I de forenede sager

1. 40/73: COÖPERATIVE VERENIGING »SUIKER UNIE« UA, med hjemsted i Rotterdam, repræsenteret ved sin direktion, bistået af advokat F. Salomonsen, Dordrecht, og advokat P. Vogelenzang, Rotterdam,

2. 41/73: SOCIÉTÉ ANONYME GÉNÉRALE SUCRIÈRE, med hjemsted i Paris, repræsenteret af generaldirektør Antoine Bouchon, bistået af advokaterne Henri Rambaud, Loyrette, Voillemot og Demoyen, advokater ved Cour d'Appel de Paris,

3. 42/73: NV CENTRALE SUIKER MAATSCHAPPIJ, med hjemsted i Amsterdam, repræsenteret af sine direktører, W. G. A. Lammers og G. M. L. van Loon, bistået af advokaterne R. A. Morzer Bruyns, advokat ved Gerechtshof Amsterdam, og R. C. Gisolf, advokat ved Arrondissementsrechtbank Amsterdam,

4. 43/73: SOCIÉTÉ DES RAFFINERIES ET SUCRERIES SAY, under retsforhandlingerne ændret til Société Béghin-Say, aktieselskab med hjemsted i Paris, repræsenteret af generaldirektør Jean Bernard, bistået af advokat Bernard Du Granrut, advokat ved Cour d'Appel de Paris,

5. 44/73: SOCIÉTÉ F. BÉGHIN, aktieselskab med hjemsted i Thumeries (Nord), Frankrig, repræsenteret af generaldirektør Ferdinand Béghin, bistået af advokat René Bondoux, advokat ved Cour d'Appel de Paris, de to sidstnævnte sagsøgere er blevet sammensluttet i selskabet Béghin-Say, repræsenteret af sin generaldirektør Ferdinand Béghin, bistået af de under 4. og 5. nævnte advokater;

6. 45/73: ZUCCHERIFICIO DEL VOLANO A/S, med hjemsted i Genua, repræsenteret af sin legale repræsentant, commendatore Mario Maraldi, bistået af advokaterne Massimo Severo Giannini og Rosario Nicolo, professorer med proceduretilladelse, Rom,

7. 46/73: SOCIETÀ AGRICOLA INDUSTIRALE EMILIANA — AIE, med hjemsted i Bologna, repræsenteret af sin legale repræsentant, Commendatore Mario Maraldi, bistået af advokaterne Massimo Severo Giannini og Rosario Nicolo, professorer med proceduretilladelse, Rom,

8. 47/73: RAFFINERIE TIRLEMONTOISE, aktieselskab med hjemsted i Bruxelles, repræsenteret af sin ledelse, bistået af advokaterne G. van Hecke, professor, advokat ved Cour de cassation de Belgique, og A. Deringer, advokat ved Oberlandesgericht Køln,

9. 48/73: SOCIÉTÉ ANONYME SUCRES ET DENRÉES, med hjemsted i Paris, repræsenteret af sine direktører Varsano, Roboh og Coriat, bistået af advokaterne Jacques Lassier, advokat ved Cour de Paris og Jean-Denis Bredin, advokat ved Cour d'Appel de Paris,

10. 50/73: SOCIETÀ SADAM A/S, med hjemsted i Bologna, repræsenteret af sin bestyrelsesformand dr. Angelo Maccaferri, bistået af advokat Giorgio Bernini, professor med proceduretilladelse, Bologna,

11. 54/73: SÜDDEUTSCHE ZUCKER-AKTIENGESELLSCHAFT, med hjemsted i Mannheim, repræsenteret af direktionen, bistået af advokaterne dr. jur. Gleiss, dr. Lutz, dr. Hootz og dr. Hirsch, advokater ved Landgericht Stuttgart,

12. 55/73: SÜDZUCKER-VERKAUF GMBH, med hjemsted i Oberursel (Tyskland), repræsenteret af sine forretningsførere dr. Heinz Brick og dr. Horstmar Stauber, bistået af dr. Gleiss, dr. Lutz, dr. Hootz og dr. Hirsch, advokater ved Landgericht Stuttgart, samt disses kompagnoner,

13. 56/73: FIRMA PFEIFER & LANGEN, med hjemsted i Køln, repræsenteret af dets medindehavere dr. Helmut Börner og Joachim Pfeifer, bistået af advokaterne dr. Werner von Simson, professor ved Universitetet i Freiburg-im-Breisgau og af dr. Ferdinand Hermanns, advokat ved Amtsgericht og Landgericht Köln,

14. 111/73: CAVARZERE PRODUZIONI INDUSTRIALI A/S, med hjemsted i Padua, repræsenteret af sin generaldirektør, dr. Leonardo Montesi, bistået af Giuseppe Celona, advokat ved Corte d'appello di Milano og ved Corte di cassazione italiana,

15. 113/73: SOCIETÀ ITALIANA PER L'INDUSTRIA DEGLI ZUCCHERI A/S, med hjemsted i Rom, repræsenteret af sine direktører, dr. Aldo Durante og Attilio Lercari, bistået af advokat Massimo Medina og professor, advokat Corrado Medina, begge ved Corte d'appello di Genua og ved Corte di cassazione italiana,

16. 114/73: »ERIDANIA« ZUCCHERIFICI NAZIONALI A/S, med hjemsted i Genua, repræsenteret af administrerende direktør, professor Giuseppe de André som legal repræsentant, bistået af advokaterne Antonio Sorrentino, Rom, og Mauro de André, Chiavari,

alle med valgt adresse i Luxembourg og nærmere bestemt:

— sagsøgerne i sagerne 40/73, 43/73, 44/73, 47/73, 48/73, 50/73 og 114/73: på advokat Ernest Arendts kontor, case postale 39;

— sagsøgerne i sagerne 41/73, 54/73 og 55/73: på advokat Georges Reuters kontor, 1, avenue Emile Reuter;

— sagsøgerne i sagerne 42/73, 45/73 og 46/73: på advokat Alex Bonns kontor, 22, côte d'Eich;

— sagsøgeren i sag 56/73: hos dr. jur. André Robert, 13, rue Joseph Tockert;

— sagsøgeren i sag 111/73: på advokat Georges Margues kontor, 20, rue Philippe II;

— sagsøgeren i sag 113/73: på advokat Loulou Beissel-Heyards kontor, 47, rue des Glacis,

sagsøgere,

mod

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, Bruxelles, repræsenteret af sine juridiske rådgivere, dr. Bastiaan van der Esch, dr. Erich Zimmermann, dr. Antonio Marchini Camia og dr. Jean-Pierre Dubois, som befuldmægtigede, med valgt adresse i Luxembourg, hos dens juridiske rådgiver, Pierre Lamoureux, 4, boulevard Royal,

sagsøgte,

i sagerne 41/73, 43-48/73, 50/73, 111/73, 113 og 114/73 for så vidt disse vedrører klagepunktet om samordnet praksis, der sigter mod beskyttelse af det italienske marked, støttet af:

UNIONE NAZIONALE CONSUMATORI, med hjemsted i Rom, repræsenteret af sin præsident Oddone Fantini og sin generalsekretær Vincenzo Dona, bistået af advokaterne Giovanni Maria Ubeitazzi og Fausto Capelli, Milano, med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Louis Schiltz, 83, boulevard Grande-Duchesse Charlotte,

intervenient,

angående krav om annullation — og i visse sager subsidiært krav om ændring — af Kommissionens beslutning nr. KOM (72)1600 »om anvendelse af bestemmelserne i artikel 85 og 86 i EØF-traktaten, (IV/26.918-Den europæiske sukkerindustri)« af 2. januar 1973 (EFT L 140, s. 17 ff),

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene R. Monaco og H. Kutscher, dommerne A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, M. Sørensen, J. A. Mackenzie Stuart og A. O'Keeffe,

generaladvokat: H. Mayras

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

De faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb og parternes indlæg kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

1. De almindelige fællesskabsregler

A — Kommissionen vedtog den 18. december 1967 forordning nr. 1009/67, som skulle gælde fra den 1. juli 1968; forordningen finder navnlig anvendelse på hvidt sukker og råsukker fremstillet af sukkerroer og sukkerrør samt på selve disse to produkter (artikel 1). I den niende betragtning hedder det, at der, fordi sukkerproduktionen inden for Fællesskabet gentagne gange havde oversteget forbruget, for en overgangsperiode måtte fastsættes foranstaltninger til begrænsning af produktionen. Artiklerne 2 og 3 bestemmer for det område inden for Fællesskabet, der har det største overskud, at der årligt fastsættes en indikativpris og en interventionspris for hvidt sukker, og for andre områder, at der fastsættes afledede interventionspriser. Ifølge gennemførelsesforordningerne (se f.eks. artikel 1 og fjerde betragtning i forordning nr. 430/68; artikel 2 i forordning nr. 432/68); — udgør visse departementer i det nordlige Frankrig det område, der har det største overskud; — fastsættes der for dette område en interventionspris 5 % under indikativprisen; — fastsættes der for de øvrige omrader inden for Fællesskabet afledede interventionspriser, som bortset fra Italien og de franske oversøiske departementer ikke afviger fra den ovenfor nævnte interventionspris. I henhold til artikel 9, stk. 1 skal de nationale interventionsorganer principielt købe det sukker, som tilbydes dem til interventionsprisen. Som det fremgår af artikel 10, kan de kun videresælge dette sukker til priser, der ligger over interventionsprisen bortset fra visse tilfælde, som er nævnt i denne bestemmelse. I henhold til artikel 4 sammenholdt med artikel 5 fastsættes der årligt for hvert område, som producerer roesukker, og for hvilket der er fastsat en interventionspris, en minimumspris for sukkerroer, således at sukkerroefabrikanterne er forpligtet til mindst at betale denne pris. I henhold til artikel 12 fastsættes der årligt en tærskelpris. I henhold til artikel 14 opkræves der ved indførsel af sukker en importafgift, der er lig tærskelprisen med fradrag af cif-prisen; denne sidste beregnes på grundlag af den gunstigste . pris på verdensmarkedet (artikel 13, stk. 1). Artiklerne 23 og 24, som finder anvendelse indtil den 1. juli 1975, fastsætter de basismængder, der gælder for hver enkelt medlemsstat. Desuden bestemmes det, at hver enkelt af disse stater på grundlag af den mængde, de har fået tildelt, og for hver fabrik eller virksomhed, der producerer sukker på deres område, fastsætter en basiskvota og en maksimalkvota, der beregnes på grundlag af basiskvoten. For det sukkerkvantum, som produceres udover basiskvotaen uden at overstige maksimalkvoten, opkræver medlemsstaterne en produktionsafgift af den pågældende sukkerfabrikant (artikel 27). Det kvantum sukker, der i et sukkerproduktionsår produceres ud over maksimalkvoten, kan principielt ikke afsættes på det interne marked (artikel 25). Det bestemmes i artikel 9, stk. 2, at interventionsorganerne for sukker, der er blevet gjort uegnet til menneskeføde, kan yde denatureringspræmier. I henhold til artikel 17 kan ved eksport til tredjelande forskellen mellem noteringerne eller priserne på verdensmarkedet og fællesskabsprisen udlignes ved en restitution (se nedenfor under C om de foranstaltninger, der er vedtaget til gennemførelse af denne bestemmelse). Der er imidlertid ikke fastsat nogen restitution for afsætningen af det sukkerkvantum, som produceres ud over maksimalkvoten (artikel 25, stk. 2). For at undgå, at den sukkerforarbejdende kemiske industri inden for Fællesskabet stilles dårligere end dens konkurrenter fra tredjelande, eller at den foretrækker indførsel af sukker fra disse lande (se femte betragtning), bestemmer artikel 9, stk. 6, at der vedrørende det sukker, som benyttes i denne industri, skal ydes en »produktionsrestitution«; denne bestemmelse blev gennemført således, at den kemiske industri modtager en præmie, hvorved det købte sukker bliver nedsat til verdensmarkedsprisen (se Rådets forordning nr. 765/68, EFT-specialudgave 1968 (I), s. 142; org. ref. JO L 143, s. 1). I henhold til artikel 35, stk. 1 er det forbudt i Fællesskabets interne handel at opkræve told og at anvende nogen form for kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning samt at påberåbe sig traktatens artikel 44. Det bestemmes i artikel 36, at traktatens artikler 92-94, der forbyder medlemsstaterne at yde visse former for støtte, finder anvendelse, medmindre andet er bestemt i forordningen (1009/67).

B — a) Til gennemførelse af artikel 17 i forordning nr. 1009/67, har forordning nr. 766/68, som ligeledes er gældende fra den 1. juli 1968, fastsat almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner. Denne forordning omhandler to systemer til fastsættelse af restitutionerne, en periodisk fastsættelse hveranden uge (artikel 2) og fastsættelse ved licitation (artikel 4); det første system anvendes umiddelbart, hvorimod det andet først er blevet anvendt fra og med sukkerproduktionsåret 1969-70, i øvrigt sideløbende med det første. I almindelighed har restitutionerne efter det første system ligget lavere. Ifølge nævnte artikel 4 er det licitationens formål at bestemme restitutionens størrelse. De nationale myndigheder afholder licitationen »i overensstemmelse med en retsakt, der er bindende for alle medlemsstater«, og som fastsætter licitationsbetingelserne. Disse betingelser skal sikre alle inden for Fællesskabet etablerede personer lige adgang til deltagelse; de omfatter fastsættelse af en frist for indgivelse af bud. Inden for tre hverdage efter fristens udløb fastsætter Kommissionen på grundlag af de fremkomne bud for den pågældende licitation et maksimumsbeløb efter høring af forvaltningskomiteen. Såfremt den i et bud angivne restitution overstiger det fastsatte maksimumsbeløb, udskydes budet af de nationale myndigheder; ellers er restitutionen lig med den i det pågældende bud angivne. Ved beregningen af maksimumsbeløbet tages hensyn til forsynings- og prissituationen inden for Fællesskabet, priserne og afsætningsmulighederne på verdensmarkedet samt omkostningerne ved udførsel af sukker. b) I henhold til artikel 5 i forordning nr. 839/68, der er vedtaget på grundlag af forordningerne nr. 1009/67 og 766/68, og som er trådt i kraft samme dato som disse, bliver hver enkelt bydendes bud antaget, når budet ikke overstiger maksimumsbeløbet; imidlertid anvendes der et andet system, når der er fastsat et maksimalt kvantum for licitationen. I henhold til samme forordnings artikel 6 giver tilslag ret til udstedelse af en eksportattest, der angiver mængden og restitutionsbeløbet. Fra og med sukkerproduktionsåret 1969-70 er medlemsstaterne på grund af forordninger fra Kommissionen gået over til løbende licitationer, navnlig for hvidt sukker. Inden for rammerne af disse licitationer kan virksomhederne ugendigt afgive bud, der angiver det ønskede restitutionsbeløb og den ønskede mængde; en delvis udlodning sker ugendigt. Fra den 5. marts 1970 erstatter forordning nr. 394/70 forordning nr. 839/68. I artikel 6, stk. 1 bestemmes det, at man i stedet for at fastsætte et maksimumsbeløb, kan beslutte, at resultatet af licitationen ikke skal gennemføres (se ottende betragtning). De andre bestemmelser i den nævnte artikel gentager i det væsentlige bestemmelserne i artikel 5 i forordning nr. 839/68.

2. Fællesskabsreglerne og de nationale særregler for det italienske sukker-marked

A — Indholdet af fællesskabsreglerne

I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1009/67 er der for Italien blevet fastsat afledede interventionspriser, der ligger omkring 5 % over den interventionspris, der gjaldt i de andre medlemsstater (forordning nr. 432/68).

I henhold til artikel 34 i forordning nr. 1009/67 bemyndiges Italien ved undtagelse fra artikel 36 til, frem til sukkerproduktionsåret 1974-75 at »yde sine sukkerroeproducenter samt sin sukkerroeforarbejdende industri [dvs. sukkerindustrien] tilpasningsstøtte«. Denne støtte må ikke overstige et vist beløb pr. ton sukkerroe eller pr. 100 kg hvidt sukker; den kan kun ydes for et kvantum, som ikke overstiger basiskvoten. I fjortende betragtning til nævnte forordning udtales det i så henseende, at »sukkerroe- og sukkerproduktionen i Italien er … stillet ringere af klimatiske grunde og, hvad angår sukkerroe-produktionen, også på grund af de vanskeligheder, som anvendelsen af moderne produktionsmetoder frembyder«, og at der »for sådan produktion bør … åbnes mulighed for ydelse af midlertidig støtte«.

Kommissionens forordning (EØF) nr. 457/68 af 11. april 1968 (JO L 91, s. 23) om overskudsproduktionen af sukker i Italien, bestemmer i artikel 1, at Italien, da det før den 1. juli 1969 eksporterede en bestemt mængde sukker til tredjelande uden eksportrestitution, kunne yde støtte i henhold til nationale regler.

B — Indholdet af den italienske lovgivning

a) Før 1. juli 1968, fra hvilket tidspunkt forordning nr. 1009/67 fandt anvendelse, har »Comitato interministeriale dei prezzi« (fælles prisudvalg for flere ministerier, herefter kaldet »CIP«): — ved flere lejligheder og sidst ved anordning (»prowedimento«) nr. 1119 af 6. august 1965 (Gazzetta ufficiale 197 af 7. august 1965, s. 3762), fastsat højstepriser for sukker beregnet til menneskeføde både for producentens salg frit fabrik og for salg til forbrug; — ved retsakter fra 1948, 1957 og 1963 oprettet tre »udligningskasser«, henholdsvis for transport af sukker, »strafferenter af sukker« og prisen på importeret sukker.

b) Den 22. juni 1968 vedtog CIP anordning nr. 1195 (Gazzetta ufficiale nr. 162 af 27. juni 1968, s. 4057), som: — bl.a. omhandler Rådets forordninger nr. 1009/67 og 432/68; — og navnlig er begrundet med, at — de to første af de tre ovenfor under a) nævnte udligningskasser skulle ophøre den 30. juni 1968, hvorimod den sidste — som var blevet indført i forbrugernes interesse for at bevare sukkerprisen i Italien uændret — viste et underskud, som skulle dækkes af forbrugerne; — de priser frit fabrik, som tidligere blev fastsat af CIP, var højere end de priser, som var fastsat ved fællesskabsreglerne; for at imødegå de højere omkostninger ved det italienske sukker og for at muliggøre de nødvendige tilpasninger, havde Italien i henhold til artikel 34 i forordning nr. 1009/67 fået tilladelse til at yde visse former for støtte; fabrikationsomkostningerne for italiensk sukker omfattede en afgift, benævnt »imposta generale sull'entrata« (IGE), ved køb af sukkerroer samt den afgift, der påhvilede transporten af disse, medens disse afgifter ikke var indeholdt i de priser, som var fastsat ved fællesskabsreglerne; — man kunne imødegå de »udligninger«, . som således var blevet nødvendige ved at pålægge sukkeret en merpris (sovrapprezzo) på størrelse med prisforskellen mellem de noteringer (quotazioni), som gælder i Italien, og de ny fællesskabsnoteringer; ifølge den italienske lovgivning var CIP bemyndiget »til at gennemføre disse udligninger ved hjælp af en udlig-ningskasse«; »de ovenfor omtalte foranstaltninger til ligestilling og udligning er uomgængeligt nødvendige for gradvist at integrere den italienske sukkerøkonomi i Fællesskabets«; — ophæver anordning nr. 1119 og offentliggør de af Fællesskabet fastsatte interventionspriser (anordningens normative del, nr. 1); — opretter »Cassa conguagho zucchero« (sukkerudligningskasse, herefter kaldet »Ccz«) og giver den til opgave at gennemføre de udligningsforanstaltninger, som er omtalt nedenfor (den normative del, nr. 3); — bestemmer, at der navnlig vil tilflyde denne kasse en »sovrapprezzo« på 23 lire pr. kg, som påhviler indenlandsk og importeret hvidt sukker, uanset sukkerets kvalitet og art; for så vidt angår indenlandsk sukker, skal denne afgift »opkræves af sukkerfabrikanterne … ved leveringen af varen til direkte forbrug…« (ligeledes i tilfælde af salg til interventionsorganet) og indbetales af fabrikanterne; for så vidt angår importeret sukker, opkræves »sovrapprezzo« af toldmyndighederne (den normative del, nr. 4, litra a) og b); — bestemmer (den normative del nr. 6), at kassens indtægter skal anvendes til følgende formål: — støtte (»integrazione«) til fabrikanter og forarbejdere af sukkerroer »med hjemmel i artikel 34 i forordning nr. 1009/67«; — støtte til den sukkerroeforarbejdende industri i form af en godtgørelse af den ved køb af sukkerroer erlagte IGE og af den afgift, der påhviler transporten af disse; — støtte til dækning af lageromkostninger for overskudsproduktionen for sukkerproduktionsåret 1967-68 og til »tab ved eksport (af overskudsproduktionen af hvidt sukker fra sukkerproduktionsåret 1967-68), som skal være foretaget senest den 1. juli 1969 (forordning nr. 457/68 af 11. april 1968)«; — støtte til sukkerfabrikanterne til udligning af nogle beløb, som disse tidligere har skullet udbetale til sukkerroefabrikanterne i henhold til et tidligere italiensk de kret; — støtte beregnet til sanering (ripianamento) af de foranstaltninger, som blev truffet af udligningskassen vedrørende prisen pa importeret sukker (se ovenfor a); — støtte til eksportørerne med et beløb, som svarer til den ovenfor omtalte »sovraprezzo«; — strafferente for de forsinkede betalinger af støtten vedrørende overskudsproduktionen (se ovenfor tredje underafsnit); — dækning af Ccz's administrationsomkostninger.

c) CIP vedtog den 20. februar 1969 anordning nr. 1210 (Gazzetta ufficiale nr. 56 af 1. marts 1969, s. 1381), hvori: — det i betragtningerne navnlig udtales at: — den italienske sukkerproduktion i 1968/69 lå 40000 tons under den italienske kvota, men at forbruget imidlertid er steget og industrien mangler 65000 tons krystalsukker; — denne situation bør imødegås ved import fra andre medlemsstater; — en »industriel forarbejdning af importeret krystalsukker på nuværende tidspunkt [imidlertid] kun kan ske til priser, der ligger over de indenlandske priser«, hvilket strider mod formålene i anordning nr. 1195; — »de i anordning nr. 1195 omhandlede betingelser for udligning kan opfyldes via Ccz ved at anvende en del af den sovrapprezzo, som skal betales for importen af krystalsukkeret, til at dække den højere omkostning ved selve importen«; — »det, fordi importen af krystalsukker har særlig betydning og haster, er nødvendigt skønsmæssigt og midlertidigt at indføre afgifter … med det forbehold, at disse vil kunne ændres«; — det bestemmes, at (den i anordning nr. 1195 omhandlede) sovrapprezzo indtil den 30. juni 1969»for så vidt angår de forpligtelser til køb, som er meddelt til Ccz — med forbehold af ændring — indtil den 30. april 1969 anvendes indtil et beløb, dér er skønsmæssigt nedsat (nella misura forfettariamente ridotta) til 8 lire pr. kg nettovægt, for så vidt det drejer sig om sukker importeret fra EØF«; denne nedsættelse finder kun anvendelse på krystalsukker, der ikke er af første kvalitet og udelukkende er beregnet til industriel brug (den normative del, nr. 1).

d) Den 21. maj 1969 har CIP vedtaget anordning nr. 1215 (Gazzetta ufficiale 130 af 23.. maj 1969, s. 3080). I denne anordning: — anføres tilsvarende betragtninger som i anordning nr. 1210, og det udtales i øvrigt, at det er nødvendigt, at de afgifter, som skal tilfalde Ccz, på den ene side bliver fastsat til et beløb så højt, at den gældende ordning kan gennemføres, og på den anden side »under hensyn til de aktuelle markedsbetingelser i EØF-landene«; — bestemmes det, at Ccz »bemyndiges til at gennemføre offentlige licitationer; åbne for alle interesserede handlende, for bud på det sovraprezzobeløb, som omhandles i nr. 4, litra b [i anordning nr. 1195], og i første omgang for 50000 tons nettovægt fintkornet hvidt sukker og/eller råsukker til raffinering med henblik på endelig indførsel fra EØF-lande …«; »licitationen vedrører den del af sovrapprezzobeløbet, som den pågældende er parat til at overtage i forhold til kassen …« (den normative del, nr. 1); — fremhæves det, at ethvert bud skal angive et kvantum, der ikke ligger under 1000 tons, og skal indeholde visse forpligtelser, herunder »til at sælge sukkeret til forbrug (immettere al consumo lo zucchero), i en hvilken som helst egn på det nationale område og til priser, der ikke overstiger [dem, der er nævnt i anordningen]« og »til vedrørende bestemmelsesstedet for det importerede sukker at forpligte sig til at overholde de bestemmelser, som … måtte blive pålagt af landbrugsministeren« (den normative del nr. 2); — bemyndiges Ccz navnlig til at fastsætte det beløb (quota parte) af sovrapprezzo, som skønnes hensigtsmæssig (»prezzo congruo«), og til at godkende import »efter tilbudt mængde og beløb« (den normative del nr. 3); — bestemmes det, at der, såfremt den pågældende ikke retter sig efter de ovenfor nævnte forpligtelser, skal pålægges det importerede sukker hele sovrapprezzoafgiften (den normative del nr. 7; de tidligere anordninger indeholder samme bestemmelse).

e) Ved anordning nr. 1234 af 24. oktober 1969 (Gazzetta Ufficiale nr. 273 af 27. oktober 1969, s. 6722) har CIP truffet lignende bestemmelser for hvidt sukker af 2. og 3. kvalitet, som er beregnet til industrielt brug. De påtænkte licitationer kunne omfatte et samlet kvantum på 125000 tons og var åbne for de pågældende industrier såvel som for enhver handlende, som ville videresælge det således erhvervede sukker udelukkende til industrielle forbrugere; den tilbudte mængde skulle være på mindst 1100 tons (den normative del, nr. 1 og 2). I betragtning af, at »ikke alle handlende kan råde over en organisation, der tillader dem at deltage i de offentlige licitationer«, bemyndiges Ccz ved anordningen til at tillade import fra handlende, som ikke har deltaget i licitationen, indtil et samlet kvantum på 10000 tons og således, at der ikke måtte tildeles hver enkelt forarbejdende virksomhed mere end 1000 tons. For så vidt den samlede ansøgte mængde oversteg 10000 tons, blev de ansøgte kvanta for hver enkelt handlende nedsat forholdsmæssigt. De mængder, der således blev tilladt, var undergivet den samme behandling som det laveste bud for sovrapprezzo, der blev antaget ved licitationen«. Se den normative del, nr. 4.

f) Den 13. november 1969 vedtog CIP anordning nr. 1236 (Gazzetta ufficiale af 17. november 1969, s. 7106), hvori: — det navnlig bestemmes, at fællesskabsreglerne ikke indeholder bestemmelser om fastsættelse af prisforskelle efter sukkerets art, produktets indpakning og de handelsmarginaler, der bør tages hensyn til ved salg af sukker til forbrug; — og at man, for at undgå, at den italienske forbruger skal lide under prisstigninger, som ikke følger af en ændring i fællesskabspriserne, bør fastholde den tidligere besluttede maksimale forskel mellem de forskellige priser; — det bestemmes, at denne grænse både ved salg foretaget af fabrikanten og ved salg til umiddelbart forbrug fortsat skal være den, der fremgår af en sammenligning af de priser, som er fastsat i den ophævede anordning nr. 1119 (se ovenfor a) og b)). Ved cirkulære nr. 1237 af 14. november 1969 har CIP præciseret reglerne i anordning nr. 1236 ved at angive de talstørrelser (forskelle i de ovenfor omtalte priser, forbrugerpriser), som følger af anordning nr. 1119. Anordning nr. 1236 og cirkulære nr. 1237 blev efter anmodning fra den italienske sukkerindustri annulleret af Consiglio dello Stato af formelle grunde (dom af 29. februar 1972); denne domsmyndighed har imidlertid fastslået, at de italienske foranstaltninger var lovlige på trods af at der fandtes en fællesskabsordning.

g) Senere anordninger fra CIP (nr. 5/1970 af 23. marts 1970, nr. 10/1970 af 30. juni 1970, nr. 19/1970 af 22. oktober 1970, nr. 21/1971 af 23. juli 1971, trykt i »Gazzette ufficiali«, henholdsvis nr. 78 af 27. marts 1970, s. 1980; nr. 171 af 9. juli 1970, s. 4502; nr. 270 af 24. oktober 1970, s. 7145; nr. 188 af 26. juli 1971, s. 4697), som alle fremhæver, at det er nødvendigt at fremme indførslen fra de øvrige medlemsstater, indeholder tilsvarende bestemmelser som anordningerne nr. 1215 og 1234, idet de samlede mængder, der kunne bortliciteres, dog kunne variere. Anordning nr. 10/1970 (normativ del, nr. 6) omhandler for første gang sikkerheds stillelse (fidejussione). Denne skulle svare til størrelsen af den skyldige »sovrapprezzo«, forhøjet med 5 %. De pågældende handlende skal stille sikkerhed, så snart de har modtaget meddelelse om, at de har fået tilslag. Beløbet bliver tilbagebetalt, når sovraprezzoen betales. Nævnte anordning nr. 10/1970 bemyndiger på ny (se ovenfor under e) Ccz til at tillade import uden for licitation. Samtidig gøres det klart, at de mængder, der importeres på denne måde, udelukkende skal være beregnet til industrielt forbrug, og at de ikke må overstige 1000 tons … for hver enkelt forbrugende virksomhed og tilsammen heller ikke overstige 20 % af den samlede importmængde, der tildeles af Ccz« (normativ del nr. 4). Det understreges i anordning nr. 21/1971 vedrørende import, der er »tilladt« uden for licitation, at denne er forbeholdt »industrielle virksomheder, som er direkte forarbejdere«. Det bestemmes, at »disse transaktioner ikke må overstige 6000 tons … for hver enkelt forbrugende virksomhed og heller ikke tilsammen må overstige 25 % af den mængde, Ccz fastsætter for hver enkelt licitation …«

3. Redegørelse for de foreliggende sager

A — Faktiske omstændigheder, der ligger forud for den trufne beslutning

Den 31. maj 1972 besluttede Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 at indlede en procedure mod en række virksomheder, herunder navnlig sagsøgerne.

I henhold til artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17 og forordning nr. 99/63 har Kommissionen ved brev af 24. juli 1972, rettet til de ovenfor nævnte virksomheder og med overskriften »meddelelse om klagepunkter«,

— fastslået, at disse virksomheder har krænket traktatens artikler 85 og 86;

— meddelt, at den agtede ved en beslutning at forpligte dem til at bringe disse overtrædelser til ophør og pålægge dem bøder;

— opfordret de pågældende til inden for en frist på to måneder at fremkomme med eventuelle indsigelser om de dem vedrørende klagepunkter.

De pågældende har benyttet sig af denne mulighed.

B — Beslutningen

Beslutningen blev truffet den 2. januar 1973. Den er ifølge artikel 4 rettet til de 16 sagsøgere samt til Franken, Lebaudy-Sommier, Romana, Sermide, Société Générale de Sucreries, Sucre-Union, WZV og Lebaudy-SUC.

a) Sammendrag af beslutningens konklusion

I henhold til artikel 1 opregner beslutningen følgende ni klagepunkter:

1. Eridania, Société Générale de Sucreries, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Romana, Volano, Emiliana, SADAM og Sermide, på den ene side og Sucres et Denrées, Béghin, Sucre-Union, Say, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, RT og SZAG, på den anden side »har siden slutningen af produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne til Italien og dermed en beskyttelse af dette marked«;

2. SU og CSM på den ene side og RT og Pfeifer & Langen på den anden side »har siden produktionsåret 1968-69 (Pfeifer & Langen kun siden produktionsåret 1970-71) overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien og fra den vesdige del af Tyskland på det nederlandske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;

3. Pfeifer & Langen på den ene side og RT på den anden side »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Belgien til den vesdige del af det tyske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;

4. SZAG og Franken på den ene side og Béghin og Sucre-Union på den anden side »har siden produktionsåret 1970-71 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at anvende en samordnet praksis, der har haft til formål og til følge en kontrol med sukkerleverancerne fra Frankrig til den sydlige del af det tyske marked og dermed en beskyttelse af dette marked«;

5. RT »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de belgiske eksportører for at tvinge dem til at begrænse deres eksport«;

6. SU og CSM »har i produktionsåret 1969-70 overtrådt artikel 86 ved at lægge økonomisk pres på de nederlandske importører for at tvinge dem til at begrænse deres import«;

7. SZV »har siden produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 86 ved at hindre sine mellemhandlere i at videresælge sukker af anden oprindelse og ved at binde sine kunder gennem tildelingen af bonusbeløb.«

8. WZV og Pfeifer & Langen »har fra produktionsåret 1968-69 overtrådt artikel 85, stk. 1 ved med deres mellemhandlere at indgå aftaler, der indskrænker disses mulighed for import og eksport inden for Fællesskabet«;

9. RT, Say, Béghin, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, Sucre-Union og Sucres et Denrées »har [i 1970] overtrådt artikel 85, stk. 1 ved at træffe aftale om tildeling af eksportrestitutionerne til tredjelande, om størrelsen af disse restitutioner samt om de udbudte mængder«.

Artikel 2 bestemmer, at »de nævnte virksomheder tilpligtes øjeblikkeligt at indstille de konstaterede overtrædelser«.

I henhold til artikel 3 pålægges sagsøgerne følgende bøder:

— RT: 1 500 000 RE — Sucres et Denrées: 1 000 000 RE — Say: 500 000 RE — Béghin: 700 000 RE — Générale Sucrière: 400 000 RE — Eridania: 1 000 000 RE — Industria degli Zuccheri: 300 000 RE — Cavarzere: 200 000 RE — Emiliana: 100 000 RE — Volano: 100 000 RE — SADAM: 100 000 RE — SU: 800 000 RE — CSM: 600 000 RE — Pfeifer & Langen: 800 000 RE — SZAG: 700 000 RE — SZV: 200 000 RE

b) Sammendrag af betragtningerne

Kommissionen:

— konstaterer, at de pågældende virksomheder er de vigtigste fabrikanter henholdsvis sælgere af sukker i Fællesskabet;

— understreger navnlig, at det i beslutningen omhandlede sukker er råsukker og hvidt sukker under position 17.01 i EØF's fælles toldtarif. Råsukker er et mellemprodukt og som . sådant ikke egnet til menneskeføde, og hvidt sukker er en færdigvare;

— anfører med støtte i tal, at fællesskabsproduktionen af hvidt sukker viste et overskud i produktionsårene 1968-69 — 1971-72, som det drejer sig om i det foreliggende tilfælde;

— analyserer det franske, belgiske, italienske, nederlandske og tyske sukkermarked og udtaler sig herved navnlig om de i beslutningen nævnte virksomheders økonomiske stilling, om deres respektive del af produktionen henholdsvis af omsætningen samt om de forbindelser, som består mellem dem indbyrdes og mellem nogle af dem og udenforstående;

— anfører, »at der på det italienske marked består et særligt forhold, der skyldes såvel fællesskabsforordningen som særforholdsregler fra de natio nale myndigheder« og beskriver denne situation (se ovenfor 2);

— udtaler, at »fællesskabsregulenngen [ikke] berører … de faktiske prisdannelser på de forskellige medlemsstaters markeder. Muligheden for til interventionspris at sælge sukker til interventionsorganerne inden for de af højstkvoterne fastsatte grænser hindrer kun, at salgsprisen inden for Fællesskabet for længere tid og på mærkbar måde synker ned under interventionsprisen«. Disse priser, der normalt ligger under indikativprisen, har nogle gange nærmet sig denne i Nederlandene og i Tyskland, medens de i de andre medlemsstater snarere nærmede sig interventionsprisen.

Kommissionen beskriver herefter i store træk de anstrengelser, de handlende inden for EØF har foretaget for at nå til en almindelig aftale vedrørende salget på medlemsstaternes markeder og på tredjelandsmarkeder; den fremhæver navnlig følgende:

— repræsentanter for de vigtigste sukkerfabrikanter og sukkerorganisationer mødtes i Műnchen den 30. maj 1968 for at behandle fordelingen af de disponible mængder på overskudsmarkedet og på markedet for meneskeligt forbrug;

— de franske producenter indgik i juli 1968 en aftale (udelukkende anvendt i 1968-69) — meddelt til Kommissionen, som vil anvende en anden procedure ved bedømmelsen i relation til artikel 85 — , efter hvilken deltagerne kun solgte sukker, der eksporteres til tredjelande, eller anvendes til denatureringsformål eller i den kemiske industri på den betingelse, at det leverede sukker virkelig blev anvendt til de aftalte formål, medmindre der i påkommende tilfælde blev erlagt et vist pristillæg;

— i produktionsåret 1969-70 havde producenterne inden for EØF organiseret deres samarbejde på et mere omfattende plan, idet man fulgte et princip, som RT dengang definerede ved formlen »pas de mouvements de marchandises de pays à pays, si ce n'est en concertation de producteur à producteur« (»ingen varebevægelse fra land til land uden aftale mellem fabrikant og fabrikant«), og som eksport i en telexmeddelelse til RT og Sucre-Union havde karakteriseret med vendingen »chacun chez soi« (»enhver er herre i eget hus«);

— i overensstemmelse med dette princip blev leverancerne af sukker til andre salgsområder inden for Fællesmarkedet foretaget enten til konkurrenter eller til udenforstående med samtykke fra konkurrenterne eller til en forhøjet pris, der var tilpasset de af konkurrenterne anvendte priser, og forhandlerne var bundet til at følge denne salgspolitik; disse forskellige forholdsregler blev hver for sig eller samtidig bragt til anvendelse alt efter det enkelte markeds særlige karakter og det enkelte produktionsår;

— denne markedsadfærd bør derfor undersøges i enkeltheder (se nedenfor).

1. Klagepunkt vedrørende samordnet praksis med henblik på beskyttelse af det italienske marked (artikel 85); vedrører Eridania, Cavarzere, Industria degli Zuccheri, Volano, Emiliana, SADAM, Sucres et Denrées, Béghin, Say, Générale Sucrière, RT og SZAG

aa) Kommissionen anfører, at visse italienske forarbejdningsindustrier i løbet af produktionsåret 1968-69 beklagede sig over mangelen på fordelagtige tilbud fra leverandører i andre medlemslande, skønt især de franske og belgiske fabrikanter rådede over betydelige mængder sukker. Disse fabrikanter havde allerede i det nævnte produktionsår delt deres salg til Italien mellem sig ved at gøre deres salgsbetingelser ensartede, samt ved at garantere deres aftagere, de italienske producenter, at de kun til en højere pris ville aftale andre salg til det italienske marked. ' I begyndelsen af produktionsåret 1969-70 og i anledning af indgåelsen af ny kontrakter om salg af meget betydelige mængder mellem på den ene side de fran ske og belgiske leverandører og på den anden side selskabet Eridania, der optrådte på de italienske køberes vegne, mødtes de pågældende i Paris den 29. juli 1969 og i Genua den 11. september 1969. Ved det første møde diskuterede de, hvorledes man kunne imødegå lave outsidertilbud på det italienske marked. På det andet møde blev man enige om grundlaget for leverancerne. I denne praksis deltog — »leverandørgruppen« (sukkerfabrikanter og -raffinaderier) omfattende navnlig Béghin, Say, Générale Sucrière, Lebaudy-SUC, RT og til tider Sucre-Union, SZAG (kun for 1969-70) og Sucres et Denrées; denne sidste virksomhed beskæftiger sig hovedsageligt med sukkerengroshandel og fik til opgave at samle alle tilbud samt organisere leverancer fra hele gruppen med undtagelse af leverancer fra SZAG; — »importørgruppen«, som oprindelig omfattede de italienske sukkerfabrikanter, der deltog i mødet i Genua, det vil sige Eridania (der koordinerede gruppens aktiviteter), Industria degli Zuccheri, Romana, Volano, Cavarzere, Emiliana, Sermide, SADAM samt visse andre virksomheder, hvoraf to siden er blevet overtaget af Eridania og én er blevet til Société Générale de Sucreries; sidstnævnte og Cavarzere har senere erhvervet kontrol over Industria degli Zuccheri og Emiliana over Romana og Volano. Det importerede sukker blev derefter leveret til forbrug til den italienske forarbejdningsindustri til samme priser og på samme salgsbetingelser som det nationalt producerede sukker. »Importørgruppen« dækkede praktisk talt ca. 75 % af den til import i licitation udbudte totalmængde. Hele denne mængde stammede fra »leverandørgruppen«. I 1969-70 var 15 % af den mængde, som gruppen skulle levere, forbeholdt SZAG, der faktisk også leverede dette sukker. SZAG fortsatte efter aftale med de italienske fabrikanter at levere til dem, således at størstedelen af SZAG's eksport til Italien blev leveret til de italienske fabrikanter. Herudover forpligtede de ikke-italienske sukkerfabrikanter sig til ikke at sælge til mulige andre italienske aftagere, medmindre dette skete til forhøjede priser, tillægget udgjorde for 1968-69, 1969-70 og 1970-71 henholdsvis 1,25, 1,65 og 1,75 ffr. pr. 100 kg. Som følge heraf er de leverancer af sukker til Italien, der sker til uafhængige købere, beskedne. Under et møde i Genua den 22. september 1970 mellem medlemmer af begge grupper blev de tidligere indgåede forpligtelser på ny bekræftet. Også i 1970-71 og 1971-72 blev størstedelen af det italienske importbehov dækket af — betydelige — leverancer fra fabrikant til fabrikant.

bb) De ovenfor nævnte transaktioner bør ifølge Kommissionen bedømmes som samordnet praksis i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 85, stk. 1. Til støtte for denne vurdering henviser Kommissionen til den redegørelse, der er gengivet ovenfor under aa), samt til følgende yderligere punkter: De transaktioner, det drejer sig om, har for de pågældende kvanta udelukket enhver konkurrence mellem de enkelte handlende på det italienske marked. Uden disse leverancer mellem fabrikanter ville sukkerfabrikanterne i overskudslandene have solgt deres sukker individuelt på det italienske marked og selv have bestemt mængder, priser og afsætningskanaler. De leverancer, der er blevet gennemført under medvirken af »importørgruppen«, har gjort det muligt for de som købere optrædende fabrikanter at disponere over mere betydelige mængder, og derefter fordi det drejer sig om et meget homogent produkt, at videresælge disse mængder til samme priser og på samme betingelser som sukker af egen produktion. Det er ganske vist rigtigt, at de pågældende har hævdet, at deres adfærd var nødvendig på grund af det af de italienske myndigheder indførte licitations-system (se ovenfor 2), at denne adfærd har ført til en rationalisering af omkostningerne, og at den ikke har påvirket alle leverancer til Italien. De pågældende hævder nemlig, at de udenlandske leverandører på grund af de meget store mængder, der på én gang blev udliciteret, var nødt til indbyrdes og alt efter deres leveringskapacitet at opdele de tildelte sukkermængder mellem sig; kun de store italienske virksomheder havde et distributionsnet, der muliggjorde salg af store mængder importeret sukker; det forhold, at leverancerne blev foretaget under et, førte desuden til yderst gunstige fragttariffer hos de franske jernbaner; endelig skete der også direkte leverancer til selvstændige italienske aftagere, især fra Sucre-Union og Générale Sucrière. Kommissionen udtaler imidlertid, at disse forhold ikke kan udelukke eksistensen af konkurrencemæssige restriktioner. Det i Italien eksisterende licitationssystem gør det nemlig ikke nødvendigt at samle efterspørgsel og udbud, som det er sket; selv om størstedelen af sukkerleverancerne til det italienske marked har været genstand for importlicitationer, har disse leverancer fundet sted »gennem det efter fælles aftale mellem de implicerede fabrikanter … oprettede markedsførings-system«. Normalt er en fabrikant ikke interesseret i at sælge store mængder af sin produktion til én eller flere konkurrenter, eftersom han kan opnå en større fortjeneste ved leverancer direkte til forhandlere og forbrugere. Den kritiserede adfærd skyldes derfor ifølge Kommissionen ønsket om at begrænse konkurrencen og hindre de italienske forbrugere i frit at købe fra udenlandske leverandører. Prisforhøjelsen, som blev besluttet ved en gensidig aftale mellem de to grupper, og som vedrørte salg til uafhængige købere, omfattede dels en fordelingsmargen og dels en gentagne gange forhøjet sikkerhedsmargen til fordel for de italienske fabrikanter. Denne ubegrundede forhøjelse har ifølge Kommissionen virket som en forskelsbehandling. Sammen med visse andre ulemper har den vanskeliggjort om ikke umuliggjort enhver direkte levering til de nævnte købere således, at disse efter flere resultatløse forsøg har affundet sig med at afgive deres ordre til de italienske fabrikanter.

2. Klagepunkt vedrørende samordningen til beskyttelse af det nederlandske marked (artikel 85); vedrører SU, CSM, RT og Pfeifer & Langen

aa) Kommissionen udtaler, at SU og CSM i produktionsårene fra 1968-69 til 1971-72 i stigende grad har købt hvidt sukker hos deres konkurrenter RT og Pfeifer & Langen, og at de markedsførte størstedelen af dette sukker til samme priser og på samme betingelser, som gjaldt for nederlandsk sukker. Generelt har RT og Pfeifer & Langen ikke foretaget nævneværdige leverancer til Nederlandene. I et brev til Export skrev RT: »For Nederlandenes vedkommende er grundprincippet, at vi ikke ønsker at foretage os noget, der kan skade Suiker Unie eller CSM, ligesom de heller ikke vil foretage noget, som kan genere os [RT]«. På trods af tilstedeværelsen af store overskudsmængder, især i Belgien, nægtede RT, SU og CSM efter ikrafttræden af forordning nr. 1009/67 at levere sukker til ikke-producenter i andre lande, under henvisning til at de disponible mængder skulle reserveres for det nationale marked. I 1968-69 og 1969-70 eksporterede RT kun nogle hundrede tons til Nederlandene og kun på betingelse af, at dette sukker blev anvendt til denaturering; i de nævnte produktionsår gjorde RT gentagne gange de belgiske eksportører opmærksom på, at RT ønskede, at der kun blev eksporteret sukker til Nederlandene gennem CSM og SU. Fra produktionsåret 1970-71 gav RT — med forbehold for sine direkte leverancer til CSM og SU — Export og Hottlet ene ret på salg i Nederlandene på betingelse af, at disse virksomheder kun leverede til kunder, der var godkendt af CSM og SU, samt at de til Nederlandene ikke eksporterede sukker, der hidrørte fra fabrikanter, der ikke tilhørte RT-gruppen; fabrikanterne har begrundet den første betingelse med ønsket om ikke at ændre strukturen på det nederlandske marked. Den nævnte goldkendelse blev kun givet på den betingelse, at sukkeret blev leveret til den nederlandske mejeriindustri, som har et stort sukkerforbrug. I øvrigt er der efter tilsvarende salgsbestemmelser blevet leveret meget små mængder af belgisk sukker til den nederlandske kemiske industri i 1970-71. Samme fremgangsmåde blev også anvendt i 1971-72, hvor salget til mejeriindustrien steg væsentligt. SU og CSM fremstiller Nederlandenes samlede sukkerproduktion. Indførslen af sukker til Nederlandene andrager ca. 10-15 % af den nationale produktion. Disse fabrikanter har haft kontrol med næsten hele sukkerimporten. I produktionsåret 1968-69 har de nederlandske forhandlere indkøbt ca. 90000 tons sukker i Frankrig, hvis levering blev fordelt på flere produktionsår. De nederlandske fabrikanter og forhandlere har aftalt følgende: — forhandlerne skulle sælge det af dem importerede sukker til en pris, der sammenlignet med prisen på sukker af nederlandsk oprindelse ikke var for konkurrencedygtig; — de sidst importerede sukkermængder skulle emballeres i sække på 50 kg og i pakker på 1 kg, der alle skulle bære SU's mærke; — det således færdigpakkede sukker skulle derefter videresælges til de nederlandske fabrikanter, for at disse selv kunne sælge det. På denne måde blev der i produktionsårene 1969-70 og 1970-71 af disse fabrikanter opkøbt mere end 14000 tons sukker til priser, der lå ganske lidt under de priser, de derefter solgte dette sukker til; disse priser var de samme som de for sukker af nederlandsk oprindelse gældende priser. De nederlandske forhandlere måtte akceptere denne aftale på grund af visse trusler, især fra SU. Fra produktionsåret 1970-71 har SU og CSM inddraget de nederlandske forhandlere i aftalen med R.T. Leverancer af belgisk sukker finder herefter sted gennem de belgiske og de nederlandske forhandlere i forståelse med SU og CSM. Se ligeledes nedenfor under 5. og 6..

bb) Kommissionen bedømmer disse handlinger og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på det italienske marked (se ovenfor under 2. bb)). Vedrørende det foreliggende klagepunkt fremhæver den særlig følgende: De handlinger, det drejer sig om, udelukker enhver konkurrence mellem de 4 omhandlede fabrikanter på det nederlandske marked. Uden dette salg mellem fabrikanter ville RT og Pfeifer & Langen, som geografisk set er bedst placerede, have haft lejlighed til at sælge deres sukker individuelt på det nederlandske marked og selv kunnet fastsætte priser og forretningsbetingelser samt anvende deres egne mærker. De pågældende har ganske vist gjort gældende, at en del af RTs leverancer af let opløseligt sukker til CSM har fundet sted i henhold til en aftale, der er begrundet med, at CSM ikke har de nødvendige tekniske anlæg til fabrikationen. Yderligere salg havde til formål at supplere CSM's sukkersortiment. Dette anbringende er imidlertid ikke relevant, da RT ikke blot foretager leverancer af specielle sukkerkvaliteter til CSM, og da de nederlandske forbrugere i det store og hele ikke har noget valg mellem de forskellige leverandører. De pågældende virksomheder har desuden anført, at en del af RTs leverancer til SU består af sukker, som skal denatureres. Ikke desto mindre er det en kendsgerning, at forbrugerne af sukker har fået begrænset antallet af tilbud på markedet for foderstoffer. Desuden udgør kun en meget ringe del af RTs salg til SU sukker, der skal denatureres. SU og CSM har i princippet givet deres samtykke til leverancer fra RT til mælkeindustrien, da denne industri for størsteparten ikke har nogen konkurrerende indflydelse på salg af sukker fra SU og CSM.

3. Klagepunkt om samordnet praksis med henblik på beskyttelse af den vesdige del af markedet i Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen og RT

aa) Kommissionen anfører, at Pfeifer & Langen siden 1968-69 i stigende mængde har indkøbt råsukker og hvidt sukker fra belgiske og franske konkurrenter, og at kontrakterne for leverancerne af råsukker var indgået med RT. I 1971-72 indkøbte Pfeifer & Langen endnu større råsukkermængder hos. virksomheder i Nordtyskland. I 1971-72 solgte det ikke ubetydelige mængder til konkurrenter i andre medlemsstater og navnlig til SU og WZV og dets vigtigste medlem Pfeifer & Langen solgte det købte sukker — i påkommende tilfælde efter forarbejdning — til samme priser, på samme salgsbetingelser og under samme mærke som det nationalt fremstillede. Yderligere import end den, der skete ved leverancer fra fabrikant til fabrikant til den vestlige del af Forbundsrepublikken Tyskland var alt i alt ringe. I det omfang denne import kom fra belgiske fabrikanter, og sukkeret blev leveret til denature-ringsformål eller med henblik på eksport til tredjelande, var der som regel pålagt de involverede forhandlere en forpligtelse — hvis overholdelse blev nøje overvåget — til ikke at sælge dette sukker til menneskeligt forbrug i Fællesskabet, hvilken adfærd navnlig kan forklares med, at sukker, der er beregnet til de ovennævnte formål, i princippet blev solgt til interventionsprisen, altså billigere end sukker beregnet til menneskeligt forbrug i medlemsstaterne. Der blev kun givet tilladelse til frit videresalg »på anmodning og efter et pristillæg«. Da sukker, der oprindeligt var bestemt til denaturering, efter bortfald af denatureringspræmien i 1969 blev videresolgt i Tyskland til priser, der lå under de almindelige indenlandske priser, gav RT på foranledning af protester fra de tyske sukkerfabrikanter den 24. juli 1969 Export anvisning på for fremtiden definitivt at ophøre med at indgå sådanne handler såvel for Tyskland som for Nederlandene. Nogle forhandlere, der uden tilladelse havde videresolgt denatureringssukker til lavere priser, blev afkrævet skadeserstatning. Siden da er der ikke i Fællesskabet konstateret videresalg af sukker bestemt til denaturering på markedet for menneskeligt forbrug. I 1968-69 er der konstateret tilfælde af leveringsnægtelser, hvor udenlandsk sukker skulle leveres i Tyskland til menneskeligt forbrug. En forhandler i Saarlandet, der havde købt fransk sukker, angav således over for en tysk aftager, at den tyske sukkerindustri havde givet instrukser til forhandlerens franske leverandør om, at denne skulle afholde sig fra ethvert salg på det tyske marked. I 1969-70 fandt der salg af belgisk sukker sted gennem forhandlere, med hvilke det var aftalt, at der i tilfælde af videresalg til menneskeligt forbrug i Tyskland enten skulle indhentes tilladelse fra Pfeifer & Langen eller beregnes et pristillæg på 10 bfr. I 1970-71 blev der importeret betydeligt større mængder fra Belgien til Tyskland, men 3/4 af disse leverancer var leverancer fra fabrikant til fabrikant Export har i en række tilfælde efter samråd med RT afvist leverancer til tyske importører med den begrundelse,' at RT ikke for øjeblikket var interesseret i en sådan leverance, eller — efter en nær kontakt mellem RT og Pfeifer & Langen — forlangt en pris, der var for høj og beregnet »efter tilpasning til den nationale pris, der var meddelt af Pfeifer & Langen«. Formålet med denne adfærd var at undgå forstyrrelser på det tyske marked. RT forlangte af Export, at denne pris også blev anvendt på eventuel eksport af anden belgisk oprindelse. I november 1970 meddelte de oprindeligt interesserede tyske forhandlere Export, at de i mellemtiden havde afsluttet årsaftaler med den indenlandske industri om deres samlede behov.

bb) Kommissionen bedømmer disse handlinger og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på de italienske og nederlandske markeder (se ovenfor 1 bb, 2 bb); vedrørende det foreliggende klagepunkt anfører den navnlig følgende: Siden 1968-69 har der eksisteret en samordnet praksis mellem RT og Pfeifer & Langen, hvorefter belgisk sukker er blevet leveret til Pfeifer & Langen's eller WZVs salgsområder på en sådan måde, at konkurrencemomentet, der burde være resultatet af den frie omsætning af dette sukker, blev betydeligt reduceret. Kommissionen imødegår de pågældendes indvendinger, hvorefter — den anfægtede adfærd skulle være selvstændig praksis fra RT's side; — Export's klagepunkt vedrørende samordnet praksis skulle bero på en række misforståelser, der må tilskrives meningsforskelle og personlige spændingsforhold mellem RT og Export; — Kommissionens bevismatenale skulle være tredjehånds-oplysninger og derfor ikke kunne lægges Pfeifer & Langen til last; — dette firma aldrig skulle have stræbt efter importbegrænsning til Tyskland eller prisaftaler; — der i øvrigt skulle have fundet en betragtelig import sted uden om leverancerne fra fabrikant til fabrikant. Kommissionen gør navnlig gældende: — Export's udtalelser stemmer overens med Rfs egne; — nødvendigheden af Pfeifer & Langens billigelse fremgår tydeligt af en købekontrakt med Moerbeke-Waes, en virksomhed, som tilhører RT-gruppen; — netop i 1970-71 — det tidsrum, som de fleste af de af Kommissionen påberåbte oplysninger stammer fra — havde en gunstig eksport til Tyskland været mulig, idet en forhøjelse af salgspriserne var faldet sammen med en dårlig høst, der bevirkede et større behov for import; alene den samordnede praksis har medført, at RTs leverancer til andre tyske købere på trods af disse omstændigheder fortsat har været meget ringe, medens leverancerne til Pfeifer & Langen pludselig er forøget. Den samordnede praksis fremgik desuden af følgende: — de gentagne henvisninger til »chacun chez soi«-princippet; — den måde, hvorpå RT pålagde Export også at eksportere sukker af anden belgisk oprindelse til priser tillempet priserne i Tyskland; — den omstændighed, at den tyske sukkerindustri påtvang de vigtigste forhandlere i dette land et forbud mod at sælge udenlandsk sukker uden dens billigelse (se nedenfor 8). Alle disse forholdsregler ville være uforståelige, hvis de ikke beroede på en gensidig aftale, thi: — Pfeifer & Langen havde mulighed for at konkurrere med RT i sidstnævntes område især i de belgiske grænseområder — hvor det kunne have opnået højere priser end ved eksport til tredjelande; — RTs normale praksis ville have været at sælge sit overskudssukker i WZVs nærliggende salgsområde. Det fremgår i øvrigt af de pågældendes erklæringer, at Pfeifer & Langen »har søgt at bekæmpe enhver indtrængen i deres kundekreds«. Kommissionen imødegår de pågældendes anbringender, hvorefter: — leverancerne fra fabrikant til fabrikant skulle have været økonomisk forsvarlige; — fordelene ved leverancerne af råsukker skulle være indlysende, da Pfeifer & Langen herved blev i stand til fuldtud at udnytte sin overskydende kapacitet ved at henvende sig til råsukker-fabrikker, der lå nærmere end den nærmest liggende råsukkerfabrik i Nordtyskland; — leverandørerne herved skulle være fritaget for at oprette en salgsorganisation i destinationslandet; — konkurrencen ikke skulle virke begrænsende, da leverancerne ikke skete udelukkende fra fabrikant til fabrikant. Kommissionen svarer navnlig følgende: — det kan kun antages, at der ikke foreligger konkurrencebegrænsende virkninger, hvor en fabrikant, der ikke råder over et raffinaderianlæg, sælger råsukker til et raffinaderi, og disse virksomheder ikke konkurrerer indbyrdes; — dette er ikke tilfældet i den aktuelle situation, da RT selv råder over en anseelig raffinaderikapacitet og derfor er konkurrent til Pfeifer & Langen både for råsukker og for hvidt sukker. RTs muligheder for at levere sukker i Pfeifer & Langen's salgsområde til andre købere end dette firma har dels været begrænset af, at RT leverede regelmæssigt og i betydelige mængder til Pfeifer & Langen og kun kunne sælge til tredjemænd med dette firmas billigelse eller til priser, der var bragt i overensstemmelse med Pfeifer & Langen's eller WZVs. Under disse omstændigheder ville disse salg desuden ikke betyde nogen konkurrence. I denne sammenhæng er det vigtigt at konstatere, at RT og Pfeifer & Langen har taget skridt over for handlende i deres respektive lande til at forhindre eller begrænse eksport eller import (se nedenfor 5 og 8). Alt i alt havde denne handlemåde til formål at beskytte det belgiske marked og den vesdige del af det tyske marked.

4. Klagepunkt om beskyttelse af markedet i den sydlige del af Forbundsrepublikken Tyskland (artikel 85); vedrører SZAG og Béghin

aa) Kommissionen udtaler, at SZAG og Franken siden 1970-71 i tiltagende mængder har købt råsukker hos Béghin samt hvidt sukker hos Béghin og hos Sucre-Union. Dette sukker blev, i givet fald efter forarbejdning, solgt til de samme priser, på de samme betingelser og under samme varemærke som det tyske sukker. Andre leverancer end disse fra fabrikant til fabrikant, som fandt sted på SZV's salgsområde, — SZV er et salgskontor med SZAG og Franken som de vigtigste medlemmer — var hovedsageligt leverancer fra Frankrig, som kun udgjorde en relativt ringe procentdel af den samlede afsætning i dette område; mængdemæssigt blev disse leverancer mindre og mindre i sammenligning med den import, der blev foretaget af de sydtyske fabrikanter selv (se ligeledes nedenfor under 7.).

bb) Kommissionen bedømmer denne situation og beskriver konsekvenserne heraf på lignende måde som ved omtalen af adfærden på det italienske, nederlandske og vesttyske marked (se ovenfor under 1. bb), 2. bb), 3. bb). Vedrørende det foreliggende klagepunkt fremhæver den særligt følgende: Den samordnede praksis fremgår af den kendsgerning, at leverancerne for Frankrig fandt sted fabrikanterne imellem, for at de tyske købere skulle undgå tab af kunder og af markedsandele. Denne praksis følger i øvrigt af det system med bonusbeløb, SZV har indført (se nærmere nedenfor under 7.). Siden åbningen af grænserne, som skete ved ikrafttrædelsen af Fællesskabets suk kerordning, har de franske fabrikanter, da de havde store overskudslagre og priserne i Sydtyskland lå højere, med fordel kunnet sælge sukker i dette område og til andre end deres konkurrenter. Der var dog ingen eksport af betydning fra Frankrig til Tyskland i 1968-69 og 1969-70, når man undtager Saarlandet. Eksportforøgelsen i 1970-71 og 1971-72 indtraf samtidig med en kendelig forøgelse af leverancerne fabrikanterne imellem. Kommissionen forkaster de pågældendes anbringender, hvorefter: — de pågældende leverancer fabrikanterne imellem skulle have været økonomisk forsvarlige, da de kompenserede produktionssvingninger på grund af uensartet høst og udnyttede den disponible kapacitet, således at leverandøren var fritaget for at oprette en selvstændig salgsorganisation; — de supplerende indkøb at råsukker og hvidt sukker af mindre god kvalitet til fremstilling af sirup skulle være særdeles gunstige på grund af lave transportomkostninger; — de ovenfor nævnte leverancer ikke skulle have afskåret muligheden af andre sukkerleverancer, som det i øvrigt blev konstateret var stigende, for så vidt angår importen til Sydtyskland; når denne import fortsat var ringe, skyldtes det de høje transportomkostninger, der ofte fratog salg i andre lande enhver interesse. Den ringe import kan ikke skyldes transportomkostningerne. For det første forsynes Saarlandet med fransk sukker, selv om de tyske fabrikker ligger betydeligt nærmere; selv over lange afstande overstiger transportomkostningerne ikke differencen mellem prisen i Frankrig og Tyskland; endelig viser de mangfoldige, oftest forgæves, ordrer fra aftagere i Sydtyskland, at der er en økonomisk interesse forbundet med import af sukker fra andre medlemslande. SZAG har indrømmet, at den anfægtede praksis tilsigter at undgå et tab af aftagere. Den omstændighed, at det af Béghin og Sucre-Union leverede sukker for størstedelen bestod af råsukker og sukker af ringere kvalitet, som skulle forarbejdes, har ikke haft inflydelse på konkurrencebegrænsningen, da disse virksomheder har været i stand til selv at raffinere samtlige de mængder råsukker, de producerede og til selv at fremstille sirup af sukker af ringere kvalitet. Den samordnede praksis følger ligeledes af den kendsgerning, at SZV har forhindret sine mellemhandlere i at importere sukker fra andre medlemsstater og har bundet sine aftagere ved ydelse af bonusbeløb (se nærmere nedenfor under 7.).

5. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for de belgiske eksportører (artikel 86) af RT

aa) Kommissionen hævder, at RT i de salgskontrakter, det har indgået med Export og Hotdet, systematisk har indføjet klausuler, hvorved disse forhandlere forpligtede sig til: — kun at videresælge RTs sukker til fabrikanter samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse; — ikke at videresælge sukker fra RT i konkurrerende fabrikanters lande, medmindre der forelå tilladelse hertil fra disse samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse; — kun at videresælge sukker fra RT på overskudsmarkedet (denaturering, kemisk industri, eksport til verdensmarkedet) på betingelse af, at dette sukker faktisk blev anvendt til et af disse formål, samt at pålægge andre mellemhandlere samme forpligtelse. RT har nægtet at levere sukker til disse to forhandlere, såfremt der ikke forelå kontrakter med sådanne klausuler. De to forhandlere måtte acceptere disse klausuler, idet der ikke var andre forsyningsmuligheder af betydning, og fordi RT meddelte dem, at RT i modsat fald ikke ville levere dem sukker, og navnlig ikke sukker beregnet til eksport til tredjelande, som for de to forhandlere udgjorde en stor del af. deres omsætning. På det belgiske marked havde Export og Hottlet ligesom andre mellemhandlere kun ret til at udøve virksomhed som mægler og kommissionær; det var dem derfor umuligt at eksportere det af RT til det belgiske marked leverede sukker.

bb) Navnlig af følgende grunde havde RT en dominerende stilling på det belgisk-luxembourgske sukkermarked, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet: — RT tegnede sig alene for mere end 50 % af den belgiske sukkerproduktion. — RT havde endvidere kontrol eller mulighed for kontrol enten ved aktiemajoritet (f.eks. Oreye og Moerbeke-Waas), eller gennem salgsaftaler — over ca. 85 % af den belgiske produktion og rådede over en tilsvarende del af det belgisk-luxembourgske marked, da hvidt sukker kun blev importeret i ganske ringe mængder til Belgien, og da Storhertugdømmet blev forsynet fra Belgien. De belgiske fabrikanter, som er kontrolleret af RT, fulgte i almindelighed den salgspolitik, som var fastsat af denne virksomhed. — RT udøvede en vis indflydelse på sukkermarkeder i andre medlemsstater, især i Frankrig på grund af dets interesser i Say og raffinaderiet Erstein, dets økonomiske forbindelser med visse store europæiske sukkerfabrikanter samt dets avancerede teknologiske viden og kunnen (se ligeledes ovenfor 2. og 3.).

cc) Den ovenfor (aa) beskrevne adfærd havde til formål at begrænse de vigtigste forsyningskilder for Export og Hotdet samt for disse forhandleres kunder. Efter Kommissionens opfattelse udgør denne adfærd et misbrug af RTs dominerende stilling, hvilket er forbudt ved traktatens artikel 86. Denne adfærd kunne faktisk få indflydelse på samhandelen mellem medlemsstaterne på en måde, der kunne være skadelig for virkeliggørelse af målsætningen om et enhedsmarked for medlemsstaterne, fordi ved at begrænse, og i visse tilfælde forhindre, sukkersalget i andre medlemsstater (se ligeledes ovenfor under 2., bb) og 3, bb).

6. Klagepunkt vedrørende økonomisk pres udøvet over for nederlandske importører (artikel 86) af SU og CSM

aa) Kommissionen gør gældende, at SU og CSM har tvunget Internatio, Jacobson og Dudok de Wit til at indgå en aftale, hvorved disse tre forhandlere forpligtede sig til: — ikke at videresælge det i 1969 og 1970 importerede sukker af fransk oprindelse til priser, der lå væsentligt under SU's og CSM's priser; — til disse to virksomheder at videresælge de sidste mængder sukker, som de nævnte forhandlere havde forpligtet sig til at importere fra Frankrig, i 50 kg-sække og i pakker på 1 kg, således at SU og CSM kunne sælge dem på det nederlandske marked under deres eget varemærke og til deres egne salgspriser; — ikke uden SU og CSM's billigelse at foretage sådan sukkerimport. I 1969-70 og 1970-71 opkøbte SU og CSM på denne måde over 14000 tons sukker af fransk oprindelse til en pris, der lå ganske lidt under den pris, til hvilken de derefter videresolgte dette sukker. For at opnå denne aftale truede SU og CSM de ovennævnte forhandlere med at ville forhindre forhandlernes sædvanlige import af sukker til den nederlandske mejeriindustri ved selv at overtage leverancerne til denne industri på verdensmarkedets betingelser; denne aktivitet udgjorde en væsentlig del af de pågældende forhandleres omsætning. Fra 1970-71 har SU og CSM inddraget disse forhandlere i deres importaftale med RT. Siden da er leverancerne af hvidt sukker stadig foregået gennem de belgiske og nederlandske forhandlere i forståelse med SU og CSM.

bb) SU og CSM har indtaget en dominerende stilling på det nederlandske sukkermarked, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet: — De fremstillede hele den nederlandske sukkerproduktion. Deres salg repræsenterede mere end 85 % af det nederlandske marked. De kontrollerede direkte eller indirekte næsten hele den nederlandske sukkerimport. — De havde et nært samarbejde om næsten alle deres aktiviteter. Over for andre virksomheder og navnlig over for de nævnte forhandlere har de udvist en fælles optræden og virket som en enhed.

cc) Den ovenfor under (aa) beskrevne adfærd karakteriserer Kommissionen som et misbrug og begrunder dette på samme måde som i tilfældet med RT (se ovenfor under 5., cc)).

7. Klagepunkt mod SZV for at have forhindret mellemhandlere i at videresælge sukker med anden oprindelse og for at have bundet aftagerne ved ydelse af bonus (artikel 86)

aa) Kommissionen udtaler, at SZV solgte sukker på det indenlandske marked ved sytten regionalrepræsentanter, med hvilke det havde indgået kontrakter, der navnlig forpligtede dem til ikke uden tilladelse fra SZV at sælge sukker fra andre leverandører, således at kontrakten i modsat fald øjeblikkelig ville blive ophævet. Der blev kun givet tilladelse til import af specielle sorter sukker, og sukker beregnet til forædlingsformål. Endvidere gav SZV sine aftagere en bonus på 0,30 DM pr. 100 kg, som ikke var afhængig af den aftagne mængde, men kun af den betingelse, at årsbehovet blev dækket alene af SZV. I alt fald i visse tilfælde er tildelingen af bonus blevet indstillet, eller der er givet varsel herom, såfremt køberen er fortsat med at importere sukker, hvilket har fået de pågældende til at indstille importen.

bb) SZV havde i Sydtyskland, som udgør en væsentlig del af fællesmarkedet, en dominerende stilling: — Den afsatte størsteldelen af medlemmernes produktion og bestemte selv priser og salgspolitik. For så vidt medlemmerne selv solgte sukker, skete det gennem de samme mellemhandlere. — I SZV's afsætningsområde, som var tydeligt afgrænset fra andre fabrikanters afsætningsområde, rådede. SZV over mindst 90-95 % af markedet, idet leverancer fra »outsiders« eller fra tyske eller udenlandske fabrikker, hjemmehørende uden for nævnte afsætningsområde, spillede en meget ringe rolle bortset fra leverancer foretaget af franske fabrikanter til fabrikanter, der var medlemmer af SZV.

cc) Kommissionen betragter den ovenfor (aa) beskrevne adfærd som et misbrug og begrunder dette på samme måde, som det har gjort over for RT (se ovenfor under 5., aa)). Desuden udtaler Kommissionen navnlig følgende: For så vidt angår forpligtelsen for mellemhandlerne, har SZV praktisk talt udelukket muligheden for, at udenlandske bydende kunne sælge sukker gennem SZV's forhandlere. SZV har ganske vist hævdet, at der i det sydtyske område skulle være andre forhandlere og en række sukkerforarbejdende virksomheder, som frit kunne forsyne sig i udlandet. Men dette ændrer ikke ved den kendsgerning, at afsætningsmulighederne for udenlandske bydende var væsentligt begrænset, selv om de relativt høje priser på det sydtyske marked gjorde importen tillokkende. Bonusordningen medførte en uberettiget forfordeling af aftagere, der også købte sukker af anden oprindelse. Aftagerne var i det mindste delvis afhængige af SZV's leverancer, da tabet af »bonus« meget hurtigt overstiger fordelen ved at købe sukker fra »outsiders«, selv om disse tilbyder billigere priser; dette søger Kommissionen at påvise med støtte i tal. Bonusen tillader sælgeren at kontrollere aftagernes indkøb hos undenlandske fabrikanter; dette skyldes kendskabet til aftagernes gennemsnitsårsbehov, som ikke svinger meget. Den kendsgerning, at SZV i det foreliggende tilfælde har tildelt denne bonus, selv om der har været foretaget indkøb hos udenlandske fabrikanter, ændrer ikke noget ved det foreliggende klagepunkt, idet selve advarslen om eller risikoen for at miste bonus'en afholder aftagerne fra systematisk at importere i større mængder. Det er ikke af større betydning, at bonus i visse tilfælde direkte er blevet fratrukket fakturabeløbet, fordi det afgørende element er, at aftagere ved køb hos udenlandske fabrikanter må regne med, at bonus kan bortfalde. Anvendelsen af en sådan bonus fra en virksomhed, som indtager en dominerende stilling, således at den derved yderligere kan begrænse de frie importmuligheder og styrke sin dominerende stilling, er et misbrug.

8. Klagepunkt om aftaler med mellemhandlerne, som indskrænkede mulighederne for import og eksport inden for Fællesskabet (artikel 85); vedrører Pfeifer & Langen

aa) Kommissionen redegør for indholdet af de »kommissionskontrakter« og »kontrakter om handelsrepræsentation«, som blev indgået henholdsvis af WZV og Pfeifer & Langen med de mellemhandlere, gennem hvilke disse firmaer solgte deres sukker; Kommissionen fremhæver navnlig følgende: WZV's afsætningsområde var inddelt i forskellige underområder: i visse områder solgte WZV kun gennem sine fire regionalkommissionærer. I det område, der grænsede op til NZV's salgsområde, har WZV forbeholdt sig forsalgsretten, således at kommissionæren til WZV skulle anmelde alle indledte forhandlinger og afvente, om WZV ville gøre brug af sin forsalgsret. Kommissionæren forpligtede sig selv og de af ham afhængige virksomheder til i dette særlige interesseområde ikke at sælge sukker for eller gennem andre indenlandske eller udenlandske fabrikanter eller forhandlere, selv ikke i eget navn og for egen regning, medmindre det skete med WZV's udtrykkelige tilladelse. I tilfælde af salg af sukker af anden oprindelse uden forudgående tilladelse eller gennem en ikke aftalt salgskanal, var der fastsat kontraktmæssige bøder. Pfeifer & Langen har med WZV's mellemhandlere indgået kontrakter, som bl.a. indeholdt forbud mod salg af sukker af anden oprindelse, det være sig som handelsrepræsentant eller for egen regning, uden at der forelå samtykke fra Pfeifer & Langen. Andre forhandlere fik kun direkte leverancer af sukker fra WZV og Pfeifer & Langen, hvis de underskrev en af de ovenfor nævnte kontrakter eller erklærede sig indforståede med de principper, der lå til grund for disse kontrakter. WZV har kontrolleret overholdelsen af konkurrenceforbudet ved gennem de af de forhandlere, som firmaet forsynede, at få oplysninger om ethvert salg af sukker af anden oprindelse. Til gengæld har de forhandlere, der solgte for WZV's og Pfeifer & Langen's regning haft mulighed for at markedsføre sukker, beregnet til denaturering samt til eksport til tredjelande.

bb) De ovenfor omhandlede kontrakter er ifølge Kommissionens opfattelse aftaler, som er forbudt i henhold til traktatens artikel 85: — De forpligtede mellemhandlerne til kun at videresælge det dem af WZV og Pfeifer & Langen leverede sukker i et bestemt område og til bestemte aftagere og til ikke at forhandle sukker af anden oprindelse. — Disse overenskomster gjorde i øvrigt salget af importeret sukker i det vestlige afsætningsområde i Tyskland betydeligt vanskeligere: — De forhindrede en forøgelse af antallet af forhandlere af sukker til menneskeligt forbrug i dette område. — Mellemhandlernes salg på dette marked for andre leverandørers regning var kun tilladt, hvis det kunne forenes med medkontrahenternes fælles interesser. — Selv om denne tilladelse i nogle tilfælde blev givet, havde medkontrahenterne dog mulighed for at kontrollere de væsentlige elementer i den pågældende handel, dvs. mængde, kvalitet, pris, leverandørernes og aftagernes identitet. Sådan kontrol har faktisk fundet sted, og tilladelse er kun blevet givet for salg af specielle sorter sukker, beregnet til denaturering. — Under disse omstændigheder kunne mellemhandlerne ikke være betydende aftagere for leverandører fra andre medlemsstater. — Dernæst skete kommissionsberegningen for sukkersalg for WZV ud fra det beløb, hvormed salgsprisen oversteg interventionsprisen, således at kommissionærerne ikke havde nogen interesse i at bringe det almene prisniveau i fare ved at sælge importeret sukker til lavere priser. — Opdeling i salgsområder har haft til følge, at mellemhandlere ikke kunne eksportere sukker, som var produceret af WZV's medlemmer, til andre medlemsstater. — De pågældende parter har fremført, at artikel 85, stk. 1 ikke kan bringes i anvendelse, under henvisning til, at de pågældende kontrakter er indgået med mellemhandlere, der ikke var selvstændige, idet de var medlemmer af WZV's salgsorganisation. Disse mellemhandlere var faktisk ikke integreret i WZV, da de i høj grad også arbejdede for andre fabrikanter, indtog de for så vidt en stilling som uafhængige forhandlere. De kontrakter, det drejer sig om, var ikke fritaget for anmeldelse i henhold til artikel 4, stk. 2, nr. 1 i forordning nr. 17; selv uden anmeldelse ville de derfor alligevel være forbudte, og det er ikke muligt at anvende traktatens artikel 85, stk. 3; selv bortset herfra opfyldte de ikke betingelserne i denne bestemmelse.

9. Klagepunkt om samordnet praksis i forbindelse med licitationerne for eksportrestitutionerne (artikel 85), vedrører RT, Say, Béghin, Générale Sucrière og Sucre et Denrées

aa) Kommissionen hævder, idet den henviser til fællesskabsordningen vedrørende licitationer for eksportrestitutioner, at de ovenfor omtalte virksomheder samt Lebaudy-SUC og Sucre-Union i 1970 traf aftale om de bud, der skulle gøres på disse licitationer, og denne aftale vedrørte, såvel de mængder, der skulle tilbydes, som restitutionsbeløbet. Dette fremgår navnlig af en telex-meddelelse fra RT til Export, hvori det hedder:»… afskaffelse af konkurrencen om eksportrestitutionerne for i det mindste at sikre enhver fabrikant interventionsprisen. Som følge heraf indstilling af kampen for at afsætte sukkermængder på det indenlandske marked, hvor prisen er sikrere, end tilfældet er med eksporten (dette gælder især for Frankrig)…«.

bb) Denne aftale er ifølge Kommissionen forbudt i. henhold til traktatens artikel 85 af følgende grunde: Når tilbudene ved en licitation ikke er et resultat af de bydendes individuelle økonomiske beregninger, men beror på et forhåndskendskab til de andre deltageres tilbud og på en aftale med disse, er konkurrencen i det mindste fordrejet eller begrænset. Skønt licitationerne vedrørte eksport af sukker til tredjelande, tillod de sandsynligvis eksport af sukker, fremstillet inden for Fællesskabet, hvorfor de har hæmmet konkurrencen inden for Fællesskabet. Den indklagede samordnede praksis, der omfatter vigtige virksomheder i flere medlemsstater — Frankrig og Belgien, lande, som har de største overskudslagre i Fællesskabet — har kunnet påvirke samhandelen mellem medlemsstater. Ved denne samordning har deltagerne kunnet ændre de sukkermængder, som hver af dem kunne have solgt på markederne i Fællesskabets medlemsstater, såfremt den pågældende praksis ikke havde eksisteret. Selv om licitationssystemet, som er fastsat i fællesskabsordningen, har til formål samlet at afsætte en vis mængde sukker på verdensmarkedet, så vil fabrikanterne, hvis restitutionerne som følge af den frie konkurrence tilfalder de virksomheder, som har givet de laveste tilbud, desuden fortsat være usikre med hensyn til deres muligheder for at eksportere sukker til tredjelande; ifølge resultaterne af disse licitationer vil visse fabrikanter frem for andre være nødt til at afsætte overskudsmængder i de øvrige medlemsstater; på denne måde har den samordnede praksis kunnet medføre en ændring af de mængder, som sælges inden for Fællesskabet. Yderligere har den kendsgerning, at man inden for disse licitationers rammer kunne være sikker på at have en vis garanti for afsætning af store sukkermængder med et betydeligt udbytte, været et afgørende element for forhandlingen af de førnævnte fabrikanters overskudssukker. Den samordnede praksis, det drejede sig om, har været et supplerende led i de andre forholdsregler, som de pågældende har taget for at beskytte visse nationale markeder. Den kendsgerning, at Kommissionen har mulighed for ikke at tage en licitation til følge og således er i stand til at bestemme, hvor stor en tonnage, der skal eksporteres til verdensmarkedet, ændrer ikke noget. Kommissionen har faktisk ikke mulighed for frit at bestemme betingelserne for eksport af sukker — det gælder både for restitutionen og mængder — fordi den i sit valg er begrænset af de tilbud, fabrikanterne har forelagt. Den kan derfor kun fastsætte de nævnte betingelser inden for rammerne af disse tilbud. Selv om den samlet og i et helt produktionsår har en vis kontrol med eksporten, har fabrikanterne ved deres samordnede praksis mulighed for at ændre resultaterne af de forskellige licitationer.

10. De i forordning nr. 26 nævnte undtagelsers manglende anvendelighed

Kommissionen udtaler, at den ovenfor nævnte samordnede praksis, som falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1, ikke kan omfattes af undtagelsesbestemmelserne i forordning nr. 26, artikel 2, stk. 1,1. pkt.:

Den første undtagelse kan ikke påberåbes under en fælles markedsordning, som ikke giver plads for nationale markeds-sammenslutninger.

Ifølge tredje betragtning i forordning nr. 26 gælder den anden undtagelse kun, når anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1 ville medføre fare for målene for den fælles landbrugspolitik på sukkerområdet. Midlerne til denne virkeliggørelse er nedfældet i forordning nr. 1009/67 og i dens gennemførelsesforordninger; den nævnte samordnede praksis hører ikke hjemme i denne sammenhæng, hvordan man end betragter den.

De midler, som er anvendt til at virkeliggøre den fælles landbrugspolitik, skal muliggøre varernes fri bevægelighed mellem medlemsstaterne; selv om forordning nr. 1009/67 fastsætter basismængder pr. medlemsstat, er disse mængder kun beregningsgrundlag for de basiskvoter, der skal tildeles virksomhederne, udelukkende med det formål at begrænse prisog afsætningsgarantien, og de er derfor ikke nogen form for fordeling af sukkerproduktionen mellem medlemsstaterne.

Blandt formålene for den fælles landbrugspolitik, som de er formuleret i traktatens artikel 39, fremhæver betragtningerne i forordning nr. 1009/67/EØF vigtigheden af de nødvendige garantier for beskæftigelse og levestandard for sukker-dyrkerne. Den pågældende samordnede praksis udgør ikke en del af de i den fælles markedsordning fastsatte midler, den er anvendt til helt andre formål, kan ingenlunde betragtes som nødvendig for at virkeliggøre formålene i traktatens artikel 39, men må tværtimod antages at stride mod de forholdsregler, der er fastsat i fællesskabsforordningen med henblik på at virkeliggøre de nævnte formål i sukkersektoren. Navnlig har samordningen ved de fælles licitationer (se ovenfor under 9.) givet anledning til, at den konkurrence mellem de bydende, som er selve formålet med licitationssystemet, er blevet fordrejet.

11. Bødernes begrundelse og disses størrelse

aa) Vedrørende begrundelsen for bøderne gør Kommissionen gældende, at de overtrædelser, der følger af den ovenfor nævnte samordnede praksis, er begået »forsætligt eller i det mindste uagtsomt«, fordi de pågældende vidste eller i alt fald burde have vidst hvilke konkurrencebegrænsende følger, denne praksis medførte.

bb) Vedrørende bødernes størrelse udtaler Kommissionen indledningsvis, at de ovenfor under 5.-9. beskrevne forholdsregler skal sammenholdes med den samordnede praksis, som de pågældende har deltaget i (se ovenfor under 1.-4.). Ved vurderingen af overtrædelsernes grovhed skal der navnlig lægges vægt på følgende: — som skærpende omstændighed, at sukkeret er et produkt af særlig betydning for forbrugerne, og at de påklagede forholdsregler klart er i modstrid med den markedsintegrering, som tilsigtes i traktaten; — som formildende omstændighed, at fremstilling og handel med sukker indtil den 30. juni 1968 er blevet reguleret af de nationale markedssarh-menslutninger, der også fastsatte salgsområder, hvilket forklarer en vis vedholden ved gamle sædvaner og en langsom udnyttelse af de muligheder for den fri handel, som er åbnet ved fællesskabsreglerne; disse indebærer desuden visse restriktioner, der dog ikke udelukker muligheden for konkurrence. Angående varigheden af overtrædelserne må det antages, at disse i almindelighed har strakt sig over en periode på flere år. Vedrørende hver enkelt virksomheds særlige situation må der tages hensyn til arten og varigheden af de overtrædelser, den har gjort sig skyldig i, i hvilket omfang den har deltaget i disse overtrædelser, dens stilling på markedet og dens stilling over for sine kunder. I det følgende undersøger Kommissionen særskilt situationen for hver enkelt af beslutningens adressater og fremhæver blandt andet de grunde, der har ført til, at visse blandt dem ikke pålægges bøder.

4. Retsforhandlingernes gang

Den 23. maj 1973 indgav sagsøgeren SADAM (sag 50/73) en anmodning til Domstolen om udsættelse af den anfægtede beslutning. Da Kommissionen meddelte, at den ikke agtede at søge bøden inddrevet, før Domstolen havde afsagt dom, har SADAM trukket sin anmodning tilbage. Domstolens præsident har ved kendelse af 11. juli 1973 bestemt, at anmodningen slettes af registeret og har taget forbehold for omkostningerne.

Ved kendelse af 28. juni 1973 har Domstolen besluttet at forene de foreliggende sager med henblik på den mundtlige retsforhandling.

Ved kendelse af 11. december 1973 har den besluttet at tillade intervention fra Unione Nazionale Consumatori, en italiensk sammenslutning med hjemsted i Rom, i sagerne 41, 43 til 48, 50, 111, 113 og 114/73, i det omfang denne intervention sigter på at støtte Kommissionens påstande vedrørende klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked.

Ved kendelse af 19. februar 1975 har Domstolen besluttet ex officio at indkalde B. Lemaire, R. Dudok de Wit, E. K. H. Lindeboom og Ch. Sanders som vidner i sagerne 40/73 og 42/73 samt angående visse spørgsmål i forbindelse med klagepunktet om det økonomiske pres, som SU og CSM skulle have udøvet over for de nederlandske importører. De pågældende har afgivet forklaring for Domstolens anden afdeling den 13. marts 1975.

Domstolen har opfordret nogle af parterne til at besvare bestemte spørgsmål og har givet de respektive modparter lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger til disse svar. Svarene og bemærkningerne er indgået til Domstolen inden for de fastsatte frister.

Sagsøgeren i sag 48/73, Sucres et Denrées, har, efter at have erfaret, at Kommissionen havde besluttet at indlede den i traktatens artikel 169 omhandlede procedure mod Italien på grund af visse forhold i den ovenfor under 2 B omhandlede lovgivning, og da sagsøgeren var af den opfattelse, at denne beslutning fra Kommissionen foregreb resultatet i sag 48/73, anmodet Domstolen om at udsætte den nævnte sag, indtil den mod Italien indledte procedure var bragt til afslutning. Domstolen har ikke taget denne anmodning til følge; den har dog opfordret Kommissionen til at gøre rede for procedurens forløb og genstand, hvilket Kommissionen har gjort inden for den. hertil fastsatte frist.

Parterne har afgivet deres mundtlige indlæg i retsmøderne den 14., 15., 16., 17. og 18. april 1976.

Generaladvokaten har fremsat sit' forslag til afgørelse i retsmødet den 16. og 17. juni 1975.

II — Parternes påstande

1. Alle sagsøgerne nedlægger — principalt eller udelukkende — påstand om annullation af beslutningen i dens helhed, og nogle af dem understreger, at deres påstand kun gælder, for så vidt som denne beslutning vedrører dem. Générale Sucrière, Say, Bégbin, Volano og Eridania nedlægger subsidiært påstand om annullation af beslutningen i det omfang, der ved denne er truffet bestemmelse om at pålægge dem en bøde. Mere subsidiært nedlægger disse sagsøgere med undtagelse af Volano påstand om, at beløbets størrelse nedsættes. SADAM nedlægger »subsidiært«, og Industria degli Zuccheri»i alle tilfælde« påstand om, at bøden bortfalder eller nedsættes. SU, CSM, RT, Sucres et Denrées, Pfeifer & Langen, Emiliana og Cavarzere nedlægger subsidiært påstand om, at bøden nedsættes. RT nedlægger herudover subsidiært påstand om annullation af beslutningen »i det omfang det forbydes sagsøgeren ensidigt inden for rammerne af sin egen handelspolitik at beslutte sig til at sælge råsukker eller hvidt sukker direkte til andre raffinaderier«. Industria degli Zuccheri og Eridania nedlægger i øvrigt påstand om, at det statueres, at den anfægtede adfærd også under hensyntagen til de i artikel 2 i forordning nr. 26 omhandlede undtagelser ikke udgør en krænkelse af traktatens artikel 85. Alle sagsøgerne undtagen Volano og Emiliana nedlægger udtrykkeligt påstand om, at Kommissionen idømmes sagsomkostningerne. Kommissionen nedlægger påstand om frifindelse, da søgsmålene savner fornødent grundlag, og om, at hver enkelt af sagsøgerne dømmes til at afholde de af dem forvoldte sagsomkostninger.

2. Unione, intervenient, nedlægger påstand om frifindelse i sagerne 41, 43 til 48, 50, 111, 113 og 114/73 i det omfang disse vedrører klagepunktet om beskyttelse af det italienske marked, samt påstand om, at de pågældende sagsøgere idømmes sagsomkostningerne. Générale Sucrière, Say, Sucres et Denrées, SADAM og Eridania nøjes i deres svar på intervenientens indlæg med at fastholde, at de anbringender, de har gjort gældende i hovedsagen, har fornødent grundlag, uden formelt at nedlægge påstand om, at der ikke gives intervenienten medhold i dennes påstande. Derimod nedlægger Cavarzere og Industria degli Zuccheri påstand herom; Caverzere påstår desuden intervenienten dømt til at betale sagsomkostningerne; Industria degli Zuccheri gør principalt gældende, at interventionen bør afvises, og subsidiært, at intervenientens påstande savner fornødent grundlag. Béghin, Volano, Emiliana og RT har ikke svaret på intervenientens indlæg.

III — Parternes søgsmålsgrunde og andre indsigelser, fremsat under skriftvekslingen

Generelt

Visse afsnit i indlæggene går ud over rammerne for det ene eller andet isolerede klagepunkt, enten fordi de behandler denlovgivningsmæssige eller økonomiske situation, som ligger til grund for de foreliggende sager (nedenfor A), eller fordi de generelt tager stilling til fortolkningen og anvendelsen af traktatens artikel 85 (nedenfor B). Det således anførte hænger imidlertid delvis sammen med visse bemærkninger, parterne har fremsat om bestemte klagepunkter, og der henvises derfor til kapitlerne 1-9 nedenfor.

A — Visse sagsøgere og Kommissionen drøfter mere eller mindre indgående rækkevidden og konsekvenserne af fællesskabsreglerne og den udvikling, der er sket inden for sukkermarkedet i den pågældende periode. Disse, tildels modstridende, indlæg drejer sig navnlig om følgende punkter: — om samhandelen mellem medlemsstaterne har været beskeden eller ej, og om dette i bekræftende fald skyldes nationale eller fællesskabsretlige hindringer af skattemæssig, valutarisk eller administrativ art; — om hvilken funktion — ifølge formålet med disse regler — de heri omhandlede »priser« har (tærskelpris, indikativpris, interventionspris, den minimumspris der skal betales til sukkerroefabrikanterne), og hvilke salgspriser fabrikanterne faktisk har opnået; og navnlig, hvorvidt interventionsprisen på en måde er en »garanti«-pris for fabrikanterne, om indikativprisen også skal anses for at være den »ønskelige« markedspris, om og i hvilket omfang fabrikanterne kunne have interesse i at sælge under interventionsprisen; — om Nederlandene under hensyn til de basis-og maksimalkvoter, som var blevet tildelt denne medlemsstat og dennes fabrikanter, er et land med sukkerunderskud; — om fabrikanterne havde interesse i og var i stand til at udnytte deres produktion indtil maksimalkvoten eller endda herudover; — om fabrikanternes handlefrihed blev begrænset af den omstændighed, at interventionsorganerne i visse medlemsstater har udtrykt ønske om ikke at modtage sukkertilbud; — om det er korrekt, at fabrikanterne, eftersom fællesskabsreglerne havde skabt to adskilte sukkermarkeder — dels markedet for menneskeføde dels markedet for denaturering og eksport til tredjelande — havde ret til at kræve af deres aftagere, at det sukker, der blev leveret til et af de to sidste formål, ikke videresolgtes til menneskeføde; — om det i betragtning af varen »sukken«s homogene og fungible karakter har nogen betydning for forbrugeren, om han modtager sukker fra det ene eller det andet sted, således at der faktisk ikke er noget formål med at angive varemærket; om transportomkostningerne på grund af sukkerets ringe værdi i forhold til vægt og masse har en betydelig indflydelse på produktionsomkostningerne; samt om disse faktorer indebærer, at det naturlige sukkermarked er det, der ligger nærmest ved fabrikationscentrerne.

B — a) Vedrørende det, der er gået forud for den anfægtede adfærd, er parterne tildels uenige om den betydning, man — ved bedømmelsen af den anfægtede adfærd — skal tillægge eller som Kommissionen har tillagt visse tidligere handlinger; det drejer sig om et møde, som underudvalget »fællesmarkedet« inden for Comité européen des fabricants de sucre (CEFS) afholdt i München den 30. maj 1968, om en mellem de franske fabrikanter i juli 1968 indgået aftale, om en sammenslutning af de tyske fabrikanter i fire organisationer med indbyrdes afgrænsede salgsområder, samt om et snævert samarbejde mellem de to fabrikanter i Nederlandene. Kommissionen er af den opfattelse, at disse forhold åbenbarer en hensigt til ved hjælp af fælles aftale at foretage en ligelig fordeling af overskudsproduktionen med henblik på at fastholde prisen inden for Fællesskabets marked på indikativprisens niveau. Disse formål kunne imidlertid kun nås, hvis markederne i hver enkelt medlemsstat fortsat forbeholdtes de nationale fabrikanter. Visse sagsøgere gør gældende, at Kommissionen ikke har erkendt betydningen af de nævnte forudgående handlinger eller med urette har antaget, at de skulle tages med i betragtning inden for rammerne af den foreliggende tvist. RT udtaler, at det ville være »urealistisk og upsykologisk at antage, at virksomhederne i 1968 skulle have foretaget en åndelig kovending og pludselig var gået over fra et nationalt system uden konkurrence til et europæisk system med total konkurrence«. I øvrigt overlader fællesskabsreglerne, der også er planøkonomiske, kun en meget lille margen for den fri konkurrence; inden for disse grænser ville det savne fornuftig mening at kræve, at virksomhederne skulle underlægge sig en total konkurrerice. b) Kommissionen udtaler, at beslutningen er baseret på den omstændighed, at det er hver enkelt af de fabrikantgrupper, som er indklaget ved de enkelte klagepunkter, der har benyttet sig af samordnet praksis, og ikke samtlige sukkerfabrikanter. Denne praksis, som i det store og hele går ud på ikke at forstyrre konkurrenterne i deres område, har fælles punkter (se beslutningen, s. 23 h.sp.), som — sammenholdt med den omstændighed, at visse fabrikanter har deltaget i flere tilfælde af samordnet praksis — fik Kommissionen til at behandle dem i én enkelt beslutning. Kommissionen påtaler kun de konkurrencebegrænsninger, den enkelte virksomhed har medvirket til. Begrebet »samordnet praksis« omfatter — således som Domstolen har fastslået — en form for koordinering, hvorved konkurrencens risisi bevidst erstattes med et praktisk samarbejde. En parallel adfærd vil kunne udgøre et vigtigt indicium for en sådan koordinering, når denne adfærd ikke stemmer overens med de normale vilkår på markedet, hvilket navnlig vil være tilfældet, hvis denne gør det muligt for de pågældende at fastlåse opnåede positioner på markedet til skade for varernes fri bevægelighed. Indicierne bør bedømmes samlet. Beviset for en samordnet praksis afhænger ikke af, om de pågældende er blevet enige om en helhedsplan. Samordningen er karakteriseret ved, at de pågældende er sig bevidst, at deres enkelte afgørelser gensidigt supplerer hinanden.

C — a) SU, RT og Pfeifer & Langen kritiserer den af Kommissionen givne definition af »samordnet praksis«: Ifølge SU er denne fortolkning uforenelig med Domstolens retspraksis, som SU gennemgår nærmere. En »bevidst parallel adfærd« er ikke tilstrækkelig. Det må kræves, at de pågældende bliver enige om en fælles plan og omsætter denne i virkelighed. Hvis virksomheder blot fremsætter formodninger om deres konkurrenters fremtidige adfærd, ligger der ikke al lerede heri en samordning; en sådan forudsætter herudover en akt, der tilkendegiver en sådan hensigt (»acte de communication«). Den omstændighed, at en virksomhed er vidende om sine konkurrenters adfærd og reagerer hensigtsmæssigt, kan ikke i sig selv angribes; dette gælder ligeledes, når to parter er bekendt med deres respektive afgørelsers indbyrdes afhængighed, og når resultatet af de gensidige reaktioner er fordelagtigt for begge. Kommissionens opfattelse om, at der skal lægges særlig vægt på »viden« eller »kendskab« (»wetenschap«), kan ikke anvendes i praksis, da man befinder sig på det psykologiske plan, hvor der ikke kan drages skarpe grænser. Man må tage sit udgangspunkt i håndgribelige forhold, det vil sige konkrete handlinger til samordning, f.eks. mundtlige aftaler, taler der er holdt under møder, forhåndsoplysninger om egen fremtidig adfærd osv. »Konsensus« som sådan er ikke forbudt. Beviset på sådanne samordnede handlinger er ofte vanskeligt at føre. Derfor har Domstolen i overensstemmelse med amerikanske domsmyndigheder accepteret den argumentation, at det — i det konkrete tilfælde og under hensyn til bestemte strukturer på markedet — er utænkeligt, at en fastslået adfærd af parallel eller supplerende karakter ikke skyldes en samordning. Imidlertid giver den økonomiske teori kun i begrænset omfang mulighed for at konstatere den nødvendige forbindelse mellem strukturen på markedet og markedsadfærden; navnlig kan en parallel adfærd vedrørende salgsområderne normalt lettere opstå uden samordning end en parallel adfærd vedrørende priserne. RT gør gældende, at parallel adfærd i henhold til Domstolens retspraksis kun udgør et indicium for en samordnet praksis, hvis den medfører konkurrencevilkår, som i henseende til produkternes karakter, betydningen og antallet af virksomheder, samt det pågældende markeds størrelse ikke svarer til de normale markedsvilkår. I det foreliggende tilfælde forbigår Kommissionen i tavshed den slutning, man må udlede heraf, nemlig at betingelserne for anvendelsen af artikel 85 ikke er opfyldt, når der ikke foreligger kausalitet mellem den påståede samordning og den praksis, som er fulgt efter, fordi denne adfærd var betinget af omstændigheder, som skyldtes markedets egne karakteristika, således at den ville have været den samme, selv om der ikke havde været nogen form for kontakt mellem fabrikanterne. Pfeifer & Langen bebrejder Kommissionen, at den ikke præciserer, hvad den forstår ved en »bevidst« gennemført koordinering. Der foreligger ikke noget forbudt kartel, hvis forhandler A, der handler selvstændigt, »bevidst« tilpasser sin adfærd til forhandler B's; der måtte kræves, at de to forhandlere havde en fælles plan, hvilket betyder, at de har stået i indbyrdes forbindelse om, hvordan de vil handle, hvis den ene af dem tilpasser sin adfærd til den andens. Først når de pågældende gensidigt oplyser hinanden om deres fremtidige adfærd, udelukker de konkurrencerisikoen. b) Kommissionen gør gældende, at hverken ordlyden, opbygningen eller betydningen af artikel 85 indebærer et krav om, at der skal foreligge en »plan« som betingelse for, at der kan tales om samordnet praksis. Den omstændighed, at artikel 85 ikke blot nævner de karteller, som har til formål at begrænse konkurrencen, men også dem, som har dette til følge, viser, at begrebet samordnet praksis ikke er forbundet med tanken om foruddannede hensigter. Det er tilstrækkeligt, at der foreligger en faktisk gennemført samordnet praksis. Handelsmæssige transaktioner mellem konkurrenter er den mest typiske måde at foretage en samordning på markedet. Den omstændighed, at der afgives et tilbud til en konkurrent, er i mange tilfælde et indicium for, at tilbudsgiveren ikke ønsker at konkurrere med denne, og accepten af et sådant tilbud viser, at tilbudsmodtageren medvirker til at indføre vilkår, som fordrejer konkurrencen.

1. Vedrørende klagepunktet om samordning til beskyttelse af det italienske marked

A — Anbringender vedrørende form-og procedurespørgsmål

a) Eridania, Industria degli Zuccberi og SZAG:

Kommissionens fejlagtige informationspolitik

1. Sammendrag af stavningerne

Eridania, Industria degli Zuccheri og SZAG gør gældende, at den af Kommissionen fulgte informationspolitik før og efter meddelelsen om klagepunkter til de pågældende var behæftet med en række mangler:

— krænkelse af generelle retsgrundsætninger (Eridania, SZAG) i henhold til hvilken enhver person, der er tiltalt for en overtrædelse, anses for at være uskyldig, indtil hans skyld er bevist (SZAG);

— krænkelse af artikel 19 i forordning nr. 17, som opstiller princippet om den kontradiktoriske procedure, samt af de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 99/63 (Industria degli Zuccheri);

— krænkelse af artikel 20 i forordning nr. 17, der knæsætter princippet om undersøgelsens hemmelige karakter (Eridania, Industria degli Zuccheri), samt af de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 99/63 (Industria degli Zuccheri);

— krænkelse af artikel 21 i forordning nr. 17, vedrørende offendiggørelsen af de af Kommissionen trufne beslutninger (SZAG);

— krænkelse af artikel 2 i forordning nr. 99/63 om de nærmere regler for meddelelsen om klagepunkter (SZAG).

Eridania udtaler, at både de klagepunkter, som blev formuleret ved den administrative procedures indledning og ved den endelige beslutning, blev meddelt pressen allerede inden de pågældende virksomheder havde fået meddelelse herom. Allerede på et tidspunkt, hvor disse endnu ikke havde haft lejlighed til at forsvare sig, gav Kommissionen udtryk for sin overbevisning om deres skyld. Ved denne holdning har Kommissionen frataget sig muligheden for at behandle sagen på en klar og upartisk måde.

Industria degli Zuccheri fremsætter tilsvarende bemærkninger og fremhæver, at offendigheden således havde indtryk af, at de pågældende virksomheder intet havde at indvende mod Kommissionens klagepunkter. Også efter at have hørt disse sendte Kommissionen flere meddelelser til pressen, og gik i stilhed forbi de af de nævnte virksomheder fremførte argumenter. Disse sidste måtte forsvare sig under »vanskelige omstændigheder«.

SZAG hævder endvidere, at Kommissionen under den administrative procedure og umiddelbart efter at have truffet beslutningen informerede offentligheden på en partisk måde, hvilket førte denne til at benytte ord som »sukker-mafiaen«.

Det følger af