ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Hvad angår det andet led bemærkes, at selv om kravet om respekt for dyrenes sundhed og velfærd ikke er blandt de mål, der forfølges med forordning nr. 561/2006, er det under alle omstændigheder, i modsætning til, hvad den norske regering har anført, ikke udelukket, at et sådant krav kan tilføjes som et af disse mål. Overudnyttelse af køretøjer, der dagligt og uden ophold transporterer levende dyr direkte mellem flere landbrugsbedrifter og et eller flere lokale slagterier, kan således ikke alene påvirke chaufførernes arbejdsvilkår og udgøre en fare for færdselssikkerheden, hvilket begrunder kravet om brug af takograf for sådanne køretøjer, men kan ligeledes have skadelige virkninger for dyrenes sundhed og velfærd.
1)

Artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007 af 11. juli 2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) skal fortolkes således, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at forældelsesfristen for erstatningssøgsmål for skader som følge af et uheld er tre år, ikke kan anses for at være en overordnet præceptiv bestemmelse som omhandlet i denne artikel, medmindre den forelæggende ret på grundlag af en detaljeret analyse af denne bestemmelses ordlyd, generelle opbygning, formål og de samlede omstændigheder, hvorunder denne bestemmelse er vedtaget, fastslår, at den har en sådan vigtighed i den nationale retsorden, at den begrunder afvigelse fra den lov, der i henhold til denne forordnings artikel 4 finder anvendelse.
16

Ved skrivelse af 23. oktober 2017 anmodede Amtsgericht Köln (byretten i Köln) Klaus Manuel Maria Brisch om at anvende formular IV og at fremsende den til sagsakterne om bevisanmodningen. Ved skrivelse af 7. november 2017 modsatte sidstnævnte sig dette, idet han gjorde gældende, at han havde mulighed for, men ikke pligt til at anvende formularen. Ved kendelse af 16. november 2017 afslog Amtsgericht Köln (byretten i Köln) anmodningen om et bevis med den begrundelse, at Klaus Manuel Maria Brisch ikke havde anvendt formular IV, og at denne anmodning dermed ikke var blevet indgivet retmæssigt.
23

Under disse omstændigheder har Korkein hallinto-oikeus (øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det ved fortolkningen af artikel 157, stk. 1, første afsnit, sammenholdt med artikel 13, nr. 13) og […] 14), i direktiv 2009/138, etableringsstaten for det selskab (juridisk person), som er forsikringstager, eller den stat, hvor det selskab er beliggende, som er genstand for virksomhedskøbet, der anses for at være den medlemsstat, der er berettiget til at opkræve forsikringsafgiften, når et forsikringsselskab, der har hjemsted i [Det Forenede Kongerige] og ikke har et fast forretningssted i Finland, tilbyder en forsikring til dækning af risici i forbindelse med et virksomhedskøb – til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som køber, og som ikke er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet er etableret i Finland – til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som køber, og som er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet ikke er etableret i Finland – til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som sælger, og som ikke er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet er etableret i Finland – til et selskab, der i forbindelse med virksomhedskøbet optræder som sælger, og som er etableret i Finland, og målselskabet for virksomhedskøbet ikke er etableret i Finland? 2) Har det betydning for sagen, at forsikringen kun dækker det skattemæssige ansvar, som er opstået for målselskabet før gennemførelsen af virksomhedskøbet? 3) Har det betydning for sagen, om genstanden for virksomhedskøbet er aktierne eller et bestemt forretningsområde i målselskabet? 4) Har det i en situation, hvor genstanden for virksomhedskøbet er målselskabets aktier, betydning, at de garantier, som sælgeren har givet køberen, kun omhandler, at sælgeren har ejendomsretten til de solgte aktier, og at tredjemand ikke har rettigheder i dem?«
29

Denne konstatering drages ikke i tvivl af den omstændighed, at Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol), således som den forelæggende ret har anført, har kvalificeret den pågældende frihedsberøvelse som en straf som omhandlet i EMRK’s artikel 7. En sådan kvalificering har ingen indvirkning på den i artikel 12, stk. 1, i rammeafgørelse 2006/783 fastsatte beføjelse for den kompetente myndighed til at fastlægge procedurerne til fuldbyrdelse af afgørelsen om konfiskation og til at iværksætte samtlige foranstaltninger, som den finder mest egnet til at gennemføre denne fuldbyrdelse, med henblik på at opfylde formålet med rammeafgørelse 2006/783, samtidig med at den nævnte myndighed, således som det fremgår af 13. betragtning til rammeafgørelsen, skal respektere den pågældende persons grundlæggende rettigheder.
39

I denne henseende fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at udlejning af løsøregenstande, der er genstand for en lejekontrakt, ikke synes at kunne adskilles fra den i hovedsagen omhandlede udlejning af den faste ejendom. Det er desuden ubestridt, at visse af disse løsøregenstande, såsom køkkenudstyr og ‑maskiner, er indbygget i den faste ejendom og på nuværende tidspunkt skal anses for at udgøre en integrerende del heraf. For så vidt som det inventar, der er blevet udlejet eller, til dels, overdraget, samtidig med at den faste ejendom vedrørte restaurantdriften på samme måde som sidstnævnte ejendom, kan denne udlejning/overdragelse heller ikke anses for at videreføre et selvstændigt formål, men skal anses for et middel til at udnytte den hovedydelse, som udlejningen af den faste ejendom er, på de bedst mulige betingelser.
45

Republikken Østrig er imidlertid i første række af den opfattelse, at følgeretsvederlaget udgør modydelsen i forbindelse med en udveksling af ydelser inden for rammerne af et retsforhold. Denne medlemsstat bestrider ikke den omstændighed, at ophavsmanden til et originalkunstværk ikke deltager i aftalen mellem sælger og køber om videresalget af dette, men hævder imidlertid, at ophavsmanden til værket medvirker, idet han ved at tåle videresalget leverer en ydelse inden for rammerne af et retsforhold.
10

Den 19. december 2017 indledte sagsøgerne i hovedsagen, som indbefatter et medlem af Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland (Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands parlament, herefter »Det Forenede Kongeriges parlament«), to medlemmer af Scottish Parliament (det skotske parlament, Det Forenede Kongerige) og tre medlemmer af Europa-Parlamentet, et søgsmål med henblik på domstolsprøvelse (judicial review) ved Court of Session (Scotland) (øverste domstol i civile sager (Skotland), Det Forenede Kongerige) for at opnå en konstaterende kendelse (declarator), hvorved det præciseres, om, hvornår og hvordan den nævnte meddelelse kan tilbagekaldes ensidigt. Disse sagsøgere, til støtte for hvem yderligere to medlemmer af Det Forenede Kongeriges parlament er indtrådt i sagen, ønsker oplyst, om den i artikel 50 TEU omhandlede meddelelse kan tilbagekaldes ensidigt før udløbet af fristen på to år i henhold til denne artikel med den virkning, at Det Forenede Kongerige, hvis denne medlemsstats meddelelse blev trukket tilbage, ville forblive i Unionen. De har anmodet Court of Session (Scotland) (øverste domstol i civile sager (Skotland)) om at forelægge Domstolen et spørgsmål herom til præjudiciel afgørelse. Heroverfor har ministeren for udtræden af Den Europæiske Union gjort gældende, at spørgsmålet er hypotetisk og akademisk, henset til, at det er Det Forenede Kongeriges regerings standpunkt, at meddelelsen ikke vil blive tilbagekaldt.
62

For det tredje er der ikke, i modsætning til det af Europa-Kommissionen anførte, grundlag for at antage, at når tillægsstraffen ikke har været angivet i den europæiske arrestordre, kan fuldbyrdelsen heraf under hensyn til princippet om gensidig tillid kun føre til en frihedsberøvende foranstaltning på den betingelse, at den fuldbyrdende judicielle myndighed forud herfor har fået oplysning herom i henhold til artikel 15, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, og at denne myndighed ikke hvad angår tillægsstraffen beslutter at påberåbe sig en af afslagsgrundene eller betinge fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre af, at den udstedende medlemsstat giver visse garantier som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 3-5.
57

Det følger heraf, at den omstændighed, at en tvist indbragt for en ret i en medlemsstat ikke henhører under anvendelsesområdet for artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, ikke nødvendigvis er til hinder for, at denne ret har kompetence til at påkende denne tvist på et andet grundlag. Navnlig forholder det sig således, at selv om det antages, at den i nærværende doms præmis 52 og 53 anlagte fortolkning, hvorefter barnets fysiske tilstedeværelse i en medlemsstat er en forudgående betingelse for at fastslå, at barnet har sædvanligt opholdssted dér, har den følge, at det i en situation som den i hovedsagen omhandlede ikke vil være muligt at udpege en ret i en medlemsstat som kompetent i medfør af forordningens bestemmelser, ændrer dette ikke ved, at det, således som Kommissionen har anført, fortsat står medlemsstaterne frit for i overensstemmelse med forordningens artikel 14 at basere deres retters kompetence på egen lovgivning, hvorved de afviger fra det nærhedskriterium, som forordningens bestemmelser er baseret på.
11

Artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Tilbagegivelse af barnet« bestemmer: »1. Når en forældremyndighedsindehavende person, institution eller anden myndighed anmoder de kompetente myndigheder i en medlemsstat om at træffe afgørelse på grundlag af Haagerkonventionen af […] 1980 med henblik på at opnå tilbagegivelse af et barn, som ulovligt er blevet fjernet til eller ulovligt tilbageholdes i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, finder stk. 2-8 anvendelse. […] 3. En ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af et barn som omhandlet i stk. 1, fremmer sagen hurtigt under anvendelse af de hurtigste procedurer, der er til rådighed efter national lovgivning. Uden at dette berører første afsnit, træffer retten sin afgørelse senest seks uger efter, at anmodningen er indgivet, medmindre særlige omstændigheder gør dette umuligt. […] 6. Har en ret i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, fremsender den straks, enten direkte eller gennem den pågældende medlemsstats centralmyndighed, en genpart af retsafgørelsen samt af de relevante dokumenter, herunder navnlig en udskrift af retsbogen, til den kompetente ret eller centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, som fastsat i national lovgivning. Alle de nævnte dokumenter skal være retten i hænde inden en måned efter, at afgørelsen om ikke at tilbagegive barnet er truffet. 7. Medmindre en af parterne allerede har anlagt sag ved retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, underretter den ret eller centralmyndighed, der modtager de i stk. 6 omhandlede oplysninger, parterne og opfordrer dem til at indgive indlæg til retten i overensstemmelse med national lovgivning inden tre måneder regnet fra datoen for underretningen af parterne, således at retten kan tage stilling til forældremyndigheden over barnet. Med forbehold af denne forordnings regler for kompetence afslutter retten sagen, hvis den ikke har modtaget indlæg inden fristens udløb. 8. Uanset om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet, truffet af en ret, der har kompetence i medfør af denne forordning, eksigibel […] for at sikre tilbagegivelse af barnet.«
50

Hvad angår de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 4, og som svarer til dem, der er fastsat i EMRK’s artikel 3 (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru, C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 86), forholder det sig således, at for det tilfælde, at den forelæggende ret finder – således som det synes at fremgå af ordlyden af dens præjudicielle spørgsmål og af de sagsakter, der er blevet fremlagt for Domstolen – at de modtagne oplysninger gør det muligt for denne at afvise, at der foreligger en reel risiko for, at RO i den udstedende medlemsstat vil blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4, skal fuldbyrdelsen af overgivelsen principielt ikke afslås på dette grundlag, uden at dette berører RO’s mulighed for, når han er blevet overgivet, at udnytte de retsmidler i den udstedende medlemsstats retsorden, som giver denne mulighed for i givet fald at anfægte lovligheden af forholdene under sin frihedsberøvelse i et fængsel i denne medlemsstat (jf. i denne retning dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru, C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 103).
48

Det følger af det ovenstående, at direktiv 2016/343 og navnlig dettes artikel 3 og artikel 4, stk. 1, inden for rammerne af straffesager ikke er til hinder for vedtagelsen af foreløbige afgørelser af proceduremæssig art som en afgørelse om opretholdelse af en foranstaltning i form af varetægtsfængsling iværksat af en retslig myndighed på grundlag af mistanker eller belastende beviselementer, forudsat at disse afgørelser ikke henviser til den fængslede person som skyldig. I øvrigt er sådanne spørgsmål, for så vidt som den forelæggende ret med sine spørgsmål ønsker oplyst, hvilke betingelser en afgørelse om varetægtsfængsling kan vedtages under og prøves, navnlig den grad af overbevisning, som den skal have vedrørende den strafbare handlings gerningsmand, den måde, hvorpå den skal undersøge de forskellige beviselementer på, og omfanget af den begrundelse, som den skal give som svar på de argumenter, der er fremsat for den, ikke reguleret i dette direktiv, men henhører alene under national ret.
67

Kravet om uafhængighed fordrer tillige, at disciplinærordningen for dem, som har til opgave at udøve dømmende myndighed, frembyder de nødvendige garantier for at undgå enhver risiko for, at en sådan ordning anvendes som et system til politisk kontrol med retsafgørelsers indhold. Fastsættelse af regler, som både definerer, hvilken adfærd der udgør disciplinærforseelser, og hvilke sanktioner der konkret finder anvendelse, som foreskriver et uafhængigt organs indgriben i henhold til en procedure, der fuldt ud garanterer rettighederne i chartrets artikel 47 og 48, bl.a. retten til et forsvar, og som fastsætter en mulighed for at indbringe disciplinærorganers afgørelser for domstolene, udgør i denne forbindelse alle væsentlige garantier med henblik på at bevare den dømmende magts uafhængighed.
42

Der kan heller ikke findes nogen støtte i de andre sproglige affattelser af afgørelsen af 26. november 2013 for den af EUIPO foreslåede fortolkning af udtrykket »uden at det berører en nøjagtig fastlæggelse af datoen for meddelelsen« i artikel 4, stk. 4, i afgørelsen af 26. november 2013 som »uagtet andre datoer, som med sikkerhed kan fastlægges« eller som »uanset«, eftersom der ikke er nogen uoverensstemmelser mellem de sproglige affattelser hvad angår udtrykket »uden at det berører«. En sådan fortolkning ville berøve henvisningen i denne bestemmelse til en nøjagtig fastlæggelse af datoen for tilstillelsen af meddelelsen enhver relevans, eftersom meddelelsen under alle omstændigheder skal anses for at være tilstillet den femte kalenderdag efter den dag, hvor EUIPO afleverede dokumentet i brugerens indbakke.
27

Indledningsvis skal det bemærkes, at Domstolen i præmis 22 og 23 i dom af 4. juni 2009, Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009:350), fastslog, at den ved direktiv 93/13 indførte beskyttelsesordning hviler på den betragtning, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende hvad angår såvel forhandlingsstyrke som informationsniveau, og at forbrugeren som følge heraf tiltræder betingelser, der på forhånd er udarbejdet af den erhvervsdrivende, uden at kunne øve nogen indflydelse på disses indhold. Domstolen har ligeledes under hensyntagen til denne svagere stilling fastslået, at direktiv 93/13 forpligter medlemsstaterne til at indføre en ordning, som sikrer, at alle kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, kan efterprøves med henblik på at afgøre, om de er urimelige (dom af 26.3.2019, Abanca Corporacion Bancaria, C-70/17, EU:C:2019:250, præmis 50). I denne forbindelse ville formålet med direktivets artikel 6 ikke kunne nås, såfremt forbrugerne måtte anses for forpligtet til selv at gøre gældende, at et kontraktvilkår er af urimelig karakter, og en effektiv beskyttelse af forbrugerne kan kun sikres, såfremt den nationale domstol anses for berettiget til at tage stilling til et sådant vilkår ex officio (jf. i denne retning dom af 27.6.2000, Océano Grupo Editorial og Salvat Editores, C-240/98 – C-244/98, EU:C:2000:346, præmis 26).
27

Som generaladvokaten har anført i punkt 44 i sit forslag til afgørelse, påhviler det imidlertid medlemsstaten at sikre, at en sådan afståelse ikke forhindrer gennemførelsen af formålene med direktiv 2008/98, såsom opfordringen til at anvende affaldshierarkiet i henhold til dette direktivs artikel 4 eller, som det fremgår af 8. og 29. betragtning til direktivet, opfordringen til at fremme nyttiggørelsen af affald og anvendelsen af nyttiggjorte materialer for at bevare de naturlige ressourcer og udviklingen af en cirkulær økonomi. I den forbindelse påhviler det Kommissionen og i givet fald medlemsstaterne at tage hensyn til alle relevante forhold og den seneste foreliggende videnskabelige og tekniske viden med henblik på at vedtage de specifikke kriterier, der gør det muligt for myndigheder og de nationale domstole at fastslå affaldsfasens ophør for så vidt angår affald, der har gennemgået en nyttiggørelsesoperation, der bevirker, at det kan anvendes, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og uden at miljøet skades.
9

Konkurslovens artikel 186a med overskriften »Going concern-akkord« bestemmer: »1. Bestemmelserne i denne artikel finder anvendelse, såfremt akkordplanen i henhold til artikel 161, stk. 2, litra e), fastsætter, at debitors erhvervsvirksomhed skal fortsætte, eller at den aktive virksomhed overføres til et eller flere selskaber, herunder nystiftede selskaber. Planen kan også fastsætte afhændelse af aktiver uden betydning for virksomhedens drift. […] 4. Efter indlevering af begæringen skal retten give tilladelse til deltagelse i offentlige udbudsprocedurer efter indhentning af udtalelse fra kuratoren, hvis en sådan er udpeget; retten sørger for de nødvendige foranstaltninger, hvis ingen kurator er udpeget. 5. Åbning af tvangsakkord er ikke til hinder for deltagelse i offentlige udbudsprocedurer, såfremt den tilbudsgivende virksomhed under udbudsproceduren fremlægger: a) en rapport fra en sagkyndig, der opfylder kravene i artikel 67, stk. 3, litra d), som attesterer overensstemmelsen med planen og en rimelig opfyldelsesevne vedrørende kontrakten b) en erklæring, hvormed en anden økonomisk aktør, der opfylder de for indgåelse af kontrakten fastlagte almindelige krav om finansiel, teknisk og økonomisk formåen samt den attestering, der kræves for kontrakttildelingen, over for tilbudsgiveren og den ordregivende myndighed har forpligtet sig til at stille de for gennemførelsen af kontrakten nødvendige ressourcer til rådighed under hele kontraktens løbetid og at efterfølge den understøttede virksomhed, såfremt denne går konkurs under udbudsproceduren eller efter indgåelse af kontrakten, eller såfremt denne af en hvilken som helst grund ikke længere er i stand til behørigt at opfylde kontrakten; artikel 49 i lovdekret nr. 163 af 12. april 2006 finder anvendelse. 6. Uanset bestemmelserne i det foregående stykke kan virksomheden under akkord også deltage i udbudsprocedurer som del af en midlertidig virksomhedssammenslutning, forudsat at den ikke optræder som mandatar, og forudsat at de øvrige virksomheder i sammenslutningen ikke er omfattet af insolvensbehandling. I et sådant tilfælde kan den i stk. 4, litra b), nævnte erklæring også udstedes af en aktør, der deltager i sammenslutningen. […]«
33

For det første kan princippet om afgiftsmæssig neutralitet ikke påberåbes med henblik på at opnå momsfritagelse af en afgiftspligtig person, som forsætligt har medvirket til afgiftssvig, der har bragt det fælles momssystems virkemåde i fare. Ifølge Domstolens praksis er det ikke i strid med EU-retten at kræve af en erhvervsdrivende, at denne handler i god tro og træffer enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves, for at sikre sig, at den pågældendes transaktioner ikke fører til deltagelse i momssvig. Såfremt den berørte afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den transaktion, som den pågældende gennemførte, var led i svig fra erhververens side, og den afgiftspligtige person ikke har truffet enhver foranstaltning, som den pågældende med rimelighed var i stand til, for at undgå denne svig, bør den afgiftspligtige person nægtes indrømmelse af fritagelsen (dom af 8.11.2018, Cartrans Spedition, C-495/17, EU:C:2018:887, præmis 41).
13

Med henblik på at øge sin likviditetsbeholdning indgik Mydibel den 1. oktober 2009 med to finansielle institutioner ikke-momspligtige sale and lease back-transaktioner (salg og tilbageleasing) vedrørende to ejendomme, der er opdelt i to parceller. For hver parcel indgik Mydibel ved notarialdokument to aftaler med disse finansielle institutioner. Dels indgik selskabet en aftale om stiftelse af retten til et langtidslejemål af de pågældende ejendomme til fordel for disse finansielle institutioner for en periode på 99 år mod en umiddelbar betaling af et beløb på 9630000 EUR for den første parcel og 2700000 EUR for den anden parcel samt et årligt beløb på 25 EUR. Dels indgik selskabet en aftale om leasing af fast ejendom vedrørende de samme ejendomme, hvorved disse samme finansielle institutioner overdrog Mydibel brugsretten til de omhandlede ejendomme i en periode på 15 år uden mulighed for opsigelse mod betaling af en kvartalsleje svarende til en investeringsværdi på 9630000 EUR for den første parcel og 2700000 EUR for den anden parcel med tillæg af renter. I medfør af sidstnævnte aftale har Mydibel ved leasingaftalens udløb en købsoption til en pris svarende til 10% af investeringsværdien for den første parcel og 3% af investeringsværdien for den anden parcel.
–

Det tilkommer imidlertid de kompetente nationale myndigheder at lette indrejse og ophold for et sådant barn i dets egenskab af andet familiemedlem til en unionsborger i overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 2, litra a), sammenholdt med chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2, efter at have foretaget en afbalanceret og rimelig vurdering af alle de aktuelle og relevante omstændigheder i den foreliggende sag under hensyntagen til de forskellige involverede interesser og navnlig det pågældende barns tarv. For det tilfælde, at det efter denne vurdering er godtgjort, at barnet og dets værge, som er unionsborger, forventes at ville have et faktisk familieliv, og at barnet er afhængigt af sin værge, vil de krav, der er knyttet til den grundlæggende ret til respekt for familielivet, sammenholdt med forpligtelsen til at tage hensyn til barnets tarv, principielt indebære, at det pågældende barn skal tildeles en ret til indrejse og ophold med henblik på at gøre det muligt for barnet at leve sammen med sin værge i sidstnævntes værtsmedlemsstat.