Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 10. januar 2002. - Starway SA mod Rådet for Den Europæiske Union. - Fastsættelse af sagsomkostninger. - Sag T-80/97 DEP.



Samling af Afgørelser 2002 side II-00001



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

1. Retspleje - sagsomkostninger - fastsættelse - omkostninger, der kan kræves erstattet - begreb

[Rettens procesreglement, art. 90 og art. 91, litra b)]

2. Retspleje - sagsomkostninger - fastsættelse - omstændigheder, der skal tages i betragtning

[Rettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Sammendrag

1. Det følger af artikel 91, litra b), og artikel 90 i Rettens procesreglement, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til udgifter afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, med undtagelse af fasen forud herfor, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse.

( jf. præmis 24 og 25 )

2. Fællesskabets retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Når Fællesskabets retsinstanser tager stilling til en begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, skal de derfor ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater. Fællesskabets retsinstanser er, da der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, frit stillet ved deres vurdering af de foreliggende oplysninger, idet de dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad, såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen.

Sagens betydning efter fællesskabsretten - på grund af de nye retlige spørgsmål, som den har rejst, og dens vanskelige faktiske omstændigheder - kan berettige dels høje salærer, dels, at den ene part er repræsenteret ved flere advokater.

( jf. præmis 26-31 )

Parter

I sag T-80/97 DEP,

Starway SA, Luynes (Frankrig) ved avocats J.-F. Bellis og P. De Baere, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Rådet for Den Europæiske Union ved A. Tanca og S. Marquardt, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

procesdeltager:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved V. Kreuschitz og S. Meany, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

intervenient,

angående en begæring om fastsættelse af de omkostninger, sagsøgte skal erstatte sagsøgeren i forbindelse med Rettens dom af 26. september 2000 i sagen Starway mod Rådet (sag T-80/97, Sml. II, s. 3099),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne R. García-Valdecasas, K. Lenaerts, P. Lindh og J. Azizi,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

1 Den 10. januar 1997 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 71/97 om udvidelse af den endelige antidumpingtold på importen af cykler med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik, som indførtes ved Rådets forordning (EØF) nr. 2474/93, til også at omfatte visse dele til cykler fra Den Kinesiske Folkerepublik og om opkrævning af denne told på import registreret i henhold til forordning (EF) nr. 703/96 (EFT L 16, s. 55). Denne forordning blev vedtaget i henhold til artikel 13, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT L 56, s. 1), som bestemmer, at antidumpingtold, der er indført i henhold til denne forordning, kan udvides til at gælde for indførsel fra tredjelande af samme vare eller dele heraf, når gældende foranstaltninger omgås.

2 I henhold til artikel 2, stk. 1 og 3, i forordning nr. 71/97 blev den antidumpingtold, der indførtes ved forordning (EØF) nr. 2474/93 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen til Fællesskabet af cykler med oprindelse i Den Kinesiske Folkerepublik og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold (EFT L 228, s. 1), udvidet til at omfatte importen af væsentlige dele til cykler.

3 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. marts 1997 under sag T-80/97 nedlagde Starway påstand om annullation af artikel 2 i forordning nr. 71/97, i det omfang den fandt anvendelse på selskabet. Ved kendelse af 17. september 1997 gav Retten Kommissionen tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande.

4 Ved dom af 26. september 2000 i sagen Starway mod Rådet (sag T-80/97, Sml. II, s. 3099, herefter »dommen i hovedsagen«) annullerede Retten artikel 2 i forordning nr. 71/97 for så vidt angår sagsøgerens import af væsentlige dele til cykler i tidsrummet mellem den 20. april 1996 og den 18. april 1997. Retten bestemte, at Rådet skulle betale sagsøgerens omkostninger.

5 Ved skrivelse af 27. oktober 2000 fremsatte sagsøgeren krav til Rådet om betaling af et samlet beløb på 4 975 000 BEF (127 327,03 EUR) i omkostninger afholdt i sag T-80/97.

6 Ved skrivelse af 20. november 2000 anmodede Rådet sagsøgeren om at fremlægge nærmere oplysninger om det krævede beløb. Sagsøgeren tilstillede som besvarelse Rådet en skrivelse den 20. december 2000, hvori der var nærmere redegjort for det krævede omkostningsbeløb.

7 Ved skrivelse af 15. februar 2001 besvarede Rådet skrivelsen af 20. december 2000 og meddelte sagsøgeren, at det anså det krævede beløb for overdrevent. Den 22. februar 2001 bekræftede sagsøgeren det beløb, der var nævnt i skrivelsen af 20. december 2000.

8 Den 8. marts 2001 svarede Rådet, at man ikke ville godtage det krævede omkostningsbeløb, og at man ville lade spørgsmålet undersøge af Retten, såfremt sagsøgeren ikke ændrede beløbet.

9 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. juli 2001 fremsatte sagsøgeren begæring om fastsættelse af sagsomkostninger i henhold til artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement.

10 Rådet og Kommissionen fremsatte ved processkrifter indleveret til Rettens Justitssekretær den 24. september 2001 deres bemærkninger til begæringen.

Parternes påstande

11 Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at det omkostningsbeløb, som Rådet skal erstatte selskabet, fastsættes til 4 975 000 BEF (123 327,03 EUR).

12 Rådet har nedlagt påstand om, at de omkostninger, der skal erstattes, fastsættes til 1 474 000 BEF (36 539,51 EUR), hvilket omfatter omkostningerne i denne instans.

13 Kommissionen har nedlagt påstand om, at de omkostninger, der skal erstattes, fastsættes til 1 500 000 BEF (37 184,03 EUR), hvilket omfatter omkostningerne i denne instans.

Parternes argumenter

14 Sagsøgeren er af den opfattelse, at det krævede omkostningsbeløb er berettiget, først og fremmest på grund af tvistens genstand og art samt på grund af dens betydning ud fra en fællesskabsretlig synsvinkel. Sagsøgeren bemærker, at tvisten - for første gang - vedrørte en påstand om annullation af en forordning om udvidelse af en antidumpingtold, der var vedtaget i henhold til artikel 13 i forordning nr. 384/96. Sagsøgeren gør gældende, at sagen i denne sammenhæng - for første gang - rejste spørgsmål om søgsmålskompetencen for selskaber, der er berørt af en forordning om udvidelse af en antidumpingtold. Sagen klarlagde ligeledes spørgsmålet om beviset og bevisbyrden i en undersøgelse vedrørende omgåelse af en antidumpingtold og om bevisværdien af oprindelsescertifikater i forbindelse med sådanne undersøgelser.

15 Rådet har gjort gældende, at sagsøgeren ikke har forklaret, hvorfor det forhold, at det drejer sig om den første sag om denne udvidelsesprocedure, begrunder dels et betydeligt honorar til sagsøgerens rådgivere, dels godtgør, at tvisten i hovedsagen nødvendigvis var kompleks.

16 Rådet hævder, at sagsøgeren ikke i stævningen er fremkommet med argumenter vedrørende formaliteten, og at sagsøgeren i replikken alene har nævnt den relevante retspraksis. Intet angiver, at det var nødvendigt med en særlig undersøgelse i denne forbindelse. Rådet er endvidere af den opfattelse, som støttes af Kommissionen, at Rettens begrundelse for den konklusion, at sagsøgeren var umiddelbart berørt af den anfægtede forordning, er begrænset til særlige omstændigheder i denne sag, i det omfang sagsøgeren - således som det fremgår af dommen i hovedsagen - først blev fritaget for den udvidede told efter at have ændret sin forsyningsmåde væsentligt. Hvad angår spørgsmålet om bevisbyrden under en antifordrejningsundersøgelse har sagsøgeren ifølge Rådet forsvaret det synspunkt, at institutionerne ikke fremlagde bevis for, at de pågældende cykeldele stammede fra et land, der var underlagt endelig antidumpingtold. Retten annullerede derimod forordning nr. 71/97 med den begrundelse, at institutionerne havde undladt omhyggeligt og upartisk at undersøge de dokumenter, de havde fået udleveret under den administrative procedure (dommen i hovedsagen, præmis 119). Ligeledes er Rådet og Kommissionen af den opfattelse, at det arbejde, sagsøgerens advokater udførte vedrørende bevisværdien af de forskellige dokumenter, som Kommissionen fik udleveret, ikke berettiger det krævede beløb til advokatsalær. Dommen i hovedsagen fulgte på dette punkt de grundlæggende principper for bevisetablering.

17 Sagsøgeren finder på sin side, at den vanskelige tvist nødvendiggjorde et betydeligt arbejde under den administrative procedure. Da der var tale om den første sag til prøvelse af en udvidelsesforordning, kunne sagsøgeren nemlig ikke støtte sig til retspraksis. Ligeledes var sagen særligt vanskelig på grund af de indviklede faktiske forhold, navnlig hvad angår beviserne. Sagsøgeren henleder opmærksomheden på det forhold, at det var på Kommissionens opfordring, at selskabet indsamlede en meget omfattende dokumentation for at gøre det muligt at afdække de pågældende cykeldeles oprindelse under den administrative procedure. Sagsøgeren præciserer, at selskabet for Retten - både i processkrifterne og under den mundtlige forhandling - skulle redegøre for, hvorfor man ikke havde fremlagt de oprindelsescertifikater, Kommissionen havde anmodet om under den administrative procedure, hvilket førte til, at det for Retten blev godtgjort, at de til Kommissionen udleverede dokumenter under den administrative procedure gav mulighed for, selv om der manglede oprindelsescertifikater, at afdække de importerede deles oprindelse. Sagsøgeren understreger, at det var nødvendigt med seks siders forklaringer og 82 sider bilag for at godtgøre en enkelt cykeldels oprindelse, og at det fremgår af dommen i hovedsagen, at kompleksiteten i de af Kommissionen krævede beviser i betydeligt omfang har tynget tvistens løsning. Sagsøgeren erkender, at Retten i dommen i hovedsagen ikke undersøgte de pågældende cykeldeles oprindelse. Denne omstændighed kan imidlertid forklares med det forhold, at Retten allerede rådede over tilstrækkelige elementer til at annullere artikel 2 i forordning nr. 71/97 af andre årsager.

18 Ifølge Rådet viste den indviklede karakter af de faktiske forhold og beviset sig i denne sag under den administrative procedure for Kommissionen ikke under retsforhandlingerne for Retten, således at omkostningerne herved ikke kan være genstand for en fastsættelse fra Rettens side (Domstolens kendelse af 30.11.1994, sag C-294/90 DEP, British Aerospace mod Kommissionen, Sml. I, s. 5423, præmis 11-14, og sag C-222/92 DEP, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5431, præmis 11-13). Forklaringen for Retten på problemet vedrørende beviserne, som det blev fremlagt under den administrative procedure, var ikke i sig selv særlig vanskelig for sagsøgeren. Rådet har atter henledt opmærksomheden på, at sagsøgeren under retsmødet, efter et forslag fra Retten om at godtgøre egnetheden af den for Retten fremlagte mængde dokumenter til at bevise de pågældende cykeldeles oprindelse, indvendte, at et retsmøde ikke var egnet til et sådant arbejde.

19 Kommissionen har tilføjet, at sagsøgerens advokater allerede havde rådgivet sagsøgeren under hele den administrative procedure, således at de nødvendigvis allerede måtte have kendskab til sagens faktiske forhold og de retlige spørgsmål forbundet hermed. Argumentationen for Retten var derfor gentagelser. Kommissionen hævder tillige, at sagsøgeren vanskeligt kan gøre gældende, at beviset for de pågældende deles omtvistede oprindelse krævede et betydeligt arbejde, når sagsøgeren for Retten påstod, at dette bevis var blevet fremlagt under den administrative procedure.

20 Sagsøgeren har endelig anført, at den samlede antidumpingtold i henhold til den forordning, der blev annulleret ved dommen i hovedsagen, var 10 mio. FRF, og at dette beløb var særligt betydeligt henset til sagsøgerens beskedne størrelse. Sagsøgeren gik i øvrigt i betalingsstandsning efter sagen.

21 Rådet er af den opfattelse, at betydningen af de økonomiske interesser, der var på spil, ikke skal påvirke det omkostningsbeløb, der eventuelt skal erstattes.

22 Sagsøgeren har på grundlag af sine argumenter krævet erstattet salæret til tre advokater med et samlet beløb på 4 809 000 BEF (119 212 EUR) (388 arbejdstimer a 8 000-15 000 BEF (198,31-371,84 EUR)) samt andre omkostninger på 166 000 BEF (4 115,03 EUR) vedrørende udgifter til fotokopier, telekommunikation og rejser.

23 Rådet har vurderet det beløb, der skal erstattes i advokatsalærer, til at være 1 600 000 BEF (39 662,96 EUR) (200 timer a 8 000 BEF (198,31 EUR)) og andre omkostninger til 34 000 BEF (842,84 EUR). Endvidere ønsker Rådet, at der fra det samlede omkostningsbeløb trækkes Rådets omkostninger i forbindelse med den foreliggende begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, nemlig 160 000 BEF (3 966,30 EUR) (20 arbejdstimer a 8 000 (198,31 EUR)), idet sagsøgeren afviste Rådets opfordring til at nedsætte omkostningsbeløbet.

Rettens bemærkninger

24 I henhold til procesreglementets artikel 91, litra b), kan »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«, kræves erstattet. Det følger af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til udgifter afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (jf. analogt Rettens kendelse af 15.7.1998, sag T-115/94 DEP, Opel Austria mod Rådet, Sml. II, s. 2739, præmis 26, og af 19.9.2001, sag T-64/99 DEP, UK Coal mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 25).

25 Det skal endvidere påpeges, at der ved »sagens behandling« i procesreglementets artikel 91 alene forstås sagens behandling for Retten, med undtagelse af fasen forud herfor. Dette følger navnlig af procesreglementets artikel 90, der omtaler »sagens behandling ved Retten« (jf. analogt Domstolens kendelse af 21.10.1970, sag 75/69, Hake mod Kommissionen, org.ref.: Rec. s. 901, på s. 902, og kendelsen i sagen British Aerospace mod Kommissionen, præmis 11 og 12).

26 For så vidt angår udgifterne til sagens behandling skal det ligeledes påpeges, at Fællesskabets retsinstanser ifølge fast retspraksis ikke er kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Når Retten tager stilling til en begæring om fastsættelse af sagsomkostninger, skal den derfor ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater (Rettens kendelse af 8.11.1996, sag T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 1547, præmis 27, kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, præmis 27, og kendelsen i sagen UK Coal mod Kommissionen, præmis 26).

27 Det følger ligeledes af fast retspraksis, at Retten, da der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, er frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad, såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen (kendelse afsagt af formanden for Domstolens Tredje Afdeling den 26.11.1985, sag 318/82, Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 3727, præmis 2 og 3, Rettens kendelse af 8.3.1995, sag T-2/93 DEP, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 533, præmis 16, kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, præmis 28, og kendelsen i sagen UK Coal mod Kommissionen, præmis 27).

28 På grundlag af disse kriterier skal Retten fastsætte det omkostningsbeløb, der skal erstattes i denne sag.

29 Hvad angår tvistens genstand og art samt dens betydning ud fra en fællesskabsretlig synsvinkel ses det, at denne tvist var forholdsvis indviklet både retligt og faktisk. Således som sagsøgeren med rette har fremhævet, havde tvisten for første gang som genstand en påstand om annullation af en forordning om udvidelse af en antidumpingtold vedtaget i henhold til artikel 13 i forordning nr. 384/96. Tvisten rejste flere ret indviklede spørgsmål, der enten endnu ikke var blevet afgjort af Fællesskabets retsinstanser, eller som konkret havde særlige aspekter i forhold til gældende bestemmelser.

30 Navnlig rejste denne sag for første gang spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af en sag anlagt af en importør af dele adskilt fra en vare, der er underlagt en endelig antidumpingtold, til prøvelse af en forordning om udvidelse af denne antidumpingtold på de nævnte adskilte dele, og dette selv om importøren på grundlag af gældende fællesskabsret under visse betingelser kunne være fritaget for den udvidede told. Ligeledes vedrørte denne tvist for første gang fortolkningen af artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 384/96 for så vidt angår genstanden og bevisbyrdefordelingen hvad angår de betingelser, der skal være opfyldt for at kunne konkludere, at montering betragtes som omgåelse af en antidumpingtold. Endelig indebar sagen ligeledes betydelige afklaringer af de beviser, fællesskabsinstitutionerne kan kræve i forbindelse med procedurer for udvidelse af en antidumpingtold, navnlig bevisværdien af oprindelsescertifikater.

31 Det følger heraf, at tvisten dels berettigede høje salærer, dels, at sagsøgeren var repræsenteret ved flere advokater (jf. i denne retning kendelsen i sagen Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, præmis 30, og kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, præmis 29).

32 Hvad angår vanskelighederne i sagen og den arbejdsbyrde, der var forbundet med dens behandling for Retten, fremgår det af det ovenstående, at tvisten kunne kræve en forholdsvis betydelig arbejdsindsats af sagsøgerens advokater, navnlig hvad angår analysen af de gældende bestemmelser og den relevante retspraksis. I modsætning til det af Rådet anførte afspejler dette arbejde sig i sagsøgerens processkrifter.

33 Endvidere godtgør sagens økonomiske betydning for sagsøgeren, at tvisten i betydeligt omfang satte sagsøgerens økonomiske interesser på spil.

34 Hvad angår det forhold, at sagsøgeren har begrundet sine advokaters mange arbejdstimer ved at henvise til den omfattende dokumentation vedrørende de pågældende cykeldeles oprindelse, der blev fremlagt for Retten i replikken, skal det bemærkes, at det fremgår af sagens faktiske omstændigheder, således som de er gengivet i dommen i hovedsagen, at sagsøgeren på Kommissionens opfordring allerede havde udleveret denne dokumentation under den administrative procedure med henblik på at give Kommissionen mulighed for at efterprøve - da der manglede oprindelsescertifikater - om det var muligt på denne måde at afdække de nævnte deles oprindelse (dommen i hovedsagen, præmis 20 og 25).

35 Det er korrekt, at sagsøgeren under retsforhandlingerne anstrengte sig for over for Retten at godtgøre, at mængden af dokumenter var egnet til at bevise de pågældende deles oprindelse, og foretog et supplerende arbejde i denne forbindelse i forhold til det arbejde, der var blevet udført under proceduren for Kommissionen. Rådet og Kommissionen har imidlertid med rette indvendt, at dette arbejde i stort omfang var udført under den administrative procedure. Således som Kommissionen med rette har understreget, ville sagsøgeren i modsat fald ikke for Retten have kunnet påstå, at selskabet under den administrative procedure havde fremlagt bevis for de omtvistede cykeldeles oprindelse. Det fremgår endelig af sagsakterne, for så vidt angår beviserne for de nævnte deles oprindelse, at sagsøgeren allerede havde forelagt Kommissionen tilsvarende retlige og faktiske argumenter som dem, der blev fremsat for Retten, og at sagsøgeren derfor allerede havde et godt kendskab til sagen (jf. i denne retning kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, præmis 30).

36 Sagsøgeren har ikke for Retten fremlagt præciseringer hvad angår fordelingen af de berørte advokaters arbejdstimer i henhold til de forskellige former for udført arbejde under sagens behandling for Retten, navnlig antallet af arbejdstimer til at indsamle og fremlægge dokumentationen vedrørende de pågældende cykeldeles oprindelse. Under disse omstændigheder og under hensyn til ovenstående forekommer det passende at fastsætte antallet af timer, der skal erstattes, til 200 og at anvende en gennemsnitlig salærsats i forhold til de salærer, de berørte advokater har krævet, nemlig 11 500 BEF (285,02 EUR).

37 Hvad angår udgifterne til fotokopier på 125 000 BEF (3 098,67 EUR), hvilke blev afholdt for ved Retten at kunne fremlægge den omfattende dokumentation, sagsøgeren tidligere havde udleveret til Kommissionen på dennes opfordring, skal det bemærkes, således som Rådet korrekt har anført under retsmødet, at sagsøgeren - efter Rettens forslag om at godtgøre egnetheden af mængden af dokumenter til at bevise de pågældende deles oprindelse ved hjælp af et konkret eksempel - indvendte, at et retsmøde ikke var egnet til et sådant arbejde. Sagsøgeren erklærede ligeledes, idet selskabet fremlagde denne dokumentation for Retten, at selskabet ikke havde til hensigt at opfordre Retten til at undersøge hvert enkelt dokument i denne dokumentation, men udelukkende at give Retten de fuldstændige sagsakter fra den administrative procedure for Kommissionen. Under sådanne omstændigheder kan de udgifter til fotokopier, der er afholdt for at tilføre Retten denne dokumentation, ikke anses for »nødvendige udgifter [...] med henblik på sagens behandling« i procesreglementets artikel 91, litra b)'s forstand. Disse udgifter skal således fratrækkes det beløb, der er krævet som andre omkostninger end salærer. De andre udgifter af denne art er ikke blevet anfægtet af Rådet.

38 På baggrund af ovenstående betragtninger vil det være passende at fastsætte de salærer og udgifter, der skal erstattes, til 2 341 000 BEF (58 031,87 EUR).

39 Da Retten ved fastsættelsen af de sagsomkostninger, der skal erstattes, har taget hensyn til alle sagens omstændigheder indtil tidspunktet for afsigelsen af nærværende kendelse, skal der ikke træffes særskilt afgørelse om de udgifter, parterne har afholdt med henblik på nærværende sag om fastsættelse af sagsomkostninger (Rettens kendelse af 5.7.1993, sag T-84/91 DEP, Meskens mod Parlamentet, Sml. II, s. 757, præmis 16, kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, præmis 33, og kendelsen i sagen UK Coal mod Kommissionen, præmis 33).

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling)

Det samlede omkostningsbeløb, som Rådet skal erstatte Starway SA i sag T-80/97, fastsættes til 58 031,87 EUR.