ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Når en afgørelse meddeles ved rekommanderet brev med modtagelsesbevis, skal adressaten anses for at have fået kendskab til afgørelsen, når han skriver under på modtagelsesbeviset. Imidlertid kan det forekomme, at et rekommanderet brevs modtagelsesbevis ikke kan underskrives af adressaten, når denne, som ikke er hjemme på det tidspunkt, hvor postbuddet kommer forbi, afholder sig fra enhver handling og navnlig ikke afhenter brevet inden for førnævnte opbevaringsfrist.

I et sådant tilfælde må det antages, at adressaten har fået behørig underretning om afgørelsen på datoen for udløbet af fristen for postmyndighedernes opbevaring af brevet. Hvis det var tilladt, at en adressat ved at afholde sig fra enhver handling og navnlig ved ikke at afhente det rekommanderede brev inden for nævnte frist kunne hindre, at der skete forskriftmæssig underretning af en afgørelse ved rekommanderet brev, ville garantierne ved denne underretningsform nemlig dels blive betydeligt svækkede, til trods for at denne udgør en særdeles sikker og objektiv underretningsform for så vidt angår administrative retsakter. Administrationen ville være tvunget til at anvende andre underretningsformer, enten mindre sikre, såsom underretning ved almindeligt brev, eller dyre, endog uforholdsmæssige, såsom underretning ved stævningsmand. Dels ville adressaten have et vist spillerum ved fastsættelsen af søgsmålsfristens starttidspunkt, selv om en sådan frist ikke kan være op til parterne og skal svare til kravene om retssikkerhed og god retspleje.

Formodningen om, at adressaten har modtaget underretning om afgørelsen ved udløbet af den periode, som et rekommanderet brev normalt opbevares af postmyndighederne, er imidlertid ikke absolut. For at denne formodning kan finde anvendelse, skal administrationen nemlig kunne godtgøre, at meddelelsen ved rekommanderet brev er sket på sædvanlig vis, dvs. at der på den seneste af adressaten oplyste adresse skal være afleveret en meddelelse om, at der ligger et rekommanderet brev til afhentning. Denne formodning er desuden ikke uigendrivelig, idet adressaten navnlig kan søge at godtgøre, at han har været forhindret i, bl.a. på grund af sygdom eller force majeure, som han ikke har indflydelse på, på behørig vis at få kendskab til meddelelsen om, at der ligger et rekommanderet brev til afhentning.

(jf. præmis 38-40)
En sagsøger, der under en ansættelsesprocedure anlægger sag til prøvelse af senere akter, såsom en afgørelse om ikke-opførelse på reservelisten ved en udvælgelsesprøve, kan påberåbe sig ulovligheden af forudgående akter, der er tæt forbundne med disse. Personaleretten kan således, i betragtning af sammenhængen mellem de forskellige retsakter, der udgør ansættelsesproceduren, undersøge, om en forberedende retsakt, herunder meddelelsen om udvælgelsesprøven, som står i nøje forbindelse med den anfægtede afgørelse, eventuelt er retsstridig.

Nærmere bestemt gælder, at når anbringendet om, at meddelelsen om udvælgelsesprøven, som ikke er anfægtet rettidigt, er retsstridig, vedrører begrundelsen for den anfægtede individuelle afgørelse, kan søgsmålet fremmes til realitetsbehandling. En ansøger til en udvælgelsesprøve kan nemlig ikke fratages adgangen til at anfægte lovligheden af alle elementer i den individuelle afgørelse, herunder også de punkter, som er fastlagt i meddelelsen om udvælgelsesprøven, der er truffet vedrørende ansøgeren i henhold til de i meddelelsen fastsatte betingelser, for så vidt som ansøgerens retlige situation først bliver individualiseret i kraft af denne gennemførelsesafgørelse, der gør det muligt for ansøgeren med sikkerhed at vide, hvorledes og i hvilket omfang hans individuelle interesser berøres.

Hvis der ikke består en tæt forbindelse mellem selve begrundelsen i den anfægtede afgørelse og anbringendet om, at meddelelsen om udvælgelsesprøven, som ikke er anfægtet rettidigt, er retsstridig, må anbringendet derimod forkastes i henhold til de præceptive regler om søgsmålsfrister, som ikke i et sådant tilfælde kan fraviges uden at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet.

(jf. præmis 68, 70 og 71)
Den i vedtægtens artikel 25 fastsatte begrundelsespligt har til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til vurdering af, om den afgørelse, som administrationen har truffet, er berettiget, og om det tjener noget formål at anlægge sag ved Retten, dels at give Retten mulighed for at udøve sin prøvelsesret. Begrundelsespligtens omfang skal vurderes afhængigt af de konkrete omstændigheder, bl.a. retsaktens indhold, arten af de påberåbte grunde og den interesse, som modtageren kan have i at få forklaringer. Når et afslag på en ansøgning om forfremmelse i det væsentlige er begrundet alene med en henvisning til tjenestens interesse uden nogen anden forklaring, gør en sådan begrundelse det nemlig ikke muligt for Retten at udøve sin prøvelsesret.

Manglende begrundelse af en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, kan ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelsen af en retssag. Desuden kan det heller ikke tillades, at en institution efterfølgende kan ændre begrundelsen for en afgørelse, som den har vedtaget, ved f.eks. at begrunde sidstnævnte med andre bestemmelser end dem, der oprindeligt var anført. Et sådant skridt ville nemlig medføre, at institutionen tilsidesætter sin forpligtelse til at begrunde sine afgørelser, således som denne følger af vedtægtens artikel 25, stk. 2, sammenholdt med artikel 90, stk. 2, og som har til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til vurdering af, om afslaget på hans ansøgning er berettiget, og om det tjener noget formål at anlægge sag ved Retten, dels at give Retten mulighed for at udøve sin prøvelsesret.

Derimod kan en utilstrækkelig begrundelse, der gives under den administrative procedure, ikke begrunde en annullation af den trufne afgørelse, når ansættelsesmyndigheden fremkommer med supplerende oplysninger under sagen, idet institutionen dog ikke kan sætte en helt ny begrundelse i stedet for den oprindelige, fejlagtige begrundelse.

(jf. præmis 27-29)

Domstolen: 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, præmis 22; 30. maj 1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, præmis 22; 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, præmis 37

Retten i Første Instans: 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, præmis 40; 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod CES, præmis 26 og 27; 9. januar 1996, sag T-23/95, Bitha mod Kommissionen, præmis 30; 17. februar 1998, sag T-56/96, Maccaferri mod Kommissionen, præmis 38, 12. december 2002, forenede sager T-338/00 og T-376/00, Morello mod Kommissionen, præmis 55; 29. september 2005, sag T-218/02, Napoli Buzzanca mod Kommissionen, præmis 63
En afgørelse fra administrationen, der er truffet som en foranstaltning til opfyldelse af en dom om annullation, og som indskrænker sig til at underrette den pågældende ansøger om dens afgørelse om i forhold til denne at genoptage udvælgelsesproceduren og at nedsætte en udvælgelseskomité sammensat i overensstemmelse med de i dommen om annullation fastsatte principper, som ikke forpligter ansøgeren til at gennemgå nye prøver, kan ikke anses for at fremkalde bindende retsvirkninger, der direkte og umiddelbart kan berøre hans interesser, og udgør derfor ikke en bebyrdende retsakt.

(jf. præmis 32 og 33)
En afgørelse fra en institution eller et af Unionens organer, som er meddelt hele institutionens personale, og som har til formål at sikre de berørte tjenestemænd og kontraktansatte en identisk behandling på et område, hvor den nævnte institution eller det nævnte organ i medfør af vedtægten råder over et vidt skøn, udgør en intern instruks og bør som sådan anses for at være en vejledende regel, som administrationen pålægger sig selv, og som den ikke kan fravige uden at præcisere grundene hertil, idet ligebehandlingsprincippet i modsat fald ville blive tilsidesat.

Når der er tale om et internt direktiv om forlængelse af kontrakter som midlertidigt ansatte, der er vedtaget af et af Unionens agenturer, bør en tilsidesættelse af pligten til at meddele en afgørelse om ikke at forlænge en kontrakt som midlertidigt ansat inden for den frist, der er fastsat i direktivet, derfor udgøre en tjenstlig fejl, der kan begrunde en erstatning. En sådan procedurefejl kan dog kun sanktioneres med annullation af den pågældende afgørelse, hvis det er godtgjort, at denne fejl har kunnet påvirke afgørelsens indhold.

(jf. præmis 43, 44, 46, 47 og 78)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 9. juli 1997, sag T-92/96, Monaco mod Parlamentet, præmis 46

Personaleretten: 30. januar 2013, sag F-87/11, Wahlström mod Frontex, præmis 56-58
Den mulighed, som klageudvalget ved Den Europæiske Investeringsbank har på området for bedømmelse af de ansatte, for at annullere enhver oplysning i bedømmelsesrapporten for en ansat i banken indebærer, at det nævnte udvalg kan foretage en fornyet bedømmelse af rigtigheden af hver af disse oplysninger, inden de godkendes. Rækkevidden af denne kompetence går således klart videre end den blotte kompetence til legalitetskontrol og ophævelse af en retsakts dispositive del, for så vidt som den omfatter muligheden for at annullere endog begrundelsen for vedtagelsen af retsaktens dispositive del, uanset dens betydning i forbindelse med opbygningen af begrundelsen for retsakten. Den kompetence, som klageudvalget har til fuld kontrol, bekræftes af den kompetence, som det udtrykkeligt er tillagt til at ændre den endelige bedømmelse af de fortjenester, der er et resultat af den overordnede bedømmelse af ophavsmanden til den interne klage præstationer. En ændring af karakteren for den pågældendes fortjenester indebærer nemlig, at udvalget i detaljer kontrollerer samtlige de bedømmelser af fortjenester, der er indeholdt i den anfægtede rapport for så vidt angår spørgsmålet, om der deri foreligger eventuelle faktiske eller retlige bedømmelsesfejl, og at udvalget i givet fald kan træde i bedømmerens sted for at foretage en ny bedømmelse af disse fortjenester.

Endelig skal klageudvalget udøve en fuldstændig kontrol med den bedømmelsesrapport, som det har fået forelagt, vedrørende rigtigheden af hver af de bedømmelser, der er indeholdt i denne rapport, idet udvalgets kontrol ikke er begrænset til en undersøgelse af, om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn.

(jf. præmis 49-51)

Den Europæiske Unions Ret: dom af 27. april 2012, De Nicola mod EIB, T-37/10 P, EU:T:2012:205, præmis 41, og af 16. september 2013, De Nicola mod EIB, T-618/11 P, EU:T:2013:479
Kun de foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør akter, der indeholder et klagepunkt. Når der er tale om retsakter eller afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig under en intern procedure, som proceduren vedrørende forfremmelse, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 45, er det kun de foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, der udgør retsakter, der kan anfægtes. Foreløbige foranstaltninger, hvis formål er at forberede den endelige afgørelse, er til gengæld ikke bebyrdende retsakter som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og kan kun anfægtes som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af retsakter, der kan annulleres.

Fastsættelsen af forfremmelsestærsklerne, uanset om der er tale om vejledende forfremmelsestærskler eller endelige forfremmelsestærskler, udgør kun en af de på hinanden følgende etaper i forfremmelsesproceduren, som afsluttes ved offentliggørelsen af listen over forfremmede tjenestemænd i forbindelse med forfremmelsesåret. Det er først på tidspunktet for offentliggørelsen af denne liste, at den retlige stilling for de forfremmelsesværdige tjenestemænd kan blive berørt. Det følger heraf, at afgørelserne om fastsættelse af forfremmelsestærsklerne udgør forberedende retsakter til ansættelsesmyndighedens afgørelse om udfærdigelse af listen over forfremmede tjenestemænd.

Selv om sådanne forberedende retsakter ikke kan være genstand for et selvstændigt annullationssøgsmål, kan deres lovlighed imidlertid altid anfægtes i forbindelse med et søgsmål rettet mod den endelige afgørelse.

Påstanden om annullation af afgørelserne om fastsættelse af forfremmelsestærsklerne må følgelig afvises fra realitetsbehandling.

(jf. præmis 38-42)

Retten i Første Instans: dom af 9. marts 2000, Vicente Nuñez mod Kommissionen, T-10/99, EU:T:2000:60, præmis 28, af 5. marts 2003, Staelen mod Parlamentet, T-24/01, EU:T:2003:52, præmis 32 og 33 og den deri nævnte retspraksis, af 19. marts 2003, Tsarnavas mod Kommissionen, T-188/01 – T-190/01, EU:T:2003:77, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis, og af 3. maj 2007, Crespinet mod Kommissionen, T-261/04, EU:T:2007:122, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: kendelse af 13. december 2006, Aimi m.fl. mod Kommissionen, F-47/06, EU:F:2006:134, præmis 64
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Første Afdeling)

11. november 2014

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

»Personalesag — ansatte ved EIB — psykisk chikane — undersøgelsesprocedure — undersøgelseskomitéens rapport — forkert definition af psykisk chikane — afgørelse truffet af præsidenten for EIB om ikke at imødekomme klagen — annullation — erstatningssøgsmål«

Angående

:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen af 1. september 2010, hvorved præsidenten for Den Europæiske Investeringsbank (EIB eller herefter »Banken«) afslog hans klage over psykisk og »organisatorisk« chikane, dels om, at EIB tilpligtes at erstatte det tab, som han mener at have lidt som følge af nævnte chikane.

Udfald

:

Afgørelsen af 1. september 2010, hvorved præsidenten for Den Europæiske Investeringsbank afslog Carlo De Nicolas klage over psykisk chikane, annulleres. EIB betaler Carlo De Nicola et beløb på 3000 EUR. I øvrigt frifindes EIB. EIB bærer sine egne omkostninger og betaler de af Carlo De Nicola afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – Den Europæiske Investeringsbanks ansatte – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – forberedende akt – udtalelse fra undersøgelsesudvalget vedrørende chikane (Den Europæiske Investeringsbanks adfærdskodeks, art. 3.6; Den Europæiske Investeringsbanks politik for værdighed på arbejdspladsen, pkt. 5.5) Tjenestemænd – Den Europæiske Investeringsbanks ansatte – psykisk chikane – begreb – skade på selvværdet og selvtilliden – intet krav om forsæt hos chikanøren (Den Europæiske Investeringsbanks adfærdskodeks, art. 3.6.1; Den Europæiske Investeringsbanks politik for værdighed på arbejdspladsen, art. 2.1) Retslig procedure – stævning – formkrav – klar og præcis redegørelse for de påberåbte anbringender [Personalerettens procesreglement, art. 35, stk. 1, litra e)]
Personaleretten konstaterer indledningsvis, at den anfægtede afgørelse er støttet på den endelige undersøgelsesrapport, der har følgende ordlyd:

»[C] har favoritter blandt medarbejderne, og hun er ikke i stand til at skjule, hvem hun foretrækker. Flere vidner har bekræftet, at [C] opdeler kollegerne i to grupper, nemlig dem, hun kan lide, og dem, hun ikke lide.

[…]

Det bemærkes, at [C] ikke synes at have en ildesindet hensigt om at skade andre, at hun tilhører »den gamle skole«, ifølge hvilken den overordnede indtager en nærmest faderlig holdning over for medarbejderne, og at hun ikke er bevidst om, at de personer, som hendes bemærkninger er rettet mod, kan opfatte disse bemærkninger som sårende.

Undersøgelsen har endvidere vist, at [C’s] holdning ikke er rettet mod en bestemt ansat, men en hel kategori af medarbejdere, som hun anser for »dårlige«, og som hun anser [sagsøgeren] for at tilhøre, dog ikke som den eneste. Flere vidner har forklaret, at den samme medarbejder den ene dag kan være blandt de »gode« medarbejdere og den [følgende] dag blandt de »dårligere« medarbejdere, afhængigt af [C’s] humør eller andre omstændigheder.«
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

5. februar 2013

Sag F-25/12

Paul-Henri Presset

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – løn – dagpenge – betingelse for tildeling«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af artikel 106a Euratom finder anvendelse på Euratomtraktaten, hvorunder Paul-Henri Presset har nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, hvorved Europa-Kommissionen afslog at tildele ham dagpenge.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Paul-Henri Presset bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – dagpenge – formål

(Tjenestemandsvedtægten, art. 20; bilag VII, art. 10, stk. 1)

Dagpenge har til formål at kompensere for de udgifter og ulemper, der forårsages ved nødvendigheden af at flytte eller bosætte sig midlertidigt på tjenestestedet, samtidig med at den pågældende ligeledes midlertidigt bevarer sin bopæl på indkaldelsesstedet eller stedet for den tidligere ansættelse.

(jf. præmis 31)

Henvisning til:

Domstolen: 30. januar 1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, præmis 25; 5. februar 1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, præmis 9

Retten i Første Instans: 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, præmis 20; 12. december 1996, sag T-137/95, Mozzaglia mod Kommissionen, præmis 46; 12. december 1996, sag T-74/95, Monteiro da Silva mod Kommissionen, præmis 53; 20. august 1998, sag T-132/97, Collins mod Regionsudvalget, præmis 41; 2. maj 2001, sag T-104/00, Cubeta mod Kommissionen, præmis 38; 15. juli 2004, forenede sager T-180/02 og T-113/03, Gouvras mod Kommissionen, præmis 163
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – klage fra en ikke-forfremmet ansøger – afgørelse om afslag – begrundelsespligt – rækkevidde – generel og stereotyp begrundelse lig med ingen begrundelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, art. 45 og art. 90, stk. 2)

Selv om ansættelsesmyndigheden ikke har pligt til at begrunde afgørelser om forfremmelse over for ikke-forfremmede tjenestemænd, skal den begrunde en afgørelse om afslag på en klage, som en ikke-forfremmet tjenestemand har indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, idet begrundelsen for denne afgørelse om afslag skal være sammenfaldende med begrundelsen for den afgørelse, som klagen vedrører.

Desuden kan det ikke kræves af ansættelsesmyndigheden, at den begrunder sin afgørelse om afslag på klagen ud over de klagepunkter, der er påberåbt i nævnte klage, ved bl.a. at redegøre for, hvorfor hver af de forfremmelsesværdige tjenestemænd havde fortjenester, som overgik de fortjenester, som klagens ophavsmand havde. Da forfremmelser i henhold til vedtægtens artikel 45 sker på grundlag af en udvælgelse, er det i denne henseende tilstrækkeligt, at begrundelsen for afgørelsen om afslag på klagen henviser til den anvendelse af de retlige og vedtægtsmæssige betingelser for forfremmelse, som er foretaget i tjenestemandens individuelle tilfælde.

En generel og stereotyp begrundelse af afgørelsen om afslag på klagen, som ikke indeholder nogen oplysning vedrørende den berørtes specifikke situation og navnlig ikke forklarer, hvorledes ansættelsesmyndigheden har anvendt de kriterier, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, i hans individuelle tilfælde, er reelt lig med en manglende begrundelse.

(jf. præmis 29-32)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 20. februar 2002, sag T-117/01, Roman Parra mod Kommissionen, præmis 27 og 31; 29. september 2005, sag T-218/02, Napoli Buzzanca mod Kommissionen, præmis 74

Personaleretten: 28. september 2011, sag F-9/10, AC mod Rådet, præmis 29; 10. november 2011, sag F-18/09, Merhzaoui mod Rådet, præmis 71 og 75; 8. februar 2012, sag F-11/11, Bouillez m.fl. mod Rådet, præmis 22; 14. november 2012, sag F-75/11, Bouillez mod Rådet, præmis 26
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemandssager – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – stillingsopslag, som ikke berører sagsøgerens retsstilling – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90)

Foranstaltninger med bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart ved væsentligt at ændre hans retsstilling, udgør bebyrdende akter, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til vedtægtens artikel 91.

I forbindelse med et søgsmål til prøvelse af et stillingsopslag, som for anden gang indleder en ansættelsesprocedure, og som ikke har til virkning at udelukke sagsøgerens ansøgning, er de virkninger, som sidstnævnte tillægger dette stillingsopslag, dvs. i praksis at umuliggøre hans udnævnelse i den omtvistede stilling til opfyldelsen af en eventuel dom fra Personaleretten om annullation af de afgørelser om at udnævne en tredjemand til den omtvistede stilling og om at afslå hans ansøgning, som blev truffet efter en første ansættelsesprocedure, på tidspunktet for offentliggørelsen af stillingsopslaget rent hypotetiske og kan derfor ikke godtgøre, at nævnte stillingsopslag direkte og umiddelbart berører hans retsstilling.

Efter den anden ansættelsesprocedure er ansættelsesmyndigheden nemlig ikke nødvendigvis forpligtet til at besætte den omtvistede stilling. Endvidere er der på tidspunktet for offentliggørelsen af det anfægtede stillingsopslag ikke noget, som gør det muligt at antage, at sagsøgeren ikke vil blive udnævnt til den omtvistede stilling, hvis den anden ansættelsesprocedure gennemføres. Hvad angår retsvirkningerne af den kommende dom i sagen med påstand om annullation af de afgørelser, der blev truffet efter den første ansættelsesprocedure, er der formodning for, at sidstnævnte afgørelser er lovlige, og den blotte omstændighed at have anlagt et søgsmål giver ikke sagsøgeren en subjektiv ret til at blive udnævnt i den omtvistede stilling og heller ikke ret til at lamme ethvert eventuelt administrativt initiativ til at besætte nævnte stilling. I øvrigt gælder, at i tilfælde af at Personaleretten annullerer de afgørelser, der blev truffet efter den første ansættelsesprocedure, påhviler det herefter den pågældende institution at træffe passende foranstaltninger til opfyldelse af dommen, foranstaltninger, som sagsøgeren i givet fald kan anfægte, når tidspunktet er kommet.

Følgelig fremkalder det anfægtede stillingsopslag og den anden ansættelsesprocedure som sådan ikke bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart. Det anfægtede stillingsopslag er derfor ikke en akt, som går sagsøgeren imod blot som følge af dens offentliggørelse.

(jf. præmis 20-26)

Henvisning til:

Domstolen: 11. maj 1978, sag 25/77, De Roubaix mod Kommissionen, præmis 7 og 8

Personaleretten: 18. maj 2006, sag F-13/05, Corvoisier m.fl. mod ECB, præmis 44; 9. juli 2009, sag F-91/07, Torijano Montero mod Rådet, præmis 24 og 27 og den deri nævnte retspraksis