ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Har personer som sagsøgerne, såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, ret i henhold til EU-retten (ud over direktivet) til at arbejde i værtsmedlemsstaten for at skaffe eller bidrage til at skaffe »tilstrækkelige midler« som omhandlet i direktivets artikel 7?
3)

Henhører en overførsel af databasen med det formål at pålægge medlemsstatens statsborgere en pligt til at indbetale et socialt bidrag til den institution i medlemsstaten, hvortil overførslen sker, under begrebet »tilsynsmæssigt hensyn« som omhandlet i artikel 124 TEUF?
—

Det fastslås, at Danmark har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Unionens vandpolitiske foranstaltninger (1) ved ikke at offentliggøre de endelige vandområdeplaner senest den 22. december 2009 og ved ikke at sende deres kopi til Kommissionen senest den 22 marts 2010, og under alle omstændigheder ved ikke at have underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal Hoge Raad som højeste nationale retsinstans anse et præjudicielt spørgsmål, der er stillet af en lavere retsinstans, for en anledning til at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål eller til at afvente besvarelsen af det af den lavere retsinstans stillede spørgsmål, selv om Hoge Raad finder, at den korrekte anvendelse af EU-retten på det punkt, som den skal påkende, fremgår med en sådan klarhed, at der ikke kan være nogen rimelig tvivl med hensyn til, hvorledes spørgsmålet skal besvares?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Audiencia Provincial Navarra (Spanien) den 25. april 2014 — Antonia Valdivia Reche mod Banco de Valencia S.A.

(Sag C-208/14)

2014/C 223/08

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Audiencia Provincial Navarra

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Antonia Valdivia Reche

Sagsøgt: Banco de Valencia S.A.

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Er den nationale ret forpligtet til i henhold til artikel 6 i direktiv 93/13 (1), efter at have vurderet, at det vilkår, der fastsætter morarentesatsen til 29 %, er urimeligt, at erklære dette vilkår ugyldigt uden mulighed for at ændre den aftalte rentesats, selv om en af de sagsøgte forbrugere udtrykkeligt har nedlagt påstand herom?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).
2)

Er det almindelige princip om en effektiv anvendelse af fællesskabsretten og artikel 22 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler, fortolket i lyset af Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993, til hinder for, at kreditgiveren kan etablere beviset for gennemførelsen af sine forpligtelser forud for aftaleindgåelsen og sine aftaleforpligtelser alene ved hjælp af standardklausuler indsat i kreditaftalerne om forbrugerens anerkendelse af disses gennemførelse uden at fremlægge de af ham udarbejdede dokumenter, der er udleveret til låntageren?
(i)

Skal »pro rata temporis-princippet«, som er fastsat i § 4, stk. 2, i rammeaftalen, fortolkes således, at det kræver, at en national bestemmelse (såsom Regulations 13, 13A og 14 i Working Time Regulations) skal have den virkning, at i tilfælde, hvor der sker en udvidelse af en ansats arbejdstid, skal antallet af allerede optjente feriedage tilpasses forholdsmæssigt til den nye arbejdstid, med det resultat, at den arbejdstager, som udvider sin arbejdstid, får sin ret til optjent betalt ferie genberegnet under hensyn til den udvidede arbejdstid?
4)

Skal det endelig i forhold til artikel 16 i forordning nr. 1393/2007 tages i betragtning, at samarbejdet har grænseoverskridende virkninger og er nødvendigt for det indre markeds funktion? Hvornår skal samarbejdet anses for at have grænseoverskridende virkninger og være nødvendigt for det indre markeds funktion?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Liège (Belgien) den 14. maj 2014 — Abdoulaye Amadou Tall mod Centre public d’action sociale de Huy (CPAS de Huy)

(Sag C-239/14)

2014/C 223/14

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Abdoulaye Amadou Tall

Sagsøgt: Centre public d’action sociale de Huy (CPAS de Huy)

Præjudicielt spørgsmål

I henhold til artikel 39/1 i loi du 15 décembre 1980 sur l’accès du territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers, sammenholdt med samme lovs artikel 39/2, stk. 1, tredje afsnit, artikel 39/76, artikel 39/82, stk. 4, andet afsnit, litra d), og artikel 57/6/2, kan en nægtelse af at behandle en fornyet asylansøgning kun anfægtes ved anlæggelse af en sag med påstand om annullation og en sag med påstand om udsættelse i ekstreme hastetilfælde. Er disse søgsmål, når de hverken tillader fuld prøvelse eller har opsættende virkning, og ansøgeren hverken har ret til ophold eller materiel bistand under prøvelsen, forenelige med kravene i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 39 i Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne (1), hvori der fastsættes ret til effektive retsmidler?

(1) EUT L 326, s. 13.
2)

Såfremt det første spørgsmål skal besvares benægtende, er et videokamera da til optagelse af lyd og billeder med fjernsynskameraet som omhandlet i KN-underposition 8525 80 91, hvis en video- eller audiofil fra et andet apparat kan kopieres over på det udskiftelige medium, der er nødvendigt for at kunne benytte kameraet, via et USB-stik i kameraet, også selv om kopieringen ikke kan ske på en sådan måde, at den pågældende fil kan ses eller høres alene ved hjælp af kameraet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 212/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 14. april 2014 — straffesag mod G

(Sag C-181/14)

2014/C 212/17

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Tiltalt i straffesagen

G

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 (1), som ændret ved direktiv 2004/27/EF af 31. marts 2004 (2), fortolkes således, at stoffer eller sammensætninger af stoffer i denne bestemmelses forstand, som kun påvirker — men ikke genopretter eller ændrer — de fysiologiske funktioner hos mennesker, kun skal anses for et lægemiddel, når de har en terapeutisk fordel eller i hvert fald bevirker en positiv påvirkning af kroppens funktioner? Falder stoffer eller sammensætninger af stoffer, som alene indtages på grund af deres psykoaktive virkninger, der fremkalder en rustilstand, og derved i hvert fald har en sundhedsskadelig effekt, følgelig ikke ind under direktivets lægemiddelbegreb?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EF af 31.3.2004 om ændring af direktiv 2001/83/EF (EFT L 136, s. 34).
1)

Skal artikel 28, stk. 1, i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF (1) af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (herefter »databeskyttelsesdirektivet«) fortolkes således, at en medlemsstats nationale bestemmelser inden for medlemsstatens område kan finde anvendelse på en ansvarlig for behandling af oplysninger, som udelukkende er etableret i en anden medlemsstat, og som driver en webside med formidling af fast ejendom, hvor der bl.a. annonceres for ejendomme beliggende på den førstnævnte medlemsstats område, når indehaverne af ejendommene har videregivet deres personlige oplysninger til et medie (server), hvor oplysningerne opbevares og bearbejdes, og som tilhører websidens administrator og er placeret i en anden medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 18. april 2014 — Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände Verbraucherzentrale Bundesverband e.V. mod Teekanne GmbH & Co. KG

(Sag C-195/14)

2014/C 245/04

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

Sagsøgt: Teekanne GmbH & Co. KG

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Må mærkningen af og præsentationsmåden for levnedsmidler samt reklame for sådanne levnedsmidler gennem udseendet, betegnelsen eller den visuelle præsentation fremkalde det indtryk, at der er tale om en bestemt ingrediens, selv om der i virkeligheden ikke er tale om denne ingrediens, og dette alene fremgår af ingredienslisten, jf. artikel 3, stk. 1, nr. 2), i direktiv 2000/13/EF? (1)

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20.3.2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 109, s. 29), som senest ændret ved Rådets direktiv 2013/20/EU af 13.5. 2013 om tilpasning af visse direktiver vedrørende fødevaresikkerhed og veterinær- og plantesundhedspolitik på grund af Republikken Kroatiens tiltrædelse (EUT L 158, s. 234).
1)

Er artikel 34, 35 og 36 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, ved korrekt fortolkning, til hinder for anvendelse af artikel 3, stk. 2, i den nationale lov nr. 8 af 14. januar 2013 — der indfører mærkningspligt med angivelse af oprindelsesstaten for produkter, som er fremstillet ved forarbejdning i tredjelande, og der benytter den italienske betegnelse »pelle« — med hensyn til produkter, hvor læderet lovligt er forarbejdet eller markedsført i andre af Den Europæiske Unions medlemsstater, således at den nationale lov udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, som er forbudt ifølge traktatens artikel 30 [artikel 34 TEUF] og ikke begrundet i artikel 36 TEUF?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal offentlige myndigheder da i henhold til det nævnte direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 anses for økonomiske aktører og dermed have mulighed for at deltage i offentlige udbudsprocedurer?
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold § 5 i bilaget til direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1), idet det har opretholdt undtagelser fra bestemmelserne om misbrug for flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter for midlertidigt ansatte i forlystelsesbranchen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 10. april 2014 — Ralph Prankl

(Sag C-175/14)

2014/C 235/04

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ralph Prankl

Sagsøgt: Bundesfinanzgericht

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 9, stk. 1, i Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (1) i den affattelse, der følger af Rådets direktiv 92/108/EØF af 14. december 1992 (2), fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter der også i transitmedlemsstaten skal betales punktafgifter (tobaksafgift) på punktafgiftspligtige varer (cigaretter), som er overgået til forbrug i en (første) medlemsstat, og uden anvendelse af et ledsagedokument som omhandlet i direktivets artikel 7, stk. 4, er blevet transporteret ad landevej igennem en eller flere andre medlemsstater (transitmedlemsstater) til en anden medlemsstat (bestemmelsesmedlemsstaten) med henblik på dér at blive solgt?

(1) EFT L 76, s. 1.

(2) Rådets direktiv 92/108/EØF af 14.12.1992 om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed samt om ændring af direktiv 92/81/EØF (ETF L 390, s. 124).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Tyskland) den 26. marts 2014 — TMK Europe GmbH mod Hauptzollamt Frankfurt (Oder)

(Sag C-143/14)

2014/C 235/02

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Berlin-Brandenburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TMK Europe GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Frankfurt (Oder)

Præjudicielt spørgsmål

Er Rådets forordning (EF) nr. 2320/97 (1) af 17. november 1997 om indførelse af endelig antidumpingtold på importen af visse sømløse rør af jern eller ulegeret stål med oprindelse i Ungarn, Polen, Rusland, Tjekkiet, Rumænien og Slovakiet, om ophævelse af forordning (EØF) nr. 1189/93 og om afslutning af proceduren vedrørende import af den pågældende vare med oprindelse i Kroatien ugyldig, fordi Kommissionen under tilsidesættelse af kravene vedrørende konstatering af skade i henhold til artikel 3, stk. 7, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 (2) af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab har antaget, at der forelå en sådan (skade), uden at tage højde for, at Kommissionen ved en ikke-offentliggjort beslutning af 25. november 1994 (sag IV/35 304), som bl.a. blev vedtaget på grundlag af artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 81 og 82, indledte en undersøgelse for at fastslå, om der eventuelt forelå konkurrencebegrænsende praksis vedrørende rør af kulstofstål, der kunne indebære en overtrædelse af artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj1992, samt af artikel 81 EF?

(1) EFT L 322, s. 1.

(2) EFT L 56, s. 1.
2)

Skal artikel 14 i Rådets direktiv 2003/109/EF (2) af 25. november 2003»om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlændinge« fortolkes således, at når der ikke findes en særlig grund til at udelukke den i artikel 14, stk. 3, omhandlede udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed, har en fastboende udlænding fra en anden medlemsstat ubegrænset adgang til det belgiske arbejdsmarked, herunder til ansættelser, hvortil adgangen i henhold til artikel 11, stk. 1, litra a), eller artikel 11, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/109 kan begrænses for fastboende udlændinge i Belgien, eller til ansættelser, som også EØS-statsborgere kan udelukkes fra i henhold til artikel 45, stk. 4, TEUF eller EØS-aftalens artikel 28, stk. 4?
2)

Subsidiært, for det tilfælde, at de ovenstående spørgsmål besvares bekræftende med hensyn til muligheden for, at pengeinstitutterne kan indføre kundelegitimationsprocedurer og skærpede kundelegitimationskrav over for betalingsinstitutterne: a. i hvor vidt omfang har pengeinstitutterne mulighed for at føre tilsyn med betalingsinstituttets drift? Kan pengeinstitutterne i medfør af bestemmelserne i direktiv 2005/60/EF anses for bemyndigede til at føre tilsyn med de kundelegitimationsprocedurer og -foranstaltninger, som betalingsinstitutterne indfører, eller er denne beføjelse udelukkende forbeholdt de i direktiv 2007/64/EF omhandlede offentlige institutioner (2), som i dette tilfælde er Banco de España? b. forudsætter pengeinstitutternes anvendelse af denne beføjelse til at indføre foranstaltninger, at betalingsinstituttets handlinger udgør en særlig begrundelse, eller kan denne beføjelse udøves generelt i forbindelse med betalingsinstitutters udøvelse af risikobetonede aktiviteter, herunder pengeoverførsler til udlandet? c. Såfremt spørgsmålet om, hvorvidt pengeinstitutternes anvendelse af legitimationsprocedurer over for betalingsinstitutterne forudsætter en konkret begrundelse, besvares bekræftende: i. hvilken adfærd skal pengeinstitutterne da være opmærksomme på, inden de indfører kundelegitimationsprocedurer? ii. kan pengeinstitutter i disse tilfælde da anses for at have beføjelse til at foretage en bedømmelse af de kundelegitimationsprocedurer, som betalingsinstitutterne anvender i deres procedurer? iii. forudsætter udøvelsen af denne beføjelse da, at pengeinstituttet har kunnet spore en adfærd i betalingsinstittets drift, som giver anledning til mistanke om deltagelse i samarbejde om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/7

Appel iværksat den 7. maj 2014 af H til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 27. februar 2014 i sag T-490/13, GJ mod Domstolen

(Sag C-221/14 P)

2014/C 235/10

Processprog: fransk

Parter

Appellant: H (ved Δικηγόρος S. Sagias,)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Domstol

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten, således at denne træffer afgørelse i første instans, eller, såfremt dette ikke er tilfældet, gives appellanten medhold i sine påstande for første instans.

— Den Europæiske Unions Domstol tilpligtes at betale sagens omkostninger i såvel førsteinstansen som appelinstansen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremført tre klagepunkter mod Rettens kendelse af 27. februar 2014.

Med det første anbringende er appellanten for det første af den opfattelse, at Retten har foretaget en forkert fortolkning af artikel 263 TEUF og af artikel 90 og 91 i tjenestemandsvedtægten (1) samt af artikel 2 og 35 i den fælles ordning vedrørende sygesikring for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Dels er det appellantens opfattelse, at den anfægtede kendelse er behæftet med en retlig fejl derved, at Retten fandt, at søgsmål fra tidligere medlemmer af Domstolen til prøvelse af retsakter, som er bebyrdende for dem på området for dækning fra den fælles sygeforsikringsordning, udelukkende henhører under artikel 263 TEUF og skal anlægges inden for den frist på to måneder, der er fastsat i denne bestemmelse. Dels har Retten begået en retlig fejl ved at fastslå, at artikel 90, stk. 2, i tjenestemandsvedtægten ikke finder anvendelse på medlemmer og tidligere medlemmer af Domstolen.

Med det andet anbringende er appellanten endvidere af den opfattelse, at Retten har begået en retlig fejl ved at nægte at anvende retspraksis vedrørende undskyldelig vildfarelse.

Med det tredje anbringende er appellanten endelig af den opfattelse, at anvendelsen af artikel 11 i Rettens procesreglement er behæftet med en retlig fejl samt med en rettergangsfejl. Appellanten har nemlig bestridt, at det for Retten indbragte søgsmål blev »åbenbart« afvist, hvilket forhindrede ham i at udtale sig om den afvisningsbegrundelse, der blev lagt til grund. Retten tilsidesatte ligeledes appellantens ret til en retfærdig rettergang, hans ret til forsvar og navnlig retten til at blive hørt samt adgangen til effektive retsmidler, i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 723/2004 af 22.3.2004 om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (EUT L 124, s. 1).
2)

Andet anbringende: Retten begik en fejl ved at fastslå, at grundlaget for indførelsen af restriktive foranstaltninger over for hver af appellanterne var godtgjort og/eller opfyldte det retlige kriterium for opførelse på listen i afgørelsens artikel 1, stk. 1, og forordningens artikel 2, stk. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige) den 23. maj 2014 — Pensioenfonds Metaal en Technie mod Skatteverket

(Sag C-252/14)

2014/C 235/15

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pensioenfonds Metaal en Technie

Sagsøgt: Skatteverket

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 63 TEUF til hinder for en national lovgivning, hvorefter der indeholdes kildeskat af udbytte fra et hjemmehørende selskab, hvis aktieejeren har hjemsted i en anden stat, hvorimod udbyttet, såfremt det udloddes til en hjemmehørende aktieejer, beskattes med en fast sats, der er beregnet ud fra et fiktivt afkast, som set over tid er tiltænkt at modsvare den almindelige beskatning af hele kapitalafkastet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Grækenland) den 7. maj 2014 — Konstantinos Maistrellis mod Ypourgos Dikaiosynis, Diafaneias kai Anthropinon Dikaiomaton

(Sag C-222/14)

2014/C 235/11

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Konstantinos Maistrellis

Sagsøgt: Ypourgos Dikaiosynis, Diafaneias kai Anthropinon Dikaiomaton

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i direktiv 96/34/EF (1) og 2006/54/EF (2), som finder anvendelse i den foreliggende sag, fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, såsom den anfægtede bestemmelse i artikel 53, stk. 3, tredje punktum, i lov nr. 3528/2007, hvorefter en tjenestemand ikke har ret til forældreorlov, såfremt hans kone ikke er i arbejde eller ikke udøver et liberalt erhverv, medmindre konen anses for at være ude af stand til at passe børnene som følge af alvorlig sygdom eller handicap?

(1) Rådets direktiv 96/34/EF af 3.6.1996 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS (EFT L 145, s. 4).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5.7.2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning) (EUT L 204, s. 23).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 31. marts 2014 — Forbundsrepublikken Tyskland mod Nordzucker AG

(Sag C-148/14)

2014/C 235/03

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgt: Nordzucker AG

Procesdeltager: Det offentliges repræsentant ved Bundesverwaltungsgericht

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 16, stk. 3 og 4, i direktiv 2003/87/EF (1)fortolkes således, at bøden for overskridelse af emissionskvoterne også skal pålægges i tilfælde, hvor driftslederen senest den 30. april i et år har returneret et antal kvoter, som svarer til den samlede emission, som han har angivet i sin rapport om anlæggets emissioner i det foregående år, og denne rapport er vurderet som tilfredsstillende af verifikator, men den kompetente myndighed efter den 30. april konstaterer, at de samlede emissioner fejlagtigt er anført for lavt i den verificerede emissionsrapport, rapporten korrigeres, og driftslederen returnerer de yderligere kvoter inden for den nye frist?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13.10.2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (EUT L 275, s. 32).
1)

Er det for at fastslå, at et varemærke har opnået fornødent særpræg som følge af den brug, der gjort heraf, som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2008/95/EF (1), tilstrækkeligt, at ansøgeren beviser, at en betydelig andel af den relevante personkreds på den relevante dato genkender varemærket og forbinder det med ansøgerens varer i den forstand, at de vil identificere ansøgeren, hvis de bliver bedt om at overveje hvem, der markedsfører varer forsynet med varemærket, eller skal ansøgeren bevise, at en betydelig andel af den relevante personkreds støtter sig til varemærket (i modsætning til ethvert andet varemærke, som måtte være til stede) som en angivelse af varernes oprindelse?