ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ved udarbejdelsen af bedømmelsesrapporter vedrørende tjenestemænd skal der tages hensyn til de opgaver, som udføres af personalerepræsentanter, således at disse ikke lider ulemper på grund af deres opgaver. Følgelig skal første og anden bedømmer, selv om de alene har kompetence til at vurdere de præstationer, som en tjenestemand, der har hverv som personalerepræsentant, yder i forbindelse med den stilling, han er placeret i — bortset fra de med hans hverv som personalerepræsentant forbundne opgaver — tage hensyn til de krav, som udøvelsen af repræsentationshvervene stiller. Sagt mere præcist skal de tage hensyn til, at den pågældende i overensstemmelse med gældende vedtægtsbestemmelser i givet fald har brugt færre arbejdsdage i tjenesten end det normale antal arbejdsdage inden for referenceperioden. Bedømmelsen af tjenestemandens kvalifikationer og arbejde skal derfor foretages på grundlag af de præstationer, som institutionen normalt kan forvente af en tjenestemand i samme lønklasse inden for en periode af tilsvarende længde som den, han faktisk har anvendt på sit arbejde i tjenesten, efter fradrag af den tid, han i overensstemmelse med gældende vedtægtsbestemmelser har brugt på sin opgaver som personalerepræsentant.

Hvis en institution ikke har vedtaget en særlig ordning for bedømmelse af tjenestemænd, der udfører opgaver som personalerepræsentanter, er bedømmerne ikke berettiget til at vurdere disse opgaver. Det gælder derimod ikke, hvis der er indført en ordning for ad hoc-bedømmelse af disse tjenestemænd.

Ifølge den ordning, Kommissionen har indført, skal der afgives udtalelse af en ad hoc-bedømmelsesgruppe og eventuelt af et paritært ad hoc-appeludvalg.

Formålet med indhentning af udtalelse fra ad hoc-bedømmelsesgruppen er at give bedømmeren de nødvendige oplysninger til vurdering af de funktioner, som den bedømte tjenestemand udøver som personale- eller fagforeningsrepræsentant, da disse funktioner anses for at udgøre et led i den tjeneste, som tjenestemanden er forpligtet til at udføre i institutionen. Endvidere skal bedømmeren ifølge artikel 3, stk. 6, andet led, og artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, som er vedtaget af Kommissionen, høre ad hoc-bedømmelsesgruppen inden udfærdigelsen af det første udkast til bedømmelsen.

Bedømmeren er følgelig forpligtet til at tage hensyn til udtalelsen fra ad hoc-bedømmelsesgruppen ved udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten for en tjenestemand, der udfører opgaver som personale- eller fagforeningsrepræsentant. Han er dog ikke forpligtet til at følge udtalelsen. Hvis ikke han følger den, skal han angive grundene hertil. Begrundelseskravet kan ikke opfyldes alene ved at vedlægge bedømmelsesrapporten udtalelsen.

De anførte principper gælder, med de nødvendige tilpasninger, tillige for udtalelsen fra det paritære ad hoc-appeludvalg. Det fremgår således af bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, at »anden bedømmer ved udfærdigelsen af bedømmelsen skal tage hensyn« til udtalelsen fra det paritære ad hoc-appeludvalg.

(jf. præmis 51-56) Henvisning til: Maurissen mod Revisionsretten.
RETTENS DOM (én enkelt dommer)

23. oktober 2003

Sag T-279/01

Giorgio Lebedef

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelsesrapport — forsinket udfærdigelse — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1203

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelser om delvis afslag på sagsøgerens klager med henblik på at opnå godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, denne led ved den forsinkede udfærdigelse af hans bedømmelsesrapporter for perioden 1995/1997 og 1997/1999, dels om godtgørelse for denne ikke-økonomiske skade.

Udfald:

Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 1500 EUR tillige med det beløb på 619,73 EUR, som allerede er tilkendt af ansættelsesmyndigheden. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag
Et annullationssøgsmål til prøvelse af den afgørelse, der afviser klagen over den oprindelige afgørelse, indebærer, at Retten forelægges en akt, der indeholder et klagepunkt, som der er indgivet klage over.

Udbetalingen af det tilskud, der er omhandlet i artikel 2, stk. 5, i bilag VII til vedtægten, forlænges uden hensyn til barnets alder, såfremt barnet er vedvarende svageligt eller lider af en alvorlig sygdom, der hindrer det i selv at sørge for sit underhold, og dette gælder under hele sygdommens eller lidelsens varighed. Den kompetente myndighed er ved denne bestemmelse ikke tillagt nogen skønsmæssig beføjelse til at tage stilling til, om det pågældende tilskud skal udbetales eller ej, men er ved denne bestemmelse tillagt en bunden kompetence forstået på den måde, at det af bestemmelsens ubetingede affattelse fremgår, at myndigheden er forpligtet til at udbetale børnetilskud, når den har konstateret, at de deri opregnede betingelser er opfyldt.

Da de fællesskabsretlige bestemmelser, der giver ret til finansielle ydelser, skal fortolkes strengt, må det i hvert enkelt tilfælde undersøges, om det sociale formål, der forfølges med udbetalingen af børnetilskud, hvis fortsatte udbetaling finder sted udelukkende med hjemmel i artikel 2, stk. 5, i bilag VII til vedtægten, er opnået.

Det følger heraf, at det påhviler den berørte myndighed ved anvendelsen af denne bestemmelse i hvert enkelt tilfælde, idet der tages hensyn til alle omstændigheder i den foreliggende sag, at afgøre, om de er tale om en alvorlig sygdom eller en langvarig lidelse, der hindrer barnet i selv at sørge for sit underhold, uden at den derved kan påberåbe sig et forud fastsat objektivt kriterium.

(jf. præmis 37-40 og 43)

Henvisning til: Domstolen, 7. maj 1992, sag C-70/91 P, Rådet mod Brems, Sml. I, s. 2973, præmis 5; Retten, 30. november 1994, sag T-498/93, Dornonville mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 257, og II, s. 813, præmis 31 og 38.
En afgørelse fra en fællesskabsinstitution, der meddeles hele personalet, og som har til formål at sikre de berørte tjenestemænd ens behandling med hensyn til bedømmelsen, udgør, selv om den ikke kan anses for at være en almindelig gennemførelsesbestemmelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 110, en intern regel, der må betragtes som en vejledende retningslinje, som administrationen har pålagt sig selv, og som den ikke må tilsidesætte uden begrundelse, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive krænket.

En regel, der er vedtaget inden for en tjenestegren, og som bedømmeren anser for bindende, og som, idet den fraviger den gældende bedømmelsesvejledning, fastsætter et bestemt loft for pointtildelingen samt et gennemsnit, gør indgreb i dennes bedømmelsesfrihed i forbindelse med bedømmelsen af en tjenestemands indsats.

Administrationen skal påse, at bedømmelsesrapporterne affattes regelmæssigt på de datoer, der er fastsat i vedtægten, og at de udarbejdes regelmæssigt dels ud fra hensynet til god sagsbehandling, dels for at varetage tjenestemændenes interesser. En forsinkelse med udarbejdelse af bedømmelsesrapporter kan i sig selv skade tjenestemanden, alene fordi forløbet af hans karriere kan påvirkes af, at der ikke er udfærdiget en rapport på et tidspunkt, hvor der skal træffes beslutninger vedrørende ham. Thi en tjenestemand, der kun er i besiddelse af en ikke forskriftsmæssig og ufuldkommen personlig aktmappe, påføres af denne årsag en ikke-økonomisk skade, der følger af den tilstand af usikkerhed og ængstelse, som han befinder sig i med hensyn til sin fremtidige karriere. I mangel af særlige omstændigheder, der kan berettige den konstaterede forsinkelse, begår administrationen en tjenstlig fejl, der medfører, at den ifalder erstatningsansvar.

Derimod kan en tjenestemand ikke klage over den forsinkelse, der er opstået med udarbejdelsen af hans bedømmelsesrapport, når han selv — i det mindste delvist -er skyld i denne forsinkelse, eller når han i betydeligt omfang har medvirket hertil. Den blotte omstændighed, at tjenestemanden i forbindelse med bedømmelsesproceduren i overensstemmelse med de gældende relevante bestemmelser har gjort brug af muligheden for at rette henvendelse til forskellige instanser, der har beføjelse til at intervenere i den nævnte procedure, har ikke til følge, at tjenestemanden i betydeligt omfang er ansvarlig for forsinkelsen.

(jf. præmis 58-65)

Henvisning til: Domstolen, 18. december 1980, forenede sager 156/79 og 51/80, Gratreau mod Kommissionen, Sml. s. 3943. præmis 15; Domstolen, 6. februar 1986, forenede sager 173/82, 157/83 og 186/84, Castille mod Kommissionen, Sml. s. 497. præmis 36; Retten, 8. november 1990. sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen. Sml. II, s. 619, præmis 41; Retten, 16. december 1993, sag T-20/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1423, præmis 50; Retten, 28. maj 1997, sag T-59/96, Burban mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 109, og II, s. 331, præmis 44 og 50; Retten, 12. juni 2002, sag T-187/01, Mellone mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 81, og II, s. 389, præmis 77-79.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Almindelige og afsluttende bestemmelser — medlemsstaternes kompetence til at vedtage foranstaltninger, som har til formål at sikre den nationale sikkerhed — produktion og handel med våben — påvirkning af konkurrencen inden for markedet for produkter, som ikke specifikt anvendes til militære formål — bestemt procedure, der er indført ved artikel 298 EF — Kommissionens kompetence — grænser — [Art. 86, stk. 3, EF, art. 88 EF, art. 296, stk. 1, litra b), EF og art. 298 EF]

2. Passivitetssøgsmål — passivitetens ophør før sagens anlæg — afvisning — (Art. 232 EF og art. 233, stk. 1, EF)

Sammendrag

1. Ordningen i artikel 296, stk. 1, litra b), EF har til formål at opretholde medlemsstaternes handlefrihed på visse områder, der vedrører forsvar og national sikkerhed. Artiklen er – for så vidt angår den form for virksomhed, som den vedrører, og de betingelser, som den fastsætter – almengyldig og kan dermed påvirke alle de almindelige bestemmelser i traktaten, navnlig dem, der vedrører konkurrencereglerne, og tildeler medlemsstaterne en særlig vid skønsbeføjelse ved vurderingen af de behov, der gør sig gældende ved beskyttelsen af deres væsentlige sikkerhedsinteresser. De foranstaltninger, som medlemsstaterne kan vedtage, må ikke forringe konkurrencevilkårene inden for fællesmarkedet for »varer, som ikke er bestemt specielt til militære formål«.

Når en medlemsstat vedtager en støtteforanstaltning til fordel for virksomhed i form af fremstilling eller handel med militære våben, der er identificeret som sådanne af Rådet, ud fra hensyn, der er baseret på nødvendigheden af at beskytte sine væsentlige nationale sikkerhedsinteresser, finder konkurrencereglerne ikke anvendelse på en sådan statsstøtte, hvorfor Kommissionen ikke kan gøre brug af undersøgelsesproceduren i artikel 88 EF. Såfremt Kommissionen finder, at den omhandlede foranstaltning kan fremkalde konkurrencefordrejning, foranstalter den en undersøgelse heraf sammen med den pågældende medlemsstat, uden at den kan meddele den pågældende medlemsstat en endelig beslutning eller et direktiv, men med mulighed for direkte at anlægge traktatbrudssøgsmål ved Domstolen, såfremt den finder, at en medlemsstat har misbrugt den i artikel 296 EF fastsatte beføjelse.

(jf. præmis 58, 59, 63, 64 og 74)

2. Et passivitetssøgsmål kan ikke antages til realitetsbehandling, når Kommissionen allerede havde taget stilling, som omhandlet i artikel 232 EF, før sagens anlæg. En dom, som i et sådant tilfælde fastslår, at den sagsøgte institution har udvist passivitet, kan ikke give anledning til foranstaltninger til opfyldelse af dommen i henhold til artikel 233, stk. 1, EF.

(jf. præmis 92)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker — appel og søgsmål — sag anlagt til prøvelse af en afgørelse fra Harmoniseringskontorets Indsigelsesafdeling — appelkammerets prøvelse — rækkevidde — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 61, stk. 1, og art. 62, stk. 1)

Sammendrag

I forbindelse med klager, der indgives til appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) med påstand om omgørelse af en afgørelse truffet af Indsigelsesafdelingen, er omfanget af den prøvelse, som appelkammeret er forpligtet til at foretage, i betragtning af den funktionelle kontinuitet, der er mellem de enheder ved Harmoniseringskontoret, der træffer afgørelse i første instans og appelkamrene, i princippet ikke afgrænset af de anbringender, som den part, der har indgivet klagen, har fremsat. Selv om den part, der har indgivet klagen, ikke har fremsat et specifikt anbringende, er appelkammeret ikke desto mindre forpligtet til – i lyset af alle de relevante retlige og faktiske oplysninger – at prøve, om en ny afgørelse med samme konklusion som den afgørelse, der er genstand for klagen, lovligt kan – eller ikke kan – træffes på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om klagen.

(jf. præmis 25 og 29)
RETTENS DOM (én eneste dommer)

30. september 2003

Sag T-17/01

Georgios Rounis

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — artikel 17, stk. 2, litra a) og b), i bilag VII til vedtægten — overførsel af en del af lønnen i en anden medlemsstats valuta end det lands valuta, i hvilket institutionen har sæde — betingelser — tab — talmæssigt opgjorte påstande«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1079

Angående:

Påstand om fastsættelse af den erstatning, som Kommissionen er blevet dømt til at betale til sagsøgeren som følge af Rettens annullation af Kommissionens afgørelse af 24. februar 2000, hvori det bestemtes, at sagsøgeren kun kunne overføre 19% af sit månedlige nettovederlag til Det Forenede Kongerige.

Udfald:

Kommissionen betaler sagsøgeren en erstatning på 17394,64 GBP plus morarenter med en årlig rente på 5,25%, til betaling sker. I øvrigt frifindes Kommissionen i erstatningssøgsmålet. Kommissionen betaler sagens omkostninger i forbindelse med den procedure, der har givet anledning til Rettens dom af 16. maj 2002, sag T-17/01, Rounis mod Kommissionen. Inden for rammerne af den foreliggende sag bærer Kommissionen sine egne omkostninger samt betaler en tredjedel af sagsøgerens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – vederlag – regelmæssig overførsel til et land uden for det land, hvor der gøres tjeneste – regelmæssige og dokumenterede udgifter i det land, hvortil overførslen foretages – udgifterne til tjenestemænds børns studier – det højeste beløb, der kan overføres

[Art. 17, stk. 2, litra b), i bilag VII til tjenestemandsvedtægten; ordning vedrørende de nærmere vilkår for overførsel af en del af en tjenestemands indtægter, art. 2, stk. 2, første led]

Det beløb, der kan overføres som følge af tjenestemænds børns studier, udgør et fast beløb svarende til tre gange det beløb, der udbetales som simpelt børnetilskud, som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, forhøjet med uddannelsestillæg, der er foreskrevet i samme bilags artikel 3, stk. 1, som faktisk modtages for det berørte barn.

I mangel af en udtrykkelig bestemmelse, der giver adgang til ud over det faste beløb at overføre et beløb til dækning af rejseudgifter eller et beløb svarende til et underholdsbidrag til det berørte barn, kan sådanne udgifter ikke være genstand for overførsel og skal anses for at være indeholdt i det faste beløb.

(jf. præmis 27-29)
RETTENS DOM (Femte Afdeling)

10. juni 2004

Sag T-258/01

Pierre Eveillard

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — disciplinærordning — indplacering på et lavere løntrin — vedtægtens artikel 11 og 14 — kontrakt om bevogtning af Kommissionens bygninger«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-747

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 25. juni 2001 om afvisning af sagsøgerens klage af 13. marts 2001, hvori sagsøgeren anfægtede ansættelsesmyndighedens afgørelse af 19. december 2000 om over for ham at anvende den disciplinære sanktion indplacering to løntrin lavere.

Udfald:

Afgørelsen af 19. december 2000 om over for sagsøgeren at anvende den disciplinære sanktion indplacering to løntrin lavere annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – søgsmål til prøvelse af afvisningen af klagen – formaliteten (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) Tjenestemænd – rettigheder og pligter – forslag fra en tjenestemand i kategori B om at ansætte personale til administrative opgaver i forbindelse med en kontrakt om bevogtning – almindelig udbredt praksis, der blev tilskyndet af de overordnede og ikke i sig selv var svigagtig – tilsidesættelse af vedtægtsbestemmelserne – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 11)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – erstatningssøgsmål – sag om erstatningskrav, der udspringer af et kontraktforhold – voldgiftsbestemmelse – foreligger ikke – Fællesskabets retsinstanser ikke kompetente

(Art. 235 EF, 238 EF og 240 EF)

2. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – stævning med påstand om erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution

[Domstolens statut, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Når der ikke foreligger en voldgiftsbestemmelse, jf. artikel 238 EF, kan Retten, når der som her indbringes et erstatningssøgsmål for den i henhold til artikel 235 EF, kun træffe afgørelse i denne sag, for så vidt den reelt angår et erstatningskrav, der udspringer af et kontraktforhold. I modsat fald ville Retten udvide sin dømmende kompetence ud over de tvister, hvis påkendelse udtømmende er forbeholdt den ved artikel 240 EF, da denne bestemmelse tværtimod forbeholder de nationale dømmende myndigheder en almindelig kompetence til at påkende søgsmål, hvori Fællesskabet er part.

(jf. præmis 50)

2. I henhold til artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut og i henhold til artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal stævningen bl.a. angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde, fremgår af selve stævningen.

For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette.

(jf. præmis 56, 58 og 59)
Da udgifterne til forebyggende undersøgelser for alvorlige sygdomme i henhold til vedtægtens artikel 72 godtgøres med 100%, gælder den fuldstændige godtgørelse også for lægeundersøgelser, som kan afsløre, at der ikke foreligger en alvorlig sygdom, idet disse har til formål at fastslå, om der foreligger en sådan sygdom. Formålet med bestemmelsen er således at tilskynde til forebyggende undersøgelser for alvorlige sygdomme for på et tidligt tidspunkt at sikre en effektiv behandling herafog herved at bidrage dels til, at udviklingen af alvorlige sygdomme forebygges i patientens interesse, dels til at hindre, at der opstår større behandlingsudgifter for den fælles sygeforsikringsordning for De Europæiske Fællesskabers institutioner.

Denne løsning gælder så meget desto mere, når patienten alierede er ramt af en alvorlig sygdom, der er anerkendt af fællesskabsinstitutionerne. I et sådant tilfælde bør det nemlig så meget desto mere erkendes, at lægerne er berettigede til at ordinere alle de nødvendige undersøgelser med henblik på at kontrollere, om de af patienten konstaterede symptomer er udtryk for denne sygdoms genopståen.

(jf. præmis 54 og 55)
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – social sikring – sygeforsikring – udgifter som følge af sygdom – behandling, som kræver forhåndstilladelse – begrundelsen for afslag på at godtgøre de afholdte udgifter – ingen ansøgning om forudgående godkendelse eller ansøgning, som er indgivet ulovligt

[Ordningen vedrørende sygesikring, art. 11, stk. 1, litra c)]

2. Tjenestemænd – social sikring – sygeforsikring – afslag på ansøgning om forhåndstilladelse til en operation – afslag begrundet med, at operationen alene ansås for at være af æstetisk karakter – fejlagtigt skøn fra den kompetente myndighed

(Ordningen vedrørende sygesikring, bilag I, punkt II, stk. 5)

3. Tjenestemænd – søgsmål – genstand – fuld prøvelsesret – ansøgning om godtgørelse af lægeudgifter i henhold til den fælles sygesikringsordning – formaliteten

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)

4. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – samme genstand og grundlag – ansøgning om godtgørelse af lægeudgifter vedrørende en behandling, som indgår i et søgsmål til prøvelse af afslaget om forhåndstilladelse til nævnte behandling – formaliteten

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Passivitetssøgsmål – passivitetens ophør efter sagens anlæg – bortfald af sagens genstand –ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Art. 226 EF, 232 EF og 233 EF)

2. Passivitetssøgsmål – anvendelsesområde – tvist om rækkevidden af forpligtelsen til at opfylde en annullationsdom – omfattet

(Art. 232 EF og 233 EF)

3. Passivitetssøgsmål – opfordring til institutionen om at handle – stillingtagen ifølge artikel 232, stk. 2, EF – begreb

(Art. 230 EF og 232, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. Et søgsmål i henhold til artikel 232 EF, som forfølger mål, der er forskellige fra et søgsmål i henhold til artikel 226 EF, bygger på den tankegang, at den pågældende institutions retsstridige undladelse af at handle gør det muligt at anlægge sag ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at undladelsen af at handle er traktatstridig, når den pågældende institution ikke har rådet bod på undladelsen. Dommen i overensstemmelse med en sådan påstand medfører ifølge artikel 233 EF, at den sagsøgte institution har pligt til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af den af Domstolen afsagte dom, hvilket i øvrigt ikke berører adgangen til i anledning af samme dom at rejse krav, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold. Når en sag drejer sig om undladelse af at udstede en retsakt, og denne først er blevet udstedt efter sagens anlæggelse, men før domsafsigelsen, vil en dom, hvorved Domstolen fastslår, at den oprindelige undladelse er retsstridig, ikke længere kunne få de i artikel 233 EF omhandlede retsvirkninger. Heraf følger, at søgsmålets genstand er bortfaldet i et sådant tilfælde, ligesom i det tilfælde, hvor den sagsøgte institution har efterkommet opfordringen til at handle inden for tomånedersfristen, således at det ikke længere er fornødent at træffe afgørelse. Den omstændighed, at institutionens stillingtagen ikke giver sagsøgeren medhold, er i den forbindelse irrelevant, da artikel 232 EF vedrører passivitet i form af en undladelse af at træffe afgørelse eller tage stilling og ikke i form af vedtagelse af en anden retsakt end den, som denne part måtte ønske eller anse for nødvendig.

(jf. præmis 31)

2. Et passivitetssøgsmål er det rette middel til at opnå en prøvelse af spørgsmålet om, hvorvidt institutionen ud over at erstatte den ved en dom annullerede retsakt også havde pligt til i henhold til artikel 233 EF at træffe andre foranstaltninger vedrørende andre retsakter, som ikke var anfægtet under det oprindelige annullationssøgsmål. Heraf følger, at et passivitetssøgsmål ligeledes er det rette middel til at fastslå en institutions retsstridige undladelse af at træffe de foranstaltninger, som er nødvendige til opfyldelsen af en sådan dom.

(jf. præmis 32)

3. En retsakt, der ikke kan anfægtes under et annullationssøgsmål, kan udgøre en stillingtagen, der bringer en institutions passivitet til ophør, hvis den er et led i en procedure, som i princippet skal udmunde i en retsakt, der kan anfægtes under et annullationssøgsmål.

(jf. præmis 53)