ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er den omstændighed, at en passager under en flyvning bider andre passagerer og overfalder besætningsmedlemmer, der forsøger at berolige den pågældende — hvilket ifølge flyets kaptajn begrunder, at flyet sætter kursen mod den nærmeste lufthavn for at sætte den pågældende passager af og losse dennes bagage, hvorefter flyet ankommer forsinket til bestemmelsesstedet — omfattet af begrebet »usædvanlige omstændigheder«, som er nævnt i 14. betragtning til forordning (EF) nr. 261/2004 (1)?
1)

Skal de erklæringer, der fremgår af betragtningerne til forordning nr. 945/2005 (1), navnlig 20.-23. betragtning, nemlig at »hvis nitrogenindholdet i den pågældende vare er på over 28 vægtprocent, indeholder den altid den over 80 vægtprocent ammoniumnitrat«, anses for at være en vedtaget formodning, der kan føre til den konklusion, at hvis den pågældende vare (ammoniumnitratgødning) har et nitrogenindhold (N) på 28 vægtprocent eller derover, er dens ammoniumnitratindhold (AN) altid på over 80 vægtprocent?
1)

Anses en situation som den i den foreliggende sag — hvor en litauisk statsborger, hvis sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet muligvis var i en anden medlemsstat, men som under alle omstændigheder aldrig havde afskåret forbindelsen til sit hjemland, og som forud for sin død bl.a. havde oprettet et testamente i Litauen og efterladt alle sine aktiver til sin arving, en litauisk statsborger, og hvor det på tidspunktet for arvefaldet blev konstateret, at hele boet bestod i fast ejendom, der alene var beliggende i Litauen, og hvor en statsborger i denne anden medlemsstat, nemlig den længstlevende ægtefælle, tydeligt gav udtryk for sin hensigt om at give afkald på alle krav på afdødes bo, ikke deltog i den retssag, der blev anlagt i Litauen, og var indforstået med de litauiske retters kompetence og anvendelsen af litauisk ret — for at være en arvesag med grænseoverskridende virkninger som omhandlet i forordning nr. 650/2012, på hvilken denne forordning finder anvendelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. februar 2019 — Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus mod Comune di Ostuni og Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

(Sag C-110/19)

(2019/C 182/16)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellant: Raggio di Sole Società Cooperativa Onlus

Indstævnte: Comune di Ostuni og Consorzio per L’Inclusione Sociale dell’Ats Fasano — Ostuni — Cisternino

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten (og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet, princippet om fri bevægelighed, princippet om etableringsfrihed og princippet om den frie udveksling af tjenesteydelser) til hinder for nationale bestemmelser (såsom artikel 83, stk. 9, artikel 95, stk. 10, og artikel 97, stk. 5, i den italienske lov om offentlige kontrakter), hvorefter manglende oplysning af arbejdskraftomkostningerne og omkostningerne til sikkerheden på arbejdspladsen i et bud under alle omstændigheder medfører udelukkelse af tilbudsgiveren, uden at tilbudsgiveren efterfølgende kan indrømmes muligheden for »supplering eller uddybning af forelagte bevisligheder«, også i tilfælde hvor denne oplysningspligt følger af tilstrækkeligt klare og kendte bestemmelser, og uanset om udbudsbekendtgørelsen ikke udtrykkeligt henviser til den omhandlede lovbestemte pligt til præcis oplysning?
1)

Er EU-retten (og navnlig princippet om offentlige myndigheders ret til frit at træffe beslutninger og princippet om, at de offentlige myndigheders forskellige former for tildeling og forvaltning af tjenester af almen interesse i det væsentlige er ligeværdige) til hinder for en national lovgivning (som artikel 192, stk. 2, i Codice dei contratti pubblici (lov om offentlige kontrakter), lovdekret nr. 50 af 2016), som bestemmer, at in house-tildelinger er sekundære i forhold til tildelinger, der foretages efter en udbudsprocedure ved: i) kun at give mulighed for sådanne tildelinger i tilfælde af et påvist markedssvigt på det relevante marked, og ii) under alle omstændigheder at pålægge den myndighed, der har til hensigt at foretage en intern tildeling, at give en specifik begrundelse vedrørende de fordele, som samfundet opnår ved en sådan form for tildeling.
1)

Pålægger [EU]-retten — i relation til forsinket (og/eller ufuldstændig) gennemførelse af Rådets direktiv 2004/80/EF af 29. april 2004»om erstatning til ofre for forbrydelser«, der ikke er self-executing, i den nationale retsorden, og navnlig hvad angår pligten i medfør af direktivet til at indføre en ordning for erstatning til ofre for voldsforbrydelser, hvorefter medlemsstaten i kraft af principperne i Domstolens praksis (bl.a. [dom af 9.11.1995, C-479/93,] Francovich, og [af 5.3.1996, C-49/93,] Brasserie du Pecheur og Factortame III) kan ifalde erstatningsansvar over for personer i grænseoverskridende situationer, der udgør direktivets personelle anvendelsesområde — at fastsætte et lignende ansvar hos medlemsstaten over for personer i rent interne situationer (der således er bosat i den pågældende medlemsstat), der ikke ville være blevet direkte modtagere af fordelene ved direktivets gennemførelse, men som — med henblik på at undgå en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet/princippet om forbud mod forskelsbehandling i [EU]-retten — burde og kunne have draget fordel af en udvidelse af direktivets effektive virkning (dvs. den nævnte erstatningsordning), såfremt direktivet var blevet rettidigt og fuldstændigt gennemført? Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende:
4.

Skal Kommissionens afgørelse (EU) 2017/126 af 24. januar 2017 om ændring af afgørelse 2013/448/EU for så vidt angår fastsættelsen af en ensartet, tværsektoriel korrektionsfaktor i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (2) fortolkes således, at den tværsektorielle korrektionsfaktor i forbindelse med tildelinger før den 1. marts 2017 skal anvendes i den oprindelige affattelse af artikel 4 og bilag II til afgørelse 2013/448/EU for perioden 2013-2020 og i forbindelse med mertildelinger af emissionskvoter efter den 28. februar 2017 på grundlag af en retsafgørelse på den samlede mængde yderligere tildelinger for perioden 2013-2020 eller kun på de yderligere tildelinger for perioden 2018-2020?
1)

Er princippet om, at der ved traktaten om Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, efter ændring nu traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, er indført en særlig retsorden, som er integreret i medlemsstaternes retssystemer, og som skal anvendes af deres retsinstanser, til hinder for en national lovgivning, der gør tildelingen af en dispensation for de betingelser om uddannelse og beviser, der i princippet er fastsat for adgangen til advokaterhvervet, betinget af et krav om, at den person, der ansøger om dispensation, har et tilstrækkeligt kendskab til national ret af fransk oprindelse, og dermed udelukker, at et lignende kendskab til EU-retten alene kan tages i betragtning?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) den 8. februar 2019 — Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG mod Hauptzollamt Köln

(Sag C-97/19)

(2019/C 182/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Hauptzollamt Köln

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 78, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks fortolkes således, at en toldangivelse i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede i henhold hertil skal verificeres og berigtiges på en sådan måde, at oplysningerne om klarereren erstattes af angivelsen af den person, til hvem der er blevet udstedt en importlicens for den indførte vare, og denne person repræsenteres af den person, der var angivet som klarerer i toldangivelsen, og som har fremlagt en fuldmagt fra indehaveren af importlicensen for toldstedet?

(1) EFT 1992, L 302, s. 1.
1)

Kan artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/13/EF (1) fortolkes således, at pligten til at betale en afgift eller en modydelse, der — idet den er beregnet af den samme del af omsætningen — svarer til den, der blev afkrævet i henhold til den ordning, der var gældende forud for ikrafttrædelsen af direktivet, kan opretholdes også for 1998?
3)

På linje med det i spørgsmål a) og b) anførte og under hensyntagen til appellantens udtrykkelige argumenter er nationale bestemmelser, der opretholder støtteordninger til fordel for ikke-højeffektiv kraftvarmeproduktion indtil den 31. december 2015, da i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling i EU-retten, idet dette kan være fortolkningen af den nationale italienske lovgivning i kraft af artikel 25, stk. 11, litra c), nr. 1, i lovdekret nr. 28 af 3. marts 2011, der ophævede de nævnte bestemmelser i artikel 11 i lovdekret nr. 79/1999 med virkning fra den 1. januar 2016 i stedet for fra den 19. juli 2014 (i kraft af artikel 10, stk. 15, i lovdekret nr. 102 af 4.7.2014)?
2)

Selv om bestemmelsen i artikel 25, stk. 16, i Siciliens regionallov nr. 19 af 22. december 2005 — dvs. »for at forfølge formålene i artikel 1 i regionallov nr. 12 af 5. juni 1989, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 134 i regionallov nr. 32 af 23. december 2000, godkendes en udgift på 20 000 000 EUR til dækning af de beløb, som Siciliens lokale sundhedsmyndigheder skal betale til ejerne af de dyr, der blev slagtet, fordi de blev ramt af infektionssygdomme, der spredte sig i perioden mellem 2000 og 2006, samt til dækning med hensyn til samme år af honorarer til de praktiserende dyrlæger, der deltog i saneringsaktiviteterne. For at forfølge formålene i dette stykke godkendes for regnskabsåret 2005 en udgift på 10 000 000 EUR (prognosebaseenhed 10.3.1.3.2, kapitel 417702). Med hensyn til de efterfølgende regnskabsår anvendes artikel 3, stk. 2, litra i), i regionallov nr. 10 af 27. april 1999 med senere ændringer og tilføjelser« — i princippet kan udgøre statsstøtte, der fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, kan den da imidlertid være forenelig med artikel 87 EF og 88 EF (nu artikel 107 TEUF og 108 TEUF), hvis der tages højde for de omstændigheder, som foranledigede Europa-Kommissionen til ved afgørelse C(2002)4786 af 6. december 2002 at konkludere, at bestemmelser med lignende indhold i artikel 11 i Siciliens regionallov nr. 40/1997 og artikel 7 i regionallov nr. 22/1999 var forenelige med artikel 87 EF og 88 EF, såfremt betingelserne i »EF-rammebestemmelser for statsstøtte i landbrugssektoren« i Europa-Kommissionens meddelelse 2000/C 28/02, offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 1. februar 2000, var opfyldt?
Appel iværksat den 19. februar 2019 af BTB Holding Investments SA og Duferco Participations Holding SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 11. december 2018 i sag T-100/17, BTB Holding Investments SA og Duferco Participations Holding SA mod Kommissionen

(Sag C-148/19 P)

(2019/C 182/22)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: BTB Holding Investments SA og Duferco Participations Holding SA (ved avocats J.-F. Bellis, R. Luff, M. Favart og Q. Declève)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Foreign Strategic Investments Holding (FSIH)

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 11. december 2018, BTB Holding Investments og Duferco Participations Holding mod Kommissionen (T-100/17), ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i denne sag og omkostningerne i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har med deres appel af dom T-100/17 gjort gældende, at Retten i den appellerede dom kompromitterede retten til en retfærdig rettergang, da den forudsatte, at det for at godtgøre, at Kommissionen ved [den komplekse økonomiske] vurdering af omstændighederne har begået en åbenbar fejl, der berettiger til at annullere den anfægtede afgørelse, kræves, at de beviser, som sagsøgeren har frembragt, er tilstrækkeligt stærke til, at den vurdering, der er lagt til grund for den omhandlede afgørelse, bliver usandsynlig. Appellanterne har nærmere bestemt gjort gældende, at Retten tilsidesatte principperne om bevisbyrden og princippet om ligestilling af parterne.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 6. februar 2019 — San Domenico Vetraria SpA mod Agenzia delle Entrate

(Sag C-94/19)

(2019/C 182/12)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: San Domenico Vetraria SpA

Kassationsindstævnt: Agenzia delle Entrate

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 og 6 i Rådets sjette momsdirektiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 (1) samt princippet om afgiftens neutralitet fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter udlån eller udstationering af personale fra et moderselskab til et datterselskab mod erstatning af alene den respektive omkostning er momsfrie?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 21. januar 2019 — CV mod Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

(Sag C-37/19)

(2019/C 182/07)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CV

Sagsøgt: Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 (1) og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, også hvis de betragtes hver for sig, fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning eller retspraksis, hvorefter en arbejdstager i tilfælde af arbejdsforholdets ophør ikke har krav på en finansiel godtgørelse for optjent ferie, der ikke er blevet afholdt (og for et retsinstitut såsom de såkaldte »afskaffede helligdage«, der hvad angår karakter og funktion kan sidestilles med årlig ferie), i en sammenhæng, hvor arbejdstageren ikke inden arbejdsforholdets ophør kunne håndhæve sin ret som følge af et ulovligt forhold, der kan tilskrives arbejdsgiveren (opsigelse, som en national ret ved endelig dom har erklæret ulovlig, og heraf følgende anordning om genoprettelse af arbejdsforholdet med tilbagevirkende kraft), med hensyn udelukkende til perioden fra datoen for arbejdsgiverens ulovlige adfærd til genansættelsesdagen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
1)

Skal artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 715/2007 (1) af 20. juni 2007 om typegodkendelse af motorkøretøjer med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 5 og Euro 6), om adgang til reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer fortolkes således, at en anordning i en bil, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 715/2007, er ulovlig, såfremt ventilen i udstødningsgassens retursystem (herefter »EGR-ventil«), dvs. en komponent, der med sandsynlighed vil påvirke emissionen, er konstrueret således, at den andel af udstødningsgassen, som føres tilbage, reguleres på en sådan måde, at den kun mellem 15 og 33 grader Celsius og kun under 1 000 m højde sikrer et lavt emissionsniveau, og uden for dette temperaturvindue i løbet af 10 grader Celsius og over 1 000 m højde i løbet af 250 m højde lineært reduceres til 0, hvorved der sker en forøgelse af NOx-emissionen over grænseværdierne i forordning nr. 715/2007?
C 187/49

Appel iværksat den 26. marts 2019 af Bena Properties Co. SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. januar 2019 i sag T-412/16, Bena Properties mod Rådet

(Sag C-260/19 P)

(2019/C 187/53)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Bena Properties Co. SA (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Dom af 16. januar 2019, Bena Properties mod Rådet, T-412/16, ophæves følgelig.

Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 samt de efterfølgende retsakter til gennemførelse heraf annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Det første anbringende vedrører en retlig fejl, idet Retten tilsidesatte appellantens ret til at blive hørt forud for vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger, som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder.

Det andet anbringende vedrører en retlig fejl og en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet Retten så bort fra de artikler, som appellanten har fremlagt til støtte for annullationssøgsmålet med henblik på at bevise, at appellanten ikke ydede støtte til det syriske regime.

Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl, idet Retten ikke fandt at bestemmelserne i artikel 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP, hvorefter tilhørsforhold til al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder, at den ulovlige sanktion pålægges, idet bevisbyrden samtidig vendes om.
C 187/55

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal administratif de Paris (Frankrig) den 3. april 2019 — XS mod Recteur de l'académie de Paris

(Sag C-281/19)

(2019/C 187/58)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal administratif de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XS

Sagsøgt: Recteur de l'académie de Paris

Præjudicielt spørgsmål

Udgør en fransk ordning, hvorefter der ikke tages hensyn til tidligere beskæftigelsesperioder, som er blevet tilbagelagt som ansat ved Europa-Kommissionen eller ved en EU-institution generelt i forbindelse med ændret indplacering inden for tjenestegrenen pædagogisk personale, uanset at der herefter bl.a. skal tages hensyn til forudgående erhvervsmæssig beskæftigelse som ansat ved en offentlig myndighed i en EU-medlemsstat, en tilsidesættelse af forpligtelserne ifølge og anvendelsesområdet for artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde?
5.

Skal artikel 56 TEUF og artikel 9 i direktiv 2014/67/EU fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at det med henblik på kravet om fremlæggelse af visse dokumenter ikke er tilstrækkeligt efterfølgende at fremlægge alle relevante dokumenter inde for en rimelig frist?
1)

Er en medlemsstats praksis i strid med princippet om afgiftsneutralitet og de formelle betingelser for retten til momsfradrag, når den i forbindelse med udøvelse af retten til afgiftsfradrag udelukkende tager hensyn til det tidspunkt, hvor afgiftspligten indtrådte, uden at tage i betragtning, at kontraktens opfyldelse har været genstand for en civilretlig tvist mellem parterne, som blev afgjort ved domstolene, og at fakturaen ikke blev udstedt før afsigelsen af den endelige dom?
2)

Kan det i en sammenhæng, hvor en forbruger i forbindelse med indgåelse af et lån i udenlandsk valuta ikke er blevet forevist beregninger/prognoser om den økonomiske virkning af et eventuelt valutakursudsving på de samlede aftalemæssige betalingsforpligtelser, hævdes med rette, at et kontraktvilkår om, at kursrisikoen bæres alene af forbrugeren (i kraft af det nominalistiske princip), er affattet klart og forståeligt, og at den erhvervsdrivende/banken i god tro har opfyldt sin oplysningspligt over for aftaleparten, såfremt forbrugernes maksimale gældsætningsgrad fastsat af Banca Națională a României (den rumænske nationalbank) er opgjort med henvisning til den vekselkurs, som var gældende på datoen for ydelse af lånet?
1)

Er en klagesag som omhandlet i visumkodeksens (1) artikel 32, stk. 3, vedrørende en endelig afgørelse om afslag på visum af den grund, der omhandles i visumkodeksens artikel 32, stk. 1, litra a), nr. vi), et effektivt retsmiddel som omhandlet i artikel 47 i EU’s charter om grundlæggende rettigheder under følgende omstændigheder: — i begrundelsen for afgørelsen har medlemsstaten anført: »De anses af en eller flere medlemsstater for at udgøre en trussel mod den offentlige orden, indre sikkerhed eller folkesundhed, som defineret i Schengengrænsekodeksens artikel 2, nr. 19, henholdsvis 21, eller mod en eller flere medlemsstaters internationale forbindelser« — hverken i afgørelsen eller under klagesagen anfører medlemsstaten, hvilken særlig eller hvilke særlige af de i visumkodeksens artikel 32, stk. 1, litra a), nr. vi, nævnte fire grunde, der gøres gældende mod ansøgeren — under klagesagen anfører medlemsstaten ikke andre nærmere materielle oplysninger eller nogen støtte for den eller de grunde, der ligger til grund for indsigelsen fra den anden medlemsstat (eller de andre medlemsstater)?
1)

Skal artikel 3, stk. 1, litra e), [nr. ii),] i direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (1) fortolkes således, at tegn, der udelukkende består af udformningen af en vare, a) kun kan undersøges, hvis udformningen er nødvendig for at opnå det ønskede tekniske resultat på grundlag af den grafiske gengivelse, der fremgår af registreringen, eller b) kan den relevante kundekreds’ opfattelse også tages i betragtning? Med andre ord: kan det tages i betragtning, at den relevante kundekreds ved, at den udformning, der ønskes registreret, er nødvendig for at opnå det ønskede tekniske resultat?
4)

Skal chartrets artikel 20 ff. fortolkes således, at disse regler er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, der gennemfører EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, og som er udtryk for forskelsbehandling på grund af køn, alder, formueforhold eller andre forhold, f.eks. de ejendomsforhold, der gør sig gældende for deres tidligere arbejdsgiver, af personer, der har et privatretligt krav på en arbejdsmarkedspension, i forhold til andre personer, der har et krav på en arbejdsmarkedspension, og forbyder chartret sådanne former for forskelsbehandling?
1)

Er bestemmelserne i artikel 7, 11 [og] 15 i Rådets direktiv 92/83/EØF (1) af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer samt bestemmelserne i artikel 5 i Rådets direktiv 92/84/EØF (2) af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for alkohol og alkoholholdige drikkevarer til hinder for bestemmelserne i artikel I, nr. 21, og artikel IV, stk. 1, i lovdekret nr. 54/2010 af 23. juni 2010 om en række foranstaltninger for at modvirke afgiftsunddragelse?
1.

Skal artikel 1, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (1) fortolkes således, at det personelle anvendelsesområde for dette direktiv afgrænses af artikel 2 i Rådets direktiv 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (2)?