ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende: Skal kravet om gennemsigtighed fortolkes således, at det omfatter en forpligtelse for advokaten til i kontrakten at anføre vederlaget for de ydelser, der på forhånd klart kan defineres og fastsættes, eller skal kontrakten tillige indeholde en vejledende oversigt over vederlag for ydelser (dvs. et foreløbigt budget for udførelsen af de juridiske tjenesteydelser), hvis det er muligt at forudsige antallet (eller varigheden) af de enkelte ydelser og vederlaget for disse, når en kontrakt indgås, og de potentielle risici, der kan medføre en forøgelse eller nedsættelse af omkostningerne, være angivet? Er det relevant, når det skal vurderes, om et kontraktvilkår vedrørende betaling opfylder kravet om gennemsigtighed, om forbrugeren på passende måde oplyses om vederlaget for juridiske tjenesteydelser og om måden, hvorpå vederlaget beregnes, eller skal oplysningerne fremgå af selve kontrakten vedrørende juridiske tjenesteydelser? Kan manglende oplysninger forud for kontraktindgåelsen afhjælpes gennem oplysninger i forbindelse med opfyldelsen af kontrakten? Har det betydning for vurderingen af, om kontraktvilkåret opfylder kravet om gennemsigtighed, at det det endelige vederlag for juridiske tjenesteydelser først bliver afklaret, når ydelserne er præsteret? Er det relevant, når det skal vurderes, om et kontraktvilkår vedrørende betaling opfylder kravet om gennemsigtighed, at kontrakten ikke foreskriver regelmæssige opgørelser fra advokatens side over udførte ydelser eller regelmæssige opkrævninger over for forbrugeren, hvorved denne har mulighed for i tide at bringe ydelserne til ophør eller at opnå en ændring af det i kontrakten fastsatte vederlag?
1.

Skal artikel 28, stk. 3 i rammeafgørelse 2002/584/RIA (1) set i lyset af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse fortolkes således, at: — en person, der er overgivet til den udstedende medlemsstat, og som er genstand for en af en tredje medlemsstat udstedt europæisk arrestordre vedrørende faktiske omstændigheder begået før overgivelsen, skal kunne udøve sin ret til at blive hørt angående anmodningen om samtykke til videreovergivelse som omhandlet i artikel 28, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA i den udstedende medlemsstat af en judiciel myndighed i denne medlemsstat under proceduren vedrørende fuldbyrdelsen af den af denne tredje medlemsstat udstedte europæiske arrestordre; eller — denne person skal kunne udøve sin ret til at blive hørt i den medlemsstat, der tidligere har overgivet ham, inden for rammerne af den fuldbyrdende judicielle myndigheds procedure vedrørende anmodningen om samtykke til videreovergivelse?
2)

Skal omstændigheder som i den foreliggende sag vedrørende retslige procedurer i domsstaten, der afgør et spørgsmål om ophævelsen af den retsafgørelse, på grundlag af hvilken der blev udstedt et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, anses for relevante, når der skal træffes afgørelse om anvendelsen af artikel 23, litra c), i forordning nr. 805/2004? Efter hvilke kriterier skal appelsagen i domsstaten vurderes, og hvor omfattende skal vurderingen af den verserende sag i domsstaten, som foretages af de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten, være?
2)

Omfatter begrebet »adgang« til de nævnte informationer, som fabrikanter i medfør af artikel 61, stk. 1, i forordning (EU) 2018/858 pålægges at give, en ret for tekniske forlag som omhandlet i artikel 3, nr. 45), i forordning (EU) 2018/858 til at anvende disse til den opgave, der er forbundet med deres virksomhed, i forsyningskæden på eftermarkedet, eller forudsætter en sådan brugsret, at der indgås en særlig licensaftale om brug og republishing, der for så vidt angår det gebyr, som fabrikanten opkræver, ikke er omfattet af artikel 63 i forordning (EU) 2018/858? Såfremt det første præjudicielle spørgsmål skal besvares benægtende, og kapitel III i forordning (EF) nr. 715/2007 finder anvendelse på gamle køretøjer, spørges der desuden om følgende: Omfatter begrebet »adgang« til de nævnte informationer, som fabrikanter i medfør af artikel 6, stk. 1, i forordning (EF) nr. 715/2007 pålægges at give, en ret for tekniske forlag som omhandlet i artikel 3, nr. 15), i forordning (EF) nr. 715/2007 til at anvende disse til den opgave, der er forbundet med deres virksomhed, i forsyningskæden på eftermarkedet, eller forudsætter en sådan brugsret, at der indgås en særlig licensaftale om brug og republishing, der for så vidt angår det gebyr, som fabrikanten opkræver, ikke er omfattet af artikel 7 i forordning (EF) nr. 715/2007?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio de Stato (Italien) den 9. juli 2021 — Ministero dell’Interno mod TO

(Sag C-422/21)

(2021/C 368/11)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio de Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ministero dell’Interno

Sagsøgt: TO

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 20, stk. 4 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU (1) af 26. juni 2013 til hinder for en national lovgivning, hvorefter modtagelsesforanstaltningerne inddrages for en ansøger, som er myndig, og som ikke er omfattet af kategorien »sårbare personer«, såfremt denne ansøger har udvist en særlig voldelig adfærd konstateret uden for indkvarteringscentret, som har udmøntet sig i fysisk vold mod embedsmænd og/eller personer med et offentligt hverv, og hvorved ofrene blev påført læsioner, der gjorde det nødvendigt at bringe disse til den lokale skadestue?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26.6.2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 96).
1)

Skal artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at den nationale ret i sager, hvor skyldneren ikke deltager indtil udstedelsen af et retsligt påbud om øjeblikkelig betaling, er forpligtet til ex officio at undersøge, om et kontraktvilkår er urimeligt, og til at undlade at anvende dette, såfremt der blot er mistanke om, at det er urimeligt?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 7, stk. 2 og 3, i direktiv 2011/7 fortolkes således, at den i det første spørgsmål beskrevne aftalepraksis skal anses for et kontraktvilkår eller en handelspraksis som omhandlet i disse bestemmelser, hvor morarenter eller kompensation for omkostninger ved inddrivelse udelukkes?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 12, stk. 3, i nævnte direktiv 2014/24/EU da fortolkes således, at betingelsen for, at en ordregivende myndighed, i det foreliggende tilfælde et almennyttigt boligselskab, er repræsenteret i den kontrollerede juridiske persons beslutningstagende organer, i det foreliggende tilfælde et interkommunalt andelsselskab, er opfyldt alene med den begrundelse, at en person, der er medlem af dette interkommunale andelsselskabs bestyrelse, i sin egenskab af medlem af kommunalbestyrelsen i en anden deltagende ordregivende myndighed, i det foreliggende tilfælde en kommune, alene på grund af faktiske omstændigheder, og uden at der foreligger en retlig garanti for repræsentation, ligeledes er bestyrelsesmedlem i det almennyttige boligselskab, samtidig med at kommunen er andelshaver (ikke eneandelshaver) i såvel den kontrollerede enhed (det interkommunale andelsselskab) som det almennyttige boligselskab?
1)

Skal artikel 45 TEUF og 48 TEUF samt artikel 4 TEU, artikel 11 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i EU og artikel 8 bilag IIIa til ansættelsesvilkårene for ansatte ved ECB fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en national administrativ praksis, hvorefter en arbejdstager i en medlemsstat, som har indbetalt bidrag til den nationale socialsikringsinstitution, og som på nuværende tidspunkt arbejder i en EU-institution, såsom ECB, ikke til denne institutions pensionsordning kan overføre de bidrag, som vedkommende har indbetalt til hjemlandets nationale socialsikringsordning?
2)

I tilfælde af, at refusion skal forstås som tilbagebetaling af et pengebeløb, kan den sundhedskrise, der er forbundet med covid-19-epidemien og konsekvenserne heraf for rejsearrangørerne, som på grund af denne krise har oplevet en anslået nedgang i omsætningen på mellem 50 og 80 %, og som repræsenterer mere end 7 % af Frankrigs bruttonationalprodukt, og som for så vidt angår pakkerejsearrangørerne beskæftiger 30 000 personer i Frankrig med en omsætning på næsten 11 mia. EUR, begrunde og givet fald, under hvilke betingelser og med hvilke begrænsninger, en midlertidig undtagelse fra forpligtelsen for arrangøren til at yde den rejsende fuld refusion af de betalinger, der er foretaget i forbindelse med pakkerejsen, inden for fristen på 14 dage efter, at der et givet meddelelse om opsigelsen af aftalen, som fastsat i artikel 12, stk. 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25. november 2015 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer?
3.

Er den omstændighed, at udbyderen i et tilfælde som det ovennævnte kvalificerer den elektroniske signatur som »erhvervsmæssig«, tilstrækkelig til at fastslå, at der ikke foreligger en »kvalificeret elektronisk signatur«, hvis der mangler et kvalificeret certifikat fra udbyderen, eller skal det fastslås, hvorvidt underskrifterne opfylder kravene til en kvalificeret elektronisk signatur?
5)

Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 12, stk. 4, i nævnte direktiv 2014/24/EU da fortolkes således, at denne bestemmelse giver mulighed for uden et forudgående udbud at betro en ordregivende myndighed, i det foreliggende tilfælde et interkommunalt andelsselskab, opgaver vedrørende bistand til projektstyring og juridiske og miljøtekniske ydelser, når disse opgaver er en del af et samarbejde mellem to andre ordregivende myndigheder, i det foreliggende tilfælde en kommune og et almennyttigt boligselskab, idet det ikke er bestridt, at kommunen i et »in house-fællesskab« udøver en kontrol over det interkommunale andelsselskab, og kommunen og det almennyttige boligselskab er medlemmer af det interkommunale andelsselskab inden for aktivitetssektoren »konstruktions- og ledelsesmæssige opgaver og indkøbscentral« under dets selskabsformål, som de opgaver, som de ønsker at betro dette, netop vedrører, idet disse opgaver svarer til de aktiviteter, som udføres på markedet af specialiserede firmaer inden for konstruktion og ledelse i forbindelse med projektering, udførelse og gennemførelse af projekter?
4)

Er proportionalitetsprincippet og effektivitetsprincippet, i lyset af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, litra e), i direktiv 92/83/EØF, på baggrund af direktivets formål og almindelige opbygning, til hinder for, at den i disse bestemmelser fastsatte fritagelse ikke finder anvendelse på en afgiftspligtig person i en bestemmelsesmedlemsstat, der har modtaget ethanolprodukter og har baseret sig på den omstændighed, at disse produkter er blevet anset for at være fritaget på grundlag af en officiel fortolkning af disse bestemmelser i direktivet, som er blevet anlagt af afgiftsmyndighederne i oprindelsesmedlemsstaten, fulgt på en fast måde i en lang periode, gennemført i den nationale retsorden og anvendt i praksis, men som efterfølgende viser sig at være fejlagtig, såfremt det under de konkrete omstændigheder kan udelukkes, at der er tale om svig eller unddragelse af punktafgifter?
2)

Skal den frist på tre år, der er fastsat i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 2988/95, anses for en forældelsesfrist, der finder anvendelse på en gæld, der opstår som følge af en handling, der medfører tilbagebetaling af beløb, der er modtaget med urette på grund af uregelmæssigheder i forbindelse med finansieringen? Begynder denne frist at løbe fra tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende afgørelse? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende:
2.

Såfremt Den Europæiske Unions Domstol besvarer det foregående spørgsmål bekræftende, skal bestemmelserne i momsdirektivet, sammenholdt med direktivets generelle principper, navnlig effektivitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, da fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der i det i det foregående spørgsmål beskrevne tilfælde på ingen måde giver modtageren af fakturaen mulighed for direkte at rette henvendelse til den nationale skatte- og afgiftsmyndighed med henblik på at anmode om tilbagebetaling af et beløb svarende til den pågældende moms, eller kun i tilfælde, hvor det er uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt at tilbagesøge den pågældende moms ad anden civilretlig vej, navnlig når udstederen af fakturaen i mellemtiden er blevet opløst?
1)

1.1 Kan en virksomhed, der er registreret og aktiv i en anden medlemsstat, og som ikke selv udbyder elektroniske kommunikationstjenester på det marked, der er omfattet af afgørelsen, anses for at være konkurrent til de virksomheder, der er adressater for en afgørelse fra den nationale tilsynsmyndighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (1) (rammedirektivet), når en virksomhed under dens direkte kontrol er til stede på det relevante marked som tjenesteudbyder og konkurrerer i dette med de virksomheder, der er adressater for afgørelsen? 1.2 Er det for at besvare spørgsmål 1.1 nødvendigt at undersøge, om det moderselskab, der ønsker at klage, udgør en økonomisk enhed med den virksomhed, som det kontrollerer, og som er til stede som konkurrent på det pågældende marked?
—

retten til respekt for korrespondance og privatlivet, som er sikret ved artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, for så vidt som denne bestemmelse principielt ikke udelukker, at advokater, der medvirker ved en vurdering af deres klients retsstilling, kan være omfattet af kategorien mellemmænd, som skal give skattemyndighederne de nødvendige oplysninger til indberetning af en grænseoverskridende skattemæssig konstruktion eller underrette en eventuel anden mellemmand om denne pligt?
3.

For det tredje foreligger der en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 108, stk. 2, TEUF, idet Retten begik en retlig fejl, da den konkluderede, at Kommissionen ikke oplevede alvorlige vanskeligheder, da den fastslog, at den omstændighed, at Post Danmark havde henført en for stor del af de fælles omkostninger til befordringspligten, ikke udgør statsstøtte. Appellanterne har anført, at Rettens fejlagtige konklusion er basseret på to retlige fejl, som gøres gældende i to underanbringender: a. Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at § 4, stk. 4, litra c), i regnskabsreglementet af 2006 og § 4, stk. 3, litra c), regnskabsreglementet af 2011 udelukkende er en specifik anvendelse af de principper, der er fastsat i § 4, stk. 4, litra a), og § 4, stk. 4, litra b), i regnskabsreglementet af 2006 og regnskabsreglementet af 2011. b. Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at den omstændighed, at Post Danmarks fordeling af de fælles omkostninger er korrekt, underbygges af det forhold, at Post Danmarks regnskaber har været genstand for regelmæssig kontrol.
C 382/18

Appel iværksat den 16. juli 2021 af Ryanair DAC til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tiende Udvidede Afdeling) den 19. maj 2021 i sag T-628/20, Ryanair mod Kommissionen (Spanien; covid-19)

(Sag C-441/21 P)

(2021/C 382/24)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Ryanair DAC (ved advokaterne V. Blanc, E. Vahida og F.-C. Laprévote, abogado S. Rating og dikigoros I.G. Metaxas-Maranghidis)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Kongeriget Spanien og den Franske Republik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Kommissionens afgørelse C(2020) 5414 final af 31. juli 2020 vedrørende statsstøtte SA.57659 (2020/N) — Spanien — covid-19 — Rekapitaliseringsfond annulleres i overensstemmelse med artikel 263 TEUF og 264 TEUF.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at bære sine egne omkostninger og betale de af Ryanair afholdte omkostninger, og det pålægges intervenienterne i første instans og i denne appelsag (hvis der er sådanne) at bære deres egne omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremsat seks anbringender.

Det første anbringende vedrører den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl, da den forkastede appellantens anbringende om, at princippet om forbud mod forskelsbehandling med urette var blevet tilsidesat.

Det andet anbringende vedrører det forhold, at Retten begik en retlig fejl og foretog en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder vedrørende appellantens anbringende om tilsidesættelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser.

Det tredje anbringende omhandler den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl og foretog en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da den forkastede appellantens anbringende om, at forpligtelsen til at foretage en afvejning var blevet tilsidesat.

Det fjerde anbringende vedrører det forhold, at Retten begik en retlig fejl og anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved kvalificeringen af støtten som en støtteordning.

Det femte anbringende omhandler den omstændighed, at Retten begik en retlig fejl og foretog en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder vedrørende Kommissionens undladelse af at indlede en formel undersøgelsesprocedure.

Det sjette anbringende vedrører det forhold, at Retten begik en retlig fejl og foretog en åbenbart urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder vedrørende Kommissionens manglende begrundelse.
2)

Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der som forudsætning for tildeling af tilskud til konfessionelle privatskoler forudsætter, at ansøgeren er anerkendt som kirke eller religiøst samfund i henhold til national ret?
1)

Skal artikel 102 TEUF fortolkes således, at den forbyder et misbrug af en dominerende stilling, der består i, at FIFA og UEFA opstiller krav i deres vedtægter (navnlig artikel 22 og 71-73 i FIFA’s vedtægter, artikel 49 og 51 i UEFA’s vedtægter samt enhver tilsvarende bestemmelse indeholdt i vedtægterne for medlemsforbundene og de nationale ligaer) om forudgående tilladelse fra de nævnte enheder — som har tiltaget sig enekompetence til at tilrettelægge eller tillade internationale klubturneringer i Europa — for at en tredjepart kan etablere en ny paneuropæisk klubturnering såsom superligaen, særligt når der ikke findes nogen reguleret procedure baseret på objektive, gennemsigtige og ikke-diskriminerende kriterier og under hensyntagen til den mulige interessekonflikt, der berører FIFA og UEFA?
2)

Skal forordning (EF) nr. 1393/2007 og de deri anførte EU-retlige principper fortolkes således, at de er til hinder for, at artikel 191, stk. 2, i den portugisiske Código de Processo Civil (den civile retsplejelov) anvendes på den foreliggende sag, for så vidt som den pågældende bestemmelse fastsætter, at påberåbelsen af, at forkyndelsen er ugyldig, skal ske inden for en nærmere frist (nærmere bestemt fristen for at indgive svarskrift)?
2)

Er direktiv 93/13 og princippet om dette direktivs effektivitet, sammenholdt med adgangen til effektive retsmidler i chartrets artikel 47, til hinder for, at rettens eventuelle efterprøvelse af, om kontraktvilkåret er urimeligt, ex officio eller på anmodning af en af parterne i denne form for sag, som har en forenklet karakter, foretages inden for rammerne af et fakultativt søgsmål til prøvelse af en afgørelse, som er vedtaget af et ikke-retsligt organ, f.eks. justitssekretæren, som i princippet udelukkende bør begrænse sig til afgørelsens indhold, og som ikke tillader anden bevisførelse end den dokumentation, som parterne allerede har fremlagt?
2)

Giver den nationale rets beføjelse til at ansætte skadens størrelse den pågældende ret tilladelse til at opgøre denne skade subsidiært og selvstændigt, idet retten har fastslået, at der er tale om en situation med informationsasymmetri eller uløselige problemer med hensyn til opgørelsen, som ikke må hindre skadelidtes ret til fuld erstatning på grundlag af en konkurrencebegrænsende praksis i artikel 101 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, herunder i et tilfælde hvor skadelidte på grundlag af en konkurrencebegrænsende overtrædelse i form af et kartel, der skaber overpriser, i løbet af sagen har haft adgang til de oplysninger, som sagsøgte har støttet sin sagkyndige undersøgelse på for at udelukke, at der foreligger en erstatningsberettiget skade?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende skal artikel 7, stk. 1, litra a), og artikel 7, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område da fortolkes således, at opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldelsesstedet for lufttransportaftalen, dvs. afgangsstedet eller ankomststedet for flyafgangen eller i givet fald et andet sted?
b)

I overensstemmelse med EU-rettens forrang og omfanget af dens harmonisering på området for regulering af forbrugerkredit og forbrugeraftaler, henset til den omstændighed at den spanske Tribunal Supremo (øverste domstol) i adskillige sager i sin praksis har gentaget, at den i artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF (1) fastlagte undtagelse, som er en harmoniseret bestemmelse, er blevet gennemført fuldt ud i spansk ret, og at den nationale ret derfor ikke bør foretage en retslig prøvelse af priserne, og idet der i spansk ret ikke findes en retlig bestemmelse, der generelt tillader eller giver hjemmel til en sådan retslig prøvelse af priser, herunder lov om bekæmpelse åger af 1908, idet det desuden tages i betragtning, at der ikke er foretaget en vurdering af den mulige manglende gennemsigtighed i det kontraktvilkår, der fastsætter prisen for forbrugerkreditten, ønskes det oplyst, om det er i strid med artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF, at den nationale ret ved anvendelsen af en national bestemmelse, lov om bekæmpelse af åger af 1908, uden for denne lovs naturlige anvendelsesområde i forbindelse med erklæringen af, at den indgåede aftale er ugyldig, som en ny beføjelse foretager en »retslig prøvelse« af hovedgenstanden for den aftale, som generelt fastsætter enten prisen for forbrugerkreditten i form af en henvisning til den nominelle rentesats eller omkostningerne ved forbrugerkreditten i form af en henvisning til de årlige omkostninger i procent (ÅOP).
1)

Skal artikel 30 og 60 i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at det momsretligt relevante indførselssted for et transportmiddel, der er godkendt i et tredjeland og indføres i Unionen i strid med toldretlige bestemmelser, ligger i den medlemsstat, hvor den toldretlige tilsidesættelse fandt sted, og transportmidlet for første gang blev anvendt som transportmiddel i Unionen, eller i den medlemsstat, hvor den, der har misligholdt den toldretlige forpligtelse, er bosat og benytter køretøjet?
—

Første appelanbringende: Retten begik en retlig fejl, da den lagde til grund, at Deutsche Lufthansa AG (herefter »DLH«) havde søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF. Retten lagde urigtigt til grund, at DLH er en interesseret part som omhandlet i artikel 1, litra h), og artikel 24 i forordning (EU) 2015/1589 (1) og i forbindelse med søgsmålet gjorde gældende, at selskabets proceduremæssige rettigheder var tilsidesat. Desuden angav Retten ikke en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse vedrørende søgsmålskompetencen med hensyn til de relevante aspekter.