ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at en national ordning vedrørende en tillægsskat på alderspensionsindkomst ikke henhører under dette direktivs materielle anvendelsesområde og følgelig heller ikke under artikel 21, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

En sådan skat vedrører nemlig ikke arbejdsforholdet og følgelig heller ikke fastlæggelsen, inden for denne ramme, som er den eneste, der er fastsat ved direktiv 2000/78, af løn som omhandlet i dette direktiv og i artikel 157, stk. 2, TEUF.

En tillægsskat på alderspensionsindkomst, som ikke har nogen som helst forbindelse med ansættelseskontrakten, følger direkte og udelukkende af en national skattelovgivning, der finder anvendelse på fysiske personer, hvis pensionsindkomst efter pensionsindkomstfradraget overstiger et vist beløb.

Da den nævnte ordning ikke gennemfører nogen EU-retlig bestemmelse, som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, og hverken henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2000/78 eller for et direktiv om beskatning, kan chartrets artikel 21, stk. 1, endvidere ikke med føje påberåbes inden for rammerne af tvisten vedrørende denne ordning.

(jf. præmis 25, 26, 29, 30 og domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning eller praksis, der tillader, at en arbejdstager, som afholder rekreationsorlov tildelt i overensstemmelse med national ret i den årlige ferieperiode, som er fastsat i feriekalenderen for den institution, som han er ansat ved, ved rekreationsorlovens ophør kan nægtes ret til at afholde sin årlige betalte ferie på et senere tidspunkt, forudsat at formålet med retten til rekreationsorlov er forskelligt fra formålet med retten til årlig ferie, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgøre.

I denne henseende bemærkes, at selv om det i sidste ende tilkommer den nationale ret, som er den eneste, der har kompetence til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om formålet med en rekreationsorlov adskiller sig fra formålet med årlig betalt ferie som fastsat i artikel 7 i direktiv 2003/88, som fortolket af Domstolen, kan sidstnævnte, som er blevet anmodet om at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar med henblik på løsningen af den tvist, som er indbragt for den, med henblik herpå give denne retningslinjer, som er udledt af samtlige de oplysninger, som denne ret har fremlagt, og bl.a. af forelæggelsesafgørelsens begrundelse.

De omstændigheder, hvorefter den nationale ret bestemmer, at rekreationsorloven tildeles »med henblik på at følge en lægeordineret behandling«, at det er den overenskomsttilsluttede læge, som afgør, om der er »behov for en rekreationsorlov i forbindelse med tildelingen af en lægeordineret behandling«, og at læreren to uger før den nævnte orlovs ophør skal møde til undersøgelser, hvis formål er at kontrollere, at der ikke foreligger omstændigheder, som gør, at den pågældende ikke er i stand til at genoptage sit arbejde, kan bestyrke argumentet om, at rekreationsorloven har til formål at forbedre helbredstilstanden hos de arbejdstagere, for hvilke den ordineres, og at den ikke, i modsætning til den årlige betalte ferie, der er fastsat i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88, tilsigter at give disse arbejdstagere en periode, hvorunder de kan slappe af og nyde deres fritid, eftersom de skal følge en lægeordineret behandling.

I tilfælde af, at den forelæggende ret måtte finde, at der foreligger en sådan forskel mellem formålene, skal den nationale lovgivning fastsætte en forpligtelse for arbejdsgiveren til at give den pågældende arbejdstager en anden årlig ferieperiode foreslået af arbejdstageren, der i givet fald er forenelig med de tvingende hensyn vedrørende arbejdsgiverens interesser, idet det ikke på forhånd må udelukkes, at den nævnte periode kan ligge uden for referenceperioden for den omhandlede årlige ferie.

(jf. præmis 28-30, 32 og 34 samt domskonkl.)
Artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som udelukker hensyntagen til uddannelses- og beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt af en tjenestemand inden det fyldte 18. år, med henblik på tildeling af ret til pension og beregning af størrelsen af alderspension, for så vidt som denne lovgivning har til formål at sikre en ensartet fastsættelse inden for en tjenestemandspensionsordning af en aldersgrænse for adgang til denne ordning samt af en aldersgrænse for adgang til de pensionsydelser, som tildeles i henhold til den nævnte ordning.

En sådan national lovgivning medfører således, at personer, som har opnået erhvervserfaring, eventuelt kun delvist, inden det fyldte 18. år, behandles ringere end dem, som har opnået en erfaring af samme karakter og tilsvarende varighed efter det fyldte 18. år og indebærer følgelig en direkte forskelsbehandling på grundlag af et kriterium om alder som omhandlet i artikel 2, stk. 1, og artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78.

Denne ulige behandling kan ikke desto mindre begrundes i henhold til at artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78, der kun finder anvendelse på erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, der dækker risiciene ved alderdom og invaliditet, men alene dem, der er udtrykkeligt angivet i bestemmelsen.

Direktiv 2000/78 definerer for det første ikke, hvorledes en »erhvervstilknyttet social sikringsordning« skal fortolkes. Begrebet er derimod defineret i artikel 2, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv.

Den nævnte tjenestemandspensionsordning er i denne henseende en ordning, der skal sikre arbejdstagerne inden for en given faglig branche ydelser, der skal træde i stedet for ydelser fra en lovbestemt social sikringsordning som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/54.

Denne nationale lovgivning er for det andet udtryk for den frihed, som medlemsstaterne råder over, i medfør af artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78, til for så vidt angår erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger at fastsætte en aldersgrænse for adgang til en tjenestemandspensionsordning eller adgang til de pensionsydelser, som tildeles inden for rammerne af denne ordning. Ifølge bestemmelsens ordlyd giver den nemlig medlemsstaterne mulighed for ikke alene at fastsætte forskellige aldersgrænser for arbejdstagere eller grupper eller kategorier af arbejdstagere, men ligeledes inden for en erhvervstilknyttet social sikringsordning at fastsætte en aldersgrænse for adgang til ydelser ved alderdom.

(jf. præmis 21, 25, 27, 28, 30 og 32 samt domskonkl.)
Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som affattet ved gennemførelsesforordning nr. 927/2012, skal fortolkes således, at et strålebeskyttelsesforklæde, der er konfektioneret af kemofibre og udformet til at bæres udelukkende eller hovedsagelig med henblik på at beskytte strålingsudsatte personer under udøvelse af deres erhverv, skal tariferes i den nævnte nomenklaturs underposition 6211 33 10 00 0, henset til sine objektive karakteristika og egenskaber, herunder navnlig dets udseende, uden at det herved er nødvendigt at henvise til de bestanddele, der er karaktergivende for den pågældende vare.

Den omstændighed, at denne vare indeholder en polstring, der hovedsagelig består af antimon, hvilket giver varen dens karakter af strålebeskytter, er ikke tilstrækkelig til, at den kan anses for en vare af antimon som omhandlet i pos. 8110 i den kombinerede nomenklatur.

(jf. præmis 26, 32 og 34 samt domskonkl.)
Artikel 15, stk. 2 og 8, i forordning nr. 1260/2001 om den fælles markedsordning for sukker skal fortolkes således, at bestemmelserne ikke indrømmer en sukkerproducent en ret til tilbagebetaling for de produktionsafgifter, selskabet har betalt for sukker fremstillet under A- og B-kvoter, som stadig var oplagret den 30. juni 2006, eftersom ordningen for produktionsafgifter ikke blev videreført efter denne dato ved forordning nr. 318/2006 om den fælles markedsordning for sukker.

Udelukkelse ved beregningen af størrelsen af det overskud, der kan eksporteres, for produktionsårene 2001/02 – 2005/06 af mængden af sukker, isoglucose og inulinsirup, der var oplagret ved afslutningen af produktionsåret 2005/06, er således i strid med artikel 6, stk. 4, i forordning nr. 324/2002 om gennemførelsesbestemmelser for kvoteordningen for sukker, som ændret ved forordning nr. 1140/2003, som udtrykkeligt bestemmer, at der skal tages hensyn til den oplagrede mængde, samt med artikel 15, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1260/2001, som ligeledes henviser til størrelsen af det overskud, der kan eksporteres og ikke er eksporteret, hvilket nødvendigvis, som det bl.a. følger af 15. betragtning til sidstnævnte forordning, omfatter den mængde, der ved afslutningen af det pågældende produktionsår befinder sig på markedet, såsom den oplagrede mængde. Den omstændighed, at der efter ændringen af artikel 15, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1260/2001 hvad angår produktionsårene 2001/02 – 2005/06 fortsat henvises til det anslåede tab, indebærer, at hele tabet muligvis endnu ikke er opstået i sin helhed. I denne forbindelse synes Rådet ikke at have begået åbenbare fejl, magtfordrejning eller åbenbart at have overskredet grænserne for sit skøn på landbrugsområdet i medfør af artikel 40-43 TEUF ved at bestemme, at der hvad angår produktionsåret 2005/06 som led i finansieringen af den fælles markedsordning i sukkersektoren tages hensyn til størrelsen af det overskud, der kunne eksporteres, og som eksisterede ved afslutningen af dette produktionsår, hvilket nødvendigvis omfatter mængden af oplagret sukker ved produktionsårets afslutning.

Under disse omstændigheder er der ikke konstateret noget forhold, som kan påvirke gyldigheden af forordning nr. 1360/2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 – 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06.

(jf. præmis 44, 45, 52, 54 og 56 samt domskonkl. 1 og 2)
Et kulkraftværks lagerplads til brændsel, som befinder sig i en afstand af ca. 800 meter fra dette kraftværk, og som er adskilt herfra ved en offentlig vej, og hvorfra brændslet transporteres til kraftværket via et transportbånd, der løber hen over denne offentlige vej, er en del af et »anlæg« som omhandlet i artikel 3, litra e), i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, som ændret ved afgørelse nr. 1359/2013.

Eftersom denne lagerplads ikke udgør en stationær enhed som omhandlet i artikel 3, litra e), i direktiv 2003/87, er den således kun en del af et anlæg som omhandlet i denne artikel, hvis kuloplagringsaktiviteten opfylder kriterierne i denne bestemmelse for andre aktiviteter end dem, der er anført i bilag I til dette direktiv. Dette vil således være tilfældet, hvis denne aktivitet direkte er tilknyttet anlæggets forbrændingsaktivitet, hvis den har en teknisk forbindelse med aktiviteterne på stedet for kraftværket, og hvis den kan have indvirkning på emissioner og forurening. Alene den omstændighed, at det oplagrede kul er absolut nødvendigt for kraftværkets drift, er i denne henseende tilstrækkelig til, at det kan antages, at oplagringen er direkte tilknyttet kraftværkets aktivitet. Denne direkte tilknytning er desuden konkretiseret ved, at der foreligger en teknisk forbindelse mellem de to aktiviteter. En sådan forbindelse må således antages at foreligge, når den pågældende aktivitet er integreret i den samlede tekniske proces i kraftværkets forbrændingsaktivitet. En sådan forbindelse foreligger under alle omstændigheder for det pågældende kullager, allerede som følge af den praktiske organisation af pladsen og tilstedeværelsen af et transportbånd, som befinder sig mellem kuldepotet og kraftværket. For så vidt som kuloplagringsaktiviteten, ved en naturlig selvantændelsesproces, udsender drivhusgasser, kan denne aktivitet desuden have indvirkning på emissioner og forurening som omhandlet i artikel 3, litra e), i direktiv 2003/87.

(jf. præmis 29-31, 33 og 34 samt domskonkl. 1)
Artikel 175, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke er forpligtede til at anvende afrundingsreglen i denne bestemmelse, når pro rata-satsen for fradraget beregnes efter en af undtagelsesmetoderne i dette direktivs artikel 173, stk. 2.

Artikel 184 ff. i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at medlemsstaterne, når pro rata-satsen for fradraget i henhold til deres nationale lovgivning beregnes efter en af metoderne i direktivets artikel 173, stk. 2, eller artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, alene er forpligtede til at anvende afrundingsreglen i dette direktivs artikel 175, stk. 1, i forbindelse med regulering, såfremt denne regel er blevet anvendt ved fastsættelsen af det oprindelige fradragsbeløb eller hvis det element, hvis ændring gør denne regulering nødvendig, består i en ny anvendelse af den i direktivets artikel 173, stk. 1, andet afsnit, fastsatte beregningsmetode eller den pågældende afrundingsregel.

Det følger således for det første af artikel 184 sammenholdt med artikel 185, stk. 1, i direktiv 2006/112, at når det som følge af en ændring af de oprindelige elementer, som er taget i betragtning ved fastsættelsen af fradragsbeløbet, viser sig at være nødvendigt at foretage en regulering, skal beregningen af denne regulering føre til, at størrelsen af det endeligt fastsatte fradrag svarer til det, som den afgiftspligtige person skulle have anvendt, hvis denne ændring oprindeligt var blevet taget i betragtning. For det andet indebærer beregningen af dette beløb, at der tages hensyn til de samme elementer som dem, der oprindeligt var blevet taget i betragtning, med undtagelse af dem, som er blevet ændret.

(jf. præmis 47, 50 og 51 samt domskonkl. 2)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en person, der er ansat som tjenestemand i en medlemsstat, og som frivilligt opsiger sin stilling med henblik på at udøve beskæftigelse i en anden medlemsstat, mister sine rettigheder til at oppebære alderspension i henhold til alderspensionsordningen for tjenestemænd og forsikres med tilbagevirkende gyldighed i den almindelige alderspensionsforsikringsordning, som giver ret til en lavere alderspension end den, som følger af nævnte rettigheder. En sådan lovgivning udgør en begrænsning af arbejdskraftens frie bevægelighed, eftersom den – uanset om den også finder anvendelse på tjenestemænd i denne medlemsstat, som opsiger deres stilling med henblik på at arbejde i den private sektor i den samme medlemsstat – kan forhindre eller afskrække sådanne tjenestemænd fra at forlade deres oprindelsesmedlemsstat med henblik på at tage et arbejde i en anden medlemsstat. En sådan lovgivning påvirker dermed direkte adgangen for tjenestemænd i den berørte medlemsstat til arbejdsmarkedet i andre medlemsstater end den her omhandlede, og den kan dermed hindre arbejdskraftens frie bevægelighed.

Selv om den primære EU-ret ganske vist ikke kan garantere den forsikrede person, at en flytning fra dennes oprindelsesmedlemsstat til en anden medlemsstat har neutrale virkninger for den sociale sikring, navnlig hvad angår ydelser i anledning af sygdom og alderspension, idet en sådan flytning, henset til de forskelle, der er mellem medlemsstaternes ordninger og lovgivninger, i det konkrete tilfælde kan være mere eller mindre fordelagtig eller bebyrdende for den pågældende person med hensyn til social beskyttelse, er en national lovgivning i det tilfælde, hvor dens anvendelse er mindre fordelagtig, nemlig kun forenelig med EU-retten, hvis bl.a. denne nationale lovgivning ikke stiller den berørte arbejdstager mindre gunstigt end dem, der udøver hele deres beskæftigelse i den medlemsstat, hvor denne lovgivning finder anvendelse, og såfremt den ikke blot indebærer, at den pågældende indbetaler sociale bidrag, som ikke kommer ham til gode.

(jf. præmis 24, 28 og 41 samt domskonkl. 1)
4.

EU-ret — principper — ret til forsvar — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — restriktive foranstaltninger over for Zimbabwe — indefrysning af midler, der tilhører personer og enheder, der er en del af Zimbabwes regering eller knyttet hertil — pligt til at meddele de individuelle og specifikke grunde til de trufne afgørelser — rækkevidde — pligt til at oplyse om de omstændigheder, som lægges den pågældende til last — rækkevidde (Kommissionens forordning nr. 151/2012; Rådets afgørelse 2012/97/FUSP og 2012/124/FUSP) (jf. præmis 56, 61 og 65-67)
Artikel 3 i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»rammedirektivet«), som ændret ved direktiv 2009/140, og artikel 12 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (»tilladelsesdirektivet«), skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en national tilsynsmyndighed som handlet i direktiv 2002/21, er omfattet af nationale bestemmelser om offentlige finanser og i særdeleshed af bestemmelser om begrænsning og rationalisering af de offentlige myndigheders udgifter.

Artikel 3, stk. 3a, første punktum, i direktiv 2002/21 indebærer, at de nationale tilsynsmyndigheder, der er ansvarlige for forhåndsmarkedsregulering eller for bilæggelse af tvister mellem virksomheder, lovligt af det nationale parlament kan underlægges visse regler om budgetkontrol, som omfatter en forudgående anvendelse af foranstaltninger for begrænsning af de offentlige udgifter. Disse kontrolforanstaltninger kan derfor kun anses for at påvirke de nationale tilsynsmyndigheders uafhængighed og upartiskhed, som de er garanteret ved direktiv 2002/21, og hermed for at være uforenelige med dette direktivs artikel 3, såfremt det kan konstateres, at de kan være til hinder for, at de pågældende nationale tilsynsmyndigheder på tilfredsstillende vis udøver de opgaver, de er pålagt i dette direktiv og særdirektiverne, eller at de er i strid med de betingelser, som medlemsstaterne er pålagt ved direktiv 2002/21, for at de kan opfylde den grad af uafhængighed og upartiskhed hos de nationale tilsynsmyndigheder, som kræves i henhold til dette direktiv. I denne forbindelse kan en national tilsynsmyndighed henset til de nationale tilsynsmyndigheders grundlæggende forskellige opgaver, ikke med føje gøre gældende, at direktiv 2002/21 pålægger medlemsstaterne at sikre de nationale tilsynsmyndigheder den samme ordning med uafhængighed som den, der er fastsat i EU-retten for centralbankerne.

(jf. præmis 37-39, 43 og 48 samt domskonkl.)
4.

EU-institutionerne — offentlighedens ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — fristen for at besvare en begæring om aktindsigt — overskridelse — følger — den, der fremsætter begæringen, har mulighed for at genfremsætte den (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 7) (jf. præmis 76 og 77)
Artikel 167, 168, 178, 179, stk. 1, og artikel 180 og 182 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en præklusionsfrist for udøvelse af fradragsretten, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet er overholdt, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

Artikel 168, 178, 179, 193, 206, 242, 244, 250, 252 og 273 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som giver skattemyndighederne mulighed for at nægte en afgiftspligtig person ret til fradrag af merværdiafgift (moms), når det er godtgjort, at den pågældende person svigagtigt har tilsidesat de fleste formelle betingelser, som påhviler ham for at kunne drage fordel af denne ret.

Navnlig kan den manglende indgivelse af momsangivelsen lige som den manglende udarbejdelse af regnskaber, der muliggjorde anvendelsen af moms og skattemyndighedernes kontrol hermed, og den manglende registrering af udstedte og betalte fakturaer være til hinder for en korrekt opkrævning af afgiften og kan dermed være til fare for det fælles momssystems rette virkemåde. EU-retten er derfor ikke til hinder for, at medlemsstaterne kvalificerer sådanne undladelser som afgiftssvig og i så fald nægter, at der gøres brug af fradragsretten. En nægtelse af retten til fradrag under omstændigheder, der kan godtgøre, at der foreligger afgiftssvig hos den afgiftspligtige person, som ønsker at påberåbe sig denne ret, ikke kan betragtes som værende i strid med princippet om afgiftsneutralitet, idet dette princip ikke gyldigt kan påberåbes af en afgiftspligtig person, som forsætligt har medvirket til afgiftssvig og har bragt det fælles momssystems virkemåde i fare.

(jf. præmis 56, 58 og 59 samt domskonkl. 2)
Begrebet »anfægte« i artikel 34, nr. 2), i Rådets forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det også omfatter anmodningen om adgang til appel, når fristen for at iværksætte ordinær appel er udløbet.

Artikel 34, nr. 2), i denne forordning indebærer således ikke, at sagsøgte skal tage nye skridt, der ligger ud over normal påpasselighed med hensyn til at sikre varetagelsen af sine interesser, såsom at orientere sig om indholdet af en afgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat. Hvad specifikt angår anmodningen om appel har denne til formål at sikre en effektiv overholdelse af retten til forsvar for en udebleven sagsøgt. For så vidt som sagsøgte uden egen skyld ikke har fået kendskab til den pågældende afgørelse i så god tid, at han kunne appellere den, for så vidt som sagsøgtes indsigelser ikke forekommer helt grundløse og for så vidt som hans anmodning om adgang til appel er blevet fremsat inden en rimelig tid, med andre ord for så vidt som de betingelser, der er opstillet i artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1393/2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af forordning nr. 1348/2000 er opfyldt, kan fremsættelsen af en anmodning om adgang til appel ikke anses for et nyt skridt, der ligger ud over normal påpasselighed med hensyn til at sikre varetagelsen af en udebleven sagsøgts interesser.

Hvis sidstnævnte ikke har gjort sin ret til at anmode om adgang til appel gældende, selv om han var i stand til at gøre det, idet de i artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1393/2007 nævnte betingelser var opfyldt, kan det ikke på grundlag af artikel 34, nr. 2), i forordning nr. 44/2001 afslås at anerkende en udeblivelsesdom, som er afsagt over for denne.

Derimod bør en udeblivelsesdom ikke anerkendes, hvis den sagsøgte, der uden egen skyld er udeblevet, har fremsat en anmodning om adgang til appel, der dernæst ikke er blevet efterkommet, selv om de i artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1393/2007 opstillede betingelser var opfyldt.

(jf. præmis 40, 42-47 og 49 samt domskonkl. 1)