ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 410/7

Appel iværksat den 9. august 2016 af Kohrener Landmolkerei GmbH og DHG Deutsche Heumilchgesellschaft mbH til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 8. juni 2016 i sag T-178/15, Kohrener Landmolkerei GmbH og DHG Deutsche Heumilchgesellschaft mbH mod Kommissionen

(Sag C-446/16 P)

(2016/C 410/07)

Processprog: tysk

Parter

Appellanter: Kohrener Landmolkerei GmbH og DHG Deutsche Heumilchgesellschaft mbH (ved Rechtsanwalt A. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse af 8. juni 2016 ophæves og der afsiges dom over appelindstævnte.

— Appellanternes indsigelse af 23. december 2014 i sagen med sagsnummer AT-TSG-0007-01035 antages til realitetsbehandling.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten lagde i den appellerede kendelse til grund, at appellanternes påstande udelukkende var rettet mod de nationale myndigheders manglende rettidige fremsendelse. Appellanterne havde imidlertid også gjort gældende, at de var negativt berørt af det i artikel 51, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 1151/2012 (1) fastsatte, og at denne forordning var retsstridig, idet den ikke indeholdt nogen bestemmelse om, inden for hvilket tidsrum, de nationale myndigheder skulle videregive en indsigelse fra appellanterne til appelindstævnte. Appellanterne henviste for så vidt til en fejl i denne forskrift, som i værste fald ville føre til, at appellanterne slet ikke kunne indgive deres indsigelse. Retten traf ikke afgørelse desangående.

Retten fastslog blot i den i denne sag appellerede kendelse, at appellanterne ikke i tilstrækkelig grad havde påberåbt sig denne forskrifts retsstridighed. Appellanterne havde imidlertid allerede i stævningen henvist til problemstillingen om den ukorrekte fastsættelse af fristen i artikel 51, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 1151/2012. Dette betyder ikke andet, end at appellanterne havde anfægtet reguleringen i den ovennævnte forskrift og var af den opfattelse, at deres rettigheder som klagere ikke var blevet tilstrækkeligt varetaget.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 af 21.11.2012 om kvalitetsordninger for landbrugsprodukter og fødevarer (EUT L 343, s. 1).
2)

Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, er ligebehandlingsprincippet i henhold til artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98/EU (2) da til hinder for en national lovgivning som den italienske, hvorefter en arbejdstager fra et tredjeland, der er i besiddelse af »kombineret arbejdstilladelse« (med en gyldighed på over seks måneder), ikke kan modtage det omhandlede »tilskud til familier med mindst tre mindreårige børn«, selv om vedkommende har tre eller flere hjemmeboende mindreårige børn og en lavere indkomst end den lovbestemte grænse?
4)

Kan dette krav om at være indehaver af en doktorgrad, for så vidt som det er den påberåbte objektive begrundelse for, at midlertidigt ansatte lærere ved højere uddannelsesinstitutioner, som ikke er i besiddelse af en sådan grad, får nedsat deres arbejdstid med 50 %, mens dette ikke gælder for lærere ved højere uddannelsesinstitutioner, som ikke er midlertidigt ansatte, og som heller ikke er indehavere af en doktorgrad, anses for at være udtryk for forskelsbehandling og dermed i strid med § 4 i den rammeaftale, der er knyttet som bilag til direktiv 1999/70/EF?
5)

Er en national lovgivning forenelig med artikel 10, nr. 2), i direktiv 92/85, når denne lovgivning fastsætter, at det er tilstrækkeligt, at der foreligger en meddelelse om afskedigelse som i det foreliggende tilfælde, der ikke henviser til, at der ud over begrundelsen for den kollektive afskedigelse er tale om et særligt tilfælde med henblik på, at den gravide arbejdstager kan omfattes af afgørelsen om kollektiv opsigelse?
7.

I deres svar af 27. november 2012 informerede de græske myndigheder Kommissionen om, at centret for rensning af byspildevand havde været i drift siden den 27. juli 2012, men at anlæggelsen af de sekundære og tertiære net endnu ikke var gennemført (de ville være fuldført ved udgangen af marts 2013). Hvad angår det sekundære net var dette næsten færdiganlagt med undtagelse af den del, der vedrørte Elefsina-kommunen (»Kato Elefsina«), hvor arbejdet var blevet forsinket som følge af arkæologiske fund. Det blev desuden angivet, at 24 % af byspildevandet fra Thriasio Pedio-byområdet på daværende tidspunkt blev opsamlet og renset i centret for rensning af byspildevand. Myndighederne fremlagde tillige beviser med henblik på at godtgøre, at driften skete forskriftsmæssigt (den tertiære rensning af det opsamlede byspildevand).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 402/20

Appel iværksat den 18. august 2016 af Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 20. juli 2016 i sag T-674/15, Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) mod Europa-Kommissionen

(Sag C-464/16 P)

(2016/C 402/22)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület (PITEE) (ved Rechtsanwalt D. Lazar)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Rettens afgørelse af 20. juli 2016 i sag T-674/15 ophæves i sin helhed.

2. Kommissionens afgørelser af 9. oktober 2015 (Ares(2015)4207700) og af 14. august 2015 (Ares(2015)3532556), hvormed appellanten fik afslag på aktindsigt, annulleres.

3. Kommissionen pålægges at give appellanten aktindsigt i alle den ungarske regerings dokumenter vedrørende EU-pilot-sag 6874/14/JUST (CHAP(2015)00353 og CHAP(2015)00555), uafhængigt af, om de allerede foreligger eller først skal fremlægges i fremtiden.

4. Kommission tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen af den nævnte afgørelse fra Retten er i det væsentlige følgende gjort gældende:

I henhold til Domstolens faste praksis er en part i henhold til statutten for Domstolen ikke bemyndiget til selv at føre sin sag for Domstolen, men skal lade en anden person møde for sig (1).

Derudover må advokater, der varetager ledelsesfunktioner i en juridisk persons selskabsorganer, ikke varetage den juridiske persons interesser for Unionens retsinstanser (2).

Domstolens faste praksis er i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og med artikel 6, stk. 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.

Det kan ikke udledes af Domstolens praksis, hvilket legitimt mål, Domstolen forfølger ved sin fortolkning af statutten. Derudover er det uklart, ved hvilken fortolkning Domstolen når frem til resultatet om, at den procesfuldmægtige skal være en uafhængig tredjemand. Statutten indeholder i hvert fald ikke dette udtryk.

Statutten for Domstolen skal fortolkes således, at det står enhver part og enhver juridisk person frit for at udvælge sin procesfuldmægtige.

(1) Kendelse af 5.12.96, Lopes mod Domstolen, C-174/96 P, EU:C:1996:473, præmis 11, af 21.11.2007, Correia de Matos mod Parlamentet, C-502/06 P, ikke trykt i Sml. EU:C:2007:696, præmis 11, og af 29.9.2010, EREF mod Kommissionen, C-74/10 P og C-75/10 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2010:557, præmis 54.

(2) Kendelse af 8.12.1999, Euro-Lex mod KHIM [EU-Lex], T-79/99, EU:T:1999:312, præmis 29, af 13.1.2005, Suivida mod Kommissionen, T-184/04, EU:T:2005:7, præmis 10, og af 30.11.2012, Activa Preferentes mod Rådet, T-437/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:638, præmis 7.
3.

Med det andet appelanbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den ikke undersøgte, om de godtgjorte åbenbare fejlskøn, som bedømmelsesudvalget havde anlagt i forbindelse med bedømmelsen af European Dynamics’ bud kunne have haft en indflydelse på den anfægtede tildelingsafgørelses endelige resultat. Appellanten har anført, at Retten skal undersøge, hvorvidt de godtgjorte åbenbare fejlskøn ville føre til et andet udfald af udbrudsproceduren, ved at undersøge, om de godtgjorte åbenbare fejlskøn har en betydning for den score, der er blevet givet for et bestemt kriterium, såfremt der er flere andre grunde (der ikke er behæftet med et åbenbart fejlskøn), som også støtter de tildelte scores. Derudover har appellanten bevist, at Retten ved flere lejligheder enten har gengivet de faktiske omstændigheder forkert, anvendt det forkerte kriterium for at bevise åbenbare fejlskøn ved ganske enkelt at sætte sin egen bedømmelse af de faktiske omstændigheder i stedet for EUIPO’s, eller begik en retlig fejl ved at fastslå, at en utilstrækkelig begrundelse kunne anses for at være et bevis for et åbenbart fejlskøn.
a.

For det første var Retten af den opfattelse, at det med henblik på at fastslå, at de fire stikprøveudvalgte amerikanske producenter var umiddelbart berørte, var tilstrækkeligt, at disse producerede bioethanol. Denne konklusion med hensyn til det at være umiddelbart berørt er imidlertid uforenelig med fast retspraksis, som afviser, at personer kan være umiddelbart berørt alene på baggrund af økonomiske konsekvenser.
1)

Skal artikel 214 i direktiv 2006/112 (1) fortolkes således, at de forskellige scenarier for momsregistrering skal tillægges forskellig betydning for så vidt angår retten til at fradrage afgift, henholdsvis er den til hinder for, at medlemsstaterne tillægger registreringsscenarierne forskellig betydning, sådan som det er tilfældet i ZDDS’ artikel 97a og 70, stk. 4?
C 441/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Colmar (Frankrig) den 29. august 2016 — Ministère public, Belu Dienstleistung GmbH & Co KG og Stefan Nikless

(Sag C-474/16)

(2016/C 441/11)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Colmar

Parter i hovedsagen

Indstævnte: Ministère public, Belu Dienstleistung GmbH & Co KG og Stefan Nikless

Præjudicielt spørgsmål

Finder den virkning, der tillægges en blanket A1 udstedt af den institution, der er udpeget af myndigheden i den medlemsstat, hvis lovgivning om social sikring finder anvendelse på arbejdstageren, til et vikarbureau i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1), anvendelse på institutioner og myndigheder i værtsmedlemsstaten og domstolene i samme medlemsstat, når det konstateres, at de betingelser, hvorunder arbejdstageren udøver sin beskæftigelse åbenbart ikke er omfattet af det materielle anvendelsesområde for de særlige regler i artikel 12, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 883/2004?

(1) EUT L 284, s. 1.
1)

Skal det operationelle program for landbrug og udvikling af landdistrikter (»Agro-programmet«) anses for at udgøre et »flerårigt program« som omhandlet i artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 (1) af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene [nu ophævet ved artikel 107 i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (2) af 11.7.2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999, med forbehold for bestemmelserne i artikel 105, stk. 1, heri]?
3)

Hvis de foregående spørgsmål i det væsentlige besvares bekræftende, og hvis medlemsstaterne således har pligt til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at afhjælpe tilsidesættelsen af den primære EU-ret ved at ophæve eller tilsvarende at ændre lovgivningsakten til gennemførelse af et direktiv, som efterfølgende er blevet erklæret for ugyldigt af Domstolen som følge af tilsidesættelse af chartret eller traktaterne, skal denne pligt da udvides til at omfatte de nationale retter således, at de skal se bort fra lovgivningsakten til gennemførelse af det direktiv, som er blevet erklæret for ugyldigt — i det foreliggende tilfælde direktiv 2006/24/EF (1) — (i det mindste hvad angår den pågældende del), fordi det tilsidesætter chartret eller traktaterne, og i konsekvens heraf ikke skal tage hensyn til beviser indhentet på grundlag af disse retsakter (direktivet og den nationale gennemførelsesretsakt)?
v)

Såfremt spørgsmål iv) a) og/eller b) besvares bekræftende, er bestemmelsen om, at sagsøgerne »opfylder eventuelle kriterier i national ret«, til hinder for, at konventionen anses for at have direkte virkning under omstændigheder, hvor sagsøgerne ikke har undladt at opfylde noget kriterium i national ret for indgivelse af en begæring om domstolsprøvelse og/eller er åbenbart berettigede til at indgive en begæring a) i en sag om prøvelse af gyldigheden af en procedure om tilladelse til et projekt af fælles interesse, der blevet udpeget i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 347/2013 af 17. april 2013 om retningslinjer for den transeuropæiske energiinfrastruktur, og/eller b) i en sag om prøvelse af gyldigheden af en tilladelsesprocedure, hvor udviklingsprojektet berører et europæisk område, der er blevet udpeget i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter?
II.

Det andet appelanbringende: Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 — Manglende anvendelse af specialitetsprincippet 4. Retten kvalificerede de relevante varer i en for bred forstand som billige, daglige forbrugsvarer, hvis køb ikke foranlediger en længerevarende, forudgående betænkningstid. Dette førte til Rettens urigtige konklusion, hvorefter den relevante kundekreds vil have et lavt opmærksomhedsniveau i forhold til særligt emballagens kendetegn. 5. Retten burde snarere i forhold til de meget specifikke produkter (dvs. sukkervarer, chokolade, chokoladevarer, bagværk og is) have foretaget en analyse af, hvilket opmærksomhedsniveau forbrugerne udviser og hvilken rolle produkternes meget specifikke emballage, som omfattet af det ansøgte varemærke, spiller i denne sammenhæng. Retten undlod at tage den i forhold til disse produkter meget typiske købssituation i betragtning. 6. Ved ikke at tage kendetegnene ved de relevante varer i betragtning anvendte Retten ikke specialitetsprincippet. Hvis Retten havde gjort dette korrekt, ville den have taget i betragtning, at forbrugerne af de relevante varer er vant til at udvise et højt opmærksomhedsniveau i forhold til emballagens farver, form og design. Forbrugerne af de relevante varer ville ikke have nogen problemer overhovedet med at identificere produkternes oprindelse alene på grundlag af kombinationen af linjer, farver og former, således som den er omfattet af det ansøgte varemærke.
—

Mere subsidiært og af de grunde, der er anført under det tredje anbringende: — Domskonklusionens punkt 1 ophæves. — Det fastslås, at Telefónicas adfærd er mindre grov, og at de under det i tredje anbringende i dette processkrift anførte formildende omstændigheder foreligger. — Der fastsættes en procentsats for nedsættelse af bøden som følge af den mindre grad af grovhed og de anførte formildende omstændigheder i overensstemmelse med det under dette anbringende anførte.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 428/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Giudice di pace di Taranto (Italien) den 8. september 2016 — straffesag mod Antonio Semeraro

(Sag C-484/16)

(2016/C 428/12)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Giudice di pace di Taranto

Tiltalt i straffesagen

Antonio Semeraro

Præjudicielt spørgsmål

Er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA (1), som er gennemført i Italien ved lovdekret nr. 212 af 15. december 2015 (Gazzetta Ufficiale, almindelig serie nr. 3 af 5.1.2016), navnlig 9., 66. og 67. betragtning hertil samt direktivets artikel 2, stk. 1, litra a), til hinder for ophævelsen af straffelovsovertrædelsen i straffelovens artikel 594, der er omhandlet i artikel 7 ff. i lovdekret nr. 7 af 15. januar 2016, henset til artikel 83 TEUF, den italienske forfatnings artikel 2 og 3 samt artikel 49, 51, 53 og 54 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?

(1) EFT L 315, s. 57.
1)

Skal EU-retten i sin nuværende form, navnlig det generelle EU-retlige ligebehandlingsprincip, det generelle princip om forbud mod diskriminering på grundlag af alder som omhandlet i artikel 6, stk. 3, TEU og artikel 21 i chartret om grundlæggende rettigheder, forbuddet mod forskelsbehandling for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed som omhandlet i artikel 45 TEUF og Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling (1) med hensyn til beskæftigelse og erhverv, fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omtvistede, som for at afhjælpe en af Den Europæiske Unions Domstol i afgørelsen Gotthard Starjakob (2) fastslået forskelsbehandling på grundlag af alder (nemlig manglende medregning af tjenesteperioder tilbagelagt inden det fyldte 18. år for ÖBB-ansatte) ganske vist for en lille del af de ÖBB-ansatte, som blev forskelsbehandlet efter den gamle ordning, tager hensyn til tjenesteperioder tilbagelagt inden det fyldte 18. år (dog kun tjenesteperioder, som objektivt er tilbagelagt hos ÖBB og sammenlignelige offentlige jernbaneinfrastruktur- og/eller jernbanetrafikvirksomheder i EU, EØS og lande, som er tilknyttet EU gennem associerings- og/eller mobilitetsaftaler), men for den overvejende del af de oprindeligt forskelsbehandlede ÖBB-ansatte imidlertid ikke medregner alle andre tjenesteperioder tilbagelagt før det fyldte 18. år, navnlig heller ikke tjenesteperioder, som sætter de pågældende ÖBB-ansatte i stand til bedre at varetage deres arbejde, f.eks. tjenesteperioder hos private og andre offentlige trafikselskaber og/eller infrastrukturvirksomheder, som fremstiller, sælger eller servicerer den af arbejdsgiveren anvendte infrastruktur (rullende materiel, skinneanlæg, ledningsanlæg, elektriske og elektroniske anlæg, sikringssystemer, banegårdsanlæg og lignende) eller virksomheder, som kan sidestilles hermed, og dermed i praksis for langt størstedelen af de ÖBB-ansatte, som var berørt af den diskriminerende gamle ordning, endeligt fastsætter en forskelsbehandling på grundlag af alder?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 428/4

Appel iværksat den 4. august 2016 af Wolf Oil Corp. til prøvelse af dom afsagt af Retten (enedommer) den 1. juni 2016 i sag T-34/15 — Wolf Oil Corp. mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-437/16 P)

(2016/C 428/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Wolf Oil Corp. (ved advocaten P. Maeyaert og J. Muyldermans)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten den 1. juni 2016 i sag T-34/15 ophæves.

— EUIPO og intervenienten i første instans tilpligtes at bære deres egne omkostninger og betale de af Wolf Oil afholdte omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med appellen nedlægger appellanten (Wolf Oil) påstand om ophævelse af dom afsagt af Retten den 1. juni 2016 i sag T-34/15 (herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt EUIPO i søgsmålet indgivet af Wolf Oil til prøvelse af afgørelse truffet den 31. oktober 2014 af Femte Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (herefter »EUIPO«) (sag R 1596/2013-5). Appellen er støttet på to anbringender.

Med det første anbringende gør Wolf Oil gældende, at den appellerede dom mangler passende begrundelse og at der heri er foretaget urigtig gengivelse af beviserne, for så vidt som dommen ikke indeholder svar på en række argumenter og uoverensstemmelser, som Wolf Oil gjorde gældende til støtte for anbringendet om, at EUIPO havde foretaget urigtig anvendelse af risikoen for forveksling [artikel 8, stk. 1, litra b)] i forordning (EF) om EU-varemærkeforordningen (1) (som nyligt ændret ved forordning 2015/2424 (2)) (herefter »EU-varemærkeforordningen«).

Med det andet anbringende gør Wolf Oil gældende, at den appellerede dom tilsidesætter EU-varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b), idet den foretager en urigtig anvendelse af principperne om risiko for forveksling. Anbringendet er opdelt i tre led. Med det andet anbringendes første to led gøres det gældende, at der er foretaget en urigtig fortolkning af den regel, der følger af fast retspraksis fra Retten og Domstolen, hvorefter begrebsmæssige forskelle mellem to varemærker i et vist omfang kan opveje visuelle og fonetiske ligheder mellem dem. Med det andet anbringendes tredje led anfægtes den appellerede dom, for så vidt som den i forbindelse med den samlede bedømmelse af risikoen for forveksling ikke tog den faktiske brug af varemærkerne på markedet i betragtning.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2015/2424 af 16.12.2015 om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker og Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker og om ophævelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 2869/95 om de gebyrer, der skal betales til Harmoniseringskontoret for det indre marked (varemærker og mønstre) (EUT L 341, s. 21).
1)

Er en national forskrift, hvorefter en bruger af en jernbaneinfrastrukturindretning, som af en infrastrukturforvalter er blevet sagsøgt ved en civilretlig domstol med påstand om betaling af afgifter for brug, eller som anmoder om tilbagebetaling af betalte afgifter for brug, kan gøre gældende, at de af infrastrukturforvalteren fastsatte afgifter ikke er rimelige, forenelig med bestemmelserne i direktivet (1) om infrastrukturvirksomhedens forvaltningsmæssige uafhængighed (artikel 4, stk. 1, 4 og 5), om principperne for afgiftsfastsættelse (artikel 7-12) og om tilsynsorganets opgaver (artikel 30)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 428/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 11. august 2016 — Roland Becker mod Hainan Airlines Co. Ltd

(Sag C-447/16)

(2016/C 428/06)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Roland Becker

Sagsøgt: Hainan Airlines Co. Ltd

Præjudicielt spørgsmål

Skal afgangsstedet for den første delstrækning i forbindelse med en passagertransport med to flyvninger uden nævneværdigt ophold i omstigningslufthavnen også betragtes som opfyldelsessted i henhold til artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning (EF) nr. 44/2001 (1), hvis det krav om kompensation i henhold til artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (2), som gøres gældende med søgsmålet, støttes på en forstyrrelse, som er indtrådt på den anden delstrækning, og søgsmålet er rettet mod kontrahenten for transportkontrakten, som ganske vist er transporterende luftfartsselskab for den anden flyvning, men ikke for den første flyvning?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295 (EUT L 46, s. 1).
1)

Skal artikel 5, nr. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 (1) af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at begrebet »sager om kontraktforhold« også omfatter et krav på kompensation i henhold til artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, som gøres gældende over for et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den pågældende passagers kontrahent?