FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PIETER VERLOREN VAN THEMAAT

fremsat den 10. juli 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

1. Indledning

I denne sag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 171 ved at undlade at opfylde Domstolens dom af 8. juni 1982 i sag 91/81. I denne dom fastslog Domstolen, at Den italienske Republik ikke inden for den fastsatte frist havde udstedt de nødvendige bestemmelser til fuldt ud at efterkomme Rådets direktiv 75/129/EØF af 17. februar 1975 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser (EFT 1975 L 48, s. 29).

2. Det af Den italienske regering anførte og vurdering heraf

Den italienske Republik har erkendt, at den ikke har truffet nogen foranstaltninger til at opfylde Domstolens dom. Den har imidlertid for det første anført, at den italienske retsorden i realiteten allerede opfylder direktivets krav. De omhandlede foranstaltninger er blot en formalitet. Dette blev allerede anført af Den italienske Republik i sag 91/81. Domstolen forkastede udtrykkeligt dette argument, og jeg behøver derfor ikke at gå nærmere ind på det.

Den italienske Republik har for det andet anført, at det på grund af de økonomiske og sociale forhold i landet ikke ville være politisk opportunt at opfylde Domstolens dom. Jeg behøver heller ikke at opholde mig længe ved dette argument. Ifølge direktivet skulle de pågældende foranstaltninger allerede være gennemført den 19. februar 1977, og selv om medlemsstaterne må antages at have et vist spillerum med hensyn til, hvornår det er mest hensigtsmæssigt at efterkomme et direktiv, indebærer dette ikke, at man kan lade syv år hengå uden at foretage sig noget.

Der er ikke under den mundtlige forhandling blevet peget på nye afgørende momenter, bortset fra den nyhed — der selvsagt må hilses velkommen — at der formentlig i nærmeste fremtid vil blive fremsat et lovforslag, der kan bringe traktatbruddet til afslutning.

Efter min opfattelse kan denne meddelelse ikke fjerne grundlaget for Kommissionens interesse i, at Domstolen statuerer, at Den italienske Republik har undladt inden for en rimelig frist at opfylde den nævnte dom.

I sin dom i sag 91/81 statuerede Domstolen, at Den italienske Republik ved ikke inden for den fastsatte frist fuldt ud at have gennemført direktivet havde undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler den i henhold til traktaten. Der er nu gået tre år, uden at der er blevet truffet nogen foranstaltninger til at opfylde Domstolens dom, hvis vi ser bort fra den nyhed, vi lige har fået meddelelse om. EØF-traktatens artikel 171 er tavs med hensyn til spørgsmålet om, hvilken frist der gælder for opfyldelsen af en dom, hvilket Kommissionen da også lige har gjort opmærksom på.

Min vurdering af dette spørgsmål er, at der straks må træffes foranstaltninger med henblik på at opfylde en dom, og at denne skal være opfyldt så hurtigt som det teknisk set er muligt. Dette må i hvert fald gælde, når det som her drejer sig om en manglende opfyldelse af en dom, hvori det er blevet fastslået, at et direktiv ikke er blevet gennemført inden for den fastsatte frist. Endelig bemærker jeg, at fællesskabsretten har karakter af gældende ret, og at en fællesskabsretlig regel træder i kraft på samme tidspunkt og har samme indhold inden for hele Fællesskabet (sag 48/71, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml. 1972, s. 135). Kommissionen henviste under den mundtlige forhandling herudover til andre domme, der går i samme retning, endog på mere udførlig måde, jfr. navnlig dommmen i sag 39/72 (Sml. 1973, s. 114 f.).

Det fremgår endvidere af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister i direktiver ikke overholdes. Dette må efter min opfattelse så meget desto mere gælde omstændigheder som dem, den italienske regering i sagen har påberåbt sig, nemlig overvejelser vedrørende det politisk opportune i at gennemføre de pågældende foranstaltninger. Det er åbenbart, at det nævnte princip også finder anvendelse i forbindelse med manglende opfyldelse af retskraftige domme fra Domstolen.

3. Sammenfatning

Der må ses med alvor på, at en dom fra Domstolen ikke opfyldes. Indtil nu har Domstolen kun måttet tage stilling til sådanne tilfælde i to sager (sag 48/71, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml. 1972, s. 135, og kendelsen i de forenede sager 24 og 97/80 R, Kommissionen mod Den franske Republik, Sml. 1980, s. 1319). Som Domstolen fastslog i sin kendelse i de forenede sager 24 og 97/80 R, påhviler det i medfør af EØF-traktatens artikel 169 Kommissionen at indbringe en manglende opfyldelse af en dom fra en medlemsstats side for Domstolen. I sådanne tilfælde må Domstolen statuere, at der er sket en tilsidesættelse af traktatens artikel 171.

Sammenfattende skal jeg foreslå, at Domstolen statuerer, at Den italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 171 ved at undlade at opfylde Domstolens dom i sag 91/81.

Jeg skal endvidere foreslå, at Domstolen dømmer Den italienske Republik til at betale sagens omkostninger.

( *1 ) – Ovcrsai fra fransk.