Det af sagsøgeren til støtte for sagens antagelse til realitetsbehandling anførte forekommer ikke overbevisende.

I henhold til EKSF-traktatens artikel 35 er det en betingelse for at kunne anlægge et passivitetssøgsmål mod Kommissionen, at sagsøgeren i første omgang har fremsat en anmodning til denne. Domstolen har understreget denne »indledende formalitet«'s »væsentlige« karakter, idet den blandt andet har fremhævet »betydningen af en sådan meddelelse, som, samtidig med at den angår [Kommissionens] passivitet, tvinger denne til inden for en afgrænset frist at tage stilling til lovligheden af dens passivitet« (sag 17/57, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen i Limburg, Smi. 1954-1964, s. 125).

Det følger således af selve den betydning, som traktaten tillægger den forudgående anmodning, at denne skal opfylde visse krav, der skal sikre, at klagen har den tiltænkte funktion, navnlig for så vidt angår den frist, Kommissionen har til at reagere i.

Formålet må i virkeligheden opfattes således, at man opererer med et »i realiteten teoretisk begreb om en stiltiende beslutning om afvisning af en anmodning, der tages i betragtning efter udløbet af en frist på to måneder« (sag 59/70, Nederlandene, Sml. 1971, s. 157, org. ref. Recueil 1971, s. 639, præmis 12), men dette forudsætter altid, at sagsøgeren har fremsat en udtrykkelig anmodning som omhandlet i artikel 35 til Kommissionen om at træffe forholdsregler i medfør af bestemmelser i traktaten eller afledet ret. Sagt på en anden måde, det skal af den forudgående anmodning, der så at sige er udtryk for en formalisering af de ønsker om foranstaltninger, som den pågældende i givet fald agter at søge gennemtvunget ved at indbringe spørgsmålet for Domstolen, utvetydigt fremgå, både hvilke forpligtelser i henhold til traktaten eller afledet ret det ønskes, at Kommissionen opfylder, og at den pågældende agter at søge dette gennemtvunget. Som generaladvokat Römer har udtrykt det, »må [det] være et rimeligt krav, at det af anmodningen til administrationen tilstrækkeligt klart kan udledes, hvilke foranstaltninger det ønskes, at Den Høje Myndighed træffer, og at disse i givet fald vil blive søgt gennemtvunget ved at indbringe spørgsmålet for Domstolen« (de førnævnte forenede sager 22 og 23/60, Elz, Smi. 1954-1964, s. 259; org. ref. Recueil 1961, s. 383).

Rigtigheden af denne analyse bekræftes til fulde af Domstolens praksis.

Hvad angår indholdet af den forudgående anmodning, skal denne være udformet således, at »det med tilstrækkelig klarhed fremgår«, hvad indholdet af den beslutning, som den pågældende mener, at Kommissionen er forpligtet til at træffe, skal være (de førnævnte forenede sager 21-26/61, Meroni, nærmere bestemt Recueil 1962, s. 155, jfr. også de forenede sager 24 og 34/58, Chambre syndicale de la sidérurgie de l'Est de la France, Sml. 1954-1964, s. 187, nærmere bestemt Recueil1960, s. 609), hvilket også er blevet udtrykt på den måde, at anmodningen »klart skal angive indholdet af de foranstaltninger«, det ønskes, at Kommissionen træffer, eller på den måde, at betingelserne ikke er opfyldt, når der ikke foreligger »nogen form for angivelse af indholdet« af disse (den førnævnte sag 75/69, Hake, præmisserne 7-8).

Anmodningen skal endvidere have karakter af en »egentlig anmodning om at træffe forholdsregler, således at den kan fremtvinge den — udtrykkelige eller stiltiende — beslutning fra [Kommissionen], der kan gøres til genstand for en prøvelse ved Domstolen«. Anmodningen skal derfor være »klar og utvetydig« og indeholde »en tilstrækkelig klar angivelse af, at der i givet fald må tages udgangspunkt i den ved beregningen af søgsmålsfristen« (de førnævnte forenede sager 22 og 23/60, Elz, nærmere bestemt Recueil 1961, s. 375).