ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
86

Hvad indledningsvis angår undersøgelsesdommerens afgørelse af 19. august 2019 skal det i modsætning til det af Rådet hævdede bemærkes, at det ikke klart fremgår af denne, at sagsøgeren blev sikret ret til en effektiv domstolsbeskyttelse i den pågældende sag. Selv om det, således som Rådet fremhævede i skrivelsen af 6. marts 2020 (jf. præmis 81 ovenfor), er korrekt, at undersøgelsesdommeren ved byretten i Petchersk konkluderede, at sagsøgeren inden for rammerne af procedure 113, hvortil den nævnte afgørelse er knyttet, var mistænkt, at han var opført på en international liste over eftersøgte personer, at anklageren havde ført bevis for, at han skjulte sig for de myndigheder, der havde ansvaret for forundersøgelsen, og at der var tilstrækkelig grund til at tro, at han fortsat ville gøre det, forholder det sig ikke desto mindre således, at det ikke fremgår af sagsakterne, at Rådet reelt tog hensyn til de oplysninger, som sagsøgeren havde forelagt det ved skrivelse af 23. januar 2020 samt tidligere ved skrivelse af 19. december 2018 og af 4. februar 2019.
Artikel 104 i forordning 2017/1001 med overskriften »Restitutio in integrum« bestemmer:

»1. En ansøger eller indehaver af et EU-varemærke eller enhver anden part i en sag ved kontoret, der trods iagttagelse af den efter omstændighederne fornødne omhu er blevet forhindret i over for kontoret at overholde en frist, genindsættes på begæring i sine tidligere rettigheder, såfremt den manglende overholdelse af fristen i medfør af denne forordning har som direkte følge, at en ret eller et retsmiddel fortabes.

2. Begæringen indgives skriftligt inden to måneder fra hindringens ophør. Den ovenfor omhandlede undladelse bringes til ophør inden for samme frist. Begæringen kan kun antages inden for et år efter udløbet af den ikke overholdte frist. Er ansøgningen om fornyelse af registreringen ikke indgivet, eller fornyelsesgebyret ikke betalt, indeholdes den i artikel 53, stk. 3, tredje punktum, fastsatte yderligere frist på seks måneder i fristen på et år.

3. Begæringen begrundes og angiver de omstændigheder, den støttes på. Den anses først for indgivet, når gebyret for genindsættelse i tidligere rettigheder er betalt.

4. Den afdeling, der er kompetent til at træffe afgørelse om undladelsen, træffer afgørelse om begæringen.

5. Bestemmelserne i denne artikel finder ikke anvendelse på de i stk. 2 samt de i artikel 46, stk. 1 og 3, og artikel 105 nævnte frister.«
71

Heraf følger, at appelkammeret ikke foretog et urigtigt skøn ved i den anfægtede afgørelses punkt 36 og 37 at vurdere, at det anfægtede design og det tidligere design gav den informerede bruger et forskelligt helhedsindtryk, og da det konkluderede, at det anfægtede design ikke kan anses for at stride mod det tidligere design som om handlet i artikel 25, stk. 1, litra d), nr. iii), i forordning 6/2002. [udelades]
80

Selv hvis det antages, som sagsøgeren har anført, at den med den omhandlede foranstaltning indførte forskellige behandling kan sidestilles med forskelsbehandling, for så vidt som den kun begunstiger SAS, skal det imidlertid efterprøves, om den er begrundet i et legitimt mål og er nødvendig, egnet og forholdsmæssig til at nå dette mål (jf. præmis 70 og 72 ovenfor). For så vidt som sagsøgeren har henvist til artikel 18, stk. 1, TEUF, skal det ligeledes fremhæves, at ifølge denne bestemmelse er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt inden for traktaternes anvendelsesområde og »med forbehold af disses særlige bestemmelser«. Det skal derfor efterprøves, om denne forskellige behandling er tilladt i henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF, som er retsgrundlaget for den anfægtede afgørelse. Denne efterprøvelse indebærer dels, at formålet med den omhandlede støtteordning skal opfylde kravene fastsat i sidstnævnte bestemmelse, dels at reglerne for tildeling af den omhandlede foranstaltning, dvs. i det foreliggende tilfælde, at den kun begunstiger SAS, gør det muligt at nå dette mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det.
82

Når dette er præciseret, skal det, selv hvis det antages, som sagsøgeren har anført, at den med den omhandlede foranstaltning indførte forskellige behandling kan sidestilles med forskelsbehandling, for så vidt som den kun begunstiger Finnair, efterprøves, om den er begrundet i et legitimt mål og er nødvendig, egnet og forholdsmæssig til at nå dette mål. For så vidt som sagsøgeren har henvist til artikel 18, stk. 1, TEUF, skal det ligeledes fremhæves, at ifølge denne bestemmelse er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt inden for traktaternes anvendelsesområde og »med forbehold af disses særlige bestemmelser«. Det skal derfor efterprøves, om denne forskellige behandling er tilladt i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, som er retsgrundlaget for den anfægtede afgørelse. Denne efterprøvelse indebærer dels, at formålet med den omhandlede støtteordning skal opfylde kravene i sidstnævnte bestemmelse, dels at reglerne for tildeling af den omhandlede foranstaltning, dvs. i det foreliggende tilfælde, at den kun begunstiger Finnair, gør det muligt at nå dette mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det.
87

Det skal endvidere fastslås, at dette anbringende ikke har selvstændigt indhold. Inden for rammerne af et sådant anbringende kan sagsøgeren for at beskytte de proceduremæssige rettigheder, som vedkommende har som led i den formelle undersøgelsesprocedure, nemlig alene påberåbe sig anbringender, der kan godtgøre, at vurderingen af de oplysninger, Kommissionen rådede over eller kunne råde over, under den foreløbige undersøgelse af den anmeldte foranstaltning burde have rejst tvivl med hensyn til dens forenelighed med det indre marked (jf. i denne retning dom af 22.12.2008, Régie Networks, C-333/07, EU:C:2008:764, præmis 81, af 9.7.2009, 3F mod Kommissionen, C-319/07 P, EU:C:2009:435, præmis 35, og af 24.5.2011, Kommissionen mod Kronoply og Kronotex, C-83/09 P, EU:C:2011:341, præmis 59), som eksempelvis den utilstrækkelige eller ufuldstændige karakter af Kommissionens undersøgelse under den indledende undersøgelsesprocedure, eller at der foreligger klager fra tredjeparter. Det skal bemærkes, at det fjerde anbringende indeholder en komprimeret gengivelse af de argumenter, der er fremsat inden for rammerne af det første til det tredje anbringende, uden at der fremføres specifikke forhold vedrørende eventuelle alvorlige vanskeligheder.
40

Flere andre tildelingskriterier er ligeledes udtryk for den spanske stats behov for at sikre, at der foreligger en varig forbindelse, dvs. på mellemlang eller lang sigt, mellem støttemodtagerne og dens økonomi. Kriteriet om støttemodtagernes systemiske og strategiske betydning vedrører således bl.a. »deres rolle i virkeliggørelsen af formål af mellemlang sigt vedrørende den grønne omstilling, digitaliseringen, forøgelsen af produktiviteten og den menneskelige kapital«. Et andet tildelingskriterium kræver, at støttemodtagerne skal godtgøre deres levedygtighed på mellemlang og lang sigt ved at angive den måde, hvorpå virksomheden kan overvinde vanskelighederne, og ved at beskrive den foreslåede anvendelse af den offentlige støtte [tiende betragtning, litra d), til den anfægtede afgørelse]. De pågældende virksomheder skal desuden fremlægge en tidsplan over tilbagebetalingen af fondens statsstøtte og de foranstaltninger, der træffes for at overholde denne tidsplan [tiende betragtning, litra e), til den anfægtede afgørelse]. Disse kriterier er således et konkret udtryk for behovet, dels for at den pågældende støttemodtager er varigt integreret i den spanske økonomi og fortsat vil være det på mellemlang og lang sigt, for at støttemodtageren kan opfylde de ovennævnte udviklingsmål, dels for at de spanske myndigheder kan kontrollere overholdelsen af gennemførelsen af deres tilsagn.
46

Med henblik på at rejse tvivl om appelkammerets vurdering har sagsøgeren for det første henvist til forskellene i forhold til de produkter, der er omfattet af de omhandlede design. Sagsøgeren har for det andet anført, at de grunde, som appelkammeret har anført til støtte for konklusionen om, at forskellene mellem de omhandlede design er irrelevante, er fejlagtige. Dette er således for det første tilfældet for så vidt angår begrundelsen om, at soklen på det produkt, der vedrører det tidligere design, ofte er skjult, for det andet for så vidt angår begrundelsen angående den omstændighed, at de tekniske krav til soklen på det produkt, der vedrører det tidligere design, tillægges vægt, og for det tredje begrundelsen med hensyn til den omstændighed dels, at forskellene i forbindelse med soklen ikke kan kompensere for de stærke ligheder, der vedrører stangen og skærmen, dels at forskellene med hensyn til proportion vedrørende elementerne ved de to lamper ikke opfattes af en informeret bruger.
59

Selv hvis det antages, at denne pandemi har gjort det vanskeligere at få insolvensbehandlingen afsluttet så hurtigt som muligt, således som Kommissionen har gjort det gældende i retsmødet, forholder det sig ikke desto mindre således, at intet i den anfægtede afgørelse angiver, hvilken årsagsforbindelse der ifølge Kommissionen er mellem på den ene side aflysningen og omlægningen af Condors flyvninger og på den anden side de nævnte supplerende omkostningers opståen. Navnlig bemærkes, at selv om Kommissionen i den anfægtede afgørelses punkt 21 anførte, at de nævnte omkostninger skyldtes det mislykkede forsøg på at sælge Condor, præciserede den hverken årsagen til, at dette salg slog fejl, eller om Condor som følge af dette mislykkede forsøg på at sælge selskabet var forpligtet til at fortsætte insolvensbehandlingen, eller om selskabet kunne komme ud af denne insolvensbehandling på trods af det fejlslagne salg. Den omstændighed, at den nævnte forlængelse ifølge den anfægtede afgørelses punkt 21 ville vare to til tre måneder, mens det senere salg af Condor ifølge samme afgørelses punkt 92 og 93 blev anset for muligt omkring juni 2022, synes at antyde, at Condor havde til hensigt ikke længere at være omfattet af den nævnte procedure længe før og uafhængigt af den eventuelle gennemførelse af et sådant salg.
53

EUIPO’s argumenter om, at det for det første fremgår af retspraksis, at der systematisk skal tages hensyn til Canon-kriterierne med henblik på at vurdere varers eller tjenesteydelsers lighed, mens supplerende kriterier kan være relevante alt efter det enkelte tilfældes særlige træk, og for det andet at disse sidstnævnte kriterier er »svage«, hvorfor de under ingen omstændigheder kan veje tungere end manglende lighed i henhold til Canon-kriterierne, skal ligeledes forkastes. Det fremgår nemlig af dom af 21. januar 2016, Hesse mod KHIM (C-50/15 P, EU:C:2016:34, præmis 23), for det første at hvert enkelt af de kriterier, der er opstillet i retspraksis, uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om et af de oprindelige kriterier eller et af dem, der er blevet tilføjet senere, blot er et af flere, for det andet at kriterierne er selvstændige, og for det tredje at ligheden mellem de omtvistede varer eller tjenesteydelser kan begrundes på basis af et enkelt af disse kriterier (jf. præmis 48 ovenfor). Endvidere må EUIPO, selv om det har pligt til at tage hensyn til alle de relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem de omhandlede varer, ikke tage faktorer, der ikke er relevante for forbindelsen mellem de nævnte varer, i betragtning (jf. dom af 23.11.2011, Pukka Luggage mod KHIM – Azpiroz Arruti (PUKKA), T-483/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:692, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
Artikel 27 i forordning 2017/1001 med overskriften »Retsvirkning over for tredjemand« bestemmer i stk. 1 og 4:

»1. De i artikel 20, 22 og 25 omhandlede retshandler vedrørende EU-varemærket har først virkning over for tredjemand i alle medlemsstaterne, når de er indført i registret. En sådan retshandel har dog også forud for indførelsen i registret virkning over for tredjemand, som har erhvervet ret til varemærket efter tidspunktet for den pågældende retshandel, men som var bekendt med retshandelen på tidspunktet for erhvervelsen af retten.

[…]

4. Indtil fælles regler for medlemsstaterne vedrørende konkursbehandling træder i kraft, følger en konkursbehandlings eller lignende behandlings virkning over for tredjemand retsreglerne i den medlemsstat, hvor der først blev indledt en sådan behandling i henhold til den nationale lovgivning eller de konventioner, der finder anvendelse på dette område.«
96

Endvidere må sagsøgerens argument om, at indsigelsesafdelingen havde bekræftet, at der var stor forskel på anvendelsesformålet med den omhandlede software, forkastes. Sidstnævnte har nemlig anført, at selv om deres specifikke anvendelsesformål ikke er det samme (their specific purpose of use is not the same), anvendes de overordnet set alle til databehandling (data processing) og på samme måde (via en computer). Af disse afgørelser fremgår det ligeledes, at der er et sammenfald mellem anvendelsesformålene med softwaren, idet al softwaren gør det muligt at behandle data. [udelades]
36

For at nå frem til den konklusion, der kommer til udtryk i den anfægtede afgørelses punkt 29, anførte appelkammeret indledningsvis, at drikkevarerne »drikkevand på flaske; mineralvand [uden lægemidler]; mineralvand [drikkevarer]« og visse af de varer, som indsigelsen var støttet på, nemlig »alkoholholdige drikke undtagen øl«, var væsker til konsum. Som følge heraf har de alle den samme karakter (jf. den anfægtede afgørelses punkt 22). Dernæst er visse af de varer, der er omfattet af udtrykket »alkoholholdige drikke, undtagen øl«, ifølge appelkammeret delvist varer, der bl.a. anvendes til at slukke tørsten, og som derfor i et vist omfang er konkurrenter (jf. den anfægtede afgørelses punkt 23). Ifølge appelkammeret kan den omstændighed, at de omhandlede varer er alkoholholdige eller ikke-alkoholholdige – selv om den er relevant – desuden ikke anses for at være afgørende for at afklare, om de omhandlede varer i den berørte kundekreds’ bevidsthed kan have en identisk eller sammenhængende handelsmæssig oprindelse (jf. den anfægtede afgørelses punkt 25). Ganske vist drikkes de alkoholholdige drikke, der er omfattet af det ældre varemærke, almindeligvis ved særlige lejligheder og ved sociale eller familiemæssige sammenkomster, mens mineralvand og drikkevand på flaske for et stort antal personer er en dagligvare. Denne omstændighed betyder imidlertid ikke, at der ingen »form for lighed« er mellem de omhandlede varer (jf. den anfægtede afgørelses punkt 26). Endelig har appelkammeret anført, at selv om gennemsnitsforbrugeren godt kan skelne mellem vand og alkoholholdige drikkevarer (herunder drikkevarer med lavt alkoholindhold), har Retten allerede fastslået, at disse forskelle er utilstrækkelige til at udelukke, at der foreligger en svag grad af lighed mellem alkoholholdige drikke og mineralvand og drikkevand på flaske. I denne forbindelse henviste appelkammeret til præmis 46 i dom af 9. marts 2005, Osotspa mod KHIM – Distribution & Marketing (Hai) (T-33/03, EU:T:2005:89), og til præmis 31 og 32 i dom af 5.10.2011, Cooperativa Vitivinícola Arousana mod KHIM – Sotelo Ares (ROSALIA DE CASTRO) (T-421/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:565) (jf. den anfægtede afgørelses punkt 27).
Det skal bemærkes, at en frist på 3 måneder til at undersøge den individuelle situation for omkring 350 personer og enheder er relativt kort. Under disse omstændigheder er fastsættelsen af en frist for indgivelse af anmodninger om fornyet gennemgang et legitimt middel for Rådet til at sikre sig modtagelsen af bemærkninger og beviser fra de berørte personer og enheder inden afslutningen af den fornyede gennemgang og opnåelsen af tilstrækkelig tid til at undersøge dem med den fornødne omhu. Den frist på 12 dage, der fulgte af fastsættelsen af fristen i den foreliggende sag, var ganske vist en kort frist, eftersom den indebar, at sagsøgeren skulle gennemgå meddelelsen og indholdet af opførelsesbegrundelsen og udarbejde bemærkninger, der kunne underbygges af beviser. Ikke desto mindre forholder det sig for det første således, at der ikke er fastsat nogen formelle krav for indgivelsen af en anmodning om fornyet gennemgang. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, foreligger der heller ikke noget krav om at være repræsenteret af en advokat med henblik på at indgive en sådan anmodning. For det andet indleder indgivelsen af en anmodning om fornyet gennemgang en dialog mellem Rådet og den berørte person eller enhed, som hverken er begrænset i tid eller i antallet af udvekslede skrivelser. Dette indebærer, at der ikke er noget til hinder for, at en anmodning om fornyet behandling, der indeholder summariske bemærkninger, indgives inden for den fastsatte frist og derefter i givet fald suppleres med andre bemærkninger eller andre beviser i løbet af en efterfølgende kontradiktorisk udveksling med Rådet. Den frist på 12 dage til at indgive en anmodning om fornyet gennemgang, som Rådet fastsatte i den i præmis 13 ovenfor nævnte meddelelse, der blev offentliggjort i EU-Tidende af 18. februar 2020, gør det således ikke i sig selv muligt at fastslå, at sagsøgerens ret til at blive hørt er blevet tilsidesat.
68

Som svar på Rettens andet spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at selv om EUIPO anerkender en fejlagtig angivelse i den anfægtede afgørelse vedrørende de rettigheder, der blev påberåbt i den første ugyldighedsbegæring, og medgiver, at kontoret kunne have været mere udtrykkelig for så vidt angår den rettighed, der blev påberåbt i den anden ugyldighedsbegæring, idet kontoret mere generelt også gør en stiltiende begrundelse af den anfægtede begrundelse gældende, er EUIPO og intervenienten af den opfattelse, at denne afgørelse er tilstrækkeligt begrundet, og at den gør det muligt at afgøre, om den eller de rettigheder, der er påberåbt til støtte for den anden ugyldighedsbegæring, blev påberåbt til støtte for den første ugyldighedsbegæring. Det skal ikke desto mindre konstateres, at EUIPO og intervenienten har diametralt modsatte opfattelser af den anfægtede afgørelse i sidstnævnte henseende. EUIPO er nemlig af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse gør det muligt at fastslå, at den rettighed, som den anden ugyldighedsbegæring er støttet på, ikke var blevet påberåbt til støtte for den første ugyldighedsbegæring. Intervenienten er derimod af den opfattelse, at det fremgår af den anfægtede afgørelse, at de rettigheder, der er påberåbt til støtte for den anden ugyldighedsbegæring, allerede er blevet påberåbt til støtte for den første ugyldighedsbegæring.
115

Ifølge sagsøgeren medfører den af Kommissionen indtagne holdning om at afslå at tildele ham udlandstillæg utilfredsstillende resultater for Unionen og dens tjenestemænd eller ansatte. Sagsøgeren har til støtte for dette synspunkt fremført følgende fire argumenter: – Kommissionen behøver blot efter forgodtbefindende at udsætte tjenestetiltrædelsen for en ansat, der retmæssigt har modtaget udlandstillæg inden for rammerne af en tidligere kontrakt, for at fratage ham dette tillæg. – De ansatte tilskyndes til at afholde udgifter til flytning til en anden stat for fortsat at oppebære det udlandstillæg, de var berettiget til under en tidligere ansættelse, selv om de allerede har accepteret et tilbud om ansættelse i et agentur beliggende samme sted, der træder i kraft nogle måneder senere. – Vedtægtens artikel 27, hvorefter tjenestemænd skal udvælges på et så bredt geografisk grundlag som muligt, er ikke overholdt, for så vidt som kontraktansatte, der har arbejdet i Unionens institutioner, risikerer at give afkald på at fortsætte deres karriere i disse institutioner for at vende tilbage til deres hjemland. – Den sammenhæng, hvori artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten blev udarbejdet, har ændret sig grundlæggende med tiden. På nuværende tidspunkt sker det sjældent, at en person fra begyndelsen bliver ansat som tjenestemand ved Unionens institutioner.
Ved skrivelse af 28. april 2020 til EØSU’s formand fremsatte det rådgivende udvalg i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, i adfærdskodeksen af 2019 sine henstillinger vedrørende de overtrædelser af adfærdskodeksen, som sagsøgeren angiveligt havde begået. Det rådgivende udvalg opfordrede bl.a. EØSU’s formand til at træffe følgende foranstaltninger:

»1) I lyset af det rådgivende udvalgs høringer af OLAF og af [sagsøgeren] den 6. marts 2020 og efter grundig undersøgelse af referatet af OLAF’s høring af [sagsøgeren] og OLAF’s rapport tilslutter det rådgivende udvalg sig de faktiske konstateringer, som OLAF har foretaget, og de heraf følgende retlige konklusioner. Det rådgivende udvalg konstaterer derfor, at [sagsøgeren] ved sin adfærd over for medarbejdere ved og tidligere medlemmer af EØSU har tilsidesat artikel 1, stk. 4, i EØSU’s forretningsorden, artikel 4, stk. 1, i adfærdskodeksen af 17. januar 2013 for medlemmerne af EØSU, artikel 4, stk. 1, i [adfærdskodeksen af 2019] og artikel 31, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Det rådgivende udvalg konstaterer i øvrigt, at den berørte persons processuelle rettigheder er blevet respekteret fuldt ud under OLAF’s undersøgelser.

2) Som følge af den gentagne og alvorlige overtrædelse af centrale bestemmelser i Unionens retsorden inddrages [sagsøgerens] ledelsesret og som følge heraf hans myndighed over for medarbejderne i sekretariatet for gruppe I.

3) Da sagsøgeren har mistet retten til at lede medarbejderne, og formandsposten er snævert forbundet med denne ret, suspenderes [sagsøgeren] fra sit hverv som formand for gruppe I. Suspensionen berører ikke den omstændighed, at [sagsøgeren] af helbredsmæssige årsager, og så længe han er sygemeldt, har overladt formandskabet for gruppe I [til] næstformanden for gruppe I.

4) EØSU’s formand […] bedes pålægge [sagsøgeren] at opgive sit kandidatur til EØSU’s formandskab, som blev bekræftet af medlemmerne af gruppe I i forbindelse med valgproceduren den 23. januar 2020, for ikke at skade EØSU og dets medlemmer.

5) Såfremt den belgiske anklagemyndighed indleder en undersøgelse, vil EØSU indtræde i sagen mod [sagsøgeren] som civil part […]«
43

Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at den omhandlede foranstaltning indgår i en sammenhæng, der er sammenlignelig med den, der vedrører den støtteforanstaltning til fordel for KLM, som blev godkendt ved afgørelse C(2020) 4871 final om statsstøtte SA.57116 (2020/N) – Nederlandene – covid-19 – Statsgaranti og statslån til fordel for KLM (herefter »KLM-afgørelsen«), for så vidt som både den anfægtede afgørelse og KLM-afgørelsen vedrører støttemodtagere, der indgår i en virksomhedskoncern. I modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, vedrørte KLM-afgørelsen imidlertid en situation, der var klart forskellig fra den, der er omhandlet i den foreliggende sag, og som var karakteriseret ved den omstændighed, at Kommissionen særskilt havde undersøgt to støtteforanstaltninger, der blev ydet til to selskaber i samme koncern, hver for sig, selv om deres moderselskab spillede en vis rolle i tildelingen og forvaltningen af denne støtte. Det var under disse omstændigheder, at Retten bemærkede, at Kommissionen havde undladt at give en tilstrækkelig begrundelse for sin konklusion om, dels at de respektive modtager af den nævnte støtte udelukkende var datterselskaber og ikke moderselskabet eller koncernen som sådan, dels at støtten til et af disse selskaber under ingen omstændigheder kunne komme det andet selskab til gode (dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (KLM; covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286). Til forskel fra de omstændigheder, der lå til grund for denne dom, har Kommissionen i det foreliggende tilfælde, og som det fremgår af præmis 31-42 ovenfor, fuldt ud taget hensyn til den omstændighed, at den støtte, der var genstand for Lufthansa-afgørelsen, kunne være til fordel for alle selskaberne i Lufthansa-koncernen, udtrykkeligt undersøgt forholdet mellem denne støtte og den anden støtte, der kunne tildeles de samme selskaber, og foretaget en vurdering af denne støttes forholdsmæssighed samlet set.