Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 2. februar 1994. - KG IN FIRMA OSPIG TEXTIL-GESELLSCHAFT W. AHLERS GMBH & CO. MOD HAUPTZOLLAMT BREMEN-FREIHAFEN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: FINANZGERICHT BREMEN - TYSKLAND. - VARERS TOLDVAERDI - MEDREGNING AF KVOTAOMKOSTNINGER. - SAG C-29/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01963



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Finanzgericht Bremen har forelagt et praejudicielt spoergsmaal, som har sin baggrund i en tvist mellem det tyske selskab Ospig Textil-Gesellschaft og Hauptzollamt Bremen-Freihafen. Tvisten er opstaaet som foelge af toldmyndighedernes beslutning om i toldvaerdien for varer, som Ospig har indfoert, at medregne udgifter ved erhvervelse af en eksportlicens (herefter "kvoteomkostninger").

2. Sagen har snaever forbindelse med den sag mellem samme selskab og de tyske toldmyndigheder, som Domstolen afgjorde ved dom af 9. februar 1984 (herefter "Ospig-dommen") (1).

Ospig-dommen vedroerte spoergsmaalet om, hvorvidt kvoteomkostninger i forbindelse med koeb af tekstilvarer i Hongkong, hvor der foregaar lovlig handel med eksportlicenser, skal medregnes i toldvaerdien. Domstolen fastslog, at saadanne kvoteomkostninger ikke skal medregnes ved den fastsaettelse af toldvaerdien for varer importeret til Faellesskabet, som er defineret i Raadets forordning nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldvaerdi (2).

3. Den foreliggende sag vedroerer spoergsmaalet, om samme resultat gaelder for kvoteomkostninger i forbindelse med import fra Taiwan, hvor eksportlicenser ikke handles lovligt.

4. Det praejudicielle spoergsmaal i den foreliggende sag har foelgende indhold:

"Medregnes kvoteomkostninger ved erhvervelse af eksportkontingenter heller ikke ved fastsaettelsen af toldvaerdien af varer, som importeres til Faellesskabet, jf. Raadets forordning nr. 1224/80/EOEF af 28. maj 1980, naar der i det beroerte eksportland - i det konkrete tilfaelde Taiwan - ikke lovligt kan handles med eksportlicenser?"

5. De relevante regler i forordningen om varers toldvaerdi er ikke aendret efter afsigelsen af Ospig-dommen. Artikel 3, stk. 1, bestemmer: "Toldvaerdien af de indfoerte varer fastsat i henhold til denne artikel er transaktionsvaerdien, dvs. den pris, som faktisk er betalt eller skal betales for varerne, ved salg til eksport til Faellesskabets toldomraade og justeret i henhold til artikel 8, forudsat ...".

Artikel 3, stk. 3, litra a), bestemmer: "Den pris, der faktisk er betalt eller skal betales, er den fulde betaling, som koeberen yder eller skal yde saelgeren eller til fordel for denne, for de indfoerte varer og omfatter alle de betalinger, som er erlagt, eller som skal erlaegges som betingelse for salget af de indfoerte varer af koeberen til saelgeren eller af koeberen til en tredjepart for at opfylde en af saelgerens forpligtelser ...".

Artikel 8, som artikel 3, stk. 1, henviser til, bestemmer, at der til "den pris, der faktisk er betalt eller skal betales" for de indfoerte varer skal tillaegges en raekke omkostninger, som oekonomisk set er accessoriske i forhold til prisen. Artikel 8 indeholder en udtoemmende liste over de omkostninger, der kan tages i betragtning ved fastsaettelse af toldvaerdien, og kvoteomkostningerne er ikke omfattet af denne liste.

6. Kvoterne har deres grundlag i de siden begyndelsen af 1970' erne i GATT-regi indgaaede, saakaldte multifiber-overenskomster. Overenskomsternes baggrund er udviklingslandenes og de nyligt industrialiserede landes evne til billigt at producere tekstilvarer, hvorfor eksporten af disse har udgjort en trussel for de industrialiserede landes tekstilproduktion. Sigtet med overenskomsterne har vaeret at fremme tekstilindustrien i udviklingslandene, men samtidig tillige at begraense deres eksport til de industrialiserede lande, saaledes at disse i et afpasset tempo kan foretage de fornoedne strukturelle reformer af deres tekstilindustrier. Hovedmidlet til at opnaa dette formaal er bilaterale aftaler, hvorunder importen af tekstilvarer begraenses kvantitativt.

7. Faellesskabet har indgaaet saadanne bilaterale aftaler med en lang raekke tredjelande, herunder bl.a. med Hongkong. For saa vidt angaar Taiwan er aftalen indgaaet med handelsorganisationen "Taiwan Textile Organization". Aftalerne fastlaegger de maengder af forskellige kategorier tekstilvarer, der kan importeres i de enkelte aar fra de paagaeldende tredjelande. Faellesskabets aftalepartnere fastlaegger selv, hvorledes kvoterne fordeles mellem disse landes eksportoerer. For den i den foreliggende sag relevante periode findes Faellesskabets indfoerselsregler i Raadets forordning nr. 4134/86 om ordningen for indfoersel af visse tekstilvarer med oprindelse i Taiwan (3) og Raadets forordning nr. 4136/86 om den faelles ordning for indfoersel af visse tekstilvarer med oprindelse i tredjelande (4).

8. Det blev i den foerste Ospig-sag oplyst, at det i Hongkong er det lokale handelskammer, der hvert aar fordeler eksportkontingentet ved at tildele producenterne og forhandlerne af tekstilvarer kvoter paa grundlag af de i det foregaaende aar eksporterede maengder. Kvoterne kan overdrages, og vaerdien heraf retter sig efter udbud og efterspoergsel. Ved aarets slutning, naar eksportkontingenterne naesten er opbrugt, kan kvoteomkostningerne vaere af betydelig stoerrelse, mens de i de foregaaende maaneder er ubetydelige. Eksportoerer i Hongkong, som har opbrugt deres kvoter, og som derfor er noedt til at erhverve frie kvoter for at ansoege om eksportlicens med henblik paa at kunne udfoere en ordre fra en virksomhed i Faellesskabet, fakturerer kvoteomkostningerne saerskilt til den ordregivende virksomhed.

9. Den foreliggende sag har sin baggrund i en import foretaget af Ospig i marts 1989 af 1 000 jakker af blandingstekstil. Som toldvaerdi angav selskabet den nettopris paa 30 000 DM, som den taiwanske saelger og producent, Bai Lucky Industrial Co. Ltd, havde faktureret. De kvoteomkostninger paa 7 000 DM, som Ospig havde betalt direkte til den selvstaendigt virkende agent, Taipan Oceanic Co. Ltd., der forestod eksporten, blev ikke medregnet i toldvaerdien. De tyske toldmyndigheder, der ikke kunne godkende Ospig' s undladelse af at medregne kvoteomkostningerne i toldvaerdien, afkraevede selskabet told paa 5 187,77 DM, som var beregnet paa grundlag af nettoprisen for varerne, tillagt kvoteomkostningerne. Ospig bestred de tyske myndigheders afgoerelse bl.a. under henvisning til Domstolens dom i Ospig-sagen. De tyske myndigheder gjorde heroverfor gaeldende, at dommen ganske vist kunne tages til indtaegt for, at saadanne omkostninger ikke indgik i toldvaerdien af den paagaeldende vare, men kun for saa vidt kvoterne efter det paagaeldende eksportlands lovgivning var overdragelige; da retstilstanden i Taiwan ikke gav mulighed for at overdrage kvoterne, skulle de afholdte omkostninger indgaa i toldvaerdien af varerne.

10. Som det fremgaar af den foreliggende sag og i oevrigt ogsaa af den foerste Ospig-sag, kan det vaere af betydelig oekonomisk interesse for de beroerte erhvervsdrivende, om kvoteomkostningerne skal medregnes i toldvaerdien. Der er tale om en relativ hoej told paa de paagaeldende tekstilvarer, og kvoteomkostninger kan i hvert fald paa visse tidspunkter og under visse omstaendigheder udgoere en relativ stor del af den samlede pris for varerne.

11. Det fremgaar af den foerste Ospig-sag, at det udvalg, der er nedsat for at raadgive ved administrationen af toldvaerdiforordningen, ved en ikke bindende udtalelse har besluttet, at kvoteomkostninger, som faellesskabsimportoeren har afholdt ved selv direkte hos en tredjemand at have koebt den fornoedne eksportlicens, ikke skal medregnes i toldvaerdien.

Domstolen afviste i sin dom i Ospig-sagen at slutte modsaetningsvis fra denne udtalelse, idet den fastslog, at "den af Toldvaerdiudvalget foreslaaede loesning ligeledes gaelder, naar eksportoeren/saelgeren, som ikke raader over kvoter, selv erhverver dem fra tredjemand og fakturerer dem til koeberen. Enhver anden loesning vil nemlig indebaere, at importoerer inden for Faellesskabet, som dog befinder sig i samme situation, vil blive forskelligt behandlet, hvilket vil vaere i strid med det retfaerdige, ensartede og neutrale system til ansaettelse af toldvaerdien, som indfoertes ved Raadets forordning nr. 1224/80." (Praemis 17 - her fremhaevet).

12. Det fremgaar af den foreliggende sag og af sag C-340/93, Thierschmidt mod Hauptzollamt Essen, som er under behandling ved Domstolen, at de tyske toldmyndigheder laegger til grund, at resultatet i den foerste Ospig-sag kun gaelder, hvis koeber eller saelger har haft omkostninger ved erhvervelsen fra en tredjemand af frie efter eksportlandets ret overdragelige eksportlicenser.

13. Der stilles saaledes krav om, at det efter eksportlandets ret skal vaere lovligt at overdrage de paagaeldende eksportlicenser. Hertil kommer, at der kun kan ske fradrag for omkostninger ved erhvervelse af licenser fra tredjemand (saakaldte "fremmede" kvoteomkostninger). Dette betyder, at der ikke kan ske fradrag for saakaldte "egne" kvoteomkostninger, dvs. saadanne omkostninger, som eksportoeren, der har gennemfoert eksporten ved hjaelp af kvoter, der direkte er tildelt ham, faktisk har afholdt for at faa kvoterne tildelt, eller som han har beregnet til daekning af den almindeligt gaeldende markedsvaerdi af licenserne.

14. Toldmyndighedernes krav om licensernes overdragelighed blev godkendt af Finanzgericht Bremen i en dom afsagt den 12. juni 1990. Denne ret er imidlertid blevet i tvivl om resultatets rigtighed og har derfor i den foreliggende sag forelagt det praejudicielle spoergsmaal herom.

15. Den ovennaevnte sag C-340/93, Thierschmidt, er forelagt af Finanzgericht Duesseldorf og vedroerer navnlig spoergsmaalet om, hvorvidt "egne" kvoteomkostninger skal medregnes i toldvaerdien.

Thierschmidt-sagen, der angaar eksport saavel fra Hongkong som fra Taiwan, og som vedroerer saavel "egne" som "fremmede" kvoteomkostninger, indeholder imidlertid ogsaa et spoergsmaal om, hvorvidt resultatet i dommen i den foerste Ospig-sag er anvendelig ved eksport fra Taiwan. Til forskel fra Finanzgericht Bremen har Finanzgericht Duesseldorf efter det for den oplyste lagt til grund, at handel med eksportlicenser er lovlig i Taiwan. Naar den alligevel har forelagt spoergsmaalet, skyldes det, at den er i tvivl, om det for toldvaerdifastlaeggelsen kan vaere af betydning, at de relevante regler for indfoersel fra Taiwan - forordning nr. 4134/86 - er forskellige fra de almindelige regler om import fra tredjelande - forordning nr. 4136/86 - derved, at der ikke i den foerstnaevnte forordning er forudset en saakaldt dobbeltkontrol, saaledes som der er i den anden forordning, dvs. at det ikke i den foerstnaevnte forordning udtrykkeligt er bestemt, at der i eksportstaten skal udstedes en eksportlicens, og at der ved importen til Faellesskabet skal foreligge en importlicens udstedt af importlandets myndigheder, hvilket forudsaetter, at en eksportlicens er blevet forevist.

16. Situationen er saaledes den, at et og samme grundlaeggende spoergsmaal - nemlig om "fremmede" kvoteomkostninger ved eksport fra Taiwan skal medregnes i toldvaerdien - er forelagt af to tyske Finanzgerichter, hvoraf den ene gaar ud fra, at handelen med kvoter er ulovlig, og den anden gaar ud fra, at handelen er lovlig.

Samtidig er situationen den, at Finanzgericht Bremen ikke synes at laegge vaegt paa eksisterende forskelle i Faellesskabets kontrolregler, og at det er denne forskel, der er baggrunden for Finanzgericht Duesseldorf' s spoergsmaal.

17. Der er i Thierschmidt-sagen afgivet skriftlige indlaeg bl.a. af Thierschmidt og Kommissionen, der goer gaeldende, at der ikke er grund til at laegge vaegt paa de forskellige kontrolregler, hvilket er forstaaeligt allerede af den grund, at det er oplyst, at de tyske myndigheder i den her relevante henseende behandler indfoersler fra Taiwan paa samme maade som indfoersler under den almindelige indfoerselsordning efter forordning nr. 4136/86.

18. Det kunne for saa vidt vaere naerliggende at behandle de to sager samtidig - ogsaa for saa vidt angaar mit forslag til afgoerelse.

19. Jeg har dog ment det forsvarligt at fremsaette mit forslag til afgoerelse i den foreliggende sag allerede nu.

20. Det forelagte spoergsmaal bygger paa en forudsaetning om, at det i eksportlandet ikke er lovligt at handle med eksportlicenser. Denne forudsaetning maa Domstolen laegge til grund i den foreliggende sag.

21. Der foreligger ikke i sagen naermere oplysninger om, hvad det indebaerer, at der efter eksportlandets regler ikke kan handles med eksportlicenser, herunder om eventuel ulovlig handel har civilretlige og/eller strafferetlige konsekvenser. Det ligger derimod fast, at Finanzgericht Bremen i forelaeggelseskendelsen har lagt til grund, at sagen drejer sig om fremmede kvoteomkostninger, dvs. at de reelt er afholdt af eksportoeren ved indkoeb af eksportlicens fra tredjemand.

22. Kommissionen har efter min mening med rette gjort gaeldende, at der ikke er grund til at begraense det i Ospig-dommen fastslaaede resultat, alene fordi den reelt foretagne handel ikke maatte vaere lovlig.

23. Der er ikke efter min mening noget i Domstolens dom i Ospig-sagen, der kan tages til indtaegt for en saadan begraensning.

24. Dommen indeholder ikke udtrykkeligt en forudsaetning om, at erhvervelsen skal vaere lovlig. Begrundelsen for domsresultatet stoetter heller ikke en saadan antagelse. Domstolens begrundelse var, at "ordningen med eksport- og importlicenser udgoer en del af den faelles ordning med bevillinger og kvantitative begraensninger for indfoersel i Faellesskabet af visse tekstilvarer med oprindelse i tredjelande", og at "denne ordning, som alene skal kontrollere omfanget af importen af tekstilvarer fra visse tredjelande, har et helt andet formaal end forordning nr. 1224/80 som aendret, hvorved det tilstraebes at indfoere et retfaerdigt, ensartet og neutralt system til ansaettelse af toldvaerdien med henblik paa anvendelsen af den faelles toldtarif. Sidstnaevnte forordning maa saaledes fortolkes uden henvisning til bestemmelserne vedroerende ordningen for eksport- og importlicenser." (Praemis 13 og 14). Der laegges ikke i denne begrundelse vaegt paa de omstaendigheder, hvorunder handelen med eksportlicenser foregaar.

25. Der er som af Kommissionen anfoert ikke i oekonomisk henseende nogen forskel mellem de tilfaelde, hvor handel med eksportlicenser er lovlig, og de tilfaelde, hvor denne handel er ulovlig. Importoererne skal i begge tilfaelde betale et vist beloeb for at kunne gennemfoere importen. Beloebenes stoerrelse afhaenger af forholdene paa det paagaeldende marked og kan derfor vaere forskellige for varer af samme type, alt efter hvilket tredjeland der er tale om. Derfor boer kun varernes egen vaerdi (transaktionsvaerdien/fakturabeloebet) - som i oevrigt efter den sagkyndige udtalelse, der er fremlagt i hovedsagen, er nogenlunde den samme i hele verden - benyttes som toldvaerdi. Enhver anden loesning vil, som Domstolen udtrykte det i Ospig-dommen, "indebaere, at importoerer inden for Faellesskabet, som dog befinder sig i samme situation, vil blive forskelligt behandlet". En forskellig behandling af de paagaeldende varer, alt efter hvilket tredjeland de importeres fra, vil vaere i modstrid med toldvaerdiforordningens formaal, der er at sikre en ensartet anvendelse af forordningens regler paa import af samtlige varer (5).

De grunde, som Domstolen har tillagt vaegt i Ospig-dommen, taler saaledes for ikke at sondre mellem lovlig og ulovlig kvotehandel.

26. At det i givet fald vil vaere vanskeligere at foere bevis for, at der reelt er betalt for en kvote, som i det paagaeldende eksportland ikke maa omsaettes, er indlysende. Det kan taenkes, som anfoert af den forelaeggende ret, at de paastaaede kvoteomkostninger i virkeligheden er kommission eller andet vederlag til mellemmaend i forbindelse med eksportforretningen, som rettelig skal indgaa i toldvaerdien i medfoer af toldvaerdiforordningens artikel 8. Som det med rette er anfoert af Kommissionen, paahviler det imidlertid importoeren at bevise, at det virkelig drejer sig om kvoteomkostninger, og i tilfaelde af tvivl vil toldmyndighederne med henvisning til toldvaerdiforordningens artikel 10 kunne kraeve fremlaeggelse af alle de dokumenter, der maatte vaere noedvendige for at afklare spoergsmaalet.

27. For fuldstaendighedens skyld er der grund til at redegoere for Domstolens dom i sag C-219/88, Malt (6), fordi Finanzgericht Bremen i forelaeggelseskendelsen har anfoert, at denne dom maaske kan tages til indtaegt for at tillaegge sondringen mellem lovlig og ulovlig kvotehandel relevans.

28. I Malt-dommen fortolkede Domstolen toldvaerdiforordningen saaledes, at beloeb, der ud over varens pris er betalt til saelgeren til daekning af udgifter ved udstedelse af aegthedscertifikater, der er noedvendige med henblik paa opnaaelse af afgiftsfritagelse i henhold til et faellesskabstoldkontingent for oksekoed, skal anses for en del af toldvaerdien. Begrundelsen herfor var, at certifikaterne og de paagaeldende varer er "uloeseligt forbundet". Forskellen mellem de paagaeldende aegthedscertifikater og eksportlicenser er, at "eksportlicenser ikke er bundet til en bestemt koebekontrakt, men til en bestemt kategori af varer og kan saelges uafhaengigt af varerne", hvorimod et aegthedscertifikat kun kan vedroere ét bestemt vareparti. Domstolens bemaerkning i praemis 14 i Malt-dommen om, at aegthedscertifikater ikke "i modsaetning til, hvad der gaelder i henhold til kvoteordningen for tekstilvarer, maa ... handles saerskilt", henviser alene til denne forskel mellem de to dokumenter, og denne bemaerkning udelukker derfor ikke, at resultatet i Ospig-dommen ogsaa er anvendeligt paa kvoteomkostninger i forbindelse med eventuel ulovlig handel med eksportlicenser.

Forslag til afgoerelse

29. Jeg skal af disse grunde foreslaa Domstolen at besvare det forelagte spoergsmaal saaledes:

"Omkostninger ved erhvervelse af de i sagen omhandlede eksportlicenser skal ikke medregnes ved fastsaettelsen af toldvaerdien for varer importeret til Faellesskabet, som defineret i Raadets forordning nr. 1224/80 om varers toldvaerdi, uanset om der i det paagaeldende eksportland ikke lovligt kan handles med eksportlicenser."

(*) Originalsprog: dansk.

(1) - Sag 7/83, Sml. s. 609.

(2) - (EFT L 134, s. 1) som aendret ved forordning nr. 3193/80 af 8.12.1980 (EFT L 333, s. 1).

(3) - EFT 1986 L 386, s. 1.

(4) - EFT 1986 L 387, s. 42.

(5) - Se attende betragtning i praeamblen til forordningen.

(6) - Dom af 28.3.1990, Sml. I, s. 1481.