ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), c) og d), og artikel 193-273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som fra den 1. januar 2007 har erstattet artikel 2 og 22 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, samt artikel 10 EF, idet den ved artikel 2, stk. 44, i lov nr. 350 af 24. december 2003 om det årlige og flerårlige statslige budget (finansloven af 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)) har udstrakt den afgiftseftergivelse, som er i fastsat i artikel 8 og 9 i lov nr. 289 af 27. december 2002 om det årlige og flerårlige statslige budget (finansloven af 2003) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)), til at gælde for 2002 og dermed generelt og udifferentieret har frafaldet kontrol af afgiftspligtige transaktioner, der er udført i løbet af afgiftsperioden 2002.
Begrebet »forbrændingsanlæg« i artikel 3, nr. 4, i direktiv 2000/76 om forbrænding af affald vedrører enhver stationær eller mobil teknisk enhed samt udstyr, der anvendes til varmebehandling af affald, såfremt de stoffer, der opstår ved anvendelsen af varmebehandlingsmetoden, efterfølgende forbrændes, og tilstedeværelsen af en forbrændingslinje er i denne forbindelse ikke et nødvendigt kriterium for en sådan kvalifikation.

For så vidt angår et energiforsyningskompleks, der består af et gasanlæg beliggende tæt ved et kraftværk, hvortil gasanlægget leverer en renset gas, der er opnået ved forgasning af affald, og som anvendes i dette kraftværk som brændsel sammen med fossilt brændsel, skal der principielt foretages en særskilt bedømmelse af gasanlægget og kraftværket ved anvendelsen af direktiv 2000/76 om forbrænding af affald.

Et gasanlæg, hvis formål er at frembringe produkter i luftform, i det konkrete tilfælde rågas, ved hjælp af varmebehandling af affald, skal således kvalificeres som et »kombineret forbrændingsanlæg« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 3, nr. 5, i nævnte direktiv, hvorimod et kraftværk, der som tilskudsbrændsel udnytter den rågas, der er frembragt ved kombineret forbrænding af affald i et gasanlæg, hvilken rågas i vidt omfang erstatter fossilt brændsel, der ellers anvendes i produktionen, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Ved kvalifikationen af en enhed som forbrændingsanlæg eller som kombineret forbrændingsanlæg skal der herved ikke tages hensyn til, hvilken kvalifikation der vil gøre det muligt at nå det emissionsniveau, der er mest gunstigt for miljøet.

(jf. præmis 25 og 41-43 samt domskonkl. 3)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, artikel 4, stk. 1, litra b), tredje afsnit, og artikel 12 i Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001, idet den — ikke anerkender eksamensbeviser i optometri udstedt af de italienske kompetente myndigheder efter uddannelser inden for rammerne af en aftale, i henhold til hvilken en uddannelse, der gives af et privat organ i Grækenland, godkendes af nævnte myndigheder — underlægger bedømmelsen af ansøgninger om anerkendelse af italienske eksamensbeviser i optometri et krav om, at de italienske myndigheder skal besvare fem spørgsmål, som de græske myndigheder tidligere har tilsendt dem, og — underlægger bedømmelsen af ansøgninger om anerkendelse af italienske eksamensbeviser i optometri et krav om, at de italienske myndigheder skal besvare fem spørgsmål, som de græske myndigheder tidligere har tilsendt dem, og — ikke giver ansøgere, som har indgivet ansøgninger om anerkendelse af italienske eksamensbeviser i optometri inden ikrafttrædelsen af lov nr. 2916/2001 om strukturen for universitetsundervisningen og dermed sidestillet undervisning og om regulering af spørgsmål vedrørende denne undervisnings teknologiske sektor, ret til at vælge mellem en prøvetid og en egnethedsprøve.
Artikel 4, stk. 2, i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter, som bestemmer, at arbejdsgiveren, såfremt arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet ophæves, fordi overførslen medfører en væsentlig ændring af arbejdsvilkårene til skade for arbejdstageren, anses for at være ansvarlig for arbejdskontraktens eller arbejdsforholdets ophævelse, skal fortolkes således, at i tilfælde af at en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold ophæves, fordi betingelserne for anvendelsen af denne bestemmelse er opfyldt, og uanset om erhververen har tilsidesat nogen af sine forpligtelser i henhold til direktivet, påhviler det ikke medlemsstaterne at garantere arbejdstageren samme ret til en økonomisk erstatning fra erhververen, som denne kan gøre gældende, når arbejdsgiveren ulovligt ophæver arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet. Imidlertid skal den nationale ret inden for rammerne af sin kompetence sikre, at erhververen i et sådant tilfælde i det mindste bærer de følger, som er fastsat i gældende national ret, når arbejdsgiveren er ansvarlig for ophævelsen af arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet, såsom udbetaling af løn og andre ydelser, der i henhold til national ret svarer til den opsigelsesperiode, som arbejdsgiveren skal overholde.

(jf. præmis 30 og 35 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 4. december 2008 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-247/07)

»Traktatbrud — direktiv 2003/35/EF — udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet — offentlig deltagelse — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 5)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse (EUT L 156, s. 17).

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 4. december 2008 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-247/07)

»Traktatbrud — direktiv 2003/35/EF — udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet — offentlig deltagelse — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 5)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse (EUT L 156, s. 17).

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
—

beviset for, at brugen af det yngre varemærke skader eller ville skade det ældre varemærkes særpræg, forudsætter, at det er godtgjort, at der er sket en ændring i den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren af de varer eller tjenesteydelser, som det ældre varemærke er registreret for, der er forårsaget af brugen af det yngre varemærke, eller at der er en alvorlig risiko for, at en sådan ændring vil forekomme i fremtiden.
Sag C-306/07

Ruben Andersen

mod

Kommunernes Landsforening som mandatar for Slagelse Kommune (tidligere Skælskør Kommune)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Højesteret)

»Underretning af arbejdstagere — direktiv 91/533/EØF — artikel 8, stk. 1 og 2 — anvendelsesområde — arbejdstagere »omfattet« af en kollektiv overenskomst — begreberne »midlertidig« arbejdskontrakt og »midlertidigt« ansættelsesforhold«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 19. juni 2008 I ‐ 10281

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. december 2008 I ‐ 10298

Sammendrag af dom

Artikel 8, stk. 1, i direktiv 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale retsforskrifter, som fastsætter, at en kollektiv overenskomst, der sikrer gennemførelsen af dette direktivs bestemmelser i national ret, finder anvendelse på en arbejdstager, selv når denne ikke er medlem af en organisation, som er deltager i en sådan overenskomst. (jf. præmis 30 og domskonkl. 1)

Artikel 8, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en arbejdstager, som ikke er medlem af en organisation, som er deltager i en overenskomst, der regulerer denne arbejdstagers ansættelsesforhold, kan anses for »omfattet af« denne overenskomst i nævnte bestemmelses forstand. (jf. præmis 38 og domskonkl. 2)
Sag C-161/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Republikken Østrig

»Traktatbrud — artikel 43 EF — national lovgivning, der fastsætter betingelser for registrering af virksomheder efter ansøgning af statsborgere fra de nye medlemsstater — procedure for attestation for selvstændige«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 18. september 2008 I ‐ 10673

Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. december 2008 I ‐ 10685

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner

(Art. 43 EF og 46 EF)

En medlemsstat, hvis nationale lovgivning for registrering af selskaber i handelsregisteret efter ansøgning fra statsborgere fra de medlemsstater, der tiltrådte Den Europæiske Union den 1. april 2004 — med undtagelse af Republikken Cypern og Republikken Malta — som er selskabsdeltagere i et personselskab eller mindretalsaktionærer i et anpartsselskab, kræver, at en arbejdsmarkedstjeneste fastslår, at de er selvstændige, eller at der fremlægges en fritagelse for arbejdstilladelse, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF. Artikel 43 EF forbyder nemlig, at en medlemsstat i sin lovgivning for personer og selskaber, som udnytter retten til at etablere sig dér, fastsætter vilkår for deres udøvelse af virksomhed, som adskiller sig fra de vilkår, der er fastsat for landets egne statsborgere. Den omstændighed, at det kun er statsborgere fra de otte nye medlemsstater, der er underlagt yderligere formaliteter i forhold til dem, der finder anvendelse på indenlandske statsborgere, med hensyn til deres adgang til nævnte virksomhed, tilsidesætter derfor netop dette forbud.

Forskelsbehandling kan kun henhøre under en af de undtagelser, der er omhandlet i artikel 46 EF, hvorefter diskriminerende foranstaltninger skal være begrundet i hensyn til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed. Selv om det herved forudsættes, at en risiko for omgåelse af overgangsreglerne om den frie bevægelighed for arbejdstagere hidrørende fra de otte nye medlemsstater vil kunne skabe en forstyrrelse af den offentlige orden i den pågældende medlemsstat, er den pågældende restriktion for etableringsfriheden ikke begrundet, medmindre sidstnævnte i tilstrækkelig grad godtgør, at det mål om et velfungerende arbejdsmarked, som den pågældende lovgivning tilsigter, nødvendiggør indførelse af et generelt system med forudgående tilladelse, der finder anvendelse på samtlige de berørte erhvervsdrivende fra de otte nye medlemsstater, og at dette mål ikke kan nås gennem foranstaltninger, som er mindre restriktive for etableringsfriheden.

(jf. præmis 28-30, 32, 38, 41 og 42 samt domskonkl.)
behandles i en sms-tjeneste, hvor mobiltelefonbrugere kan sende en tekstbesked med angivelse af en persons navn og hjemkommune til et givent nummer og som svar modtage oplysninger om den pågældende persons løn- og kapitalindkomst samt formue.

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, som omhandler direktivets anvendelsesområde, skal fortolkes således, at der foreligger en aktivitet, der skal betragtes som »behandling af personoplysninger« i denne bestemmelses forstand, når oplysninger om fysiske personers løn- og kapitalindkomst samt formue

Artikel 9 i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, som omhandler forholdet mellem beskyttelsen af personoplysninger og ytringsfriheden, skal fortolkes således, at aktiviteter, hvorved oplysninger om fysiske personers løn- og kapitalindkomst samt formue

— indsamles fra skattemyndighedernes offentligt tilgængelige dokumenter og behandles med henblik på offentliggørelse

— offentliggøres i en tryksag, i alfabetisk orden og inddelt efter indkomst i omfattende kommuneinddelte kataloger

— videregives på en cd-rom med henblik på anvendelse i forretningsmæssigt øjemed

— behandles i en sms-tjeneste, hvor mobiltelefonbrugere kan sende en tekstbesked med angivelse af en persons navn og hjemkommune til et givent nummer og som svar modtage oplysninger om den pågældende persons løn- og kapitalindkomst samt formue,

skal anses for aktiviteter, der udgør behandling af personoplysninger, som udelukkende finder sted »i journalistisk øjemed« i denne bestemmelses forstand, såfremt nævnte aktiviteter — uanset hvilket middel der anvendes til videregivelsen — udelukkende har til formål at udbrede oplysninger, synspunkter eller idéer til offentligheden, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere.

Under alle omstændigheder er disse aktiviteter ikke forbeholdt medieselskaberne og kan være forbundet med et ønske om at opnå en økonomisk gevinst.

(jf. præmis 61 og 62 samt domskonkl. 2)
Ordlyden af vedtægtens artikel 10, der fastsætter, at der skal oprettes et Vedtægtsudvalg, som skal høres om alle forslag til ændring af vedtægten, og som kan formulere forslag inden for rammerne af en sådan ændring, er klart uforenelig med en restriktiv fortolkning. Kommissionen er forpligtet til på ny at høre dette udvalg inden Rådets vedtagelse af de pågældende bestemmelser, når ændringer til et vedtægtsforslag væsentligt ændrer forslagets indhold, mens en sådan forpligtelse ikke foreligger med hensyn til punktuelle ændringer med begrænset virkning. Spørgsmålet, om en ændring er væsentlig, skal bedømmes ud fra de ændrede bestemmelsers indhold og stilling i hele den dispositive del, og ikke ud fra de individuelle konsekvenser, disse kan have på de berørte tjenestemænd.

I den forbindelse er den ændring af lønklassen A7 til lønklasse A*6, som følger af den karriereændring, der blev indført af fællesskabslovgiver den 1. maj 2004, og som oprindeligt var blevet fastsat i den bestemmelse, der nu er vedtægtens artikel 12, stk. 3, i bilag XIII, ikke væsentlig, da den udgør et supplement til nævnte karriereændring, som må bedømmes ud fra hele opbygningen og hele perspektivet i en fortløbende ændring af karriere. Da denne ændring ikke afviger væsentligt fra den tekst, der var blevet forelagt Vedtægtsudvalget — som således har kunnet udtale sig om muligheden for at overveje en forskel i lønklasser ved ansættelse mellem de tjenestemænd, der havde bestået de udvælgelsesprøver, som var afsluttet før vedtægtsændringen trådte i kraft, og som var blevet ansat før denne dato, og de tjenestemænd, der var blevet ansat efter denne dato — var det ikke nødvendigt at høre udvalget på ny.

(jf. præmis 50-53)
Når der er tale om en fællesskabsretsakt, påhviler det fællesskabslovgiver at godtgøre eksistensen af de objektive kriterier, der er fremført som begrundelse, og at forelægge Domstolen de oplysninger, som er nødvendige til efterprøvelse af, at der er anvendt sådanne kriterier.

En forskellig behandling er berettiget, når den er baseret på et objektivt og rimeligt kriterium, dvs. når den beror på et med den pågældende lovgivning lovligt tilstræbt formål, og når forskellen står i rimeligt forhold til det formål, som tilstræbes med denne behandling.

Ved udøvelsen af sit skøn på miljøområdet skal fællesskabslovgiver ud over hovedformålet vedrørende beskyttelsen af miljøet fuldt ud tage hensyn til de berørte interesser. Ved undersøgelsen af de forpligtelser, som er forbundet med forskellige mulige foranstaltninger, må det antages, at de tilstræbte formål ganske vist kan være af så stor betydning, at de kan begrunde, at foranstaltningerne har væsentlige negative økonomiske følger for visse erhvervsdrivende, men udøvelsen af fællesskabslovgivers skøn må ikke medføre resultater, som åbenbart er mindre hensigtsmæssige end dem, der kan opnås ved anvendelse af andre foranstaltninger, som også er egnede til disse formål.

Ved udøvelsen af de beføjelser, som er tillagt fællesskabslovgiver, tilkommer der denne et vidt skøn, når de foranstaltninger, der skal træffes, indebærer valg af politisk, økonomisk og social karakter, og når fællesskabslovgiver skal foretage komplekse vurderinger. Endvidere er det berettiget, at fællesskabslovgiver går etapevis frem, når denne skal omstrukturere en sektor eller indføre en kompliceret ordning og bl.a. træffe foranstaltninger på grundlag af de indvundne erfaringer.

Den gennemgang, som er foretaget på grundlag af ligebehandlingsprincippet, af direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF, som ændret ved direktiv 2004/101, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om dets gyldighed, for så vidt som det indebærer, at ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner finder anvendelse på jern- og stålsektoren, hvorimod den kemiske sektor og sektoren for ikke-jernholdige metaller ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.

Dels er den ordning for handel med kvoter, som er indført ved direktiv 2003/87, en ny og kompleks ordning, hvis indførelse og funktion kunne være blevet forstyrret, såfremt der havde medvirket for mange deltagere, dels var den oprindelige afgrænsning af direktiv 2003/87’s anvendelsesområde bestemt af formålet om at nå den kritiske mængde af deltagere, som var nødvendige for at indføre ordningen.

I betragtning af ordningens nye og komplekse karakter var det berettiget, at fællesskabslovgiver inden for rammerne af sin skønsbeføjelse foretog den oprindelige afgrænsning af anvendelsesområdet for direktiv 2003/87 og valgte at følge en gradvis fremgangsmåde, som bl.a. var baseret på de erfaringer, som blev erhvervet under den første fase af direktivets anvendelse, for ikke at forstyrre ordningens indførelse.

(jf. præmis 60, 61 og 74 samt domskonkl.)
Sag C-491/07

Straffesag

mod

Vladimir Turanský

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht für Strafsachen Wien)

»Konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen — artikel 54 — princippet ne bis in idem — anvendelsesområde — begrebet »endelig dom« — en politimyndigheds afgørelse om at indstille strafforfølgning — afgørelse, som ikke indebærer, at adgangen til strafforfølgning ophører, og ikke har negativ retsvirkning (ne bis in idem) efter national ret«

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 22. december 2008 I ‐ 11041

Sammendrag af dom

Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokollen om integration af Schengenreglerne – konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – princippet ne bis in idem

(Konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, art. 54)

Princippet ne bis in idem, som er fastslået i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, som har til formål at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters område, finder ikke anvendelse på en afgørelse, hvorved en myndighed i en kontraherende stat efter en materiel prøvelse af en sag, som verserer for den, på et stadium, før der rejses tiltale mod en person, der er mistænkt for at have begået et strafbart forhold, beslutter at indstille den indledte straffesag, såfremt denne afgørelse efter denne stats nationale lovgivning ikke indebærer, at adgangen til strafforfølgning definitivt ophører, og dermed ikke udgør en hindring for ny strafforfølgning på grund af de samme handlinger i denne stat.

En afgørelse truffet af en politimyndighed, der, uanset at den indstiller strafforfølgningen, ikke indebærer, at adgangen til strafforfølgning definitivt ophører efter den omhandlede nationale retsorden, udgør følgelig ikke en afgørelse, der giver grundlag for at antage, at der er afsagt »endelig dom« over for denne person som omhandlet i nævnte konventions artikel 54.

(jf. præmis 40, 41 og 45 samt domskonkl.)