ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – den nationale rets kompetence – spørgsmålet, om en præjudiciel forelæggelse er nødvendig, samt de forelagte spørgsmåls relevans – den nationale rets vurdering

(Art. 267 TEUF)

2. Karteller – forbud – direkte virkning – borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade – nærmere regler for udøvelsen – anvendelse af national ret – betingelser – overholdelse af ækvivalensprincippet for regler vedrørende udøvelse af en ret i henhold til EU-retten og regler vedrørende udøvelse af en ret i henhold til national ret – overholdelse af princippet om EU-rettens effektivitet

(Art. 101, stk. 1, TEUF)

3. Karteller – konkurrencebegrænsning – aktindsigt for en person, der har lidt skade på grund af et kartel, i dokumenter i sagsakterne vedrørende en national procedure i henhold til artikel 101 TEUF – anvendelse af national ret – betingelser – overholdelse af effektivitetsprincippet – forpligtelse til at foretage en afvejning af de foreliggende interesser

(Art. 101, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 15 og 16)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 20-27)

3. EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet, er til hinder for en bestemmelse i national ret, ifølge hvilken aktindsigt i dokumenter, der indgår i sagsakterne til en national procedure vedrørende anvendelsen af artikel 101 TEUF, herunder dokumenter, der er blevet meddelt inden for rammerne af et samarbejdsprogram, for tredjemand, der ikke er part i denne procedure, og som ønsker at anlægge erstatningssøgsmål mod deltagerne i et kartel, er betinget af samtykke fra alle parterne i proceduren, uden at de nationale retter er tillagt nogen mulighed for at foretage en afvejning af de foreliggende interesser.

Det er således nødvendigt, at de nationale retter ved udøvelsen af deres kompetence til at fastslå og anvende nationale bestemmelser om retten til aktindsigt i dokumenter vedrørende de nationale procedurer for et kartel for personer, der mener at have lidt skade på grund af dette kartel, fra sag til sag kan foretage en afvejning af anmoderens interesse i at opnå aktindsigt i disse dokumenter med henblik på at forberede sit erstatningssøgsmål, henset særligt til de eventuelle andre muligheder, der står til vedkommendes rådighed, og de faktiske skadelige virkninger, en sådan adgang vil kunne give anledning til i forhold til den offentlige interesse eller andre personers legitime interesser, herunder den offentlige interesse i effektiviteten af samarbejdsprogrammerne.

(jf. præmis 30, 34, 44-46 og 49 samt domskonkl.)
Sag C-397/11

Erika Jőrös

mod

Aegon Magyarország Hitel Zrt.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Bíróság)

»Direktiv 93/13/EØF — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — en national retsinstans’ undersøgelse ex officio af, om et kontraktvilkår er urimeligt — konsekvenser, der af den nationale retsinstans skal drages af, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 30. maj 2013

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål – spørgsmål, der har en abstrakt og rent hypotetisk karakter i forhold til genstanden for tvisten i hovedsagen – afvisning (Art. 267 TEUF)

Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – formål (Rådets direktiv 93/13, art. 6, stk. 1)

Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – pligt for den nationale retsinstans til ex officio at undersøge om et vilkår i en kontrakt, der forelægges den til vurdering, er urimeligt – rækkevidde (Rådets direktiv 93/13)

EU-retten – direkte virkning – nationale procedureregler – anvendelsesbetingelser – overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet

Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – national retsinstans, der træffer afgørelse i en appelsag – den nationale retsinstans’ adgang til at foretage en undersøgelse af enhver ugyldighedsgrund, der klart fremgår af de i første instans fremlagte oplysninger, og at omkvalificere det retlige grundlag, som er blevet gjort gældende, med henblik på at fastslå, at disse kontraktvilkår er ugyldige – pligt for den nationale retsinstans til ex officio eller ved at omkvalificere kravets retlige grundlag at foretage en bedømmelse af, om de pågældende vilkår er urimelige på baggrund af de kriterier, der er fastsat i direktivet (Rådets direktiv 93/13)

Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – fastslåelse af, at et vilkår er urimeligt – rækkevidde – pligt for den nationale retsinstans til at drage alle de konsekvenser, der følger af den pågældende konstatering – pligt for den nationale retsinstans til på grundlag af objektive kriterier at foretage en bedømmelse af muligheden for, at kontrakten kan opretholdes uden det pågældende vilkår (Rådets direktiv 93/13, art. 6, stk. 1)
Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – den nationale retsinstans’ adgang til ex officio at undersøge gyldigheden af et vilkår på baggrund af ufravigelige nationale grundsætninger – virkning – pligt for den nationale retsinstans til ex officio at undersøge, om klausulen eventuelt er urimelig på baggrund af de kriterier, der er fastsat i direktivet – den nationale retsinstans’ adgang til ex officio at erklære et vilkår, der er i strid med ufravigelige nationale grundsætninger for ugyldigt – virkning – pligt for den nationale retsinstans til efter at have givet parterne mulighed for en kontradiktorisk behandling ex officio at erklære et vilkår, der anses for urimeligt på baggrund af de kriterier, der er fastsat i direktivet, for ugyldigt

(Rådets direktiv 93/13)
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en afgørelse fra en national myndighed, som udvider en brancheaftale, der indfører et bidrag inden for rammerne af en af en national myndighed anerkendt brancheorganisation og derved gør dette obligatorisk med henblik på at gøre det muligt for denne at foranstalte kommunikation, tilbud, eksterne forbindelser, kvalitetssikring, forskning og varetagelse af den pågældende branches interesser, til samtlige erhvervsdrivende i en landbrugsbranche, ikke indebærer et element af statsstøtte.

De nationale myndigheder kan ikke faktisk anvende de økonomiske midler, der hidrører fra de i hovedsagen omhandlede bidrag, til at støtte bestemte virksomheder. Det er den omhandlede brancheorganisation, der afgør anvendelsen af disse midler, som fuldt ud er forbeholdt formål, den selv har fastsat. Ligeledes er disse midler ikke konstant under de offentlige myndigheders kontrol og står ikke til rådighed for de statslige myndigheder.

Endvidere virker de offentlige myndigheder kun som et »instrument« med henblik på at gøre de bidrag, som brancheorganisationerne har indført til forfølgelse af de formål, de selv fastsætter, obligatoriske. Således kan det ikke konkluderes, hverken på grundlag af statens beføjelse til at anerkende en brancheorganisation eller på grundlag af dens beføjelse til at udvide en brancheaftale til samtlige erhvervsdrivende i en branche, at brancheorganisationens foranstaltninger kan tilregnes staten.

Endelig bliver de private midler, der anvendes af brancheorganisationerne, ikke til »offentlige midler«, blot fordi de anvendes sammen med beløb, der eventuelt stammer fra det offentlige budget.

(jf. præmis 36, 40, 41, 44 og 45 samt domskonkl.)
Inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 260, stk. 2, TEUF, bør pålæggelsen af et fast beløb i det enkelte tilfælde ske på grundlag af samtlige relevante forhold, som vedrører såvel særegenhederne ved det fastslåede traktatbrud som den holdning, der blev indtaget af den pågældende medlemsstat. I den forbindelse tildeler denne bestemmelse Domstolen et vidt skøn ved afgørelsen af, om der bør pålægges en sådan sanktion. Kommissionens påstand binder således ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag. Ligeledes er retningslinjer som dem, der er indeholdt i Kommissionens meddelelser, ikke bindende for Domstolen, men bidrager til at sikre gennemsigtigheden, forudsigeligheden og retssikkerheden i Kommissionens handlinger.

I henhold til artikel 260 TEUF bemærkes, at selve princippet om pålæggelse af et fast beløb hovedsageligt hviler på en vurdering af de konsekvenser, som den pågældende medlemsstats manglende opfyldelse af sine forpligtelser har for private og offentlige interesser, navnlig når traktatbruddet har varet ved i en lang periode efter den dom, hvorved det oprindeligt blev fastslået.

(jf. præmis 40-42)
Artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at den tillader, at en medlemsstat, som ikke er ansvarlig efter kriterierne i denne forordnings kapitel III, behandler en asylansøgning, selv om der ikke foreligger nogen omstændighed, som kan begrunde anvendelsen af den humanitære klausul i nævnte forordnings artikel 15. Denne mulighed er ikke betinget af, at den medlemsstat, der er ansvarlig i medfør af nævnte kriterier, ikke har besvaret en anmodning om at tilbagetage den berørte asylansøger.

Den medlemsstat, hvori en asylansøger befinder sig, er ikke forpligtet til at indhente en udtalelse fra De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR) under proceduren til fastlæggelse af den ansvarlige medlemsstat, når det fremgår af dokumenter fra denne organisation, at den medlemsstat, som er ansvarlig i medfør af kriterierne i kapitel III i forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, tilsidesætter de EU-retlige bestemmelser på asylområdet.

Selv om artikel 8, stk. 2, litra b), og artikel 21 i direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne foreskriver forskellige former for samarbejde mellem UNHCR og medlemsstaterne, når disse behandler en asylansøgning, finder disse regler således ikke anvendelse under proceduren til fastlæggelse af den ansvarlige medlemsstat, hvilken procedure er reguleret ved forordning nr. 343/2003, således som det præciseres i 29. betragtning til direktiv 2005/85. Der er imidlertid intet til hinder for, at en medlemsstat indhenter en udtalelse fra UNHCR, hvis den finder det hensigtsmæssigt.

(jf. præmis 45-47 og domskonkl. 2)
Artikel 3 i Rådets direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat i tilfælde af en overførsel af virksomhed fastsætter, at dynamiske bestemmelser, der henviser til kollektive overenskomster, som er forhandlet og vedtaget efter tidspunktet for overførslen, kan håndhæves over for erhververen, når denne ikke har mulighed for at deltage i forhandlingerne af sådanne kollektive overenskomster, der indgås efter overførslen.

Dette direktiv om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder har nemlig ikke kun til formål at beskytte arbejdstagernes interesser i forbindelse med overførsel af virksomheder, men skal sikre den rette balance mellem sidstnævntes interesser på den ene side og erhververens interesser på den anden side. Ved en overførsel af virksomhed fra den offentlige til den private sektor kan en dynamisk bestemmelse, der henviser til kollektive overenskomster, som er forhandlet og vedtaget efter tidspunktet for den pågældende virksomhedsoverførsel, og som skal regulere ændringer i arbejdsvilkårene i den offentlige sektor, i betydeligt omfang indskrænke det råderum, der er nødvendigt for, at en erhverver i den private sektor kan foretage tilpasninger og ændringer. En bestemmelse som denne kan derfor gøre indgreb i den rette balance mellem erhververens interesser som arbejdsgiver på den ene side og arbejdstagernes interesser på den anden side.

(jf. præmis 25, 27, 29 og 37 samt domskonkl.)
Inden for rammerne af vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger vedrørende transmissible spongiforme encephalopatier i henhold til forordning nr. 999/2001 om fastsættelse af regler for forebyggelse af, kontrol med og udryddelse af visse transmissible spongiforme encephalopatier skal afgørelser, der skal træffes efter en af procedurerne i artikel 24, i henhold til forordningens artikel 24a baseres på en relevant vurdering af de mulige risici for menneskers og dyrs sundhed og skal under hensyntagen til de foreliggende videnskabelige beviser opretholde eller, hvis det er videnskabeligt begrundet, øge beskyttelsesniveauet for menneskers og dyrs sundhed i Unionen.

Selv om der ikke i betragtningerne til forordning nr. 1923/2006 findes en forklaring med hensyn til den pågældende bestemmelses formål, fremgår det af de pågældende forarbejder, at artikel 24a var tiltænkt som en garanti for at undgå, at der i henhold til komitologiproceduren blev vedtaget foranstaltninger, som kunne svække beskyttelsesniveauet for menneskers og dyrs sundhed i Unionen. Det følger imidlertid ikke heraf, at nævnte artikel 24a udelukker enhver lempelse af tidligere præventive foranstaltninger. For det første opstiller artikel 24a i forordning nr. 999/2001 ikke som kriterium den omstændighed, at sammenligningen skal foretages i forhold til det beskyttelsesniveau, der følger af de tidligere gældende præventive foranstaltninger på området, men henviser generelt til beskyttelsesniveauet for sundheden i Unionen. For det andet fremgår det både af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 178/2002 om generelle principper og krav i fødevarelovgivningen, om oprettelse af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet og om procedurer vedrørende fødevaresikkerhed og af Domstolens praksis, at der skal foretages en revurdering af midlertidige risikostyringsforanstaltninger, som vedtages i forbindelse med videnskabelig usikkerhed, inden for en rimelig tid med henblik på at sikre, at de ikke er mere vidtgående end nødvendigt og ikke hindrer handelen mere end nødvendigt for at sikre det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, som Unionen ønsker.

Beskyttelsesniveauet for menneskers sundhed hænger derfor nøje sammen med det risikoniveau, der anses for acceptabelt i samfundet, hvilket for sin del afhænger af den videnskabelige viden, der er til rådighed på et givent tidspunkt. Det kan imidlertid, henset til udviklingen i de videnskabelige oplysninger, ikke udelukkes, at det samme beskyttelsesniveau kan opnås ved mindre restriktive foranstaltninger.

(jf. præmis 131-136)
Artikel 2, nr. 1), i direktiv 84/450 om vildledende og sammenlignende reklame, som ændret ved direktiv 2005/29, og artikel 2, litra a), i direktiv 2006/114 om vildledende og sammenlignende reklame skal fortolkes således, at begrebet reklame som defineret i henhold til disse bestemmelser omfatter brugen af et domænenavn og anvendelsen af metatags i en websides metadata i en situation, hvor domænenavnet eller metatags bestående af nøgleord (»keyword metatags«) henviser til visse produkter eller visse tjenesteydelser eller til en virksomheds firmanavn og udgør en form for tilkendegivelse, som henvender sig til potentielle forbrugere, og som over for disse giver udtryk for, at de under dette navn finder en webside med disse produkter eller tjenesteydelser eller med dette selskab.

Begrebet reklame i direktiv 84/450 og 2006/114 skal nemlig ikke fortolkes eller anvendes således, at de foranstaltninger, en erhvervsdrivende iværksætter med henblik på at fremme salget af den pågældendes varer eller tjenesteydelser, og som kan påvirke forbrugernes økonomiske adfærd og dermed berøre denne erhvervsdrivendes konkurrenter, ikke skulle være omfattet af bestemmelserne om loyal konkurrence i disse direktiver.

Registreringen af selve domænenavnet som sådan er derimod ikke omfattet af dette begreb. Der er nemlig tale om en rent formel handling, der i sig selv ikke giver potentielle forbrugere mulighed for at få kendskab til domænenavnet, og som dermed ikke kan påvirke disses valg.

(jf. præmis 39, 43, 48-53 og 60 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, sammenholdt med artikel 1, stk. 4, i direktiv 84/5 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, skal fortolkes således, at den blandt de forpligtelser, som pålægges medlemsstaterne ved denne bestemmelse, ikke inkluderer forpligtelsen til at oprette et organ, der sikrer erstatning til de personer, som bliver ramt af trafikulykker, i det tilfælde, hvor de personer, der er ansvarlige for skaderne, havde tegnet en forsikring, som dækkede deres erstatningsansvar for motorkøretøjerne, men forsikringsgiveren i mellemtiden er blevet insolvent. Intervention fra et sådant organ skal nemlig udelukkende anses for en sidste udvej, der kun skal finde anvendelse i tilfælde, hvor skaderne forårsages af et uidentificeret køretøj eller et køretøj, for hvilket den i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 omhandlede lovpligtige forsikring ikke er tegnet. Et tilfælde med forsikringsgiverens insolvens udgør derimod ikke en af de særlige situationer, der er klart identificeret.

(jf. præmis 30, 32, 33 og 35 samt domskonkl.)
Foranstaltninger, som er nødvendige for at retablere normal trafik, og som vedtages i medfør af artikel 29 i direktiv 2001/14 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur, herunder ophævelse af kanaler, kan ikke anses for direkte at vedrøre den væsentlige funktion i form af tildeling af kanaler som omhandlet i samme direktivs artikel 14, stk. 2, og som skal overdrages til et uafhængigt tildelingsorgan. Der er snarere tale om enkeltstående foranstaltninger, som skal vedtages i hastetilfælde for at imødekomme en specifik situation og sikre, at rettighederne til kapacitet i form af kanaler reelt kan udøves af modtageren i overensstemmelse med køreplanen. Vedtagelsen af sådanne foranstaltninger henhører derfor under trafikforvaltningen og er ikke underlagt uafhængighedskravet, således at en infrastrukturforvalter, der også er jernbanevirksomhed, kan overdrages sådanne funktioner.

Selv om ophævelsen af kanaler i tilfælde af trafikforstyrrelser ikke anses for en væsentlig funktion, skal en nytildeling af disse imidlertid anses for at være en del af de væsentlige funktioner, som kun kan udøves af en uafhængig forvalter eller af et tildelingsorgan, i det omfang, i modsætning til trafikforvaltningen, som ikke indebærer nogen beslutningstagning som omhandlet i bilag II til direktiv 91/440 om udvikling af Fællesskabets jernbaner, en nytildeling kræver en beslutningstagning vedrørende tildeling af kanaler.

(jf. præmis 34 og 36-38)
På konkurrenceområdet kan et datterselskabs adfærd tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder.

Retten har begået en retlig fejl, idet den har begrænset sig til at behandle beviselementerne for hver enkelt af datterselskaberne, og idet den ikke har behandlet anbringendet om anfægtelse af kvalifikationen af moderselskabet og dets datterselskaber som en enkelt virksomhed i henhold til artikel 81 EF.

(jf. præmis 26-29)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser og kvalifikationsbeviser – national lovgivning, der udelukker delvis adgang til et lovreguleret erhverv i værtsmedlemsstaten – restriktion – berettigelse – folkesundheds- og forbrugerbeskyttelsesformål – hensyntagen til størrelsen af forskellen mellem aktivitetsområderne

(Art. 49 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36, art. 4, stk. 2, og art. 14, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der udelukker delvis adgang til det i værtsmedlemsstaten lovregulerede erhverv som fysioterapeut for en statsborger i denne medlemsstat, der i en anden medlemsstat har opnået et kvalifikationsbevis, som f.eks. massør/medicinsk bademester, der giver ham ret til i denne anden medlemsstat at udøve en del af den virksomhed, som er omfattet af fysioterapeuterhvervet, når forskellen mellem aktivitetsområderne er så stor, at det reelt er nødvendigt at gennemføre en samlet uddannelse for at få adgang til fysioterapeuterhvervet.

En sådan national lovgivning kan således gøre det vanskeligere eller mindre attraktivt at udøve den frie etableringsret og kan ikke begrundes i tvingende almene hensyn. Selv om erhvervet som fysioterapeut, og følgelig erhvervet som massør, uanset hvilken type, ikke henhører under sektoren for egentlige lægelige erhverv, men under det paramedicinske område, kan dette område, som dækker en bred vifte af virksomhed af forskelligartet karakter, for det første ikke pr. definition unddrages ordningen for gensidig anerkendelse af lovregulerede erhverv, som fastlagt i EU-retten. For det andet tildeles modtageren af ydelser, leveret af en massør/medicinsk bademester, rent faktisk den særlige årvågenhed, som må kræves af hensyn til sundhedsbeskyttelsen. Derfor går det ikke blot ud over, hvad der er nødvendigt for opnå formålet om beskyttelse af forbrugerne, men også ud over, hvad der er påkrævet af hensyn til sundhedsbeskyttelsen, at udelukke selv en delvis adgang til fysioterapeuterhvervet i de tilfælde, hvor lighedsgraden af de to erhverv i hjemlandet og værtsmedlemsstaten er sådan, at de kan kvalificeres som »sammenlignelige« og dermed som »det samme erhverv« som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer. I sådanne sager kan lakuner i ansøgerens uddannelse i forhold til uddannelsen i værtsmedlemsstaten reelt afhjælpes ved anvendelse af udligningsforanstaltningerne i direktivets artikel 4, stk. 1, der sikrer en fuldstændig indslusning af vedkommende i værtsmedlemsstatens erhvervssystem.

I de sager, som ikke er omfattet af direktiv 2005/36, idet forskellen mellem aktivitetsområderne er så stor, at det reelt er nødvendigt, at ansøgeren gennemfører en samlet uddannelse for i en anden medlemsstat at kunne udøve den virksomhed, som han ellers er kvalificeret til at udføre, udgør et sådant krav derimod et forhold, som objektivt set kan afskrække en ansøger fra at udøve denne virksomhed i værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 28-33 og 35 samt domskonkl.)