ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål - besvarelse, der ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl - besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis - anvendelse af procesreglementets artikel 104, stk. 3

(Domstolens procesreglement, art. 104, stk. 3)

2. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter - efteropkrævning af import- og eksportafgifter - opkrævningsfrist - bogføring af det beløb, der oprindeligt blev opkrævet hos den afgiftspligtige - begreb - administrativ afgørelse inden meddelelsen om opkrævning og den egentlige opkrævning - toldmyndighedens indførelse af det pågældende beløb i regnskabsregisteret eller i andre tilsvarende fortegnelser - ingen betydning

[Rådets forordning nr. 1697/79, art. 1, stk. 2, litra c), og art. 2, stk. 1, andet afsnit]

3. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter - efteropkrævning af import- og eksportafgifter - opkrævningsfrist - foretagelse af efteropkrævningen - myndighedens første opgørelse af de skyldige afgiftsbeløb annulleret og erstattet af en anden opgørelse, der blot berigtiger den første derved, at de skyldige afgifter fastsættes til et beløb, der er mindre en det første - efteropkrævningen foretaget ved den første opgørelse

(Rådets forordning nr. 1697/79, art. 2, stk. 2)

4. Nye medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskaberne - Portugal - landbrug - fælles markedsordning - sukker - forpligtelse for Den Portugisiske Republik til for egen regning at afvikle overskudslagre - betaling af en afgift, som denne stat har pålagt erhvervsdrivende, der er i besiddelse af overskudslagre, idet de ikke har eksporteret deres lagre inden for en bestemt frist - lovlig

(Tiltrædelsesakten af 1985, art. 254, Rådets forordning nr. 3771/85, Kommissionens forordning nr. 579/86, art. 7, stk. 1)

5. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter - efteropkrævning af import- og eksportafgifter - betingelserne ifølge artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 for ikke at foretage efteropkrævning

(Rådets forordning nr. 1697/79, art. 5, stk. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tjenestemænd - ansatte ved Den Europæiske Centralbank - søgsmål - frister

(Protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, art. 36.2; ansættelsesvilkårene for de ansatte i Den Europæiske Centralbank, art. 42; Den Europæiske Centralbanks Staff Rules, art. 8.2)

2. Appel - anbringender - anbringende, der fremsættes første gang under appellen - afvisning

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

3. Appel - anbringender - urigtig bedømmelse af faktiske omstændigheder - afvisning - Domstolens prøvelsesret med hensyn til vurdering af beviserne - udelukket, medmindre de er gengivet forkert

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. Det fremgår klart af artikel 36.2 i protokollen om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, at Fællesskabernes retsinstanser, inden for de grænser og betingelser, der er fastsat i ordningen for Den Europæiske Centralbanks ansatte, har kompetence til at pådømme tvister mellem Den Europæiske Centralbank og Bankens ansatte. De nævnte betingelser for at anlægge sag for Fællesskabernes retsinstanser, som er fastsat i artikel 42 i ansættelsesvilkårene og præciseret i artikel 8.2 i Staff Rules, kræver bl.a., at sagen anlægges inden for en frist på to måneder.

( jf. præmis 15 og 16 )

2. Et anbringende, der fremføres for første gang under appellen, skal afvises. En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen imidlertid kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

( jf. præmis 22 og 23 )

3. Det fremgår af artikel 225 EF og af artikel 51 i statutten for Domstolen, at appel til Domstolen er begrænset til retsspørgsmål. Det er således alene Retten, der har kompetence til at fastlægge sagens faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor den faktiske urigtighed af Rettens konstateringer fremgår af de aktstykker, den har fået forelagt, og til at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder udgør ikke - medmindre der er tale om en forvanskning af de for Retten fremlagte beviser - et retsspørgsmål, der er undergivet Domstolens prøvelsesret.

( jf. præmis 26 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål - forelæggelse for Domstolen - national ret i artikel 234 EF's forstand - begreb - Amtsgericht, som handler i egenskab af den ret, der har ansvaret for at føre handelsregistret, og som træffer afgørelse, uden at der foreligger en retssag - ikke omfattet

(Art. 234 EF)

Sammendrag

$$Det følger af artikel 234 EF, at de nationale retsinstanser kun kan forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og hvis forelæggelsen sker med henblik på afgørelse af en retssag.

Amtsgericht Heidelberg (Tyskland) kan således ikke - i sin egenskab af den myndighed, der har ansvaret for at føre handelsregistret, og i forbindelse med en sag vedrørende registrering i registret - forelægge spørgsmål for Domstolen, når intet tyder på, at der verserer en retssag for Amtsgericht, idet Amtsgericht er den første myndighed, der skal træffe afgørelse om en registreringsbegæring, uden at denne har givet anledning til, at der er truffet en afgørelse, som der ved Amtsgericht er anlagt sag til prøvelse af.

( jf. præmis 11, 14 og 15 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel - anbringender - anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte - manglende angivelse af den påberåbte retlige fejl - formalitetsmangel

[Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Appel - anbringender - fejlagtig bedømmelse af lovligt fremlagte beviser - formalitetsmangel - afvisning - Rettens forpligtelse til at begrunde sin bedømmelse af bevismaterialet - rækkevidde

(Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1)

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand.

Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet - endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med - blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence.

( jf. præmis 18 og 19 )

2. Det er alene Retten, der har kompetence til at afgøre, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Derfor er Retten - ud over, at den er forpligtet til at overholde de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse og til at afholde sig fra at gengive beviserne forkert - ikke forpligtet til udtrykkeligt at begrunde sin bedømmelse af, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt, navnlig ikke når den finder, at disse er uden betydning eller uden relevans for sagens afgørelse.

( jf. præmis 36 og 37 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel - anbringender - formaliteten - betingelser - fremsættelse af argumenter, der også er blevet fremført for Retten - ingen betydning

[Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - ufravigelig procesforudsætning - grovheden af den pågældende institutions retsbrud - ingen betydning - krænkelse af den institutionelle ligevægt - ingen betydning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

$$1. Det fremgår af artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den kendelse, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Nævnte krav er ikke opfyldt, når appelskriftet - endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede kendelse angiveligt er behæftet med - blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten.

En appel kan imidlertid støttes på en argumentation, som allerede er blevet gjort gældende i første instans, med henblik på at godtgøre, at Retten har tilsidesat fællesskabsretten ved at forkaste de af appellanten fremførte anbringender og argumenter, således at de retsspørgsmål, der er blevet behandlet i første instans, under appellen på ny kan diskuteres, når appellanten anfægter Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten.

( jf. præmis 30 og 31 )

2. Det kriterium, som betinger realitetspåkendelse af sagsanlæg fra fysiske eller juridiske personer til prøvelse af en beslutning fra en fællesskabsinstitution, som ikke er rettet til dem, af, at de er umiddelbart og individuelt berørt af beslutningen, jf. artikel 230, stk. 4, EF, er en ufravigelig procesforudsætning, som Fællesskabets retsinstanser til enhver tid - selv af egen drift - kan efterprøve. Alvorligheden af det retsbrud, den pågældende institution foreholdes, eller af indgrebet, som måtte følge heraf, i de grundlæggende rettigheder, vil under ingen omstændigheder kunne tillade, at traktatens udtrykkelige formalitetskrav ikke anvendes.

Selv om den for Fællesskabet institutionelle opbygning karakteristiske ligevægt mellem beføjelserne i øvrigt udgør en grundlæggende traktatmæssig garanti, især for de virksomheder og sammenslutninger af virksomheder, som traktaten finder anvendelse på, kan denne udtalelse dog ikke antages at indføre et retsmiddel for enhver fysisk eller juridisk person, der finder, at en fællesskabsretsakt er blevet vedtaget i strid med princippet om institutionernes ligevægt, hvilket gælder uafhængigt af, om vedkommende sagsøger er umiddelbart og individuelt berørt af den pågældende retsakt.

( jf. præmis 39-41 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje - fremlæggelse af fællesskabsinstitutionernes juridiske tjenesters udtalelser for Domstolen - betingelser

Sammendrag

$$Det ville være til skade for den almene interesse i, at institutionerne kan indhente uafhængige juridiske udtalelser fra deres juridiske tjeneste, såfremt sådanne dokumenter kunne fremlægges under en sag for Domstolen, uden at en sådan fremlæggelse var blevet tilladt af den pågældende institution eller anordnet af denne retsinstans.

( jf. præmis 12 )
Kendelse afsagt af Domstolens Sjette Afdeling den 23. oktober 2002. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik. - Slettelse. - Sag C-374/00.



Samling af Afgørelser 2002 side I-09133



Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Parter

I sag C-374/00,

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved R. Wainwright og P. Panayotopoulos, derefter ved M. Konstantinidis, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Den Hellenske Republik ved P. Skandalou, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten [1], idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget, subsidiært ikke har underrettet Kommissionen om de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997 om ændring af direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 73, s. 5),

har

FORMANDEN FOR DOMSTOLENS SJETTE AFDELING

efter at have hørt generaladvokat S. Alber,

afsagt følgende

Kendelse

[1] Denne formulering er anvendt, fordi det i en traktatbrudssag er praksis at nævne genstanden for sagsanlægget ved så nøjagtigt som muligt at gengive de påstande, som er anført til sidst i Kommissionens stævning.

Dommens præmisser

I. Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. juli 2002 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i overensstemmelse med procesreglementets artikel 78 meddelt Domstolen, at den hæver sagen, og nedlagt påstand om, at Den Hellenske Republik i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 5, første afsnit, tilpligtes at betale sagens omkostninger.

II. Den Hellenske Republik har ved skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. august 2002 taget til efterretning, at Kommissionen hæver sagen, og har ikke fremsat nogen påstand vedrørende sagens omkostninger.

III. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 5, første afsnit, pålægges det den part, som hæver sagen, at betale sagens omkostninger, såfremt den anden part har nedlagt påstand herom i sine bemærkninger vedrørende ophævelsen af sagen. På begæring af den hævende part kan det dog bestemmes, at den anden part skal betale sagens omkostninger, hvis dette findes berettiget som følge af denne parts forhold.

IV. I det foreliggende tilfælde er sagen anlagt og senere hævet af Kommissionen som følge af Den Hellenske Republiks adfærd, idet denne først underrettede Kommissionen om de foranstaltninger, som den havde truffet for at opfylde sine forpligtelser, efter at Kommissionen havde anlagt sag.

V. Den Hellenske Republik bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

FORMANDEN FOR DOMSTOLENS SJETTE AFDELING

1) Sag C-374/00 slettes af Domstolens register.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer - arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende - ligebehandling - indkomstbeskatning - nationale bestemmelser, som begrænser adgangen til fradrag for driftstab for fysiske personer, som sideløbende udøver selvstændig erhvervsvirksomhed i den pågældende medlemsstat og har lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat - ulovlige

(EF-traktaten, art. 48 (efter ændring nu art. 39 EF))

Sammendrag

$$Traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF) er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter en fysisk person, der er hjemmehørende i og driver selvstændig erhvervsvirksomhed i medlemsstaten, i sin personlige indkomst kun kan fradrage et driftstab fra det forudgående år i et bestemt års fortjeneste, såfremt driftstabet ikke har kunnet modregnes i indkomst fra lønnet arbejde udført i en anden medlemsstat i det forudgående år, når dette medfører, at driftstab, som modregnes på denne måde, ikke kan fradrages i den skattepligtige indkomst i nogen af de berørte medlemsstater, hvorimod det kunne være fradraget, hvis den fysiske person udelukkende havde udøvet sin virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende og som lønmodtager i den medlemsstat, hvori han har bopæl. Med sådanne bestemmelser indføres der en forskellig skattemæssig behandling af skattepligtige, som udelukkende udøver hele deres virksomhed i indlandet, og de skattepligtige, som driver selvstændig erhvervsvirksomhed i samme medlemsstat, men som også har lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat.

( jf. præmis 29 og 40 samt domskonkl. )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Erstatningssøgsmål - forældelsesfrist - begyndelsestidspunkt

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); EF-statutten for Domstolen, art. 43; Euratom-statutten for Domstolen, art. 44)

2. Erstatningssøgsmål - forældelsesfrist - afbrydelse - betingelser - søgsmål om erstatning eller begæring om bevisoptagelse ved en national ret - udelukket

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF); EF-statutten for Domstolen, art. 43 og art. 46, stk. 1; Euratom-statutten for Domstolen, art. 44 og art. 47, stk. 1)

Sammendrag

1. Det fremgår af traktatens artikel 215, stk. 2 (nu artikel 288, stk. 2, EF), og af artikel 44 i Euratom-statutten for Domstolen, idet sidstnævnte bestemmelse har samme ordlyd som artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, at Fællesskabets ansvar uden for kontrakt og gennemførelsen af kravet om erstatning for det lidte tab, forudsætter, at en række betingelser med hensyn til tilstedeværelsen af en ulovlig adfærd fra fællesskabsinstitutionernes side, et faktisk tab og en indbyrdes årsagssammenhæng er opfyldt. Følgelig kan forældelsesfristen for søgsmål imod Fællesskabet om erstatning uden for kontrakt ikke begynde at løbe, før alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt, og navnlig ikke før det tab, der skal erstattes, er kendt.

( jf. præmis 29-30 )

2. Selv om artikel 43 i EF-statutten for Domstolen og artikel 44 i Euratom-statutten kun vedrører forældelsesfristens afbrydelse, fremgår det ordret af disse bestemmelser, at det i de to situationer, som bestemmelsen omhandler, er en forudsætning, at der indgives stævning til Domstolen eller Retten, for hvilke ovennævnte bestemmelser finder anvendelse i medfør af artikel 46, stk. 1, henholdsvis artikel 47, stk. 1, i nævnte statutter. Derimod kan hverken lignende søgsmål ved en national ret, dvs. en stævning med påstand om erstatning, eller en begæring om bevisoptagelse, såsom en begæring om at udmelde en sagkyndig, eller en anmodning om bevissikrende foranstaltninger, der indgives til en national ret, have en sådan afbrydende virkning.

( jf. præmis 56 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - frister - begyndelsestidspunkt - offentliggørelsesdato for den pågældende retsakt - beregning

[Domstolens procesreglement, art. 80, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 80, stk. 1, litra a), i Domstolens procesreglement, at procesfristerne beregnes således, at den dag, hvor den begivenhed, fra hvilken procesfristerne regnes, indtræffer, ikke medregnes. Denne bestemmelse skal sikre, at alle interesserede parter kan udnytte fristerne fuldt ud. Såfremt det drejer sig om en retsakt, der skal meddeles, begynder søgsmålsfristen først at løbe fra meddelelsesdagen, uanset hvilket tidspunkt meddelelsen har fundet sted. Da søgsmålsfristen er fastsat i kalendermåneder, udløber den altså ved udløbet af den dag, der i den måned, fristen fører frem til, har samme tal som den dag, fra hvilken fristen er begyndt at løbe, dvs. dagen for meddelelsen.

Dette ræsonnement må også gælde for fortolkningen af procesreglementets artikel 81, stk. 1, for så vidt angår den søgsmålsfrist, som begynder at løbe fra offentliggørelsen af retsakten. I denne bestemmelse er det omhyggeligt præciseret, at denne søgsmålsfrist i overensstemmelse med procesreglementets artikel 80, stk. 1, litra a), skal regnes »fra udløbet af fjortendedagen efter datoen for offentliggørelsen«. Efter procesreglementets artikel 81, stk. 1, får sagsøgeren altså fjorten hele dage ud over den normale søgsmålsfrist på to måneder, og den dag, fristen regnes fra, udsættes derfor til fjortendedagen efter datoen for offentliggørelsen af den pågældende retsakt.

( jf. præmis 14 og 15 )

2. Retten til effektiv retsbeskyttelse påvirkes ikke af en streng overholdelse af fællesskabsbestemmelserne vedrørende procesfrister, hvilket, i henhold til fast retspraksis, er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen. Bestemmelserne vedrørende de frister, der er gældende i henhold til artikel 80, stk. 1, litra a) og b), og artikel 81, stk. 1, i Domstolens procesreglement frembyder ikke nogen særlig vanskelig fortolkning, hvorfor det ikke kan tiltrædes, at der foreligger en undskyldelig fejltagelse fra sagsøgerens side, som kan begrunde en undtagelse fra anvendelsen af nævnte ordning.

( jf. præmis 20 og 21 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - forordning om fastsættelse af betingelserne for at videregive oplysninger fra edb-reservationssystemer - sælgeres anvendelse af edb-reservationssystemer - afvisning

(Artikel 230, stk. 4, EF; Rådets forordning nr. 2299/89, art. 6, stk. 1, litra b), nr. v), som ændret ved forordning nr. 323/1999)

Sammendrag

1. Muligheden for med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, indebærer ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt. I den forbindelse berører artikel 6, stk. 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 2299/89, som indført ved forordning nr. 323/1999 om en adfærdskodeks for edb-reservationssystemer, der fastsætter de betingelser, hvorunder en systemsælger kan videregive statistiske eller andre oplysninger fra sit edb-reservationssystem, appellanterne på grund af deres objektive egenskab af »systemsælgere« på samme måde som alle andre nuværende eller fremtidige systemsælgere, der befinder sig i samme situation, og de øvrige erhvervsdrivende på det pågældende marked, såsom luftfartsselskaber eller abonnenter, der ligeledes er omfattet af denne bestemmelse på grund af deres objektive egenskab. Den anfægtede bestemmelse indeholder begreber, der er defineret generelt og abstrakt i forordning nr. 2299/89, som affattet ved forordning nr. 323/1999, nemlig definitioner på de grupper af erhvervsdrivende, hvorpå den finder anvendelse, uden nogen henvisning til visse erhvervsdrivendes særlige situation.

Det forhold, at en bestemmelse i en retsakt kan have forskellige konkrete virkninger for de enkelte retssubjekter, som den finder anvendelse på, udelukker desuden ikke, at retsakten kan have karakter af en forordning, såfremt denne situation er objektivt bestemt.

( jf. præmis 38, 39 og 41 )

2. Rettens bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder - såsom forhold vedrørende spørgsmålet, om appellanterne blev påført en skade ved den anfægtede bestemmelse på grund af en række egenskaber, der adskilte dem fra alle andre erhvervsdrivende, som den nævnte bestemmelse finder anvendelse på, eller om gennemførelsen af den anfægtede bestemmelse for dem medførte alvorlige følger, hvilket skulle adskille dem fra alle andre erhvervsdrivende, som bestemmelsen finder anvendelse på - er ikke et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appel, medmindre de faktiske omstændigheder er gengivet forkert.

( jf. præmis 46, 47, 55 og 56 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tjenestemænd - social sikring - forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme - ulykke - begreb - accept af risiko eller uagtsomhed - ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme, art. 2, stk. 1)

Sammendrag

$$Begreberne accept af risiko og uagtsomhed henhører ikke under definitionen af begrebet ulykke i artikel 2, stk. 1, i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd. Begrebernes anvendelse i en konkret sag kan således ikke medføre, at en hændelse eller en udefrakommende begivenhed ikke anses for en ulykke, men kun, at en ulykke i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i ordningen, udelukkes fra dækning i henhold til vedtægtens artikel 73.

( jf. præmis 21 )