DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 1. APRIL 1992. - LEONELLA KUPKA-FLORIDI MOD DET OEKONOMISKE OG SOCIALE UDVALG. - TJENESTEMAEND - ANSAETTELSE - ANSAETTELSE PAA PROEVE - AFGOERELSE OM IKKE AT FASTANSAETTE TJENESTEMANDEN VED PROEVEPERIODENS UDLOEB - OMSORGSPLIGTEN - AABENBART FEJLSKOEN - HOERING AF BEDOEMMELSESUDVALGET. - SAG T-26/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-01615



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - ansaettelse - proevetid - afgoerelse om ikke at fastansaette en tjenestemand paa proeve - meddelelse til den paagaeldende af Bedoemmelsesudvalgets udtalelse - sikring af retten til kontradiktion

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 34, stk. 2)

2. Tjenestemaend - ansaettelse - proevetid - formaal - betingelser for proevetidens gennemfoerelse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 34)

3. Tjenestemaend - ansaettelse - proevetid - bedoemmelse af proevetiden - vurdering af proevetidsansat tjenestemands egnethed - judiciel kontrol - graenser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 34)

Sammendrag

1. Saafremt det besluttes ikke at fastansaette en tjenestemand paa proeve, er meddelelse til tjenestemanden paa proeve af Bedoemmelsesudvalgets udtalelse en tilstraekkelig garanti for vedkommendes ret til at varetage sine interesser. Saavel tjenestemanden som Retten kan foretage deres bedoemmelse af lovligheden af Bedoemmelsesudvalgets arbejde paa grundlag af selve udtalelsen, og det er herved ikke fornoedent at raade over referater fra udvalgets moeder.

2. Til forskel fra udvaelgelsesproeven, der giver adgang til ansaettelse ved EF, og som er udformet saaledes, at den goer det muligt at udvaelge ansoegerne paa grundlag af generelle og forudsigende kriterier, har proevetiden ifoelge vedtaegtens artikel 34 til formaal at goere det muligt for administrationen at foretage en mere konkret bedoemmelse af en ansoegers evne til at udfoere bestemte opgaver, hans indstilling til arbejdet samt hans tjenstlige indsats.

Selv om proevetiden ikke kan sidestilles med en uddannelsesperiode, er det dog ikke desto mindre noedvendigt, at den paagaeldende saettes i stand til i denne periode at vise sine egenskaber. Denne betingelse kan ikke adskilles fra begrebet proevetid og svarer desuden til de krav, som er forbundet med overholdelsen af de almindelige principper for god administration og ligebehandling samt omsorgspligten. Foelgelig skal tjenestemanden paa proeve ikke blot have passende fysiske betingelser, men tillige hensigtsmaessige instrukser og raad under hensyntagen til beskaffenheden af det arbejde, han varetager, saaledes at han saettes i stand til at tilpasse sig de saerlige krav, som dette stiller.

Derimod kan omsorgspligten ikke indebaere et krav til administrationen om, at tjenestemanden paa proeve overdrages opgaver, hvorved der i stoerre grad tages hensyn til hans saerlige kvalifikationer og i mindre grad til kravene i den tjenestegren, han er knyttet til.

3. I henhold til de i vedtaegten nedfaeldede principper om ansaettelse og proevetid har administrationen et vidt skoen for, med hensyn til tjenestens interesser, at vurdere den proeveansatte tjenestemands egnethed og praestationer. Det tilkommer saaledes ikke Retten at gribe ind over for institutionernes afgoerelse for saa vidt angaar deres bedoemmelse af proevetiden og deres vurdering af en ansoegers egnethed til endelig ansaettelse som tjenestemand i Faellesskabet, medmindre bedoemmelsen er behaeftet med aabenbare vildfarelser eller der foreligger magtfordrejning.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Efter at have bestaaet udvaelgelsesproeve LA/301 (87/C/101/05), afholdt af Raadet med henblik paa oprettelse af en ansaettelsesreserve af italiensksprogede oversaettere, blev sagsoegeren den 1. oktober 1989 ansat som tjenestemand paa proeve i loenklasse LA7 ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg.

2 Udtalelsen vedroerende sagsoegeren ved proevetidens udloeb, hvori side 1 er dateret den 14. maj 1990, og som blev underskrevet den 31. maj 1990 af den ansvarlige for bedoemmelsen af hende, blev meddelt hende den 1. juni 1990. I udtalelsen blev det foreslaaet ikke at udnaevne hende. Begrundelsen herfor var foelgende:

"I den paagaeldende periode har Kupka ikke godtgjort, at hun har de grundlaeggende kundskaber samt de noedvendige metoder og faerdigheder til at kunne oversaette OESU' s tekster. Selv om hun har kendskab til flere sprog, er hendes sprogkundskaber nemlig utilstraekkelige, men hendes stoerste svaghed er dog, at hun mangler evne til at anvende italiensk med fornoeden tekstrelevans og noejagtighed.

De oprigtige bestraebelser, som Kupka har udfoldet i de sidste maaneder, har trods adskillige vink om det udfoerte arbejde og gentagne forklaringer ikke vaeret tilstraekkelige.

Endelig har Kupka ikke i tilstraekkelig grad godtgjort vilje til at samtale og argumentere med revisorer og kolleger.

Som konklusion maa det anfoeres, at kvaliteten af de oversaettelser, som er udfoert af Kupka, ikke giver indtryk af en person, der har de evner og grundlaeggende kundskaber samt oevrige faerdigheder, som kraeves for at arbejde som oversaetter ved OESU."

Denne udtalelse var ligeledes underskrevet af chefen for Den Italienske Oversaettelsesafdeling og Kupka-Floridi' s umiddelbart overordnede, Pertoldi, samt af tre revisorer.

3 Den 8. juni 1990 forelagde Kupka-Floridi den ansvarlige for bedoemmelsen sine bemaerkninger til udtalelsen i henhold til bestemmelserne i artikel 34, stk. 2, andet afsnit, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").

4 Den 19. juni 1990 anmodede hun om indkaldelse af Det Paritetiske Bedoemmelsesudvalg, der fakultativt kan nedsaettes i medfoer af vedtaegtens artikel 9, stk. 5, hvorefter dette udvalg bl.a. skal afgive udtalelse om, hvad der skal ske efter udloebet af en proeveperiode. I det foreliggende tilfaelde blev et saadant udvalg nedsat ved afgoerelse nr. 76/83A truffet af formanden for Det OEkonomiske og Sociale Udvalg den 25. februar 1983, som indeholder regler for proceduren for dette udvalg.

5 Bedoemmelsesudvalget traadte foerste gang sammen den 22. juni 1990 og hoerte den paagaeldende, der var blevet indkaldt samme dag, "bogstavelig taget med minuts varsel", som hun selv udtrykker det. Efter at have kraevet, at hendes arbejde blev underkastet en sagkyndig bedoemmelse, hvilket blev naegtet med den begrundelse, at det var umuligt, opnaaede Kupka-Floridi ifoelge sine oplysninger i staevningen en forsikring om, at udvalget ville arrangere en konfrontation med revisorerne vedroerende arbejdet. Et nyt moede blev afholdt i udvalget den 25. juni 1990. Kupka-Floridi deltog ikke i dette moede, da hun var blevet indkaldt ti minutter foer moedets begyndelse, og da det ikke under disse omstaendigheder var muligt for hende at aflyse et moede uden for huset, der var aftalt til samme tidspunkt.

6 Bedoemmelsesudvalget afgav udtalelse den 26. juni 1990, idet medlemmerne enstemmigt bekraeftede den negative konklusion i udtalelsen ved proevetidens udloeb. Ifoelge udtalelsen kom udvalget til nedenstaaende konklusioner efter at have hoert den bedoemte, bedoemmeren, den bedoemtes umiddelbart overordnede, nemlig Pertoldi og to revisorer, Apollonio og Giordano, samt en tjenestemand, der var indkaldt af Kupka-Floridi, og en tjenestemand ved Direktoratet for Personale og OEkonomi, og efter at have gennemgaaet de forskellige bilag, der var forelagt det af generalsekretaeren. Af udtalelsen fremgaar:

"- Fremgangsmaaden i denne sag har fulgt bestemmelserne i vedtaegten og gennemfoerelsesbestemmelserne i tilslutning til denne.

- De arbejdsvilkaar, paa hvilke proevetiden er forloebet, viser intet unormalt eller saerlige forhold, der fortjener omtale.

- Under hensyn til baade den forelagte dokumentation og samtlige de vidneudsagn, der er afgivet, herunder den ansattes egen forklaring, finder udvalget, at udtalelsen ved proevetidens udloeb giver udtryk for en vis velvilje over for Kupka-Floridi, samtidig med at den er meget klar med hensyn til tilkendegivelsen af de manglende faerdigheder, som er konstateret af bedoemmeren og sagsoegerens umiddelbart overordnede."

7 Den 27. juni 1990 besluttede generalsekretaeren for Det OEkonomiske og Sociale Udvalg at afskedige Kupka-Floridi ved proevetidens udloeb paa grundlag af udtalelsen ved proevetidens udloeb og den udtalelse, der var afgivet af Bedoemmelsesudvalget.

8 Den 24. september 1990 indbragte Kupka-Floridi en klage over denne afgoerelse. Efter klagens afvisning ved afgoerelse af 18. januar 1991 har hun i staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. april 1991 nedlagt paastand om annullation af ovennaevnte afgoerelse af 27. juni 1990. Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten i overensstemmelse med artikel 53 i sit procesreglement besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Efter anmodning fra Retten har Det OEkonomiske og Sociale Udvalg som led i sagens forberedelse foer retsmoedet fremlagt en fortegnelse over de bilag, som blev forelagt for Bedoemmelsesudvalget af generalsekretaeren for Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, og som er omtalt i pkt. 4 i udvalgets udtalelse, de i denne fortegnelse omhandlede bilag, samt Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs afgoerelse nr. 363/82A om de almindelige bestemmelser for udfaerdigelse af udtalelser ved proevetidens udloeb. I besvarelse af en anmodning fra Retten om fremlaeggelse af referaterne af de to moeder i Bedoemmelsesudvalget har dettes sekretaer i skrivelse af 22. januar 1992 svaret, at "forhandlingerne i Bedoemmelsesudvalget efter en stedse fulgt praksis ikke referes udtoemmende. Udtalelsen af 26. juni 1990 er det eneste dokument, som er udarbejdet af Bedoemmelsesudvalget". Den mundtlige forhandling fandt sted den 12. februar 1992. Under retsmoedet afhoerte Retten Pertoldi, som Retten havde indkaldt af egen drift i medfoer af procesreglementets artikel 68, stk. 1, som vidne vedroerende de omstaendigheder, hvorunder sagsoegerens proevetid forloeb. Afdelingsformanden erklaerede den mundtlige forhandling afsluttet ved retsmoedets slutning.

Parternes paastande

9 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Annullation af den afgoerelse om at afskedige sagsoegeren ved proevetidens udloeb, som den 27. juni 1990 blev truffet af generalsekretaeren for Det OEkonomiske og Sociale Udvalg.

- Sagsoegte tilpligtes at drage alle de retlige konsekvenser heraf og bl.a. give sagsoegeren mulighed for at gennemfoere endnu en proeveperiode, hvorefter der foretages en ny vurdering af hendes kvalifikationer.

- Sagsoegte tilpligtes - med virkning fra den 30. juni 1990 og indtil sagsoegeren genindtraeder i sin stilling - at betale sagsoegeren loen med tillaeg af ydelser i henhold til vedtaegten samt renter efter normal sats.

- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

I replikken har sagsoegeren nedlagt yderligere foelgende paastand:

- Der udmeldes en sagkyndig til bedoemmelse af de haandskrevne oversaettelser (hun har) udfoert under proevetiden, samt hendes sprogkundskaber i italiensk.

Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren betaler sine egne omkostninger.

Paastandene om annullation

10 Til stoette for paastandene har sagsoegeren gjort fire anbringender gaeldende, nemlig henholdsvis tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, tilsidesaettelse af princippet om omsorgspligt og en aabenbar fejlbedoemmelse af faktiske forhold.

Tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav

Parternes argumenter

11 Det foerste anbringende kan opdeles i tre punkter. Sagsoegeren paaberaaber sig tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, tilsidesaettelse af den skrivelse, som generalsekretaeren havde tilstillet Vermeylen den 19. oktober 1989, og tilsidesaettelse af sagsoegerens rettigheder under sagens behandling for Bedoemmelsesudvalget.

12 For saa vidt angaar det foerste punkt i dette anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at udtalelsen af 14. maj foerst blev meddelt hende den 1. juni 1990, hvilket er i strid med vedtaegtens artikel 25, stk. 2, som bestemmer: "Enhver afgoerelse, der traeffes i henhold til denne vedtaegt om en bestemt person, skal straks meddeles den paagaeldende tjenestemand skriftligt". Hun anfoerer saerlig, at da proevetiden udloeb den 30. juni, maa meddelelsen af udtalelsen den 1. juni 1990 betragtes som givet for sent, da det i vedtaegtens artikel 34, stk. 2, hedder: "Senest en maaned foer proevetidens udloeb skal der gives en udtalelse om den paagaeldendes egnethed". Hun tilfoejer, at hendes fravaer én dag paa grund af sygdom ikke var til hinder for, at ansaettelsesmyndigheden straks gav hende skriftlig meddelelse om udtalelsen. I oevrigt har sagsoegte selv erkendt, at reglen i vedtaegtens artikel 25, stk. 2, ikke var overholdt, hvilket fremgaar af en skrivelse fra Vermeylen til generalsekretaeren, hvori det hedder, at det paa grund af Kupka-Floridi' s fravaer paa grund af sygdom ikke havde vaeret "muligt at meddele hende udtalelsen ved proevetidens udloeb inden for de foreskrevne frister".

13 Sagsoegte finder for sit vedkommende, at det foerste punkt inden for dette anbringende maa forkastes. Sagsoegte goer gaeldende, at et tidsrum paa femten dage mellem udfaerdigelsen af udtalelsen og dens meddelelse ikke i noget tilfaelde kan betragtes som for langt. Sagsoegte anfoerer, at meddelelsen af udtalelsen den 1. juni 1990 fandt sted inden for fristen i medfoer af artikel 34, stk. 2, nemlig en maaned foer proevetidens udloeb. Under alle omstaendigheder fremgaar det udtrykkeligt af denne bestemmelse, at den heri omhandlede frist alene gaelder udfaerdigelsen af bedoemmelsen, og ikke meddelelsen til den paagaeldende. I det foreliggende tilfaelde har meddelelsen af udtalelsen den 1. juni gjort det muligt for sagsoegeren i fuldt omfang at udarbejde sine bemaerkninger vedroerende udtalelsen, idet disse blev meddelt bedoemmeren den 8. juni 1990.

Yderligere bemaerker sagsoegte, at selv om der var tale om en forsinkelse med hensyn til meddelelsen af udtalelsen ved proevetidens udloeb, kan denne forsinkelse ikke begrunde annullation af den anfaegtede afgoerelse. Efter Domstolens faste praksis er en ulovlig fremgangsmaade for meddelelsen af en beslutning retsaktens indhold uvedkommende og kan derfor ikke behaefte den med en mangel (jf. Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. s. 151, praemis 39, org. ref.: Rec. s. 619, af 29.5.1974, sag 185/73, Hauptzollamt Bielefeld, Sml. s. 607, praemis 6, af 29.10.1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539, og af 30.5.1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. 2323, praemis 25). Sagsoegte henviser yderligere til, at Domstolen har antaget, at en forsinket meddelelse af en udtalelse ved proevetidens udloeb ikke kan begrunde annullation af en afgoerelse om ikke at fastansaette en tjenestemand (dom af 12.7.1973, forenede sager 10/72 og 47/72, Di Pillo mod Kommissionen, Sml. s. 763, praemis 2-6).

14 Det andet punkt i dette anbringende vedroerer tilsidesaettelse af interne instrukser fra generalsekretaeren til Vermeylen den 19. oktober 1989, der har foelgende ordlyd:

"2. I betragtning af proevetidens betydning beder jeg Dem regelmaessigt - paa grundlag af objektive og kontrollerbare kriterier - indsamle alle konkrete oplysninger, positive saavel som negative, til brug ved bedoemmelsen af proevekandidatens faerdigheder, praestationer og adfaerd.

Disse oplysninger vil goere det muligt at stoette bedoemmelsen i udtalelserne ved proevetidens udloeb.

3. Saafremt der viser sig vanskeligheder, paahviler det Dem snarest muligt at tage en samtale med tjenestemanden paa proeve og derefter i givet fald tilstille ham en skrivelse med naermere forklaringer. I tilfaelde af fortsatte vanskeligheder kan der blive tale om underretning af generalsekretaeren."

15 Sagsoegeren har bemaerket, at Vermeylen ikke fulgte disse instrukser. Hun anfoerer, at der ikke fandt nogen samtale sted med hende, og at der ikke blev tilstillet hende nogen skrivelse med naermere forklaringer. Yderligere underrettede han ikke generalsekretaeren.

Ved at undlade at rette sig efter ovennaevnte skrivelse har sagsoegte tilsidesat et vaesentligt formkrav. Til stoette herfor anfoerer sagsoegeren, at denne skrivelse var en intern instruks, der indeholdt en adfaerdsregel, som administrationen ikke kunne tilsidesaette uden at angive grundene hertil, idet den i modsat fald handlede i strid med ligebehandlingsprincippet, saaledes som det fremgaar af Domstolens praksis, herunder bl.a. dom af 30. januar 1974, sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml. s. 81, praemis 12.

16 Sagsoegte har afvist sagsoegerens argumentation og goer gaeldende, at ovennaevnte skrivelse af 19. oktober 1989 ikke paa nogen maade var bindende. Det fremgaar nemlig af selve dens ordlyd, at den kun indeholdt henstillinger om iagttagelse af en vis adfaerd i tilfaelde af vanskeligheder. Der var saaledes ikke tale om en intern instruks, som skabte rettigheder for tjenestemaendene og forpligtede administrationen ifoelge det i Louwage-sagen antagne (ovennaevnte dom af 30.1.1974 i sag 148/73).

Yderligere udtaler sagsoegte, at sagsoegeren gentagne gange af sine overordnede saerdeles tydeligt er blevet gjort opmaerksom paa, at hendes arbejde var mangelfuldt. Navnlig er hun blevet underrettet om, at der i hendes oversaettelser blev foretaget mange rettelser af stil og terminologi. I denne forbindelse forklarer sagsoegte, at det efter overskridelsen af en vis fejltaerskel ikke laengere er muligt "systematisk" at paavise de fejl, der begaas over en periode paa ni maaneder, saaledes som sagsoegeren har oensket. Revisorerne maatte i oevrigt ophoere med at diskutere de rettelser, der var foretaget i sagsoegerens tekster, saerlig for saa vidt hun ikke accepterede kritik, saaledes som det fremgaar af udtalelsen ved proevetidens udloeb. Yderligere har Pertoldi tilstillet hende en skrivelse, hvori han gav udtryk for utilfredshed med en arbejdsvaegring.

17 Med hensyn til det tredje punkt i det foerste anbingende har sagsoegeren gjort gaeldende, at sagsbehandlingen i Bedoemmelsesudvalget har vaeret i strid med artikel 2 i Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs afgoerelse nr. 76/83A, hvoraf fremgaar, at den af generalsekretaeren fastsatte frist for afgivelsen af udtalelsen ikke kan vaere mindre end syv arbejdsdage. Men, fortsaetter sagsoegeren, udvalget blev indkaldt den 19. juni 1990, traadte sammen den 22. og 25. juni og afgav udtalelse den 26. juni, altsaa mindre end syv arbejdsdage efter indkaldelsen. Sagsoegeren finder, at hun efter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning maatte kunne paaregne en noeje overholdelse af ovennaevnte artikel, der efter hendes skoen har til formaal at goere det muligt for udvalget at arbejde i ro i bestraebelserne paa at oplyse sagen bedst muligt og goere det muligt for tjenestemanden paa proeve at varetage sine interesser for udvalget.

18 Sagsoegte har bestridt sagsoegerens fortolkning af artikel 2 i afgoerelse nr. 76/83A. Sagsoegte goer gaeldende, at minimumsfristen paa syv dage alene er fastsat i Bedoemmelsesudvalgets og ikke proevekandidaternes interesse. Udvalget var saaledes frit stillet med hensyn til afgivelse af sin bedoemmelse inden for en kortere frist, uden at dets arbejdsro i oevrigt er blevet forstyrret.

Rettens bemaerkninger

19 Hvad angaar det foerste punkt i dette anbringende, nemlig den paastaaede tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, ved, at udtalelsen vedroerende sagsoegeren ikke blev meddelt hende straks, fastslaar Retten for det foerste, at det fremgaar af bilagene i sagen, at denne udtalelse i realiteten blev udarbejdet den 31. maj 1990, og ikke den 14. maj 1990 som haevdet af sagsoegeren for Retten og i oevrigt i strid med hendes klage, hvori hun udtrykkeligt havde anfoert, at bedoemmelsen var udarbejdet den 31. maj 1990. Selv om side 1 i denne bedoemmelse vel er udfaerdiget den 14. maj 1990, boer det bemaerkes, at bedoemmelsen foerst blev endeligt udarbejdet af bedoemmeren den 31. maj 1990 efter at vaere blevet skrevet i udkast og underskrevet af Pertoldi samt tre revisorer den 30. maj 1990, saaledes som det fremgaar af de datoer, der er anfoert ved hver enkelt underskrift paa side 7 i udtalelsen. Yderligere fremgaar det af skrivelsen af 31. maj 1990 til generalsekretaeren fra bedoemmeren af sagsoegeren, Vermeylen, som bekraeftet ved sagsoegtes indlaeg for Retten og ubestridt af sagsoegeren, at sidstnaevnte allerede den 30. maj blev "officielt underrettet om det negative resultat af den bedoemmelse, som den ansvarlige for bedoemmelsen ville aflevere til hende i loebet af den naeste dag, nemlig den 31. maj". Da sagsoegeren var sygemeldt paa denne dag, blev bedoemmelsen foerst overrakt hende af bedoemmeren den naeste dag, den 1. juni 1990. Under disse omstaendigheder kan det ikke bebrejdes OESU, at det ikke straks i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 25, stk. 2, meddelte hende sin udtalelse ved proevetidens udloeb.

Hvad angaar det klagepunkt, hvorefter bestemmelserne i vedtaegtens artikel 34, stk. 2, skulle vaere tilsidesat i udtalelsen af 31. maj 1990, er det paa baggrund af det ovenfor anfoerte tilstraekkeligt at paapege, at udtalelsen om sagsoegeren blev endeligt udfaerdiget den 31. maj 1990, dvs. en maaned foer proevetidens udloeb, den 30. juni 1990. Yderligere var udtalelsen faerdig allerede den 30. maj 1990. Den var formuleret af Pertoldi, efter at denne havde raadfoert sig med revisorerne, og i samarbejde med Vermeylen. Under disse omstaendigheder kan sagsoegerens anbringende, hvorefter sagsoegte udtrykkeligt skulle have erkendt ikke at have meddelt hende udtalelsen inden for de foreskrevne frister, ikke anfaegte konklusionerne af de forhold, som er fastslaaet ovenfor.

20 Yderligere maa Retten fremhaeve, at den anfaegtede afgoerelse blev truffet den 27. juni 1990 paa grundlag af bl.a. en korrekt udfaerdiget udtalelse og de skriftlige bemaerkninger af 8. juni 1990 vedroerende udtalelsen, som sagsoegeren havde fremsat i medfoer af vedtaegtens artikel 34, stk. 2, andet afsnit. Da sagsoegeren havde haft lejlighed til at goere sine synspunkter vedroerende udtalelsen gaeldende i henhold til de fastsatte regler, kan den anfaegtede afgoerelse ikke under nogen omstaendigheder vaere ugyldig, blot paa grund af den paastaaede forsinkelse af meddelelsen (jf. Domstolens dom af 25.3.1982, sag 98/81, Munk mod Kommissionen, Sml. s. 1155, praemis 8 og 9).

21 Det foerste punkt i dette anbringende maa saaledes forkastes.

22 Inden for rammerne af det andet punkt i anbringendet om paastaaet tilsidesaettelse af den interne skrivelse vedroerende "bedoemmelsen af tjenestemaend paa proeve", som blev tilstillet bedoemmeren af sagsoegeren i overensstemmelse med en fast praksis i Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, skal det undersoeges, om de i ovennaevnte skrivelse indeholdte instrukser blev fulgt i det foreliggende tilfaelde.

23 Indledningsvis skal bemaerkes, at chefen for Den Italienske Oversaettelsesafdeling, Pertoldi, som tilsynsfoerende med sagsoegeren i proevetiden, var kompetent til at varetage de opgaver, der er forbundet med tilsyn med en proevetid, herunder de opgaver, som var fastlagt i ovennaevnte skrivelse af 19. oktober 1989 til Vermeylen, der skulle bedoemme sagsoegeren og var udpeget i medfoer af afgoerelse nr. 363/82A truffet af Det OEkonomiske og Sociale Udvalg; denne fastsatte de almindelige bestemmelser for udarbejdelse af udtalelser ved proevetidens udloeb. Vermeylen havde nemlig i overensstemmelse med Domstolens praksis overladt tilsynet med sagsoegeren i proevetiden til Pertoldi, der som hendes umiddelbart overordnede stod i naer arbejdsmaessig forbindelse med hende (jf. Domstolens dom af 1.6.1978, sag 99/77, D' Auria mod Kommissionen, Sml. s. 1267, praemis 12, og af 15.5.1985, sag 3/84, Patrinos mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml. s. 1421, praemis 23). Det kan derfor ikke bebrejdes Vermeylen, at han ikke personligt fulgte forloebet af sagsoegerens proevetid, idet ansvaret herfor paahvilede Pertoldi.

24 For saa vidt angaar den pligt til i tilfaelde af vanskeligheder at foere samtaler med tjenestemanden paa proeve, der er omhandlet i ovennaevnte skrivelse, fastslaar Retten, at det af Pertoldi' s forklaring under retsmoedet samt af sagsoegerens egen klage fremgaar, at Pertoldi havde en samtale med sagsoegeren i begyndelsen af marts 1990, dvs. ca. fem maaneder efter begyndelsen af hendes proevetid. Yderligere kan det paa grundlag af en raekke samstemmende oplysninger fastslaas, at denne samtale i modsaetning til det af sagsoegeren oplyste angik de vanskeligheder, der havde vist sig under afviklingen af hendes proevetid, og muligheden for en negativ udtalelse ved dennes udloeb. Efter at have modtaget ovennaevnte interne skrivelse af 19. oktober 1989 havde Pertoldi nemlig en samtale med Brueggemann fra Personaleafdelingen vedroerende den holdning, man skulle indtage, dersom udfaldet af en proevetid kunne blive negativt. Efter Pertoldi' s forklaring for Retten, hvis rigtighed bestyrkes af bilaget til skrivelsen af 31. maj 1990 fra Vermeylen til generalsekretaeren, som er fremlagt under sagen, fik han dengang det raad at begraense sig til at tage en samtale med Kupka-Floridi for at advare hende mundtligt. Det fremgaar saaledes af den kronologiske sammenhaeng mellem ovennaevnte forhold, at den, der havde tilsynet med sagsoegeren i proevetiden, rettede sig efter den foerste instruks, der var givet i ovennaevnte skrivelse, ved under deres samtale i marts maaned at underrette sagsoegeren om risikoen for en negativ udtalelse ved proevetidens udloeb. Paa samme maade fremgaar det ved at sammenholde sagsoegerens forklaring med vidnets forklaring under retsmoedet, at sagsoegerens paastand om, at Pertoldi skulle have stillet hende en positiv bedoemmelse af proevetiden i udsigt, alene indebaerer, at Pertoldi foerst og fremmest advarede sagsoegeren om muligheden for et negativt udfald af proevetiden, men dog naturligvis ikke i begyndelsen af marts maaned udelukkede muligheden for en positiv bedoemmelse, dersom sagsoegeren vaesentligt forbedrede sine resultater.

25 Hvad angaar de to oevrige instrukser i ovennaevnte skrivelse skal det bemaerkes, at de alene indeholdt visse henstillinger, for saa vidt som de overlod det til den tilsynsfoerende med tjenestemanden og bedoemmeren at tage initiativet til en skriftlig advarsel og underretning af generalsekretaeren. I ovennaevnte skrivelse taltes der nemlig alene om "i givet fald" at sende en forklarende skrivelse og muligheden for "at overveje" at underrette generalsekretaeren. I den foreliggende sag skal det bemaerkes, at Pertoldi efter omstaendighederne og efter sin samtale med Brueggemann fandt det bedst ikke at tilstille sagsoegeren en skriftlig advarsel for at undgaa, at en saadan kunne fortolkes som foregribende udtalelsen ved proevetidens udloeb. I oevrigt skoennede Vermeylen ikke, at der var grund til at underrette generalsekretaeren om de vanskeligheder, der havde vaeret i proevetiden, foer udarbejdelsen af udtalelsen ved dennes udloeb.

26 Under disse omstaendigheder, og uden at Retten finder grund til at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt skrivelsen af 19. oktober 1989 havde karakter af en intern instruks, maa det andet punkt i dette anbringende under alle omstaendigheder forkastes.

27 Det tredje punkt inden for dette anbringende angaar den paastaaede tilsidesaettelse af artikel 2 i Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs afgoerelse nr. 76/83A. Ifoelge denne retsakt "sammenkaldes Bedoemmelsesudvalget af generalsekretaeren paa begaering af den paagaeldende tjenestemand ... og generalsekretaeren fastsaetter en frist, inden for hvilken udvalget skal udtale sig. Denne frist skal dog vaere paa mindst syv arbejdsdage". Som fremhaevet af sagsoegte er det klart, at ovennaevnte bestemmelse er fastsat af hensyn til Bedoemmelsesudvalget med henblik paa at muliggoere en bekvem afvikling af dets arbejde og i intet tilfaelde tilsigter at skabe rettigheder for den paagaeldende tjenestemand paa proeve, som saaledes ikke kan goere saadanne gaeldende for Retten. Yderligere fremgaar det under alle omstaendigheder af selve ordlyden, at bestemmelsen saerlig er henvendt til generalsekretaeren, som har til opgave at fastsaette den frist, inden for hvilken udvalget skal afgive sin bedoemmelse. Den har til formaal at sikre, at Bedoemmelsesudvalget faar en tilstraekkelig frist til at udfoere sit arbejde, saaledes at det kan afgive udtalelse foer udloebet af denne frist, dersom det finder at have faaet tilstraekkelige oplysninger. I det foreliggende tilfaelde skal det fastslaas, at den af generalsekretaeren fastsatte frist var paa syv dage, og at Bedoemmelsesudvalget lovligt kunne afgive sin udtalelse allerede paa den sjette dag, hvor det fandt, at det havde de fornoedne oplysninger til at udtale sig med kendskab til alle relevante forhold.

28 Det tredje punkt i dette anbringende maa derfor forkastes.

Anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

Parternes argumenter

29 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hendes ret til kontradiktion er tilsidesat i tre henseender. For det foerste fik hun ikke en tilstraekkelig lang frist til at varetage sine interesser for Bedoemmelsesudvalget. Dernaest blev det andet moede i udvalget ikke udsat, selv om sagsoegeren var lovligt forhindret i at deltage i dette. Endelig har hun ikke faaet tilstillet referater fra moederne i udvalget.

30 For saa vidt angaar det foerste af disse tre punkter haevder sagsoegeren, at hun ved fremsaettelsen den 19. juni 1990 af anmodningen om nedsaettelse af Bedoemmelsesudvalget havde tilkendegivet oenske om, at det foerst traadte sammen efter udloebet af en frist paa otte dage, for at hun kunne faa lejlighed til paa forsvarlig maade at varetage sine interesser. Moedet fandt imidlertid sted tre dage efter, nemlig den 22. juni kl. 10 uden forudgaaende underretning af sagsoegeren. Paa samme maade, forklarer hun, blev hun indkaldt den 25. juni 1990, kl. 17.20 til et moede i udvalget, der var berammet til kl. 17.30. Den manglende indkaldelse kan efter sagsoegerens opfattelse ikke sidestilles med en "meget kort" frist, som efter Domstolens ovennaevnte dom af 12. juli 1973 i de forenede sager 10/72 og 47/72, Di Pillo, ikke kan anfaegte gyldigheden af afskedigelsen. Den er uforenelig med sagsbehandlingens kontradiktoriske karakter, saaledes som denne fremgaar af selve ordlyden af afgoerelse nr. 76/83A, der bl.a. omhandler den bedoemtes ret til at blive hoert. Den manglende indkaldelse er saaledes i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, den paagaeldendes ret til kontradiktion samt princippet om god forvaltningsskik.

31 For saa vidt angaar det andet punkt goer sagsoegeren gaeldende, at det forhold, at det andet moede i Bedoemmelsesudvalget ikke blev udsat, men afholdt i hendes fravaer den 25. juni 1990, saa meget mere indebaerer en tilsidesaettelse af hendes ret til kontradiktion, som hun efter afslaget paa hendes anmodning om sagkyndig udtalelse under det foerste moede havde redegjort for grundene til afholdelse af det andet moede med henblik paa, at der blev arrangeret konfrontation med revisorerne angaaende kvaliteten af hendes arbejde.

32 For det tredje kritiserer sagsoegeren sagsoegte for ikke at have givet hende mulighed for at goere sig bekendt med referaterne af Bedoemmelsesudvalgets arbejde. Sagsoegeren ved derfor ikke, om J. Hughes, som hun havde begaeret afhoert, virkelig blev afhoert, og i bekraeftende fald, hvorledes hendes forklaring lyder i referatet. Ej heller ved hun, hvem den tjenestemand fra Direktoratet for Personale og OEkonomi var, som Bedoemmelsesudvalget anfoerer at have afhoert. Endelig fik sagsoegeren ikke tilstillet den fortegnelse over de bilag, som var forelagt udvalget af generalsekretaeren, og hvortil der henvises i udvalgets udtalelse. Under disse omstaendigheder, og efter at Retten har opfordret sagsoegte til at fremlaegge disse dokumenter - efter sagsoegerens begaering under sagens forberedelse - og efter at Det OEkonomiske og Sociale Udvalg har svaret, at der efter fast praksis i Bedoemmelsesudvalget ikke udfaerdiges referater af forhandlingerne i dette, har sagsoegeren under retsmoedet gjort gaeldende, at hendes ret til kontradiktion var blevet aabenlyst og alvorligt tilsidesat, for saa vidt som det manglende referat var til hinder for enhver form for kontrol med forloebet af udvalgets arbejde.

33 I oevrigt foreholder sagsoegeren i replikken OESU, at man ikke inden anlaeggelsen af denne sag tilstillede hende de bilag, der er fremlagt som bilag til svarskriftet, nemlig de skrivelser vedroerende hende, der blev udvekslet mellem hendes overordnede. At disse bilag ikke er blevet tilstillet sagsoegeren, indebaerer, for saa vidt som de angaar hendes kvalifikationer, indsats eller adfaerd, en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26 og sagsoegerens ret til kontradiktion. Disse bilag kan foelgelig ikke goeres gaeldende over for hende. Yderligere strider de imod visse positive vurderinger i udtalelsen ved proevetidens udloeb. Subsidiaert anfoerer sagsoegeren, at hun, selv om om hun havde modtaget de paagaeldende bilag, dog havde vaeret stillet over for "en fuldbyrdet kendsgerning", fordi "de fleste bilag dels vedroerer [hendes] sygdomsproblemer (bilag 3, 5, 6 og 7 til svarskriftet), hvilket ikke har noget at goere med eventuel kritik af hendes kompetence, og dels fordi bilagene foerst er blevet udarbejdet ved proevetidens udloeb".

34 Sagsoegte har saavel retligt som faktisk bestridt rigtigheden af sagsoegerens andet anbringende. Sagsoegte fremhaever, at proceduren for sagsbehandlingen i Bedoemmelsesudvalget er fastsat ved afgoerelse nr. 76/83A, der intet siger om nogen frist for indkaldelse af den paagaeldende tjenestemand paa proeve. Proceduren har ikke kontradiktorisk karakter. Sagsoegte goer i den forbindelse gaeldende, at Domstolen har antaget, at en institution er berettiget til at afskedige en tjenestemand paa proeve uden at indhente udtalelse fra Bedoemmelsesudvalget, naar et saadant ikke er nedsat, hvilket ikke er paabudt i vedtaegten (ovennaevnte dom af 1.6.1978, sag 99/77, D' Auria, praemis 24). Sagsoegte paaberaaber sig ligeledes Domstolens dom af 12. juli 1973, hvori det hedder, at selv om "udtalelsen ved udloebet af proevetiden [af institutionen] skal meddeles den paagaeldende tjenestemand paa proeve, for at denne kan fremsaette sine bemaerkninger, [er institutionen] ikke forpligtet til ogsaa at give ham lejlighed til at udtale sig om dens hensigt til at afskedige ham som foelge af udtalelsens negative karakter ... I tilfaelde, hvor [institutionen] under saadanne omstaendigheder alligevel anmoder tjenestemanden paa proeve om at fremsaette sine bemaerkninger, idet den herved foelger principperne for god administration i personalesager, kan den kendsgerning, at [institutionen] kun giver ham en meget kort frist til at svare, ikke medfoere afskedigelsens ugyldighed" (ovennaevnte Di Pillo-dom, forenede sager 10/72 og 47/72). Paa baggrund af alle disse betragtninger finder sagsoegte, at den kendsgerning, at artikel 2 i afgoerelse nr. 76/83A naevner en "hoering" af den bedoemte, ikke paa nogen maade indebaerer, at proceduren for dette udvalg skal vaere kontradiktorisk, saa meget mindre som tjenestemanden paa proeve allerede har haft lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger til den negative udtalelse ved proevetidens udloeb (jf. generaladvokat Trabucchi' s forslag til afgoerelse i ovennaevnte Di Pillo-dom, forenede sager 10/72 og 47/72, paa s. 776). For saa vidt angaar forholdene i denne sag goer sagsoegte gaeldende, at sagsoegeren har haft lejlighed til at fremsaette sine synspunkter i meget udfoerlige skriftlige bemaerkninger, der blev fremsendt til bedoemmeren den 8. juni 1990. Hun er tillige blevet hoert af Bedoemmelsesudvalget, som ligeledes har hoert en tjenestemand, der var indkaldt af hende.

35 For saa vidt angaar bilagene til svarskriftet bemaerker sagsoegte, at med undtagelse af ét bilag, der vedroerer en ganske enkel forespoergsel om en laegeundersoegelse, er samtlige de bilag, som ikke blev tilstillet Kupka-Floridi, udfaerdiget efter udarbejdelsen af den negative udtalelse ved proevetidens udloeb. Men, forklarer sagsoegte, alene de bilag, der oevede afgoerende indflydelse paa den anfaegtede afgoerelse, skulle tilstilles sagsoegeren og indgaa i sagen, for ikke at tilsidesaette hendes ret til kontradiktion (jf. Domstolens dom af 3.2.1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. s. 1, praemis 35, org. ref.: Rec. s. 7, og af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. s. 131, praemis 18, org. ref.: Rec. s. 499). Yderligere kan det forhold, at de omstridte bilag ikke blev tilstillet sagsoegeren, ikke betragtes som en tilsidesaettelse af et vaesentligt formkrav, for saa vidt som de ikke havde afgoerende indflydelse paa afgoerelsen. I denne sag angik flere af de naevnte bilag rent administrative spoergsmaal, hvorfor de ikke skulle indgaa i sagsoegerens personlige aktmappe.

Rettens bemaerkninger

36 Hvad angaar det klagepunkt, som vedroerer indkaldelsen uden varsel af sagsoegeren til moedet i Bedoemmelsesudvalget under tilsidesaettelse af den paastaaet kontradiktoriske karakter af sagsbehandlingen i dette udvalg, skal det foerst naevnes, at OESU' s afgoerelse nr. 76/83A, der fastlaegger proceduren for ovennaevnte udvalg og udtrykkeligt bestemmer, at den bedoemte og bedoemmeren skal hoeres, ikke fastsaetter nogen frist for indkaldelsen. Denne hoering har til formaal at goere det muligt for udvalget paa objektivt grundlag at faa oplyst den paagaeldendes synspunkter, for at det kan afgive sin udtalelse med kendskab til samtlige oplysninger i sagen.

I denne henseende skal det, uden at Retten behoever at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt det kontradiktoriske princip finder anvendelse for Bedoemmelsesudvalget, fremhaeves, at dette princip under alle omstaendigheder er blevet overholdt i den foreliggende sag. Sagsoegeren fremsatte nemlig den 8. juni 1990 i medfoer af vedtaegtens artikel 34, stk. 2, foerste afsnit, sine skriftlige bemaerkninger for bedoemmeren, og de blev oversendt til Bedoemmelsesudvalget ved sagens forelaeggelse. Yderligere fremgaar det af sagens akter, at udvalget i sit foerste moede hoerte sagsoegeren, og at det i sit andet moede ligeledes hoerte den ansatte, som var begaeret indkaldt af sagsoegeren. Heraf foelger, at udvalget ved afgivelsen af sin udtalelse havde fuldt kendskab til sagsoegerens indstilling, baade via hendes ovennaevnte skriftlige bemaerkninger og efter at have hoert hende i sit foerste moede.

Under disse omstaendigheder fastslaar Retten, at den manglende frist ved indkaldelsen af sagsoegte ikke har haft nogen indflydelse paa indholdet af Bedoemmelsesudvalgets udtalelse. Herefter kan sagsbehandlingen i udvalget ikke antages at vaere blevet behaeftet med en mangel.

37 Hvad angaar klagepunktet manglende udsaettelse af det andet moede i Bedoemmelsesudvalget er det tilstraekkeligt at fastslaa, at udvalget efter at have hoert sagsoegeren i sit foerste moede var berettiget til at anse sagsoegerens synspunkter for fuldstaendig oplyst og ikke udsaette sit sidste moede. Yderligere anfoerer sagsoegeren ikke saerlige grunde til afholdelse af det andet moede med henblik paa konfrontation af hendes synspunkter med revisorernes vedroerende kvaliteten af hendes arbejde.

38 Hvad angaar klagepunktet manglende tilstillelse af referaterne af forhandlingerne i Bedoemmelsesudvalget skal det understreges, at meddelelse til en tjenestemand paa proeve af den udtalelse, der er afgivet af Bedoemmelsesudvalget, efter Domstolens praksis udgoer en tilstraekkelig garanti for vedkommendes ret til at varetage sine interesser (jf. dom af 13.12.1989, sag C-17/88, Patrinos mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml. s. 4249, summarisk offentliggoerelse, praemis 48). Saavel tjenestemanden som Retten kan foretage deres bedoemmelse af lovligheden af Bedoemmelsesudvalgets arbejde paa grundlag af selve udtalelsen, og det er herved ikke fornoedent at have referater fra dette arbejde. Tillige staar det i det foreliggende tilfaelde fast, at sagsoegeren har modtaget Bedoemmelsesudvalgets udtalelse.

39 Hvad angaar det sidste punkt, hvori sagsoegeren klager over, at hun ikke foer anlaeggelsen af denne sag modtog de bilag, der blev fremlagt sammen med svarskriftet, skal det bemaerkes, at det eneste blandt disse dokumenter, der ligger forud for udtalelsen, og som sagsoegeren ikke har faaet underretning om, er en skrivelse fra Vermeylen af 27. marts 1990, hvori der kraeves foretaget en laegekontrol af et af sagsoegerens sygefravaer med henblik paa, som det udtrykkeligt anfoeres, en eventuel negativ udtalelse ved proevetidens udloeb. I oevrigt er der tale om skrivelser, som er udvekslet i tiden mellem underskriften af udtalelsen og afskedigelsen. I to af disse skrivelser, der er dateret den 19. og 20. juni 1990, underretter Pertoldi Vermeylen og chefen for Personaleafdelingen om sagsoegerens fravaer paa grund af sygdom. De to oevrige bilag er skrivelser fra Vermeylen til generalsekretaeren, der er dateret henholdsvis den 31. maj 1990 og 15. juni 1990, og som omhandler sagsoegerens reaktioner paa meddelelsen om den negative karakter af bedoemmelsen af hende ved proevetidens udloeb. Yderligere omtales i ovennaevnte skrivelse af 31. maj 1990 ligeledes en skrivelse, der har vaeret tilstillet Kupka-Floridi af Pertoldi i anledning af en arbejdsvaegring, tillige med hendes manglende beherskelse af det italienske sprog, og som indeholder bemaerkninger om hendes paastaaede naegtelse af at samtale med revisorerne. Bemaerkningerne vedroerende saerlig sagsoegerens sprogkundskaber indeholder dog ikke noget nyt i forhold til det, som er anfoert i udtalelsen ved proevetidens udloeb.

Under disse omstaendigheder fastslaar Retten, at de oplysninger om sagsoegerens adfaerd, som findes i disse dokumenter, og som ikke findes eller ikke er naermere udviklet i udtalelsen ved proevetidens udloeb, ikke ligger til grund for den anfaegtede afgoerelse, saaledes som det fremgaar af Rettens gennemgang ovenfor af det tredje anbringende. Den anfaegtede afgoerelse er begrundet med de mangler, som sagsoegeren lagde for dagen med hensyn til "at anvende italiensk med fornoeden tekstrelevans og noejagtighed". Det foelger heraf, at betragtningerne i forbindelse med sagsoegerens fravaer paa grund af sygdom i proevetiden, hendes paastaaede mangel paa aabenhed over for en dialog, en lejlighedsvis vaegring ved at udfoere et arbejde, som var paalagt hende, eller hendes adfaerd, da det negative udfald af bedoemmelsen af hende officielt blev meddelt hende, ikke har haft indflydelse paa den anfaegtede afgoerelse. Den manglende meddelelse af ovennaevnte bilag har saaledes ikke gjort indgreb i sagsoegerens ret til at blive hoert, foerend den anfaegtede afgoerelse blev truffet, og kan ifoelge Domstolens faste praksis (jf. bl.a. Domstolens ovennaevnte dom af 3.2.1971, sag 21/70, Rittweger, praemis 29-41, af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur, praemis 11, og af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, praemis 11) ikke paavirke dens gyldighed.

40 Det andet anbringende maa herefter forkastes, og foelgelig vil sagsoegte vaere at frifinde for samtlige paastande om annullation.

Anbringendet om tilsidesaettelse af den principielle omsorgspligt

Parternes argumenter

41 Under det tredje anbringende goer sagsoegeren gaeldende, at hun ikke i proevetiden modtog passende bemaerkninger, instrukser og raad fra revisorerne og sine overordnede. Kun chefen for Den Italienske Oversaettelsesafdeling, Pertoldi, fulgte sagsoegeren, men alene under de to foerste uger i proevetiden, og han fremsatte positive bemaerkninger. I begyndelsen af maj 1990 skulle han saaledes have meddelt hende, at hun sikkert ville blive fastansat, hvis hun blot fortsatte med at arbejde serioest. Derimod foretog revisorerne for deres vedkommende i modsaetning til det i udtalelsen ved proevetidens udloeb anfoerte stilistiske og terminologiske rettelser uden at give sagsoegeren nogen forklaringer og endog uden at tilbagelevere hende de rettede tekster. For at faa kendskab til disse tekster maatte sagsoegeren saaledes, fremhaever hun, selv finde dem i arkiverne. Hun bebrejder saerlig revisorerne saavel som bedoemmeren, Vermeylen, at de ikke systematisk paapegede, paa hvilke punkter hun burde have foretaget forbedringer. Ej heller modtog hun nogen tjenstlig meddelelse herom. Yderligere paapeger sagsoegeren en selvmodsigelse i udtalelsen ved proevetidens udloeb, hvori det hedder, at hun ikke har vist tilstraekkelig vilje til at foere en dialog og diskutere med revisorerne og sine kolleger, mens hendes evne til at tilpasse sig tjenestens krav og evnen til at omgaas andre er betegnet som gode i de analytiske vurderinger i bedoemmelsen.

Endelig goer sagsoegeren gaeldende, at sagsoegte har tilsidesat sin omsorgspligt ved ikke noeje at paase, at hun blev placeret under forhold, der gjorde det muligt for hende at bevise sine kvalifikationer paa den bedst mulige maade. I denne henseende har sagsoegte erkendt, at hendes kundskaber i nederlandsk ikke blev udnyttet i proevetiden. Det fremgaar saaledes heraf, at alene tjenestens interesser er blevet tilgodeset paa bekostning af sagsoegerens. Dette er i vidt omfang grunden til den anfaegtede afgoerelse.

42 Sagsoegte finder for sit vedkommende at have udvist omsorg for sagsoegeren. Sagsoegte fremhaever for det foerste, at proevetiden ikke har til formaal at uddanne kandidaten, men "at goere det muligt for administrationen at foretage en mere konkret bedoemmelse af ansoegerens evne til at udfoere bestemte opgaver, af hans indstilling til arbejdet samt af hans tjenstlige indsats", saaledes som Domstolen antog i sin dom af 17. november 1983, sag 290/82, Tréfois mod Domstolen, Sml. s. 3751. Sagsoegte erindrer endvidere om, at omsorgspligten skal vaere forenelig med hensynet til tjenestens hensigtsmaessige funktion og som foelge heraf holdes inden for rimelige graenser (dom af 14.7.1977, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, praemis 37-42).

For saa vidt angaar den foreliggende sag bemaerker sagsoegte, at det paa ingen maade bestrides, at proevetiden er blevet afviklet paa normale vilkaar. Saerlig har proevekandidatens fysiske arbejdsbetingelser vaeret tilfredsstillende, og hun har ikke haft grund til at klage over hverken for meget eller for lidt arbejde. Sagsoegte finder ej heller at have haft nogen pligt til at udnytte sagsoegerens kundskaber i nederlandsk. Sagsoegte er af den opfattelse, at sagsoegeren ved at acceptere sit arbejde i Det OEkonomiske og Sociale Udvalg maatte tilpasse sig de krav, der stilledes inden for den tjeneste, som ansatte hende. Sagsoegte afviser ligeledes sagsoegerens klage over ikke at vaere blevet tilstraekkeligt oplyst om sit arbejdes utilstraekkelighed. Sagsoegte henviser til, at Domstolen har antaget, at "administrationen ikke har pligt til paa noget tidspunkt at give en tjenestemand paa proeve en advarsel, fordi hans indsats ikke er tilfredsstillende" (ovennaevnte dom af 15.5.1985, sag 3/84, Patrinos, praemis 19). Sagsoegte bemaerker, at der under alle omstaendigheder "er givet adskillige vink om det udfoerte arbejde og gentagne forklaringer" ifoelge udtalelsen ved proevetidens udloeb.

Rettens bemaerkninger

43 Inden der tages stilling til, om sagsoegeren kan antages at have gennemfoert sin proevetid paa normale vilkaar ifoelge de relevante bestemmelser i vedtaegten, er der foerst og fremmest grund til at erindre om formaalet med proevetiden. Det fremgaar udtrykkeligt af definitionen i vedtaegtens artikel 34, stk. 2, foerste afsnit, at fastsaettelsen af en proevetid, ved hvis udloeb der skal gives en udtalelse, har til formaal at kontrollere "den paagaeldendes egnethed til varetagelse af de med hans stilling forbundne opgaver, samt ... hans tjenstlige indsats og adfaerd". I medfoer af samme bestemmelse skal tjenestemanden afskediges, dersom han ikke "har udvist tilfredsstillende faglige kvalifikationer". Til forskel fra udvaelgelsesproeven, der er udformet saaledes, at den goer det muligt at udvaelge ansoegerne paa grundlag af generelle og forudsigende kriterier, har proevetiden saaledes til formaal at goere det muligt for administrationen at foretage en mere konkret bedoemmelse af ansoegerens evne til at udfoere bestemte opgaver, hans indstilling til arbejdet samt af hans tjenstlige indsats, som understreget af Domstolen i ovennaevnte dom af 17. november 1983 (sag 290/82, Tréfois, praemis 24).

44 Selv om proevetiden, der skal goere det muligt at vurdere den paa proeve ansatte tjenestemands egnethed og adfaerd, ikke kan sidestilles med en uddannelsesperiode, er det ikke desto mindre noedvendigt, at den paagaeldende saettes i stand til i denne periode at vise sine egenskaber. Denne betingelse kan ikke adskilles fra begrebet proevetid og indeholdes underforstaaet i ovennaevnte artikel 34, stk. 2, saaledes som det er fastslaaet i Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 12.12.1956, sag 10/55, Mirossevich mod Den Hoeje Myndighed, Sml. s. 37, org. ref.: Rec. s. 365, saerlig s. 387 ff., og ovennaevnte dom af 15.5.1985, sag 3/84, Patrinos, praemis 20). Definitionen svarer yderligere til de krav, som er forbundet med overholdelsen af de almindelige principper for god administration og ligebehandling samt omsorgspligten, som "er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtaegten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og embedsmaendene i offentlig tjeneste", som Domstolen fastslog i dom af 28. maj 1980 (forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677, praemis 22).

Efter Domstolens faste praksis betyder dette i realiteten, at tjenestemanden paa proeve ikke blot skal have passende fysiske betingelser, men tillige hensigtsmaessige instrukser og raad under hensyntagen til beskaffenheden af det arbejde, han varetager, saaledes at han saettes i stand til at tilpasse sig de saerlige krav, som dette stiller (jf. bl.a. ovennaevnte dom af 15.5.1985, sag 3/84, Patrinos, praemis 21).

45 I den foreliggende sag fastslaar Retten, at sagsoegerens proevetid forloeb paa normale vilkaar og paa basis af de objektive kriterier, som fandt anvendelse inden for den paagaeldende Oversaettelsesafdeling med hensyn til baade fordeling og ledelse af arbejdet. Det fremgaar nemlig af afhoeringen af Pertoldi, at der ikke har fundet nogen forskelsbehandling sted af hende i forhold til hendes forgaengere som tjenestemaend paa proeve, og at hun, selv om hun paaberaaber sig, at en saadan skulle have fundet sted, ikke til stoette for dette anbringende har anfoert nogen oplysning, der taler herfor eller goer det muligt at vurdere anbringendets berettigelse.

46 I denne henseende skal det foerst bemaerkes, at sagsoegeren ikke har indvendinger mod hverken beskaffenheden eller omfanget af det arbejde, der blev kraevet af hende, eller de fysiske vilkaar, paa hvilke arbejdet skulle udfoeres. For saa vidt angaar klagepunktet om, at hendes nederlandske sprogkundskaber ikke blev udnyttet, og at hun saaledes til skade for sine interesser ikke blev i stand til at vise sin kompetence paa dette omraade, maa det fremhaeves, at omsorgspligten ikke i noget tilfaelde kunne foere til at tage stoerre hensyn til sagsoegerens saerlige kvalifikationer i nederlandsk i forhold til de krav, som var forbundet med en rationel tilrettelaeggelse af arbejdet inden for den paagaeldende afdeling. Oversaettelserne blev nemlig overladt hende efter tjenestens behov og svarede til de opgaver, hun var udnaevnt til at varetage som tjenestemand paa proeve.

47 For det andet fastslaar Retten paa baggrund af oplysningerne i sagen og vidnets forklaring under retsmoedet, at sagsoegeren i proevetiden modtog instrukser og raad af den tilsynsfoerende med proevetiden og af revisorerne, saaledes at hun kunne tilpasse sig den saerlige karakter af oversaettelsesopgaverne i Det OEkonomiske og Sociale Udvalg. I de to foerste uger af proevetiden blev hun fulgt af Pertoldi, som systematisk underrettede hende om arbejdsmetoderne i Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, og om, hvorledes oversaettelserne skulle gribes an efter den paagaeldende type dokument. Yderligere fremgaar det af Pertoldi' s svar paa Rettens spoergsmaal, der ikke er bestridt af sagsoegeren, at han gentagne gange gav hende raad af teknisk karakter og paaviste punkter, der skulle forbedres, hvilket vaesentligt skete paa grundlag af tilkendegivelser, han havde faaet fra de revisorer, der skulle foelge sagsoegerens arbejde. I den henseende fremgaar det, at de reviderede tekster principielt blev tilbageleveret sagsoegeren af revisorerne, der som oftest droeftede disse med hende foer tilbageleveringen. For saa vidt angaar hasteoversaettelser - der ifoelge Pertoldi udgoer en forsvindende lille procent af det samlede arbejde i afdelingen - kunne Kupka-Floridi under alle omstaendigheder goere sig bekendt med rettelserne i hendes oversaettelser, som enten blev leveret tilbage til hende eller lagt i arkiverne, hvortil hun havde fri adgang. Paa grundlag af samtlige oplysninger i bilagene og Pertoldi' s svar paa Rettens spoergsmaal kan det fastslaas, at samtalerne med revisorerne foerst blev sjaeldnere efter visse spaendinger, der var opstaaet ved, at sagsoegeren bestred kritikken af hendes arbejde. Disse antagelser bestyrkes af den udtalelse ved proevetidens udloeb, som er udfaerdiget af Vermeylen og underskrevet af Pertoldi og tre revisorer, hvori omhandles "adskillige vink om det udfoerte arbejde og gentagne forklaringer". Ligeledes hedder det i den enstemmigt vedtagne udtalelse fra Bedoemmelsesudvalget: "De arbejdsvilkaar, paa hvilke proevetiden er forloebet, viser intet unormalt eller saerlige forhold, der fortjener omtale".

48 Endelig er det for det tredje, vedroerende den paastaaede manglende underretning af sagsoegeren om muligheden for en negativ udtalelse ved proevetidens udloeb, tilstraekkeligt at paapege, at sagsoegeren efter de forhold, der er fastslaaet af Retten i forbindelse med det andet punkt i det foerste anbringende, er blevet behoerigt advaret af den tilsynsfoerende med hendes proevetid, Pertoldi, under en samtale i marts 1990 om, at hendes praestationer var utilstraekkelige, og om risikoen for en negativ udtalelse ved proevetidens udloeb, saafremt der ikke skete forbedringer. Yderligere er sagsoegerens opmaerksomhed under forskellige samtaler af teknisk og sproglig karakter med Pertoldi eller revisorerne i loebet af proevetiden blevet henledt paa de alvorlige problemer i forbindelse med kvaliteten af hendes arbejde. Endelig skal bemaerkes, at omsorgspligten ikke kraevede, at den tilsynsfoerende under proevetiden skulle underrette sagsoegeren skriftligt om, at bedoemmelsen af hende kunne blive negativ. Sagsoegerens ret til at gennemfoere proevetiden under normale vilkaar var nemlig tilstraekkelig sikret ved en mundtlig advarsel, der gjorde det muligt for hende at tilpasse og forbedre sine praestationer efter tjenestens krav.

49 Paa grundlag af samtlige disse forhold fastslaar Retten, at sagsoegerens proevetid er forloebet under normale vilkaar. Det tredje anbringende maa derfor forkastes.

Anbringendet om aabenbar fejlbedoemmelse af de faktiske forhold

Parternes argumenter

50 Inden for det fjerde anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at udtalelsen ved proevetidens udloeb indeholder fejlbedoemmelser, der er baseret paa unoejagtige eller unoejagtigt fortolkede forhold, og som i visse tilfaelde viser selvmodsigelser mellem de analytiske bedoemmelser og den almindelige bedoemmelse. Hun mener at have vaeret "offer for en manglende integration i Oversaettelsestjenesten ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, uden at det skyldes hendes egne forhold". Hun understreger i den forbindelse modsigelsen mellem hendes paastaaede mangel paa aabenhed for en dialog med revisorerne og med sine kolleger og bedoemmelsen "god" i rubrikkerne "evne til at tilpasse sig tjenestens krav" og "evne til at omgaas andre" i udtalelsen ved proevetidens udloeb. For saa vidt angaar bedoemmelsen "acceptabelt" i forbindelse med hendes "evne til gruppesamarbejde" bemaerker sagsoegeren, at hun aldrig har skullet deltage i egentligt gruppearbejde. Yderligere goer hun gaeldende, at hendes paastaaet manglende beherskelse af italiensk er ubegrundet, idet hun er italiener, har italiensk som modersmaal og har boet i Italien, indtil hun var 29 aar, og at der i rubrikken "noedvendige kundskaber for udfoerelsen af arbejdet" er anfoert "acceptable" ("discreto"), og ikke "utilstraekkelige". Det samme haevder hun for saa vidt angaar den bedoemmelse, hvorefter hun ikke skulle vaere i besiddelse af de grundlaeggende kundskaber samt de noedvendige metoder og de faerdigheder til at kunne oversaette OESU' s tekster. Disse former for kritik er efter hendes opfattelse ligeledes i strid med bemaerkningen "acceptable" ("discreto"), der er anfoert i rubrikkerne "noedvendige kundskaber for udfoerelsen af arbejdet", "forstaaelse af arbejdsopgaverne" og "hurtighed ved udfoerelsen af arbejdet" og bedoemmelsen "god" i rubrikken "organisationssans". Yderligere modsiges disse ytringer ifoelge sagsoegeren af hendes eksamensbeviser, mange aars erfaringer i oversaettelse til italiensk og hendes optagelse paa en liste over egnede ansoegere efter en udvaelgelsesproeve for oversaettere.

51 Sagsoegte har bestridt den paastaaede fejlagtige karakter af de bedoemmelser og bemaerkninger, der figurerer i udtalelsen ved proevetidens udloeb. Sagsoegte bemaerker foerst, at "det tilkommer den kompetente administrative myndighed at udoeve sit skoen med hensyn til tjenestemandens egnethed til varetagelse af de arbejdsopgaver, som overdrages ham, men at Domstolen kan proeve, hvorvidt udoevelsen af skoennet har vaeret behaeftet med en aabenbar mangel" (jf. ovennaevnte dom af 25.3.1982, sag 98/81, Munk, praemis 16, samt ligeledes dom af 5.4.1984, sag 347/82, Alvarez mod Parlamentet, Sml. s. 1847, praemis 16, og ovennaevnte dom af 15.5.1985, sag 3/84, Patrinos). I denne henseende goer sagsoegte gaeldende, at sagsoegeren ikke har paavist nogen som helst aabenbar fejl ved den vurdering, der blev foretaget af hendes grundlaeggende kundskaber, arbejdsmetoder, egnethed som oversaetter og saerlig hendes evne til at oversaette noejagtigt til italiensk under hensyntagen til de konkrete forhold, der laegges vaegt paa hos den, som skal oversaette ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg. I oevrigt var udtalelsen ved proevetidens udloeb underskrevet af ikke blot direktoeren for Oversaettelsestjenesten, men tillige af chefen for Den Italienske Oversaettelsesafdeling samt revisorer, der alle var blevet hoert. Bedoemmelsen blev enstemmigt bekraeftet af Bedoemmelsesudvalget, som endog betegnede den som "velvillig" over for sagsoegeren. Hvad angaar sagsoegerens anmodning om sagkyndig bedoemmelse goer sagsoegte gaeldende, at der ikke er noget grundlag herfor, idet der ikke foreligger antydning af bevis for en aabenbar fejl. Yderligere blev dette krav om sagkyndig bedoemmelse for foerste gang fremfoert i form af en paastand i replikken, hvilket efter sagsoegtes opfattelse er i strid med artikel 48 i Rettens procesreglement.

Rettens bemaerkninger

52 Foerst maa der henvises til, at administrationen, i henhold til de i vedtaegten nedfaeldede principper om ansaettelse og proevetid, har et vidt skoen vedroerende den paa proeve ansatte tjenestemands egnethed og indsats set i forhold til tjenestens interesser. Det tilkommer saaledes ikke Retten at gribe ind over for institutionernes afgoerelse, for saa vidt angaar deres bedoemmelse af en proevetid og deres vurdering af en ansoegers egnethed til endelig ansaettelse som tjenestemand i Faellesskabet, medmindre bedoemmelsen er behaeftet med aabenbare vildfarelser, eller der foreligger magtfordrejning, saaledes som det er fastslaaet af Domstolen i ovennaevnte dom af 15. maj 1985, sag 3/84, Patrinos, praemis 25, jf. ligeledes ovennaevnte dom af 25. marts 1982, sag 98/81, Munk, praemis 16, af 17. november 1983, sag 290/82, Tréfois, praemis 29, og af 5. april 1984, sag 347/82, Alvarez, praemis 16.

53 Det maa derfor i det foreliggende tilfaelde afklares, om de bedoemmelser, paa baggrund af hvilke afgoerelsen om ikke at fastansaette sagsoegeren blev truffet, er behaeftet med en aabenbar fejl, saaledes som det haevdes af sagsoegeren. I den forbindelse skal det bemaerkes, at denne afgoerelse, som byggede paa den negative udtalelse ved proevetidens udloeb, der blev enstemmigt stadfaestet i Bedoemmelsesudvalgets udtalelse, foerst og fremmest er begrundet med, at sagsoegeren ikke havde vist, at hun var i stand til "at anvende italiensk med fornoeden tekstrelevans og noejagtighed", saaledes som det udtrykkeligt fremgaar af rubrikken "almindelig vurdering" i udtalelsen ved proevetidens udloeb. Paa baggrund af den vurdering, der fandt sted i udtalelsen ved proevetidens udloeb, og de samstemmende forklaringer, som er afgivet af den tilsynsfoerende under proevetiden i besvarelse af Rettens spoergsmaal, findes denne vurdering dels at vedroere sagsoegerens manglende evne til at opfatte sproglige nuancer, bl.a. i dokumenter som f.eks. udtalelser, der loebende aendres, efterhaanden som de udarbejdes, og som kvantitativt udgoer over en tredjedel af afdelingens arbejde. Bedoemmelsen angaar tillige vanskeligheder med hensyn til forstaaelsen af indholdet af Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs dokumenter, hvilke vanskeligheder viste sig ved den rent bogstavelige karakter af sagsoegerens oversaettelser, der ofte var blottet for mening. Disse vurderinger kom til udtryk i den analytiske del af udtalelsen ved proevetidens udloeb gennem bemaerkningen "utilstraekkelig" vedroerende "skriftlig udtryksfaerdighed", "jugement" og "arbejdets kvalitet" i proevetiden.

54 Paa baggrund af samtlige disse betragtninger fastslaar Retten, at der ikke er foert bevis for de af sagsoegeren paastaaede selvmodsigelser i udtalelsen ved proevetidens udloeb. Saerlig angaar bemaerkningen acceptabel ("discreto") vedroerende sagsoegeren i rubrikken "noedvendige kundskaber for udfoerelsen af arbejdet" ikke sagsoegerens beherskelse af italiensk, der specielt er behandlet under rubrikken "skriftlig udtryksfaerdighed". Den angaar hendes kundskaber paa andre omraader, bl.a. hendes evne til at soege dokumentation, saaledes som det fremgaar af vidnets forklaringer under retsmoedet. Hvad angaar sagsoegerens "forstaaelse af arbejdsopgaverne", der ligeledes er betegnet med bemaerkningen acceptabel ("discreto") i den analytiske del af udtalelsen ved proevetidens udloeb, angaar denne ikke hendes evne til tro og noejagtigt at gengive en tekst ved oversaettelse til italiensk. Sidstnaevnte faerdighed er i udtalelsen omfattet af rubrikken "jugement", hvori findes bemaerkningen "utilstraekkelig". Yderligere er manglende beherskelse af italiensk ikke paa nogen maade i strid med, at sagsoegerens "organisationssans" og "regelmaessighed i arbejdsindsatsen" er blevet karakteriseret som "gode", og at hendes "hurtighed ved udfoerelsen af arbejdet" blev bedoemt som "tilfredsstillende". Ej heller strider de negative vurderinger af sagsoegerens sprogkundskaber mod bemaerkningen "god" i rubrikkerne "ansvarsbevidsthed", "initiativ" og "evne til at omgaas andre" eller med bemaerkningen acceptabel ("discreto") i rubrikken "evne til gruppesamarbejde", med hvilke de ikke har nogen forbindelse. Endelig var sagsoegerens uddannelse, erhvervserfaring og den omstaendighed, at hun var blevet optaget paa en liste over egnede ansoegere efter en udvaelgelsesproeve, der var gennemfoert af Raadet med henblik paa ansaettelse af oversaettere, ikke nogen garanti for de saerlige sproglige faerdigheder, der kraeves inden for en oversaettelsesafdeling ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg. Disse udtalelser kan derfor ikke anses for at stride mod den negative vurdering, som er anlagt i udtalelsen ved proevetidens udloeb af sagsoegerens beherskelse af det italienske sprog under hensyntagen til de konkrete krav, der stilles i tjenesten. Det fremgaar af selve formaalet med proevetiden, saaledes som dette er fastlagt i Domstolens ovennaevnte praksis (jf. praemis 31 ovenfor), at administrationen ved proevetidens udloeb "uden at vaere bundet af bedoemmelsen ved ansaettelsen, skal vaere i stand til at vurdere, om tjenestemanden paa proeve fortjener at blive fastansat i den af ham ansoegte stilling. Beslutning herom forudsaetter, at der foretages en helhedsbedoemmelse af hans kvalifikationer og adfaerd, hvorved der skal tages hensyn saavel til de positive som de negative forhold, der er fremkommet i forbindelse med proevetiden" (jf. ovennaevnte dom af 17.11.1983, sag 290/82, Tréfois, praemis 24).

55 Under de foreliggende omstaendigheder maa det anfoeres, at den af sagsoegeren i denne forbindelse fremsatte anmodning om sagkyndig bedoemmelse i betragtning af manglen paa enhver form for bevis fra sagsoegerens side til stoette for, at der skulle foreligge en aabenbar fejl med hensyn til bedoemmelsen af hendes arbejde i proevetiden, ikke kan tages til foelge.

56 Det fremgaar af de ovenfor fastslaaede forhold, at der ikke er foert bevis for, at den anfaegtede afgoerelse er behaeftet med nogen aabenlys mangel ved det udoevede skoen. Det fjerde anbringende maa derfor forkastes.

Paastanden om, at der gives sagsoegeren mulighed for at gennemfoere endnu en proevetid

57 I denne forbindelse skal der henvises til, at paastande om, at administrationen doemmes til at give en sagsoeger mulighed for at gennemfoere endnu en proevetid, dersom en anfaegtet afgoerelse annulleres, maa afvises fra paakendelse, for saa vidt som Retten efter fast praksis (jf. bl.a. Domstolens dom af 16.6.1971, forenede sager 63/70-75/70, Bode mod Kommissionen, Sml. s. 147, org. ref.: Rec. s. 549, og af 9.6.1983, sag 225/82, Verzyck mod Kommissionen, Sml. s. 1991, praemis 19 og 20) ikke kan meddele administrationen paalaeg.

Erstatningspaastanden

58 Denne paastand stoettes alene paa de paastaaede uregelmaessigheder i forbindelse med afgoerelsen om at afskedige sagsoegeren ved proevetidens udloeb. Den er knyttet til paastanden om annullation, som er blevet forkastet, og maa derfor ligeledes forkastes.

59 Heraf foelger, at sagsoegte vil vaere at frifinde.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

60 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog deres egne omkostninger i tvister indbragt af Faellesskabets ansatte.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagsoegte frifindes.

2) Hver part baerer sine omkostninger.