Sag T-39/06

Transcatab SpA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – det italienske marked for køb og første forarbejdning af råtobak – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – fastsættelse af priser og opdeling af markedet – tilregnelse af den ulovlige adfærd – bøder – proportionalitet – overtrædelsens grovhed og varighed – formildende omstændigheder – samarbejde«

Rettens dom (Tredje Afdeling) af 5. oktober 2011…………………..…..I

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets bestemmende indflydelse på dets helejede datterselskaber

(Art. 81 EF)

2. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelser – nødvendigt indhold

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 1)

3. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb – beregning – relevant omsætning

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

4. Institutionernes retsakter – retningslinjer for beregningen af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne – retsakt, der skal fremkalde retsvirkninger udadtil – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – overtrædelser, der kvalificeres som meget alvorlige alene på grund af deres egen beskaffenhed

(Rådets forordning nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

6. Konkurrence – bøder – beslutning om pålæggelse af bøder – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 81 EF og 253 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2 og 3)

7. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelser – nødvendigt indhold

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – skønsbeføjelse forbeholdt Kommissionen – grænser – overholdelse af proportionalitetsprincippet – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødens afskrækkende karakter

[Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 5, litra b)]

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – en aftales manglende reelle anvendelse

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, første afsnit, og punkt 3, andet led)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – overtrædelse bragt til ophør straks efter Kommissionens første indgriben – rækkevidde

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, tredje led)

12. EU-ret – principper – beskyttelse af den berettigede forventning – betingelser

13. Landbrug – konkurrenceregler – forordning nr. 26 – anvendelse af undtagelsen vedrørende aftaler, vedtagelser og former for praksis, som er nødvendige for at nå de i artikel 33 EF angivne mål – betingelser

(Art. 33 EF og art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 26, art. 2)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – den anklagede virksomheds samarbejde uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen – betingelser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, sjette led, og Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – første tilfælde af anvendelse af konkurrencereglerne i en given økonomisk sektor – Kommissionens skønsmargen

(Rådets forordning nr. 1/2003; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – dårlig økonomisk situation i den omhandlede sektor – Kommissionens skønsmargen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

17. Retspleje – stævning – formkrav

[Statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 48, stk. 2]

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden som modydelse for den anklagede virksomheds samarbejde – betingelser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 23, sidste afsnit)

19. Konkurrence – karteller – aftaler og samordnet praksis udgør en enkelt overtrædelse

(Art. 81, stk. 1, EF)

1. På konkurrenceområdet kan et datterselskabs adfærd tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to juridiske enheder. I en sådan situation, hvor moderselskabet og datterselskabet er en del af samme økonomiske enhed og således udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, kan Kommissionen rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen.

I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, kan det pågældende moderselskab dels udøve en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning om, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Kommissionen kan således formode, at moderselskabet udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, uden at den er forpligtet til at skaffe yderligere beviser for, at moderselskabet faktisk har udøvet en sådan indflydelse eller havde det mindste kendskab til overtrædelsen eller nævnte datterselskabs indblanding i denne overtrædelse. Der er tale om en afkræftelig formodning, der kan afkræftes ved modbevis. Det påhviler således moderselskabet at afkræfte denne formodning med beviser, der kan fastslå, at dets datterselskab på selvstændig vis fastsætter sin handlingsstrategi på markedet, og at disse to selskaber derfor ikke udgør en samlet økonomisk enhed. I mangel herpå påvises kontroludøvelsen ved den omstændighed, at formodningen som følge af besiddelsen af hele kapitalen ikke er blevet afkræftet.

Den omstændighed, at et datterselskab har sin egen lokale ledelse og egne midler, beviser ikke i sig selv, at selskabet i forhold til sit moderselskab selvstændigt fastlægger sin adfærd på markedet. Den omstændighed, at driften af de løbende aktiviteter betros til den lokale ledelse af et 100% ejet datterselskab, er gængs praksis, og det kan derfor ikke bevise datterselskabernes reelle selvstændighed.

(jf. præmis 92-94, 103 og 106)

2. På konkurrenceområdet indebærer overholdelsen af retten til forsvar, at den pågældende virksomhed under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af traktaten.

Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 afspejler dette princip, eftersom den foreskriver, at der skal tilstilles parterne en meddelelse af klagepunkter, der klart skal angive alle de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren, for at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og gøre brug af deres ret til forsvar, inden denne træffer en endelig beslutning. Dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om.

Dog kan denne angivelse være kortfattet, og den endelige beslutning skal ikke nødvendigvis være en kopi af klagepunktsmeddelelsen, da en sådan meddelelse er et forberedende dokument, hvis faktiske og retlige bedømmelser alene er af foreløbig karakter. Tilføjelser i forhold til klagepunktsmeddelelsen, som foretages på baggrund af parternes svarskrift, der viser, at de faktisk har haft mulighed for at udøve retten til forsvar, er således tilladelige. Kommissionen kan ligeledes af hensyn til den administrative procedure ændre eller tilføje faktiske eller retlige argumenter til støtte for de fremsatte klagepunkter.

Med hensyn til moderselskabets ansvar for en overtrædelse begået af dets helejede datterselskaber er Kommissionen ikke forpligtet til på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen at fremlægge andre elementer end beviset for, at moderselskabet ejer datterselskabernes kapital.

(jf. præmis 115-117 og 123)

3. Loftet på 10% af omsætningen, som er omhandlet i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, skal beregnes på grundlag af den sammenlagte omsætning i alle de selskaber, der udgjorde den selvstændige økonomiske enhed, der har handlet som virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, da det kun er de deltagende selskabers samlede omsætning, der kan vise den pågældende virksomheds størrelse og økonomiske betydning.

(jf. præmis 129 og 130)

4. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten er et instrument, der – under overholdelse af trinhøjere retsregler – har til formål at præcisere de kriterier, som Kommissionen anvender i forbindelse med udøvelsen af den skønsbeføjelse ved bødefastsættelsen, som artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 indrømmer den. Disse retningslinjer udgør ikke den retlige hjemmel for en beslutning, der fastsætter bøder, og som har hjemmel i forordning nr. 1/2003, men fastlægger generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på udmålingen af de bøder, der pålægges ved denne beslutning, og de garanterer dermed retssikkerheden for virksomhederne.

Selv om retningslinjerne ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive en begrundelse.

Kommissionens begrænsning af sin egen skønsbeføjelse som følge af vedtagelsen af retningslinjer er imidlertid ikke uforenelig med opretholdelsen af en væsentlig skønsmargen for Kommissionen. Det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne har præciseret sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses grovhed, er ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag af alle de relevante omstændigheder, herunder de elementer, som ikke udtrykkeligt er nævnt i retningslinjerne.

(jf. præmis 141-143)

5. Det fremgår af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at horisontale karteller, der bl.a. omhandler prisfastsættelse, kan kvalificeres som »meget alvorlige« overtrædelser alene på grund af deres art, uden at Kommissionen skal godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, og uden at det berørte geografiske markeds begrænsede udstrækning er til hinder for en sådan kvalificering. Denne konklusion støttes af den omstændighed, at mens der i den vejledende beskrivelse af alvorlige overtrædelser udtrykkeligt er anført indflydelsen på markedet og virkningerne på store dele af fællesmarkedet, er der derimod i beskrivelsen af de meget alvorlige overtrædelser hverken stillet krav om konkrete påvirkninger af markedet eller om virkninger på et særligt geografisk område.

Ved vurderingen af grovheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne er det afgørende, at kartelmedlemmerne havde gjort alt, hvad der stod i deres magt, for at give deres hensigter en konkret virkning. Hvad der efterfølgende skete med hensyn til de markedspriser, der faktisk blev opnået, kunne blive påvirket af andre faktorer, som kartelmedlemmerne ikke havde kontrol over, hvorfor kartellets medlemmer ikke kan drage fordel heraf ved at gøre eksterne faktorer, som modvirkede deres egne bestræbelser, til forhold, der begrunder en bødenedsættelse.

Når det er blevet godtgjort, at et kartel er blevet gennemført, kan det ikke kræves, at Kommissionen systematisk påviser, at aftalerne rent faktisk har gjort det muligt for de pågældende virksomheder at nå et højere eller – i tilfældet med købskarteller – lavere faktureringsprisniveau end det, der ville have været gældende, hvis der ikke havde været et kartel. Det ville være urimeligt at kræve en sådan påvisning, som ville lægge beslag på betydelige ressourcer, da den ville nødvendiggøre hypotetiske beregninger, baseret på økonomiske modeller, hvis nøjagtighed er vanskelig at efterprøve for Unionens retsinstanser, og hvis ufejlbarlighed på ingen måde er påvist.

Det geografiske markeds udstrækning er i øvrigt ikke et selvstændigt kriterium i den forstand, at kun overtrædelser, der faktisk berører de fleste medlemsstater, kan kvalificeres som »meget alvorlige« overtrædelser. Det fremgår hverken af traktaten, forordning nr. 1/2003, retningslinjerne eller retspraksis, at kun geografisk set meget omfattende konkurrencebegrænsninger kan kvalificeres således. Aftaler, der har fastsættelse af købspriser samt fordeling af indkøbte mængder til formål, kan i øvrigt per se betegnes som meget alvorlige overtrædelser, uden at det er fornødent, at adfærden har haft en bestemt geografisk udstrækning. Det følger heraf, at det geografiske markeds størrelse, også i tilfælde af at dette er begrænset, ikke er til hinder for at kvalificere den konstaterede overtrædelse som »meget alvorlig«.

(jf. præmis 148, 149, 168, 169 og 172)

6. Inden for rammerne af bødefastsættelse i forbindelse med tilsidesættelsen af konkurrenceretten er begrundelsespligten opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har dannet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed.

Inden for rammerne af undersøgelser af overtrædelser af artikel 81 EF kan artikel 253 EF ikke fortolkes således, at den pålægger Kommissionen i sine beslutninger at forklare grunden til, at den for så vidt angår beregningen af bøden ikke har anvendt en alternativ fremgangsmåde til den, der faktisk blev anvendt i den endelige beslutning.

(jf. præmis 175 og 177)

7. Når Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om der bør pålægges de berørte virksomheder bøder, og den anfører de væsentlige faktiske og retlige momenter, som kan medføre, at der pålægges en bøde, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået »forsætligt eller uagtsomt«, opfylder den sin forpligtelse til at overholde virksomhedernes ret til at blive hørt. Den giver dem herved de fornødne oplysninger til, at de kan tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår den omstændighed, at de er blevet pålagt en bøde.

Kommissionen er imidlertid ikke forpligtet til, når den har angivet de faktiske og retlige omstændigheder, som den vil basere bødeberegningen på, at præcisere, hvorledes den ville vurdere hver af disse omstændigheder ved fastsættelsen af bødens størrelse. Kommissionen kan ligeledes af hensyn til den administrative procedure ændre eller tilføje faktiske eller retlige argumenter i sin beslutning til støtte for de fremsatte klagepunkter.

Det følger heraf, at de berørte virksomheders ret til forsvar i forbindelse med fastlæggelsen af bødens størrelse sikres for Kommissionen ved muligheden for at fremsætte deres bemærkninger til varigheden, grovheden og den forudsigelige konkurrencebegrænsende virkning af de omstændigheder, som de foreholdes.

(jf. præmis 180-182)

8. Inden for rammerne af de af Kommissionen indledte procedurer for at sanktionere overtrædelser af konkurrencereglerne medfører anvendelsen af proportionalitetsprincippet, at bøderne ikke må være uforholdsmæssige, set i forhold til de tilsigtede mål, dvs. i forhold til overholdelsen af disse bestemmelser, og at størrelsen af den bøde, som pålægges en virksomhed, bør stå i rimeligt forhold til overtrædelsen, vurderet i sin helhed, idet der navnlig bør tages hensyn til overtrædelsens grovhed. Proportionalitetsprincippet indebærer særligt i denne sammenhæng, at Kommissionen skal udmåle bøden forholdsmæssigt i forhold til de elementer, der tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, og at den i denne henseende skal anvende disse elementer på en sammenhængende og objektivt berettiget måde.

Det fremgår i denne forbindelse hverken af forordning nr. 1/2003 eller af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, at bødens størrelse skal fastsættes umiddelbart på grundlag af størrelsen af det berørte marked, da denne faktor ikke er et obligatorisk element, men blot et relevant element blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed. Ifølge disse bestemmelser som sådan påhviler det således ikke Kommissionen at tage et produktmarkeds begrænsede størrelse i betragtning.

Gældende ret indeholder heller ikke noget almengyldigt princip, hvorefter sanktionen skal stå i forhold til den omsætning, som virksomheden har opnået på det berørte marked. Der kan ved fastsættelsen af bøden tages hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning, der giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke, dels til den del af denne omsætning, som vedrører de varer, der er genstand for overtrædelsen, og som således kan give en indikation af overtrædelsens omfang. Der må ikke tillægges hverken det ene eller det andet af disse omsætningstal en uforholdsmæssig stor betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen, og fastsættelsen af en passende bøde kan følgelig ikke være resultatet af en enkel beregning på grundlag af den samlede omsætning. Dette er især tilfældet, når de pågældende varer kun udgør en ringe del af denne omsætning. For så vidt som den endelige bøde ikke overstiger 10% af den berørte virksomheds samlede omsætning i det sidste år, hvor overtrædelsen blev begået, kan den herefter ikke anses for uforholdsmæssig, alene fordi den overstiger den på det berørte marked opnåede omsætning.

(jf. præmis 189, 190, 196, 197 og 199)

9. I forbindelse med beregningen af en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne gælder, at eftersom målsætningen om afskrækkende virkning vedrører virksomhedernes adfærd inden for Unionen, vurderes afskrækkelsesfaktoren ud fra en række forhold og ikke alene ud fra den omhandlede virksomheds særlige situation.

Kommissionen er ikke ved bødeudmålingen forpligtet til at tage hensyn til, at en virksomhed befinder sig i en økonomisk underskudssituation, da anerkendelsen af en sådan forpligtelse ville medføre en uberettiget konkurrencemæssig fordel for de virksomheder, der er mindst tilpassede til markedsvilkårene. Et selskab kan således ikke bestride, at multiplikationskoefficienten anvendes med et afskrækkende formål for øje, ved at henvise til den omstændighed, at virksomheden led tab under den periode, hvor kartellet var virksomt, hvilket indebar, at den længere udøvede aktiviteter på det marked, som kartellet vedrørte, efter indledningen af den administrative procedure.

I øvrigt er den situation, hvor en institutions handling medfører en virksomheds fallit eller opløsning, ikke som sådan ulovlig i henhold til EU-retten. Opløsningen af en virksomhed i dens bestående juridiske form kan ganske vist være til skade for ejernes, aktionærernes eller andelshavernes økonomiske interesser, men betyder ikke, at virksomhedens menneskelige, materielle og immaterielle værdier går tabt.

(jf. præmis 221-224)

10. Den formildende omstændighed, der er fastsat i punkt 3, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, og som vedrører den situation, hvor en virksomhed ikke reelt har fulgt de ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis, er baseret på hver enkelt virksomheds egen adfærd. Det følger heraf, at det ved vurderingen af en sådan formildende omstændighed ikke er virkningerne af overtrædelsen som helhed, der skal tages i betragtning – disse virkninger skal der tages hensyn til ved vurderingen af overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet i forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens grovhed (retningslinjernes punkt 1 A, første afsnit) – men hver enkelt virksomheds individuelle adfærd med henblik på at fastslå den relative grovhed af den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen.

Under alle omstændigheder gælder, at lovovertræderne, for at være omfattet af retningslinjernes punkt 3, andet led, skal bevise, at de har udvist en konkurrencemæssig adfærd, eller i det mindste, at de klart og virkningsfuldt har modsat sig gennemførelsen af dette kartel, således at de har forstyrret selve dettes funktion, og at de ikke tilsyneladende har tilsluttet sig aftalen og dermed tilskyndet andre virksomheder til at gennemføre det pågældende kartel.

(jf. præmis 273 og 275)

11. I henhold til punkt 3, tredje led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten kan bødens grundbeløb, som fastsat af Kommissionen, nedsættes, såfremt den tiltalte virksomhed ophører med overtrædelsen straks efter Kommissionens første indgreb.

En sådan nedsættelse af bøden kan imidlertid ikke ske automatisk, da en sådan nedsættelse afhænger af den vurdering af omstændighederne i det konkrete tilfælde, som Kommissionen foretager inden for rammerne af sit skøn. Omstændighederne i det konkrete tilfælde kan således foranledige Kommissionen til ikke at lade en virksomhed, der deltager i en ulovlig aftale, få gavn af nedsættelsen.

Anerkendelse af, at der foreligger formildende omstændigheder i en situation, hvor en virksomhed deltager i en åbenbart ulovlig aftale, som virksomheden vidste udgjorde en overtrædelse, eller hvor virksomheden ikke kunne være uvidende om, at aftalen udgjorde en overtrædelse, kan tilskynde virksomhederne til at videreføre en hemmelig aftale så længe som muligt i håbet om, at deres adfærd aldrig vil blive opdaget, med visheden om, at hvis deres adfærd blev opdaget, ville deres bøde blive nedsat, hvis de på det tidspunkt afbrød overtrædelsen. En sådan anerkendelse ville fjerne enhver afskrækkende virkning af en pålagt bøde og ville svække den effektive virkning af artikel 81, stk. 1, EF.

Det kan ikke betragtes som en formildende omstændighed, at en forsætligt begået overtrædelse er bragt til ophør, når dette skyldes Kommissionens indgriben.

(jf. præmis 282-284)

12. Retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning er betinget af, at tre betingelser er opfyldt. For det første, at præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse, er fremsat af en myndighed over for parten. For det andet, at disse forsikringer er af en sådan art, at de er egnede til at skabe en berettiget forventning hos den, til hvem de er rettet. For det tredje skal forsikringerne være i overensstemmelse med gældende regler.

På konkurrenceområdet gælder, at det forhold, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har anset bestemte forhold for at udgøre formildende omstændigheder i forbindelse med bødeudmålingen, ikke i sig selv indebærer, at den har pligt til at anlægge samme vurdering i en senere beslutning. En virksomhed kan således ikke påberåbe sig det forhold, at denne formildende omstændighed er blevet anvendt i andre overtrædelsessituationer, for at gøre en berettiget forventning gældende i denne henseende.

(jf. præmis 289 og 291)

13. Forordning nr. 26 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer og navnlig dens artikel 2 fastsætter en undtagelse til anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF vedrørende aftaler, vedtagelser og former for praksis, der angår produktion eller handel med de varer, der er opført i bilag I til EF-traktaten, der udgør en integrerende del af en national markedsordning, eller som er nødvendige for at nå de i artikel 33 EF angivne mål.

Da det drejer sig om en fravigelse af den almindelige regel i artikel 81, stk. 1, EF, skal artikel 2 i forordning nr. 26 fortolkes indskrænkende. Desuden finder artikel 2, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 26, som omhandler den påberåbte undtagelse, kun anvendelse, hvis den pågældende aftale er fordelagtig med henblik på at nå alle de i artikel 33 EF angivne mål. Endvidere fremgår det af selve ordlyden af artikel 2, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 26, at den pågældende aftale skal være »nødvendig« for at nå de angivne mål.

Hvis der i denne forbindelse hverken er givet meddelelse eller indledt en formel procedure, kan en virksomhed, som har deltaget i en åbenlys og meget alvorlig overtrædelse af artikel 81 EF på området for råtobak, ikke med føje hævde, at den nærede tvivl om, at den pågældende aftale kunne være omfattet af anvendelsesområdet for den undtagelse, der er fastsat i forordning nr. 26. Det er endvidere i en ordning som den, der er fastsat i forordning nr. 26, udelukket, at private aktører kan erstatte Kommissionens vurdering med deres egen vurdering af, hvilke midler der er bedst egnede til at nå de i artikel 33 EF angivne mål, og således tage ulovlige initiativer med den begrundelse, at sådanne initiativer forfølger de nævnte mål. Opretholdelse af en effektiv konkurrence på markederne for landbrugsprodukter er desuden en af målsætningerne med den fælles landbrugspolitik og den fælles ordning for de pågældende markeder. En sådan virksomhed kan således ikke hævde, at åbenbart konkurrencebegrænsende aftaler, som den har deltaget i, forfulgte de i artikel 33, stk. 1, EF angivne mål.

(jf. præmis 298-300, 303 og 305)

14. I henhold til punkt 3, sjette led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten kan bødens grundbeløb nedsættes, såfremt en virksomhed har samarbejdet effektivt i forbindelse med proceduren, uden for anvendelsesområdet for meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager. Denne særlige formildende omstændighed finder kun anvendelse på de overtrædelser, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen.

En anvendelse af retningslinjernes punkt 3, sjette led, kan i denne henseende ikke have som konsekvens, at samarbejdsmeddelelsen fratages sin effektive virkning. Den afgrænser således de tilfælde, hvor virksomheder, der deltager eller har deltaget i hemmelige karteller, som påvirker Unionen, kan kompenseres for at samarbejde med Kommissionen om undersøgelsen. Det fremgår således af ordlyden og opbygningen af nævnte meddelelse, at virksomhederne i princippet kun kan opnå en nedsættelse af bøden på grund af deres samarbejde, når de opfylder de strenge betingelser, som er fastsat i nævnte meddelelse.

For at sikre den effektive virkning af samarbejdsmeddelelsen kan Kommissionen således kun i usædvanlige situationer indrømme en nedsættelse af bøden til en virksomhed på grundlag af retningslinjernes punkt 3, sjette led. Dette er navnlig tilfældet, når en virksomheds samarbejde, som går ud over dens retlige pligt til at samarbejde uden imidlertid at give virksomheden ret til en bødenedsættelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen, er af objektiv nytte for Kommissionen.

(jf. præmis 327-330)

15. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten foreskriver ikke udtrykkeligt en formildende omstændighed vedrørende det forhold, at der ikke findes tidligere sager, som angår det marked, der er berørt af overtrædelsen. Ifølge retningslinjernes punkt 3, sidste led, har Kommissionen imidlertid mulighed for at tage hensyn til andre omstændigheder end dem, der er nævnt i de foregående led, med henblik på at indrømme en bødenedsættelse. Kommissionen har i denne forbindelse et skøn med hensyn til anvendelsen af formildende omstændigheder. Kommissionen er navnlig ikke forpligtet til at nedsætte bøderne, når den griber ind for første gang i en bestemt sektor.

(jf. præmis 342 og 343)

16. Når Kommissionen pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, er den ikke forpligtet til at anse den dårlige økonomiske situation i den pågældende sektor for en formildende omstændighed. Karteller opstår således som hovedregel på et tidspunkt, hvor sektoren er i vanskeligheder. Hvis Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til disse vanskeligheder, måtte bøden nedsættes i næsten alle sager.

Selv om det ganske vist er korrekt, at Kommissionen i visse tilfælde har anset strukturelle kriser for at udgøre formildende omstændigheder, indebærer den omstændighed, at Kommissionen i tidligere sager har anset den økonomiske situation i sektoren for en formildende omstændighed, imidlertid ikke nødvendigvis, at den skal fortsætte denne praksis.

(jf. præmis 352 og 353)

17. For at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en god retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på – i det mindste kortfattet – fremgår på en sammenhængende og forståelig måde af selve stævningen. Selv om stævningens indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til den, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder også dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen, rådes bod på en undladelse af at anføre afgørende dele af den retlige argumentation, der skal være indeholdt i stævningen. Det tilkommer endvidere ikke Retten ved hjælp af bilagene at forsøge at klarlægge, hvilke anbringender og argumenter der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning.

Det ville således åbne mulighed for omgåelse af de ufravigelige krav i artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement, såfremt anbringender, der ikke er tilstrækkeligt beskrevet i stævningen, admitteres på grund af, at de hypotetisk er blevet gjort gældende af en tredjepart i en anden sag, som der indirekte er henvist til i stævningen.

Retten er under alle omstændigheder forpligtet til at afvise at realitetsbehandle en påstand i den for Retten indgivne stævning, når de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som denne påstand er støttet på, ikke fremgår af selve stævningens ordlyd på en sammenhængende og forståelig måde, og når den manglende angivelse af sådanne omstændigheder i stævningen ikke kan afhjælpes ved, at de fremlægges under retsmødet.

(jf. præmis 366, 371 og 372)

18. Det følger af logikken i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, at den virkning, som ønskes opnået med denne meddelelse, er at skabe usikkerhed i kartellet og at tilskynde til en angivelse til Kommissionen. Denne usikkerhed skyldes netop den omstændighed, at karteldeltagerne ved, at kun en blandt dem kan få indrømmet en bødefritagelse ved at angive de andre deltagere i overtrædelsen, hvorved disse løber en risiko for at få pålagt strengere bøder. Inden for rammerne af denne ordning og ifølge den samme logik skal de virksomheder, der er hurtigst til at samarbejde, indrømmes en større nedsættelse af de bøder, som de ellers ville blive pålagt, end den nedsættelse, som indrømmes de virksomheder, der samarbejder på et senere tidspunkt. Den kronologiske orden og den hastighed, hvormed kartelmedlemmer samarbejder, udgør således grundelementer i den ordning, der er indført ved samarbejdsmeddelelsen.

Fortolkningen af en bestemmelse i samarbejdsmeddelelsen skal imidlertid være forenelig med selve logikken bag denne meddelelse. Samarbejdsmeddelelsens punkt 23, sidste afsnit, skal på denne baggrund fortolkes således, at bestemmelsen har til formål at belønne en virksomhed, selv om den ikke har været den første virksomhed til at indlevere en anmodning om bødefritagelse vedrørende det berørte kartel, såfremt virksomheden er den første til at indsende bevismateriale vedrørende forhold, som Kommissionen ikke tidligere har haft kendskab til, og som er af direkte betydning for alvoren eller varigheden af det formodede kartel. Hvis det bevismateriale, som en virksomhed har indsendt, vedrører faktiske omstændigheder, der gør det muligt for Kommissionen at ændre den vurdering, som den på dette tidspunkt har anlagt af kartellets grovhed eller varighed, belønnes den virksomhed, der har tilvejebragt dette bevismateriale, med andre ord med bødefritagelse i forhold til vurderingen af de faktiske omstændigheder, som dette bevismateriale kan godtgøre.

Samarbejdsmeddelelsens punkt 23, sidste afsnit, vedrører således ikke den situation, hvor en virksomhed blot har fremlagt nye eller mere fuldstændige beviser vedrørende faktiske omstændigheder, som Kommissionen allerede havde kendskab til. Det nævnte afsnit finder endvidere ikke anvendelse på de situationer, hvor en virksomhed afslører nye faktiske omstændigheder, der dog ikke ændrer Kommissionens vurdering af kartellets grovhed eller varighed. Bestemmelsen finder derimod alene anvendelse i de tilfælde, hvor to betingelser er opfyldt. For det første skal virksomheden være den første virksomhed, der fremlægger beviser for faktiske omstændigheder, som Kommissionen ikke tidligere har haft kendskab til. For det andet skal disse faktiske omstændigheder, der skal være af direkte betydning for alvoren eller varigheden af det formodede kartel, gøre det muligt for Kommissionen at nå til en anden konklusion vedrørende overtrædelsen.

(jf. præmis 379-382)

19. En virksomhed, der har deltaget i en overtrædelse af konkurrencereglerne gennem egne handlinger, som var omfattet af de i artikel 81, stk. 1, EF omhandlede begreber aftaler og samordnet praksis med konkurrencebegrænsende formål, og som tilsigtede at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, for så vidt angår hele det tidsrum, hvori den deltog i den, er også ansvarlig for de handlinger, andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse.

En virksomhed kan endvidere anses for ansvarlig for et kartel i sin helhed, selv om det er godtgjort, at den kun deltog direkte i ét eller flere af kartellets elementer, såfremt virksomheden vidste eller nødvendigvis burde vide, at det ulovlige samarbejde, som den deltog i, indgik i en samlet plan, og såfremt den samlede plan dækkede samtlige kartellets elementer.

(jf. præmis 394 og 395)

RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

5. oktober 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – det italienske marked for køb og første forarbejdning af råtobak – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – fastsættelse af priser og opdeling af markedet – tilregnelse af den ulovlige adfærd – bøder – proportionalitet – overtrædelsens grovhed og varighed – formildende omstændigheder – samarbejde«

I sag T-39/06,

Transcatab SpA, Caserte (Italien), ved advokaterne C. Osti og A. Prastaro,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved F. Amato, derefter ved V. Di Bucci og endelig ved É. Gippini Fournier og L. Malferrari, som befuldmægtigede, bistået af advokat F. Ruggeri Laderchi,

sagsøgt,

angående for det første en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2005) 4012 endelig af 20. oktober 2005 om en procedure i henhold til artikel 81, stk. 1, [EF] (sag COMP/C.38 281/B.2 – Råtobak – Italien), for det andet en påstand om nedsættelse af den bøde, Transcatab er blevet pålagt ved denne beslutning, og for det tredje en modpåstand nedlagt af Kommissionen om forhøjelse af de nævnte bøder,

har

RETTEN (Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi, og dommerne E. Cremona (refererende dommer) og S. Frimodt Nielsen,

justitssekretær: ekspeditionssekretær J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 30. november 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Sagsøgeren, Transcatab SpA, er et italiensk selskab, som for nærværende er under likvidation, og hvis hovedaktivitet er første forarbejdning af råtobak. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder, der er genstand for den foreliggende sag, var Transcatab et helejet datterselskab af Standard Commercial Corp. (herefter »SCC«), der er en af de største selvstændige tobaksbladegrossister i verden. Den 13. maj 2005, dvs. under den administrative procedure, fusionerede SCC med Dimon, Inc., hvorved der blev oprettet en ny enhed under navnet Alliance One International, Inc. (herefter »Alliance One«), som ejer 100% af kapitalen i Transcatab.

1. Den administrative procedure

2 Den 15. januar 2002 sendte Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 11 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), anmodninger om oplysninger vedrørende det italienske marked for råtobak til de italienske forarbejdningsvirksomheders og tobaksproducenters brancheforeninger, dvs. henholdsvis Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, brancheorganisationen for italienske råtobaksforarbejdningsvirksomheder) og Unione italiana tabacco (Unitab, den italienske tobakssammenslutning).

3 Den 19. februar 2002 modtog Kommissionen fra forarbejdningsvirksomheden, Deltafina SpA, der er medlem af APTI, en anmodning om bødefritagelse i henhold til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

4 Den 4. april 2002 blev der afholdt et møde i APTI’s bestyrelse. I forbindelse med dette møde oplyste Deltafina over for deltagerne, herunder Transcatab og Dimon Italia Srl (Dimons datterselskab, senere Mindo Srl), om selskabets anmodning om bødefritagelse og Kommissionens beslutning om at indrømme selskabet en betinget bødefritagelse.

5 Den samme dag modtog Kommissionen en anmodning om bødefritagelse i medfør af samarbejdsmeddelelsens punkt 8 og, subsidiært, en anmodning om fuld bødenedsættelse fra Dimon Italia i medfør af nævnte meddelelses punkt 20-27 samt nogle timer senere en anmodning om fuld bødenedsættelse i medfør af samme fra Transcatab.

6 Den 9. april 2002 kvitterede Kommissionen for modtagelsen af Transcatabs anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsens punkt 25. Transcatab sendte en ny anmodning den 10. april 2002, der indeholdt et forklarende notat og 44 bilag. Den 30. april 2002 kvitterede Kommissionen endvidere for modtagelsen af denne anmodning i henhold til samarbejdsmeddelelsens punkt 25.

7 Den 18. og 19. april 2002 aflagde Kommissionen kontrolbesøg i medfør af artikel 14 i forordning nr. 17 hos Dimon Italia og Transcatab samt hos Trestina Azienda Tabacchi SpA og Romana Tabbachi SpA.

8 Den 8. oktober 2002 meddelte Kommissionen Dimon Italia og Transcatab, at eftersom disse virksomheder henholdsvis havde været den første og den anden virksomhed til at fremlægge bevismateriale for overtrædelsen i medfør af samarbejdsmeddelelsen, havde Kommissionen til hensigt ved afslutningen af den administrative procedure at indrømme dem en bødenedsættelse på henholdsvis mellem 30 og 50% og mellem 20 og 30% af det bødebeløb, som de ville være blevet pålagt i medfør af eventuelt konstaterede overtrædelser, såfremt de ikke havde samarbejdet.

9 Den 25. februar 2004 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som den sendte til ti virksomheder eller brancheforeninger, herunder Transcatab, Deltafina, Dimon Italia og Romana Tabacchi (herefter »forarbejdningsvirksomhederne«) og moderselskaberne til en række af disse, herunder SCC, Dimon og Universal Corp., som er moderselskab til Deltafina. Adressaterne fik lejlighed til at besvare klagepunktsmeddelelsen skriftligt og mundtligt under en høring, der blev afholdt den 22. juni 2004.

10 Efter vedtagelsen den 21. december 2004 af et tillæg til klagepunktsmeddelelsen vedrørende den omstændighed, at Deltafina havde tilsidesat den pligt til at samarbejde, der er fastsat i samarbejdsmeddelelsen, ved at afsløre, at selskabet havde indgivet en anmodning om bødefritagelse (jf. præmis 4 ovenfor), blev en anden mundtlig høring afholdt den 1. marts 2005.

11 Efter at have hørt Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål og på baggrund af den endelige rapport fra høringskonsulenten vedtog Kommissionen beslutning K(2005) 4012 endelig af 20. oktober 2005 om en procedure efter artikel 81, stk. 1, [EF] (sag COMP/C.38 281/B.2 – Råtobak – Italien) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 13. februar 2006 (EUT L 353, s. 45).

2. Den anfægtede beslutning

12 Den anfægtede beslutning vedrører for det første et horisontalt kartel, der var iværksat af forarbejdningsvirksomhederne på det italienske marked for råtobak.

13 Inden for rammerne af dette kartel havde forarbejdningsvirksomhederne fra 1995 til begyndelsen af 2002 fastsat forretningsbetingelserne for køb af råtobak i Italien, både direkte indkøb fra producenterne og køb hos »kontraktpakkere«, herunder prisfastsættelse og markedsdeling.

14 Den anfægtede beslutning omhandler endvidere to andre overtrædelser, som fandt sted fra begyndelsen af 1999 til udgangen af 2001, som er særskilte i forhold til det kartel, der var iværksat af forarbejdningsvirksomhederne, og som bestod i, at APTI fastsatte de kontraktpriser, som organisationen ville forhandle på sine medlemmers vegne med henblik på indgåelse af brancheaftaler med Unitab, og i, at Unitab fastsatte de kontraktpriser, som organisationen ville forhandle med APTI på sine medlemmers vegne med henblik på indgåelse af de samme aftaler.

15 I den anfægtede beslutning har Kommissionen anført, at forarbejdningsvirksomhedernes praksis udgjorde en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (jf. bl.a. 264.-269. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 I den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, har Kommissionen lagt ansvaret for kartellet på forarbejdningsvirksomhederne, på Universal samt på Alliance One i dennes egenskab af det selskab, der opstod ved fusionen mellem Dimon og SCC.

17 I den anfægtede beslutnings artikel 2 har Kommissionen pålagt de i forgående præmis omhandlede virksomheder bøder samt pålagt APTI og Unitab bøder (jf. præmis 71 nedenfor).

Adressaterne for den anfægtede beslutning

18 325.-351. betragtning til den anfægtede beslutning er afsat til bestemmelse af, til hvem beslutningen er rettet.

19 Indledningsvis har Kommissionen henvist til fast retspraksis, ifølge hvilken begrebet »virksomhed« i en konkurrenceretlig kontekst forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende aftale, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (325. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 Derefter har Kommissionen anført, at det var fastslået, at Deltafina, Dimon Italia, Transcatab og Romana Tabacchi samt APTI og Unitab under de respektive overtrædelsers forløb direkte havde deltaget i de konstaterede overtrædelser, og at hver eneste af virksomhederne og brancheorganisationerne som følge heraf var adressater for den anfægtede beslutning (327. betragtning til den anfægtede beslutning).

21 Kommissionen har fortsat sin undersøgelse ved at gennemgå spørgsmålet, om visse datterselskabers ulovlige adfærd (Deltafina, Dimon Italia og Transcatab) skulle tilregnes deres respektive moderselskaber. I den forbindelse har Kommissionen henvist til, at under overtrædelsernes forløb var Deltafina et af Universal helejet datterselskab, Dimon Italia et af Dimon helejet datterselskab og Transcatab et af SCC helejet datterselskab (328. betragtning til den anfægtede beslutning).

22 Kommissionen har bl.a. fremhævet, at et moderselskab ifølge retspraksis kan holdes ansvarligt for dets datterselskabs ulovlige adfærd, når det ikke er op til dette selv frit at bestemme sin adfærd på markedet. I den forbindelse har Kommissionen bemærket, at det kan formodes, at når et moderselskab ejer hele kapitalen i et datterselskab, udøver moderselskabet en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd, når dette begår en overtrædelse i henhold til artikel 81, stk. 1, EF (329. og 330. betragtning til den anfægtede beslutning).

23 I 331. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen konkluderet, at for så vidt angår Deltafina, Dimon og Transcatab var der en berettiget formodning om, at disse »manglede selvstændighed«, når de var, eller i tilfældet med Dimon Italia havde været, 100% ejet af deres respektive moderselskaber.

24 Samtidig med at Kommissionen har afvist det synspunkt, der er støttet af nævnte selskaber i deres svar på klagepunktsmeddelelsen, hvorefter andre forhold ud over det 100% ejerskab er nødvendige for at påvise udøvelsen af en bestemmende indflydelse, har Kommissionen gjort det klart, at enhver formodning om en sådan indflydelse i tilfælde af et 100% ejet datterselskab er afkræftelig. Modbeviset skal føres af den part, som ønsker at afkræfte en sådan formodning, med »solidt bevismateriale«, idet dette ikke alene kan bestå af generelle oplysninger, der ikke er understøttet af overbevisende bevismateriale (334. betragtning til den anfægtede beslutning).

25 I den forbindelse har Kommissionen ét for ét undersøgt de argumenter, der er fremført af de moderselskaber, som er adressater for den anfægtede beslutning.

26 Først har Kommissionen afvist det af moderselskaberne fremførte generelle argument vedrørende den lokale ledelses fulde ansvar for deres respektive datterselskabers aktiviteter. Ifølge Kommissionen kan den omstændighed, at Dimon og SCC har fastholdt den eksisterende ledelse ved den fulde overtagelse af deres respektive datterselskaber, ikke udelukke, at nævnte moderselskaber har udøvet en bestemmende indflydelse på deres respektive italienske datterselskaber, eftersom det er gængs praksis at betro de løbende forretninger til den lokale ledelse i et 100% ejet datterselskab (338. betragtning til den anfægtede beslutning).

27 Ifølge Kommissionen har ingen af disse virksomheder generelt påvist nogen særlig beskaffenhed ved deres koncern, som i betragteligt omfang skulle have gjort dets datterselskabs aktiviteter uafhængige af koncernens indflydelse (339. betragtning til den anfægtede beslutning).

28 I den forbindelse har Kommissionen undersøgt de økonomiske forbindelser mellem Deltafina, Dimon Italia, Transcatab og deres respektive moderselskaber, som viser, at de italienske datterselskaber udgjorde én økonomisk enhed sammen med resten af deres koncern. Kommissionen afslørede i den henseende, at de pågældende koncerner var de største tobaksbladegrossister i verden, og at de ofte aftog og markedsførte tobak, som var købt af deres italienske datterselskaber (340. betragtning til den anfægtede beslutning).

29 Vedrørende SCC har Kommissionen fremhævet, at før denne virksomhed overtog hele kapitalen i Transcatab, kontrollerede SCC allerede dette selskab sammen med sin italienske partner. Den omstændighed, at SCC »ikke havde foretaget ændringer i datterselskabernes ledelse« efter denne overtagelse, kunne følgelig ikke betragtes som et bevis for, at SSC ikke havde påvirket ledelsen dér, efter at virksomheden var blevet eneejer. For så vidt angår uddelegeringen af udøvende beføjelser til Transcatabs administrerende direktør har Kommissionen erklæret, at den ikke er i besiddelse af nogen oplysninger, der kan gøre det muligt at konstatere, at denne direktør ikke blev udpeget af SCC, og det samme gælder for de andre medlemmer af bestyrelsen (341. og 342. betragtning til den anfægtede beslutning).

30 Kommissionen har herefter afvist SCC’s argument om, at der ikke var nogen kommunikationskanal mellem SCC og dets datterselskab (343.-344. betragtning til den anfægtede beslutning).

31 I den forbindelse har Kommissionen fremhævet, at Transcatabs aktiviteter var blevet anset for at være de samme for Standard Commercial Tobacco Co., Inc., der er et aktieselskab inden for SCC-koncernen og 100% ejet af SCC, og at disse aktiviteter var blevet undersøgt som led i koncernens virksomhed, der omfattede SCC-koncernens salg til cigaretfabrikanterne. Kommissionen har heraf udledt, at resultaterne af Transcatabs aktiviteter var blevet rapporteret til koncernens overordnede instanser og var derefter blevet konsolideret (344. betragtning til den anfægtede beslutning).

32 Kommissionen har præciseret, at eftersom de koncerner, som Transcatab og Dimon Italia havde tilhørt under overtrædelsens forløb, var ophørt med at eksistere som følge af deres fusion i den nye enhed, Alliance One, var denne som successor for disse to koncerner adressat for den anfægtede beslutning (349. betragtning til den anfægtede beslutning).

33 Under hensyntagen til disse forskellige forhold har Kommissionen i 351. betragtning til den anfægtede beslutning konkluderet, at Deltafina, Universal, Mindo (tidligere Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI og Unitab skulle holdes ansvarlige for overtrædelserne og være adressater for den anfægtede beslutning.

Fastsættelse af bødens størrelse

34 I 356.-404. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen undersøgt spørgsmålet om de bøder, der skal pålægges adressaterne for nævnte beslutning.

35 Bøderne er blevet fastsat af Kommissionen under hensyn til de pågældende overtrædelsers grovhed og varighed, som er de to kriterier, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 23, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) og i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (356. og 357. betragtning til den anfægtede beslutning).

Fastsættelse af udgangsbeløbet for bøderne

36 Hvad angår den omhandlede overtrædelses grovhed har Kommissionen bemærket, at for at kunne foretage en vurdering heraf skulle den tage hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, når den kan måles, samt det berørte markeds udstrækning (365. betragtning til den anfægtede beslutning).

37 Kommissionen har herefter oplyst, at produktionen af råtobak i Italien svarede til 38% af Den Europæiske Unions kvotedækkede produktion, hvilket udgjorde 67,338 mia. EUR i 2001, som var det seneste hele år, hvor overtrædelsen blev begået (366. betragtning til den anfægtede beslutning).

38 Hvad angår overtrædelsens karakter har Kommissionen ansat denne for at være meget alvorlig, eftersom den vedrører fastsættelse af købspriser for råtobakssorter i Italien og fordeling af indkøbte mængder. Kommissionen har med henvisning til den del af den anfægtede beslutning, der vedrører vurderingen af konkurrencebegrænsningen (272. betragtning ff.) anført, at indkøbskarteller kan påvirke producenternes vilje til at producere og begrænse konkurrencen mellem forarbejdningsvirksomhederne på markederne i de efterfølgende led. Kommissionen har endvidere anført, at dette navnlig er tilfældet, når det produkt, der berøres af kartellet, som i det foreliggende tilfælde råtobak, er en væsentlig »råvare« for virksomhederne i de efterfølgende led (første forarbejdning og salg af forarbejdet tobak i den foreliggende sag) (367. og 368. betragtning til den anfægtede beslutning).

39 På baggrund af ovennævnte betragtninger har Kommissionen i 369. betragtning til den anfægtede beslutning konkluderet, at den af forarbejdningsvirksomhederne begåede overtrædelse skal anses for meget alvorlig.

40 Kommissionen har endvidere i 370.-376. betragtning til den anfægtede beslutning behandlet spørgsmålet om »specifik vægt« og »afskrækkende virkning«. Kommissionen har i denne henseende erklæret om fastsættelsen af bødebeløbet, at der bør tages hensyn til »hver enkelt virksomheds specifikke vægt og de sandsynlige følger af dens ulovlige adfærd« (370. betragtning til den anfægtede beslutning).

41 Kommissionen har således vurderet, at bøderne skulle fastsættes på grundlag af den enkelte implicerede virksomheds markedsstilling (371. betragtning til den anfægtede beslutning).

42 I den forbindelse har Kommissionen konkluderet, at udgangsbeløbet for den bøde, som Deltafina blev pålagt, burde være højere, eftersom Deltafina viste sig at være den største aftager med en markedsandel på ca. 25% i 2001 (372. betragtning til den anfægtede beslutning).

43 Kommissionen har fundet, at Transcatab, Dimon Italia og Romana Tabacchi »burde anbringes i samme kategori«, og at udgangsbeløbet for bøden for deres vedkommende burde være lavere i betragtning af deres pågældende mindre markedsandele på ca. 9-11% i 2001 (373. betragtning til den anfægtede beslutning).

44 Kommissionen har dog fundet, at et udgangsbeløb, der udelukkende afspejler markedspositionen, ikke har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning på Deltafina, Dimon Italia (Mindo) og Transcatab, eftersom de alle, på trods af deres relativt begrænsede omsætning, tilhørte eller i Mindos tilfælde havde tilhørt multinationale koncerner, der havde en betydelig økonomisk og finansiel styrke, og som var hovedtobaksselskaberne på verdensplan og opererede på forskellige aktivitetsniveauer inden for tobaksindustrien og på forskellige geografiske markeder (374. betragtning til den anfægtede beslutning).

45 Følgelig har Kommissionen for at tilføje bøden en afskrækkende virkning fundet det nødvendigt at anvende en multiplikationsfaktor på 1,5 – dvs. en forhøjelse på 50% – på det udgangsbeløb, der pålægges Deltafina, og en multiplikationsfaktor på 1,25 – dvs. en forhøjelse på 25% – på det udgangsbeløb, der pålægges Dimon Italia (Mindo) og Transcatab (375. betragtning til den anfægtede beslutning).

46 Kommissionen har således fastsat følgende udgangsbeløb for bøderne i 376. betragtning til den anfægtede beslutning:

– Deltafina: 37,5 mio. EUR

– Transcatab: 12,5 mio. EUR

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 mio. EUR

– Romana Tabacchi: 10 mio. EUR.

Fastsættelse af grundbeløbet for bøderne

47 I 377.-378. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen undersøgt overtrædelsens varighed.

48 Kommissionen har fastslået, at det af forarbejdningsvirksomhederne iværksatte kartel blev påbegyndt den 29. september 1995 og ophørte ifølge forarbejdningsvirksomhedernes erklæringer den 19. februar 2002. Kommissionen har således fundet, at udgangsbeløbet for de bøder, som blev pålagt forarbejdningsvirksomhederne, skulle forhøjes med 60%, med undtagelse af Romani Tabacchi, der kun havde deltaget i en kortere periode.

49 Grundbeløbet for de bøder, der er pålagt adressaterne for den anfægtede beslutning, er følgelig fastsat således:

– Deltafina: 60 mio. EUR

– Transcatab: 20 mio. EUR

– Dimon Italia (Mindo): 20 mio. EUR

– Romana Tabacchi: 12,5 mio. EUR.

Formildende omstændigheder

50 Kommissionen har i 380.-398. betragtning til den anfægtede beslutning undersøgt, om der var grund til at anerkende formildende omstændigheder.

51 Hvad angår bl.a. Transcatab har Kommissionen forkastet samtlige selskabets argumenter for, at der forelå formildende omstændigheder.

52 Kommissionen har for det første anført, at oprettelsen af forarbejdningsvirksomhedernes kartel ikke stod i sammenhæng med de brancheaftaler, der blev indgået inden for APTI. Kommissionen har heraf udledt, at den italienske lovgivning ikke tilskyndede til forarbejdningsvirksomhedernes adfærd, og at disse virksomheders bøder derfor ikke kunne nedsættes på grundlag af dette argument (381. betragtning til den anfægtede beslutning).

53 Kommissionen har endvidere forkastet forarbejdningsvirksomhedernes argument om, at virksomhederne skulle indrømmes en bødenedsættelse, idet de havde bragt overtrædelsen til ophør inden Kommissionens indgreb. Kommissionen har i denne henseende henvist til retspraksis, hvorefter den omstændighed, at parterne bringer overtrædelsen til ophør inden Kommissionens indgreb, i princippet ikke kan give anledning til en nedsættelse af bøden ved dens beregning i de tilfælde, hvor der er tale om alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne, og i hvilken forbindelse parterne vidste eller burde have vidst, at deres adfærd grundlæggende var ulovlig (382. betragtning til den anfægtede beslutning).

54 Kommissionen har endvidere anført, at den ikke kunne fastslå, at kartellet ikke var blevet iværksat, idet det fremgik af beskrivelsen af de faktiske omstændigheder, at parterne havde sikret gennemførelsen af kartellet bl.a. ved regelmæssigt at deltage i møder og udveksle oplysninger om priser og mængder i indkøbsperioden (383. betragtning til den anfægtede beslutning).

55 Endelig forkastede Kommissionen det af Transcatab fremførte argument om, at den særlige økonomiske og sociale sammenhæng på markedet for råtobak i Italien skulle tages i betragtning ved fastsættelsen af bøden i henhold til punkt 5, litra b), i retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«). Kommissionen anførte, at retningslinjernes punkt 5, litra b), finder anvendelse undtagelsesvist, og at den foreliggende sag ikke er identisk med eller ligner den sag, som Transcatab har henvist til til støtte for sit argument. Kommissionen har endvidere anført, at det ikke var godtgjort, at eksistensen af ulovlig adfærd inden for tobakssektoren i visse områder af Italien kunne have haft en afgørende betydning ved at fremkalde den nævnte adfærd, og at virkningen af reformen af den fælles organisering af markederne var for usikker og lå for langt ude i fremtiden til at kunne begrunde anerkendelsen af en formidlende omstændighed (384. betragtning til den anfægtede beslutning).

56 Kommissionen tog endvidere hensyn til den særlige situation, som Deltafina befandt sig i, og fastslog, at den bøde, som denne virksomhed blev pålagt, skulle nedsættes med 50% som følge af, at virksomheden havde samarbejdet (385. betragtning til den anfægtede beslutning).

57 Efter at have taget de formildende omstændigheder i betragtning fastsatte Kommissionen følgende bøder (399. betragtning til den anfægtede beslutning):

– Deltafina: 30 mio. EUR

– Dimon Italia (Mindo): 20 mio. EUR

– Transcatab: 20 mio. EUR

– Romana Tabacchi: 8,75 mio. EUR.

58 Kommissionen nævnte endelig, at efter artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan bøden for hver af de virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår. Kommissionen tilføjede endvidere, at når de pågældende virksomheder tilhører en koncern, og når det er fastslået, at disse virksomheder er under deres moderselskabers bestemmende indflydelse, og sidstnævnte følgelig hæfter som moderselskaber in solidum for den bøde, der pålægges deres datterselskab, er det koncernens omsætning på verdensplan, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af ovennævnte maksimumsgrænse på 10% (400. og 401. betragtning til den anfægtede beslutning).

59 I medfør heraf har Kommissionen udtalt, at den Romana Tabacchi pålagte bøde ikke måtte overskride 2,05 mio. EUR, og at det ikke var nødvendigt at nedsætte de andre bøder i medfør af denne bestemmelse (402. og 403. betragtning til den anfægtede beslutning).

Anvendelse af samarbejdsmeddelelsen

60 I 405.-500. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen udtalt sig om anvendelsen af samarbejdsmeddelelsen i det foreliggende tilfælde.

61 Deltafina, Dimon Italia og Transcatab anmodede alle om at drage fordel af anvendelsen af den nævnte meddelelse. Kommissionen har anført, at den indrømmede Deltafina en betinget bødefritagelse. Kommissionen har endvidere anført, at den nåede til den foreløbige konklusion, at Dimon Italia og Transcatab havde været henholdsvis den første og den anden virksomhed til at fremlægge bevismateriale for den formodede overtrædelse, der bibragte en betydelig merværdi i forhold til de beviser, som Kommissionen allerede var i besiddelse af, i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i samarbejdsmeddelelsens punkt 22 (405.-407. betragtning til den anfægtede beslutning).

62 Efter at have undersøgt Deltafinas situation og fastslået, at selskabet ikke kunne indrømmes en bødefritagelse, da det havde tilsidesat den pligt til at samarbejde, der er fastsat i samarbejdsmeddelelsen (jf. 408.-484. betragtning til den anfægtede beslutning og præmis 4 og 10 ovenfor), undersøgte Kommissionen Dimon Italias og Transcatabs situation.

63 Kommissionen har for det første fastslået, at den omstændighed, at Deltafina ikke blev indrømmet en endelig bødefritagelse, ikke havde en direkte indvirkning på, hvorledes samarbejdsmeddelelsen skulle anvendes på Dimon Italia og på Transcatab (485.-491. betragtning til den anfægtede beslutning).

64 Kommissionen har for det andet fastsat størrelsen af den bødenedsættelse, som bl.a. Transcatab blev indrømmet, i henhold til den nævnte meddelelse.

65 Kommissionen har i denne henseende først konstateret, at Transcatab havde overholdt den betingelse, som selskabet var blevet pålagt, nemlig at det skulle bringe sin deltagelse i overtrædelsen til ophør senest på tidspunktet for fremlæggelsen af beviserne (492. og 493. betragtning til den anfægtede beslutning).

66 Kommissionen har endvidere anført, at den ved fastsættelsen af niveauet for bødenedsættelsen tog hensyn til det tidspunkt, hvor beviserne var fremlagt, hvorvidt de fremlagte beviser repræsenterede en merværdi, samt omfanget og varigheden af det samarbejde, som virksomhederne havde ydet efter fremlæggelsen af beviserne (494. betragtning til den anfægtede beslutning).

67 Kommissionen har således først anført, at Transcatab indleverede sin anmodning om bødenedsættelse, inden Kommissionen vedtog at iværksætte kontrolundersøgelser, at anmodningen omfattede hele overtrædelsens varighed, og at de fremlagte beviser bestyrkede de beviser, som Kommissionen allerede var i besiddelse af, i flere henseender (495. betragtning til den anfægtede beslutning).

68 Hvad nærmere bestemt angår de dokumenter, som Transcatab fremlagde, har Kommissionen for det andet anerkendt, at den beskrivelse af de faktiske omstændigheder, der fremgik heraf, var særdeles detaljeret, og at denne beskrivelse var særlig relevant for at forstå overtrædelsen og navnlig visse af overtrædelsens elementer (såsom indgåelsen af en brancheaftale i 1999 vedrørende overskudsproduktionen af tobak i 1998). Kommissionen har imidlertid anført, at den allerede havde kendskab til de faktiske omstændigheder, som de af Transcatab fremlagte beviser vedrørte (497. betragtning til den anfægtede beslutning).

69 Endelig anerkendte Kommissionen endvidere, at Transcatab havde udvist samarbejdsvilje over for Kommissionen under hele sagen, og at Transcatab ikke havde bestridt de faktiske omstændigheder, som Kommissionen støttede sig på i klagepunktsmeddelelsen (498. betragtning til den anfægtede beslutning).

70 Kommissionen har således konkluderet, at det højeste niveau for bødenedsættelse, der var fastsat for det tilsvarende interval, nemlig en nedsættelse med 30%, skulle finde anvendelse i forhold til Transcatab (499. betragtning til den anfægtede beslutning).

71 I henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 har Kommissionen endeligt fastsat (jf. den anfægtede beslutnings artikel 2) de bøder, der skal pålægges de virksomheder og sammenslutninger af virksomheder, der var adressater for den anfægtede beslutning, som følger:

– Deltafina og Universal in solidum: 30 mio. EUR

– Dimon Italia (Mindo) og Alliance One: 10 mio. EUR, hvor Alliance One er ansvarlig for hele beløbet, mens Mindo kun hæfter in solidum for 3,99 mio. EUR

– Transcatab og Alliance One in solidum: 14 mio. EUR

– Romana Tabacchi: 2,05 mio. EUR

– APTI: 1 000 EUR

– Unitab: 1 000 EUR.

Retsforhandlinger og parternes påstande

72 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. januar 2006 har Alliance One anlagt et søgsmål med påstand om bl.a. delvis annullation af den anfægtede beslutning (sag T-25/06). Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. februar 2006 har Transcatab anlagt nærværende søgsmål.

73 Alliance One har i stævningen nedlagt påstand om, at førstnævnte sag forenes med den foreliggende sag. Transcatab har tillige nedlagt denne påstand i sin stævning.

74 Retten har ikke efterkommet begæringen om forening.

75 Den 24. november 2009 stillede Retten inden for rammerne af foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse, som fastsat i Rettens procesreglements artikel 64, Transcatab et skriftligt spørgsmål, som virksomheden besvarede inden for den fastsatte frist. Den 4. februar 2010 har Kommissionen fremsat sine bemærkninger til svaret fra Transcatab.

76 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet Transcatab om at fremlægge et dokument. Dette dokument blev fremlagt inden for den fastsatte frist.

77 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 30. november 2010.

78 Retten har under retsmødet anmodet Transcatab om at fremlægge et andet dokument i henhold til procesreglementets artikel 64. Transcatab har fremlagt dette dokument den 22. december 2010.

79 Transcatab har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres delvis.

– Den bøde, som selskabet blev pålagt, nedsættes.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

80 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Retten fastsætter bøden til 15 mio. EUR i medfør af sine beføjelser efter artikel 229 EF.

– Transcatab tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

81 Transcatab har til støtte for søgsmålet fremsat fem anbringender, hvoraf visse anbringender er opdelt i flere led. Inden for rammerne af det første anbringende har Transcatab i det væsentligste gjort gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at fastslå, at Alliance One var ansvarlig for Transcatabs adfærd, at Kommissionen ikke behørigt har begrundet sit standpunkt i denne henseende, og at den endvidere tilsidesatte Transcatabs ret til forsvar. Det andet anbringende vedrører en retlig fejl, manglende og ulogisk begrundelse, tilsidesættelse af retten til forsvar samt tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning ved bødefastsættelsen. Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl og manglende begrundelse ved fastsættelsen af bøden i forbindelse med vurderingen af overtrædelsens varighed, tilsidesættelse af princippet om ne bis in idem vedrørende den bøde, som APTI blev pålagt, samt tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Inden for rammerne af det fjerde anbringende har Transcatab gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning fejlagtigt har fastslået, at ingen af de af Transcatab anførte formildende omstændigheder kunne tages i betragtning. Inden for rammerne af det femte anbringende har Transcatab endelig anført, at Kommissionen foretog en urigtig anvendelse af samarbejdsmeddelelsen.

82 Kommissionen har anført, at Transcatab med det tredje anbringende har opgivet sit tidligere samarbejde, der bestod i ikke at bestride de faktiske omstændigheder, der var fastlagt i klagepunktsmeddelelsen. Kommissionen har således nedlagt en modpåstand om, at Retten skal mindske nedsættelsen af Transcatabs bøde fra 30 til 25%, og at bøden således fastsættes til 15 mio. EUR inden for rammerne af Rettens udøvelse af sin fulde prøvelsesret.

1. Det første anbringende vedrørende tilregnelsen af ansvaret for overtrædelsen til Transcatabs moderselskab

Det første anbringendes første led om en urigtig forståelse af retspraksis, tilsidesættelse af de fremlagte beviser og tilsidesættelse af retten til forsvar

Parternes argumenter

83 Transcatab har for det første bestridt den anfægtede beslutnings konklusion, hvorefter den blotte omstændighed, at SCC i overtrædelsesperioden ejede 100% af aktiekapitalen i Transcatab, var tilstrækkelig til at antage, at SCC var ansvarlig for sit datterselskabs ulovlige adfærd. En sådan formodning er i strid med retspraksis. Det er Transcatabs opfattelse, at Kommissionen skal godtgøre, at der foreligger andre indicier, som gør det muligt at fastslå, at et moderselskab faktisk har udøvet en bestemmende indflydelse på sit datterselskab. I det foreliggende tilfælde har Kommissionen blot antaget, at SCC var ansvarlig, uden at fremlægge andre indicier, der kan begrunde et sådant ansvar. Kommissionen har således vendt bevisbyrden, som ikke bør påhvile Transcatab eller dets moderselskab, men derimod Kommissionen.

84 Transcatab har for det andet anført, at SCC har fremlagt tilstrækkelige beviser over for Kommissionen til at godtgøre, at SCC ikke havde kendskab til Transcatabs adfærd. Disse beviser vedrører både beskrivelsen af den lokale virkelighed på det italienske marked og de karakteristika ved SCC-koncernens struktur, der viser, at dens datterselskaber er selvstændige. Disse beviser vedrører endvidere omfanget af den selvstændighed, som tilkom Transcatabs bestyrelse og den administrerende direktør.

85 Transcatab har i replikken endvidere anført, at Kommissionens påstand om, at det kun er muligt at afkræfte formodningen om bestemmende indflydelse, når deltagelsen udelukkende har økonomisk karakter, er i strid med retspraksis. Ifølge Transcatab har Kommissionen ikke behørigt undersøgt de beviser, der blev fremlagt under den administrative procedure, og den har begrænset sig til at forkaste alle argumenter på grundlag af ubekræftede forudfattede meninger. For det første er påstanden om, at det er lidet sandsynligt, at et moderselskab fuldstændigt kan uddelegere driften af et datterselskab, ugrundet. Som Transcatab godtgjorde under den administrative procedure, er koncernens forgrenede struktur nemlig til hinder for en samlet drift. For det andet anvendte Kommissionen ifølge Transcatab også formodningen om bestemmende indflydelse på den periode, hvor SCC kun ejede 50% af aktiekapitalen i Transcatab, selv om Transcatab og SCC havde ført bevis for, at Transcatabs bestyrelse og administrerende direktør, der var tillagt alle beføjelser til at lede selskabet, var blevet udnævnt, før SCC opnåede fuld kontrol over selskabet. For det tredje er den omstændighed, at visse dokumenter blev udfærdiget på engelsk, ikke tilstrækkelig til at bevise, at moderselskabet udøvede bestemmende indflydelse på driften af Transcatabs kommercielle aktiviteter. Samlet set har Kommissionen ifølge Transcatab med urette forkastet de fremlagte beviser uden at anføre en tilstrækkelig eller logisk begrundelse herfor og uden at sammenholde disse beviser med andre dokumenter med i det mindste den samme bevisværdi. Kommissionen har således ikke overholdt sin pligt til at foretage en upartisk behandling af sagen.

86 Kommissionen har for det tredje tilsidesat Alliance Ones ret til forsvar, for så vidt som den i den anfægtede beslutning støttede sig på dokumenter, der ikke er nævnt i klagepunktsmeddelelsen, hvorved den således forhindrede SCC i at udtale sig om disse dokumenter og dermed tilsidesatte SCC’s successor, Alliance Ones, berettigede forventninger. Transcatab har anerkendt, at der var tale om dokumenter, som parterne havde kendskab til. Eftersom disse dokumenter ikke var nævnt i klagepunktsmeddelelsen, kunne parterne imidlertid med rette antage, at de ikke havde betydning for sagen, og at det derfor ikke var nødvendigt at udtale sig herom. Transcatab har i replikken og under retsmødet anført, at selskabet gjorde gældende, at dets egen ret til forsvar var blevet tilsidesat.

87 Kommissionen har bestridt de af Transcatab fremførte argumenter. Hvad navnlig angår klagepunktet om tilsidesættelse af Alliance Ones ret til forsvar finder Kommissionen det tvivlsomt, om dette klagepunkt kan antages til realitetsbehandling, idet Transcatab ikke har gjort gældende, at selskabets egen ret til forsvar var blevet tilsidesat, men derimod en anden parts ret til forsvar. Udvidelsen af dette klagepunkt til at omfatte Transcatabs egen ret til forsvar er sket for sent, og udvidelsen må derfor afvises.

Rettens bemærkninger

– Tilsidesættelse af bestemmelserne om at tilregne et moderselskab ansvaret for dets datterselskabs adfærd

88 Hvad angår Transcatabs første klagepunkt bemærkes, at konkurrenceretten vedrører virksomheders aktiviteter (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 59), og at begrebet virksomhed angiver enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 112, og af 10.9.2009, sag C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8237, præmis 54).

89 Det fremgår af retspraksis, at begrebet virksomhed i denne kontekst skal forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (Domstolens dom af 14.12.2006, sag C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, Sml. I, s. 11987, præmis 40, dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 55, og Rettens dom af 15.9.2005, sag T-325/01, DaimlerChrysler mod Kommissionen, Sml. II, s. 3319, præmis 85).

90 Når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den ifølge princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for overtrædelsen (jf. i denne retning Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 145, og af 11.12.2007, sag C-280/06, ETI m.fl., Sml. I, s. 10893, præmis 39, samt dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 56).

91 Overtrædelse af konkurrenceretten skal utvetydigt henføres til en juridisk person, der vil kunne blive pålagt en bøde. Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen af Kommissionens beslutninger på det konkurrenceretlige område er det nødvendigt at identificere en enhed, der har status som juridisk person, som adressat for beslutningen (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-207/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, den såkaldte »PVC II-dom«, Sml. II, s. 931, præmis 978).

92 Det følger af fast retspraksis, at et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to juridiske enheder (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).

93 I en sådan situation, hvor moderselskabet og datterselskabet er en del af samme økonomiske enhed og således udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, kan Kommissionen rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen (jf. i denne retning dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 59).

94 Det fremgår ligeledes af retspraksis, at i det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, kan det pågældende moderselskab dels udøve en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels foreligger der en afkræftelig formodning om, at det pågældende moderselskab faktisk udøver en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).

95 Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at formode, at moderselskabet udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for at være holdt solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, Sml. I, s. 9925, præmis 29, og dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 61).

96 Selv om det er korrekt, at Domstolen i præmis 28 og 29 i dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, nævnt i præmis 95 ovenfor, ud over ejerskab af 100% af datterselskabets kapital, har henvist til andre omstændigheder, såsom den omstændighed, at moderselskabet ikke har bestridt at have udøvet en indflydelse på datterselskabets handelspolitik, og den omstændighed, at de to selskaber har været repræsenteret af de samme personer under den administrative procedure, forholder det sig ikke desto mindre således, at Domstolen kun har henvist til sådanne omstændigheder for at redegøre for de forskellige forhold, som Retten havde støttet sine overvejelser på, og ikke for at betinge iværksættelsen af formodningen nævnt ovenfor i præmis 94 af fremlæggelsen af yderligere indicier vedrørende moderselskabets faktiske udøvelse af indflydelse (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 8.10.2008, sag T-69/04, Schunk og Schunk Kohlenstoff-Technik mod Kommissionen, Sml. II, s. 2567, præmis 57).

97 Det fremgår af den anfægtede beslutning, at for at tilregne et moderselskab ansvaret for den af dets datterselskab begåede overtrædelse, har Kommissionen taget udgangspunkt i forudsætningen om, at en sådan tilregnelse kan foretages, når moderselskabet og datterselskabet indgår som en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand (325. betragtning til den anfægtede beslutning).

98 Det centrale forhold, som Kommissionen har støttet sig på for at fastslå, at moderselskabet kunne tilregnes dets datterselskabs ulovlige adfærd, er sidstnævntes manglende selvstændighed i forhold til dets adfærd på markedet. Denne manglende selvstændighed er den naturlige følge af moderselskabets udøvelse af en »bestemmende indflydelse« på datterselskabets adfærd, idet moderselskabets udøvelse af en sådan indflydelse må formodes i det tilfælde, hvor et moderselskab ejer hele kapitalen i dets datterselskab (jf. 329. og 330. betragtning til anfægtede beslutning).

99 I 331. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen fundet, at i det foreliggende tilfælde »manglede« Transcatab »selvstændighed«, eftersom selskabet var 100% ejet af moderselskabet SCC.

100 I modsætning til, hvad Transcatab har anført i replikken, nemlig at Kommissionen i det foreliggende tilfælde har ændret en formodning »juris tantum« til en formodning »juris et de jure«, fjerner denne argumentation sig ikke fra logikken om en afkræftelig formodning. Ligesom det er tilfældet med andre formodninger, der er accepteret i konkurrenceretten, gælder det, at hvis en faktisk omstændighed retligt kan antages af Kommissionen, betragtes den som fastslået i det omfang, den berørte virksomhed ikke afkræfter formodningen ved at fremlægge overbevisende modbeviser (jf. Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt i præmis 90 ovenfor, præmis 121 og 126, og dom af 8.7.1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 162 og 167). I øvrigt fører nævnte formodning, der i lyset af dens afkræftelige karakter i hvert enkelt tilfælde kan gendrives, ikke til, at der automatisk pålægges moderselskabet, som ejer hele aktiekapitalen i dets datterselskab, ansvar, hvilket ville være imod princippet om det personlige ansvar, som konkurrenceretten hviler på.

101 Kommissionen har derfor ikke tilsidesat reglerne om at tilskrive moderselskabet ansvar for dets datterselskabs adfærd ved i det væsentlige at holde SCC, hvis successor er Alliance One, ansvarlig for den af Transcatab begåede overtrædelse.

102 Det må konstateres, at der ikke kan rejses tvivl om en sådan konklusion med de argumenter, der er fremført af Transcatab som svar på Rettens skriftlige spørgsmål vedrørende følgerne af dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor. Ifølge Transcatab har Domstolen for det første i den nævnte dom anlagt en urigtig fortolkning af tidligere retspraksis, navnlig dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, nævnt i præmis 95 ovenfor, og under alle omstændigheder er retspraksis ikke entydig i den forbindelse. For det andet er de faktiske omstændigheder i den sag, som gav anledning til denne dom, forskellige fra den foreliggende sags faktiske omstændigheder, eftersom flere datterselskaber var indblandet i kartellet, og som følge heraf var det vanskeligere at påvise, at moderselskabet ikke havde kendskab til de konkurrenceforvridende aktiviteter. Hvad imidlertid angår det første argument er det tilstrækkeligt at konstatere, at det fremgår af dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor (jf. ligeledes i denne retning forslag til afgørelse fra generaladvokat Kokott forud for dommen i denne sag, Sml. I, s. 8241, punkt 60 og 61), at Domstolen ikke kun har taget hensyn til den retspraksis, som Transcatab bygger en stor del af sin hovedargumentation på, og bl.a. dommen i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, nævnt i præmis 95 ovenfor, men ligeledes har givet en entydig fortolkning af den tidligere retspraksis (dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 58-62). Hvad angår det andet argument er det tilstrækkeligt at konstatere, at den påståede forskel mellem de to sager ikke er relevant, eftersom kriteriet for tilregnelse af ansvar i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Akzo Novel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, på ingen måde drejede sig om moderselskabets direkte eller indirekte kendskab til de aktiviteter, der blev gennemført af moderselskabet eller af datterselskaberne. Således som Kommissionen med rette har anført, har et sådant element under alle omstændigheder ikke på nogen måde været taget i betragtning i denne dom.

– Manglende hensyntagen til de fremlagte beviser med henblik på at afkræfte formodningen

103 Som anført i præmis 94 og 95 ovenfor, kan Kommissionen, når hele kapitalen i et datterselskab ejes af dets moderselskab, formode, at sidstnævnte udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, uden at den er forpligtet til at skaffe yderligere beviser for, at moderselskabet faktisk har udøvet en sådan indflydelse eller havde det mindste kendskab til overtrædelsen eller nævnte datterselskabs indblanding i denne overtrædelse. Der er tale om en afkræftelig formodning, der kan afkræftes ved modbevis. I modsætning til, hvad Transcatab har anført, påhviler det således SCC, der på tidspunktet for overtrædelsen ejede 100% af kapitalen i Transcatab (jf. 336. betragtning til den anfægtede beslutning), at afkræfte denne formodning med beviser, der kan fastslå, at dets datterselskab på selvstændig vis fastsætter sin handlingsstrategi på markedet, og at disse to selskaber derfor ikke udgør en samlet økonomisk enhed. I mangel herpå påvises kontroludøvelsen ved den omstændighed, at formodningen som følge af besiddelsen af hele kapitalen ikke er blevet afkræftet (jf. i denne retning dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 60-62 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 30.9.2009, sag T-175/05, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 93).

104 I det foreliggende tilfælde har Kommissionen reserveret 335.-344. betragtning i den anfægtede beslutning til at gennemgå de argumenter og bevismidler, som SCC har fremført i sit svar på klagepunktsmeddelelsen for at bevise, at selskabet ikke udøvede en bestemmende indflydelse på Transcatabs handelspolitik, og fastslået, at disse argumenter og bevismidler ikke kunne afkræfte formodningen.

105 Det bemærkes, at Transcatab i stævningen har begrænset sig til uden på nogen måde at understøtte sine påstande at anføre, at SCC under den administrative procedure førte bevis for, at SCC havde en stærkt decentraliseret opbygning, idet de rådede over egne lokale ledelser, som var helt uafhængige, og til hvilke alle funktioner var uddelegeret under hensyn til særegenhederne for det italienske marked for råtobak, og at medlemmerne af selskabets bestyrelse og den administrerende direktør var selvstændige og ikke havde hverken en direkte eller indirekte forbindelse til SCC. Transcatab har imidlertid ikke på nogen måde identificeret de eventuelle fejl, som Kommissionen angiveligt begik i den anfægtede beslutning hvad angår vurderingen af disse beviser. Transcatab har først i replikken som svar på visse af Kommissionens argumenter fremført en række argumenter, der har til formål indirekte at kritisere den anfægtede beslutning.

106 Det bemærkes under alle omstændigheder indledningsvis, som Kommissionen med rette har anført i 338. betragtning til den anfægtede beslutning, at den omstændighed, at et datterselskab har sin egen lokale ledelse og egne midler, imidlertid ikke i sig selv beviser, at selskabet i forhold til sit moderselskab selvstændigt fastlægger sin adfærd på markedet. Den omstændighed, at driften af de løbende aktiviteter betros til den lokale ledelse af et 100% ejet datterselskab, er gængs praksis, og det kan derfor ikke bevise datterselskabernes reelle selvstændighed. Det samme gælder argumentet om de påståede karakteristika for det italienske råtobaksmarked, eftersom disse karakteristika ikke er til hinder for, at et moderselskab effektivt kan udøve kontrol over sit datterselskab.

107 Det må endvidere konstateres, at Kommissionen i 341. og 342. betragtning til den anfægtede beslutning har gjort det klart, dels at før SCC overtog hele kapitalen i Transcatab, kontrollerede SCC allerede Transcatab sammen med dets italienske partner, samt at den omstændighed, at SCC ikke havde foretaget nogen ændring i Transcatabs direktion efter overtagelsen, derfor ikke kunne betragtes som bevis for, at SCC ikke udøvede indflydelse på virksomhedens datterselskab, efter at den var blevet helejer heraf. Kommissionen har dels anført, at uddelegeringen af udøvende beføjelser til Transcatabs administrerende direktør, som i mangel af bevis på det modsatte med rette kunne formodes at være blevet udpeget af SCC, ikke havde forhindret de andre bestyrelsesmedlemmer i at beklæde ledende poster og udøve ledelsesfunktioner.

108 Det skal imidlertid bemærkes, at det i mangel af forklaring fra SCC’s side er med rette, at Kommissionen tillægger det betydning, at SCC, som havde samtlige beføjelser, da virksomheden blev eneaktionær, til at foretage en delvis eller fuld fornyelse af bestyrelsen, ikke traf nogen foranstaltning i den retning. Det følger heraf, at den omstændighed, at bestyrelsesmedlemmerne, og især den administrerende direktør, fortsatte med at beklæde deres poster, kun kan tilskrives en beslutning fra SCC som Transcatabs eneaktionær.

109 Den omstændighed, at en enkelt person, nemlig den administrerende direktør, råder over vigtige beføjelser, som denne person har fået delegeret af bestyrelsen, kunne endvidere tværtimod være et vidnesbyrd om moderselskabets ønske om at forenkle udøvelsen af kontrol over sit datterselskab ved konkret at begrænse bestyrelsens rolle til marginale aktiviteter og ved at lægge alle beføjelser i hænderne på en »betroet person«. Det er nemlig ikke sandsynligt, som det er tilfældet med Transcatab, at et multinationalt selskab delegerer alle beføjelserne for et operativt datterselskab på et nationalt marked – eller endog ved erhvervelsen af den fulde kontrol – godkender en allerede eksisterende bemyndigelse til en fysisk person, som ved at agere helt selvstændigt og uden efter det påståede at være blevet udpeget af eneaktionæren, selv vælger bestyrelsesmedlemmerne og dermed afskærer alle andre fra enhver indflydelse på selskabets drift, og som rent faktisk ikke står til regnskab over for nogen som helst for sine handlinger.

110 Henset ligeledes til, at en delegation af beføjelser til et datterselskabs administrerende direktør på ingen måde er usædvanlig, kan et sådant argument således ikke afkræfte formodningen om moderselskabets udøvelse af kontrol over Transcatab.

111 Hvad dernæst angår det argument, der har til formål at kritisere den påståede konklusion, som Kommissionen angiveligt udledte af den omstændighed, at visse dokumenter var udfærdiget på engelsk, er det tilstrækkeligt at bemærke, i modsætning til, hvad Transcatab har anført, at disse dokumenter, der er nævnt i 343.-346. betragtning til den anfægtede beslutning, hverken havde til formål at bevise, at moderselskaberne var i stand til at udøve indflydelse på eller i praksis udøvede indflydelse på deres italienske datterselskabers adfærd, eller endnu mindre at bevise, at moderselskaberne var bekendt med det pågældende kartels eksistens. Tværtimod nøjedes Kommissionen med at anvende en række dokumenter, der var en del af de administrative sagsakter, til at fastslå, hvilket niveau af troværdighed der kunne tillægges de af SCC i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen fremførte bevismidler og argumenter med henblik på at afkræfte formodningen om en bestemmende indflydelse på Transcatab.

112 Endelig bemærkes, at det, i modsætning til, hvad Transcatab har anført i replikken, på ingen måde fremgår af den anfægtede beslutning, at formodningen om bestemmende indflydelse kun kan afkræftes, såfremt moderselskabets deltagelse udelukkende har økonomisk karakter.

113 Det følger heraf, at klagepunktet om den manglende hensyntagen til de beviser, der er fremlagt med henblik på at afkræfte formodningen, må forkastes.

– Tilsidesættelse af retten til forsvar

114 Hvad angår Transcatabs tredje klagepunkt bemærkes, at overholdelsen af retten til forsvar ved gennemførelsen af administrative procedurer på området for konkurrencepolitikken udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse Unionens retsinstanser sikrer (jf. Domstolens dom af 3.9.2009, sag C-534/07 P, Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, Sml. I, s. 7415, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).

115 Ifølge fast retspraksis indebærer overholdelsen af retten til forsvar, at den pågældende virksomhed under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af traktaten (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 10, og af 6.4.1995, sag C-310/93 P, BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen, Sml. I, s. 865, præmis 21).

116 Artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 afspejler dette princip, eftersom den foreskriver, at der skal tilstilles parterne en meddelelse af klagepunkter, der klart skal angive alle de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren (jf. i denne retning dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 67), for at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og gøre brug af deres ret til forsvar, inden denne træffer en endelig beslutning. Dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om (jf. i denne retning Rettens dom af 19.3.2003, sag T-213/00, CMA CGM m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 913, præmis 109 og den deri nævnte retspraksis).

117 Dog kan denne angivelse være kortfattet, og den endelige beslutning skal ikke nødvendigvis være en kopi af klagepunktsmeddelelsen (jf. i denne retning dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 115 ovenfor, præmis 14), da en sådan meddelelse er et forberedende dokument, hvis faktiske og retlige bedømmelser alene er af foreløbig karakter (jf. i denne retning Domstolens dom af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, British American Tobacco og Reynolds Industries mod Kommissionen, Sml. s. 4487, præmis 70). Tilføjelser i forhold til klagepunktsmeddelelsen, som foretages på baggrund af parternes svarskrift, der viser, at de faktisk har haft mulighed for at udøve retten til forsvar, er således tilladelige. Kommissionen kan ligeledes af hensyn til den administrative procedure ændre eller tilføje faktiske eller retlige argumenter til støtte for de fremsatte klagepunkter (jf. i denne retning Rettens dom af 28.2.2002, sag T-86/95, Compagnie générale maritime m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1011, præmis 448, og af 22.10.2002, sag T-310/01, Schneider Electric mod Kommissionen, Sml. II, s. 4071, præmis 438).

118 I øvrigt har Domstolen præciseret, at den omstændighed, at der tages hensyn til et argument fremført af en virksomhed under den administrative procedure, uden at virksomheden har haft mulighed for at udtale sig om spørgsmålet før vedtagelsen af den endelige beslutning, ikke som sådan kan udgøre en tilsidesættelse af retten til forsvar (Domstolens kendelse af 10.7.2001, sag C-497/99 P, Irish Sugar mod Kommissionen, Sml. I, s. 5333, præmis 24).

119 Endelig skal det ligeledes bemærkes, at ifølge retspraksis er retten til forsvar tilsidesat, såfremt det er muligt, at den administrative procedure, som Kommissionen gennemførte, kan have fået et andet resultat, fordi Kommissionen har begået et ulovligt forhold. En sagsøgende virksomhed beviser, at der er begået en sådan ulovlighed, såfremt den i tilstrækkeligt omfang påviser, ikke at Kommissionens beslutning ville have fået et andet indhold, hvis det ulovlige forhold ikke havde foreligget, men at virksomheden bedre ville have været i stand til at varetage sit forsvar, f.eks. fordi den til sit forsvar kunne have anvendt dokumenter, som den blev nægtet aktindsigt i under den administrative procedure (jf. i denne retning Domstolens dom af 2.10.2003, sag C-194/99 P, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. I, s. 10821, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis, og af 1.7.2010, sag C-407/08 P, Knauf Gips mod Kommissionen, Sml. I, s. 6375, præmis 28).

120 Det skal i det foreliggende tilfælde bemærkes, at for at begrunde SCC’s ansvar for de kartelovertrædelser, som Transcatab, hvori SCC ejede 100% af kapitalen, havde begået, kunne Kommissionen principielt, i lyset af principperne i den retspraksis, der er nævnt ovenfor i præmis 94-96, nøjes med at redegøre for ejerforholdene mellem datterselskaberne og moderselskaberne (jf. præmis 336-338 i klagepunktmeddelelsen). Ved anvendelsen af disse principper i retspraksis var Kommissionen i sin endelige beslutning derfor forpligtet til at tage stilling til de af parterne fremførte argumenter som svar på nævnte meddelelse (jf. 335. betragtning ff. til den anfægtede beslutning) med henblik på at afkræfte den pågældende formodning.

121 Hvad endvidere angår Transcatabs påstand om, at Kommissionen i den anfægtede beslutning støttede sig på dokumenter, der ikke var nævnt i klagepunktsmeddelelsen, bemærkes, at det kun er inden for rammerne af vurderingen af de af parterne fremførte argumenter og bevismidler under den administrative procedure, at Kommissionen faktisk i 335.-344. betragtning til den anfægtede beslutning kommer ind på visse aspekter og særlige dokumenter vedrørende forbindelserne mellem SCC og Transcatab, og i den forbindelse henviser til dokumenter i de administrative sagsakter. Hensyntagen til disse aspekter og dokumenter kunne således ikke påvirke Transcatabs’ effektive udøvelse af selskabets ret til forsvar, så meget desto mere som det havde haft adgang til nævnte dokumenter – som det under alle omstændigheder allerede var i besiddelse af – under den administrative procedure.

122 I øvrigt fremgår det af sagsakterne, at SCC og Transcatab var i stand til at svare på det klagepunkt, der udtrykkeligt var fremlagt i den klagepunktsmeddelelse, som blev fremsendt til dem, og at fremlægge deres forsvar over for høringskonsulenten under den mundtlige høring. Kontradiktionsprincippet blev derfor overholdt under den administrative procedure.

123 Under alle omstændigheder skal det endvidere bemærkes, som det er blevet fremhævet af Domstolen, at da Kommissionen med hensyn til moderselskabets ansvar ikke er forpligtet til på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen at fremlægge andre elementer end beviset for, at moderselskabet ejer datterselskabernes kapital, kan argumentet vedrørende tilsidesættelsen af retten til forsvar ikke tages til følge (jf. i denne retning dommen af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 88 ovenfor, præmis 64).

124 Klagepunktet om tilsidesættelse af retten til forsvar må således forkastes, uden at det er fornødent at tage stilling til det af Kommissionen rejste spørgsmål om, hvorvidt klagepunktet kan antages til realitetsbehandling.

125 På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger må det første anbringendes første led forkastes i sin helhed.

Det første anbringendes andet led om tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003

Parternes argumenter

126 Transcatab har anført, at Kommissionen ved at have pålagt Alliance One ansvaret for de omhandlede overtrædelser har pålagt Transcatab en bøde, der overstiger den øvre grænse på 10% af selskabets omsætning for regnskabsåret forud for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, der er fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. De bøder, som Transcatab er blevet pålagt, udgør nemlig ca. 43% af selskabets omsætning.

127 Transcatab har i øvrigt henvist til de argumenter, som Alliance One har fremført i sit søgsmål (sag T-25/06), som Transcatab har vedlagt en kopi af.

128 Kommissionen har bestridt de af Transcatab fremførte argumenter.

Rettens bemærkninger

129 Det bemærkes for det første, at dette led er tæt forbundet med dette anbringendes første led, eftersom forkastelsen af sidstnævnte nødvendigvis har betydning for, om dette anbringende er velbegrundet. Henset til de betragtninger, som har givet anledning til forkastelsen af det første anbringendes første led, må det følgelig konkluderes, at Kommissionen ikke har begået en fejl ved