DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (ANDEN AFDELING) DEN 23. SEPTEMBER 1994. - AN TAISCE - THE NATIONAL TRUST FOR IRELAND OG WORLD WIDE FUND FOR NATURE MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - STRUKTURFONDEN - ERSTATNINGSSOEGSMAAL - FORMALITETEN. - SAG T-461/93.



Samling af Afgørelser 1994 side II-00733



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

OEkonomisk og social samhoerighed ° strukturindgreb ° faellesskabsfinansiering af nationale aktioner ° finansiering betinget af overholdelse af faellesskabspolitikker ° udsaettelse eller nedsaettelse af finansiel stoette til en national aktion ° saerlig procedure uafhaengig af traktatbrudsproceduren

(EOEF-traktaten, art. 169, Raadets forordning nr. 2052/88, art. 7, stk. 1, og forordning nr. 4253/88, art. 24)

Sammendrag

I henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88 skal aktioner, der finansieres af strukturfondene, Den Europaeiske Investeringsbank (EIB) eller et andet eksisterende finansielt instrument, vaere i overensstemmelse med traktaterne og de retsakter, der er udstedt i henhold til disse, samt med Faellesskabets politikker, herunder dem, der vedroerer konkurrencereglerne, reglerne for indgaaelse af offentlige kontrakter og bestemmelserne om miljoebeskyttelse. I henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88 kan Kommissionen nedsaette eller suspendere stoetten for en aktion, hvis den efter at have foretaget en undersoegelse af sagen inden for rammerne af partnerskabet med myndighederne i den beroerte medlemsstat konstaterer en uregelmaessighed.

Den i sidstnaevnte bestemmelse fastsatte procedure for at udsaette eller nedsaette den finansielle stoette fra Faellesskabet er uafhaengig af traktatbrudsproceduren i henhold til traktatens artikel 169, idet for det foerste det forhold, at der indledes traktatbrudsprocedure, eller at Domstolen fastslaar, at der foreligger et traktatbrud, ikke automatisk medfoerer udsaettelse eller nedsaettelse af den finansielle stoette, og for det andet det forhold, at Kommissionen undlader at gennemfoere en saadan procedure heller ikke paa nogen maade kan medfoere, at den derfor er afskaaret fra at udsaette eller nedsaette faellesskabsstoetten til en national aktion ° selv efter at arbejdet er tilendebragt ° saerligt ikke naar en eller flere betingelser, som den var underlagt, ikke er opfyldt.

Det foelger heraf, at Kommissionens beslutning om ikke at indlede traktatbrudsprocedure over for en medlemsstat i anledning af dennes manglende overholdelse af sine forpligtelser paa miljoebeskyttelsesomraadet i forbindelse med gennemfoerelsen af et projekt, hvortil der blev ydet finansiel stoette, ikke kan anses for samtidig at vaere en beslutning om ikke at goere brug af muligheden for at genoptage spoergsmaalet om den naevnte stoette.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 I marts og juni 1989 forelagde den irske regering Kommissionen sine regionaludviklingsplaner i medfoer af artikel 8, stk. 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2052/88 af 24. juni 1988 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om samordningen af deres interventioner indbyrdes saavel som med interventionerne fra Den Europaeiske Investeringsbank og de oevrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT L 185, s. 9, herefter benaevnt "forordning nr. 2052/88").

2 Disse planer indeholdt en beskrivelse af de vigtigste aktioner og oplysning om, til hvilke formaal stoette ydet af de forskellige faellesskabsfonde ville blive anvendt. Den 31. oktober 1989 besluttede Kommissionen i medfoer af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 2052/88 at fastlaegge en faellesskabsstoetteramme for EF' s strukturinterventioner i Irland ud fra maal nr. 1 for perioden 1989-1993. Denne beslutning foreskriver, at der skulle ydes faellesskabsstoette til et samlet beloeb af 3 672 mio. ECU, hvortil skulle foejes 2 454 mio. ECU i offentlige midler fra Irland og 2 274 mio. ECU i private midler.

3 Da Irland havde fremlagt et operationelt program for turisme ° som imidlertid ikke indeholdt bestemte projekter, men blot generelt analyserede underprogrammerne for infrastruktur, anlaeg, erhvervsuddannelse og afsaetning ° godkendte Kommissionen den 21. december 1989 dette program og bevilgede Irland 188,6 mio. ECU, heraf 152 mio. ECU fra Den Europaeiske Fond for Regionaludvikling og 36,6 mio. ECU fra Den Europaeiske Socialfond, for perioden fra den 1. januar 1989 til den 31. januar 1993. Dette beloeb daekkede programmet i dets helhed, idet der ikke blev ydet et saerskilt beloeb til de enkelte projekter.

4 Den 22. april 1991 offentliggjorde Minister of State at the Department of Finance (den irske finansminister) et projekt for opfoerelse af et besoegscenter for turister i Mullaghmore (Irland). Den 21. juni 1991 indgav sagsoegeren, WWF UK (World Wide Fund for Nature) (herefter benaevnt "Verdensnaturfonden"), klage til Kommissionen over dette projekt, som den anden sagsoeger, An Taisce ° The National Trust for Ireland (herefter benaevnt "An Taisce") senere tilsluttede sig.

5 Verdensnaturfonden er en ikke-statslig organisation, der beskaeftiger sig med beskyttelse af naturen og naturressourcer paa internationalt plan. An Taisce er en ikke-erhvervsdrivende velgoerende forening, som finansieres af bidrag fra private og medlemskontingenter, og som har til formaal at beskytte kvaliteten af miljoeet til gavn for det irske folk. Det er en institution omfattet af Local Government (Planning and Development) Acts 1963-92 og har som saadan bl.a. krav paa at modtage kopi af udkast til fysisk planlaegning og af afgoerelser vedroerende alle ansoegninger angaaende fysisk planlaegning, ledsaget af undersoegelser af indvirkningen paa miljoeet.

6 Ved skrivelse af 23. august 1991 meddelte en tjenestemand i Generaldirektoratet for Miljoe, Nuklear Sikkerhed og Civilbeskyttelse (GD XI) sagsoegerne, at der ikke ville blive truffet nogen beslutning om at bevilge faellesskabsfinansiering af Mullaghmore-centret, foer de irske myndigheder havde foretaget en undersoegelse af indvirkningen paa miljoeet i overensstemmelse med Raadets direktiv 85/337/EOEF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning paa miljoeet (EFT L 175, s. 40, herefter benaevnt "direktiv 85/337").

7 Efter anmodning fra Kommissionen ivaerksatte Office of Public Works (herefter benaevnt "OPW") en undersoegelse af indvirkningen paa miljoeet. Denne undersoegelse, der blev offentliggjort i februar 1992, blev kritiseret af miljoeorganisationerne og var genstand for en kritisk vurdering foretaget af Institute of Environmental Assessment paa Verdensnaturfondens begaering. Senere blev der paa foranledning af OPW udfaerdiget en anden rapport, der foretog aendringer i det oprindelige projekt, bl.a. for saa vidt angik spildevandsrensning. Denne rapport blev ligeledes kritiseret af Verdensnaturfonden. Samtlige rapporter og kritik blev oversendt til Kommissionen.

8 Ved skrivelse af 19. juni 1992 meddelte generaldirektoeren for GD XI Irlands faste repraesentant, at han indstillede, at Kommissionen indledte den i EOEF-traktatens artikel 169 fastsatte procedure i anledning af Mullaghmore-centret.

9 Den 7. oktober 1992 besluttede Kommissionen ikke at indlede traktatbrudsprocedure mod Irland i anledning af Mullaghmore-centret og offentliggjorde derfor en pressemeddelelse derom:

"IP(92) 797

Irland Miljoe:

Besoegscenter i Mullaghmore, Burren:

Kommissionen indleder ikke traktatbrudsprocedure

Kommissionen har i dag besluttet at afslutte sagen vedroerende opfoerelse af et besoegscenter i Mullaghmore (Clare, Irland).

Det er Office of Public Works i Irland, der har fremsat forslag om det projekt, som sagen drejer sig om. Det vedroerer opfoerelse af et naturvejledningscenter for besoegende i Burren National Park. Desuden omfatter projektet anlaeg af en ny tilkoerselsvej og et spildevandsrensningsanlaeg.

Sidstnaevnte er omfattet af direktivet om vurdering af indvirkning paa miljoeet (bilag II til direktiv 85/337/EOEF). Efter anmodning fra Kommissionen har Office of Public Works foretaget en undersoegelse af indvirkningen i 1991 og afholdt en offentlig hoering. Kommissionen finder, at denne procedure yder de samme garantier som direktivets bestemmelser. En traktatbrudsprocedure er derfor ikke berettiget.

Anvendelsen af grundvandsdirektivet (80/68/EOEF) kraever forudgaaende undersoegelse af og tilladelse til bortskaffelse af visse stoffer, som vil kunne medfoere indirekte udledning i grundvandet.

Selv om Irland endnu ikke har gennemfoert dette direktiv i national ret, har Irland forpligtet sig til fuldt ud at overholde direktivets aand og indhold ved gennemfoerelsen af projektet. Endvidere har Irland forpligtet sig til ikke at udlede spildevand i grundvandet inden udstedelsen af den i direktivet kraevede tilladelse. Kommissionen har derfor besluttet ikke at indlede traktatbrudsprocedure.

Med hensyn til direktivet om naturtyper (92/43/EOEF) har hr. Van Miert paapeget, at dette direktiv foerst traeder i kraft i 1994, og at Kommissionen derfor ikke paa nuvaerende tidspunkt kan tage stilling til anvendelsen af direktivet paa dette projekt.

Kommissaeren har taget Irlands tilsagn til efterretning. Han har understreget, at i et tilfaelde som det foreliggende kan Kommissionen kun traeffe afgoerelse om, hvorvidt projektet er i overensstemmelse med faellesskabsretten. Den har ikke hjemmel til at bedoemme, hvorvidt den noejagtige placering af projektet er tilraadelig set ud fra et miljoesynspunkt."

10 Paa denne baggrund har sagsoegerne herefter ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 4. december 1992 anlagt sag i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, i det vaesentlige med paastand om annullation af de beslutninger, som Kommissionen ifoelge sagsoegerne vedtog den 7. oktober 1992, dels om ikke at udsaette eller tilbagekalde tildelingen af 2,7 mio. IRL i EF-strukturfondsmidler til finansiering af besoegscentret i Mullaghmore, dels om ikke at indlede traktatbrudsprocedure mod Irland i henhold til traktatens artikel 169. Sagsoegerne har samtidig nedlagt paastand om, at Det Europaeiske Faellesskab i medfoer af EOEF-traktatens artikel 178 og 215 tilpligtes at erstatte det tab, som sagsoegerne har lidt og vil lide som foelge af ovennaevnte beslutninger. Endvidere har de nedlagt paastand om, at Irland tilpligtes at tilbagebetale Det Europaeiske Faellesskab beloebet paa 2,7 mio. IRL eller subsidiaert om omfordeling af beloebet til det operationelle program for turisme i Irland, som den irske regering forelagde for Kommissionen den 6. marts 1989. Sagen er indfoert i Domstolens register under nr. C-407/92.

11 Ved saerskilt dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. december 1992 fremsatte sagsoegerne begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af Kommissionens beslutninger af 7. oktober 1992 og om foreloebige forholdsregler, idet de nedlagde paastand om, at anvendelsen af strukturfondsmidler fra programmet for turisme til besoegscentret i Mullaghmore udsaettes, indtil Domstolen har truffet afgoerelse vedroerende sagens realitet. Sagen blev registreret paa Domstolens Justitskontor under nr. C-407/92 R. Ved skrivelse indgaaet til Domstolens Justitskontor den 21. juni 1993 meddelte sagsoegerne Domstolen, at de frafaldt begaeringen om foreloebige forholdsregler. Ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 6. juli 1993 blev sag C-407/92 R slettet af Domstolens register.

12 Ved saerskilt dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. februar 1993 fremsatte Kommissionen begaering med paastand om afvisning af de af sagsoegerne anlagte sager.

13 Ved kendelse af 27. september 1993 henviste Domstolen sagen til Retten i medfoer af artikel 3 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1), som aendret ved Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21). Sagen blev indfoert i Rettens register under nr. T-461/93.

Parternes paastande

14 I staevningen har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:

° Kommissionens beslutninger af 7. oktober 1992 annulleres, for saa vidt som Kommissionen herved har besluttet:

a) ikke at udsaette eller tilbagekalde tildelingen af 2,7 mio. IRL i form af EF-strukturfondsmidler til et besoegscenter i Mullaghmore

b) at undlade at indlede en traktatbrudsprocedure mod Irland i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 vedroerende Irlands anvendelse af nogle EF-direktiver om miljoebestemmelser, naermere bestemt Raadets direktiv 85/337/EOEF og Raadets direktiv 80/68/EOEF af 17. december 1979 om beskyttelse af grundvandet mod forurening foraarsaget af visse farlige stoffer (EFT 1980 L 20, s. 43, herefter benaevnt "direktiv 80/68")

c) at undlade at indlede en traktatbrudsprocedure som omhandlet mod Irland, for saa vidt dette har medfoert en faktisk udbetaling af 2,7 mio. IRL i EF-strukturfondsmidler til besoegscentret i Mullaghmore.

° Der traeffes bestemmelse om, at Irland skal tilbagebetale det naevnte beloeb paa 2,7 mio. IRL til Det Europaeiske Faellesskab, eller, subsidiaert, om omfordeling af beloebet til det operationelle program for turisme i Irland, som den irske regering forelagde for Kommissionen den 6. marts 1989.

° Der traeffes bestemmelse om, at Det Europaeiske Faellesskab skal yde erstatning for det tab, som An Taisce og Verdensnaturfonden lider og vil lide som foelge af de naevnte beslutninger fra Kommissionens side.

° Der traeffes bestemmelse om, at dette erstatningsbeloeb skal tillaegges renter.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

15 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

° Sagen afvises.

° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

16 I sagsoegernes bemaerkninger til Kommissionens afvisningspaastand har de nedlagt paastand om, at Kommissionens paastand ikke tages til foelge, og at sagen antages til realitetsbehandling. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at de ikke anfaegter Kommissionens beslutning om at undlade at indlede en procedure i henhold til traktatens artikel 169 mod Irland, men derimod Kommissionens beslutning af 7. oktober 1992 om ikke at udsaette eller tilbagekalde tildelingen af strukturfondsmidler til opfoerelse af besoegscentret i Mullaghmore. Endelig har sagsoegerne anfoert, at paastanden om, at der traeffes bestemmelse om, at Irland skal tilbagebetale Det Europaeiske Faellesskab beloebet paa 2,7 mio. IRL eller subsidiaert om omfordeling af beloebet til det operationelle program for turisme i Irland, i realiteten ikke udgoer en saerskilt paastand, men alene er konsekvensen i henhold til EOEF-traktatens artikel 176 af annullation af beslutningen af 7. oktober 1992.

17 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at tage Kommissionens begaering om, at Retten skulle tage stilling til afvisningspaastanden uden at indlede behandlingen af sagens realitet, til foelge og samtidig at anmode Kommissionen om at besvare visse skriftlige spoergsmaal. Kommissionen besvarede Rettens spoergsmaal ved dokument indfoert i registret den 6. maj 1994. Parterne afgav indlaeg og besvarede Rettens mundtlige spoergsmaal i retsmoedet den 1. juni 1994.

18 Da retsmoedet blev haevet, erklaerede praesidenten den mundtlige forhandling vedroerende afvisningspaastanden for afsluttet.

Den retlige baggrund

19 Retten bemaerker indledningsvis, at sagsoegerne klart har tilkendegivet baade i deres indlaeg vedroerende afvisningspaastanden og under retsmoedet den 1. juni 1994, dels at de ikke anfaegter Kommissionens beslutning om at undlade at indlede en proceduren i henhold til traktatens artikel 169 mod Irland, dels at paastanden om, at der traeffes bestemmelse om, at Irland skal tilbagebetale Det Europaeiske Faellesskab beloebet paa 2,7 mio. IRL eller subsidiaert om omfordeling af beloebet til det operationelle program for turisme i Irland, ikke udgoer en saerskilt paastand, men alene er konsekvensen i henhold til EOEF-traktatens artikel 176 af annullation af beslutningen af 7. oktober 1992.

20 Under disse omstaendigheder finder Retten, at sagsoegerne har frafaldet disse paastande, og at naervaerende sag derfor kun vedroerer dels paastanden om annullation af den beslutning, som Kommissionen efter sagsoegernes opfattelse vedtog den 7. oktober 1992 om ikke at udsaette eller tilbagekalde anvendelsen af 2,7 mio. IRL i EF-strukturfondsmidler til besoegscentret i Mullaghmore, dels paastanden om, at der traeffes bestemmelse om, at Det Europaeiske Faellesskab skal yde erstatning for det tab, som An Taisce og Verdensnaturfonden lider og vil lide som foelge af den omtvistede beslutning.

Antagelse af annullationspaastanden til realitetsbehandling

Parternes argumenter

21 Med afvisningspaastanden har Kommissionen bestridt, at den har vedtaget en beslutning om ikke at udsaette eller tilbagekalde tildelingen af EF-strukturfondsmidler til Irland i forbindelse med Mullaghmore-projektet, idet sagsoegerne da heller ikke har identificeret en saadan beslutning. Under alle omstaendigheder adskiller en saadan beslutning sig efter Kommissionens opfattelse fra en beslutning om at indlede traktatbrudsproceduren i henhold til traktatens artikel 169, eftersom proceduren i henhold til artikel 24 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemfoerelsesbestemmelser til forordning (EOEF) nr. 2052/88 for saa vidt angaar samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes saavel som med interventionerne fra Den Europaeiske Investeringsbank og de oevrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT L 374, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 4253/88") og traktatbrudsproceduren er uafhaengige af hinanden.

22 Sagsoegte har anfoert, at dens beslutning af 21. december 1989 om at bidrage til finansieringen af det operationelle program for turisme under alle omstaendigheder kun giver de irske myndigheder mulighed for med faellesskabsstoette at gennemfoere visse projekter efter deres eget valg. Herefter kan kun medlemsstatens ° og ikke Kommissionens ° beslutning siges at beroere sagsoegerne.

23 I besvarelsen af de skriftlige spoergsmaal, som Retten har stillet Kommissionen, har Kommissionen bl.a. anfoert, at den irske Supreme Court ved afgoerelse af 26. maj 1993 har nedlagt paabud om standsning af arbejdet paa Mullaghmore-centret, og truffet afgoerelse om, at OPW skal genoptage hele ansoegningsproceduren for byggetilladelsen. Paa denne baggrund har Kommissionen rejst tvivl om, hvorvidt der fortsat er en interesse i naervaerende annullationssoegsmaal, naar der for det foerste kan ske aendringer i projektet, og det for det andet er tvivlsomt, om de udgifter, der er afholdt og vil blive afholdt, kan finansieres. Heroverfor har sagsoegte anfoert, at i henhold til artikel 5 i beslutningen af 21. december 1989 ydes faellesskabsstoetten i princippet kun til udgifter, der baade er indgaaet en retlig forpligtelse til at afholde i medlemsstaten, og til finansiering af hvilke der saerligt er bevilget faellesskabsmidler senest den 31. december 1993.

24 I anledning af afvisningspaastanden har sagsoegerne for det foerste anfoert, at Faellesskabet ikke kan fraskrive sig ethvert ansvar for de virkninger, som de projekter, Faellesskabet finansierer, kan have paa miljoeet, saerligt naar stoerstedelen af de projekter, der finansieres af Faellesskabets strukturfonde, ikke ville blive gennemfoert af medlemsstaterne uden denne finansiering. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at hvis Faellesskabets retsinstanser ikke ansaa borgerne for umiddelbart og individuelt beroert af en beslutning fra Kommissionen om at finansiere et givent projekt gennem strukturfondene, ville der ikke vaere nogen domstolskontrol med Kommissionens praksis paa omraadet.

25 Ifoelge sagsoegerne traf Kommissionen to beslutninger den 7. oktober 1992. De har hertil gjort gaeldende, at Kommissionen paa denne dato ikke alene besluttede ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Irland i anledning af opfoerelsen af Mullaghmore-centret, men ligeledes besluttede, at en saadan opfoerelse var i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88, og at de strukturfondsmidler, der var tildelt Irland til programmet for turisme, derfor kunne anvendes til at finansiere projektet. Dette bestyrkes af, at OPW udsatte opfoerelsen af Mullaghmore-centret i afventning af Kommissionens beslutning; arbejdet blev saaledes foerst paabegyndt den 16. november 1992.

26 Sagsoegerne har endvidere anfoert, at Kommissionen selv i sin beslutning af 21. december 1989 om godkendelse af det operationelle program for turisme angiver, at "... naar Kommissionen bliver bekendt med, at faellesskabspolitikkerne ikke er fulgt for en eller flere naermere bestemte operationer, tilbagekalder den sit bidrag til den eller de paagaeldende operationer og meddeler dette til myndighederne i den medlemsstat, der er ansvarlig for gennemfoerelsen af programmet ...". Endvidere har Kommissionen ifoelge sagsoegerne allerede tidligere udsat anvendelsen af fondsmidler, der var tildelt et bestemt projekt i forbindelse med et operationelt program, eller tilbagekaldt dem paa grund af manglende overholdelse af de relevante regler paa miljoeomraadet.

27 Efter sagsoegernes opfattelse svarer situationen i den foreliggende sag til den, der gav anledning til Domstolens dom af 24. marts 1993 (sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125), hvor denne fastslog, at en beslutning om ikke at indlede proceduren iht. EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, er en beslutning med retsvirkninger, som kan anfaegtes af de individuelt og umiddelbart beroerte parter.

28 An Taisce mener af flere grunde at vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning. For det foerste er organisationen en af de ganske faa nabogrundejere. For det andet var den blevet betragtet som part i sagen under Kommissionens undersoegelse. Endelig mener den som en organisation, der er ansvarlig for miljoebeskyttelse, at dens rettigheder er beroert af beslutningen. Verdensnaturfonden mener ogsaa at vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning, ikke alene fordi fonden er blevet inddraget aktivt og i betydeligt omfang i proceduren, der har foert til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, men ogsaa paa grund af dens direkte og aktive engagement paa miljoeomraadet, idet den derved adskiller sig fra andre personer og organisationer. Verdensnaturfonden har anfoert, at den organiserer en raekke aktiviteter i samarbejde med Kommissionen paa miljoebeskyttelsesomraadet, at den er medlem af Berner-konventionens staaende udvalg, og at dens stilling i den foreliggende sag saaledes svarer til CIRFS' i ovennaevnte sag, CIRFS m.fl. mod Kommissionen.

29 Sagsoegerne, der til stoette herfor har paaberaabt sig Domstolens dom af 17. januar 1985 (sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207), har anfoert, at de er umiddelbart beroert af den omtvistede beslutning, idet muligheden af, at de irske myndigheder ville opfoere Mullaghmore-centret, selv om faellesskabsfinansieringen blev udsat, er rent teoretisk, i modsaetning til det af Kommissionen anfoerte, hvorefter det ikke ville forhindre de ovennaevnte myndigheder i at opfoere centret, saafremt fondsmidlerne blev trukket tilbage eller suspenderet. Dette bestyrkes baade af, at de irske myndigheder udsatte opfoerelsen af centret, til de havde modtaget bekraeftelse fra Kommissionen af, at der ikke var noget til hinder for finansieringen af projektet med stoette fra strukturfondene, og af, at disse fonde netop har til formaal at goere det muligt at gennemfoere arbejder, som medlemsstaterne ikke ville vaere i stand til at ivaerksaette alene.

Rettens bemaerkninger

30 Det fremgaar af sagen, at Kommissionen paa foranledning af sagsoegernes klage den 7. oktober 1992 besluttede ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Irland. Sagsoegerne er af den opfattelse, at Kommissionen derved noedvendigvis ogsaa traf beslutningen om ikke at udsaette eller nedsaette faellesskabsstoetten til opfoerelsen af besoegscentret i Mullaghmore, og at en saadan beslutning beroerer dem umiddelbart og individuelt.

31 Retten finder, at inden det undersoeges, om borgerne har kompetence til at anfaegte en beslutning, som Kommissionen har truffet om ikke at udsaette eller nedsaette den finansielle stoette fra Faellesskabet til en national aktion, skal det proeves, om Kommissionen faktisk, som sagsoegerne paastaar, den 7. oktober 1992 vedtog en saadan beslutning.

32 Under den foreliggende sags omstaendigheder betyder dette, at det skal undersoeges, om det forhold, at Kommissionen ikke indledte traktatbrudsprocedure mod Irland i anledning af opfoerelsen af Mullaghmore-centret, ligeledes udgoer en beslutning om ikke at udsaette eller nedsaette den finansielle stoette til den paagaeldende aktion.

33 Det bemaerkes hertil for det foerste, at i henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88 skal "aktioner, der finansieres af strukturfondene, EIB eller et andet eksisterende finansielt instrument, ... vaere i overensstemmelse med traktaterne og de retsakter, der er udstedt i henhold til disse, samt med Faellesskabets politikker, herunder dem, der vedroerer konkurrencereglerne, reglerne for indgaaelse af offentlige kontrakter og bestemmelserne om miljoebeskyttelse".

34 For det andet bemaerkes, at i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88 kan Kommissionen nedsaette eller suspendere stoetten for den paagaeldende aktion eller foranstaltning, hvis den efter at have foretaget en passende undersoegelse af sagen inden for rammerne af partnerskabet med myndighederne i den beroerte medlemsstat konstaterer en uregelmaessighed, isaer en betydelig aendring, der beroerer aktionens eller foranstaltningens art eller gennemfoerelsesvilkaar, og som ikke har vaeret forelagt Kommissionen til godkendelse.

35 Det maa derefter fastslaas, at proceduren for at udsaette eller nedsaette den finansielle stoette fra Faellesskabet til nationale aktioner er uafhaengig af den procedure, der har til formaal at faa konstateret, at en medlemsstats adfaerd er i strid med faellesskabsretten, og bringe den til ophoer. Hverken det forhold, at der indledes traktatbrudsprocedure i henhold til traktatens artikel 169, eller endog at Domstolen fastslaar, at der foreligger et traktatbrud, kan automatisk medfoere udsaettelse eller nedsaettelse af den finansielle stoette fra Faellesskabet. Dertil skal Kommissionen vedtage en beslutning om udsaettelse eller nedsaettelse af faellesskabsstoetten med hjemmel i artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 4253/88. En saadan beslutning om udsaettelse eller nedsaettelse af faellesskabsstoetten udgoer ° til forskel fra indledning af traktatbrudsprocedure ° en bebyrdende retsakt for adressaten og kan indbringes for Faellesskabets retsinstanser til proevelse.

36 Det forhold, at Kommissionen har besluttet ikke at indlede en procedure for at faa konstateret, at der foreligger et traktatbrud, eller besluttet at undlade at gennemfoere en saadan procedure, der allerede er indledt, kan heller ikke medfoere, at den derfor er afskaaret fra at udsaette eller nedsaette faellesskabsstoetten til en national aktion, saerligt ikke naar en eller flere betingelser, som faellesskabsfinansieringen var underlagt, ikke er opfyldt. Kommissionen kan til enhver tid traeffe en saadan beslutning, ogsaa efter arbejdets gennemfoerelse, hvilket artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning nr. 4253/88 vidner om, idet det i disse bestemmes, at Kommissionen for det foerste kan kontrollere de finansierede aktioner og for det andet i en periode paa tre aar efter den sidste betaling vedroerende en aktion kan faa adgang til alle udgiftsbilag i forbindelse med aktionen. Endvidere bestemmes det i artikel 24, stk. 3, i forordning nr. 4253/88, at ethvert beloeb, der giver anledning til tilbagesoegning som fejlagtigt udbetalt, skal tilbagebetales til Kommissionen.

37 I den foreliggende sag bemaerkes det, at som det fremgaar af Kommissionens pressemeddelelse (jf. ovenfor i praemis 7), besluttede Kommissionen den 7. oktober 1992 ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Irland i forbindelse med opfoerelsen af Mullaghmore-centret, idet den fandt, at den procedure, som var blevet fulgt af OPW, ydede de samme garantier som bestemmelserne i direktiv 85/337, og i betragtning af de tilsagn, som de irske myndigheder havde givet om at overholde bestemmelserne i direktiv 80/68 ° som Irland endnu ikke havde gennemfoert i national ret ° ved gennemfoerelsen af projektet.

38 Der er derimod intet, der giver grundlag for at antage, at Kommissionen da ogsaa besluttede ikke at goere brug af den mulighed, som den i henhold til forordning nr. 4253/88 har for at udsaette eller begraense de irske myndigheders anvendelse af faellesskabsmidler til opfoerelsen af Mullaghmore-centret. Denne mulighed staar til enhver tid aaben for Kommissionen, hvis det viser sig, at der foreligger uregelmaessigheder, saerligt hvis betydelige aendringer beroerer aktionens gennemfoerelse. Dette goer sig i saerlig grad gaeldende i den foreliggende sag, hvor ° som ovenfor bemaerket ° arbejdet paa centret nu er standset og saaledes kun delvis har vaeret finansieret af Faellesskabet.

39 Herefter maa det ° idet det er ufornoedent at undersoege, om borgerne har kompetence til at anfaegte en beslutning, som Kommissionen har vedtaget om ikke at udsaette eller ikke at nedsaette faellesskabsstoetten til en national aktion ° konstateres, at Kommissionen ikke den 7. oktober 1992 vedtog nogen beslutning om ikke at udsaette eller ikke at nedsaette faellesskabsstoetten til opfoerelse af besoegscentret i Mullaghmore, og at annullationspaastanden derfor skal afvises.

Formaliteten vedroerende erstatningspaastanden

Parternes argumenter

40 Kommissionen har anfoert, at sagsoegernes erstatningspaastand ligeledes skal afvises. Den har herunder dels gjort gaeldende, at sagsoegerne ikke har godtgjort noget tab, der kunne vaere forvoldt dem ved beslutningen af 7. oktober 1992, dels at det tab, som de haevder at have lidt, saafremt det forelaa, under alle omstaendigheder ville skyldes de irske myndigheders beslutning om centrets beliggenhed.

41 Sagsoegerne har anfoert, at de har godtgjort, at der foreligger direkte aarsagsforbindelse mellem den anfaegtede beslutning og de irske myndigheders beslutning om at paabegynde opfoerelsen af centret, og har gjort gaeldende, at den foreliggende sag svarer til den, hvori Domstolen afsagde dom den 19. maj 1992 (forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. I, s. 3061, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen).

Rettens bemaerkninger

42 Det bemaerkes hertil, at ikke alene har sagsoegerne ikke fremfoert nogen argumenter for, at der skulle vaere en forbindelse mellem den anfaegtede retsakt og det tab, der skulle vaere paafoert dels miljoeet i Mullaghmore og omegn, dels sagsoegeren An Taisce som nabo, men de har heller ikke opgjort det paastaaede tab. De har blot gjort gaeldende, at opfoerelsen af Mullaghmore-centret ville forrette alvorlig og uoprettelig skade.

43 Herefter maa sagen ligeledes afvises for saa vidt, som den er stoettet paa traktatens artikel 178 og 215.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

44 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne har tabt sagen, boer Kommissionens paastand tages til foelge, og sagsoegerne boer derfor tilpligtes at baere sagens omkostninger in solidum.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Anden Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger in solidum.