De anfægtede rådsforordninger fortsatte alle som betingelse for udøvelse af fiskeri i medlemsstaternes 200-sømile-zone fra fartøjer, der sejler under spansk flag, at der om bord forefindes en licens, der er udstedt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, og at de tilladte fangstkvoter overholdes. Hver af de pågældende forordninger har en begrænset gyldighedsperiode, hvorfor den relevante forordning skifter fra sag til sag under hensyn til tidspunktet for de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tiltalen. Indholdsmæssigt indeholder de pågældende forordninger imidlertid ikke afvigelser af betydning for behandlingen af nærværende præjudicielle sager. I øvrigt må det tages i betragtning, at det af de nationale retter forelagte spørgsmål omhandler de midlertidige EF-foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne som helhed. Den seneste af de her omhandlede forordninger (forordning nr. 1569 af 1. 6. 1981) adskiller sig imidlertid på visse punkter fra de øvrige forordninger; jeg skal senere komme nærmere ind på denne omstændighed.

Hvad dernæst angår de »tidligere folkeretlige forpligtelser«, som ifølge de tiltalte medfører, at de nævnte forordninger er ugyldige, henvises der i præmisserne til forelæggelsesdommene fra Tribunal de grande instance de Bayonne til Genève-konventionen af 29. april 1958 om fiskeri på det åbne hav og bevarelse af dets levende rigdomskilder, London-konventionen af 9. marts 1964 om fiskeri og den franskspanske fiskeriaftale af 20. marts 1967, dvs. præcis de samme retskilder, som blev påberåbt i de tidligere sager, og som Domstolen allerede har haft lejlighed til at gennemgå i de nævnte domme af 8. december 1981.

Det skal bemærkes, at Domstolen i disse domme fastslog, at det hverken er »nødvendigt at undersøge, om bestemmelserne i London-konventionen, som ifølge ordlyden kun finder anvendelse i området indtil 12 sømil fra basislinjerne, eventuelt ligeledes gælder i området mellem 12 og 200 sømil, eller om den midlertidige EF-bevaringsordning opfyldte betingelserne — som f.eks. den forudgående høring — ifølge Genève-konventionen«. Denne opfattelse tog udgangspunkt i den omstændighed, at »den midlertidige ordning, som Fællesskabet har indført i medfør af sine egne bestemmelser, indgår i det samarbejde, der er indledt mellem Fællesskabet og Spanien for dels at løse problemerne i forbindelse med bevaringsforanstaltningerne og udvidelsen af fiskerizonerne, dels gensidigt at sikre fiskerne adgang til de farvande, der omfattes af sådanne foranstaltninger. Dette samarbejde trådte under hensyn til det stadigt voksende behov for foranstaltninger til bevarelse af havets biologiske ressourcer og den generelle udvikling i folkeretten på havfiskeriområdet i stedet for den tidligere gældende ordning i disse fiskerizoner«. Domstolen sluttede heraf, at den midlertidige EF-ordning »indgik ... i den gradvise udformning af det nye samarbejde mellem Fællesskabet og Spanien på havfiskeriområdet, som erstattede den tidligere gældende fiskeriordning for det åbne hav«, hvorfor »spanske fiskere ikke kan påberåbe sig tidligere folkeretlige forpligtelser mellem Frankrig og Spanien til støtte for, at de af Fællesskabet udstedte midlertidige forordninger ikke finder anvendelse, når disse to grupper af bestemmelser er uforenelige« (jfr. præmisserne 17-20 til Crujeiras Tomeog Yurrita-dommen; jfr. tilsvarende præmisserne 29-31 til Arbelaiz-Emazabel-dommen).

Under hensyn til denne praksis — som selv om den omhandler bestemte forordninger i virkeligheden vedrører den midlertidige fiskeriordning som helhed, som Fællesskabet har anvendt over for spanske fartøjer siden 1977 — mener jeg ikke, det er nødvendigt at gentage de betragtninger, som jeg fremførte i mit forslag til afgørelse af 15. september 1981 i sagerne 180, 181 og 266/80 (Sml. 1981, s. 2984), og som jeg har gentaget i mit forslag til afgørelse af 27. maj 1982 i sagerne 137-140/81. Videre hviler Domstolens to domme af 8. december 1981 på et solidt grundlag, og de forelæggende retter har ikke fremført nye omstændigheder med hensyn til forholdet mellem den i den pågældende periode gældende EF-fiskeriordning og de »tidligere folkeretlige forpligtelser«. Derfor mener jeg, at nærværende sager bør afgøres efter samme retningslinjer som i Domstolens tidligere praksis, både hvad angår spørgsmålet om forordningernes gyldighed og spørgsmålet, om forordningerne kan gøres gældende over for spanske fiskere.