ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – mærkning af, præsentationsmåder og reklame for levnedsmidler – direktiv 2000/13

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13, art. 2, 3 og 12)

Sammendrag

Artikel 2, 3 og 12 i direktiv 2000/13 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for lovgivning i en medlemsstat, hvorved en erhvervsdrivende etableret i denne medlemsstat, der leverer en alkoholholdig drikkevare bestemt til salg i uforandret stand som omhandlet i direktivets artikel 1, og som er fremstillet af en erhvervsdrivende etableret i en anden medlemsstat, kan ifalde ansvar for en tilsidesættelse af den nævnte lovgivning, hvilken tilsidesættelse er fastslået af en offentlig myndighed, som følge af unøjagtigheder i det alkoholindhold udtrykt i volumen, producenten har anført på varens etiket, og følgelig sanktioneres i form af en administrativ bøde, selv om vedkommende blot som almindelig forhandler har markedsført varen i den stand, i hvilken den blev leveret af producenten.

En sådan national lovgivning, der i tilfælde af en tilsidesættelse af et krav til mærkning i henhold til direktiv 2000/13 bestemmer, at ikke blot producenten, men også forhandlerne kan ifalde ansvar, bringer på ingen måde det i direktivet foreskrevne resultat i fare. Det er derimod åbenbart, at en sådan lovgivning – for så vidt som den indeholder en bred definition af de erhvervsdrivende, der kan ifalde ansvar for tilsidesættelser af kravene til mærkning i henhold til direktiv 2000/13 – kan bidrage med at nå direktivets formål om oplysning og beskyttelse af den endelige forbruger af levnedsmidler.

Desuden tilkommer det i princippet den nationale lovgiver at fastsætte de nærmere bestemmelser for, hvornår forhandleren kan ifalde ansvar for en tilsidesættelse af det krav til mærkning, der følger af artikel 2, 3 og 12 i direktiv 2000/13, og navnlig de regler om ansvarsfordeling mellem de forskellige erhvervsdrivende, som deltager i markedsføringen af det pågældende levnedsmiddel.

(jf. præmis 49, 50, 59 og 60 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – punktafgiftspligtige varer – bestemmelse af, i hvilken medlemsstat der skal betales afgift

(Rådets direktiv 92/12, art. 7 og 8 samt art. 22, stk. 3)

Sammendrag

Direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, skal fortolkes således, at direktivets artikel 7, og ikke dets artikel 8, finder anvendelse, når en privatperson, der ikke optræder erhvervsmæssigt og ikke handler med økonomisk vinding for øje, i en første medlemsstat til eget brug og til andre privatpersoners brug erhverver punktafgiftspligtige varer, der er overgået til forbrug i denne medlemsstat, og på egne vegne lader dem transportere til en anden medlemsstat af en transportvirksomhed, der er etableret i denne anden stat, således at punktafgifterne også opkræves i denne stat.

Varer, der ikke opbevares til privat brug, og som således ikke henhører under artikel 8 i direktiv 92/12, skal således med henblik på anvendelsen af direktivet nødvendigvis anses for at være opbevaret til erhvervsmæssige formål og henhører derfor under direktivets artikel 7. Anvendelsen af artikel 8 forudsætter, at de pågældende varer er blevet medført af den privatperson, der har anskaffet dem, personligt. I henhold til direktivets artikel 7, stk. 6, godtgøres punktafgifter, der er erlagt i den første stat, i et sådant tilfælde i henhold til direktivets artikel 22, stk. 3.

(jf. præmis 29, 37 og 53 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af dyr under transport – direktiv 91/628

[Rådets direktiv 91/628, bilag, punkt 48, nr. 4, litra d)]

Sammendrag

Begrebet »transport«, der er nævnt i punkt 48, nr. 4, litra d), i bilaget til direktiv 91/628 om beskyttelse af dyr under transport og om ændring af direktiv 90/425 og 91/496, som ændret ved direktiv 95/29, skal fortolkes således, at det omfatter pålæsning og aflæsning af dyr.

Denne definition svarer til formålene med direktiv 91/628, således som de bl.a. fremgår af anden og ottende betragtning hertil, i direktivets oprindelige affattelse, som er at sikre en tilfredsstillende beskyttelse af dyr, samt – af hensyn til dyrenes velfærd – så vidt muligt at begrænse transport af dyr over lange afstande. Da direktivet desuden ikke indeholder nogen tidsmæssig begrænsning med hensyn til den tid, der medgår til pålæsning og aflæsning af dyrene som sådan, ville der, hvis man fortolkede punkt 48, nr. 4, litra d), i bilaget til nævnte direktiv således, at denne tid ikke er indeholdt i transporttiden, overhovedet ikke blive taget hensyn til varigheden af pålæsningen og aflæsningen, hvilket ville medføre, at bestemmelsen mister sin effektive virkning.

(jf. præmis 19, 20 og 24 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 97/80)

2. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – lige løn

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 97/80)

Sammendrag

1. Artikel 141 EF skal fortolkes således, at i situationer, hvor anvendelsen af anciennitetskriteriet ved fastsættelsen af løn indebærer lønforskelle mellem de mænd og kvinder, der skal medtages i sammenligningen, for samme arbejde eller arbejde af samme værdi, skal arbejdsgiveren – da anciennitetskriteriet normalt er egnet til at nå det lovlige formål at belønne den opnåede erfaring, som sætter arbejdstageren i stand til at udføre sine arbejdsopgaver bedre – ikke særligt godtgøre, at anvendelsen af kriteriet er egnet til at nå dette formål for så vidt angår et bestemt ansættelsesforhold, medmindre arbejdstageren fremlægger elementer, der kan give anledning til alvorlig tvivl i den henseende. Det påhviler derfor arbejdsgiveren at godtgøre, at det, der normalt er tilfældet, dvs. at anciennitet er ensbetydende med erfaring, som sætter arbejdstageren i stand til at udføre sine arbejdsopgaver bedre, også er tilfældet i det konkrete ansættelsesforhold.

(jf. præmis 38 og 40 samt domskonkl.)

2. Artikel 141 EF skal fortolkes således, at i situationer, hvor anvendelsen af anciennitetskriteriet ved fastsættelsen af løn indebærer lønforskelle mellem de mænd og kvinder, der skal medtages i sammenligningen, for samme arbejde eller arbejde af samme værdi, kræves det ikke, når der ved fastsættelsen af lønnen anvendes et fagligt klassifikationssystem, der er baseret på en evaluering af det arbejde, som skal udføres, at det godtgøres, at en arbejdstager, individuelt set, i løbet af den relevante periode har opnået en erfaring, der sætter vedkommende i stand til at udføre arbejdet bedre. Der skal derimod henses objektivt til arten af det arbejde, der skal udføres.

(jf. præmis 39 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 89/104 – rettigheder knyttet til varemærket – varer, der er forsynet med et varemærke og henført under den eksterne forsendelsesprocedure – varemærke, der er beskyttet i en transitmedlemsstat, men ikke i bestemmelsesmedlemsstaten

(Rådets direktiv 89/104, art. 5, stk. 1 og 3)

Sammendrag

Artikel 5, stk. 1 og 3, i første direktiv 89/104 om varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke kun kan forbyde transit gennem en medlemsstat, hvor dette varemærke er beskyttet, af varer, der er forsynet med varemærket og henført under den eksterne forsendelsesprocedure, og hvis bestemmelsessted er en anden medlemsstat, hvor en sådan beskyttelse ikke findes, såfremt indehaveren fører bevis for, at disse varer er genstand for en handling, som er foretaget af tredjemand, mens varerne er henført under den eksterne forsendelsesprocedure, og som nødvendigvis indebærer, at varerne vil blive markedsført i den pågældende transitmedlemsstat.

Det er i denne forbindelse principielt uden betydning, om den vare, der er bestemt for en medlemsstat, hidrører fra en associeret stat eller en tredjestat, eller om varen i oprindelseslandet er fremstillet lovligt eller i strid med varemærkeindehaverens rettigheder i dette land.

(jf. præmis 23, 26, 27 og 41 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser herfor – faktisk og reelt tab forårsaget af en retsstridig handling

(Art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

I forbindelse med Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold i medfør af artikel 288, stk. 2, EF kræver betingelsen vedrørende skaden, at det tab, som påstås erstattet, er faktisk og reelt.

I denne forbindelse fører den omstændighed, at en fællesskabsinstitution råder over en vid skønsmargin på det omhandlede område, ikke i sig selv automatisk til, at det påståede tab, som er en følge af institutionens retsstridige adfærd, ikke kan betragtes som reelt. Følgelig er det alene under hensyn til de særlige omstændigheder ved vedtagelsen af den retsakt, som har ført til tabet, at det skal vurderes, om fællesskabsinstitutionens skønsmargin kan udelukke, at det anerkendes, at tabet har reel karakter.

Det følger heraf, at skønsmarginen gør det muligt for Fællesskabets retsinstanser at fastslå en usikkerhed med hensyn til det påståede tabs nøjagtige omfang, men ikke at fastslå, at selve tabets eksistens ikke har reel karakter.

(jf. præmis 27, 30, 33, 34 og 36)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Frie varebevægelser – handel med tredjelande – ordning for aktiv forædling

[Rådets forordning nr. 2913/92, art. 121, art. 122, litra c), og art. 236]

2. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter

[Rådets forordning nr. 2913/92, art. 121, art. 122, litra c), og art. 236]

Sammendrag

1. Artikel 122, litra c), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at de nationale toldmyndigheder ved beregningen af den toldskyld, der følger af forædlingsprodukternes overgang til fri omsætning – medmindre toldskyldneren udtrykkeligt har anmodet herom – ikke er forpligtede til at anvende afgiftsreglerne vedrørende proceduren for forarbejdning under toldkontrol, hvis indførselsvarerne havde kunnet henføres under denne procedure.

Det fremgår nemlig ikke af toldkodeksens bestemmelser, at fællesskabslovgiver har haft til hensigt at pålægge de nationale myndigheder en omsorgspligt over for skyldnerne, således at myndighederne skal varetage disses interesser gennem anvendelse af de mest fordelagtige afgiftsregler.

(jf. præmis 32 og 34 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 236 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at de nationale toldmyndigheder skal efterkomme en anmodning om godtgørelse af importafgifter, når det viser sig, at beløbet for toldskylden var blevet fastsat i henhold til kodeksens artikel 121 som følge af en fejl begået af den pågældende og ikke ved udøvelse af et valg, og når den pågældende allerede har fået meddelelse herom, også selv om denne anmodning indebærer, at myndighederne atter skal beregne beløbet for skylden i henhold til kodeksens artikel 122, litra c).

(jf. præmis 43 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – arbejdsulykke og erhvervssygdomme – beregning af ydelserne

(Art. 42 EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 58, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 58, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, hvorefter gennemsnitslønnen, når en medlemsstats lovgivning bestemmer, at kontantydelser bør beregnes på grundlag af en gennemsnitsløn, skal fastsættes udelukkende på grundlag af de lønninger, der er konstateret under de perioder, der er tilbagelagt efter den nævnte lovgivning, skal fortolkes i overensstemmelse med den i artikel 42 EF fastsatte målsætning, som bl.a. er, at de vandrende arbejdstagere hverken må miste retten til sociale ydelser eller tåle en nedsættelse af størrelsen af disse, fordi de har udnyttet den ret til fri bevægelighed, som tilkommer dem i henhold til EF-traktaten.

Heraf følger, at for så vidt angår en ydelse for erhvervssygdom, hvis størrelse beregnes på grundlag af gennemsnitslønnen oppebåret under de seneste måneders arbejdsaktivitet på nationalt område, skal beregningen af nævnte gennemsnitsløn over for den vandrende arbejdstager foretages således, at den løn, som den berørte med rimelighed ville have oppebåret, under hensyn til udviklingen af hans erhvervsmæssige karriere, hvis han var fortsat med at arbejde i den medlemsstat, som den kompetente myndighed henhører under, skal tages i betragtning.

(jf. præmis 38 og 43 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse

(Art. 249, stk. 3, EF)

2. Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337

(Rådets direktiv 85/337, art. 6, stk. 2 og 3)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 249, stk. 3, EF er medlemsstaterne forpligtet til i forbindelse med gennemførelsen af et direktiv at sikre dets fulde virkning, selv om de ganske vist har et vidt skøn for så vidt angår valget af midler. Den omstændighed, at opkrævning af gebyrer er udtrykkeligt tilladt i henhold til et andet direktiv, kan ikke begrunde en almindelig formodning for, at fællesskabslovgiver kun har villet tillade gebyrer, når dette fastsættes udtrykkeligt. En påstand, hvorefter en medlemsstat ikke kan kræve betaling af gebyrer, for så vidt som det pågældende direktiv ikke indeholder udtrykkelige bestemmelser, der tillader dette, er uforenelig med den frihed til at vælge, der følger af artikel 249, stk. 3, EF.

(jf. præmis 26-28)

2. Opkrævningen af et administrativt gebyr er ikke som sådan uforenelig med formålet med direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet. Det følger af sjette betragtning, såvel som af nævnte direktivs artikel 6, stk. 2, at et af direktivets formål er at give den berørte offentlighed mulighed for at fremsætte udtalelse i forbindelse med tilladelsesprocedurer for projekter, som kan forventes at få betydelige indvirkninger på miljøet. I denne forbindelse giver nævnte artikel 6, stk. 3, medlemsstaterne mulighed for at underlægge inddragelsen af den offentlighed, der er berørt af projektet, bestemte betingelser. Således kan medlemsstaterne efter den nævnte bestemmelse fastsætte nærmere regler for oplysning og høring og navnlig bestemme, hvem der er den berørte offentlighed, og fastlægge nærmere, hvorledes den nævnte offentlighed kan oplyses og høres.

Et gebyr kan imidlertid ikke fastsættes til et sådant niveau, at det kan forhindre det nævnte direktivs fulde virkning i overensstemmelse med det formål, det forfølger. Dette vil være tilfældet, hvis et gebyr på grund af sin størrelse er af en art, der kan udgøre en hindring for udøvelsen af retten til inddragelse efter artikel 6 i direktiv 85/337.

(jf. præmis 37, 38 og 42-44)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – ligebehandling

(Art. 39, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

Ligebehandlingsprincippet, som det fremgår af artikel 39, stk. 2, EF og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den kompetente institution i en bopælsmedlemsstat nægter en statsborger fra en anden medlemsstat ret til arbejdsløshedsydelser med den begrundelse, at den pågældende på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen ikke havde tilbagelagt en fastsat beskæftigelsesperiode på nævnte bopælsmedlemsstats område, mens en sådan betingelse ikke gælder for statsborgere fra denne medlemsstat.

(jf. præmis 29 og 36 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tjenestemænd – bedømmelse – overholdelse af retten til kontradiktion

(Tjenestemandvedtægten, art. 26, stk. 1 og 2, og art. 43)

Sammendrag

Det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion som en procesretlig garanti for så vidt angår De Europæiske Fællesskabers bedømmelse af deres personale kan ikke fortolkes således, at det indebærer, at der inden proceduren, der fører til en sådan bedømmelse, forudgående foreligger en advarselspligt. Princippet skal gøre det muligt for den pågældende under bedømmelsesproceduren at forsvare sig over for påstande om forhold, der kan foreholdes ham. Dets formål er ikke at gøre det muligt for tjenestemanden at tilpasse sin fremtidige adfærd, således at han kan undgå, at forhold, der er godtgjort, reelt kan foreholdes ham. En forbedring af en tjenstlig adfærd er et mål, som overskrider anvendelsesområdet for retten til kontradiktion, idet dette mål reelt kan opnås ved selve bedømmelsesrapporten.

Vedtægtens artikel 26, stk. 1 og 2, hvis formål er at sikre tjenestemandens ret til kontradiktion, vedrører alle eksisterende dokumenter, og er til hinder for, at sådanne dokumenter under bedømmelsesproceduren gøres gældende over for den bedømte tjenestemand uden først at være blevet meddelt denne inden indsættelsen i hans personlige aktmappe, men indebærer ikke en pligt til forudgående etablering af akter, der indeholder en angivelse af alle de forhold, som foreholdes den pågældende.

Heraf følger, at hverken det grundlæggende princip om overholdelse af retten til kontradiktion eller vedtægtens artikel 26, stk. 1 og 2, kræver, at muligheden for at foreholde en tjenestemand et forhold i dennes karriereudviklingsrapport er betinget af, at der inden den procedure, der fører til udfærdigelsen heraf, er udfærdiget en skriftlig advarsel, samt af, at denne meddeles den pågældende.

(jf. præmis 39, 41, 43, 44 og 52)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles markedsordning – eksportrestitutioner – forarbejdede produkter, som ikke er opført i bilag II til traktaten – tildelingskriterier

(Kommissionens forordning nr. 1222/94, art. 7, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 7, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1222/94 om fastsættelse af fælles gennemførelsesregler for ordningen for ydelse af eksportrestitutioner og om fastlæggelse af kriterierne for fastsættelse af restitutionsbeløbet for visse landbrugsprodukter, der udføres i form af varer, som ikke er opført i traktatens bilag II, som affattet ved forordning nr. 229/96, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at eksportøren, i et tilfælde, hvor den pågældende – i givet fald på grund af force majeure – ikke til støtte for sin udførselsangivelse kan fremlægge et dokumentbevis vedrørende de mængder af produkter, der faktisk er anvendt til fremstillingen af en udført vare, fører dette bevis ved hjælp af andre bevismidler. De nationale myndigheder skal bedømme disse andre bevismidler i henhold til de nærmere regler i national ret, dog på den betingelse, at disse regler hverken må påvirke fællesskabsrettens rækkevidde eller effektivitet, og at beviskravene i henhold til artikel 7, stk. 1, således ikke nedsættes. I denne henseende påhviler det de nationale myndigheder ligeledes at tage hensyn til dokumenter, der allerede er udvekslet med eksportøren, når ansøgningen er indgivet i forbindelse med den forenklede procedure i forordningens artikel 3, stk. 2, tredje afsnit.

(jf. præmis 29 og 30 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – interne afgifter

(Art. 23 EF, 25 EF og 90 EF)

2. Fiskale bestemmelser – interne afgifter

(Art. 90, stk. 1, EF)

3. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – forbud mod at opkræve andre nationale afgifter, der har karakter af omsætningsafgift

(Rådets direktiv 77/388, art. 33)

Sammendrag

1. En afgift på indregistrering af motorkøretøjer med henblik på deres ibrugtagning på en medlemsstats område, som ikke pålægges personbiler som følge af, at de passerer grænsen, udgør ikke en told ved indførsel eller en afgift med tilsvarende virkning i den i artikel 23 EF og artikel 25 EF forudsatte betydning, men er en del af en generel, intern afgiftsordning for varer og skal derfor gennemgås på grundlag af artikel 90 EF.

(jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 90, stk. 1, EF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en afgift på indregistrering af motorkøretøjer med henblik på deres ibrugtagning på en medlemsstats område, for så vidt som den opkræves af brugte køretøjer, når de første gang tages i brug på denne medlemsstats område, og dens størrelse, der udelukkende fastsættes på grundlag af køretøjernes tekniske egenskaber (motortype, cylindervolumen) og i henhold til en klassificering i kategorier, der er bestemt af miljøhensyn, beregnes, uden at der tages hensyn til køretøjernes værdiforringelse, på en sådan måde at afgiften, når den finder anvendelse på brugte køretøjer, der er importeret fra andre medlemsstater, overstiger størrelsen af den registreringsafgift, der indgår i restværdien af lignende brugte køretøjer, der allerede er blevet indregistreret i importmedlemsstaten.

(jf. præmis 57 og domskonkl. 2)

3. Artikel 33 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der tillader medlemsstaterne under visse betingelser at opretholde eller indføre afgifter, der ikke har karakter af omsætningsafgifter, er ikke til hinder for opkrævning af en afgift på indregistrering af motorkøretøjer med henblik på deres ibrugtagning på en medlemsstats område, når grundlaget for denne afgift ikke er omsætningen, og den i samhandelen mellem medlemsstaterne ikke giver anledning til formaliteter ved varens passage af grænsen.

(jf. præmis 60 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – sagens genstand – fastlæggelse under den administrative procedure

(Art. 226 EF)

2. Medlemsstater – forpligtelser – manglende overholdelse – begrundelse i tekniske vanskeligheder – ulovlig

(Art. 226 EF)

Sammendrag

1. Genstanden for et traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 226 EF afgrænses af Kommissionens begrundede udtalelse, således at søgsmålet skal støttes på de samme grunde og anbringender som denne udtalelse. Dette krav kan imidlertid ikke indebære, at der under alle omstændigheder skal være fuldstændigt sammenfald mellem klagepunkterne i den begrundede udtalelses konklusion og de i stævningen nedlagte påstande, når sagsgenstanden som fastlagt i den begrundede udtalelse ikke er blevet udvidet eller ændret. Domstolen har især fastslået, at tvistens genstand kan omfatte faktiske omstændigheder, der er indtrådt efter den begrundede udtalelse, under forudsætning af at de er af samme art og udgør en og samme adfærd som de i udtalelsen omhandlede faktiske omstændigheder.

(jf. præmis 10-12)

2. En medlemsstat kan ikke påberåbe sig interne forhold, såsom vanskeligheder opstået på tidspunktet for gennemførelsen af en fællesskabsretsakt, til støtte for, at forpligtelser og frister i henhold til fællesskabsretlige regler ikke overholdes. Heraf følger, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig tekniske vanskeligheder for at unddrage sig de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten.

(jf. præmis 28 og 29)