ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det er som i de sager om parafiskale afgifter, Domstolen tidligere har afgjort, afgiftens anvendelse, der er baggrunden for, at der stilles spørgsmål, om afgiften er i overensstemmelse med EF-retten. Den forelæggende ret henviser således til, at afgiften er

»bestemt til at finansiere IPF's aktiviteter, der i det væsentligste tilsigter ’beskyttelse af produktionen og den nationale økonomis højere interesser’ [jf. artikel 2, litra b), i lovdekret 428 af 31.10.1972]. I dommen af 18. juni 1975 i sag 94/74, IGAV/ENCC (Sml. s. 699), besvarede Domstolen et spørgsmål herom bekræftende, for så vidt angik en afgift, der ’udelukkende er bestemt til at finansiere sådanne aktiviteter, som særlig kommer det pågældende indenlandske produkt til gode’ ... Selv om dette ikke direkte er foreskrevet med hensyn til anvendelsen af IPF's indtægter (IPF's aktiviteter er så omfattende, at de både omfatter fastlæggelse af betingelser for indførsel ... og medvirken ved forhandlinger af internationale aftaler ...), er det dog på en vis måde tilfældet, for så vidt som IPF's primære aktivitet består i at beskytte den indenlandske produktions interesser.«

Den portugisiske regering har i sit indlæg redegjort for instituttets virksomhed. Regeringen har henvist til, at instituttets opgaver i nogen grad er blevet ændret i lyset af udviklingen i Portugal, og har gjort gældende, at de på det i hovedsagen relevante tidspunkt, dvs. 1987, i det væsentlige lå inden for to hovedområder: For det første gennemførelse af tekniske, økonomiske og statistiske undersøgelser samt laboratorieforskning på skovbrugsområdet og for det andet kontrol med overholdelsen af gældende regler vedrørende produktion og bearbejdning af produkter i denne sektor.
Polysar-dommen er ikke relevant for denne sag, når det gælder om at fastslå, om Sofitam er momspligtigt, men den er det for besvarelsen af spørgsmålet, om udbytte skal medtages ved beregningen af det forholdsmæssige fradrag. Med hensyn hertil er der over for Domstolen blevet forsvaret to forskellige synspunkter: Sofitam og Kommissionen mener ikke, at udbytte skal medtages ved beregningen af det forholdsmæssige fradrag, hvorimod Den Franske Republik, Den Hellenske Republik og — med visse forhold — den nederlandske regering mener, at det skal medtages.

Sofitam påstår i overensstemmelse med det synspunkt, som selskabet forsvarede i hovedsagen (jf. punkt 4 ovenfor), at den omsætning, der skal medtages i nævneren i brøken til beregning af pro rata-satsen efter sjette momsdirektivs artikel 19, stk. 1, ikke omfatter udbytte, som den afgiftspligtige har oppebåret. Selskabet anfører under henvisning til den ovenfor citerede præmis 13 i Polysar-dommen, at hævning af udbytte ikke er en økonomisk virksomhed i henhold til fællesskabsbestemmelserne om moms, og at det derfor falder fuldstændig uden for bestemmelsernes anvendelsesområde. Når sjette momsdirektiv anvender udtrykket »omsætning« i forbindelse med transaktioner, der giver ret til fradrag, eller i forbindelse med transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, sigter det til den samlede værdi af de modydelser, som den afgiftspligtige modtager for den økonomiske virksomhed, der udøves, dvs. den samlede pris for de goder og tjenesteydelser, som leveres, uden hensyn til, om de pågældende transaktioner er fradragsberettigede eller ej.

Også Kommissionen mener, at udbytte, i lighed med en virksomheds andre finansielle provenuer, såsom gevinst ved salg af aktier, ikke er en modydelse for momspligtig virksomhed og slet ikke for momsfritaget virksomhed. Da der er tale om afkast af en investering, falder transaktionen efter Kommissionens opfattelse uden for momsens anvendelsesområde. Også Kommissionen når frem til, at provenuet af sådanne finansielle transaktioner ikke udgør en »omsætning« for den virksomhed, som oppebærer det, og at det derfor ikke skal medtages i pro ratabrøken i artikel 19, stk. 1.
Hverken ordlyden af domskonklusionen eller præmisserne i dommen gør det muligt at udlede, om dommen vedrører den ene eller den anden i artikel 28, stk. 3, i dekret nr. 382/1980 opstillede tidsbegrænsning eller dem begge. Den omstændighed, at samtlige bestemmelser i artikel 28 i dekretet var forelagt Domstolen til påkendelse, og den omstændighed, at jeg i mit forslag til afgørelse har henvist til begge de begrænsninger, der er fastsat i artikel 28, stk. 3, gør det nærliggende at slutte, at også Domstolen har foretaget en prøvelse af begge disse tidsfrister. I denne forbindelse har den hverken udtrykkeligt erklæret bestemmelsen om etårige ansættelseskontrakter eller ansættelsesforholdets maksimale varighed for at være forenelige med fællesskabsretten. Under alle omstændigheder giver formuleringen af præmis 17 i dommen anledning til tvivl. Det hedder heri:

»Den italienske regering har endelig gjort gældende, at den omtvistede bestemmelse også er begrundet i nødvendigheden af at begrænse antallet af lektorer i fremmedsprog efter behovene ved det enkelte universitet, der i så henseende beror på tilgangen af studerende i vedkommende sprog. Herved må det dog bemærkes, at en sådan forvaltningsmæssig formålstjcnlighed kan gennemføres med andre midler, herunder navnlig ved at udelukke fornyelse af kontrakter for de lektorer, som der ikke er behov for, jf. dekretets artikel 28, stk. 3«.
Den første forordning, High Court henviser til, er Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød ( 2 ). Dens artikel 18 fastlægger de grundlæggende principper for ordningen med eksportrestitutioner. Det bestemmes bl.a., at eksportrestitutionen skal udligne forskellen mellem fællesskabs- og verdensmarkedspriser for at muliggøre udførsel af de pågældende varer, og at restitutionen »kan differentieres efter destination«.

Den anden forordning er Rådets forordning nr. 885/68 af 28. juni 1968 om de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for oksekød ( 3 ). Denne forordning fastlægger i artikel 6 de grundlæggende betingelser for opnåelsen af

— ikke-dijferentierede restitutioner, hvor det skal »godtgøres, at produkterne er udført fra Fællesskabet«, og

— differentierede restitutioner, hvor det tillige skal »godtgøres, at produktet har nået det bestemmelsessted, for hvilket restitutionen er blevet fastsat«.

Den tredje forordning er Rådets forordning nr. 565/80 af 4. marts 1980 om forudbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (herefter benævnt »forudbetalingsforord-ningen«) ( 4 ). Det var bl.a. på grundlag af denne forordning, at TMP opnåede forudbetaling af restitutionen, og selskabet støtter bl.a. sit anbringende vedrørende betydningen af force majeure på en bestemmelse i denne forordning.

Den fjerde forordning er Kommissionens forordning nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (herefter benævnt »Kommissionens gennemførelsesforordning«) ( 5 ).
11.

Hvis siruppens tørsubstansindhold i det første og det tredje tilfælde bestemmes, før den er blevet inverteret, og det tal, der er resultatet heraf, bliver anvendt ved bestemmelsen af renheden, er det klart, at renhedsgraden sættes for højt, medmindre værdien kan justeres med henblik på det totale sukkerindhold. I det første tilfælde kan det for høje tal justeres på den måde, at det ved kobberreduktionsmetoden bestemte totale sukkerindhold multipliceres med 0,95, altså ved at anvende hele den fremgangsmåde, som er bestemt i artikel 13, stk. 1, inklusive den i sidste sætning af dette stykke bestemte justering. Det er dog også klart, at anvendes en sådan fremgangsmåde i det andet og det tredje tilfælde, bevirker det, at siruppens renhedsgrad sættes for lavt, da også en sukkermængde svarende til den fruktose og glukose, der oprindelig var i siruppen, er blevet justeret. Som vi har set, kan en sådan fastsættelse af et for lavt tal få alvorlige følger for eksportøren, da artikel 13, stk. 2, fastsætter saccharoseindholdet for sirupper, hvis renhed andrager under 94,5% efter en fast sats på 73 vægtprocent.
Jeg vil først undersøge betydningen i sædvanlig sprogbrug. Spørgsmålet er, om begrebet »Erlöschen« (når dette ord anvendes i forbindelse med et mandat) er et alment og neutralt begreb, eller om det derimod indebærer forestillingen om udløb, dvs. om en passiv, automatisk afslutning, der ikke er en følge af mandatindehaverens initiativ eller valg. Parlamentet har i svarskriftet, som det har indgivet til Domstolen, gjort gældende, at der med »Erlöschen« kun kan være ment et passivt, automatisk udløb (nemlig den femårige valgperiodes slutning) i modsætning til det mere neutrale begreb »Beendigung«. Dette virker ikke rigtig overbevisende. Det forekommer mig, at begrebet »Erlöschen« svarer lige så godt til neutrale begreber som»Beendigung« eller »Ende« som til et udelukkende passivt begreb som »Ablauf« ( 13 ).

Den af Parlamentet opstillede modsætning til begrebet »Beendigung« virker bestemt ikke overbevisende set i lyset af den nederlandske version af regulativet, hvor den tilsvarende glose »beëindiging« netop er anvendt (og ikke f.eks. »afloop«). Ifølge Domstolens faste praksis skal en tekst, der er affattet på forskellige sprog, fortolkes i lyset af dens affattelse på alle sprogene ( 14 ). Ved at sammenligne med de andre versioner ser man i øvrigt, at den neutrale, almene formulering ikke kun er anvendt på nederlandsk, men også på fransk (»à partir de la fin de leur mandat«), på engelsk (»from the end of the term of office«; »end of service« i regulativets titel), på italiensk (»a partire del termine del loro mandato«; »fine« i titlen) og spansk (»a partir del fin de su mandato«). Den franske og den italienske version er af særlig betydning, da det fremgår af de dokumenter, Parlamentet har fremlagt, at regulativet blev vedtaget af præsidiet i den franske version, som er affattet på grundlag af et tidligere udkast på italiensk.

Jeg kommer derfor til den konklusion, at ordvalget i regulativet ikke giver støtte for den restriktive fortolkning, som Európa-Parlamentet har forfægtet, men snarere peger hen imod den generelle betydning, som Beate Weber har henvist til. Jeg vil nu undersøge, om Parlamentets fortolkning alligevel kan godtages, når den ses i forhold til den almindelige sammenhæng, som regulativet står i. Jeg vil derfor først undersøge regulativets formål og dernæst hele regulativet i sammenhæng.
For så vidt angår nødvendigheden af at anlægge denne sag, henset til det forslag, der er under behandling i Rådet, er det tilstrækkeligt her — uden at undersøge, om vedtagelsen af dette forslag kan fjerne det foreliggende traktatbrud — at erindre om, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at udtale, »at det forhold, at Rådet behandler et forslag til en generel retsakt, der, såfremt den vedtages og omsættes til national ret, vil kunne bringe det af Kommissionen påståede traktatbrud til ophør, ikke i sig selv [kan] afskære Kommissionen fra at anlægge en sådan traktatbrudssag« ( 3 ).

Når det er sagt, skal jeg bemærke, at Domstolen allerede i sin dom i Provide-sagen ( 4 ) fastslog, at der ved direktivet »er sket en fuldstændig harmonisering af de nationale forskrifter om emballering og etikettering af kosmetiske midler«, således at ingen medlemsstat kan underkaste handelen med kosmetiske midler andre betingelser end de i ovennævnte direktiv indeholdte. I en senere dom, af 18. marts 1992 ( 5 ), har Domstolen yderligere i forhold til kosmetikdirektivet underkendt en græsk lovgivning, der pålagde pligt til at oprette et dossier med oplysninger som dem, der foreskrives i den omtvistede franske lovgivning, men ikke kræves i det her omhandlede direktiv.
6.

Indtil sagsøgerens datter fyldte 25 den lovbestemte aldersgrænse for ydelserne, udbetalte den belgiske stat familieydelser samt tillæg til et handicappet barn for sagsøgerens datter. Den af sagsøgeren på datterens vegne indgivne ansøgning om ydelser til voksne handicappede blev afslået med den begrundelse, at datteren aldrig som arbejdstager havde været omfattet af den sociale sikringsordning og var rysk statsborger. Sagsøgeren anlagde retssag til prøvelse af afslaget, men fik ikke medhold. Retten, der skal træffe afgørelse i den af sagsøgeren herefter anlagte appelsag, har forelagt Domstolen følgende spørgsmål: Skal artikel 2 og 3 i forordning (EØF) nr. 1408/71 fortolkes således, at en handicappet har ret til at være omfattet af en medlemsstats lovgivning — der giver handicappede et selvstændigt retskrav på ydelser — når den handicappede er statsborger i en medlemsstat, men omstændighederne i øvrigt er følgende: Den handicappede har aldrig selv været arbejdstager, selvstændig erhvervsdrivende eller tjenestemand som omhandlet i forordningens artikel 2, men har i den medlemsstat, over for hvilken der fremsættes krav i henhold til loven om ydelser til handicappede, tidligere modtaget visse ydelser, dog udelukkende på grund af sin egenskab af handicappet og uden nogen forpligtelse for den handicappede eller for dennes far i henhold til lovgivningen eller bestemmelserne om social sikring i denne medlemsstat. Den handicappedes far, som ligeledes er statsborger i en medlemsstat, har imidlertid været arbejdstager eller tjenestemand som omhandlet i den nævnte artikel 2, henholdsvis stk. 1 og 3, men har ikke været omfattet af lovbestemmelser eller andre bestemmelser om social sikring i den medlemsstat, over for hvilken den handicappede har fremsat krav, og heller ikke i nogen anden medlemsstat som omhandlet i forordningen. Subsidiært, og for så vidt det første spørgsmål besvares bekræftende: 1) Hvorledes skal udtrykket »tjenestemand« i artikel 2, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 1408/71 fortolkes, og omfatter det navnlig en statstjenestemand i en medlemsstat, som er på orlov uden løn og er tjenestemand ved en international organisation med særlig status og med en selvstændig social sikringsordning, hvilket indebærer en fritagelse »for alle lovpligtige bidrag til nationale sociale sik-ringsorganer« ? Omfatter beskyttelsen i bekræftende fald også familiemedlemmer og efterkommere, skønt dette ikke fremgår af bestemmelsens ordlyd? 2) Kan der gøres krav på en selvstændig ret i kraft af egenskab af familiemedlem som omhandlet i artikel 2, stk. 1 ? Gælder dette også, selv hvis ansøgeren opholder sig i en institution, som modtager offentlig støtte, og som modtager ydelser fra en fond, når på den anden side tildelingen af ydelserne i henhold til den påberåbte lovgivning om ydelser til handicappede er betinget af en undersøgelse af, hvilke midler den pågældende har til sit underhold, og der ikke længere (fra den pågældende bliver myndig) tages hensyn til forældrenes indtægt?
2.

Direktivet har til formål at fremme de frie kapitalbevægelser ved hjælp af en harmonisering af afgifterne på kapitaltilførsler til selskaber mv. og en ophævelse af visse andre afgifter. I direktivets artikel 3 anføres de selskaber, personsammenslutninger og juridiske personer, som kapitaltilførselsafgiften skal gælde for, under fællesbetegnelsen »kapitalselskaber«. I henhold til artikel 3, stk. 1, litra c), skal ved kapitalselskaber bl.a. forstås: »ethvert selskab, enhver personsammenslutning eller juridisk person med erhvervsformål, hvis medlemmer er berettigede til uden forudgående godkendelse at afhænde deres andele til tredjemand, og hvis medlemmer kun hæfter for selskabets, personsammenslutningens eller den juridiske persons gæld med deres andel«. Selv om selskaber mv., som har deltagere, der hæfter ubegrænset, således ikke nødvendigvis er kapitalselskaber, bestemmes dog følgende i artikel 3, stk. 2: »Ved anvendelsen af dette direktiv er alle andre selskaber, personsammenslutninger eller juridiske personer, der har et erhvervsformål, ligestillet med kapitalselskaber. En medlemsstat kan dog undlade at betragte dem som kapitalselskaber med hensyn til opkrævning af kapitaltilførselsskatten.« Det er oplyst, at man i tysk lovgivning på grundlag af denne bestemmelse betragter et kommanditselskab som et kapitalselskab, også selv om det har deltagere, der hæfter ubegrænset (komplementarer), når blot én af komplementarerne er et kapitalselskab, jf. dommen i sag 270/81, Felicitas mod Finanzamt für Verkehrsteuern, Sml. 1982, s. 2771, præmis 3, samt dom af 13. oktober 1992 i sag C-49/91, Weber Haus mod Finanzamt Freiburg-Land, Sml. I, s. 5207. Dette gælder specielt i tilfælde, hvor en af komplementarerne er et »GmbH« (et selskab af anpartselskabstypen). I så fald benævnes kommanditselskabet et »GmbH & Co. KG«.
Denne opfattelse er forenelig med den funktionelle metode, som Domstolen har anlagt ved fastlæggelsen af begrebet retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål med henblik på anvendelsen af artikel 173. Derimod ville den modsatte opfattelse hindre virkeliggørelsen af målene i traktatens artikel 164. Hvis det var almindeligt anerkendt, at det forhold at kvalificere af en beslutning som en beslutning truffet af medlemsstaterne forsamlet i Rådet i sig selv er nok til, at den falder uden for anvendelsesområdet for artikel 173, indebærer det, at Domstolen ikke kan prøve lovligheden af beslutningen, uanset den mulighed, at den i betragtning af omstændighederne burde betragtes som en beslutning fra Rådet. Under disse forhold er det efter min mening uforeneligt med formålet med artikel 164 at fastholde, at retsakten ikke kan underkastes domstolskontrol. I sag 294/83, Les Verts mod Europa-Parlamentet, udtalte Domstolen følgende i dommens præmis 23:

»Herom bemærkes, at Det Europæiske Økonomiske Fællesskab er et retsfællesskab, idet både dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Fællesskabets forfatning, som er traktaten.«

Dette grundlæggende princip ville efter min mening blive krænket, hvis det var almindeligt anerkendt, at en retsakt ikke kan underkastes domstolskontrol, alene af den grund at den er blevet bestemt som en retsakt vedtaget af medlemsstaterne forsamlet i Rådet.
21.

Den luxembourgske regerings ræsonnement forekommer mig at frembyde en række svagheder. Den grundlæggende svaghed er efter min opfattelse, at der ikke er godtgjort at være nogen forbindelse mellem hensynet til at tilskynde gravide, som allerede har bopæl i Luxembourg, til at gennemgå de i den luxembourgske lovgivning foreskrevne lægeundersøgelser ved at gøre det til en betingelse for at få udbetalt ydelsen, at hele rækken af undersøgelser er gennemgået, og den påståede nødvendighed af, at også andre kvinder opfylder denne betingelse. For kvinder med bopæl i en anden medlemsstat kan det indlysende være forbundet med betydelige vanskeligheder at opfylde en sådan betingelse. Man kan således næppe forvente af en kvinde, der planlægger at flytte til Luxembourg, og som også planlægger at blive gravid, at hun fremrykker sin ankomst til Luxembourg med det ene formål at gennemgå lægeundersøgelser i Luxembourg; dette kan i praksis være umuligt for hende. Desuden kan det under alle omstændigheder tænkes, at en sådan vandrende arbejdstager ikke er klar over, at hun snart vil være gravid. For mig at se ville det på ingen måde skade den ordning for lægelig overvågning, der er indført ved den luxembourgske lovgivning, at dens forskrifter ikke fandt anvendelse på kvinder i en sådan situation.
Generelt. Med hensyn til annullationssøgsmål sondres der som bekendt i EØFtraktatens artikel 173 mellem klager, der indbringes af en medlemsstat eller en fællesskabsinstitution, der har kompetence hertil (stk. 1), og Idager, der indbringes af enhver anden fysisk eller juridisk person (stk. 2), som herefter benævnes private.

I henhold til AETR-dommen kan medlemsstaterne, Rådet og Kommissionen anlægge annullationssøgsmål »mod enhver af institutionerne vedtagen bestemmelse, som er bestemt til at afføde retsvirkninger, uanset dens karakter eller form« ( 13 ). For private er muligheden for at anlægge annullationssøgsmål derimod begrænset i traktatens artikel 173, stk. 2, både på grund af formen og karakteren af retsakten. Denne begrænsning indebærer ikke, at private ikke er sikret en fuldstændig retsbeskyttelse. Følgende princip, der er opstillet i Les Verts-dommen, gælder nemlig også for private:

»Det Europæiske Økonomiske Fællesskab er et retsfællesskab, idet både dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Fællesskabets forfatning, som er traktaten. Særligt er der, dels ved artikel 173 og 184, dels ved artikel 177 ved traktaten indført et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter« ( 14 ).

Denne fuldstændige retsbeskyttelse består imidlertid for privates vedkommende for en stor del af deres mulighed for at anlægge en sag for en national domstol, der derefter i medfør af artikel 177 kan forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende bl.a. fællesskabsretsakternes gyldighed. Den begrænsning af privates adgang til at anlægge annullationssøgsmål direkte ved Domstolen, der er fastsat i artikel 173, stk. 2, skal bl.a. ses i lyset af dette alternativ, som den præjudicielle forelæggelse udgør. Dette gælder også i denne sag: Hvis Domstolen afviser nærværende søgsmål, betyder det ikke, at sagsøgerne ikke kan benytte sig af andre retsmidler. Støtten til deres forbedringsplaner udbetales årligt på grundlag af en administrativ afgørelse fra den kompetente nationale myndighed (i denne sag den spanske) ( 15 ). Som anført af Kommissionen under retsmødet, kan sagsøgerne indbringe denne administrative afgørelse for den kompetente nationale domstol, hvilket de ikke har bestridt, og denne domstol kan herefter i givet fald forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende gyldigheden af de omtvistede forordninger.
Hvad angår bevis- og påstandsbyrden griber Domstolen her sagen an på samme måde, som den har gjort vedrørende spørgsmålet, om medlemsstaten har overtrådt markedsordningsbestemmelserne. Det er således Kommissionen, som det påhviler at tage det første skridt og fremføre et tilstrækkeligt antal objektive indicier til støtte for, at den udgiftspost, som Kommissionen har afvist at lade finansiere, har kunnet blive større som følge af medlemsstatens adfærd. Det er først derefter, at bevisbyrden vedrørende de økonomiske følger af overtrædelsen overføres til medlemsstaten. Om dette punkt anførte Domstolen i sag 347/85:

»Kommissionen har følgelig godtgjort, at Det Forenede Kongerige, ved at anvende en differentieret prisordning, har tilsidesat bestemmelser om de fælles markedsordninger for landbruget på en måde, der kan påvirke EUGFL's udgifter. Det skal herefter undersøges, om Det Forenede Kongerige på trods heraf har været i stand til at påvise, at tilsidesættelsen ikke har påført EUGFL så store udgiftsforhøjelser, som påstået af Kommissionen ( 46 ).«