De to præjudicielle sager, som dette forslag til afgørelse vedrører, rejser på nyspørgsmålet om, inden for hvilke grænser medlemsstaterne i henhold til fællesskabsretten kan træffe individuelle foranstaltninger til udvisning af andre medlemsstaters statsborgere, som er omfattet af reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsfriheden.

De faktiske omstændigheder, der er fælles for de to sager, er de belgiske myndigheders afslag på at lade to franske statsborgere opholde sig på deres område. En af disse — nemlig Adoui — ansøgte efter at være rejst ind i Belgien ved ansøgning indgivet den 3. juni 1980 de kommunale myndigheder i Liège om udstedelse af en opholdstilladelse. Men hendes ansøgning blev afslået ved afgørelse meddelt den 15. oktober 1980 med følgende begrundelse: »Personlig adfærd ... som gør hendes ophold uønsket af hensyn til den offentlige orden: arbejder i en bar, som er mistænkt for usædelighed, og hvor servitricerne stiller sig til skue i vinduet og har mulighed for at gå i enrum med kunden«. Det blev følgelig pålagt Adoui at forlade landet inden 14 dage.

Efter først at have adlydt dette påbud vendte den pågældende tilbage til Belgien i den følgende måned og underrettede de kommunale myndigheder herom. Den 27. november 1980 fik hun på ny påbud om at forlade landet inden 4 dage; hun reagerede ved at indgive en ansøgning om, at sagen blev forelagt Det rådigvende nævn for Udlændinge. Myndighederne i Liège afslog imidlertid at forelægge sagen for nævnet, da de mente, at klagen var indgivet for sent, og de fornyede påbuddet om at forlade landet. På dette stadium indstævnede Adoui under en hastesagsprocedure indledt den 27. januar 1981 den belgiske stat og de ovennævnte kommunale myndigheder for tribunal de Liège og nedlagde her påstand om, at det blev pålagt de to sagsøgte at udstede opholdstilladelse til hende for en periode på 5 år, og at det blev forbudt dem at træffe nogen foranstaltning for at tvinge hende til at forlade Belgien, i hvert fald så længe der ikke var truffet afgørelse om ansøgningen om opholdstilladelsen.

Den anden franske statsborger i sagen — Cornuaille — havde for sit vedkommende indgivet en ansøgning om tilladelse til at tage ophold af længere ubestemt varighed in Belgien, men havde ikke modtaget noget svar. Kontoret for udlændinge, som af politiet var blevet underrettet om, at sagsøgeren var servitrice og mistænkt for usædelighed, havde henvendt sig til Det rådgivende nævn for Udlændinge for at få en udtalelse før en eventuel udvisning inden for rammerne af den politik, der på dette tidspunkt førtes med hensyn til prostitutionsmiljøet. Efter nogle proceduremæssige spørgsmål, som medførte en betydelig forsinkelse i sagens behandling, afgav nævnet den 11. december 1980 en udtalelse til fordel for udvisning.

Derpå indstævnede den pågældende under en hastesagsprocedure den belgiske stat for tribunal de Liège og nedlagde påstand om, at der blev tilkendt hende ret til en opholdstilladelse, og at udvisningen ikke blev gennemført, før resultatet af den strafferetlige undersøgelse forelå, eller i hvert fald ikke før der havde fundet en egentlig kontradiktorisk sagsbehandling sted for Det rådgivende nævn for Udlændinge.

I de to ovennævnte sager har tribunal de Liège ved to særskilte kendelser af 8. maj 1981 på sagsøgernes anmodning forelagt Domstolen et usædvanligt stort antal præjudicielle spørgsmål i medfør af EØF-traktatens artikel 177. Disse spørgsmål, der er identiske i de to sager, er opdelt i to grupper: spørgsmålene i den første gruppe (14) har til formål at få afklaret begrebet offentlig orden i traktatens artikler 48 og 56, mens spørgsmålene i den anden gruppe (15) har til formål at opnå nærmere oplysninger om, hvilke processuelle garantier, der skal gælde for udlændinge under de nationale administrative procedurer i henhold til Rådets direktiv 64/221 af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed.

Lad mig bemærke, at man kan betvivle visse af disse spørgsmåls betydning for afgørelsen af hovedsagerne; den måde, de er formuleret på, synes desuden ofte at lægge Domstolen et bestemt svar i munden. Desværre har den nationale dommer anset det for hensigtsmæssigt at gentage næsten hele den detaljerede række spørgsmål, som sagsøgernes forsvarere foreslog ham, og som er blevet forelagt Domstolen en bloc, som forelæggelseskendelserne viser. En mere omhyggelig udvælgelse af de virkelig væsentlige spørgsmål og en direkte inddragelse af rettens ansvar med hensyn til deres affattelse ville i højere grad have opfyldt formålet i artikel 177, nemlig samarbejde mellem de nationale retter og Fællesskabsdomstolen.