Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 8. februar 1990. - GIOVANNI CABRAS MOD INSTITUT NATIONAL D'ASSURANCE MALADIE-INVALIDITE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL DU TRAVAIL DE BRUXELLES - BELGIEN. - SOCIAL SIKRING - YDELSER VED INVALIDITET - KUMULATIONSREGLER - TILBAGESOEGNINGSKRAV. - SAG 199/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-01023



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Domstolen er i denne sag blevet anmodet om en praejudiciel afgoerelse vedroerende reglerne om sammenlaegning af socialsikringsydelser og foelgerne af en ny beregning af ydelserne .

2 . Giovanni Cabras har arbejdet i Italien i en periode af 635 uger og i Belgien i 506 uger . Som uarbejdsdygtig siden 19 . september 1972 har han siden 1 . oktober 1973 oppebaaret invalidepension i disse to lande .

3 . Den belgiske lovgivning er af A-typen ( dvs . at ydelsernes stoerrelse ikke er afhaengig af laengden af de tilbagelagte forsikringsperioder ), hvorimod den italienske lovgivning er af B-typen ( dvs . at stoerrelsen af ydelserne er afhaengig af laengden af de tilbagelagte pensionsperioder ).

4 . Ifoelge artikel 40, stk . 1, i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 med senere aendringer (( jfr . bilag I til forordning ( EOEF ) nr . 2001/83, EFT 1983, L 230, s . 6 ) )) fandt forordningens artikel 46 anvendelse ved fastsaettelsen af ydelserne til Cabras . Den italienske ydelse blev beregnet i overensstemmelse med reglerne om sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, jfr . artikel 46, stk . 2 . Den belgiske ydelse blev beregnet alene paa grundlag af nationale lovbestemmelser, hvorefter Cabras fik udbetalt fuld pension . Den belgiske socialsikringsinstitution, Institut national d' assurance maladie-invalidité ( herefter benaevnt "INAMI ") anvendte herefter en national antikumulationsregel og nedsatte den fulde belgiske pension med den italienske ydelse .

5 . Der er intet, der tyder paa, at Cabras anfaegtede den oprindelige beregning af den ydelse, han havde ret til, eller anvendelsen af den belgiske antikumulationsregel . Hvad han anfaegter, er den senere afgoerelse om en ny beregning af den belgiske ydelse og gennemfoerelsen af denne afgoerelse med tilbagevirkende gyldighed . Den nye beregning af den belgiske ydelse skete paa grundlag af foelgende omstaendigheder .

6 . I tidens loeb blev saavel de italienske som de belgiske ydelser tilpasset under hensyntagen til de stigende leveomkostninger . Den italienske ydelse steg saerlig voldsomt, hvilket tilsyneladende skete paa grund af en fejlfortolkning af de italienske bestemmelser om indeksregulering . Ydelsen, der oprindelig, pr . 1 . oktober 1973, var fastsat til en sats svarende til 51 BFR pr . dag, naaede den 1 . august 1981 op paa en sats svarende til 377 BFR . I denne periode blev ogsaa den belgiske ydelse indeksreguleret, men ved anvendelsen af antikumulationsreglen blev der ikke taget hensyn til stigningen i den italienske ydelse . INAMI fradrog fortsat det samme beloeb som i 1973, selv om den italienske ydelse, som dannede grundlag for dette fradrag, var syvdoblet . I realiteten var INAMI afskaaret fra at tage hensyn til stigningen i den italienske ydelse, naar henses til artikel 51, stk . 1, i forordning nr . 1408/71, der bestemmer, at saafremt stoerrelsen af ydelser aendres med en bestemt procentdel eller et bestemt beloeb som foelge af stigninger i leveomkostningerne, "finder en saadan aendring direkte anvendelse paa de ydelser, der er fastsat efter bestemmelserne i artikel 46, uden at der behoever foretages fornyet beregning i henhold til den naevnte artikel ."

7 . Med virkning fra 1 . juli 1982 blev den gaeldende belgiske lovgivning aendret, saaledes at Cabras som foelge af sin aegtefaelles indtaegter ikke laengere blev betragtet som forsoerger . De belgiske ydelser blev derfor nedsat . Uheldigvis for Cabras gjorde dette forhold det ogsaa muligt for INAMI at foretage en ny beregning af hans ydelser, jfr . artikel 46, og at tage stigningen i den italienske ydelse i betragtning ved anvendelsen af den belgiske antikumulationsregel . INAMI var berettiget hertil, idet aendringen af den belgiske lovgivning udgjorde en aendring af "reglerne for fastsaettelse eller beregning af ydelser", jfr . artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 . Det kan forekomme ejendommeligt, at de kompetente belgiske myndigheder i adskillige aar var afskaaret fra at tage stigningen i den italienske ydelse i betragtning ved anvendelsen af deres antikumulationsregel, men blev berettiget til at tage saadanne stigninger i betragtning, blot fordi lovgivningen blev aendret . Det er imidlertid resultatet af artikel 51, stk . 1 og 2, i forordning nr . 1408/71, hvilket er i overensstemmelse med Domstolens fortolkning af disse bestemmelser i sagen Sinatra mod FNROM ( 7/81, Sml . 1982, s . 137 ), og i sagen Cinciuolo mod INAMI ( 104/83, Sml . 1984, s . 1285 ).

8 . Resultatet heraf var, at Cabras' belgiske ydelse blev nedsat i dobbelt forstand . For det foerste blev den nedsat, fordi han ikke laengere kunne anses for forsoerger; for det andet blev den nedsat, fordi INAMI var berettiget til fra ydelsen at fradrage den fulde regulerede italienske ydelse . Cabras' situation blev yderligere forvaerret af, at INAMI oenskede, at den nye beregning skulle traede i kraft med tilbagevirkende gyldighed fra den 1 . juli 1982, da aendringen af den belgiske lovgivning traadte i kraft . Afgoerelsen om den nye beregning af ydelserne til Cabras blev imidlertid foerst meddelt ham den 23 . februar 1984 . Som foelge heraf har INAMI til hensigt at tilbagesoege de for meget udbetalte beloeb i den paagaeldende periode . Det drejer sig om over 60 000 BFR .

9 . Herefter anlagde Cabras ved tribunal du travail de Bruxelles sag til proevelse af afgoerelsen om ny beregning af hans ydelser samt af afgoerelsen om tilbagesoegning af det for meget udbetalte beloeb . Tribunal du travail har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :

"1 ) Udgoer det teoretiske beloeb, jfr . artikel 46, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, en absolut graense, der aldrig kan overskrides, heller ikke selv om den teoretiske pension, ved anvendelse af en lovgivning af type A, svarer til den nationale pension?

Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, maa det afgoeres, om det er foreneligt med Traktatens artikel 51, at det krav, der i én medlemsstat stiftes i henhold til faellesskabsretten, fuldt ud absorberes af det krav, som i en anden medlemsstat staar alene efter national ret .

Saafremt spoergsmaalet besvares benaegtende, maa det afgoeres, hvorledes reguleringskoefficienten beregnes i tilfaelde, hvor kun en af de udbetalte ydelser er fastsat i henhold til bestemmelserne i stk . 1 .

2 ) Naar en institution i en medlemsstat regulerer en vandrende arbejdstagers situation paa grundlag af artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71, og der herved sker en forringelse af arbejstagerens rettigheder - idet der tages hensyn til den ydelse, som udbetales af en anden medlemsstat, hvor der ikke foretages en ny beregning - er institutionen da berettiget til med tilbagevirkende gyldighed at tilbagesoege uretmaessigt udbetalte beloeb, som skyldes anvendelsen af faellesskabsretten ( artiklerne 46 og 51 i forordning nr . 1408/71 ), eller maa den give afkald paa tilbagesoegning, jfr . artikel 112 i forordning nr . 574/72, saafremt den anden stats institution - der skal udbetale den ydelse, der ikke reguleres - ikke er i restance med et beloeb, der kan stilles til den foerste institutions raadighed?"

Foerste spoergsmaal

10 . Inden behandlingen af de specifikke problemer, det foerste spoergsmaal rejser, finder jeg det hensigtsmaessigt kort at gennemgaa bestemmelserne i artikel 46 vedroerende beregningen af ydelser, da det kun er muligt at forstaa logikken i stk . 3, hvis man har sat sig ind i opbygningen af artikel 46 .

11 . Artikel 46, stk . 1, finder anvendelse, naar en person har ret til ydelser, uden at det er noedvendigt at tage forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater i betragtning . Institutionen i den paagaeldende medlemsstat skal i henhold til foerste afsnit beregne ydelsen paa grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til medlemsstatens lovgivning . Den skal ogsaa, jfr . andet afsnit, beregne den ydelse, der skal udbetales i henhold til ordningen om sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, jfr . artikel 46, stk . 2, litra a ) og b ). Det er kun det hoejeste af disse to beloeb, der skal tages i betragtning .

12 . Artikel 46, stk . 2, vedroerer den situation, hvor en person kun har ret til ydelser, hvis forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater tages i betragtning . I saa fald beregner institutionen i den foerste medlemsstat det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikringsperioder tilbagelagt i de forskellige medlemsstater i virkeligheden var blevet tilbagelagt i den paagaeldende medlemsstat (( artikel 46, stk . 2, litra a ) )). Derefter fastsaettes det faktiske beloeb for ydelsen paa grundlag af det teoretiske beloeb efter forholdet mellem laengden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning, og den samlede laengde af alle de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i de andre medlemsstater (( artikel 46, stk . 2, litra b ) )). Hvis X har arbejdet i ti aar i en medlemsstat A og i tyve aar i en anden medlemsstat B, ville han saaledes, selv om han ifoelge lovgivningen i medlemsstat A ikke havde ret til pension paa grundlag af en forsikringsperiode paa ti aar, i medlemsstat A have ret til en tredjedel af den ydelse, som han ville have oppebaaret, hvis han havde arbejdet 30 aar i denne medlemsstat . Den her beskrevne metode gaar som bekendt under betegnelsen sammenlaegning og forholdsvis beregning .

13 . Under visse omstaendigheder kan dette system foere til en uberettiget sammenlaegning af ydelser . Det skulle imidlertid ikke kunne ske, saafremt samtlige ydelser er forholdsmaessigt beregnet ifoelge artikel 46, stk . 2, fordi ydelserne i saa fald pr . definition er beregnet i forhold til laengden af de tilbagelagte forsikringsperioder . Problemet med uberettiget sammenlaegning opstaar kun, naar en eller flere ydelser beregnes i henhold til artikel 46, stk . 1, navnlig i forbindelse med en lovgivning af type A, hvorefter der undertiden kan udbetales fuld pension paa grundlag af en forholdsvis kort forsikringsperiode .

14 . Det er netop med henblik paa denne situation, at man udvidede artikel 46 med stk . 3, der lyder saaledes :

"Med det hoejeste af de i medfoer af stk . 2, litra a ), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb som oevre graense har den paagaeldende ret til summen af de efter reglerne i stk . 1 og 2 beregnede ydelser .

For saa vidt det i foregaaende afsnit omhandlede beloeb overskrides, skal hver institution, som anvender stk . 1, regulere sin ydelse med et beloeb svarende til forholdet mellem det omhandlede ydelsesbeloeb og summen af de i henhold til bestemmelserne i stk . 1 fastsatte ydelser ."

15 . Umiddelbart forekommer denne bestemmelse indviklet og vanskelig at forstaa . Hvis man imidlertid betragter den i lyset af opbygningen af artikel 46, som beskrevet ovenfor, er bestemmelsen ganskel enkel . Den indeholder to led . I foerste afsnit fastsaettes en oevre graense for de ydelsesbeloeb, som den paagaeldende kan oppebaere i forskellige medlemsstater . I andet afsnit indfoeres en mekanisme, der skal sikre, at den oevre graense ikke overskrides . Beskrivelsen af mekanismen er ikke saerlig klar . Men, endnu en gang, det er ret nemt at forstaa, hvordan den fungerer, hvis man ser paa opbygningen af artikel 46 . Udgangspunktet er, at alle de forholdsmaessigt beregnede ydelser, jfr . artikel 46, stk . 2, ikke skal nedsaettes, da de pr . definition er beregnet i forhold til laengden af tilbagelagte forsikringsperioder . Alene de ydelser, der er beregnet i henhold til foerste afsnit af artikel 46, stk . 1, skal nedsaettes, fordi det, som allerede fremhaevet, er disse ydelser, der giver anledning til uberettiget sammenlaegning . Hvis den oevre graense i henhold til foerste afsnit i artikel 46, stk . 3, skal overholdes, er det klart, at hele det beloeb, hvormed denne graense overskrides, skal fradrages fra de ydelser, der er fastsat i henhold til foerste afsnit i artikel 46, stk . 1 . Hvis der kun er en institution, der udbetaler en saadan ydelse, maa den fradrage hele det beloeb, hvormed graensen overskrides, fra denne ydelse . Denne loesning blev fastslaaet af Domstolen i sag 323/86, ( Collini mod ONPTS, Sml . 1987, s . 5489 ), og INAMI handlede i overensstemmelse hermed i Cabras' tilfaelde . Den indviklede formulering i andet afsnit af artikel 46, stk . 3, skyldes i virkeligheden, at bestemmelsen ogsaa skal daekke de mere indviklede situationer, der opstaar, naar mere end en institution udbetaler ydelser beregnet i henhold til foerste afsnit i artikel 46, stk . 1 . I saa fald skal bestemmelsen fordele nedsaettelsen mellem de beroerte institutioner . Naar der kun er en institution, der udbetaler denne form for ydelser, er en saadan fordeling naturligvis unoedvendig .

16 . Jeg haaber, at det klart fremgaar af min gennemgang af de omtalte bestemmelser, at der ikke kan vaere nogen tvivl, hvis vi begraenser os til at se paa fortolkningen af artikel 46, stk . 3, hvilket derimod ikke gaelder spoergsmaalet om bestemmelsens gyldighed . I et tilfaelde som det her foreliggende var INAMI som den eneste institution, der skulle udbetale en ydelse beregnet i henhold til artikel 46, stk . 1, foerste afsnit, forpligtet til fra denne ydelse at fradrage hele det beloeb, hvormed det hoejeste teoretiske var overskredet .

17 . Cabras har imidlertid gjort gaeldende, at artikel 46, stk . 3, hvis bestemmelsen fortolkes saaledes, er i strid med Traktatens rtikel 51 . Han har navnlig anfoert, at de forsikringsperioder, han har tilbagelagt i Italien, ikke godskrives ham, idet den belgiske ydelse nedsaettes med det fulde beloeb af den italienske ydelse . Socialsikringsmaessigt er han ikke bedre stillet end en arbejdstager, som udelukkende har vaeret beskaeftiget i Belgien . For at raade bod paa denne paastaaede uretfaerdighed har han foreslaaet en saerlig loesning, som skulle goere det muligt for ham at oppebaere en del af den italienske ydelse .

18 . Den italienske regering har fremfoert tilsvarende argumenter, idet den yderligere har anfoert, at INAMI ved fra den belgiske ydelse at fradrage det fulde beloeb af den italienske ydelse har tilsidesat "proportionalitetsprincippet", som ligger til grund for beregningsmetoden i artikel 46, stk . 3 . Den italienske regering har ogsaa foreslaaet en saerlig loesning, der foerer til samme resultat som den af Cabras foreslaaede, skoent den afviger en smule herfra . Efter den italienske regerings opfattelse skal den belgiske ydelse nedsaettes med en justeringskoefficient i form af en broek, hvor taelleren er "det hoejeste teoretiske beloeb", og naevneren summen af de to ydelser .

19 . Trods de af Cabras og den italienske regering ( som begge under retsmoedet kritiserede de uheldige virkninger af artikel 46 ) fremfoerte argumenter mener jeg, at det fremgaar klart af, hvad jeg allerede har sagt, at beregningsmetoden i artikel 46 er logisk og sammenhaengende . Formaalet er hovedsagelig at sikre, dels at en vandrende arbejdstager i overensstemmelse med Traktatens artikel 51 ikke stilles ringere, fordi han har arbejdet i forskellige medlemsstater, dels at ingen af de beroerte institutioner kommer til at baere en urimelig byrde . Som allerede paavist kan en arbejdstager under visse omstaendigheder opnaa uberettigede fordele ved en sammenlaegning af ydelser, navnlig naar en af ydelserne ikke er afhaengig af laengden af de tilbagelagte forsikringsperioder . Det var derfor hensigtsmaessigt at begraense muligheden for sammenlaegning af ydelser . Den i artikel 46, stk . 3, fastsatte oevre graense er ikke udtryk for smaalighed, idet arbejdstageren har ret til det hoejeste beloeb, han ville have oppebaaret, hvis samtlige forsikringsperioder var blevet tilbagelagt i en af de medlemsstater, hvori han har arbejdet . Det er her uden betydning, at den i artikel 46, stk . 3, fastsatte oevre graense i Cabras' tilfaelde svarer til den pension, han har ret til i henhold til belgisk lovgivning, saaledes at han ikke oppebaerer tillaegsydelser for de i Italien tilbagelagte forsikringspesrioder . Dette forhold er kun relevant, saafremt man gaar ind for Cabras' opfattelse, hvorefter en person, som har arbejdet i flere medlemsstater, har ret til supplerende ydelser paa grundlag af de i hver medlemsstat tilbagelagte forsikringsperioder . Denne forudsaetning er imidlertid fejlagtig . Den stoettes paa den tanke, at en person, som har arbejdet i flere medlemsstater, i henhold til Traktatens artikel 51, for saa vidt angaar socialsikring, boer vaere bedre stillet end en person, som udelukkende har vaeret beskaeftiget i en og samme medlemsstat . En saadan opfattelse er givet urigtig, idet det ifoelge artikel 51 alene kraeves, at foerstnaevnte person ikke stilles ringere end sidstnaevnte .

Andet spoergsmaal

20 . Dette spoergsmaal vedroerer navnlig artikel 112 i forordning ( EOEF ) nr . 574/72 med senere aendringer ( jfr . bilag II til Raadets forordning nr . 2001/83, EFT 1983, L 230, s . 6 ), som lyder saaledes :

"Dersom en institution enten direkte eller gennem en anden institution har foretaget udbetalinger med urette, og tilbagesoegning af de udbetalte beloeb ikke er mulig, skal de paagaeldende beloeb afholdes endeligt af den foerstnaevnte institution, undtagen hvor udbetalingen af det urigtigt udbetalte beloeb er fremkaldt ved svigagtig adfaerd ."

21 . Denne bestemmelse kan kun forstaas rigtigt, hvis man ser den i den sammenhaeng, hvori den indgaar . Den henhoerer under afsnit VI i forordning nr . 574/72 med overskriften "Forskellige bestemmelser ". Artiklerne 111 og 112 udgoer en del af dette afsnit under overskriften "De sociale sikringsinstitutioners tilbagsoegning af uberettiget modtagne beloeb samt regreskrav fremsat af sociale forsorgsmyndigheder ". Artikel 111, stk . 1 og 2, bestemmer i det vaesentlige, at naar en socialsikringsinstitution har udbetalt ydelser, som overskrider det beloeb, modtageren er berettiget til, kan den over for enhver anden medlemsstats institution, som udbetaler ydelser til samme modtager, kraeve det for meget udbetalte beloeb tilbageholdt og overfoert til sig .

22 . Cabras udleder af ordlyden af artikel 112 og af dens naboskab med artikel 111, at INAMI under de foreliggende omstaendigheder ikke kunne tilbagesoege de beloeb, der var udbetalt for meget mellem den 1 . juli 1982 og den 23 . februar 1984 .

23 . Hvorledes artikel 112 end skal forstaas ( og jeg indroemmer gerne, at dette spoergsmaal kan rejse en vis tvivl ), kan jeg ikke se, hvordan bestemmelsen kan have den af Cabras tillagte mening . Jeg stoetter min opfattelse paa foelgende betragtninger .

24 . For det foerste skal der ifoelge forordningerne nr . 1408/71 og nr . 574/72, som fremhaevet af INAMI, kun ske en samordning af de nationale lovgivninger, og den af Cabras foreslaaede fortolkning kan vanskeligt forenes med begrebet samordning . Forordningerne har ikke indfoert en faelles socialsikringsordning, og der bestaar fortsat vaesentlige saavel formelle som materielle forskelle mellem de nationale ordninger . Naar henses hertil, ville det vaere ulogisk, hvis Faellesskabet forsoegte at indfoere en regel om fastsaettelse af de omstaendigheder, hvorunder medlemsstaternes kompetente institutioner er afskaaret fra at tilbagesoege fejlagtigt udbetalte beloeb . Disse spoergsmaal er principielt forbeholdt national lovgivning .

25 . Hvis det for det andet antages, at lovgiver havde oensket at indfoere en saadan bestemmelse, tvivler jeg paa, at man ville have placeret den under overskriften "Forskellige bestemmelser" i forordning nr . 574/72, der udelukkende indeholder gennemfoerelsesbestemmelser til forordning nr . 1408/71 . En saa vaesentlig materiel bestemmelse ville ganske givet have vaeret placeret i forordning nr . 1408/71 selv .

26 . Ifoelge artikel 45, stk . 1, i forordning nr . 574/72, som fandt anvendelse i henhold til forordningens artikel 49, stk . 1, var INAMI for det tredje forpligtet til at udbetale ydelserne som foreloebige ydelser . Selve begrebet "foreloebige ydelser" indebaerer muligheden for, at ydelserne kan tilbagesoeges, hvis det viser sig, at modtageren ikke havde ret til dem .

27 . For det fjerde stoettes Cabras' fortolkning paa en urigtig opfattelse af raekkevidden af og formaalet med artikel 111 i forordning nr . 574/72 . Artikel 111, stk . 1 og 2, giver mulighed for, at en institution, som har udbetalt for meget, kan kraeve, at en institution i en anden medlemsstat tilbageholder det for meget udbetalte beloeb foerst i de endnu ikke erlagte ydelser, der af institutionen udbetales den paagaeldende modtager, og dernaest i alle andre beloeb, som institutionen udbetaler ham . Det ville vaere urimeligt at antage, at der kun bestaar denne mulighed for at tilbagesoege for meget udbetalte beloeb fra en person, der er undergivet faellesskabsretten, og at en institution ikke raader over mere direkte muligheder for tilbagesoegning, for eksempel ved at tilbageholde for meget udbetalte beloeb i de ydelser, den selv udbetaler, eller ved at indbringe spoergsmaalet for en kompetent national ret . Dette synspunkt stoettes - for saa vidt det er noedvendigt - af anvendelsen af ordet "kan" i artikel 111, stk . 1 og 2 . Formaalet med artikel 111 er udelukkende at lette samarbejdet mellem de forskellige medlemsstaters institutioner, for saa vidt angaar tilbagesoegning af for meget udbetalte beloeb . Bestemmelsen regulerer ikke udtoemmende fremgangsmaaden ved tilbagesoegning af disse beloeb . Jeg er klar over, at denne opfattelse er i strid med Domstolens dom i sagen Fanara mod INAMI ( 111/80, Sml . 1981, s . 1269 ), hvori Domstolen udtalte, at artikel 111 "regulerer udtoemmende spoergsmaalet om tilbagesoegning af for meget udbetalte beloeb, for saa vidt angaar de sociale sikringsydelser, der skal udredes til en arbejdstager, som har faaet udbetalt foreloebige ydelser i medfoer af artikel 45, stk . 1, i forordning nr . 574/72" ( praemis 14, Sml . s . 1281 ). Anvendelsen af ordet "udtoemmende" skal forstaas i forbindelse med den konkrete sag . Jeg mener, at det alene skal opfattes saaledes, at det ikke ved national lovgivning kan bestemmes, at saldoen, saafremt de beloeb, der endnu ikke er erlagt af en udenlandsk institution, er hoejere end det for meget udbetalte beloeb, under visse omstaendigheder ikke skal udbetales til den paagaeldende person .

28 . For det femte kan artikel 112, selv om der anlaegges en ordlydsfortolkning, ikke vaere til megen nytte for Cabras, fordi bestemmelsen kun finder anvendelse, naar "tilbagesoegning af de udbetalte beloeb ikke er mulig ". En institution har mindst fire muligheder for at tilbagesoege for meget udbetalte beloeb, nemlig : a ) institutionen kan, jfr . artikel 111, stk . 1, i forordning nr . 574/72, over for en udenlandsk institution kraeve det for meget udbetalte beloeb tilbageholdt i endnu ikke erlagte ydelser til samme modtager; b ) institutionen kan jfr . artikel 111, stk . 2, kraeve det paagaeldende beloeb tilbageholdt i andre beloeb, som denne institution udbetaler modtageren; c ) institutionen kan tilbageholde beloebet i ydelser, som den selv udbetaler til den paagaeldende modtager; d ) institutionen kan anlaegge sag ved en kompetent national ret . I den foreliggende sag forekommer alene den foerste tilbagesoegningsprocedure udelukket . Det kan ganske vist i Cabras' navn haevdes, at udtrykket "ikke er mulig" i artikel 112 faktisk vedroerer den situation, at det er umuligt at tilbagesoege det for meget udbetalte beloeb ved hjaelp af den foerste metode . Jeg mener imidlertid, at forfatterne af forordning nr . 574/72 ville have udtrykt det klart i stedet for at anvende den noget vage formulering "tilbagesoegning af det udbetalte beloeb ikke er mulig ".

29 . Hvis man ikke kan tillaegge artikel 112 den af Cabras foreslaaede betydning, kan man rejse spoergsmaalet, hvorledes den da skal fortolkes . Det kan ikke naegtes, at bestemmelsen er ret uklar, og Domstolens praksis kan ikke umiddelbart afklare problemet, da Domstolen tilsyneladende ikke har taget stilling til bestemmelsen . Det er for at fjerne den tvivl, som artikel 112' s ordlyd rejser, at Domstolen har forelagt Kommissionen en raekke skriftlige spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 112 og af den tidligere tilsvarende bestemmelse . Domstolen har navnlig spurgt Kommissionen, om den er i besiddelse af forberedende retsakter, der kan give et fingerpeg om forfatternes hensigt med bestemmelsen .

30 . Kommissionens besvarelse af disse spoergsmaal har ikke fuldstaendig fjernet al tvivl hos mig, for saa vidt angaar den noejagtige betydning af artikel 112, men den har absolut vaeret til en vis hjaelp . Det fremgaar saaledes, at det foerst i den sidste fase af forhandlingerne blev besluttet at indfoeje artikel 112 . Det er ikke saerlig overraskende og kan udmaerket vaere grunden til, at artikel 112 ligesom ikke helt passer ind i systemet . Det fremgaar ogsaa, at forslaget om at indfoeje artikel 112 i forordningen blev fremsat foerste gang under et moede i Revisionsudvalget, et organ der i henhold til artikel 78 i forordning nr . 4 ( org . ref .: JO 1958, s . 597 ) hovedsagelig har til opgave at bistaa Den Administrative Kommission for Socialsikring af Vandrende Arbejdstagere ved opstillingen af de aarlige regnskaber i forbindelse med de forskellige bestemmelser i forordning nr . 3 ( org . ref .: JO 1958, s . 561 ) vedroerende beloeb, der er udbetalt af en institution i en medlemsstat, og som refunderes af en institution i en anden medlemsstat . Dette forhold bekraefter, hvad jeg allerede har anfoert vedroerende fortolkningen af artikel 112, idet det forekommer ganske usandsynligt, at et saadant organ skulle oenske at indfoere en materiel regel om fastsaettelse af betingelserne for, at en modtager af socialsikringsydelser fritages for pligten til at tilbagebetale for meget udbetalte beloeb . Det er langt mere sandsynligt, at et saadant organ forsoeger at afgoere, hvilken af institutionerne i de forskellige medlemsstater der skal baere tabet, naar der er udbetalt for meget, og det er umuligt at tilbagesoege det for meget udbetalte beloeb, navnlig paa grund af modtagerens doed eller insolvens eller ved udloebet af den for tilbagesoegning fastsatte frist . Det er i det vaesentlige den fortolkning, som Kommissionen har foreslaaet i sin besvarelse af Domstolens spoergsmaal, og det er efter min opfattelse den rigtige fortolkning . Det fjerner imidlertid ikke enhver usikkerhed om fortolkningen af artikel 112, idet det fortsat er uklart, hvorledes forbeholdet vedroerende svigagtig adfaerd skal forstaas . Jeg er dog overbevist om, at bestemmelsen ikke kan tillaegges den af Cabras foreslaaede betydning, og at det ikke var hensigten, at bestemmelsen skal anvendes paa situationer af den her foreliggende art .

31 . Inden jeg slutter, skal jeg tilfoeje en sidste bemaerkning . Selv om artikel 112 i forordning nr . 574/72 efter min mening ikke stoetter Cabras' opfattelse i den foreliggende sag, mener jeg, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning under visse omstaendigheder kan afskaere en institution fra at tilbagesoege fejlagtigt udbetalte beloeb . Jeg skal naevne to eksempler, som er fiktive, idet de paagaeldende bestemmelser ikke er paaberaabt i den foreliggende sag .

32 . For det foerste bestemmer artikel 49, stk . 2, i forordning nr . 574/72, at "i tilfaelde af, at ydelsen nyberegnes, ... underretter den institution, som har truffet afgoerelse herom, straks den paagaeldende ...". Naar en institution uden rimelig grund foerst foretager en ny beregning med en vis forsinkelse eller ikke straks underretter den paagaeldende om resultatet heraf, saaledes at denne i mellemtiden fortsat i god tro modtager ydelsen til en hoejere sats, kan der foreligge omstaendigheder af en saadan art, at afgoerelsen ikke boer traede i kraft, foer den meddeles den paagaeldende . For det andet bestemmer artikel 49, stk . 1, i forordning nr . 574/72, at gennemfoerelsesforordningens artikel 45 finder tilsvarende anvendelse, hver gang der foretages en ny beregning af ydelserne, jfr . artikel 51, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 . Ifoelge artikel 45, stk . 1, i forordning nr . 574/72 kan en institution derfor vaere forpligtet til at udbetale foreloebige ydelser; ifoelge artikel 45, stk . 4, "underretter (( institutionen )) straks ansoegeren herom og goer ham samtidig udtrykkeligt opmaerksom paa, at afgoerelsen er af foreloebig karakter ...". Saafremt disse bestemmelser ikke overholdes, er det igen klart, at der kan opstaa et spoergsmaal om beskyttelse af den berettigede forventning .

33 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at de af tribunal du travail de Bruxelles forelagte spoergsmaal besvares saaledes :

"1 ) Naar den kompetente institution i en medlemsstat anvender forbuddet mod dobbeltydelser i artikel 46, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, er det forhold, at 'det hoejeste ... beregnede teoretiske ydelsesbeloeb' , jfr . artikel 46, stk . 3, foerste afsnit, svarer til den ydelse, der skal udbetales alene i henhold til den for institutionen gaeldende nationale lovgivning, ikke til hinder for, at institutionen nedsaetter denne ydelse for saaledes at sikre, at det samlede beloeb af de ydelser, den paagaeldende person oppebaerer, ikke overstiger det hoejeste teoretiske beloeb .

2 ) Artikel 46, stk . 3, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 er ikke i strid med Traktatens artikel 51, idet bestemmelsen i et saadant tilfaelde indebaerer, at den ydelse, der skal udbetales i henhold til ovennaevnte medlemsstats nationale lovgivning, nedsaettes med det fulde beloeb af den ydelse, der udbetales i en anden medlemsstat .

3 ) Naar en institution i en medlemsstat i henhold til artikel 51, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 foretager en ny beregning, som foerer til en nedsaettelse af de ydelsesbeloeb, der udbetales, er artikel 112 i forordning ( EOEF ) nr . 574/72 ikke til hinder for, at institutionen tilbagesoeger de beloeb, der er betalt for meget i forhold til de beloeb, modtageren havde ret til ."

(*) Originalsprog : engelsk .