ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48.

Jeg er naturligvis klar over, at fotografiet ud over at være et kunstnerisk udtryk også er en teknisk proces, der gør det muligt at gengive et billede af virkeligheden til formål, der ikke har noget at gøre med opfyldelsen af kulturelle behov eller behov inden for underholdning, hvilket begrunder, at de udelukkes fra den nedsatte momssats. Dette gælder f.eks. pasfotos, fotografier, der dokumenterer ulykkessteder eller hændelser til forsikringsformål, fotografier af ejendomme med henblik på salg eller udlejning, lægefaglige fotografier osv. Disse fotografier leveres dog normalt ikke på de vilkår, der er opstillet i bilag IX, del A, nr. 7), til direktiv 2006/112. Den eneste bemærkelsesværdige undtagelse er efter min opfattelse pasfotos. Denne kategori af fotografier er imidlertid tilstrækkelig nem at identificere på grundlag af objektive kriterier til, at den let kan udelukkes fra anvendelsen af den nedsatte momssats, uden at retssikkerheden eller afgiftsneutraliteten berøres.
46.

På denne baggrund er det min opfattelse, at denne bestemmelse ikke kan have indvirkning på beregningen af familieydelsen, i hvert fald for så vidt angår den foreliggende sag. Her skal det bemærkes, at tiende betragtning til forordning nr. 883/2004 udtrykkeligt anfører, at »[p]rincippet om, at visse forhold eller begivenheder, der er opstået på en anden medlemsstats område, skal behandles, som om de var indtrådt på den medlemsstats område, hvis lovgivning finder anvendelse, [dog ikke] bør […] påvirke princippet om sammenlægning af forsikrings-, beskæftigelses- eller bopælsperioder eller perioder med selvstændig erhvervsvirksomhed, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, med perioder, som er tilbagelagt efter den kompetente medlemsstats lovgivning« ( 11 ). Dette er netop det princip, der var fastsat i artikel 72 i forordning nr. 1408/71, som Domstolen anvendte i dommen af 15. december 2011, Bergström (C-257/10, EU:C:2011:839, præmis 52), og som nu er indeholdt i artikel 6 i forordning nr. 883/2004.
10.

Ley sobre responsabilidad civil y seguro en la circulación de vehiculos a motor (lov om erstatningsansvar og forsikring for motorkøretøjer), kodificeret ved Real Decreto Legislativo 8/2004 (kongeligt lovdekret nr. 8/2004) af 29. oktober 2004 ( 8 ), bestemmer i artikel 1 i den udgave, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder: »På grund af den risiko, der er forbundet med at føre et køretøj, er føreren heraf ansvarlig for person- eller tingsskade indtruffet som følge af kørslen. I tilfælde af personskade fritages føreren alene for dette ansvar, hvis vedkommende fører bevis for, at denne skade udelukkende skyldes den skadelidte eller skyldes force majeure, som ikke vedrører kørslen eller køretøjets funktion; force majeure anses hverken for at omfatte mangler ved køretøjet eller svigt eller brud på køretøjets mekanismer eller dele. I tilfælde af tingsskade er føreren ansvarlig over for tredjemand, når føreren er civilretligt ansvarlig i medfør af bestemmelserne i artikel 1902 ff. i Código Civil [den spanske civillovbog], artikel 109 ff. i Código Penal [den spanske straffelov] og bestemmelserne i denne lov. Hvis både fører og skadelidte har optrådt uagtsomt, fordeles ansvaret rimeligt, og erstatningsbeløbet deles i forhold til den enkelte parts del af ansvaret. Køretøjets ejer, hvis vedkommende ikke er identisk med føreren, er ansvarlig for person- og tingsskade forårsaget af føreren, når ejeren er knyttet til føreren på en af de måder, som er fastsat i artikel 1903 i civillovbogen og artikel 120, stk. 5, i straffeloven. Dette ansvar bortfalder, når den nævnte ejer fører bevis for, at vedkommende har udvist den grad af agtpågivenhed, som forventes af en bonus pater, for at forebygge skaden. Ejeren, hvis vedkommende ikke er identisk med føreren, af et køretøj, som ikke er dækket af den lovpligtige ansvarsforsikring, er civilretligt ansvarlig sammen med føreren for person- og tingsskader forårsaget af det nævnte køretøj, medmindre ejeren fører bevis for, at køretøjet er blevet frastjålet ham.«
58.

Det blev netop fastslået i Eurogate Distribution-dommen, at disse »varer var […] omfattet af toldoplagsproceduren indtil deres genudførsel, og det er ubestridt, at der ikke var nogen risiko for, at varerne blev optaget i Unionens økonomiske kredsløb« ( 23 ). Som tidligere nævnt forekommer den sidste sætning at give anledning til tvivlen hos den forelæggende ret, som har fortolket den således, at det er tilstrækkeligt at påberåbe sig denne risiko for at kunne fastslå, at varerne er optaget i Unionens økonomiske kredsløb.
23.

I denne henseende bemærkes imidlertid, at det af retspraksis følger, at når spørgsmål, som er forelagt af nationale retter, vedrører fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse, er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse i virkeligheden har til formål at få Domstolen til at træffe afgørelse ved hjælp af en konstrueret tvist eller at afgive responsa om generelle eller hypotetiske spørgsmål, at den fortolkning af EU-retten, der anmodes om, ikke har nogen forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller at Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en relevant besvarelse af de forelagte spørgsmål ( 5 ).
23.

Den forelæggende ret nærer tvivl om, hvorvidt det af Tribunal Supremo (øverste domstol) udtalte synspunkt er foreneligt med EU-retten. I denne henseende bemærker den forelæggende ret først og fremmest, at en undersøgelse fra 2016 vedrørende arbejdsstyrken i Spanien viste, at 53,7% af overarbejdstimerne ikke registreres. Endvidere bekræfter to rapporter (af henholdsvis 31.7.2014 og 1.3.2016) fra Dirección General de Empleo del Ministerio de Empleo y Seguridad Social (generaldirektoratet for beskæftigelse under arbejds- og socialministeriet), at det for at afklare, om der er udført overarbejde, er nødvendigt at have nøjagtigt kendskab til antallet af udførte arbejdstimer; dette er baggrunden for, at arbejdstilsynet begyndte at kræve indførelsen af et system til registrering af den daglige arbejdstid, idet dette betragtes som den eneste foranstaltning til at bevise eventuelle overskridelser af de fastsatte maksimumsgrænser i referenceperioden. Endvidere bemærker den forelæggende ret, at den af Tribunal Supremo (øverste domstol) anlagte fortolkning af den spanske lovgivning i praksis ville føre til, at arbejdstagerne ikke har et afgørende bevismiddel til at godtgøre udførelsen af arbejdstimer, der overstiger vedkommendes almindelige arbejdsdag, og at arbejdstagerrepræsentanterne ikke har et brugbart middel til at kontrollere overholdelse af reglerne, med den yderligere konsekvens, at det overlades arbejdsgiveren at have kontrol eller ej med, at arbejdstiden og hvileperioder overholdes.
Beskyttelsen af lokaliteter er fastsat i habitatdirektivets artikel 6, stk. 1-3, således:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.«
73.

Afslutningsvis er alternative værdiansættelsesmetoder ofte nødvendige at anvende under omstændigheder, hvor importørerne ikke kan give de nødvendige oplysninger og den nødvendige dokumentation til at beregne transaktionsværdien. EU-toldmyndighederne har ikke nogen mulighed for at pålægge erhvervsdrivende i tredjelande at give sådanne oplysninger. Det forekommer mig at være et legitimt incitament til at give sådanne oplysninger, at der alene tages hensyn til rabatter ved værdiansættelser i henhold til artikel 29, og hvor sådanne rabatter er godtgjort.
40.

Det skal også erindres, at artikel 21, stk. 1, i direktiv 2008/9 indfører en frist, inden for hvilken tilbagebetalingsmedlemsstaten skal give ansøgeren meddelelse om beslutningen om at imødekomme eller afvise tilbagebetalingsanmodningen efter modtagelse af de ønskede oplysninger i medfør af direktivets artikel 20, stk. 1, eller hvis den ikke har modtaget noget svar på anmodningen. Det kan derfor siges, at artikel 21 i direktiv 2008/9 derfor ikke er til hinder for, at medlemsstaten godkender en tilbagebetaling af moms på trods af, at ansøgeren ikke besvarede en anmodning om supplerende oplysninger. Dette udgør yderligere bevis for, at fristen i artikel 20, stk. 2, ikke skulle være præklusiv i den forstand, at manglende overholdelse heraf automatisk indebærer, at fradragsretten er fortabt.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Amtsgericht Norderstedt (byretten i Norderstedt, Tyskland) forelagte spørgsmål således:

»Artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at det sted, hvor en forbruger skal tilbyde en erhvervsdrivende en forbrugsvare, der er købt ved fjernsalg, med henblik på afhjælpning eller omlevering, skal fastlægges af den nationale ret i lyset af alle de relevante omstændigheder i den sag, der er indbragt for den. I denne henseende skal det sted, hvor varen skal stilles til rådighed, kunne sikre afhjælpning eller omlevering uden vederlag, inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen.

Artikel 3, stk. 3, første afsnit, i direktiv 1999/44, sammenholdt med direktivets artikel 3, stk. 4, er ikke til hinder for, at en forbruger skal lægge ud for omkostningerne til fremsendelse og/eller returnering, så længe dette ikke udgør en økonomisk byrde, som afskrækker forbrugeren fra at påberåbe sig sine rettigheder.

Artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i direktiv 1999/44, sammenholdt med artikel 3, stk. 5, andet led, skal fortolkes således, at en forbruger, der har underrettet sælgeren om en mangel, er berettiget til at hæve aftalen, hvis sælgeren ikke har taget skridt – herunder givet oplysninger om, hvor varen skal stilles til rådighed for at kunne blive bragt i overensstemmelse – i form af afhjælpning eller omlevering i henhold til direktivets artikel 3, stk. 3, medmindre den manglende overensstemmelse kun er uvæsentlig eller ikke er blevet godtgjort.«
49.

I så henseende skal det indledningsvis præciseres, at medlemsstaterne i henhold til affaldsdirektivets artikel 6, stk. 4, kan fastlægge kriterier for affaldsfasens ophør. Ganske vist kan de i henhold til denne bestemmelse træffe afgørelse fra sag til sag, men det betyder ikke, at medlemsstaterne kun må træffe individuelle afgørelser for visse former for affald eller visse affaldsindehavere. Derimod minder artikel 6, stk. 4, andet punktum, medlemsstaterne om, at disse afgørelser skal meddeles Kommissionen i henhold til direktivet om tekniske standarder og forskrifter ( 23 ), såfremt det nævnte direktiv kræver dette. Det nævnte direktiv gælder imidlertid ikke for afgørelser i konkrete sager, men for udkast til tekniske forskrifter. Kriterier for affaldsfasens ophør for visse former for affald vil i princippet være omfattet heraf. Derudover er sådanne kriterier langt mere nyttige for en korrekt og ensartet anvendelse af affaldsretten end en begrænsning til individuelle afgørelser.
Denne forordnings artikel 3, stk. 1-3, bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.«
59.

Desuden ville en opdeling af en ansøgning i en del, der er sket i ond tro, og en anden, der er sket i god tro, skabe et incitament til at ansøge om registrering af varemærker for en større kreds af varer og tjenesteydelser, end det er berettiget ved de faktiske hensigter vedrørende brugen. Man behøvede da ikke at frygte en ulempe for et faktisk benyttet varemærke, hvis den onde tro blev opdaget. Joaquín Nadal Estebans anbringende i retsmødet bekræfter denne risiko. Han hævder nemlig, at han kun ansøgte om registrering af sit varemærke for klasse 25 og 35, fordi der ikke skulle betales yderligere gebyrer for dette. Hvis han havde vidst, at hans ansøgning om registrering for klasse 39 ville bortfalde i tilfælde af ansøgning i ond tro for disse klasser, ville han ikke have ansøgt herom.
Artikel 78 fastslog:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse[n] er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger« ( 5 ).
Låneaftalens afsnit I.4, som også fremgår af det af notaren officielt bekræftede dokument, har følgende ordlyd:

»Parterne har – med henblik på bilæggelse af enhver tvist vedrørende opgørelsen eller med henblik på opfyldelse af et krav fra banken, med henblik på at fastsætte det udestående beløb eller enhver anden gæld på et givet tidspunkt ifølge det pågældende dokument, med henblik på at fastsætte den reelle dato for udbetalingen af midlerne og den dato, hvorpå en gæld forfalder, samt enhver anden oplysning eller omstændighed, der er nødvendig for direkte tvangsfuldbyrdelse – givet udtryk for deres vilje til at forpligte sig til at acceptere ethvert officielt bekræftet dokument udstedt i overensstemmelse med debitors konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber som bevismiddel med beviskraft.

I tilfælde af manglende betaling af hovedstolen eller de dertil knyttede renter og omkostninger, eller i tilfælde af, at betalingen ikke er i overensstemmelse med indholdet i aftalen, fungerer såvel nærværende dokument som det officielt bekræftede dokument udstedt i overensstemmelse med debitors konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber følgelig som bevis for gælden og de udestående renter og omkostninger på et givet tidspunkt, som dermed lægges til grund for tvangsfuldbyrdelsen, samt for de ovenfor nævnte omstændigheder. Parterne bekræfter ved underskrivelsen af nærværende aftale deres forpligtelse til at acceptere det nævnte bevisdokument.

I tilfælde af, at der på bankens foranledning indledes en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, anmoder parterne eller skyldneren den notar, der har bekræftet nærværende dokument, eller en på anden vis kompetent notar, om, på grundlag af debitorernes konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber, og efter gennemgang af bilagene, i et notardokument at bekræfte størrelsen på det udestående beløb og de dertil knyttede renter og omkostninger eller enhver anden gæld i forbindelse hermed, som udspringer af det ovenfor nævnte lån, samt de ovenfor nævnte omstændigheder og oplysninger, idet de giver tilladelse til, at bankhemmeligheden ophæves i forbindelse med disse oplysninger.«
60.

I den forbindelse vil jeg blot tilføje, at den omstændighed, at en del af en gavl på den gamle bygning blev bevaret i den nye bygning, er uden betydning inden for rammerne af den foreliggende bedømmelse. Som jeg har forstået det, blev denne del af bygningen først fjernet for efterfølgende at blive integreret i den nye bygning. Efter min opfattelse kan begrebet »bygning« som omhandlet i momsdirektivets artikel 12, stk. 2, første afsnit, ikke på grundlag af nogen rimelig fortolkning heraf udvides til at omfatte et element af den gamle bygning, der blot senere blev integreret i eller anvendt til den nye bygning, uden nogensinde at have været grundfæstet. Til trods for, at konturerne af dette begreb var genstand for nogen diskussion mellem parterne, ser jeg derfor intet formål med at komme nærmere ind på dette spørgsmål, da det er af ringe relevans for den foreliggende sag.
Artikel 16 og 18 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29/EU af 25. oktober 2012 om minimumsstandarder for ofre for kriminalitet med hensyn til rettigheder, støtte og beskyttelse og om erstatning af Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som i en retsorden som den i hovedsagen omhandlede i tilfælde af ændring af sammensætningen af retten i første instans, for hvilken offeret er blevet ført som vidne, fastsætter en procedure, hvorefter den tiltalte kan modsætte sig oplæsning af referaterne af afhøringen af offeret og således kræve en fornyet afhøring af offeret, navnlig når offeret er et afgørende vidne, hvis vidneudsagn vil kunne danne grundlag for, om den tiltalte kendes skyldig eller uskyldig.

Når den tiltalte på grundlag af denne nationale lovgivning kræver en ny afhøring af offeret, har de nationale kompetente myndigheder pligt til i henhold til artikel 22 i direktiv 2012/29 at foretage en individuel vurdering med henblik på at fastslå dette offers specifikke behov og i givet fald det omfang, hvori offeret kunne tilbydes de specifikke beskyttelsesforanstaltninger, som er fastlagt i dette direktivs artikel 23 og 24. Under disse omstændigheder tilkommer det de nationale retter at sikre sig, at de nævnte foranstaltninger ikke krænker retten til en retfærdig rettergang som omhandlet i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller retten til et forsvar som omhandlet i chartrets artikel 48, stk. 2.
42.

Dette betyder helt klart, at medlemsstaterne ikke har ret til at sanktionere opkøbere, der beslutter at undlade at fratrække de beløb, der er skyldige som tillægsafgift, i den mælkepris, der betales til producenterne, og at forsøge at opnå betaling af beløbene på anden måde. Det følger imidlertid ganske logisk og som en konsekvens af disse vurderinger, at medlemsstaterne ikke har ret til at sanktionere de opkøbere, der træffer en sådan beslutning, ved at underkaste dem andre former for ufordelagtig behandling som f.eks. forskelsbehandling, når uudnyttede kvoter skal fordeles, eller når der skal ske fordeling af den afgift, der er opkrævet for overskudsproduktion ( 19 ). Det ville være i strid med det forhold, at artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 3950/92 blot – for at bruge generaladvokat La Pergolas ord – omhandler en mulighed, og at der ikke kan »blive tale om at sanktionere undladelsen af at benytte den« ( 20 ). Herved skal »sanktionere« – vil jeg blot tilføje – forstås i den bredeste mulige forstand.
Det fremgår af den i hovedsagen omhandlede afgørelse, at ministeriet foretog en samlet vurdering af A’s og hendes ægtefælles forhold og fulgte de retningslinjer, som jeg beskrev ovenfor. Det lagde bl.a. til grund, at A er født og opvokset i Tyrkiet, hvor hun ligeledes har gået i skole, at hun og hendes ægtefælle kommunikerer på tyrkisk eller kurdisk, og at A’s sjældne besøg i Danmark ikke har været egnede til at skabe tilknytning til Danmark. Med hensyn til B’s forhold konstaterede ministeriet, at han er født og opvokset i Tyrkiet, at han er kommet til Danmark på et sent tidspunkt, idet hans første indrejse fandt sted i 1999, at han før dette tidspunkt har levet sammen med A i Tyrkiet i et længere tidsrum, og at han siden det nævnte tidspunkt har haft hyppige ophold i sit hjemland af en varighed, der kunne være på indtil tre måneder, at han stadig har nære familiemedlemmer (forældrene og to søskende) i Tyrkiet, at fire andre søskende opholder sig i Danmark, at han ganske vist har tilknytning til det danske arbejdsmarked, men at denne i betragtning af karakteren og varigheden af de forskellige arbejder, han har bestridt, eller som han for nærværende bestrider, i Danmark, ikke af en sådan art, at det svækker hans store tilknytning til Tyrkiet, at ægtefællernes situation med hensyn til, at de har været gift tidligere og derpå er blevet skilt og siden gift igen, efter at B har opnået tidsubegrænset opholdstilladelse, med betydelig styrke taler imod, at der foreligger en større tilknytning til Danmark ( 27 ), eftersom det nye ægteskab med den oprindelige ægtefælle viser, at B har bevaret sin tilknytning til A og sit hjemland. Hvad ægteparrets børn angår konstaterede ministeriet, at de alle er født i Tyrkiet, hvor de begyndte deres liv, før de sluttede sig til deres far i Danmark; to er nu myndige; det kan derfor antages, at de har bevaret deres sproglige, kulturelle og familiemæssige bånd til Tyrkiet; eftersom ægteparrets børn allerede levede adskilt fra deres mor, var det ægtefællernes valg at dele familien, således at A kunne vende tilbage til Tyrkiet med sine to yngste børn, idet en sådan situation ikke er i strid med artikel 8 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950.
66.

Eftersom toldkodeksens artikel 53, stk. 1, derfor tillader – og endda pålægger – toldmyndighederne at træffe »alle nødvendige foranstaltninger […] for at få afklaret situationen vedrørende varer, for hvilke der ikke inden for de i artikel 49 fastsatte frister er blevet påbegyndt toldbehandling med henblik på deres angivelse til en toldmæssig bestemmelse eller anvendelse« ( 26 ), må det være tilladt at fremlægge tilsagnsfakturaen og eksporttilsagnscertifikatet i forbindelse med denne procedure inden for den af toldmyndighederne fastsatte frist eller senest inden frigivelsen af varen for at undgå enhver risiko for omgåelse.