Sag T-110/07

Siemens AG

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – opdeling af markedet – indvirkning på fællesmarkedet – begrebet en vedvarende overtrædelse – overtrædelsens varighed – forældelse – bøder – forholdsmæssighed – skærpende omstændigheder – førende rolle – formildende omstændigheder – samarbejde«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – karteller – samordnet praksis – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53, stk. 1)

2. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning – procedure på konkurrenceområdet – anvendelse heraf

(Art. 81, stk. 1, EF; art. 6, stk. 2, EU)

3. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – bevismiddel – anvendelse af en række indicier

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse – Kommissionens fremlæggelse af erklæringer fra andre involverede virksomheder – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53)

5. Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelse – vurdering af et dokuments bevisværdi – kriterier

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed

(Art. 81, stk. 1, EF; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

7. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelse – fremlæggelse af yderligere beviser efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen – lovlig – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25)

8. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – Kommissionen har bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed – omfanget af bevisbyrden

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25)

9. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – princippets rækkevidde – grænser – virksomhedens ret til at udspørge de imod den førte vidner – udelukket

(Art. 81, stk. 1, EF)

10. Konkurrence – karteller – en virksomheds deltagelse i et kartel

(Art. 81, stk. 1, EF)

11. Konkurrence – karteller – overtrædelse – karakter af en samlet overtrædelse – bedømmelseskriterier

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalen, art. 53; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25, stk. 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1A, stk. 4 og 6)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – ingen bindende eller udtømmende liste over kriterier

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – skønsmargen forbeholdt Kommissionen – forhøjelse af det generelle bødeniveau

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

15. Konkurrence – bøder – beslutning om pålæggelse af en bøde – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – førende rolle eller har tilskyndet til overtrædelsen

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2, tredje led)

17. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – førende rolle i overtrædelsen

(Art. 81, stk. 1, EF)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03, punkt 22 og 29)

1. Ved vurderingen af, om en samordnet praksis er forbudt i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, er det ikke nødvendigt at tage hensyn til dens konkrete virkninger, når det fremgår, at den har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked. Det samme gælder analogt i relation til artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).

(jf. præmis 40)

2. Princippet om uskyldsformodning, således som det nærmere fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, hører til de grundlæggende rettigheder, der ifølge Domstolens praksis udgør generelle principper for fællesskabsretten, hvilket desuden er bekræftet ved artikel 6, stk. 2, EU.

Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og alvoren af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder. Der skal tages hensyn til dette princip under en sag med påstand om annullation af en beslutning om pålæggelse af en bøde. Såfremt der hos Retten foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås. Retten kan derfor ikke konkludere, at Kommissionen i tilstrækkeligt omfang har bevist, at den omhandlede overtrædelse foreligger, såfremt Retten fortsat nærer tvivl på dette punkt, navnlig under en sag med påstand om annullation af en beslutning om pålæggelse af en bøde.

(jf. præmis 44 og 45)

3. På det konkurrenceretlige område er det nødvendigt, at Kommissionen baserer sig på præcise og samstemmende beviser, for at den kan fastslå, at overtrædelsen er blevet begået, og for at den kan danne sig en fast overbevisning om, at de påståede overtrædelser udgør mærkbare konkurrencebegrænsninger i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand. Hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser skal imidlertid ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

Når Kommissionen udelukkende på baggrund af, hvordan de omhandlede virksomheder har ageret på markedet, fastslår, at en overtrædelse er blevet begået, er det imidlertid tilstrækkeligt, at virksomhederne påviser omstændigheder, der kaster et andet lys på de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har bevist, og gør det muligt at give en anden, sandsynlig forklaring på de faktiske omstændigheder end den, som Kommissionen har lagt til grund for sin konklusion om, at der foreligger en tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler. En alternativ forklaring på de faktiske omstændigheder er imidlertid kun relevant, når Kommissionen udelukkende baserer sig på de omhandlede virksomheders adfærd på markedet. En sådan forklaring er således irrelevant fra det øjeblik, hvor der ikke blot formodes at forekomme en overtrædelse, men hvor den er bevist. I kraft af princippet om den frie bevisbedømmelse accepteres desuden alle former for beviser for en overtrædelse, hvorved det er irrelevant, at der foreligger en alternativ forklaring, når en overtrædelse i fornødent omfang er bevist ved andre bevismidler end skriftligt bevismateriale.

(jf. præmis 46-49 og 51)

4. Med hensyn til de bevismidler, der kan påberåbes for at fastslå en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og af artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), finder det fællesskabsretlige princip om den frie bevisbedømmelse anvendelse. Navnlig er ingen fællesskabsretlige bestemmelser eller almindelige principper til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden for overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave, der er pålagt Kommissionen ved traktaten, nemlig at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser.

(jf. præmis 50)

5. På det konkurrenceretlige område er det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af fremlagte beviser disses troværdighed. Ifølge de almindeligt anvendte regler om beviser afhænger troværdigheden og dermed et dokuments bevismæssige vægt af dets herkomst, omstændighederne ved dets udarbejdelse, dets adressat og indholdets fornuftige og pålidelige karakter. Der skal især lægges stor vægt på den omstændighed, at et dokument er udarbejdet umiddelbart i tilknytning til de faktiske omstændigheder eller af et direkte vidne til disse faktiske omstændigheder. Desuden skal erklæringer, der går imod anmelderens interesser, i princippet anses for at være særligt pålideligt bevismateriale.

Således skal et vidneudsagn fra en person, som under næsten hele kartellets varighed var én af repræsentanterne for en af de primære aktører i kartellet og dermed har været direkte vidne til de omstændigheder, som han fremstillede i sit vidneudsagn, i princippet anses for at være bevismateriale med en høj bevismæssig vægt.

(jf. præmis 54 og 75)

6. I konkurrencesager medfører en anmodning om at nyde godt af anvendelse af meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager med henblik på at opnå en bødenedsættelse ikke nødvendigvis en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare.

Ikke desto mindre skal erklæringer afgivet af en virksomhed, som beskyldes for at have overtrådt Fællesskabets konkurrenceregler, i det omfang de er bestridt af andre virksomheder, der også foreholdes at have deltaget i en fælles ordning, understøttes af andet bevismateriale for at kunne udgøre et tilstrækkeligt bevis på eksistensen og omfanget af denne fælles ordning.

(jf. præmis 65 og 66)

7. Klagepunktsmeddelelsen skal være formuleret, så parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og dette krav er opfyldt, når den endelige beslutning ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om. Mens det derfor er rigtigt, at en virksomhed ikke kan foreholdes andre overtrædelser i en beslutning end dem, der er formuleret i klagepunktsmeddelelsen, forholder det sig anderledes med de foreholdte omstændigheder, eftersom det i forhold til sidstnævnte er tilstrækkeligt, at de berørte virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig om alle de omstændigheder, der er lagt dem til last. Der er nemlig ikke nogen bestemmelse, der forbyder Kommissionen efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen at tilstille parterne nye dokumenter, som den mener understøtter dens antagelse, forudsat at virksomhederne får den nødvendige tid til at fremføre deres synspunkter i den forbindelse.

(jf. præmis 86 og 87)

8. Det påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor ved på tilstrækkelig måde at påvise de faktiske omstændigheder, der udgør en overtrædelse. Desuden påhviler det den virksomhed, der påberåber sig retten til at bestride, at der foreligger en overtrædelse, at føre bevis for, at betingelserne for at gøre en sådan indsigelse gældende, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser.

Det almindelige princip, hvorefter Kommissionen skal bevise alle de omstændigheder, som overtrædelsen udgøres af, herunder dens varighed, og som kan have indvirkning på Kommissionens endelige konklusioner for så vidt angår overtrædelsens grovhed, påvirkes ikke af den omstændighed, at den berørte virksomhed har rejst en indsigelse om forældelse, for hvilken bevisbyrden i princippet påhviler sidstnævnte.

Den omstændighed, at en sådant indsigelse rejses, er nemlig en nødvendig forudsætning for, at såvel overtrædelsens varighed som datoen for dens ophør fastlægges. Disse omstændigheder kan ikke i sig selv medføre, at bevisbyrden i denne henseende vendes til skade for den berørte virksomhed. For det første udgør overtrædelsens varighed – der er et begreb, som forudsætter, at datoen for overtrædelsens ophør er kendt – en integrerende del af overtrædelsen, for hvilken bevisbyrden påhviler Kommissionen uanset den omstændighed, at disse forhold ligeledes udgør en del af indsigelsen vedrørende forældelse. For det andet berettiges denne konklusion af den omstændighed, at den manglende forældelse af Kommissionens forfølgelsesbeføjelse i henhold til artikel 25 i forordning nr. 1/2003 udgør et objektivt lovligt kriterium, som følger af retssikkerhedsprincippet og derfor er en gyldighedsbetingelse for enhver beslutning om sanktioner. Det påhviler nemlig Kommissionen at iagttage dette princip, selv om virksomheden ikke rejser en indsigelse herom.

Denne fordeling af bevisbyrden kan variere, for så vidt som de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, kan forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at beviset er blevet ført. Navnlig når Kommissionen har ført bevis for, at der findes en aftale, påhviler det den deltagende virksomhed at føre bevis for, at den har taget afstand fra denne, hvilket kræver, at der klart er givet udtryk for en hensigt til at træde tilbage fra denne aftale, og at denne hensigt er blevet bragt til de øvrige deltagende virksomheders kendskab.

(jf. præmis 173-176)

9. Det grundlæggende princip om overholdelse af retten til forsvar indebærer, at de virksomheder og sammenslutninger af virksomheder, der berøres af en af Kommissionen indledt undersøgelse på konkurrenceområdet, allerede under den administrative procedure skal sættes i stand til at tage stilling til rigtigheden og relevansen af de af Kommissionen fremførte faktiske oplysninger, klagepunkter og øvrige omstændigheder. Således kan en virksomheds svar på Kommissionens klagepunktsmeddelelse ikke lægges en anden af undersøgelsen omfattet virksomhed til last, når sidstnævnte ikke har fået kendskab til svaret før Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning.

Derimod indebærer nævnte princip ikke, at virksomheden under den administrative procedure skal have lejlighed til selv at udspørge de af Kommissionen hørte vidner.

(jf. præmis 189 og 199)

10. Den omstændighed, at en given virksomhed ikke offentligt tager afstand fra en overtrædelse, som den har deltaget i, eller ikke gør myndighederne opmærksom på den, virker som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget, hvorfor denne stiltiende godkendelse kan kvalificeres som medvirken eller en form for passiv deltagelse i overtrædelsen.

(jf. præmis 222)

11. Flere kriterier er af relevans for vurderingen af, om en overtrædelse er en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF og af artikel 53, stk. 1, i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), nemlig om den omhandlede praksis har samme eller forskellige formål, om de omhandlede varer eller tjenesteydelser er de samme, om de samme virksomheder har deltaget, og om fremgangsmåden har været den samme. Andre relevante kriterier er, om det er de samme fysiske personer, der er involveret på virksomhedernes vegne, og om den omhandlede praksis har samme geografiske anvendelsesområde.

Hvad særligt angår begrebet vedrørende et fælles formål for den konkurrencebegrænsende praksis beror spørgsmålet, om en række aftaler og former for praksis i strid med artikel 81, stk. 1, EF udgør en samlet og vedvarende overtrædelse, derimod udelukkende på objektive faktorer, herunder det fælles formål med de nævnte aftaler og former for praksis. Sidstnævnte kriterium skal udelukkende vurderes i forhold til indholdet af disse aftaler og former for praksis og må ikke forveksles med den subjektive hensigt bag de forskellige virksomheders deltagelse i et samlet og vedvarende kartel. Denne subjektive hensigt kan og skal derimod kun tages i betragtning ved vurderingen af en virksomheds individuelle deltagelse i en sådan samlet og vedvarende aftale. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt, at den omhandlede virksomhed, da den – efter en afbrydelse – genoptog sin deltagelse i kartellet, vidste, at den deltog i det samme kartel som før. Det er endog tilstrækkeligt til at kunne foreholde en virksomhed en samlet overtrædelse, at den pågældende virksomhed var bekendt med de grundlæggende kriterier, som er nævnt ovenfor, og som begrunder kvalificeringen af overtrædelsen som samlet, selv om det antages, at virksomheden ikke selv havde draget den konklusion, at der forelå en sådan.

(jf. præmis 241, 246 og 253)

12. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten foreskriver i punkt 1A, stk. 4 og 6, hensyntagen til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere alvorlig skade og til den specifikke vægt af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse. Derimod foreskriver retningslinjerne ikke, at virksomhedernes faktiske økonomiske kapacitet eller den specifikke vægt af deres rolle skal vurderes efter et bestemt kriterium, såsom deres markedsandel for så vidt angår den berørte vare inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) eller det indre marked. Som følge heraf kan Kommissionen i denne henseende frit vælge at anvende et kriterium, der er hensigtsmæssigt i forhold til omstændighederne i hvert enkelt tilfælde.

(jf. præmis 279)

13. Grovheden af overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. De elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, omfatter bl.a. de enkelte virksomheders adfærd og rolle ved gennemførelsen af den samordnede praksis, den fortjeneste, som virksomhederne har kunnet opnå ved denne praksis, deres størrelse og værdien af de omhandlede varer samt den risiko, som overtrædelser af denne art indebærer for gennemførelsen af Fællesskabets mål.

Det følger på den ene side heraf, at der ved fastsættelsen af bødens størrelse kan tages hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning, der giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke, dels til den del af denne omsætning, som vedrører de varer, der er genstand for overtrædelsen, og som således kan give en indikation af overtrædelsens omfang. Det fremgår på den anden side heraf, at der ikke må tillægges hverken det ene eller det andet af disse omsætningstal en uforholdsmæssig stor betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen, og fastsættelsen af en passende bøde kan følgelig ikke være resultatet af en enkelt beregning på grundlag af den samlede omsætning. Dette er især tilfældet, når de pågældende varer kun udgør en ringe del af denne omsætning.

Opregningen af elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, er derfor hverken bindende eller udtømmende. Følgelig står det Kommissionen frit for at tage hensyn til andre elementer, at lægge mindre vægt på nogle af de ovenfor nævnte elementer eller slet ikke tage hensyn til dem, hvis dette synes at være hensigtsmæssigt i betragtning af omstændighederne i en bestemt sag.

Desuden skal begrebet »værdien af de omhandlede varer« forstås som en målestok for den andel af de berørte virksomheders samlede omsætning, der hidrører fra varer omhandlet af kartellet, og ikke som en henvisning til størrelsen af markedet for disse varer inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).

(jf. præmis 286-288)

14. Kommissionens tidligere beslutningspraksis kan ikke i sig selv anvendes som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet. Kommissionen har i forbindelse med forordning nr. 1/2003 et vist skøn ved fastsættelsen af bødernes størrelse, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne. Som følge heraf kan den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, ikke fratage den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 1/2003 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik. Tværtimod kræver en effektiv gennemførelse af Fællesskabets konkurrenceregler, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

Det følger heraf, at virksomheder, der er parter i en administrativ procedure, som kan give anledning til en bøde, ikke kan have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det hidtil anvendte bødeniveau. Sådanne virksomheder bør følgelig tage i betragtning, at Kommissionen til enhver tid kan beslutte at forhøje størrelsen af bødebeløbene i forhold til det tidligere anvendte niveau.

(jf. præmis 290 og 291)

15. Med hensyn til beregningen af størrelsen af de af Kommissionen pålagte bøder for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler er kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet den grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed, uden at det påhviler den at angive en mere detaljeret forklaring eller tallene i forbindelse med metoden for bødeudmåling.

Særligt er det navnlig i relation til den ønskede afskrækkende virkning ønskeligt, men går ud over de krav, begrundelsespligten rejser, at Kommissionen angiver de tal, som har været afgørende for udøvelsen af skønsbeføjelsen ved fastsættelsen af bøderne.

(jf. præmis 311 og 312)

16. For at kunne anses for at have spillet »en førende rolle« i et kartel skal en virksomhed i høj grad have været drivkraften i kartellet eller have haft et særligt og konkret ansvar for dets funktionsmåde. Denne omstændighed bør vurderes ud fra den foreliggende sags kontekst i sin helhed. Betegnelsen »førende rolle« er bl.a. blevet anvendt, når det er blevet godtgjort, at en virksomhed har haft en funktion som koordinator i kartellet og navnlig har organiseret og sørget for personalet til det sekretariat, som havde ansvaret for den egentlige gennemførelse af kartellet, samt når den nævnte virksomhed har spillet en central rolle for, hvordan kartellet konkret fungerede, f.eks. ved at arrangere en række møder, indsamle og formidle oplysninger inden for kartellet, ved at tage ansvaret for at repræsentere visse medlemmer inden for rammerne af kartellet eller ved hyppigst at være den, der fremsatte forslag vedrørende kartellets funktion. Desuden kan to eller flere virksomheder samtidigt bidrage til den førende rolle, navnlig i et kartel med et stort antal medlemmer.

Som det fremgår af punkt 2, tredje led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr.17 og artikel 65, stk.5, i EKSF-traktaten, skal der sondres mellem begreberne »førende rolle« og rollen som den, der har »tilskyndet til overtrædelsen«. Mens rollen som en, der har tilskyndet til et kartel, vedrører det tidspunkt, hvor kartellet blev dannet eller udvidet, vedrører rollen som førende nemlig dets funktion. Heraf følger, at den, der har spillet en førende rolle for overtrædelsen, og den, der har tilskyndet dertil, ikke befinder sig i sammenlignelige situationer, hvorfor det ikke udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet at behandle en virksomhed, der har tilskyndet til kartellet, og en virksomhed, der har spillet en førende rolle herfor, forskelligt.

(jf. præmis 337, 345 og 348)

17. Selv hvis det antages, at Kommissionen begik en fejl, da den ikke tillagde en virksomhed en førende rolle i kartellet på trods af, at denne virksomhed spillede en væsentlig rolle i kartellet, kan en sådan fejl begået til fordel for andre ikke begrunde, at et anbringende om annullation af Kommissionens beslutning tages til følge. Overholdelsen af ligebehandlingsprincippet skal ses i sammenhæng med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvorefter ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre.

(jf. præmis 358)

18. Bødenedsættelse er i tilfælde, hvor virksomheder, der har deltaget i overtrædelser af den fællesskabsretlige konkurrenceret, samarbejder, begrundet i den betragtning, at et sådan samarbejde gør det lettere for Kommissionen at fastslå overtrædelsens eksistens og i givet fald at bringe den til ophør.

Som anført i punkt 29 i meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager, skaber meddelelsen berettigede forventninger, som de virksomheder, der ønsker at underrette Kommissionen om eksistensen af et kartel, kan påberåbe sig. På grund af den berettigede forventning, som meddelelsen kan give virksomheder, der ønsker at samarbejde med Kommissionen, grund til at nære, påhviler det denne at efterleve meddelelsen, når den vurderer en virksomheds samarbejde i forbindelse med fastsættelsen af den bøde, virksomheden skal pålægges.

Inden for samarbejdsmeddelelsens grænser har Kommissionen imidlertid en skønsmargen ved vurderingen af, hvorvidt det af en virksomhed fremlagte bevismateriale bibringer den en merværdi i den forstand, hvori udtrykket anvendes i nævnte meddelelses punkt 22, og af, om der er grundlag for at indrømme en nedsættelse til en virksomhed i henhold til denne meddelelse.

(jf. præmis 374-376)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

3. marts 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – opdeling af markedet – indvirkning på fællesmarkedet – begrebet en vedvarende overtrædelse – overtrædelsens varighed – forældelse – bøder – forholdsmæssighed – skærpende omstændigheder – førende rolle – formildende omstændigheder – samarbejde«

I sag T-110/07,

Siemens AG, Berlin (Tyskland) og München (Tyskland), først ved advokaterne I. Brinker, T. Loest og C. Steinle, derefter ved advokaterne I. Brinker og C. Steinle,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved F. Arbault og O. Weber, derefter ved X. Lewis og R. Sauer, og endelig ved M. Sauer og A. Antoniadis, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en principal påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 6762 endelig af 24. januar 2007 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38 899 – GIS-anlæg) og en subsidiær påstand om nedsættelse af den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová (refererende dommer), og dommerne K. Jürimäe og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 16. december 2009,

afsagt følgende

Dom

Tvistens baggrund

1 Sagsøgeren, Siemens AG, er en børsnoteret virksomhed inden for elektro- og elektronikindustrien. Den har sit hovedsæde i Berlin (Tyskland) og München (Tyskland).

2 Gasisolerede koblingsanlæg (gas insulated switchgear, herefter »GIS«) anvendes til at kontrollere energistrømmen i elnet. Der er tale om tungt elektrisk udstyr, der anvendes som hovedkomponent i nøglefærdige transformerstationer. Transformerstationerne er reserveelværker, som omdanner den elektriske spænding. Ud over transformatoren består transformerstationerne af kontrolsystemer, relæer, batterier, ladeaggregater og koblingsanlæg. Koblingsanlæggets funktion er at beskytte transformatoren mod overbelastning og/eller isolere kredsløbet og en defekt transformator.

3 Koblingsanlæg kan være gasisolerede, luftisolerede eller isolationen kan være en hybrid, når de to førnævnte teknikker kombineres. GIS’erne sælges i hele verden som en integrerende del af nøglefærdige transformerstationer eller som en separat del, der skal integreres i sådanne transformerstationer. GIS’erne repræsenterer ca. 30-60% af den samlede pris for disse transformerstationer.

4 Den 3. marts 2004 underrettede ABB Ltd Kommissionen om eksistensen af en konkurrencebegrænsende praksis i GIS-branchen og anmodede mundtligt om bødefritagelse i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

5 Den af ABB anmeldte praksis bestod i en verdensomspændende koordinering af salget af GIS-projekter, der indebar en opdeling af markederne, tildeling af kvoter og opretholdelse af de respektive markedsandele, tildeling af GIS-projekterne til dertil udpegede producenter og manipulation med udbudsproceduren (svig i forbindelse med tilbud) med henblik på, at kontrakterne blev tildelt disse producenter, samt prisfastsættelse ved hjælp af komplekse ordninger for de GIS-projekter, der ikke var blevet tildelt, og opsigelse af licensaftaler med virksomheder, der ikke deltog i kartellet, og udveksling af følsomme oplysninger på markedet.

6 ABB supplerede sin mundtlige anmodning om bødefritagelse med mundtlige bemærkninger og dokumentbeviser. Den 25. april 2004 indrømmede Kommissionen ABB en betinget bødefritagelse.

7 På grundlag af anmeldelsen fra ABB indledte Kommissionen en undersøgelse og foretog den 11. og 12. maj 2004 kontrolbesøg i forretningslokalerne hos Areva T&D SA, Siemens AG, VA Tech-koncernen, Hitachi Ltd og Japan AE Power Systems Corp (herefter »JAEPS«).

8 Den 20. april 2006 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som den tilstillede 20 selskaber, herunder Siemens.

9 Den 18. og 19. juli 2006 foretog Kommissionen en høring.

10 Den 24. januar 2007 vedtog Kommissionen beslutning K(2006) 6762 endelig vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38 899 – GIS-anlæg) (herefter »den anfægtede beslutning«). Beslutningen blev meddelt Siemens den 8. februar 2007.

11 Den anfægtede beslutning var desuden rettet til ABB, Alstom SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA og Areva T&D SA, til Fuji Electric Holdings Co., Ltd og Fuji Electric Systems Co., Ltd (herefter under et »Fuji«), til Hitachi Ltd og Hitachi Europe Ltd (herefter under et »Hitachi«), til JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (herefter »Melco«), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (herefter »Reyrolle«), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. og VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 I 113.-123. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde koordineret tildelingen af GIS-projekterne på verdensplan – bortset fra enkelte markeder – efter aftalte regler navnlig med henblik på at opretholde kvoter, som i vidt omfang afspejlede deres anslåede historiske markedsandele. Kommissionen præciserede, at tildelingen af GIS-projekterne var foretaget på grundlag af en samlet »japansk« kvote og en samlet »europæisk« kvote, som efterfølgende skulle fordeles mellem henholdsvis de japanske producenter og de europæiske producenter. Der var ved en aftale undertegnet i Wien den 15. april 1988 (herefter »GQ-aftalen«) fastsat regler for tildelingen af GIS-projekterne til enten de japanske producenter eller de europæiske producenter og for at fratrække den tilsvarende kvote deres værdi.

13 Desuden præciserede Kommissionen i 124.-132. betragtning til den anfægtede beslutning, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde oprettet en uskreven ordning (herefter »den fælles ordning«), hvorefter GIS-projekterne i Japan på den ene side og i landene for de europæiske medlemmer af kartellet på den anden side, der under ét betegnedes GIS-projekternes »hjemlande«, var forbeholdt henholdsvis de japanske medlemmer og de europæiske medlemmer af kartellet. Der blev ikke udvekslet oplysninger mellem de to grupper om GIS-projekterne i »hjemlandene«, ligesom de ikke blev fratrukket deres respektive kvoter. GQ-aftalen indeholdt også regler om udveksling af oplysninger, der var nødvendige for, at kartellet mellem de to producentgrupper fungerede, hvilket bl.a. sikredes ved hjælp af sekretærerne for de to grupper, om manipulation med de berørte udbud og om prisfastsættelsen for de GIS-projekter, der ikke kunne tildeles. GQ-aftalen fandt ifølge ordlyden af dens bilag 2 anvendelse på hele verden med undtagelse af De Forenede Stater, Canada, Japan og 17 vesteuropæiske lande. Desuden var GIS-projekterne i andre europæiske lande end »hjemlandene« i medfør af den fælles ordning ligeledes forbeholdt den europæiske gruppe, idet de japanske producenter havde forpligtet sig til ikke at indgive bud på GIS-projekterne i Europa.

14 Ifølge Kommissionen reguleredes fordelingen af GIS-projekterne mellem de europæiske producenter af en aftale, som ligeledes var undertegnet i Wien den 15. april 1988, med titlen »E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement« (E-gruppens aftale om iværksættelse af GQ-aftalen, herefter »EQ-aftalen«). Den anførte, at GIS-projekterne i Europa blev tildelt efter de samme regler og procedurer som dem, der regulerede tildelingen af GIS-projekterne i andre lande. Navnlig skulle GIS-projekterne i Europa også meddeles, registreres, tildeles, systematiseres eller have tildelt en minimumspris.

15 I 142. betragtning til den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at de forskellige kartelmedlemmer både i GQ-aftalen og i EQ-aftalen af hensyn til kartellets tilrettelæggelse og funktionsmåde identificeredes med en kode, som for de europæiske medlemmer bestod af tal og for de japanske medlemmer bestod af bogstaver. De oprindelige koder blev fra og med juli 2002 erstattet af numre.

16 I den anfægtede beslutnings artikel 1, litra o), fastslog Kommissionen, at Siemens havde deltaget i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 1. september 1999 og fra den 26. marts 2002 til den 11. maj 2004.

17 Siemens blev i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra m), pålagt en bøde på 396 562 500 EUR for overtrædelsen omhandlet i den anfægtede beslutnings artikel 1.

Retsforhandlinger og parternes påstande

18 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. april 2007 har Siemens anlagt denne sag.

19 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

20 Inden for rammerne af de foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der er fastsat i artikel 64 i Rettens procesreglement, er parterne blevet opfordret til at udtale sig om skriftlige spørgsmål stillet af Retten. Parterne har efterkommet denne anmodning inden for de fastsatte frister.

21 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 16. december 2009.

22 Siemens har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.

– Subsidiært nedsættes den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

23 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Siemens tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

24 Siemens har anført tre anbringender til støtte for annullationssøgsmålet. Det første vedrører en tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-aftalen«). Det andet vedrører en tilsidesættelse af artikel 25 i Rådets forordning nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1). Det tredje vedrører retlige fejl i forbindelse med udmålingen af bødens størrelse.

I – Om det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1

25 Det første anbringende er opdelt i to led. Siemens har med det første led gjort en »utilstrækkelig beskrivelse af de påståede overtrædelser« gældende. Virksomheden har med det andet led påberåbt sig en »ukorrekt undersøgelse af de påståede aftaler og deres indvirkning på fællesmarkedet«.

A – Om det første anbringendes første led vedrørende en »utilstrækkelig beskrivelse af de påståede overtrædelser«

1. Parternes argumenter

26 Siemens har gjort gældende, at Kommissionen ikke nøjagtigt har beskrevet og ikke tilstrækkeligt har bevist den overtrædelse, som den foreholder virksomheden. Denne har nærmere bestemt hævdet, at Kommissionen for det første ikke har bevist den foreholdte adfærds karakter af en samlet og vedvarende overtrædelse, at den for det andet har undladt at beskrive kartellets konkrete indvirkning på fællesmarkedet, og at den for det tredje ikke har bevist, at virksomheden havde den overordnede hensigt at deltage to gange i den samme overtrædelse.

27 Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende bør forkastes, da det ikke er tilstrækkeligt underbygget. Desuden har den hævdet, at det af Siemens anførte er ugrundet.

2. Rettens bemærkninger

28 Det bemærkes, at det første anbringendes første led udelukkende består af klagepunkter, som enten også er anført andre steder i stævningen, eller som også skal efterprøves i forbindelse med behandlingen af andre af de af Siemens anførte anbringender, som ligeledes vedrører den anfægtede beslutnings artikel 1, der fastslår den foreholdte overtrædelse. Således indgår klagepunktet om manglende bevis for den foreholdte adfærds karakter af en samlet og vedvarende overtrædelse også i det andet anbringendes andet led, og klagepunktet om, at virksomheden havde den overordnede hensigt at deltage to gange i den samme overtrædelse, skal ligeledes behandles i lyset heraf. Tilsvarende er klagepunktet om manglende beskrivelse af kartellets konkrete indvirkning på fællesmarkedet ligeledes og meget mere udførligt anført inden for rammerne af det første anbringendes andet led. Det fremgår således, at det her omhandlede led ikke har nogen selvstændig karakter.

29 Som følge heraf er det ufornødent at tage stilling til det første anbringendes første led.

B – Om det første anbringendes andet led vedrørende en »ukorrekt undersøgelse af de påståede aftaler og deres indvirkning på fællesmarkedet«

30 Inden for rammerne af det første anbringendes andet led har Siemens anført tre klagepunkter, der består i henholdsvis, at der ikke forelå et kartel med indvirkning på EØS, at der ikke fandt nogen geografisk opdeling af markederne sted mellem de japanske producenter og europæiske producenter, samt at »hjemlandene« ikke var fredede.

31 Disse tre klagepunkter hænger tæt sammen. Dels angår det andet og tredje klagepunkt nemlig Kommissionens konstatering, der – såfremt den antages at være fastslået – påviser eksistensen af et kartel, som har haft indvirkning på EØS, hvilket der er sat spørgsmålstegn ved med det første klagepunkt. Dels hænger de tre klagepunkter ligeledes sammen, for så vidt som de vedrører de samme af Kommissionen påberåbte beviser. De skal derfor behandles samlet.

1. Parternes argumenter

32 Siemens har gjort gældende, at den overtrædelse, som virksomheden foreholdes, ikke er tilstrækkeligt underbygget i den anfægtede beslutning for så vidt angår den første fase af virksomhedens deltagelse svarende til perioden 1988-1999. Navnlig anså Kommissionen med urette GQ-aftalen og EQ-aftalen for at bevise en overtrædelse med indvirkning på EØS, hvorimod sidstnævnte udtrykkeligt var undtaget fra disse aftalers anvendelsesområde. Kommissionen har heller ikke ført andet bevis for en sådan overtrædelse.

33 Siemens mener i denne henseende, at Kommissionen ikke har ført bevis for, at de europæiske og japanske producenter i den fælles ordning havde besluttet ikke at agere på markederne i hinandens respektive lande. Hverken den udtrykkelige udelukkelse af de 17 europæiske stater fra GQ-aftalens anvendelsesområde, den omstændighed, at GIS-projekterne i Europa hævdes at være fratrukket den globale kvote, eller de erklæringer fra Hitachi og Fuji, som Kommissionen har påberåbt sig, beviser en sådan geografisk opdeling af markederne. Den omstændighed, at deltagerne i GQ-aftalen har afholdt sig fra at markedsføre deres varer på visse europæiske markeder, skyldes derimod udelukkende tekniske og økonomiske hindringer for adgangen til disse markeder.

34 Siemens har bestridt såvel forekomsten af en geografisk opdeling af de europæiske markeder ud fra princippet om »hjemlande« eller »hjemmemarkeder« som at have taget del i de hævdede »forudgående aftaler i Europa«, som Kommissionen har påberåbt sig til støtte for sin tese om en opdeling af markederne inden for EØS. De beviser, som Kommissionen har fremlagt i denne forbindelse, er utilstrækkelige. Endelig kan det forhold, at bestemte producenter ikke har haft nogen aktivitet på visse nationale markeder, forklares på anden vis end af eksistensen af et ulovligt kartel.

35 Kommissionen har bestridt de af Siemens fremførte argumenter.

2. Rettens bemærkninger

36 Indledningsvis bemærkes, at Siemens i sine skriftlige indlæg udtrykkeligt har erkendt de faktiske omstændigheder, således som de er gengivet i den anfægtede beslutning, vedrørende den anden fase af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen svarende til perioden 2002-2004. Siemens’ første anbringende vedrører derfor udelukkende den første fase af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen svarende til perioden 1988-1999. Som følge heraf skal de af Kommissionen fremlagte beviser kun undersøges inden for rammerne af det første anbringendes nærværende led, for så vidt som de vedrører sidstnævnte periode eller giver belæg for at drage konklusioner vedrørende denne sidstnævnte periode.

37 Med henblik herpå skal Kommissionens argument om, at det er lovligt at overføre bemærkningerne vedrørende perioden 2002-2004 til den forudgående periode, eftersom det drejer sig om en og samme overtrædelse, forkastes. Uden at det på dette sted er nødvendigt at udtale sig om, hvorvidt der foreligger en samlet overtrædelse, som omfatter begge de perioder, hvori Siemens deltog i kartellet, skal det nemlig vurderes fra tilfælde til tilfælde, i hvilket omfang beviser vedrørende en bestemt del af overtrædelsen også kan udgøre gyldige indicier for den første fase af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen.

38 I øvrigt kan Kommissionens antagelse af, at Siemens har begrænset sig til at bestride kartellets indvirkning på konkurrencen inden for EØS, hvorimod Kommissionen i den anfægtede beslutning foreholdt virksomheden, at den indgik i et kartel, hvis formål var at fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, ikke føre til en begrænset prøvelse af de omstændigheder, som Siemens foreholdes. Det fremgår nemlig af fremstillingen i Siemens’ skriftlige indlæg som helhed, at virksomheden ikke blot har bestridt, at det hævdede kartel havde indvirkning på fællesmarkedet og på EØS (bortset fra Liechtenstein og Island), men også det forhold, at kartellet havde til formål at fordreje konkurrencen på fællesmarkedet og i EØS.

39 Dermed er parterne i det væsentlige uenige om, hvorvidt Kommissionen har godtgjort eksistensen af et kartel, som i perioden 1988-1999 kunne have indvirkning på fællesmarkedet og på EØS.

40 Det skal derfor afgøres, om GQ-aftalen og EQ-aftalen udgør dokumentbeviser, der beviser eksistensen af et kartel, som kan have haft indvirkning på fællesmarkedet og på EØS. Der skal i denne forbindelse ikke sondres mellem de to alternativer i artikel 81, stk. 1, EF. Det følger nemlig af fast retspraksis, at det ved vurderingen af, om en samordnet praksis er forbudt i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, ikke er nødvendigt at tage hensyn til dens konkrete virkninger, når det fremgår, at den har til formål at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det fælles marked (jf. Domstolens dom af 4.6.2009, sag C-8/08, T-Mobile Netherlands m.fl., endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis). Den nævnte retspraksis finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53, stk. 1.

41 Såfremt det ikke er tilfældet, må det herefter afgøres, om den af Kommissionen påberåbte fælles ordning er tilstrækkeligt underbygget af en række andre forhold.

42 Før denne prøvelse indledes, skal der imidlertid mindes om reglerne for bevisbyrden, eftersom parterne også er uenige på dette punkt.

a) Om bevisbyrden

43 Først bemærkes, at det påhviler Kommissionen at føre bevis for de fastslåede overtrædelser af artikel 81, stk. 1, EF og for, at der er indtruffet de omstændigheder, som overtrædelsen udgør (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58, og af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 86).

44 Såfremt der hos Retten i denne sammenhæng foreligger en tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, der er adressat for beslutningen, hvorved en overtrædelse fastslås. Retten kan derfor ikke konkludere, at Kommissionen i tilstrækkeligt omfang har bevist, at den omhandlede overtrædelse foreligger, såfremt Retten fortsat nærer tvivl på dette punkt, navnlig under en sag med påstand om annullation af en beslutning om pålæggelse af en bøde (Rettens dom af 27.9.2006, forenede sager T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP og T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3567, præmis 60).

45 I sidstnævnte situation er det nemlig nødvendigt at tage hensyn til princippet om uskyldsformodning, således som det nærmere fremgår af navnlig artikel 6, stk. 2, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og som hører til de grundlæggende rettigheder, der ifølge Domstolens praksis udgør generelle principper for fællesskabsretten, hvilket desuden er bekræftet ved artikel 6, stk. 2, TEU. Henset til karakteren af de pågældende overtrædelser samt til karakteren og alvoren af de hertil knyttede sanktioner finder princippet om uskyldsformodning anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (jf. i denne retning Domstolens domme af 8.7.1999, sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 149 og 150, og sag C-235/92 P, Montecatini mod Kommissionen, Sml. I, s. 4539, præmis 175 og 176).

46 Det er derfor nødvendigt, at Kommissionen baserer sig på præcise og samstemmende beviser, for at den kan fastslå, at overtrædelsen er blevet begået (dommen i sagen Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 62), og for at den kan danne sig en fast overbevisning om, at de påståede overtrædelser udgør mærkbare konkurrencebegrænsninger i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand (Rettens dom af 21.1.1999, forenede sager T-185/96, T-189/96 og T-190/96, Riviera Auto Service m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 93, præmis 47).

47 Det skal imidlertid understreges, at hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser ikke nødvendigvis skal opfylde disse kriterier i forhold til hver enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. dommen i sagen Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).

48 I betragtning af, at forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, og af, at aftalerne derfor indgås i hemmelighed, kan det desuden ikke kræves, at Kommissionen fremlægger dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem de pågældende erhvervsdrivende. De brudstykkeagtige og spredte dokumenter, som Kommissionen måtte være i besiddelse af, burde i hvert fald kunne suppleres ved at rekonstruere visse relevante enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, skal derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (dommen i sagen Dresdner Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 64 og 65, samt Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 55-57).

49 Når Kommissionen imidlertid udelukkende på baggrund af, hvordan de omhandlede virksomheder har ageret på markedet, fastslår, at en overtrædelse er blevet begået, er det imidlertid tilstrækkeligt, at virksomhederne påviser omstændigheder, der kaster et andet lys på de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har bevist, og gør det muligt at give en anden, sandsynlig forklaring på de faktiske omstændigheder end den, som Kommissionen har lagt til grund for sin konklusion om, at der foreligger en tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler (jf. i denne retning Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 186 og den deri nævnte retspraksis).

50 Med hensyn til de bevismidler, der kan påberåbes for at fastslå en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, bemærkes, at det princip, der finder anvendelse i fællesskabsretten, er princippet om den frie bevisbedømmelse (Rettens dom af 8.7.2004, sag T-50/00, Dalmine mod Kommissionen, Sml. II, s. 2395, præmis 72). Navnlig er ingen fællesskabsretlige bestemmelser eller almindelige principper til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder. I modsat fald ville bevisbyrden for overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF, som påhviler Kommissionen, ikke kunne løftes, hvilket ville være uforeneligt med den opgave, der er pålagt Kommissionen ved EF-traktaten, nemlig at overvåge den korrekte anvendelse af disse bestemmelser (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, præmis 192).

51 Følgelig er en alternativ forklaring på de faktiske omstændigheder kun relevant, når Kommissionen udelukkende baserer sig på de omhandlede virksomheders adfærd på markedet. En sådan forklaring er således irrelevant fra det øjeblik, hvor der ikke blot formodes at forekomme en overtrædelse, men hvor den er bevist. I kraft af princippet om den frie bevisbedømmelse, der er nævnt i foregående præmis, accepteres desuden alle former for beviser for en overtrædelse, hvorved det er irrelevant, at der foreligger en alternativ forklaring, når en overtrædelse i fornødent omfang er bevist ved andre bevismidler end skriftligt bevismateriale (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 727 og 728).

52 I denne sag skal det derfor for så vidt angår de af Siemens bestridte omstændigheder efterprøves, om den adfærd, som denne foreholdes af Kommissionen i den anfægtede beslutning, er fastslået ved bevismidler, eller om den udelukkende er udledt af de omhandlede virksomheders adfærd på markedet. Kun i sidstnævnte tilfælde skal det derefter undersøges, om der foreligger alternative forklaringer på de omhandlede virksomheders adfærd på markedet, som er tilstrækkeligt sandsynlige til at rejse tvivl om, hvad der er fastslået i den anfægtede beslutning.

53 Henset til, at forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende aftaler er almindeligt kendt, og til, at aftalerne derfor indgås i hemmelighed, kan der ifølge retspraksis føres bevis for et kartel med en række samstemmende indicier (jf. præmis 48 ovenfor). Følgelig kan Siemens ikke kræve et sådant bevis ladt ude af betragtning ved at bruge den omstændighed som argument, at de af Kommissionen fremførte enkelte indicier hver for sig ikke er tilstrækkelige til at bevise den adfærd, som virksomheden foreholdes. Pr. definition kan de enkelte omstændigheder, som indgår i rækken af indicier fremført af Kommissionen, nemlig ikke isoleret set udgøre fuldstændigt bevis for denne adfærd.

54 Med hensyn til, hvilken bevismæssig vægt forskellige bevismidler skal tillægges, fremhæves, at det eneste relevante kriterium for bedømmelsen af fremlagte beviser er disses troværdighed (jf. Rettens dom af 8.7.2004, sag T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis, dommen i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 50 ovenfor, præmis 72, og dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, præmis 273). Ifølge de almindeligt anvendte regler om beviser afhænger troværdigheden og dermed et dokuments bevismæssige vægt af dets herkomst, omstændighederne ved dets udarbejdelse, dets adressat og indholdets fornuftige og pålidelige karakter (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 1053, og forslag til afgørelse fra dommer Vesterdorf, der var udpeget som generaladvokat i forbindelse med Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, på s. 869 og 956). Der skal især lægges stor vægt på den omstændighed, at et dokument er udarbejdet umiddelbart i tilknytning til de faktiske omstændigheder (Rettens dom af 11.3.1999, sag T-157/94, Ensidesa mod Kommissionen, Sml. II, s. 707, præmis 312, og af 16.12.2003, forenede sager T-5/00 og T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied og Technische Unie mod Kommissionen, Sml. II, s. 5761, præmis 181) eller af et direkte vidne til disse faktiske omstændigheder (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, præmis 207). Desuden skal erklæringer, der går imod anmelderens interesser, i princippet anses for at være særligt pålideligt bevismateriale (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, præmis 207, 211 og 212).

b) Om den bevismæssige vægt af GQ-aftalen og af EQ-aftalen

55 Hvad angår GQ-aftalen er parterne enige om, at denne aftale fastsætter iværksættelsen af et kartel om GIS-projekterne på verdensplan, herunder navnlig udveksling af oplysninger om udbud og om indgåede kontrakter ved hjælp af standardiserede formularer, tildeling af en kvote for grupperne af henholdsvis europæiske og japanske producenter, tildeling af kontrakter inden for kartellet, svig i forbindelse med tilbud, fastsættelse af minimumspriser og bekæmpelse af virksomheder uden for kartellet. Dog bemærkes i lighed med det af Siemens anførte, at GQ-aftalens ordlyd udelukker Europa fra dens anvendelsesområde. I denne aftales bilag 2 vedrørende dens territoriale anvendelsesområde defineres nemlig fem territoriale grupper. Den første gruppe er defineret, så den omfatter Europa og Middelhavsområdet med undtagelse af de 12 medlemsstater, der dengang udgjorde Fællesskabet, samt Østrig, Sverige, Schweiz, Finland og Norge. Med hensyn til EØS er derfor kun Liechtenstein og Island omfattet af anvendelsesområdet – hvilket først er relevant fra EØS-aftalens ikrafttrædelsestidspunkt den 1. januar 1994. Den anden gruppe er defineret, så den omfatter Asien med undtagelse af Japan.

56 GQ-aftalens ordlyd udgør dermed ikke i sig selv beviset på et kartel, der har haft indvirkning på fællesmarkedet og på EØS.

57 Herefter bemærkes vedrørende EQ-aftalen, at den blot er en aftale om gennemførelse af GQ-aftalen, hvilket bekræftes af dens titel og af bestemmelserne i dens præambel, hvorefter navnlig EQ-aftalen finder anvendelse i forbindelse med gennemførelse af GQ-aftalen, og bestemmelserne i sidstnævnte aftale gælder forud for bestemmelserne i EQ-aftalen. EQ-aftalen indeholder i det væsentlige regler om omfordeling af den samlede »europæiske« kvote mellem de europæiske producenter. Denne omfordeling skulle foretages efter fremgangsmåden fastsat i EQ-aftalens artikel 4 og ud fra kvoter fastsat i denne aftales artikel 8.

58 Eftersom EQ-aftalen derfor i princippet kun fordeler den samlede »europæiske« kvote fastsat i GQ-aftalen, der – som netop anført – udelukker fællesmarkedet og i det væsentlige EØS, udgør ordlyden af EQ-aftalen ikke et bevis på et kartel, der har haft indvirkning på fællesmarkedet og på EØS. Som anført i præmis 39 ovenfor, skal det som følge heraf undersøges, om det er lykkedes Kommissionen på anden vis at føre bevis for eksistensen af en sådan indvirkning. I præmis 140 ff. nedenfor vedrørende bevisdokumenterne behandles GQ-aftalen og EQ-aftalen nærmere med henblik på, hvad der måtte kunne udledes af dem foruden af deres ordlyd.

c) Om bevis for den fælles ordning

59 Indledningsvis bemærkes, at den omstændighed, at GQ-aftalens bestemmelser, som EQ-aftalen også henviser til, udtrykkeligt udelukker det europæiske og det japanske marked fra deres anvendelsesområde, ikke uden videre kan opfattes som et bevis på, at kartellet ikke havde indvirkning på de europæiske markeder, eller på, at der ikke fandt en geografisk fordeling sted eller en fordeling mellem »hjemlande«. For mens den nævnte udelukkelse kan betyde, at de berørte virksomheder ikke fordrejede konkurrencen, kan den også betyde, at der ikke var behov for tildeling af og kontrol med kvoter i forhold til den europæiske og den japanske gruppe på disse markeder, fordi disse under alle omstændigheder var forbeholdt én af de to grupper, hvilket er den af Kommissionen forfægtede fortolkning.

60 Det skal understreges, at en ordning med henblik på at respektere karteldeltagernes traditionelle privilegerede stillinger på det europæiske og det japanske marked – såfremt den anses for at være bevist – allerede i sig selv udgør et kartel med indvirkning på fællesmarkedet i og med, at den fjerner den potentielle konkurrence mellem de europæiske og japanske producenter på fællesmarkedet. Dette ville også være tilfældet, hvis Kommissionen ikke havde kunnet bevise, at de europæiske producenter desuden havde fordelt det europæiske marked mellem sig. Som det forklares nedenfor, har Kommissionen imidlertid i tilstrækkeligt omfang bevist samtlige de omstændigheder, Siemens har bestridt inden for rammerne af det første anbringende.

61 Med henblik på at bevise den fælles ordnings omfang har Kommissionen i den anfægtede beslutning anført en række omstændigheder, heriblandt erklæringer fra ABB, vidnet M., Fuji og Hitachi, den omstændighed, at hverken Alstom eller selskaberne i Areva-koncernen eller koncernen, som selskabet VA Technologie var moderselskabet i (herefter »VA Tech-koncernen«), direkte har bestridt den fælles ordning, en af ABB tilvejebragt liste over GIS-projekter, der blev drøftet i kartellet, og nogle dokumentbeviser. Den bevismæssige vægt skal undersøges for hvert af disse bevismidler.

Om erklæringerne fra ABB og fra vidnet M.

62 ABB har i sin anmeldelse angivet, at de østeuropæiske og japanske områder var fredede, og at tilfælde, hvor japanske producenter i strid hermed agtede at byde ind på europæiske udbud, havde voldt problemer i kartellet, som dog var blevet løst til sidst. Desuden angav ABB i sine erklæringer af 3. februar 2005, at resultaterne af tildelingen af GIS-projekter på fællesmarkedet – med undtagelse af »hjemlandene« – efterfølgende var blevet fratrukket værdien af de verdensomspændende kvoter for de europæiske producenter i kartellet. Endelig erkendte ABB i sin erklæring af 4. oktober 2005 eksistensen af systemet med »hjemlande«, hvorefter en producent, som var den eneste i disse lande, var eneindehaver af projekterne, mens projekterne blev delt, hvis der var flere producenter.

63 Siemens har i denne henseende gjort gældende, at ABB’s erklæringer blot er påstande i dette selskabs interesse og ikke har nogen bevismæssig vægt, da de ikke er underbygget af klare beviser, der kan verificeres. Kommissionen er af den opfattelse, at erklæringer fra en virksomhed, der ønsker at opnå bødefritagelse, har en særlig bevismæssig vægt alene af den grund, at de strider mod virksomhedens naturlige interesse.

64 Med hensyn til, hvor troværdige ABB’s erklæringer bør anses for at være, bemærkes, at ABB i det foreliggende tilfælde, hvor virksomheden var den første til at anmelde kartellet, rimeligvis kunne have håbet at opnå den fuldstændige bødefritagelse, der er fastsat i samarbejdsmeddelelsens punkt 8. Følgelig kan det ikke udelukkes, at virksomheden har været tilskyndet til at maksimere betydningen af den anmeldte ulovlige adfærd for at skade sine konkurrenter på markedet.

65 Dette betyder imidlertid ikke, at ABB’s erklæringer skal anses for at være utroværdige. Det er i denne henseende fastslået, at en anmodning om at nyde godt af samarbejdsmeddelelsens anvendelse med henblik på at opnå en bødenedsættelse ikke nødvendigvis medfører en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare (Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 70).

66 Ikke desto mindre skal ABB’s erklæringer, i det omfang de er bestridt af andre virksomheder, der også foreholdes at have bragt den fælles ordning i stand, understøttes af andet bevismateriale for at kunne udgøre et tilstrækkeligt bevis på eksistensen og omfanget af den fælles ordning (jf. i denne retning Rettens dom af 14.5.1998, sag T-337/94, Enso-Gutzeit mod Kommissionen, Sml. II, s. 1571, præmis 91, og af 25.10.2005, sag T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 285).

67 Det skal derfor efterprøves, i hvilket omfang Kommissionen har påberåbt sig andet bevismateriale, der understøtter ABB’s erklæringer vedrørende opdeling af markedet mellem de europæiske og japanske producenter samt eksistensen af »hjemlande«.

68 I denne forbindelse konstateres, at Kommissionen i den anfægtede beslutning bl.a. henviste til erklæringer fra vidnet M., en tidligere medarbejder i ABB, som repræsenterede denne virksomhed på kartellets operationelle plan fra 1998 til april 2002.

69 Med hensyn til karakteren af M.’s erklæringer skal det imidlertid indledningsvis understreges, at hans vidneudsagn ikke kan vurderes forskelligt fra eller uafhængigt af ABB’s erklæringer. Han har nemlig ikke alene været ansat i denne virksomhed gennem hele sin erhvervskarriere – hvilket ikke i sig selv er nogen garanti for, at der ikke er modsatrettede interesser mellem dem, således som Kommissionen med rette har anført – men han har over for Kommissionen i forbindelse med sin samarbejdsforpligtelse med denne også udtalt sig som mandatar for ABB med henblik på at opnå en bødenedsættelse i henhold til samarbejdsforpligtelsens punkt 11 og dette med assistance fra ABB’s advokat, hvilket klart fremgår af den indledende del af transskriptionen af bemærkninger fremsat under høringen af ham den 23. september 2005. Desuden sammenstillede Kommissionen f.eks. i fodnote 90 og 91 i den anfægtede beslutning M.’s vidneudsagn med ABB’s erklæringer.

70 Heraf følger, at M.’s erklæringer ikke kan anses for at udgøre andet bevismateriale, der understøtter ABB’s erklæringer, som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 66 ovenfor, men skal anses for at udgøre en del af sidstnævnte erklæringer. Dette fratager dem ikke enhver bevismæssig vægt. De kan navnlig præcisere ABB’s erklæringer. Det er dog nødvendigt, at oplysningerne udledt af M.’s vidneudsagn, såvel som oplysningerne udledt af ABB’s erklæringer, bestyrkes af andet bevismateriale for at kunne udgøre et tilstrækkeligt bevis på eksistensen og omfanget af den fælles ordning, og dette selv om M. – i modsætning til ABB – ikke kunne have en personlig interesse i at maksimere betydningen af ABB’s konkurrenters ulovlige adfærd. De samme betragtninger gør sig i øvrigt gældende i forhold til erklæringerne fra V.-A., en af ABB’s medarbejdere, som Kommissionen udspurgte på samme vilkår som beskrevet i foregående præmis vedrørende M.

71 Med hensyn til indholdet af M.’s erklæringer bemærkes, at han anførte, at princippet om fredning af hjemmemarkederne var af største vigtighed for karteldannelsen, og at kartellet ikke havde kunnet fungere uden iagttagelse af dette princip.

72 Dette er ifølge M. grunden til, at henholdsvis de japanske og europæiske producenters respektive hjemmemarked, nemlig dels Japan som de japanske virksomheders hjemmemarked, dels Tyskland, Sverige, Schweiz og Italien som de europæiske virksomheders hjemmemarkeder, var undtaget fra vurderingen af den enkelte virksomheds markedsandele ved fastsættelsen af de forskellige deltagende virksomheders kvoter på tidspunktet for karteldannelsen i 1988.

73 M. anførte ligeledes, at de andre europæiske lande end »hjemmemarkederne« var undtaget den ordning for fordeling af projekter, der var fastsat ved GQ-aftalen med henblik på ikke at påvirke visse former for ulovlig praksis, der i årenes løb var dannet på lokalt plan mellem de forskellige producenter. Derimod blev den enkelte producents markedsandel taget i betragtning med henblik på kontrollen med overholdelsen af den europæiske og den japanske gruppes verdensomspændende kvoter og med hver enkelt virksomheds kvote.

74 M. vurderede desuden, at der ikke var nogen uovervindelige tekniske eller handelsmæssige hindringer for de japanske virksomheders adgang til det europæiske marked, og at en sådan adgang ville have været mulig på mellemlang sigt ved hjælp af visse investeringer. Som følge heraf var han af den opfattelse, at de japanske virksomheder afholdt sig fra at gøre deres indtog på det europæiske marked af respekt for kartellets regler, snarere end af tekniske årsager.

75 Hvad angår troværdigheden af M.’s vidneudsagn skal der tages hensyn til det faktum, at han under næsten hele kartellets varighed, dvs. fra 1988 til 2002, var én af ABB’s repræsentanter deri, mens ABB var en af de primære aktører i kartellet. Han havde dermed været direkte vidne til de omstændigheder, som han fremstillede. Følgelig skal hans vidneudsagn i princippet anses for at være bevismateriale med en høj bevismæssig vægt.

76 Desuden er M.’s erklæringer sammenhængende og klare, selv om han ikke husker alle faktuelle detaljer om karteldannelsen, som han gennem 14 år medvirkede til på ABB’s vegne. I et vidneudsagn, der dækker en sådan periode, må det imidlertid anses for at være normalt, at erklæringerne kan indeholde visse mindre unøjagtigheder.

77 Som følge heraf skal M.’s erklæringer tillægges en høj grad af troværdighed med det forbehold, at de som anført ovenfor skal betragtes som erklæringer afgivet på ABB’s vegne.

78 Denne vurdering drages ikke i tvivl af de argumenter, hvormed Siemens har bestridt troværdigheden af M.’s vidneudsagn og bl.a. hævdet, at de modsiges af V.-A.’s vidneudsagn. Det af Siemens hævdede, dels om at V.-A. har anført, at medlemsstaterne i EØS, ligesom de nordamerikanske stater, var udelukket fra GQ-aftalens anvendelsesområde, dels at Kommissionen ikke har godtgjort, i hvilket omfang M.’s vidneudsagn skulle være mindre troværdige end V.-A.’s vidneudsagn, kan nemlig ikke tiltrædes, eftersom der ikke er nogen modstrid mellem M.’s og V.-A.’s vidneudsagn.

79 I denne henseende bemærkes, at V.-A. i sin udtalelse af 21. september 2005 bekræftede sin deltagelse i blot seks til ti møder, der fandt sted på det operationelle plan i perioden 1997-1998, at have haft et begrænset kendskab og i denne henseende at have været afhængig af M., der som den eneste lå inde med bestemte oplysninger, navnlig vedrørende udelukkelsen af de nordamerikanske stater og Europa fra GQ-aftalens anvendelsesområde.

80 Desuden fremhævede V.-A. som en forskel mellem udelukkelsen af Nordamerika og af Europa, at De Forenede Stater var udelukket af frygt for at blive pålagt de strenge straffe, som karteldeltagere dér risikerede, hvorimod han antog, at de europæiske projekter faktisk blev behandlet af karteldeltagerne, men ikke på de møder, hvor han selv deltog.

81 Endelig anførte V.-A., at han på de møder, han deltog i, overværede diskussioner mellem repræsentanterne for gruppen af japanske producenter og dem for gruppen af europæiske producenter om japanske producenters formodede forsøg på at komme ind på de europæiske markeder i strid med en aftale om, at de ikke måtte konkurrere med de europæiske producenter i Vesteuropa. Han præciserede ligeledes, at der for ham at se ikke var nogen uovervindelig teknisk eller handelsmæssig hindring for, at de japanske producenter kunne komme ind på de europæiske markeder.

82 På grundlag af det begrænsede kendskab, som V.-A. ifølge eget udsagn havde om kartellets funktionsmåde, stemmer hans erklæringer altså overens med M.’s erklæringer og bekræfter dem ligefrem i nogle henseender, navnlig hvad angår delingen af markederne mellem de europæiske og japanske producenter. V.-A.’s vidneudsagn udgør således snarere belastende end gunstigt bevismateriale i forhold til Siemens, selv om Kommissionen ikke udtrykkeligt har præciseret dette i den anfægtede beslutning. Følgelig må Siemens’ argument om modstrid mellem M.’s og V.-A.’s vidneudsagn forkastes.

83 Sammenfattende bemærkes, at M.’s erklæringer, som har en høj grad af troværdighed, udgør et bevis på eksistensen af princippet om fredning af »hjemlandene«, på at de andre europæiske markeder end »hjemlandene« var forbeholdt de europæiske producenter og på hensyntagen til sidstnævntes afsætning med henblik på overholdelse af verdensomspændende kvoter. Som anført i præmis 70 ovenfor, skal M.’s erklæringer, ligesom ABB’s erklæringer, dog understøttes af andet bevismateriale for at kunne udgøre et tilstrækkeligt bevis på eksistensen og omfanget af den fælles ordning.

Om Fujis erklæringer

84 Fuji erklærede at have været bekendt med den fælles ordning, hvorefter de japanske producenter skulle afholde sig fra at komme ind på det europæiske marked. Virksomheden anførte imidlertid, at årsagen til, at den selv holdt sig fra det europæiske marked, primært var, at den af andre grunde ikke sagligt kunne foregive at kunne levere GIS i Europa, navnlig tillod dens begrænsede andel af verdensmarkedet den ikke at afholde de fornødne forgæves udgifter til at opbygge en europæisk base. For så vidt angår det eneste GIS-projekt, som Fuji har realiseret i Europa, nemlig et projekt i Den Tjekkiske Republik i 1995, anførte virksomheden, at den i det tilfælde agerede som underleverandør til en anden japansk virksomhed, som den havde leveret det pågældende GIS til i Japan. Som følge heraf anså den dette projekt for at være et projekt i Japan og mente ikke, det var udtryk for en generel kapacitet til at levere i Europa.

85 Siemens har i denne forbindelse gjort gældende, at denne erklæring fra Fuji først blev afgivet efter høringen nævnt i præmis 9 ovenfor, dvs. på et tidspunkt, hvor Fuji ikke længere var i stand til at afgive et upartisk og objektivt vidneudsagn. Ifølge retspraksis kan alene dokumenter, der er nævnt i klagepunktsmeddelelsen, anvendes som bevis (jf. Domstolens dom af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359, præmis 21, og Rettens dom af 16.12.2003 i sagen Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied og Technische Unie mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 54, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).

86 Denne indvending kan ikke tiltrædes. Klagepunktsmeddelelsen skal nemlig være formuleret, så parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last, og dette krav er opfyldt, når den endelige beslutning ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i klagepunktsmeddelelsen nævnte og kun tager hensyn til faktiske forhold, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om (jf. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107, org.ref.: Rec. s. 661, præmis 94, samt Rettens dom af 30.9.2003, forenede sager T-191/98, T-212/98 – T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3275, præmis 138, og af 29.4.2004, forenede sager T-236/01, T-239/01, T-244/01 – T-246/01, T-251/01 og T-252/01, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1181, præmis 47).

87 Mens det derfor er rigtigt, at en virksomhed ikke kan foreholdes andre overtrædelser i en beslutning end dem, der er formuleret i klagepunktsmeddelelsen, forholder det sig anderledes med de foreholdte omstændigheder, eftersom det i forhold til sidstnævnte er tilstrækkeligt, at de berørte virksomheder har haft lejlighed til at udtale sig om alle de omstændigheder, der er lagt dem til last. Som fastslået er der nemlig ikke nogen bestemmelse, der forbyder Kommissionen efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen at tilstille parterne nye dokumenter, som den mener understøtter dens antagelse, forudsat at virksomhederne får den nødvendige tid til at fremføre deres synspunkter i den forbindelse (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 190; jf. også i denne retning Domstolens dom af 25.10.1983, sag 107/82, AEG-Telefunken mod Kommissionen, Sml. s. 3151, præmis 29).

88 I den foreliggende sag er det imidlertid ubestridt, at Kommissionen ved skrivelse af 25. august 2006 underrettede Siemens om Fujis erklæringer og opfordrede virksomheden til at fremkomme med sine bemærkninger til disse erklæringer. Nævnte erklæringer omhandlede desuden ikke klagepunkterne rettet mod Siemens, idet de var nye i forhold til dem, der var fremført i klagepunktsmeddelelsen, men indeholdt blot et nyt bevis til støtte for et klagepunkt, som allerede var anført i klagepunktsmeddelelsen, nemlig den omstændighed, at der eksisterede en fælles ordning mellem de japanske og europæiske producenter, hvorefter de japanske producenter ikke skulle trænge ind på det europæiske marked.

89 Som følge heraf kan Fujis erklæringer tages i betragtning som et i forhold til Siemens belastende bevismiddel.

90 Med hensyn til, hvilken grad af troværdighed Fujis erklæringer skal tillægges, bemærkes, at sidstnævnte – for så vidt som virksomheden i det mindste indirekte har indrømmet, at virksomhedens manglende tilstedeværelse på det europæiske marked til dels skyldes den fælles ordning – har erkendt et forhold, som Kommissionen kunne have lagt den til last. Det er imidlertid allerede fastslået, at erklæringer, der går imod anmelderens interesser, i princippet skal anses for at være særligt pålideligt bevismateriale (dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, præmis 211).

91 Dette gælder også i denne sag, selv om Fuji har anmodet om at nyde godt af samarbejdsmeddelelsen. For det første er Fujis erklæringer nemlig ikke fremsat i forbindelse med denne anmodning, men i svaret på klagepunktsmeddelelsen, uanset at de to dokumenter blev udfærdiget næsten samtidigt. For det andet har Fujis indrømmelse af at have været bekendt med opdelingen af det europæiske og det japanske marked ikke udelukkende karakter af en anklage mod de andre virksomheder – hvilket ville have medført, at denne erklæring skulle tages med forbehold – men indebærer ligeledes en indrømmelse af en egen overtrædelse. Under disse omstændigheder må Fujis erklæring i den foreliggende sag tillægges en høj grad af troværdighed.

92 Hvad angår indholdet af Fujis erklæring skal det fremhæves, at Fuji i denne erklæring ikke blot erkendte en deling af markederne mellem de europæiske og de japanske producenter, men også nævnte detaljer om de intentioner, som virksomhederne i kartellet hver især havde haft, hvilket gør det muligt at drage andre konklusioner. Fuji anførte nemlig, at den fælles ordning ikke var den primære årsag til, at virksomheden holdt sig fra det europæiske marked, og angav en række grunde, der efter dens egen opfattelse talte for dette valg. Især argumentet om, at den havde en for lille del af verdensmarkedet til at kunne berettige afholdelse af de fornødne forgæves udgifter til at opbygge en europæisk base, gør det muligt at konkludere, at de japanske producenter – og tilsvarende de europæiske producenter – som havde en større markedsandel, ville have kunnet overvinde de tekniske og handelsmæssige hindringer for adgangen til de respektive gruppers fredede markeder og rentabiliteten af en sådan investering. Under denne synsvinkel fremgår det, at jo større en bestemt virksomheds markedsandel var, jo mindre betydning havde argumentet om tekniske og handelsmæssige hindringer for denne virksomhed, og jo større betydning havde omvendt forbuddet, der var vedtaget inden for rammerne af den fælles ordning, mod at trænge ind på den anden producentgruppes marked.

93 Henholder man sig imidlertid til de markedsandele, som Kommissionen har fastslået i 484.-488. betragtning til den anfægtede beslutning, der er baseret på de salgstal, virksomhederne selv har angivet, og som ikke er bestridt i den foreliggende sag, fremgår det, at Fuji – for hvis vedkommende højst 2% af den verdensomspændende omsætning, som virksomhederne, der deltog i kartellet, havde, kunne henføres til GIS-projekter – var klart den mindste producent af GIS, som deltog i kartellet. De andre japanske virksomheders markedsandele var tydeligvis større og udgjorde mellem 15 og 20% for Melco, mellem 8 og 12% for Toshiba og mellem 4 og 7% for Hitachi. Siemens havde selv en markedsandel på mellem 23 og 29%. Som følge heraf gør Fujis erklæringer det muligt at konkludere, at fredningen af det europæiske og det japanske marked til fordel for henholdsvis de europæiske og de japanske producenter havde stor betydning for størsteparten af de berørte virksomheder, eftersom de med en markedsandel, der tydeligvis var større end Fujis markedsandel, ville have haft meget nemmere ved at bære omkostningerne ved at trænge ind på den anden gruppe producenters marked.

94 Desuden bemærkes, at Kommissionen ikke har bestridt, at der forekom tekniske og handelsmæssige hindringer for adgangen til henholdsvis den europæiske og den japanske gruppes marked, men derimod at disse hindringer ikke kunne have været overvundet på rentabel vis. Den har i denne henseende baseret sig på to GIS-projekter i Den Tjekkiske Republik. Det første gik til Fuji, og det andet var omhandlet i et tilbud fra Melco, hvilket Siemens ikke har bestridt. Dette viser, at der ikke forekom uovervindelige tekniske og handelsmæssige hindringer for de japanske producenters adgang til det europæiske marked, hvilket synes at støtte Kommissionens argument om, at de virksomheder, der deltog i kartellet, havde en subjektiv interesse i, at den anden gruppes producenter ikke forsøgte at overvinde disse hindringer.

95 Sammenfattende udgør Fujis erklæringer et i høj grad troværdigt bevis for eksistensen af en deling af det europæiske og det japanske marked til fordel for de respektive producentgrupper.

Hitachis erklæringer

96 Hitachi erklærede, at værdien af GIS-projekterne i Europa, som blev fordelt mellem de europæiske producenter, blev fratrukket den samlede »europæiske« kvote inden for rammerne af GQ-aftalen, og at de japanske producenter derfor indtil 1999 blev underrettet om resultatet af fordelingen af GIS-projekter i Europa mellem de europæiske producenter efterfølgende. I sit svar på klagepunktmeddelelsen anførte Hitachi følgende:

»Hitachi bekræfter, at de europæiske producenter af GIS før 1999 underrettede de japanske producenter af GIS i detaljer om de GIS-projekter, som de skulle levere i Europa. Hitachi bekræfter desuden, at denne underretning havde til formål at sikre, at der blev taget hensyn til værdien af de europæiske projekter ved fastsættelsen af kvoten for projekter uden for Europa, der i henhold til GQ-aftalen skulle fordeles mellem de europæiske producenter og de japanske producenter […]

Med henblik på at forstå denne mekanismes manglende praktiske betydning i perioden, hvori den var i kraft (nemlig før 2002), skal det understreges, at underretningen om detaljerne ved projekterne i Europa hverken var forbundet med et samtykke fra de japanske producenter om at holde sig fra det europæiske marked eller godtgjorde eksistensen af et sådant samtykke, eftersom der ikke var nogen »fælles ordning«. Endnu vigtigere er det måske under alle omstændigheder, at fordelingen af europæiske GIS-projekter i medfør af kartellet ikke var et »resultat af« kommunikation mellem de europæiske og de japanske producenter af GIS, sådan som Kommissionen har hævdet. Al kommunikation mellem de europæiske og de japanske producenter af GIS fandt sted efter, at fordelingen af de europæiske GIS-projekter havde fundet sted.«

97 Disse erklæringer er oplysende i flere henseender. For det første bemærkes, at Hitachi ved udtrykkeligt at bekræfte, at de GIS-projekter i Europa, der blev udført af de europæiske producenter, blev fratrukket deres globale kvote i henhold til GQ-aftalen, bekræfter Kommissionens teori, hvorefter de europæiske producenter, herunder Siemens, foranstaltede aftaler om projekterne inden for fællesmarkedet (i de første år, hvor kartellet fungerede, var Østeuropa endnu ikke et tilgængeligt marked), og hvorefter kartellet som følge heraf havde indvirkning på fællesmarkedet og på EØS.

98 For det andet udgør Hitachis erklæringer – uden at koncipisten har villet det – også et indicium til støtte for Kommissionens antagelse af, at de europæiske markeder stort set var forbeholdt de europæiske producenter. Hitachi har nemlig flere gange insisteret på den omstændighed, at underretningen af de japanske producenter ifølge virksomheden først fandt sted efterfølgende. På den ene side konkluderede virksomheden derudfra, at de japanske producenter ikke var involverede i de europæiske producenters ulovlige praksis på de europæiske markeder. På den anden side anførte den, at underretningen hverken hang sammen med et løfte fra de japanske producenter om at holde sig fra de europæiske markeder eller godtgjorde et sådant løfte, ligesom den har bestridt eksistensen af den fælles ordning.

99 Der ville under alle omstændigheder ikke kunne findes nogen fornuftig forklaring på den omstændighed, som Hitachi ligeledes erkendte, hvorefter de GIS-projekter i Europa, som var fordelt mellem de europæiske producenter, blev fratrukket den globale kvote, hvis de europæiske markeder ikke var tilgængelige for de japanske producenter af tekniske eller handelsmæssige årsager. I så fald ville de europæiske producenter ikke have haft nogen grund til at acceptere, at værdien af deres projekter blev fratrukket deres globale kvote, hvilket i høj grad mindskede antallet og værdien af de GIS-projekter på verdensmarkedet, som de kunne gøre krav på inden for rammerne af kartellet. Derimod viser den omstændighed, at de havde samtykket i dette, at de japanske producenters undladelse af at trænge ind på de europæiske markeder havde en sådan værdi for de europæiske producenter, at den berettigede dette modstykke.

100 Med hensyn til troværdigheden af Hitachis erklæringer bemærkes, at sidstnævnte har anmodet om at nyde godt af samarbejdsmeddelelsen. Som følge heraf skal virksomhedens erklæringer tages med forbehold i det omfang, de har en belastende karakter udelukkende i forhold til de andre virksomheder. Det er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag. Det kan nemlig udledes af Hitachis erklæringer, at de japanske producenter havde accepteret ikke at trænge ind på de europæiske markeder, hvilket strider mod Hitachis – såvel som de andre karteldeltageres – interesser, for så vidt som det bekræfter en kendsgerning, der kan lægges Hitachi til last. Desuden var Hitachi efter alt at dømme ikke klar over alle de konklusioner, der kunne udledes af virksomhedens erklæringer – især at de europæiske markeder var forbeholdt de europæiske producenter – hvilket øger troværdigheden af virksomhedens erklæringer.

101 Sammenfattende skal Hitachis erklæringer tillægges en høj grad af troværdighed.

Om Arevas, Alstoms og VA Tech-koncernens manglende anfægtelse

102 Med hensyn til Arevas, Alstoms og VA Tech-koncernens manglende anfægtelse bemærkes, at sagsakterne enten ikke kan danne grundlag for at tillægge denne omstændighed en stor bevismæssig vægt eller ikke underbygger det af Kommissionen anførte.

103 For det første har Kommissionen i 125. betragtning til den anfægtede beslutning angående Areva og Alstom anført, at disse to selskaber ikke havde bestridt den fælles ordning om respekt for karteldeltagernes traditionelle privilegerede stillinger på hjemmemarkederne, hverken i deres respektive svar på klagepunktsmeddelelsen eller i deres efterfølgende erklæringer af henholdsvis den 21. og den 26. november 2006 i forlængelse af modtagelsen af Fujis svar, hvori den fælles ordning anerkendtes. Hverken Siemens eller Kommissionen har dog påtalt Arevas og Alstoms manglende anfægtelse i deres skriftlige indlæg for Retten. Under disse omstændigheder må dette spørgsmål anses for ikke at udgøre en del af nærværende tvist.

104 For det andet har Kommissionen i 125. betragtning til den anfægtede beslutning anført angående VA Tech-koncernen, at virksomheden ikke direkte i sit svar på klagepunktsmeddelelsen har bestridt oplysningerne vedrørende den fælles ordning. I denne henseende konstateres for det første, at det nævnte svar ikke er blandt sagsakterne, og at Retten kun er i besiddelse af det citat heraf, som Kommissionen har gengivet i fodnote 79 i den anfægtede beslutning, og som lyder: »Selv uden den formodede fælles ordning ville de japanske producenter være forpligtede til at holde sig fra det europæiske marked på grund af store adgangsbegrænsninger, sådan som det vil blive påvist nærmere nedenfor.« For det andet bemærkes, at det forhold, at et selskab ikke direkte har bestridt visse omstændigheder, kun kan tillægges en meget begrænset bevismæssig vægt, og det så meget desto mere som det kun er muligt at efterprøve den manglende anfægtelses kontekst på grundlag af et sådant enkeltstående citat. For det tredje bemærkes, at det nævnte citat end ikke isoleret set har det indhold, som Kommissionen tillægger det. Det er i denne forbindelse nødvendigt at klarlægge termen »formodede«, som VA Tech-koncernen har betegnet den fælles ordning med. Anvendelsen af denne term viser, at selv om VA Tech-koncernen ikke direkte har bestridt eksistensen af denne ordning, har den dog ikke af den grund anerkendt den, end ikke implicit. Tværtimod skal den citerede passus fortolkes som en implicit anfægtelse af eksistensen af den fælles ordning.

105 Følgelig kan Arevas, Alstoms og VA Tech-koncernens manglende anfægtelse af den fælles ordning ikke anses for at bekræfte Kommissionens antagelse af, at de europæiske markeder var forbeholdt de europæiske producenter, og at »hjemlandene« var fredede.

Om listen over GIS-projekter i Europa

106 Den liste med 11 GIS-projekter, som Kommissionen har henvist til i 164. betragtning til den anfægtede beslutning, er i virkeligheden et uddrag af en liste over GIS-projekter, som blev drøftet i kartellet i perioden 1988-1999, benævnt »Enquirylist1« og udarbejdet af ABB (herefter »den globale liste«), og som indeholder angivelser af bl.a. frister for indgivelse af tilbud, af de virksomheder, der havde tilkendegivet en interesse for hvert af projekterne, og af resultatet af drøftelserne i kartellet (dvs. tildelingen til en karteldeltager eller fastsættelsen af et minimalt prisniveau).

107 Ud af de elleve GIS-projekter i Europa på den globale liste fik den virksomhed, som projektet var blevet fordelt til i kartellet, ifølge disse angivelser ordren på seks af disse projekter, hvilket var tilfældet tre gange for henholdsvis for ABB og for Siemens. For så vidt angår de fem øvrige projekter er det i den globale liste specificeret, at de ikke blev tildelt en af de virksomheder, der deltog i kartellet, men at de havde været genstand for en aftale om det minimale prisniveau, dvs. at de europæiske virksomheder, der deltog i kartellet, var enedes om en minimumspris, som de ville tilbyde i deres eventuelle bud i den pågældende udbudsrunde.

108 Siemens har i første omgang forsøgt i generelle vendinger at rejse tvivl om troværdigheden af disse oplysninger i den globale liste, dog uden udtrykkeligt at bestride hverken projekterne på listen, navnlig ikke de 11 GIS-projekter i Europa, som er opregnet deri, og heller ikke den omstændighed, at disse projekter var blevet drøftet i kartellet.

109 I denne forbindelse har Siemens bl.a. hævdet, at et vist antal projekter er nævnt flere gange, at adskillige projekter aldrig er blevet iværksat, og at det ikke nogetsteds i den globale liste er angivet, at denne virksomhed har fået tildelt et GIS-projekt inden for EØS. I to tilfælde, hvor den fik det pågældende projekt, var det udslag af en konkurrencebegrænsende praksis. Siemens henholder sig desuden til en analyse af den globale liste, som er udarbejdet af et uafhængigt selskab, som navnlig påviser, at GIS-projekterne inden for EØS ikke har været genstand for fordeling på en måde, der svarer til den, der er fastsat i GQ- og EQ-aftalen.

110 Ydermere har Siemens i sit svar på skriftlige spørgsmål fra Retten forud for retsmødet bestridt, at de 11 GIS-projekter i Europa, som står på den globale liste, har været genstand for en samordning i kartellet.

111 Disse anbringender behandles nærmere i præmis 116-138 nedenfor.

– Om den globale listes oprindelse og udarbejdelsestidspunkt samt dens bevismæssige vægt

112 Det konstateres, som Siemens har anført, at det ikke har været muligt med sikkerhed at fastslå den globale listes oprindelse og udarbejdelsestidspunkt.

113 Det er i denne forbindelse vigtigt at bemærke, som det fremgår af 88. betragtning til den anfægtede beslutning og af fodnote 21 deri, at ABB fremlagde den globale liste den 7. maj 2004, dvs. dagen efter den 6. maj 2004, som er anført øverst på den første side, og som derfor højst sandsynligt er enten datoen for dens udarbejdelse eller for udskrivningen af den. Desuden bemærkes, at ABB i forhold til de andre karteldeltagere havde den fordel at være omfattet af en yderligere kode på den nævnte liste. De europæiske medlemmer – bortset fra ABB – og de japanske medlemmer står nemlig på denne liste opført i kolonnen med overskriften »Member«, i to grupper under deres respektive kode, der anvendtes i kartellet. ABB er derimod »skjult«, som M. udtrykte det under Kommissionens høring af ham den 23. september 2005, i kolonnen, der er benævnt »GCs«, der i princippet er beregnet for benævnelsen af eventuelle almindelige kontrakter. Ifølge det af M. oplyste var det en forholdsregel truffet i forlængelse af en efterforskning, der var blevet indledt af de svenske konkurrencemyndigheder rettet mod ABB.

114 Disse to omstændigheder gør det muligt at antage, at den globale liste oprindeligt blev udarbejdet af ABB til brug for virksomhedens egne interne fortegnelser om kartellet, og at den er blevet udskrevet på ny med henblik på fremlæggelse for Kommissionen. Denne antagelse, som i øvrigt mest er til fordel for Siemens og er forenelig med sidstnævntes erklæringer, hvorefter denne bestrider at have affattet den globale liste, lægges til grund.

115 Følgelig skal den globale liste, som anført af Siemens, anses for at udgøre en del af ABB’s erklæringer. Den globale liste kan nemlig ikke anses for at udgøre et dokumentbevis, eftersom det er konstateret, at den blev udarbejdet af ABB eller er et udskrift, som virksomheden frembragte af et internt elektronisk dokument, og dette i en i tidsmæssig nær sammenhæng med virksomhedens erklæringer afgivet med henblik på dens anmodning om bødefritagelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen. Heraf følger, at betragtningerne i præmis 64-67 ovenfor om den bevismæssige vægt af ABB’s erklæringer også gælder den globale liste. Særligt kan oplysningerne om den globale liste ikke understøtte ABB’s erklæringer, som tværtimod selv skal understøttes af andet bevismateriale ifølge den retspraksis, der er nævnt i præmis 66 ovenfor.

– Om anbringendet, hvorefter de GIS-projekter i Europa, der er opført på den globale liste, ikke blev drøftet i kartellet

116 Som anført i præmis 110 ovenfor, har Siemens først i virksomhedens svar på Rettens skriftlige spørgsmål forud for retsmødet bestridt, at de 11 GIS-projekter i Europa, som står på den globale liste, har været genstand for en samordning i kartellet. Virksomheden anførte ganske vist i forbindelse med et spørgsmål herom under retsmødet, at den allerede havde anfægtet dette under den administrative procedure for Kommissionen og i stævningen. Imidlertid indeholder stævningen i denne henseende kun de forhold, der er gengivet i præmis 109 ovenfor, og selv hvis det antages, at Siemens havde anfægtet dette under den administrative procedure, kan det ikke opveje den manglende anfægtelse for Retten i stævningen. Derfor skal Siemens’ anbringende om, at de 11 GIS-projekter i Europa, som står på den globale liste, ikke har været diskuteret i kartellet, forkastes som værende fremsat for sent i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2.

117 Det skal desuden fremhæves, at oplysningerne, som står på den globale liste, er detaljerede. De indeholder nemlig bl.a. angivelser af karakteren af udstyr, der skulle leveres til brug for de omhandlede projekter, den planlagte dato for afgivelse af bud, datoer for forhandlinger i kartellet, interessetilkendegivelser vedrørende projekterne fra de forskellige kartelmedlemmer, den eventuelle ordremodtagers identitet eller angivelse af, om et minimalt prisniveau var blevet fastsat, og i givet fald angivelse af, at projektet faktisk blev tildelt ordremodtageren. Så forskelligartede og præcise oplysninger kan ikke anfægtes blot med et anbringende om, at de 11 GIS-projekter i Europa ikke har været genstand for en samordning i kartellet.

118 I denne forbindelse mindes om, at Siemens ikke har bestridt at have varetaget funktionen som kartellets europæiske sekretær i perioden 1988-1999. Derfor må virksomheden nødvendigvis have haft kendskab til samtlige de projekter, der blev drøftet i gruppen af europæiske producenter, og må som følge heraf have været i stand til detaljeret at bestride hvert enkelt af de af ABB opregnede projekter på grundlag af egne sagsakter for det tilfælde, at der måtte være en fejl. Da Siemens hverken har benyttet sig af denne anledning eller forklaret, hvorfor virksomheden afholdt sig fra at gøre det, kan det derfor konkluderes, at Siemens ikke på plausibel vis har bestridt, at projekterne, som står på den globale liste, herunder særligt de 11 projekter inden for EØS, har været genstand for en samordning i kartellet.

119 Siemens’ erklæring, som blev afgivet i svaret på de af Retten stillede skriftlige spørgsmål forud for retsmødet, hvorefter de 11 omhandlede projekter var beliggende uden for EØS på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, skal forkastes som urigtig. Blandt disse elleve projekter, som blev drøftet i kartellet mellem 1992 og 1998, figurerer nemlig tre projekter i Spanien, et projekt i Danmark, et projekt i Irland og et projekt i Portugal, og alle disse stater havde tiltrådt Fællesskabet før 1988. Ligeledes er de to projekter i Finland fra 1994 og 1995 utvivlsomt omfattet af henholdsvis EØS-aftalen og EF-traktaten, da Republikken Finland har været medlem af EØS siden den 1. januar 1994 og medlem af Fællesskabet siden den 1. januar 1995. Tilsvarende gælder projektet i Island og de to projekter i Norge, begge fra 1998, hvor Republikken Island og Kongeriget Norge var medlem af EØS. Alle disse lande udgjorde således på det tidspunkt, hvor det enkelte projekt blev diskuteret, en del af enten fællesmarkedet eller af EØS.

120 Desuden skal Siemens’ erklæring om, at den globale liste var »uklar«, forkastes. I denne liste, der er udfærdiget i form af en tabel, er der ganske vist anvendt forskellige koder sammensat af tal og/eller bogstaver. Kommissionen har imidlertid fremskaffet forklaringer på disse koder, især via vidnet M. under høringen af ham den 23. september 2005, og i lyset af disse forklaringer må den globale liste anses for at give et klart billede af, hvordan GIS-projekterne blev behandlet i kartellet.

– Om projekterne, der hævdes at være nævnt flere gange eller ikke at være blevet iværksat

121 Siemens har gjort gældende, at visse projekter på den globale liste er nævnt flere gange. Hertil bemærkes, at selv hvis dette anbringende skulle være velbegrundet, påvirker det ikke den globale listes relevans og troværdighed og dermed dens bevismæssige vægt. For det første har Siemens hverken specificeret, hvilke projekter det drejer sig om, eller om det er nogle af de 11 GIS-projekter i Vesteuropa – disse projekter er de eneste, som Kommissionen specifikt har baseret sin beslutning på, og som følgelig er de eneste relevante for prøvelsen af den anfægtede beslutning. For det andet kan den omstændighed, at en liste indeholdende mere end 1 500 posteringer kan rumme nogle fejl, ikke bringe hele den nævnte liste i miskredit.

122 Med hensyn til Siemens’ erklæring om, at visse af projekterne på den globale liste aldrig er blevet iværksat, bemærkes, at Siemens ikke har specificeret, hvilke projekter det drejer sig om. Selv hvis det antages, at et sådant anbringende er velbegrundet, kan manglende iværksættelse af visse projekter i øvrigt ikke under nogen omstændigheder afværge anvendelsen af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 på virksomheder, som inden for rammerne af et kartel har svindlet med tilbud på disse projekter.

– Om den lille andel af GIS-projekter i Europa, som er opført på den globale liste

123 Siemens har – uden at være blevet modsagt af Kommissionen – gjort gældende, at ud af de mere end 1 500 GIS-projekter, der er opført på den globale liste, skulle kun 11 projekter gennemføres inden for EØS. Denne lille andel afspejler ganske vist ikke de europæiske markeders betydning. Denne omstændighed kan imidlertid ikke anses for at begrunde, at der ikke tages hensyn til oplysningerne indeholdt i denne liste.

124 Først og fremmest har nemlig hverken ABB eller Kommissionen påstået, at den globale liste rummer alle de projekter, som kartellet havde indvirkning på. Desuden er der sammenfald mellem den omstændighed, at der i høj grad mangler »europæiske« projekter på den nævnte liste, og teorien om, at der var »hjemlande«, som uden videre var forbeholdt bestemte virksomheder, uden at de i disse lande gennemførte projekter blev fratrukket de i henhold til kartellet oprettede kvoter. Endelig har Kommissione