ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 21. november 2014 –

Kinnarps mod KHIM (MAKING LIFE BETTER AT WORK)

(Sag T-697/13)

»EF-varemærker — ansøgning om EF-ordmærket MAKING LIFE BETTER AT WORK — absolut registreringshindring — mangel på fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 — åbenbart, at søgsmålet delvist er ugrundet og delvist skal afvises«

1. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — begreb [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 14 og 15)

2. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — varemærker, der udgøres af reklameslogans — fornødent særpræg — anvendelse af særlige bedømmelseskriterier — ikke tilladt [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17-19)

3. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — varemærker, der udgøres af reklameslogans — slogan, der udviser fantasifulde kendetegn [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 20)

4. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — varemærker, der udgøres af reklameslogans — salgsfremmende udtryk med lovprisende karakter [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 21)

5. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — ordmærket MAKING LIFE BETTER AT WORK [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24 og 27-37)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 28. oktober 2013 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 2272/2012-2) vedrørende en ansøgning om registrering af MAKING LIFE BETTER AT WORK som EF-varemærke.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Unionens retsinstanser er kompetent til at prøve et søgsmål til prøvelse af en afgørelse truffet af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) i henhold til artikel 13, stk. 4, i forordning nr. 340/2008 om gebyrer og afgifter til ECHA og forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), hvori fastslås, at en ansøger om registrering af stoffer i henhold til forordning nr. 1907/2006 ikke opfylder betingelserne for nedsættelse af gebyret for små virksomheder som omhandlet i denne forordnings artikel 6, stk. 4, og hvori ansøgeren bliver pålagt en administrativ afgift.

Artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer nemlig, at en sag kan indbringes for Retten eller Domstolen i henhold til artikel 263 TEUF for at anfægte en afgørelse truffet af ECHA’s Klageudvalg eller i tilfælde, hvor sagen ikke kan påklages til udvalget, af ECHA. I denne forbindelse bestemmer denne forordnings artikel 91, stk. 1, at kun afgørelser truffet af ECHA i henhold til artikel 9, artikel 20, artikel 27, stk. 6, artikel 30, stk. 2 og 3, og artikel 51 i forordning nr. 1907/2006 kan påklages til Klageudvalget. Disse bestemmelser vedrører afgørelser, som ikke har nogen forbindelse til det gebyr, som de små virksomheder skal betale i henhold til forordningens artikel 6, stk. 4.

(jf. præmis17-20 og 22)
Rettens kendelse (Ottende Afdeling) af 22. juni 2015 – In vivo mod Kommissionen

(Sag T-690/13)

»Passivitetssøgsmål — OLAF's nægtelse af at iværksætte en ekstern undersøgelse — stillingtagen — påstand om meddelelse af pålæg — ikke umiddelbart berørt — afvisning«

1. Passivitetssøgsmål — status af sagsøgt — Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) — ikke status som et af Unionens organer, kontorer eller agenturer — undladelser angiveligt begået af OLAF i forbindelse med dets undersøgelsesfunktioner — søgsmål, som skal anses for anlagt mod Kommisssionen (art. 265 TEUF; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999, art. 3; Kommissionens afgørelse 1999/352) (jf. præmis 14 og 15)

2. Passivitetssøgsmål — stillingtagen som omhandlet i artikel 265, stk. 2, TEUF inden anlæggelsen af søgsmålet — afvisning (art. 265, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 17-19)

3. Passivitetssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — undladelser, der kan være genstand for søgsmål — Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig’s (OLAF) undladelse af at indlede en ekstern undersøgelse — ikke karakter af anfægtelig retsakt som defineret i artikel 263 TEUF — afvisning (art. 263 TEUF og 265 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1073/1999, art. 3; Kommissionens afgørelse 1999/352) (jf. præmis 21-25)

4. Passivitetssøgsmål — Unionens retsinstansers kompetence — påbud rettet til en institution — ikke tilladt (art. 265 TEUF) (jf. præmis 31)

Angående

Søgsmål, hvorunder der er nedlagt påstand om, at Retten fastslår, at Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) har udvist passivitet, idet det har nægtet at iværksætte en ekstern undersøgelse, og pålægger det at ophøre med at udvise passivitet.

Konklusion

1) Sagen afvises.
3.

Miljø — luftforurening — direktiv 2003/87 — national plan for tildeling af emissionskvoter (NAP) — Kommissionens skøn — vedtagelse af retningslinjer med henblik på gennemførelsen af direktivet — rækkevidde — selvbegrænsning af Kommissionens beføjelser — retten for de modtagende medlemsstater at modsætte sig disse retningslinjer (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87) (jf. præmis 62 og 63)
2.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — akter, som nødvendiggør nationale gennemførelsesforanstaltninger — mulighed for de fysiske eller juridiske personer at anvende en præjudiciel forelæggelse til prøvelse af gyldigheden — forpligtelse for medlemsstaterne til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse (art. 4, stk. 3, TEU; art. 263, afsnit 4, TEUF og 267 TEUF) (jf. præmis 65 og 67)
1.

Annullationssøgsmål — status som sagsøgt — mission under den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik uden status som juridisk person — ikke status som et af Unionens organer, kontorer eller agenturer — retsakter vedtaget af chefen for en sådan mission i forbindelse med en disciplinærprocedure — ikke status som sagsøgt — afvisning af sagen (art. 263, stk. 1, TEUF; Rådets fælles aktion 2008/124/FUSP, art. 1, 6, 7 og 11) (jf. præmis 23-29)
I forbindelse med et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF kan den anfægtede afgørelse alene anses for rettet til sagsøgeren, når den formelle betingelse om, at det udtrykkeligt skal fremgå af den anfægtede afgørelse, at den er rettet til sagsøgeren, er opfyldt, eller når den materielle betingelse om, at det skal fremgå af den nævnte afgørelses bestemmelser, at sagsøgeren deri er identificeret som adressat som følge af, at den nævnte afgørelse, der er udtryk for viljen hos den, der har vedtaget afgørelsen, har til formål at skabe bindende retsvirkninger, der kan påvirke sagsøgerens interesser og væsentligt ændre hans retsstilling, er opfyldt.

Hvad angår den materielle betingelse gælder, at det i forbindelse med et søgsmål anlagt af en part, som af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) har fået tilladelse til at intervenere i forbindelse med en sag for ECHA’s Klageudvalg, i overensstemmelse med artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 771/2008 om fastlæggelse af regler for sidstnævnte udvalg med hensyn til organisation og procedurer, til prøvelse af en afgørelse truffet af nævnte klageudvalg i forhold til en tredjemand, skal undersøges, om de særlige bestemmelser i den nævnte forordning indebærer, at den anfægtede afgørelse skal anses for rettet til sagsøgeren, og om en sådan stilling som adressat følger af selve denne afgørelses indhold. Eftersom ingen af de særlige bestemmelser i forordning nr. 771/2008 indebærer, at den nævnte afgørelse kan anses for rettet til en sådan sagsøger, vil denne ikke kunne anses for adressat for Klageudvalgets afgørelse, når denne afgørelse ikke har til formål at skabe eller ændre de rettigheder eller retlige forpligtelser, som sagsøgeren er underlagt. I denne forbindelse fastsætter artikel 8, stk. 3, i nævnte forordning, at påstande, der fremsættes i en begæring om intervention, kan kun gå ud på at understøtte en af parternes påstande eller påstå disse forkastet. Følgelig er intervention accessorisk i forhold til hovedsagen ved ECHA’s Klageudvalg.

Formålet med intervention afhænger i øvrigt ligeledes af, om hovedpartens søgsmål kan antages til realitetsbehandling. Der kan nemlig træffes afgørelse om ikke at antage en klage til realitetsbehandling i henhold til artikel 11, stk. 1, litra d), i forordning nr. 771/2008, når den af ECHA trufne anfægtede afgørelse ikke er rettet til klageren, og klageren ikke er i stand til at dokumentere, at han er umiddelbart og individuelt berørt. Det følger heraf, at intervenienten skal acceptere klagen med det indhold, som den har på det tidspunkt, hvor den pågældende intervenerer i sagen for ECHA’s Klageudvalg.

(jf. præmis 26, 32, 35-37 og 44)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retslig procedure – intervention – personer med berettiget interesse – sammenslutninger, hvis formål er at varetage deres medlemmers interesser – formaliteten i sager om principielle spørgsmål, der kan have betydning for de nævnte medlemmer – betingelser – vid fortolkning

(Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2, og art. 53, stk. 1)

2. Retslig procedure – intervention – personer med berettiget interesse – medlem af en repræsentativ sammenslutning, der har fået tilladelse til at intervenere – formaliteten – betingelse – retlig interesse i sagens udfald, der er forskellig fra den interesse, som sammenslutningen har

(Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2, og art. 53, stk. 1)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 22, 23 og 69)

2. Imødekommelse af supplerende begæringer om intervention og i samme retning fra medlemmerne af en sammenslutning, der repræsenterer disse interesser, forudsætter, at disse medlemmer kan godtgøre, at de har en retlig interesse i sagens udfald, der er forskellig fra den interesse, som den sammenslutning, der har fået tilladelse til at intervenere, og som de er medlemmer af, har.

(jf. præmis 66)
I en sag, der anlægges af fysiske eller juridiske personer vedrørende det andet og det tredje tilfælde, der er omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, kræver betingelsen om at være individuelt berørt af den retsakt, som påstås annulleret, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig for det første, at den retsakt, som sagsøgerne ønsker annulleret, umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og for det andet, at denne retsakt ikke må overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler. Disse betingelser kan ikke drages i tvivl af borgernes ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.

En afgørelse fra Kommissionen, der vedtages i henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, om godtagelse af et tilsagn, der afgives af en eksportør af varer, der er genstand for antidumping i henhold til Kommissionens og Rådets forordninger, som indfører henholdsvis en midlertidig og en endelig antidumpingtold, har ikke retsvirkninger, der kan indvirke umiddelbart på situationen for EU’s producenter. Det følger nemlig af ordningen i henhold til forordning nr. 1225/2009, at det ikke er som følge af vedtagelsen af afgørelsen om godtagelse af tilsagn, at den import, der er omfattet af disse tilsagn, er fritaget for antidumpingtold. Fritagelsen følger imidlertid af de bestemmelser, der vedtages af enten Kommissionen i den ændrede midlertidige antidumpingforordning eller af Rådet i den endelige antidumpingforordning til gennemførelse af de omhandlede tilsagn.

Selv om det er korrekt, at artikel 8, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 1225/2009 bestemmer, at når Kommissionen godtager et sådant tilsagn, og så længe de pågældende tilsagn gælder, finder en indført midlertidig told ikke anvendelse på den relevante indførsel af den pågældende vare, som er fremstillet af de selskaber, der henvises til i Kommissionens afgørelse om godtagelse af tilsagn, stiller den pågældende bestemmelse for den periode, et tilsagn gælder, imidlertid krav om, at der sker fritagelse for den antidumpingtold, der er vedtaget af enten Kommissionen i den forordning, der indfører den midlertidige antidumpingtold, eller af Rådet i den forordning, der indfører den endelige antidumpingtold.

(jf. præmis 40, 48, 51, 52 og 54)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

18. september 2014

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — afvisning af søgsmålet i første instans — ingen lighed mellem den stævning, der blev indgivet pr. fax, og originaleksemplaret af stævningen, som blev indgivet efterfølgende — søgsmålsfrist — sagen for sent anlagt — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af kendelse afsagt af Personaleretten (Anden Afdeling) den 17. oktober 2013 i sagen Marcuccio mod Kommissionen (sag F-127/12, Sml. Pers., EU:F:2013:161) med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Appellen forkastes. Luigi Marcuccio bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med appelsagen. Luigi Marcuccio betaler Retten et beløb på 2000 EUR i henhold til artikel 90 i Rettens procesreglement.

Sammendrag

Retslig procedure – stævning – formkrav – stævning indgivet pr. telefax inden for søgsmålsfristen – advokatens håndskrevne underskrift forskellig fra underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt pr. post – virkning – ingen hensyntagen til datoen for modtagelsen af telefaxen med henblik på vurderingen af, om søgsmålsfristen er overholdt

(Statutten for Domstolen, art. 21; Personalerettens procesreglement, art. 34, stk. 1 og 6)

Hvad angår forholdet mellem underskriften fra den advokat, som repræsenterer en sagsøger, og som er anført på en stævning fremsendt pr. telefax, og underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev indleveret senest ti dage efter, gælder, at når underskriften nederst på den stævning, der blev indleveret pr. telefax, ikke er identisk med underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt efterfølgende, kan der ikke tages hensyn til den stævning, der blev indleveret pr. telefax, med henblik på overholdelsen af søgsmålsfristen.

Artikel 34, stk. 6, i Personalerettens procesreglement bestemmer nemlig, at ved afgørelsen af, om procesfristerne er overholdt, gælder den dato, hvor en genpart af det underskrevne originaleksemplar af et processkrift når frem til Justitskontoret ved ethvert teknisk kommunikationsmiddel, som Retten råder over, såfremt det underskrevne originaleksemplar af processkriftet indleveres til Justitskontoret senest ti dage efter, at genparten af originaleksemplaret er modtaget. En streng overholdelse af denne bestemmelse er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen.

(jf. præmis 11 og 18)

Henvisning til:

Domstolen: dom Bell & Ross mod KHIM, C-426/10 P, Sml., EU:C:2011:612, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis

Retten: kendelser Marcuccio mod Kommissionen, T-229/13 P, Sml. Pers, EU:T:2013:608, præmis 14-20; Marcuccio mod Kommissionen, T-385/13 P, Sml. Pers, EU:T:2013:710, præmis 13-21, og Marcuccio mod Kommissionen, T-57/14 P, Sml. Pers., EU:T:2014:223, præmis 9
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

18. september 2014

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — afvisning af søgsmålet i første instans — ingen lighed mellem den stævning, der blev indgivet pr. fax, og originaleksemplaret af stævningen, som blev indgivet efterfølgende — søgsmålsfrist — sagen for sent anlagt — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Anden Afdeling) den 17. oktober 2013 i sagen Marcuccio mod Kommissionen (sag F-145/12, Sml.Pers., EU:F:2013:162), med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Appellen forkastes. Luigi Marcuccio bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med appelsagen. Luigi Marcuccio betaler Retten et beløb på 2000 EUR i henhold til artikel 90 Rettens procesreglement.

Sammendrag

Retslig procedure – stævning – formkrav – stævning indgivet pr. telefax inden for søgsmålsfristen – advokatens håndskrevne underskrift forskellig fra underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt pr. post – virkning – ingen hensyntagen til datoen for modtagelsen af telefaxen med henblik på vurderingen af, om søgsmålsfristen er overholdt

(Statutten for Domstolen, art. 21; Personalerettens procesreglement, art. 34, stk. 1 og 6)

Hvad angår forholdet mellem underskriften fra den advokat, som repræsenterer en sagsøger, og som er anført på en stævning fremsendt pr. telefax, og underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev indleveret senest ti dage efter, gælder, at når underskriften nederst på den stævning, der blev indleveret pr. telefax, ikke er identisk med underskriften på originaleksemplaret af stævningen, som blev fremsendt efterfølgende, kan der ikke tages hensyn til den stævning, der blev indleveret pr. telefax, med henblik på overholdelsen af søgsmålsfristen.

Artikel 34, stk. 6, i Personalerettens procesreglement bestemmer nemlig, at ved afgørelsen af, om procesfristerne er overholdt, gælder den dato, hvor en genpart af det underskrevne originaleksemplar af et processkrift når frem til Justitskontoret ved ethvert teknisk kommunikationsmiddel, som Retten råder over, såfremt det underskrevne originaleksemplar af processkriftet indleveres til Justitskontoret senest ti dage efter, at genparten af originaleksemplaret er modtaget. En streng overholdelse af denne bestemmelse er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen.

(jf. præmis 11 og 18)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 22. september 2011, Bell & Ross mod KHIM, C-426/10 P, Sml., EU:C:2011:612, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis

Retten: kendelser af 14. november 2013, Marcuccio mod Kommissionen, T-229/13 P, Sml. Pers., EU:T:2013:608, præmis 14-20; af 19. december 2013, Marcuccio mod Kommissionen, T-385/13 P, Sml. Pers., EU:T:2013:710, præmis 13-21, og af 10. april 2014, Marcuccio mod Kommissionen T-57/14 P, Sml. Pers., EU:T:2014:223, præmis 9
En person skal anses for at være invalid i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i vedtægtens artikel 73, hvis vedkommende som følge af en ulykke eller en erhvervssygdom er helt eller delvis ude af stand til at føre et normalt, aktivt liv. Det fremgår klart af denne bestemmelse, at en hudlæsion ikke kan medføre anerkendelsen af en grad af fysisk eller psykisk skade. Kun læsioner, der helt eller delvis er til hinder for en normal og aktiv livsførelse, er omfattet af denne bestemmelse.

(jf. præmis 58 og 59)

Domstolen: dom af 2. oktober 2009, B mod Kommissionen, 152/77, Sml., EU:C:1979:220, præmis 10
47

Sagsøgerens påstande i denne sammenhæng er imidlertid meget vage, idet selskabet indskrænker sig til at hævde, at den omhandlede tidligere ansatte var ansat i Kommissionens kontor for menneskelige ressourcer før offentliggørelsen af den omtvistede udbudsbekendtgørelse, og at han havde deltaget i bedømmelsesudvalg i tilsvarende udbudsprocedurer for kontrakter om tjenesteydelser i form af sprogkurser for Unionens institutioner. Selv om sagsøgeren henviser til erklæringer fra visse af selskabets ansatte, ifølge hvilke den forhenværende ansatte i Kommissionen under samtaler med dem havde fremhævet den fremtrædende rolle, han havde spillet ved udarbejdelsen af det omtvistede udbud og de forbindelser, han havde til CLL-Allingua, er det for så vidt angår nærværende sag om foreløbige forholdsregler tilstrækkeligt at fastslå, at disse erklæringer ikke er af en sådan karakter, at de i sig selv godtgør tilstedeværelsen af en alvorlig og åbenlys ulovlighed. Deres værdi er således for det første svækket af, at sagsøgerens ansatte har en åbenlys interesse i, at det omtvistede udbud tildeles selskabet, og derfor også i at selskabet gives medhold ved dommeren i sager om foreløbige forholdsregler. For det andet fremgår det af sagsakterne, at den omhandlede tidligere ansatte havde kontakt med sagsøgeren med henblik på at søge ansættelse ved denne, hvilket kan have ledt ham til at overdrive sin betydning for at opnå det ønskede stilling, således at rækkevidden af det af ham i den sammenhæng anførte bør tages med forbehold.
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

14. juli 2014

Sag T-356/13 P

Giorgio Lebedef

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – personalesag – tjenestemænd – disciplinær procedure – disciplinær sanktion – degradering – åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af dom afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 24. april 2013Lebedef mod Kommissionen (F-56/11, Sml. Pers., EU:F:2013:49), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald:

Appellen forkastes. Giorgio Lebedef bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med denne sag.

Sammendrag

Tjenestemandssager – ulovlighedsindsigelse – anfægtelige retsakter – disciplinær afgørelse, som er blevet endelig og er truffet forud for den anfægtede disciplinære afgørelse – ikke omfattet

(Art. 263 TEUF og 277 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Inden for rammerne af et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om pålæg af en disciplinær sanktion over for en tjenestemand kan en ulovlighedsindsigelse rettet mod en tidligere truffet disciplinær afgørelse ikke realitetsbehandles af Personaleretten, når den sidstnævnte afgørelse ikke udgør retsgrundlaget for den omtvistede afgørelse, og når tjenestemanden har ret til at anlægge sag til prøvelse af den første disciplinære afgørelse i overensstemmelse med og inden for de frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91.

Artikel 277 TEUF er nemlig udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag med henblik på at opnå annullation af en retsakt, som vedkommende kan indbringe en klage over, er berettiget til at anfægte gyldigheden af en tidligere retsakt fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede retsakt, også selv om parten ikke var beføjet til i medfør af artikel 263 TEUF at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af en sådan retsakt, hvis virkninger parten således er omfattet af uden at have været i stand til at påstå den annulleret.

I denne henseende er klage- og søgsmålsfristerne præceptive og kan ikke fraviges af parterne eller retsinstanserne, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Såfremt en tjenestemand kunne anfægte den første disciplinære afgørelse som et bi-spørgsmål i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af den anden disciplinære afgørelse, ville det være uforeneligt med principperne for vedtægtens søgsmålsordning og skade denne ordnings stabilitet og det retssikkerhedsprincip, som den hviler på.

(jf. præmis 23, 24, 31 og 32)

Henvisning til:

Domstolen: domme af 6. marts 1979, Simmenthal mod Kommissionen, 92/78, Sml., EU:C:1979:53, præmis 39, og af 19. januar 1984, Andersen m.fl. mod Parlamentet, 262/80, Sml., EU:C:1984:18, præmis 6

Retten: kendelse af 21. juni 2010, Meister mod KHIM, T-284/09 P, Sml. Pers., EU:T:2010:246, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis