ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
88

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det første til det fjerde spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, således som fortolket i national retspraksis, der dels gør det muligt i afventning af afslutningen på iværksatte ansættelsesprocedurer med henblik på permanent besættelse af ledige stillinger for arbejdstagere inden for den offentlige sektor at forny tidsbegrænsede kontrakter uden at angive nogen præcis dato for afslutningen på disse procedurer, dels forbyder både sidestillingen af disse arbejdstagere med »arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset, men som ikke er fastansatte«, og tildelingen af en godtgørelse til disse samme arbejdstagere. Med forbehold for den efterprøvelse, som den forelæggende ret skal foretage, forekommer denne nationale lovgivning således ikke at indeholde nogen foranstaltning, som har til formål at forebygge og i givet fald at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende kontrakter.
16

Denne retsinstans er af den opfattelse, at dom af 4. oktober 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C-115/11, EU:C:2012:606) – som vedrørte en sag, der også omhandlede Format, og som drejede sig om forhold, der fandt sted under den i hovedsagen omhandlede periode – ikke fjerner den tvivl om fortolkningen af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som den foreliggende sag har rejst. I denne dom fastslog Domstolen ganske vist, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at en person, der inden for rammerne af flere på hinanden følgende arbejdskontrakter, hvori stedet for arbejdets udførelse præciseres som værende flere medlemsstaters område, rent faktisk under varigheden af hver og en af disse kontrakter kun arbejder på én af disse medlemsstaters område ad gangen, ikke er omfattet af begrebet »person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« som omhandlet i denne bestemmelse. De faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til denne dom, dvs. at den omhandlede arbejdstager på grundlag af flere på hinanden følgende arbejdskontrakter havde arbejdet i flere medlemsstater og under varigheden af hver og en af disse kontrakter udelukkende havde haft lønnet beskæftigelse på en af disse medlemsstaters område, adskiller sig imidlertid fra dem, der er genstand for hovedsagen, for så vidt som den berørte arbejdstager i henhold til en enkelt arbejdskontrakt har udøvet lønnet beskæftigelse i to på hinanden følgende perioder i to forskellige medlemsstater.
12

Artikel 1 i Legge Regione Sicilia n. 12 – Interventi per favorire il risanamento e il reintegro degli allevamenti zootecnici colpiti dalla tubercolosi, dalla brucellosi e da altre malattie infettive e diffusive e contributi alle associazioni degli allevatori (Siciliens regionallov nr. 12 om fastsættelse af foranstaltninger til fremme af sanering og genoprettelse af husdyrbrug ramt af tuberkulose, brucellose og andre infektionssygdomme, der har spredt sig, samt bidrag til avlssammenslutninger) af 5. juni 1989 (Gazzetta ufficiale della Regione Sicilia nr. 28, af 7.6.1989) (herefter »regionallov nr. 12/1989«) har følgende ordlyd: »1. Ved sanering af kvægbedrifter, der er ramt af tuberkulose, brucellose og leukose, og af fåre- og gedebedrifter, der er ramt af brucellose, i henhold til [legge 9 giugno 1964, n. 615 (lov nr. 615 af 9.6.1964)], [leggi 23 gennaio 1968, n. 33 e n. 34 (lov nr. 33 og 34 af 23.1.1968)], med senere ændringer og tilføjelser, ydes der godtgørelse til ejere af kvæg, der er slagtet og/eller aflivet på grund af tuberkulose, brucellose og leukose, og til ejere af får og geder, der er slagtet og/eller aflivet på grund af brucellose, ud over den godtgørelse, der ydes efter de gældende nationale bestemmelser, i det omfang, der fremgår af tabellen i bilaget til denne lov. 2. Assessore regionale per la sanità [(det regionale sundhedskontor)] er forpligtet til årligt ved dekret at tilpasse størrelsen af den supplerende godtgørelse, der er fastsat i regionallov nr. 12/1989 […], i et omfang svarende til den årlige forhøjelse af de beløb, som staten har ydet på dette område inden for de i denne fastsatte lovbudgetbevillinger. […] 4. Med samme formål som nævnt i de foregående stykker og for at lette gennemførelsen af saneringsforanstaltninger på kvægbedrifter betales et honorar på 2000 italienske lire (ITL) [(ca. 1,03 EUR)] ud over det, der er fastsat i de gældende nationale bestemmelser, til de praktiserende dyrlæger, der er bemyndiget til at gennemføre de i ministerielt dekret af 1. juni 1968 og af 3. juni 1968 omhandlede foranstaltninger for hvert kontrolleret stykke kvæg. Under alle omstændigheder må den samlede godtgørelse ikke overstige 3000 ITL [(ca. 1,55 EUR)]. 5. I forbindelse med denne artikel godkendes udgifter på 7000 mio. ITL [(ca. 3615000 EUR)] for indeværende regnskabsår og 6000 mio. ITL [(ca. 3099000 EUR)] for hvert af regnskabsårene 1990 og 1991.«
68

Det skal indledningsvis bemærkes, som det er anført i nærværende doms præmis 28 og 63, at den forelæggende ret på trods af besvarelsen af det første spørgsmål i denne doms præmis 57 som følge af Awb’s artikel 8:69a på anmodning fra en borger som X ikke kan annullere den bestemmelse, der fremgår af den i hovedsagen omhandlede miljøgodkendelse, alene fordi bestemmelsen er i strid med artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/68, idet sidstnævnte bestemmelse ifølge denne rets egne konstateringer ikke tilsigter at beskytte X’s interesse i at opnå en materiel beskyttelse af boligkvarteret i nærheden af den pågældende tankstation, hvorfor denne bestemmelse fra dette tidspunkt skal anses for principielt ikke at kunne anfægtes for domstolene af en borger som X. Når dette er sagt, har den forelæggende ret anført, at i henhold til det princip i nederlandsk forvaltningsret, hvorefter en godkendelse, selv om den principielt er blevet uanfægtelig for en borger som X, ikke kan pålægge nogen bestemmelse, som den kompetente myndighed ikke ved en senere afgørelse om håndhævelse af denne bestemmelse kan sikre, at adressaten overholder, kan X sluttelig opnå annullation af den pågældende bestemmelse som led i et søgsmål med påstand om annullation af den godkendelse, der pålagde denne bestemmelse, som ligeledes verserer for den forelæggende ret, hvilket imidlertid forudsætter, at klarhedskriteriet er opfyldt, dvs. som anført i nærværende doms præmis 29 den regel i nederlandsk ret, hvorefter der på grundlag af en kortfattet undersøgelse, der ikke giver anledning til tvivl, er klarhed for, at den pågældende bestemmelse ikke kunne pålægges, da den er i strid med trinhøjere retsforskrifter.
35

For det andet, for så vidt angår udgifterne til parkering, fremgår det ikke af de sagsakter, som Domstolen råder over, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, for så vidt som den fastsætter dækning af udgifter i forbindelse med en nødvendig parkering »i forbindelse med en efterforskning i en straffesag eller på andet grundlag«, foretager en sondring mellem personer, der har bopæl i Letland, og personer, der har bopæl i en anden medlemsstat. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om de i hovedsagen omhandlede omstændigheder henhører under en situation, hvor parkering af køretøjet skal anses for at være »nødvendig« af »på andet grundlag«, og om der faktisk ikke foreligger nogen forskelsbehandling i denne henseende afhængigt af ejerens eller indehaveren af det beskadigede køretøjs bopæl.
61

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 7, nr. 5), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at et selskab, der i en medlemsstat i medfør af en aftale indgået med et forsikringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat i dette sidstnævnte selskabs navn og for dettes regning driver virksomhed bestående i skadeafvikling inden for rammerne af en ansvarsforsikring for motorkøretøjer, skal anses for at være en filial, et agentur eller en anden virksomhed som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt dette selskab – udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for forsikringsselskabet og – har en ledelse og er materielt udstyret på en sådan måde, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne ikke behøver at henvende sig direkte til forsikringsselskabet.
Tiltrædelsesaktens artikel 39, stk. 1-3, fastsætter:

»1. Hvis det på grundlag af Kommissionens løbende overvågning af de tilsagn, som Bulgarien og Rumænien har givet i forbindelse med tiltrædelsesforhandlingerne, og navnlig Kommissionens overvågningsrapporter herom står klart, at forberedelserne til at overtage og gennemføre gældende fællesskabsret i Bulgarien eller Rumænien befinder sig på et sådant stadium, at der er alvorlig fare for, at enten Bulgarien eller Rumænien på en række vigtige områder vil være åbenlyst uforberedt til at opfylde kravene til medlemskab på tiltrædelsesdatoen den 1. januar 2007, kan Rådet med enstemmighed på grundlag af en henstilling fra Kommissionen beslutte, at datoen for denne stats tiltrædelse udskydes ét år til den 1. januar 2008.

2. Uanset stk. 1 kan Rådet med kvalificeret flertal på grundlag af en henstilling fra Kommissionen træffe den i stk. 1 omhandlede afgørelse med hensyn til Rumænien, hvis der konstateres alvorlige mangler i Rumæniens opfyldelse af et eller flere af de tilsagn og krav, der er anført i bilag IX, punkt I.

3. Uanset stk. 1 og med forbehold af artikel 37 kan Rådet med kvalificeret flertal på grundlag af en henstilling fra Kommissionen, og efter at der i efteråret 2005 er foretaget en detaljeret vurdering af Rumæniens fremskridt inden for konkurrencepolitik, træffe den i stk. 1 omhandlede afgørelse med hensyn til Rumænien, hvis der konstateres alvorlige mangler i Rumæniens opfyldelse af forpligtelserne i Europaaftalen […] eller et eller flere af de tilsagn og krav, der er anført i bilag IX, punkt II.«
59

Selv om det for det femte og sidste er korrekt, at den hindring, som efterlysningsbladet (rødt hjørne) fra INTERPOL vedrørende WS kunne udgøre for hans frie bevægelighed, forsvandt, efter at INTERPOL den 5. september 2019 slettede dette efterlysningsblad, skal det ikke desto mindre bemærkes, at den forelæggende ret i sit svar af 11. november 2019 på en forespørgsel fra Domstolen om denne sletnings potentielle følger for anmodningen om præjudiciel afgørelse meddelte Domstolen, at WS havde givet udtryk for sin hensigt om at tilpasse sit søgsmål i retning mod et anerkendelsessøgsmål (Feststellungsklage), således at han nu har nedlagt påstand om, at det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har en forpligtelse til at træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik på dels at undgå, at INTERPOL eventuelt offentliggør et nyt efterlysningsblad (rødt hjørne) vedrørende de samme strafbare handlinger som dem, der er omhandlet i efterlysningsbladet (rødt hjørne) vedrørende WS, dels at slette et eventuelt nyt efterlysningsblad (rødt hjørne), for det tilfælde at INTERPOL offentliggør et sådant. Den forelæggende ret har præciseret, at det ligeledes er muligt at fortolke påstandene i stævningen i hovedsagen således, at den nu omfatter et anerkendelsessøgsmål med konstatering af en ulovlighed (Fortsetzungsfeststellungsklage).
53

Navnlig udgør princippet om overensstemmende fortolkning af national ret, i henhold til hvilket de nationale retter har pligt til i videst muligt omfang at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten, en væsentlig del af systemet i traktaterne, idet det gør det muligt for den nationale ret inden for rammerne af sin kompetence at sikre sig EU-rettens fulde virkning, når den afgør den tvist, der er indbragt for den (dom af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed), C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982, præmis 159). Denne pligt til overensstemmende fortolkning af national ret kræver, at den nationale ret i givet fald tager hensyn til de nationale bestemmelser som helhed med henblik på at vurdere, hvorvidt de kan anvendes, således at de ikke fører til et resultat, der er i strid med det resultat, der tilsigtes med EU-retten (dom af 4.3.2020, Telecom Italia, C-34/19, EU:C:2020:148, præmis 59 og deri nævnte retspraksis).
Denne forordnings artikel 23 med overskriften »Brug af betegnelser for økologisk produktion« fastsætter:

»1. I denne forordning anses et produkt for at være forsynet med angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler i mærkningen, reklamen eller handelsdokumenterne er beskrevet med angivelser, der lader køberen formode, at produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler er fremstillet efter bestemmelserne i denne forordning. Navnlig må betegnelserne i bilaget samt afledninger heraf eller diminutivformer, som f.eks. »bio-« og »øko-« anvendes, hver for sig eller i kombination, overalt i Fællesskabet og på alle fællesskabssprog i forbindelse med mærkning af og reklame for produkter, der opfylder kravene i eller i henhold til denne forordning.

Mærkning af og reklame for levende eller uforarbejdede landbrugsprodukter må desuden kun indeholde angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når alle ingredienserne i produktet også er fremstillet i overensstemmelse med kravene i denne forordning.

2. De betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, må ikke anvendes nogen steder i Fællesskabet eller på noget fællesskabssprog, hverken hver for sig eller i kombination, i forbindelse med mærkning af, reklame for og handelsdokumenter vedrørende et produkt, der ikke opfylder kravene i denne forordning, medmindre betegnelserne ikke anvendes for landbrugsprodukter i fødevarer eller foder eller helt klart ikke har nogen forbindelse med økologisk produktion.

Desuden må der ikke i forbindelse med mærkning eller reklame anvendes betegnelser, herunder betegnelser anvendt i varemærker, eller praksis, der kan vildlede forbrugeren eller brugeren ved at antyde, at et produkt eller dets ingredienser opfylder kravene i denne forordning.

[…]

4. For så vidt angår forarbejdede fødevarer kan de betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, anvendes

a) i varebetegnelsen, hvis i) den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19 ii) mindst 95 vægtprocent af de ingredienser, der er af landbrugsoprindelse, er økologiske

b) udelukkende på ingredienslisten, hvis den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1[,] og [artikel 19,] stk. 2, litra a), b) og d)

[…]«
Dette direktivs artikel 6, stk. 2 og 3, bestemmer:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.«
84

Hvad angår Rådets argument udledt af dom af 21. december 2016, Rådet mod Front Polisario (C-104/16 P, EU:C:2016:973), er det ganske vist korrekt, at Domstolen i den nævnte dom udtalte, at Front Polisario ikke kunne anses for at have kompetence til at anlægge sag med påstand om annullation af Rådets afgørelse om indgåelse af en aftale i form af brevveksling mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko om gensidige liberaliseringsforanstaltninger for landbrugsprodukter, forarbejdede landbrugsprodukter og fisk og fiskevarer, udskiftning af protokol nr. 1, 2 og 3 og bilagene hertil og ændring af Euro-Middelhavs-aftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side (EUT 2012, L 241, s. 4). Den argumentation, som Front Polisario fremførte med henblik på at godtgøre, at den havde kompetence til at anlægge sag med påstand om annullation af den nævnte afgørelse, hvilede imidlertid på den antagelse, at denne aftale i praksis i visse tilfælde blev anvendt i Vestsahara, selv om Vestsahara ikke er en del af Kongeriget Marokko, men denne argumentation blev ikke tiltrådt af Domstolen. Domstolen fortolkede nævnte aftale således, at den ikke fandt anvendelse på Vestsaharas område. Som anført i nærværende doms præmis 67 og 69 er de restriktive foranstaltninger, der er fastsat i artikel 2, 3, 6 og 7 i forordning 2017/2063, derimod blevet truffet over for Den Bolivariske Republik Venezuela, idet disse bestemmelser forhindrer denne stat i at foretage visse transaktioner.
Artikel 5 i direktiv 2004/38 med overskriften »Ret til indrejse« bestemmer:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

[…]

5. Den pågældende medlemsstat kan forpligte den berørte person til at anmelde sin tilstedeværelse på dens område inden for en rimelig frist, der ikke er udtryk for forskelsbehandling. Ved misligholdelse af denne forpligtelse kan der pålægges sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, og som ikke må indebære forskelsbehandling.«
Dette direktivs artikel 5, der har overskriften »Kommunikationshemmelighed«, fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer kommunikationshemmeligheden ved brug af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester, både for så vidt angår selve kommunikationen og de dermed forbundne trafikdata, via nationale forskrifter. De forbyder især aflytning, registrering, lagring og andre måder, hvorpå samtaler kan opfanges eller overvåges af andre end brugerne, uden at de pågældende brugere har indvilget heri, bortset fra tilfælde, hvor det er tilladt ifølge lovgivningen, jf. artikel 15, stk. 1. Dette stykke er ikke til hinder for teknisk lagring, som er nødvendig for overføring af en kommunikation, forudsat at princippet om kommunikationshemmelighed ikke berøres heraf.

2. Stk. 1 vedrører ikke lovmedholdelig registrering af kommunikation og de dermed forbundne trafikdata, hvis den foretages som led i lovlig forretningspraksis med henblik på at kunne forelægge bevis for en handelstransaktion eller enhver anden forretningsmæssig kommunikation.

3. Medlemsstaterne sikrer, at lagring af oplysninger eller opnåelse af adgang til oplysninger, der allerede er lagret i en abonnents eller brugers terminaludstyr, kun er tilladt på betingelse af, at abonnenten eller brugeren har givet sit samtykke hertil efter i overensstemmelse med direktiv [95/46] at have modtaget klare og fyldestgørende oplysninger, bl.a. om formålet med behandlingen. Dette er ikke til hinder for teknisk lagring eller adgang til oplysninger, hvis det alene sker med det formål at overføre kommunikation via et elektronisk kommunikationsnet eller er absolut påkrævet for at sætte udbyderen af en informationssamfundstjeneste, som abonnenten eller brugeren udtrykkelig har anmodet om, i stand til at levere denne tjeneste.«
34

I de sager, der gav anledning til dom af 25. oktober 2011, eDate Advertising m.fl. (C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685), og af 17. oktober 2017, Bolagsupplysningen og Ilsjan (C-194/16, EU:C:2017:766), fastslog Domstolen desuden, at kompetence for retten på det sted, hvor den angiveligt forurettede har sit interessecentrum, er i overensstemmelse med formålet om forudsigelighed af kompetencereglerne for sagsøgte, henset til, at ophavsmanden til skadelig information på tidspunktet for offentliggørelsen af denne information på internettet er i stand til at gøre sig bekendt med centrum for interesser for de personer, der er genstand herfor, således at kriteriet om interessecentrum på én gang gør det let for sagsøgeren at finde den ret, for hvilken sagen kan indbringes, og gør det muligt for sagsøgte på rimelig vis at forudse, for hvilken ret den pågældende kan sagsøges (dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl., C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685, præmis 50, og af 17.10.2017, Bolagsupplysningen og Ilsjan, C-194/16, EU:C:2017:766, præmis 35).
40

For så vidt angår det i nærværende doms præmis 17 anførte argument vedrørende den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af direktiv 2004/18, skal det bemærkes, at ændringerne i definitionen af den omtvistede undtagelse ikke blev foretaget for at lægge vægt på kriteriet om kontraktens genstand til skade for kriteriet om den ordregivende myndigheds identitet. EU-lovgivers indførelse af ordene »der er beregnet til udsendelse« i ordlyden af denne undtagelse var begrundet i behovet for at holde trit med den teknologiske udvikling, nemlig udbredelsen af udsendelse via internettet, hvilket bl.a. fremgår af sidste punktum i 25. betragtning til direktiv 2004/18.
5

Direktivets artikel 4, der har overskriften »Vurdering af kendsgerninger og omstændigheder«, bestemmer: »1. Medlemsstaterne kan betragte det som ansøgerens pligt hurtigst muligt at forelægge alle de elementer, der er nødvendige for at underbygge ansøgningen om international beskyttelse. Medlemsstaterne har pligt til i samarbejde med ansøgeren at vurdere de relevante elementer i ansøgningen. […] 3. Vurderingen af en ansøgning om international beskyttelse foretages ud fra det specifikke sagsforhold, og der tages herunder hensyn til: a) alle relevante kendsgerninger vedrørende hjemlandet på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om ansøgningen […] b) relevante forklaringer og dokumentation forelagt af ansøgeren, herunder oplysninger om, hvorvidt ansøgeren har været eller kan blive udsat for forfølgelse eller alvorlig overlast c) ansøgerens personlige stilling og forhold, herunder faktorer som baggrund, køn og alder, for på grundlag af ansøgerens personlige forhold at vurdere, om de handlinger, som vedkommende har været eller kan blive udsat for, kan udgøre forfølgelse eller alvorlig overlast […] 4. Hvis en ansøger allerede har været udsat for forfølgelse eller alvorlig overlast eller direkte trusler om sådan forfølgelse eller sådan overlast, er der god grund til at formode, at ansøgeren har en velbegrundet frygt for forfølgelse eller løber en reel risiko for at lide alvorlig overlast, medmindre der er god grund til at antage, at sådan forfølgelse eller sådan overlast ikke vil gentage sig. […]«
57

Henset til de ovenstående betragtninger skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at i en aftale om lån i udenlandsk valuta er kravet om gennemsigtighed af de vilkår i denne aftale, som fastsætter, at betalingen i faste afdrag fortrinsvis anvendes til betaling af renter, og som med henblik på at betale hovedstolen foreskriver en forlængelse af nævnte aftales varighed og en forhøjelse af de månedlige afdrag, opfyldt, når den erhvervsdrivende har givet forbrugeren tilstrækkelige og præcise oplysninger, som gør det muligt for en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger at forstå, hvordan den pågældende finansielle mekanisme konkret fungerer, og for således at vurdere risikoen for sådanne kontraktvilkårs potentielt betydelige, negative økonomiske konsekvenser for vedkommendes finansielle forpligtelser i hele denne aftales løbetid.