FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 5. juli 2007 1( )

Sag C-291/05

Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie

mod

Rachel Nataly Geradina Eind

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene))

»Fri bevægelighed for personer – opholdsret – vandrende arbejdstager, der vender tilbage til oprindelsesstaten – ret for en vandrende arbejdstagers datter, der er statsborger i et tredjeland, til at tage ophold i faderens oprindelsesstat efter dennes tilbagevenden til denne stat – forordning (EØF) nr. 1612/68, direktiv 90/364/EØF og artikel 18 EF«

I – Indledning

1. Ved kendelse af 13. juli 2005 har Raad van State (Nederlandene) i medfør af artikel 234 EF forelagt Domstolen en række præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsrettens bestemmelser om den frie bevægelighed for personer og navnlig om problematikken vedrørende opholdsretten for en tredjelandsstatsborger, der er beslægtet med en statsborger i en medlemsstat.

2. Spørgsmålene er blevet rejst i forbindelse med en sag mellem Minister vor Vreemdelingenzaken en Integratie (den nederlandske minister for udlændingespørgsmål og integration) og Rachel Nataly Geradina Eind, der er statsborger i Surinam og datter af en nederlandsk statsborger, om lovligheden af en afgørelse om ikke at give sidstnævnte opholdstilladelse i Nederlandene.

II – Retsforskrifter

3. De fællesskabsretlige bestemmelser, der er relevante for behandlingen af Raad van States præjudicielle spørgsmål, er dem, der var gældende, før Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF trådte i kraft ( ).

4. Artikel 17 EF bestemmer følgende:

»1. Der indføres et unionsborgerskab. Unionsborgerskab har enhver, der er statsborger i en medlemsstat. Unionsborgerskab er et supplement til det nationale statsborgerskab og træder ikke i stedet for dette.

2. Unionsborgerne har de rettigheder og er underkastet de pligter, der er indeholdt i denne traktat.«

I henhold til artikel 18, stk. 1, EF har »[e]nhver unionsborger […] ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i [EF-traktaten] og i gennemførelsesbestemmelserne hertil«.

5. Artikel 39 EF bestemmer følgende:

»1. Arbejdskraftens frie bevægelighed sikres inden for Fællesskabet.

2. Den forudsætter afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår.

3. Med forbehold af de begrænsninger, der retfærdiggøres af hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed, indebærer den retten til:

a) at søge faktisk tilbudte stillinger

b) frit at bevæge sig inden for medlemsstaternes område i dette øjemed

c) at tage ophold i en af medlemsstaterne for der at have beskæftigelse i henhold til de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der gælder for indenlandske arbejdstageres beskæftigelse

d) at blive boende på en medlemsstats område på de af Kommissionen ved gennemførelsesforordninger fastsatte vilkår efter at have haft ansættelse der.

4. […]«

6. Rådets forordning (EF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ( ) bestemmer følgende i artikel 1, der vedrører adgang til beskæftigelse:

»1. Enhver statsborger i en medlemsstat har uanset bopæl ret til at tage og udøve lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område i overensstemmelse med de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der gælder for arbejdstagere, der er statsborgere i denne stat.

2. Han har på en anden medlemsstats område navnlig samme fortrinsstilling som statsborgere i denne stat med hensyn til adgangen til ledige stillinger.«

7. Samme forordnings artikel 10, stk. 1 ( ), der omhandler arbejdstagerens familie, har følgende ordlyd:

»1. Følgende personer har uanset nationalitet ret til at tage bopæl hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område:

a) hans ægtefælle og deres efterkommere i lige linje, der er under 21 år eller forsørges af ham

b) arbejdstagerens og hans ægtefælles slægtninge i opstigende linje, når disse forsørges af ham.«

8. Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer ( ) bestemmer bl.a. følgende:

»Artikel 1

1. Medlemsstaterne afskaffer i overensstemmelse med de i dette direktiv fastsatte bestemmelser restriktioner for statsborgere i medlemsstaterne og deres familiemedlemmer, der omfattes af forordning (EØF) nr. 1612/68, med hensyn til at flytte og tage ophold.

[…]

Artikel 3

1. Medlemsstaterne skal tillade, at de i artikel 1 nævnte personer indrejser på deres område mod forevisning af et gyldigt identitetskort eller pas.

2. Ved indrejse må der ikke stilles krav om indrejsevisum eller pålægges nogen anden lignende forpligtelse; dette gælder dog ikke familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat. Medlemsstaterne skal yde disse personer enhver lettelse med henblik på at opnå de fornødne visa.

Artikel 4

1. Medlemsstaterne anerkender ret til ophold inden for deres område for de i artikel 1 nævnte personer, som foreviser den i stk. 3 nævnte dokumentation.

[…]

4. Såfremt et familiemedlem ikke er statsborger i en medlemsstat, udstedes der til vedkommende et opholdsbevis med samme gyldighed som for den arbejdstager, som han er knyttet til.«

9. Artikel 1 i Rådets direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret ( ) lyder således:

»1. Medlemsstaterne giver opholdsret til statsborgere fra en medlemsstat, som ikke har denne ret på grundlag af andre bestemmelser i fællesskabslovgivningen, samt til medlemmerne af deres familie, som defineret i stk. 2, når de selv og medlemmerne af deres familie er omfattet af en sygeforsikringsordning, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten, og råder over tilstrækkelige midler til at undgå, at de under deres ophold falder værtsmedlemsstatens sociale system til byrde.

[…]

2. Følgende personer har uanset nationalitet ret til at tage ophold i en anden medlemsstat sammen med indehaveren af opholdsretten:

a) ægtefællen og deres forsørgelsesberettigede efterkommere i lige linje

b) slægtninge i opstigende linje til indehaveren af opholdsretten og til dennes ægtefælle, når de forsørges af vedkommende.«

III – Faktiske omstændigheder og præjudicielle spørgsmål

10. I februar 2000 flyttede Runaldo Ruben Leonard Eind fra Nederlandene, hvor han er statsborger, til Det Forenede Kongerige, hvor han havde lønnet beskæftigelse, og hvor hans datter, R.N.G. Eind (født den 29.4.1989), som kom direkte fra Surinam, og som er statsborger i denne stat, i december 2000 sluttede sig til ham.

11. Ved skrivelse af 4. juni 2001 meddelte Det Forenede Kongeriges myndigheder Runaldo Eind, at han i henhold til forordning nr. 1612/68 havde opholdsret i Det Forenede Kongerige. Ved skrivelse af samme dato blev det meddelt Rachel Eind, at hun som slægtning til en arbejdstager fra Fællesskabet også havde ret til at tage ophold i Det Forenede Kongerige. Runaldo Eind fik udstedt en opholdstilladelse, der gjaldt fra den 6. juni 2001 til den 6. juni 2006.

12. Den 17. oktober 2001 ankom Runaldo Eind til Nederlandene sammen med sin datter. Den 9. november 2001 meldte Rachel Eind sig hos politiet, hvor hun ansøgte om udstedelse af en tidsbegrænset opholdstilladelse for at kunne opholde sig sammen med sin far i Nederlandene.

13. Ved afgørelse af 2. januar 2002 afslog Staatssecretaris van Justitie (statssekretæren) Rachel Einds ansøgning med henvisning til, at hun ikke var i besiddelse af en midlertidig opholdstilladelse, og at hun ikke kunne få opholdstilladelse som familiemedlem til en »fællesskabsborger«, hvilket efter national ret vil sige en borger fra en medlemsstat, som i henhold til EF-traktaten har ret til indrejse og ophold i en anden medlemsstat. Det understreges i den forbindelse i afgørelsen, at Runaldo Eind ikke længere kunne betragtes som »fællesskabsborger«, fordi han efter at have opholdt sig i en anden medlemsstat og efter sin tilbagekomst til Nederlandene ikke havde udført reelt og faktisk arbejde og heller ikke kunne anses for økonomisk ikke-aktiv i fællesskabsretlig forstand.

14. Rachel Eind påklagede denne afgørelse. Den 21. maj 2002 forklarede Runaldo Eind over for det forvaltningsudvalg, der skulle behandle Rachel Einds ansøgning, at han siden sin tilbagekomst til Nederlandene havde modtaget bistandshjælp og af helbredsmæssige årsager hverken havde arbejdet eller søgt arbejde. Han tilføjede, at han den 7. maj 2002 havde haft en samtale med Banenmarkt (den nederlandske arbejdsformidling) for at komme ind på arbejdsmarkedet igen og afventede endnu en samtale.

15. Rachel Einds klage over afgørelsen af 2. januar 2002 blev afslået ved statssekretærens afgørelse af 5. juli 2002, hvori det bl.a. blev præciseret, at Runaldo Eind ikke kunne anses for økonomisk ikke-aktiv i fællesskabsretlig forstand, da han ikke rådede over tilstrækkelige midler til sit eget underhold, men modtog bistandshjælp.

16. Den 20. oktober 2004 omstødte Rechtbank te’s-Gravenhage (retten i Haag) imidlertid den nye afgørelse på grundlag af Domstolens domme i Antonissen-sagen ( ) og Singh-sagen ( ) og henviste sagen til Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie med henblik på fornyet prøvelse af klagen.

17. Ministeriet har anket Rechtbank te’s-Gravenhages dom til Raad van State, der ved en kendelse af 13. juli 2005 (herefter »forelæggelseskendelsen«) har udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) a) Såfremt en statsborger fra et tredjeland af en værtsmedlemsstat bliver anset for familiemedlem til en arbejdstager som omhandlet i artikel 10 i […] forordning […] nr. 1612/68 […], og såfremt gyldigheden af den af denne medlemsstat udstedte opholdstilladelse endnu ikke er udløbet, medfører dette da, at den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, ved denne arbejdstagers tilbagevenden allerede på dette grundlag ikke kan nægte denne tredjelandsstatsborger ret til indrejse og ophold?

1) b) Såfremt det forrige spørgsmål skal besvares benægtende, betyder dette da, at det er tilladt denne medlemsstat selv at tage stilling til, om betingelserne i henhold til national ret for indrejse og ophold er opfyldt ved denne tredjelandsstatsborgers indrejse, eller skal medlemsstaten først tage stilling til, om denne tredjelandsstatsborger som familiemedlem til denne arbejdstager kan udlede krav af fællesskabsretten?

2) Gør det nogen forskel for besvarelsen af de under 1 a) og b) stillede spørgsmål, såfremt denne tredjelandsstatsborger forud for opholdet i værtsmedlemsstaten ikke har haft opholdsret i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger?

3) a) Såfremt det er tilladt den medlemsstat, hvor en arbejdstager (referent) er statsborger, ved arbejdstagerens tilbagevenden selv at tage stilling til, om de fællesskabsretlige betingelser for udstedelse af en opholdstilladelse som familiemedlem er opfyldt, har en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en referent (dvs. den person, udlændingen ansøger om tilladelse til at opholde sig hos), der vender tilbage fra værtsmedlemsstaten til den medlemsstat, hvor han er statsborger, for at søge arbejde dér, en ret til ophold i denne medlemsstat, og i bekræftende fald, for hvilken periode?

3) b) Består denne ret ligeledes, såfremt referenten ikke udfører reelt og faktisk arbejde i denne medlemsstat og ikke eller ikke længere kan anses for arbejdssøgende i […] direktiv 90/364/EØF’s […] forstand, når også den omstændighed tages i betragtning, at referenten i kraft af sit nederlandske statsborgerskab modtager en bistandsydelse?

4) Hvilken betydning for besvarelsen af de foregående spørgsmål skal der tillægges den omstændighed, at denne tredjelandsstatsborger er familiemedlem til en unionsborger, der har gjort brug af den ret, som tilkommer ham i henhold til artikel 18 [EF], og vender tilbage til den medlemsstat, hvor han er statsborger?«

IV – Retlig vurdering

A – De præjudicielle spørgsmål 1 og 2

18. De præjudicielle spørgsmål 1 og 2 bygger udtrykkeligt på en antagelse om, at Rachel Eind har fået opholdstilladelse i Det Forenede Kongerige i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1612/68. Det fremgår af forelæggelseskendelsens sagsfremstilling, at Rachel Eind ved skrivelse af 4. juni 2001 fik besked om, at hun som medlem af Runaldo Einds familie havde opholdsret »på samme grundlag« som sidstnævnte, dvs. »i henhold til [forordning nr. 1612/68]« ( ).

19. Med spørgsmål 1 a) ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om en statsborger fra et tredjeland, der har fået udstedt en sådan tilladelse, som stadig er gældende, har ret til indrejse og ophold i den medlemsstat, som faderen er statsborger i og vendt tilbage til (herefter også »den omhandlede medlemsstat«) efter at have haft lønnet beskæftigelse i den medlemsstat, der udstedte den pågældende tilladelse (herefter også »værtsmedlemsstaten«).

20. Med spørgsmål 1 b) ønsker den forelæggende ret, såfremt spørgsmål 1 a) besvares benægtende, oplyst, om den omhandlede medlemsstats myndigheder, der behandler tredjelandsstatsborgerens ansøgning om indrejse og ophold, før de undersøger, om denne statsborger opfylder betingelserne i henhold til national ret for indrejse og ophold i den omhandlede stat, skal tage stilling til, om hun som familiemedlem til en statsborger i denne stat, som har udnyttet arbejdskraftens frie bevægelighed, har ret til indrejse og ophold i denne stat i henhold til fællesskabsretten.

21. Med spørgsmål 2 anmodes Domstolen om at præcisere, om det har betydning for besvarelsen af de to foregående præjudicielle spørgsmål, at tredjelandsstatsborgeren forud for opholdet i værtsmedlemsstaten ikke har haft opholdsret i henhold til national ret i den omhandlede medlemsstat.

22. De nævnte spørgsmåls rækkevidde fremgår ikke særlig klart af ordlyden. Det forklarer, hvorfor Kommissionen og de regeringer, der har afgivet indlæg for Domstolen ( ), har forstået, behandlet og besvaret disse spørgsmål vidt forskelligt. For bedre at kunne forstå spørgsmålenes rækkevidde er det vigtigt at gøre det klart, at den forelæggende ret, som det fremgår af forelæggelseskendelsens præmisser ( ), har forelagt dem for at kunne tage stilling til den opfattelse, som det sagsøgende ministerium har fremført med grundlag i Domstolens dom i Akrich-sagen ( ).

23. Den forelæggende ret har bemærket, at det følger af denne dom, at en tredjelandsstatsborger, der er gift med en unionsborger, skal opholde sig lovligt i en medlemsstat for som familiemedlem at kunne gøre retten til indrejse til og ophold i en anden medlemsstat gældende ( ), og at Rachel Eind ifølge det sagsøgende ministerium ikke har haft lovligt ophold i Nederlandene før sin indrejse til Det Forenede Kongerige og derfor ikke kan have opnået opholdsret i Det Forenede Kongerige i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ( ).

24. Den nævnte ret har præciseret, at »[d]et ligger implicit i det af ministeriet anførte, at dette ikke er bundet af den afgørelse, der er truffet af [Det Forenede Kongeriges myndigheder], og hvorefter udlændingen skal anses for familiemedlem til en fællesskabsstatsborger, da udlændingen forud for opholdet i Det Forenede Kongerige ikke har haft nogen ret til ophold i Nederlandene i henhold til national ret, og der således ikke er tale om et lovligt ophold som omhandlet i Akrich-dommen« ( ).

25. Den forelæggende ret mener derfor, at det sagsøgende ministeriums opfattelse rejser »det spørgsmål, hvilken betydning der skal tillægges den omstændighed, at der i Det Forenede Kongerige er givet [Rachel Eind] en opholdstilladelse i henhold til […] artikel 10 [i forordning nr. 1612/68]« ( ), hvilket reelt medfører, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at den omhandlede medlemsstat selvstændigt tager stilling til, om et familiemedlem til en statsborger, som har udnyttet arbejdskraftens frie bevægelighed, når dette familiemedlem har opholdt sig i værtsmedlemsstaten i henhold til fællesskabsretten, også kan udlede et krav på indrejse til og ophold i denne medlemsstat af fællesskabsretten ( ).

26. Med hensyn til det sagsøgende ministeriums påstand om, at den opholdstilladelse, som Det Forenede Kongerige har givet Rachel Eind, for så vidt som den er begrundet i artikel 10 i forordning nr. 1612/68, er ugyldig efter fællesskabsretten, ønsker den forelæggende ret med de præjudicielle spørgsmål 1 og 2 i det væsentlige oplyst, om de nederlandske myndigheder, blot fordi der er udstedt en sådan tilladelse, og den stadig er gældende, er pligtig at tillade Rachel Eind at rejse ind og opholde sig på nederlandsk område, når hendes far vender tilbage hertil, uanset om det fastslås, at den pågældende tilladelse i lyset af den omstændighed, der fremhæves i spørgsmål 2 og i Akrich-dommen, er blevet udstedt, uden at betingelserne for anvendelsen af den nævnte artikel 10 var opfyldt.

27. Hertil vil jeg indledningsvis bemærke, at det er uklart, om den forelæggende rets begrundelse for at forelægge de omhandlede præjudicielle spørgsmål er korrekt, dvs. om Det Forenede Kongerige udstedte opholdstilladelsen til Rachel Eind med hjemmel i artikel 10 i forordning nr. 1612/68.

28. Det Forenede Kongeriges regering har i sit skriftlige indlæg anført, at den opholdstilladelse, Det Forenede Kongerige udstedte til Rachel Eind, ikke var baseret på artikel 10 i forordning nr. 1612/68, men på national ret, nærmere bestemt Immigration (European Economic Area) Regulations n° 2000/2326 (bekendtgørelse 2000/2326 om indvandring fra Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde), fordi hun var i familie med en person, der opfyldte betingelserne for ophold i Det Forenede Kongerige. Regeringen præciserede i samme skriftlige indlæg og under retsmødet, at indrømmelsen af opholdsret til Rachel Eind var begrundet i nationale bestemmelser, der ikke var resultatet af en fællesskabsretlig forpligtelse, men af et politisk valg, som den nationale lovgiver traf på eget initiativ ( ). Under retsmødet oplyste repræsentanten for Det Forenede Kongeriges regering, at der i den skrivelse, som Det Forenede Kongeriges myndigheder sendte til Rachel Eind den 4. juni 2001, ikke henvises direkte til forordning nr. 1612/68, men snarere til gældende national ret.

29. Hvis disse oplysninger, der ikke stemmer overens med forelæggelseskendelsens redegørelse, er rigtige, vil spørgsmål 1 og 2 være grundløse. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at foretage en nærmere undersøgelse af Det Forenede Kongeriges myndigheders hjemmel for at tildele Rachel Eind opholdstilladelse.

30. Jeg skal i denne præjudicielle sag tage udgangspunkt i den forelæggende rets påstand om, at opholdstilladelsen blev tildelt på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 1612/68.

31. Men var de nederlandske myndigheder forpligtet til at lade Rachel Eind rejse ind i og opholde sig på nederlandsk område, fordi hun havde denne tilladelse?

32. Dette spørgsmål kan efter min opfattelse kun besvares benægtende.

33. En tredjelandsstatsborger, som er i familie med en EU-arbejdstager, der er flyttet til en anden medlemsstat, og som er i besiddelse af en opholdstilladelse, der endnu ikke er udløbet, udstedt af værtsmedlemsstaten, har ved den nævnte arbejdstagers tilbagevenden til den medlemsstat, som han er statsborger i, ikke nødvendigvis ret til at rejse ind og tage ophold hos denne i den sidstnævnte medlemsstat.

34. Når EU-arbejdstageren vender tilbage til den stat, hvor han er statsborger, har myndighederne i denne stat med andre ord ikke pligt til at give en tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, opholdstilladelse alene af den grund, at tredjelandsstatsborgeren i den værtsstat, som de begge har forladt, blev tildelt en opholdstilladelse i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68, og denne tilladelse endnu ikke er udløbet.

35. Virkningen af en opholdstilladelse, der udstedes i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68, er selvfølgelig begrænset til den medlemsstat, der udsteder den. Ifølge denne artikel har visse familiemedlemmer ret til at »tage bopæl hos en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område«. Denne ret er på grund af slægtskabet knyttet til EU-arbejdstagerens ret til at flytte fra en medlemsstat til en anden for at »tage og udøve lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område i overensstemmelse med de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der gælder for arbejdstagere, der er statsborgere i denne stat« (artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1612/68) ( ). Opholdstilladelser, der udstedes med henblik på familiesammenføring, har således samme geografiske rækkevidde som opholdstilladelser, der udstedes med henblik på lønnet beskæftigelse ( ).

36. Når en medlemsstat udsteder en opholdstilladelse, gælder denne tilladelse således inden for denne medlemsstat og ikke inden for hele Fællesskabet.

37. Som Domstolen desuden har fastslået, skal udstedelse af opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en statsborger i en medlemsstat, ikke betragtes som en retsakt, der skaber rettigheder, men som en retsakt, der fra en medlemsstats side er bestemt til at fastslå den individuelle stilling for en tredjelandsstatsborger i forhold til fællesskabsrettens bestemmelser ( ). Hertil kommer, at det, der fastslås, netop er denne persons individuelle stilling i forhold til fællesskabsrettens bestemmelser med hensyn til opholdet i den medlemsstat, der fastslår dette.

38. Jeg mener derfor, det er klart, at den medlemsstat, som arbejdstageren er statsborger i, ikke ved dennes hjemkomst fra værtsstaten har pligt til at indrømme en tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, ret til indrejse og ophold i sit eget område alene af den grund, at værtsstaten har givet dette familiemedlem opholdstilladelse i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ( ). Der findes heller ingen regler eller principper i fællesskabsretten, som foreskriver, at når en medlemsstat i henhold til den nævnte artikel én gang har givet en arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat, ret til familiesammenføring med en slægtning, der er statsborger i et tredjeland, må den samme ret uanset de konkrete omstændigheder også gælde i en helt anden medlemsstat, hvor de to personer måtte ønske at tage bopæl, blot fordi den blev givet første gang.

39. Myndighederne i den medlemsstat, som arbejdsgiveren er statsborger i, er tværtimod berettiget og tilmed forpligtet til selv at undersøge, om arbejdstagerens slægtning har ret til indrejse til og ophold på den nævnte stats område, når arbejdstageren vender tilbage dertil, på grundlag af Fællesskabets retsorden og navnlig artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ( ).

40. Da denne forordning finder direkte anvendelse, og fællesskabsretten har forrang for national ret, mener jeg, at denne undersøgelse nødvendigvis må foretages, før det fastslås, om de betingelser, der uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde gælder i national ret for indrømmelse af ret til indrejse og ophold i den omhandlede stat, er opfyldt. Hermed har jeg besvaret spørgsmål 1 b), som den forelæggende ret stillede i tilfælde af, at spørgsmål 1 a) blev besvaret benægtende.

41. Den omstændighed, at den tredjelandsstatsborger, der er beslægtet med arbejdstageren, som nævnt i spørgsmål 2 ikke har haft opholdsret i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, forud for opholdet i værtsmedlemsstaten, ændrer naturligvis intet ved de konklusioner, jeg har draget i punkt 38-40 ovenfor. Denne omstændighed kan tværtimod pege i retning af, at den opholdstilladelse, som værtsstaten har udstedt til arbejdstagerens slægtning i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68, ikke har den bindende virkning, der omtales i spørgsmål 1 a). Jeg har imidlertid allerede ud fra en generel betragtning og dermed uafhængigt af den pågældende omstændighed afvist, at en sådan tilladelse i sig selv tvinger den medlemsstat, som arbejdstageren er statsborger i, til ved dennes tilbagevenden at indrømme det pågældende familiemedlem, der er statsborger i et tredjeland, ret til indrejse til og ophold på sit eget område. Det er derfor irrelevant for besvarelsen af spørgsmål 1 a) og 1 b), at den tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, forud for opholdet i værtsmedlemsstaten ikke har haft opholdsret i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger.

42. Denne omstændighed og de bemærkninger, som den forelæggende ret har fremført forud for gengivelsen af spørgsmål 1 og 2, og navnlig henvisningerne til Akrich-dommen, giver mig dog anledning til at fremhæve en række andre forhold for at fjerne enhver tvivl, som den forelæggende ret ud over, hvad der fremgår af disse spørgsmål, måtte have om, hvorvidt principperne i denne dom er relevante og finder anvendelse i denne sag.

43. I Akrich-dommen ( ) bemærkede Domstolen, at »[f]orordning nr. 1612/68 […] kun [omfatter] den frie bevægelighed inden for Fællesskabet«, og at »[d]en er tavs omkring rettigheder med hensyn til adgang til Fællesskabets område for en tredjelandsstatsborger, der er gift med en unionsborger«, hvorefter den fastslog, at »[f]or at blive omfattet af de rettigheder, der er fastsat i artikel 10 i forordning nr. 1612/68, må en tredjelandsstatsborger, der er gift med en unionsborger, i en sag som den i hovedsagen omhandlede derfor opholde sig lovligt i en medlemsstat på det tidspunkt, hvor han tager til den medlemsstat, som unionsborgeren flytter eller er flyttet til«.

44. Rachel Eind rejste direkte fra det tredjeland, som hun er statsborger i, og ikke fra en af Fællesskabets medlemsstater til Det Forenede Kongerige, og ud fra Akrich-dommen kan man derfor umiddelbart være af den opfattelse, at Det Forenede Kongeriges myndigheder ikke burde have udstedt en opholdstilladelse til hende på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ( ).

45. Set i dette perspektiv kunne spørgsmål 1 a), der drejer sig om, hvorvidt de nederlandske myndigheder var bundet af denne opholdstilladelse, også forstås således, at det sigter mod at afklare, om de nederlandske myndigheder, når der foreligger en sådan tilladelse, skal antage, at Rachel Eind på det tidspunkt, hvor hun søgte om opholdstilladelse i Nederlandene, opfyldte betingelsen om, at hun forinden havde haft lovligt ophold i en af Fællesskabets medlemsstater som omhandlet i Akrich-dommen, eller om de trods denne tilladelse har ret til at fastslå, at denne betingelse ikke er opfyldt, eftersom Rachel Eind ikke havde opholdsret i henhold til national ret i hverken Nederlandene eller en anden af Fællesskabets medlemsstater, før hun blev sammenført med sin far i Det Forenede Kongerige, og forudsætningerne for udstedelsen af denne tilladelse derfor ikke forelå.

46. I den nylige dom i Jia-sagen ( ) præciserede Domstolen imidlertid rækkevidden af Akrich-dommen, som ifølge generaladvokat Geelhoed ( ) åbenbart står i kontrast til andre domme, såvel tidligere som senere, hvori Domstolen utvetydigt har fastslået, at retten for tredjelandsstatsborgere, der er ægtefælle til en statsborger i en medlemsstat, til indrejse på medlemsstaternes område og retten til at opholde sig dér udelukkende er baseret på den familiemæssige tilknytning ( ). I Jia-dommen afviste Domstolen, at den omhandlede betingelse i Akrich-dommen om et forudgående lovligt ophold er almengyldig ( ). Domstolen gjorde det således klart, at »fællesskabsretten – henset til Akrich-dommen – ikke pålægger medlemsstaterne at betinge tildelingen af en opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, der er familiemedlem til en fællesskabsborger, som har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, af, at dette familiemedlem forinden har haft lovligt ophold i en anden medlemsstat« ( ). Domstolen fastslog, at en sådan betingelse var snævert forbundet med de faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til Akrich-dommen ( ), og at den ikke kunne overføres til en sag, hvor man ikke »foreholder […] det pågældende familiemedlem, at det opholder sig ulovligt i en medlemsstat, eller at det forsøger på at omgå nationale bestemmelser om indvandring« ( ).

47. Ser man på situationen i den foreliggende præjudicielle sag, hvor den forelæggende ret ikke har foreholdt de berørte parter, at de har handlet retsstridigt, må det, da Rachel Eind ikke opholdt sig ulovligt i en medlemsstat, før hun sluttede sig til sin far i Det Forenede Kongerige, erkendes, at principperne i Akrich-dommen ikke var til hinder for, at Det Forenede Kongeriges myndigheder udstedte en opholdstilladelse til hende i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ( ).

48. Da Rachel Eind, før hun rejste ind i Nederlandene sammen med sin far, opholdt sig i Det Forenede Kongerige på grundlag af en opholdstilladelse, som var lovligt udstedt af Det Forenede Kongeriges myndigheder, og altså ikke opholdt sig ulovligt i denne medlemsstat, var de nævnte principper heller ikke til hinder for, at de nederlandske myndigheder gav hende ret til indrejse og ophold i Nederlandene i henhold til fællesskabsretten ( ).

49. Den omstændighed, at Rachel Eind hverken i henhold til fællesskabsretten eller national ret havde haft opholdsret i Nederlandene, før hun tog ophold i Det Forenede Kongerige, er i hvert fald ikke en gyldig grund til at nægte hende en opholdstilladelse i Nederlandene i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 eller de øvrige fællesskabsretlige bestemmelser, der måtte finde anvendelse.

50. Jeg vil derfor foreslå, at Domstolen besvarer den forelæggende rets præjudicielle spørgsmål I og II således:

»1 a) Den omstændighed, at en tredjelandsstatsborger af en værtsmedlemsstat er blevet anset for familiemedlem til en arbejdstager som omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 1612/68 og derfor har fået opholdstilladelse i denne stat i henhold til denne artikel, medfører, selv om gyldigheden af denne tilladelse endnu ikke er udløbet, ikke i sig selv, at den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, ved arbejdstagerens tilbagevenden til den sidstnævnte medlemsstat har pligt til at give den nævnte tredjelandsstatsborger ret til indrejse til og ophold på sit område.

1 b) Den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, skal undersøge, om den tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, ved arbejdstagerens tilbagevenden til denne medlemsstats område har ret til indrejse til og ophold på dette område i henhold til fællesskabsretten, før den tager stilling til, om denne tredjelandsstatsborger uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde kan indrømmes en sådan ret i henhold til national ret.

2. Det er irrelevant for besvarelsen af spørgsmål 1 a) og 1 b), at denne tredjelandsstatsborger forud for opholdet i værtsmedlemsstaten ikke havde opholdsret i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger. Denne omstændighed er ikke til hinder for, at den sidstnævnte stat udsteder en opholdstilladelse til tredjelandsstatsborgeren i henhold til fællesskabsretten.«

B – De præjudicielle spørgsmål3 og 4

1. Indledende betragtninger

51. Den forelæggende ret har rejst de problemstillinger, der er omfattet af de præjudicielle spørgsmål 3 og 4 i tilfælde af, at det, som jeg faktisk foreslår, fastslås, at myndighederne i den medlemsstat, som arbejdstageren er statsborger i, kan afgøre, om den tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, ved arbejdstagerens tilbagevenden til denne medlemsstats område har opholdsret på dette område i henhold til fællesskabsretten. Formålet med disse problemstillinger er at afklare, om betingelserne for at indrømme en person i Rachels Einds situation en sådan ret er opfyldt.

52. Med spørgsmål 3 a) ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om Rachel Eind, hvis det fastslås, at arbejdstageren er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor han er statsborger, for at søge arbejde dér, har denne ret – og hvor længe hun i bekræftende fald har den.

53. Med spørgsmål 3 b) ønsker den forelæggende ret oplyst, om den pågældende ret består i henhold til artikel 1 i direktiv 90/364, selv om arbejdstageren i kraft af sit statsborgerskab modtager en bistandsydelse i den omhandlede medlemsstat, og selv om arbejdstageren efter at være vendt tilbage til denne stat ikke har været i stand til at finde beskæftigelse og ikke længere kan anses for arbejdssøgende.

54. Med spørgsmål 4 ønskes det i det væsentlige oplyst, om det har betydning for indrømmelsen af den nævnte ret, at der er tale om et familiemedlem til en unionsborger, som har udnyttet sin ret til at færdes og tage ophold i henhold til artikel 18 EF og vender tilbage til den medlemsstat, hvor han er statsborger.

55. Inden jeg besvarer disse spørgsmål, skal jeg påpege, at hensigten med den opholdsret, som familiemedlemmer til en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed i henhold til fællesskabsretten, indrømmes, er at fjerne den hindring, som det vil udgøre for udøvelsen af denne ret, hvis arbejdstagerens familie ikke har mulighed for at ledsage ham eller slutte sig til ham i værtsmedlemsstaten, og at undgå det indgreb i familielivet, som dette vil medføre. Positivt set skal den samme ret sikre den pågældende en bedre integration i værtsmedlemsstaten og dermed fremme udøvelsen af denne frihed.

56. I denne henseende fremgår det af femte betragtning til forordning nr. 1612/68, at »retten til fri bevægelighed forudsætter, for at den objektivt set kan udøves i frihed og værdighed, at […] alle hindringer, der står i vejen for arbejdskraftens bevægelighed […], endvidere [skal] fjernes, især med henblik på at arbejdstageren kan samles med sin familie i modtagerlandet og betingelserne for denne families integration i modtagerlandets miljø« ( ). Domstolen har selv haft lejlighed til at bemærke, at »målsætningen med forordning nr. 1612/68, der er at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed – for at denne kan sikres under behørig hensyntagen til de berørtes frihed og værdighed – kræver, at EF-arbejdstagerens families integration i miljøet i værtslandet kan ske under de bedst mulige betingelser« ( ). Det fremgår desuden af femte betragtning til direktiv 90/364, at »opholdsretten [kun] kan […] udøves reelt, hvis den også indrømmes medlemmerne af familien«.

57. Den ret til familiesammenføring, som sikres ved de bestemmelser i fællesskabsretten, der gennemfører EF-traktatens regler om den frie bevægelighed for personer inden for Fællesskabet, skal således garantere, at denne frihed faktisk udøves ( ), og forudsætter, at man befinder sig i en situation, hvor man kan siges at have udøvet denne frihed.

2. Spørgsmål 3 a): familiemedlemmets opholdsret i henhold til reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed

58. Spørgsmål 3 a), som henviser til en »arbejdstager«, der vender tilbage til sit hjemland og søger »arbejde« dér, drejer sig om muligheden for at give en tredjelandsstatsborger, som er i familie med den arbejdstager, der vender tilbage til oprindelsesstaten, opholdsret på denne stats område (herefter også »ret til familiesammenføring«) på grundlag af fællesskabsbestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed.

59. Inden for rammerne af disse bestemmelser er det artikel 10 i forordning nr. 1612/68, der indfører og regulerer retten til familiesammenføring. Det er derfor spørgsmålet, om betingelserne for at kunne anvende denne artikel er opfyldt i denne sag, da det er ubestridt, at Runaldo Eind ikke rejste tilbage til Nederlandene for at tage imod et konkret tilbud om beskæftigelse og ikke arbejdede i den nævnte stat i perioden, fra han vendte tilbage (den 17.10.2001), til hans datters klage over afslaget på hendes ansøgning om opholdstilladelse blev afslået (den 5.7.2002), men det må dog fastslås, at han, som det hedder i forelæggelseskendelsen, »er vendt tilbage til den medlemsstat, hvor han er statsborger, for at søge arbejde dér« ( ).

a) Betingelserne for at anvende artikel 10 i forordning nr. 1612/68

60. Retten til familiesammenføring i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 forudsætter, som Kommissionen korrekt har påpeget i sit skriftlige indlæg, ud over en bestemt familiemæssig tilknytning til en fællesskabsborger, at sidstnævnte kan betragtes som arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 39 EF og artikel 1 i den nævnte forordning.

61. Hvis Rachel Eind i medfør af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 skal indrømmes ret til ophold i Nederlandene sammen med sin far ved dennes tilbagevenden fra Det Forenede Kongerige, kræves følgelig, at Runaldo Eind efter at være vendt tilbage til sit oprindelsesland kan anses for at være arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 39 EF og artikel 1 i samme forordning, og i kraft af denne egenskab har ret til ophold i Nederlandene.

62. Det skal først og fremmest afgøres, om det forhold, at Runaldo Eind er nederlandsk statsborger, forhindrer, at han har denne egenskab. Det er med andre ord uklart, om de nævnte bestemmelser finder anvendelse på en arbejdstager, der vender tilbage og ønsker at tage ophold i den medlemsstat, hvor han er statsborger.

63. Artikel 1 i forordning nr. 1612/68 henviser efter sin ordlyd til den ret, som enhver statsborger i en medlemsstat har til at tage og udøve lønnet beskæftigelse »på en anden medlemsstats område« ( ) (dette kræver naturligvis, at personen opholder sig i denne stat), hvilket således kunne tyde på, at den nævnte artikel ikke indebærer en tilsvarende ret, når det gælder den medlemsstat, som den pågældende er statsborger i.

64. Ordlyden af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 kan ligeledes forlede til at antage, at denne artikel indrømmer nogle af arbejdstagerens familiemedlemmer ret til ophold i en anden medlemsstat end den, hvor arbejdstageren er statsborger.

65. På den anden side synes det at fremgå af ordlyden af forordningens artikel 1 og 10, at den ret til ophold i en medlemsstat, der fastsættes i disse artikler, tilkommer den berørte person og medlemmerne af hans familie, forudsat at han er »beskæftiget« i denne stat.

66. Gennemgangen af Domstolens praksis viser imidlertid, at disse artikler har større rækkevidde, end det fremgår af deres ordlyd.

i) Kan artikel 1 og 10 i forordning nr. 1612/68 påberåbes til støtte for et krav om opholdsret i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger?

67. Efter min opfattelse kan bestemmelserne i forordning nr. 1612/68 påberåbes af den pågældende, forudsat at han er »arbejdstager« i forordningens forstand, også over for den medlemsstat, som han er statsborger i, for at sikre ham og medlemmerne af hans familie opholdsret i denne medlemsstat på vilkår, der er mindst lige så fordelagtige som dem, de i henhold til fællesskabsretten har krav på i en anden medlemsstat ( ).

68. For det første begrænser ingen af bestemmelserne i artikel 39 EF – som bestemmelserne i forordning nr. 1612/68, der er vedtaget i henhold til EØF-traktatens artikel 49 (nu artikel 40 EF) med henblik på at præcisere disse bestemmelser, skal fortolkes ud fra ( ) – omfanget af arbejdskraftens frie bevægelighed i de medlemsstater, som arbejdstageren ikke er statsborger i ( ).

69. For det andet følger det ganske vist af Domstolens praksis, at traktatens bestemmelser om fri bevægelighed for personer og de retsakter, der er udstedt til gennemførelse af disse bestemmelser, ikke kan finde anvendelse på aktiviteter, som ikke har tilknytning til nogen af de forhold, fællesskabsretten gælder for, og som udgør et rent internt forhold i en medlemsstat, men de omhandlede bestemmelser gælder for enhver statsborger i en medlemsstat, som uanset sin bopæl og sit statsborgerskab har udnyttet sin ret i henhold til arbejdskraftens frie bevægelighed, og som har haft beskæftigelse i en anden medlemsstat. Domstolen har således udtalt, at artikel 39 EF og artikel 7 i forordning nr. 1612/68 ( ) kan påberåbes af en arbejdstager over for den medlemsstat, i hvilken han er statsborger, såfremt han har boet og udøvet lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat ( ).

70. Selv om en statsborger i en medlemsstat i princippet kan rejse ind og opholde sig i denne medlemsstat på grundlag af de rettigheder, som er knyttet til hans nationalitet, og ikke på grundlag af de rettigheder, som han har i henhold til fællesskabsretten, vil denne statsborger, hvis han er flyttet til en anden medlemsstat for at udøve lønnet beskæftigelse dér i henhold til artikel 39 EF og vender tilbage til den medlemsstat, hvor han har statsborgerskab, for at udøve lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, imidlertid også have ret til at rejse ind og tage ophold i den sidstnævnte stat i henhold til henholdsvis artikel 39 EF og artikel 43 EF. Som Domstolen bemærkede i Singh-dommen, kan »[e]n statsborger i en medlemsstat […] opgive at forlade sit oprindelsesland for i en anden medlemsstat at udøve en lønnet beskæftigelse eller en selvstændig erhvervsvirksomhed i traktatens forstand, såfremt vedkommende ikke ved en tilbagevenden til den medlemsstat, hvori han eller hun er statsborger, med henblik på at udøve en lønnet beskæftigelse eller en selvstændig erhvervsvirksomhed er underlagt vilkår med hensyn til indrejse og ophold, der er mindst lige så fordelagtige som dem, vedkommende i henhold til traktaten eller den afledte ret har krav på i en anden medlemsstat« ( ).

71. Disse overvejelser var medvirkende til, at Domstolen i Singh-dommen konkluderede, at ægtefællen til EF-borger, der har udnyttet retten efter EØF-traktatens artikel 48 og 52 (nu artikel 39 EF og 43 EF) til fri bevægelighed og til at etablere sig, »ved EF-borgerens tilbagevenden til sit oprindelsesland [må] tillægges mindst de samme rettigheder med hensyn til indrejse og ophold som dem, vedkommende har i henhold til fællesskabsretten i tilfælde af, at hans eller hendes ægtefælle vælger at indrejse og tage ophold i en anden medlemsstat« ( ).

72. Selv om Runaldo Eind er statsborger i Nederlandene og derfor kan gøre gældende, at han har opholdsret i denne medlemsstat i henhold til national ret, medfører dette således ikke i sig selv, at hans tilbagevenden til oprindelseslandet var en rent intern situation og af den grund ikke var omfattet af fællesskabslovgivningen. For at afgøre, om artikel 10 i forordning nr. 1612/68 finder anvendelse i denne sag, må det derimod undersøges, om han også ved at vende tilbage til oprindelseslandet har udnyttet den ret til fri bevægelighed, som arbejdstagerne sikres i artikel 39 EF og den nævnte forordning.

ii) Kan artikel 1 og 10 i forordning nr. 1612/68 påberåbes, selv om den pågældende ikke er beskæftiget i den medlemsstat, hvor der anmodes om opholdsret?

73. Ifølge Domstolens praksis er arbejdstagerbegrebet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 39 EF og i forordning nr. 1612/68, et fællesskabsretligt begreb, som ikke må fortolkes indskrænkende. Enhver person, der udøver en reel og faktisk beskæftigelse, bortset fra beskæftigelse af så ringe omfang, at den fremtræder som et rent marginalt supplement, skal anses for »arbejdstager«. Kendetegnet ved et arbejdsforhold er ifølge denne praksis, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger ( ).

74. Begrebet omfatter i øvrigt ikke kun personer, der rejser til en anden medlemsstat for at tage imod et konkret tilbud om beskæftigelse, men også personer, der gør det for at søge beskæftigelse ( ).

75. Som den forelæggende ret korrekt har påpeget ( ), har Domstolen således udtalt i Antonissen-dommen, at »artikel 48, stk. 3, [i EF-traktaten, nu artikel 39, stk. 3, EF] skal fortolkes således, at den indeholder en ikke udtømmende opregning af visse rettigheder, som EF-statsborgere har i relation til arbejdskraftens frie bevægelighed, og at denne frihed ligeledes omfatter EF-statsborgeres ret til frit at bevæge sig i andre medlemsstater med henblik på at søge beskæftigelse der«. Domstolen har understreget, at »[e]n sådan fortolkning af traktaten […] i øvrigt [er] i overensstemmelse med den, fællesskabslovgiver har anlagt, hvilket fremgår af bestemmelserne til gennemførelse af princippet om fri bevægelighed, navnlig artikel 1 og 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 […], hvori det forudsættes, at EF-statsborgere har ret til at indrejse i en anden medlemsstat for at søge beskæftigelse og følgelig også ret til at opholde sig der« ( ).

76. Selv om en fællesskabsborger således har ret til at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat, herunder den, hvor han er statsborger, for at søge beskæftigelse dér under påberåbelse af artikel 39 EF og artikel 1 i forordning nr. 1612/68, resterer spørgsmålet imidlertid, om de familiemedlemmer, der falder ind under kategorierne i samme forordnings artikel 10, har ret til at tage ophold sammen med ham i værtsmedlemsstaten under påberåbelse af den sidstnævnte bestemmelse.

77. Den danske regering har taget afstand herfra i sit skriftlige indlæg. Regeringen har anført, at en fællesskabsborger, der flytter til en anden medlemsstat eller vender tilbage til sit oprindelsesland for at søge beskæftigelse dér, udnytter arbejdskraftens frie bevægelighed, men ikke kan påberåbe sig artikel 10 i forordning nr. 1612/68 på vegne af sine slægtninge. Regeringen har gjort opmærksom på, at denne artikel findes i forordningens første del, afsnit II, og at begrebet »arbejdstager« i dette afsnit, som Domstolen har præciseret i Collins-dommen ( ), udelukkende omfatter personer, der faktisk er i arbejde.

78. Det er rigtigt, at Domstolen i Collins-dommen bemærkede, at »begrebet »arbejdstager« ikke [anvendes] på ensartet vis«, og at »[i] forordningens første del, afsnit II, omfatter begrebet udelukkende de personer, der befinder sig på arbejdsmarkedet, hvorimod begrebet »arbejdstager« i forordningens øvrige dele har en mere vidtgående betydning« ( ). Afsnit II, der omhandler »udøvelse af beskæftigelse […]«, og anvendelsen af de tilsvarende bestemmelser synes desuden at forudsætte, at der allerede er sikret »adgang til beskæftigelse«, hvilket bestemmelserne i afsnit I til gengæld handler om ( ).

79. Jeg mener dog, at Domstolens bemærkning skal ses i den konkrete sammenhæng og nuanceres.

80. For det første indgår den i en argumentation, der navnlig har til formål at udelukke, at en statsborger i en medlemsstat, der rejser til en anden medlemsstat for at søge arbejde, i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere (i dette tilfælde en ydelse, der udbetales til arbejdssøgende). Collins-dommen drejer sig overhovedet ikke om familiemedlemmers ret til at ledsage eller slutte sig til en fællesskabsborger i den værtsmedlemsstat, hvor han søger arbejde.

81. For det andet fremgår det af artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1612/68, der også indeholdes i det nævnte afsnit II, at bestemmelser i kollektive eller individuelle overenskomster eller andre kollektive aftaler om bl.a. »adgang til beskæftigelse« er ugyldige, hvis de fastsætter eller tillader diskriminerende betingelser for arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater. Heraf fremgår, at spørgsmålet om adgang til beskæftigelse også berøres i afsnit II, og at sondringen mellem emnerne for henholdsvis afsnit I og II ikke er så klar, som man umiddelbart kunne antage.

82. Domstolen har tidligere bemærket, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes »på baggrund af forordningens opbygning og formål« ( ). Den er et led i de bestemmelser, der skal medvirke til at opfylde målsætningerne i artikel 39 EF, og skal derfor give navnlig arbejdstagere mulighed for at færdes frit på de øvrige medlemsstaters område og tage ophold dér for at arbejde eller søge arbejde. Ifølge Domstolen »fremgår [det] i det hele af denne forordnings bestemmelser, at Rådet med henblik på at lette arbejdstagernes familiemedlemmers bevægelighed dels har lagt vægt på, at det menneskeligt er af betydning for arbejdstageren at have sin familie samlet hos sig, dels at det i det hele taget må tillægges betydning, at arbejdstageren og hans familie integreres i værtsstaten uden forskelsbehandling i forhold til dennes egne statsborgere« ( ). Domstolen har også understreget, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68, når henses til den sammenhæng, den indgår i, og de mål, der søges opnået herved, ikke bør fortolkes indskrænkende ( ).

83. Domstolen har generelt bemærket, at det bl.a. fremgår af Rådets forordninger og direktiver vedrørende arbejdstageres og selvstændige erhvervsdrivendes ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet, at fællesskabslovgiver har anset det for at være vigtigt at beskytte medlemsstaternes statsborgeres familieliv med henblik på at fjerne hindringerne for udøvelsen af de grundrettigheder, der er sikret i traktaten ( ).

84. Det må dog erkendes, at det forhold, at familiemedlemmerne til en person, der udnytter sin ret til at færdes og tage ophold i en anden medlemsstat for at søge beskæftigelse dér, ikke kan ledsage eller slutte sig til deres nære slægtning på denne medlemsstats område, risikerer at ophæve den effektive virkning af denne ret. Det er ikke vanskeligt at forestille sig situationer, hvor bevægelsesfriheden med henblik på at søge beskæftigelse ikke vil blive udøvet i praksis, hvis familiemedlemmer ikke kan ledsage eller slutte sig til den pågældende i værtsstaten (f.eks. hvis en borger er eneforsørger for et mindre barn). Man må holde sig for øje, at opholdet i en anden medlemsstat for at søge beskæftigelse dér vil kunne strække sig over en ikke ubetydelig periode, uden at det er ulovligt (jf. i denne retning punkt 109-115 ovenfor).

85. Ved fortolkningen af bestemmelserne i en fællesskabsforordning er det desuden nødvendigt at tage hensyn til kravet om overholdelse af fællesskabsrettens almindelige grundsætninger, herunder navnlig grundrettighederne ( ). Det, der er tale om her, er retten til respekt for familielivet, som både sikres i artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og for så vidt angår mindreårige børn i konventionen om barnets rettigheder, der blev vedtaget i New York den 20. november 1989.

86. På den ene side har Domstolen allerede udtrykkeligt bekræftet, at retten til respekt for familielivet, der er nævnt i artikel 8 i EMRK, er en del af de grundlæggende rettigheder, som ifølge Domstolens faste praksis, der i øvrigt er stadfæstet i præamblen til den europæiske fælles akt og i artikel 6, stk. 2, EU, er anerkendt af fællesskabsretten ( ), og bemærket, at selv om EMRK ikke tillægger en udlænding ret til at indrejse eller opholde sig på et bestemt lands område, kan den omstændighed, at en person nægtes indrejse i det land, hvor den pågældendes nære slægtninge bor, udgøre en indgriben i retten til respekt for familielivet, således som denne ret er beskyttet ved EMRK’s artikel 8, stk. 1 ( ).

87. Domstolen har ligeledes understreget, at forordning nr. 1612/68 skal fortolkes på baggrund af kravet om respekt for familielivet, der er nævnt i EMRK’s artikel 8 ( ).

88. På den anden side har Domstolen i sagen Parlamentet mod Rådet udtalt, at konventionen om barnets rettigheder er bindende for hver medlemsstat og hører til de internationale bestemmelser om beskyttelse af menneskerettigheder, som den tager hensyn til ved anvendelsen af fællesskabsrettens generelle principper ( ). Domstolen har herved fastslået, at den nævnte konvention »[ligeledes] anerkender […] princippet om respekt for familielivet«, og at »[d]et er anført i sjette betragtning til konventionen, at den er støttet på anerkendelsen af, at barnet med henblik på fuld og harmonisk udvikling af sin personlighed bør vokse op i et familiemiljø« ( ).

89. Denne konventions artikel 9, stk. 1, bestemmer i denne retning, at deltagerstaterne skal sikre, at barnet ikke adskilles fra sine forældre mod deres vilje, og det fremgår af artikel 10, stk. 1, at i overensstemmelse med denne forpligtelse skal ansøgninger fra et barn eller dettes forældre om indrejse i eller udrejse fra en deltagende stat med henblik på familiesammenføring behandles på en positiv, human og hurtig måde af deltagerstaterne ( ).

90. Ud fra alle disse fortolkningsbidrag skal jeg konkludere, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68 uanset formuleringen (dvs. den omstændighed, at den henviser til familiemedlemmerne til en »arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og er beskæftiget på en anden medlemsstats område« ( )), og uanset at den indeholdes i afsnit II i forordningens første del, giver ret til familiesammenføring i værtsmedlemsstaten ikke bare for en fællesskabsborger, der er rejst dertil for at tage imod et konkret beskæftigelsestilbud, men også for en fællesskabsborger, der er rejst dertil for at søge beskæftigelse.

91. Hvis det subsidiært ikke anses for muligt at fastslå, at der også i det andet tilfælde ved en vid fortolkning af den nævnte artikel 10 består en ret til familiesammenføring, mener jeg, at dette vil kunne fastslås ved analog anvendelse af den samme bestemmelse, der grundlæggende er helt forenelig med, at den løsning, der fastlægges for beskæftigede i denne bestemmelse, udvides til også at omfatte jobsøgende.

92. Mere subsidiært skal jeg bemærke, at den pågældende ret i hvert fald ud fra princippet om den effektive virkning kan udledes af de samme bestemmelser – dvs. artikel 39 EF og artikel 1 i forordning nr. 1612/68 – hvorefter fællesskabsborgere har ret til at rejse ind og tage ophold i en medlemsstat for at søge beskæftigelse dér ( ). Domstolens praksis vedrørende den frie bevægelighed for personer indeholder lignende eksempler på, at familiemedlemmer i mangel af en specifik bestemmelse herom gives opholdsret på grundlag af princippet om den effektive virkning af den opholdsret, som deres nære slægtning har fået bevilget ( ).

93. Som det fremgår af disse betragtninger, kan første del af spørgsmål III a) altså besvares med, at en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en arbejdstager, der vender tilbage fra værtsmedlemsstaten til den medlemsstat, hvor han er statsborger, for at søge arbejde dér, har ret til ophold i denne medlemsstat.

94. Før jeg undersøger anden del af spørgsmål 3 a), der drejer sig om, hvor længe denne ret består, mener jeg dog, at det er nødvendigt at belyse et meget vigtigt aspekt, som den forelæggende ret ikke tog hensyn til, da den formulerede de præjudicielle spørgsmål ( ).

iii) Gælder retten til familiesammenføring i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 også, hvis arbejdstageren ikke vender tilbage til oprindelseslandet for at arbejde eller søge arbejde dér?

95. Som Kommissionen i det væsentlige har anført, har en statsborger i en medlemsstat, som har benyttet sig af arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 39 EF og artikel 1 i forordning nr. 1612/68 med henblik på at udøve beskæftigelse i en anden medlemsstat, ifølge de samme bestemmelser ret til at vende tilbage og tage ophold i den førstnævnte stat, selv om han ikke har til hensigt eller ikke er i stand til at arbejde eller søge arbejde dér( ).

96. I Singh-dommen udtalte Domstolen, at en statsborger i en medlemsstat, der havde udøvet lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, havde ret til at rejse tilbage til den medlemsstat, som vedkommende var statsborger i, sammen med sin ægtefælle, både i henhold til EØF-traktatens artikel 52 (nu artikel 43 EF) og i betragtning af, at den pågældende statsborger vendte tilbage til hjemlandet med henblik på at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed.

97. Dette indebærer imidlertid ikke, at Domstolen med denne dom har fastslået, at forudsætningen for, at en person efter fællesskabsretten kan vende tilbage til og tage ophold i den medlemsstat, hvor han er statsborger, efter at have haft lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, er, at han efter sin tilbagevenden til den førstnævnte stat udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed.

98. Som Kommissionen med rette har understreget i sit skriftlige indlæg, fremgår det af Domstolens praksis, at en person, der i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger, i forbindelse med artikel 39 EF og forordning nr. 1612/68 anses for arbejdstager og som udgangspunkt mister sin status som arbejdstager, når arbejdsforholdet er ophørt, men at der af denne status kan udspringe retsvirkninger efter arbejdsforholdets ophør ( ). Ligesom det er tilfældet med selve egenskaben som vandrende arbejdstager, kan de rettigheder, der tilkommer en EF-arbejdstager og dennes familiemedlemmer i medfør af forordning nr. 1612/68, under visse omstændigheder bestå selv efter arbejdsforholdets ophør ( ).

99. Disse rettigheder omfatter efter min opfattelse også den vandrende arbejdstagers ret til at vende tilbage til og opholde sig i den medlemsstat, han er statsborger i, når arbejdsforholdet i værtsmedlemsstaten er ophørt.

100. Denne ret er almindeligt anerkendt i national ret, for så vidt som den er knyttet til statsborgerskabet, og fremgår desuden af artikel 3, stk. 2, i fjerde protokol til EMRK, som blev undertegnet i Strasbourg den 16. september 1963, og hvori bestemmes, at »[i]ngen kan berøves retten til at indrejse i den stat, i hvilken han er statsborger«.

101. Herudover består denne ret også i fællesskabsretten, eftersom den er nødvendig for at sikre den effektive virkning af de bestemmelser, der skal garantere arbejdskraftens frie bevægelighed. Det er klart, at en statsborger i en medlemsstat kunne afstå fra at forlade sit oprindelsesland for at udøve lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvis han ikke var sikker på, at han på et senere tidspunkt ville kunne vende tilbage til den medlemsstat, hvori han er statsborger, uanset om han gør det for at arbejde eller søge arbejde i denne medlemsstat.

102. Når en EU-arbejdstager vender tilbage fra værtsmedlemsstaten til oprindelsesstaten, er der således, uanset om formålet er at søge eller udøve beskæftigelse i den sidstnævnte stat, ikke tale om en rent intern situation, men om en situation, der reguleres og sikres i fællesskabsretten, nærmere bestemt i artikel 39 EF og artikel 1 i forordning nr. 1612/68.

103. I analogi med det i punkt 76-90 anførte mener jeg derfor også, at medlemmer af arbejdstagerens familie, såfremt den familiemæssige tilknytning, der kræves i forordningens artikel 10, foreligger, med hjemmel i denne artikel, og uanset om arbejdstageren på ny udøver eller søger lønnet beskæftigelse i den medlemsstat, hvor han er statsborger, kan gøre retten til ophold på denne stats område gældende, når den pågældende arbejdstager vender tilbage dertil efter at have udøvet lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten. Det siger sig selv, at den ret, som arbejdstageren i medfør af fællesskabsretten har til at vende tilbage til sin oprindelsesstat, ikke er reel, hvis han kan forhindres i at udnytte den, fordi det er vanskeligt for hans nærmeste slægtninge at få ophold i denne stat.

104. Jeg er ikke enig med den nederlandske og danske regering, som har fremført den modsatte opfattelse i deres skriftlige indlæg, nemlig at fællesskabsborgeren ikke ved udsigten til ikke at kunne videreføre det familieliv, som han måtte have haft i værtsstaten, når han vender tilbage til oprindelsesstaten, vil kunne afstå fra at rejse til værtstaten for at udøve lønnet beskæftigelse dér. Den nederlandske regering har bl.a. anført, at Runaldo Eind ikke kunne afstå fra at udøve den nævnte frihed ved at rejse til Det Forenede Kongerige, fordi hans datter ikke havde mulighed for at tage ophold sammen med ham, når han vendte tilbage til sit oprindelsesland, eftersom Rachel Eind på udrejsetidspunktet ikke havde opholdsret i Nederlandene.

105. Den afskrækkende virkning beror efter min opfattelse alene på, at en statsborger i en medlemsstat, der vil acceptere et tilbud om beskæftigelse i en anden medlemsstat, efter at være vendt tilbage til oprindelsesstaten ikke vil kunne fortsætte det samliv ( ) med sine nære slægtninge, som han måtte indlede – ved ægteskab, forældreskab eller som her familiesammenføring – i værtsstaten.

106. Lad os se på en EU-arbejdstager, der er flyttet til en anden medlemsstat for at udøve lønnet beskæftigelse dér, har giftet sig med en tredjelandsstatsborger med lovligt ophold og har fået et barn med denne, som hverken har statsborgerskab i arbejdstagerens oprindelsesstat eller i værtsstaten. Kan det virkelig gøres gældende over for denne arbejdstager, at han ved sin tilbagevenden til oprindelseslandet ikke har ret til at lade sig ledsage af sin ægtefælle og sit barn, der er tredjelandsstatsborgere, eftersom han på det tidspunkt, hvor han valgte at flytte til værtsstaten, ikke havde denne tilknytning og derfor ikke kunne afstå fra at rejse til denne stat, da der ikke var mulighed for efterfølgende familiesammenføring i oprindelsesstaten?

b) Konklusion vedrørende anvendelsen af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 i nærværende sag

107. Jeg mener derfor, at det præjudicielle spørgsmål 3 a) må besvares således, at en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en statsborger i en medlemsstat, der vender tilbage til denne stat efter at have udøvet lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 har ret til at opholde sig hos sin nære slægtning i den førstnævnte stat, uanset om denne slægtning arbejder eller søger arbejde dér.

108. Som Kommissionen har påpeget, er denne ret ikke underlagt andre tidsbegrænsninger end dem, der fremgår af betingelserne i samme artikel 10, stk. 1, litra a) og b). Hvis der som her er tale om en arbejdstagers efterkommer i lige linje, har han den pågældende ret, indtil han fylder 21 år, og så længe han herefter forsøges af arbejdstageren.

c) Varigheden af opholdsretten i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 for familiemedlemmerne til en person, der søger beskæftigelse

109. Hvis Domstolen ikke kan tilslutte sig den løsning, jeg har beskrevet i punkt 107 ovenfor, men i det mindste erkender, at en tredjelandsstatsborger, der er i familie med en statsborger i en medlemsstat, som vender tilbage fra værtsstaten til sit oprindelsesland for at søge beskæftigelse dér, i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 har opholdsret i den sidstnævnte stat, er det endvidere nødvendigt at undersøge, hvor længe denne ret gælder, for at kunne give en fuldstændig besvarelse af det præjudicielle spørgsmål 3 a).

110. Domstolen har tidligere bemærket, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68 og artikel 1 og 4 i direktiv 68/360/EØF »foreskriver […] at medlemsstaterne skal indrømme sådanne personers ægtefæller og børn en ret til ophold svarende til den, der tilkommer den pågældende selv« ( ). Det bestemmes bl.a. i dette direktivs artikel 4, stk. 4, at et familiemedlem, der ikke er statsborger i en medlemsstat, har ret til at få udstedt et opholdsbevis med samme gyldighed som for den arbejdstager, som han er knyttet til. Det følger heraf, at fællesskabslovgivningen tillægger vandrende arbejdstageres familiemedlemmer en ret til ophold »af samme omfang som de vandrende arbejdstageres opholdsret« ( ).

111. Det skal derfor undersøges, hvilke tidsbegrænsninger der gælder for den opholdsret, som udstedes til arbejdssøgende i henhold til artikel 39 EF og artikel 1 i forordning nr. 1612/68.

112. Dette aspekt har Domstolen taget stilling til i sin tidligere praksis. Domstolen har siden Antonissen-dommen fastholdt, at »formålet med artikel 48 [i EØF-traktaten, nu artikel 39 EF] tilgodeses, når fællesskabslovgivningen eller national lovgivning giver de pågældende en rimelig frist til i den pågældende medlemsstat at få kendskab til de beskæftigelsestilbud, der svarer til deres erhvervsmæssige kvalifikationer, og til i givet fald at foretage det fornødne for at blive ansat« ( ).

113. Da der ikke findes fællesskabsbestemmelser, der fastsætter en frist for EU-statsborgeres ophold, når disse søger beskæftigelse, kan medlemsstaterne fastsætte en rimelig frist herfor ( ). Domstolen har tidligere bemærket, at en frist på seks måneder som udgangspunkt ikke forekommer utilstrækkelig, og præciseret, at »[s]åfremt den pågældende efter udløbet af denne frist beviser, at han fortsat søger arbejde og har reelle chancer for at opnå ansættelse, kan den modtagende medlemsstat ikke pålægge ham at udrejse« ( ). Nationale bestemmelser, der pålægger fællesskabsborgere, som søger beskæftigelse, at forlade landet efter udløbet af den fastsatte frist, er derfor i strid med fællesskabsretten ( ).

114. Eftersom det ikke fremgår af fællesskabsbestemmelserne, hvor længe en fællesskabsborger kan udnytte retten til at opholde sig i en medlemsstat for at søge beskæftigelse dér, er det hver enkelt medlemsstat, som fastsætter denne frist under hensyntagen til de fællesskabsretlige krav, der gælder herfor. Der skal således være tale om en rimelig frist, og en fællesskabsborger, som kan bevise, at han fortsat søger beskæftigelse og har reelle chancer for at opnå ansættelse, bevarer sin opholdsret, selv om fristen er udløbet.

115. Så længe statsborgeren har ret til at opholde sig i en medlemsstat for at søge beskæftigelse, kan de slægtninge, der kan henføres til kategorierne i artikel 10 i forordning nr. 1612/68, også gøre gældende, at de i medfør af denne artikel har ret til at opholde sig i den samme stat.

116. De nederlandske bestemmelser, der gennemgås i forelæggelseskendelsen ( ), er imidlertid helt på linje med de krav, der opstilles i Domstolens praksis, idet de foreskriver, at det opholdsbevis, som udstedes til en udlænding, der er arbejdssøgende, gælder i seks måneder (hvilket Domstolen som udgangspunkt betragter som en rimelig frist), og denne periode forlænges med tre måneder ad gangen, hvis udlændingen godtgør, at han stadig er arbejdssøgende og har reel mulighed for at finde arbejde.

d) Foreslået besvarelse af spørgsmål 3 a)

117. Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer spørgsmål 3 a) således:

»En tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en statsborger i en medlemsstat, der vender tilbage til denne stat efter at have udøvet lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, har i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68, såfremt den krævede familiemæssige tilknytning foreligger, ret til at opholde sig hos sin nære slægtning i den førstnævnte stat, uanset om denne slægtning arbejder eller søger arbejde dér. Denne ret er ikke underlagt andre tidsbegrænsninger end dem, der fremgår af betingelserne i samme artikel 10, stk. 1, litra a) og b).«

3. De præjudicielle spørgsmål 3 b) og 4: familiemedlemmets indrejse- og opholdsret i henhold til artikel 18 EF og direktiv 90/364

118. Hvis det præjudicielle spørgsmål 3 a) besvares, som jeg foreslår – hvilket i det foreliggende tilfælde indebærer, at Rachel Eind i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 gives ret til at opholde sig sammen med sin far i Nederlandene – er det ufornødent at behandle spørgsmål 3 b) og 4. Jeg skal derfor kun gennemgå dem for fuldstændighedens skyld og i korte træk.

119. Hvad først angår artikel 18 EF mener jeg ikke, at denne bestemmelse isoleret set giver Rachel Eind ret til at opholde sig sammen med sin far i Nederlandene. Efter min opfattelse gælder bemærkningen i retsteorien om, at det »med hensyn til unionsborgerskabet og den frie bevægelighed for personer er et paradoks, at der loves en masse, men kun tillades det, der allerede findes« ( ), i det mindste for betingelserne for indrømmelse af opholdsret i en medlemsstat.

120. Selv om jeg ser bort fra, at Rachel Eind ikke er unionsborger, og koncentrerer mig om Runaldo Eind, som til gengæld er unionsborger, mener jeg ikke, at det udelukkende med hjemmel i artikel 18, stk. 1, EF er muligt at fastslå, at han har ret til ophold i Nederlandene.

121. Det fremgår ganske vist af artikel 18, stk. 1, EF, at »[e]nhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område«, men »med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i [EF-traktaten] og i gennemførelsesbestemmelserne hertil«. Der kan efter min opfattelse ikke være tvivl om, at disse »betingelser« skal foreligge, for at der er tale om en sådan ret, og at dens rækkevidde også fastlægges ved disse »begrænsninger«.

122. Domstolens praksis forekommer mig i det væsentlige at udelukke muligheden for at indrømme en unionsborger opholdsret på nogen som helst medlemsstats område alene med baggrund i artikel 18, stk. 1, EF.

123. Der findes en række noget tvetydige udtalelser i retspraksis, som kan skabe en vis usikkerhed, heriblandt udtalelsen om, at »retten til at opholde sig på medlemsstaternes område i henhold til artikel 18, stk. 1, EF […] tildeles enhver unionsborger ved en klar og præcis bestemmelse i EF-traktaten«, og at denne borger derfor har mulighed for at påberåbe sig artikel 18, stk. 1, EF »alene i sin egenskab af statsborger i en medlemsstat, og dermed unionsborger« ( ). Det fremgår i denne forbindelse af retsteorien, at Domstolen efter forslag herom fra sine generaladvokater ( ) har fastslået, at denne bestemmelse har direkte virkning. I Baumbast og R-dommen fastslog Domstolen navnlig, at »[a]nvendelsen af de begrænsninger og betingelser, som efter artikel 18, stk. 1, EF er lovlige i forbindelse med udøvelsen af den nævnte ret til ophold, er […] undergivet domstolsprøvelse«, og at »[d]e eventuelle begrænsninger af og betingelser for denne ret […] følgelig ikke [er] til hinder for, at bestemmelserne i artikel 18, stk. 1, EF hjemler borgerne rettigheder, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole, og som disse skal beskytte« ( ).

124. Det fremgår dog klart af Domstolens praksis, heriblandt den praksis, der er nævnt i det foregående punkt, at unionsborgernes ret til at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område som omhandlet i artikel 18, stk. 1, EF ikke er ubetinget, men anerkendes på de betingelser, der er fastsat i EF-traktaten og i gennemførelsesbestemmelserne hertil ( ), således at det »påhviler […] unionsborgere at fremlægge bevis for, at de opfylder de betingelser for udøvelse af denne ret, som er fastsat i de gældende fællesskabsbestemmelser« ( ).

125. Efter min opfattelse bør man derfor hellere tale om den direkte virkning ikke af artikel 18, stk. 1, EF som sådan, men af denne bestemmelse sammenholdt med alle de øvrige bestemmelser i EF-traktaten eller den afledte ret, som opstiller betingelser for, hvornår den pågældende ret eksisterer, hvilken ret på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin således ikke kan anses for hjemlet udelukkende i unionsborgerskabet.

126. Domstolen har med hensyn til de regler, der gjaldt, før direktiv 2004/38 trådte i kraft, i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien ( ) fastslået, at »[b]etingelserne for udstedelse af opholdstilladelse […] for arbejdstageres vedkommende [er] reguleret i direktiv 68/360, for selvstændiges vedkommende i direktiv 73/148, for studerendes vedkommende i direktiv 93/96, for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet, i direktiv 90/365 og for de statsborgere i Fællesskabets medlemsstater, som ikke har opholdsret i medfør af andre fællesskabsbestemmelser, ved direktiv 90/364«.

127. Ud over de bestemmelser om arbejdstagere, som jeg behandlede i min vurdering af det præjudicielle spørgsmål 3 a), er bestemmelserne i direktiv 90/364, der er direkte nævnt i det præjudicielle spørgsmål 3 b), relevante for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.

128. Bestemmelsen i dette direktivs artikel 1, stk. 1, første afsnit, om, at de enkelte medlemsstater skal give opholdsret til statsborgere fra en anden medlemsstat, er betinget af, at de selv og medlemmerne af deres familie er omfattet af en sygeforsikringsordning, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten, og at de råder over tilstrækkelige midler til at undgå, at de under deres ophold falder denne medlemsstats sociale system til byrde ( ).

129. Disse betingelser er, som det fremgår af direktivets fjerde betragtning, hvorefter indehavere af opholdsret ikke må blive til urimelig byrde for de offentlige finanser i værtsmedlemsstaten, begrundet i den opfattelse, at udøvelsen af unionsborgernes opholdsret må vige for medlemsstaternes legitime interesser ( ).

130. I denne sag har den forelæggende ret overvejet, om Rachel Eind med hjemmel i artikel 1 i direktiv 90/364 som »forsørgelsesberettiget efterkommer i lige linje« af indehaveren af opholdsretten i henhold til artikel 1, stk. 2, kan indrømmes opholdsret i Nederlandene som følge af den opholdsret, som hendes far måtte have ifølge denne artikel.

131. For at hun kan gøre disse bestemmelser gældende, skal det følgelig godtgøres, at Runaldo Eind har krav på opholdsret i Nederlandene, ikke bare som følge af nederlandsk ret og sit statsborgerskab, men også i medfør af artikel 1, stk. 1, i det omhandlede direktiv.

132. Hertil skal jeg først og fremmest bemærke, at direktiv 90/364 tilsyneladende ikke har til formål at tillægge fællesskabsborgere rettigheder over for den medlemsstat, hvori de er statsborgere. Det fremgår af tredje betragtnings ordlyd, at direktivet sigter mod at harmonisere »de nationale bestemmelser om opholdsret for medlemsstaternes statsborgere i en anden medlemsstat end deres egen«. Hovedformålet er således at forbedre fællesskabsborgernes muligheder for at flytte til medlemsstater, som de ikke er statsborgere i. Dette beror på, at retten til at tage ophold i en anden medlemsstat end den, man er statsborger i, som jeg tidligere har nævnt (jf. punkt 100 ovenfor), er almindeligt anerkendt i de nationale retsordener, men også modsvarer forpligtelser i international ret.

133. I lyset af det mål, som direktivet, der er udstedt i medfør af artikel 235 EF, forfølger – nemlig målet om at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed for personer mellem medlemsstaterne, jf. EF-traktatens artikel 3, stk. 1, litra c), som der henvises til i første betragtning til samme direktiv – og af hensyn til kravet om overholdelse af det almindelige lighedsprincip mener jeg, at der kan anlægges en vid fortolkning af direktivets bestemmelser, således at det også finder anvendelse på personer, som er bosiddende i en anden medlemsstat end den, de er statsborgere i, enten fordi de er født dér, eller fordi de er flyttet dertil, og som ønsker at flytte til den medlemsstat, de er statsborgere i, men i denne forbindelse ikke kan påberåbe sig national ret eller andre bestemmelser i fællesskabsretten.

134. Som led i denne vide fortolkning må det undersøges, om Runaldo Eind og som følge heraf hans datter opfylder betingelserne for at have ret til ophold i Nederlandene i henhold til direktiv 90/364.

135. For at en person kan opnå opholdsret i henhold til dette direktivs artikel 1, stk. 1, skal han bl.a. råde over »tilstrækkelige midler til at undgå, at [han] under [sit] ophold falder værtsmedlemsstatens sociale system til byrde«. Betingelsen om, at den pågældende skal råde over tilstrækkelige midler for at opnå den omhandlede opholdsret, skal logisk set være opfyldt, før denne ret kan udøves. Den pågældende skal med andre ord på det tidspunkt, hvor han søger om ret til at opholde sig i værtsmedlemsstaten, godtgøre, at han kan forsørge sig selv uden økonomisk støtte fra denne medlemsstat. Opholdet må i det væsentlige ikke være til urimelig byrde for de offentlige finanser i den medlemsstat, hvor han ønsker at opholde sig (jf. fjerde betragtning til direktivet).

136. Som Domstolen tidligere har fastslået, er det ifølge selve ordlyden af den samme bestemmelse »tilstrækkeligt, at statsborgere i medlemsstaterne »råder« over de nødvendige midler, uden at denne bestemmelse indebærer noget som helst krav med hensyn til, hvor midlerne kommer fra« ( ). Hvis en person modtager en bistandsydelse, kan han derfor teoretisk set anses for at råde over »tilstrækkelige midler« i henhold til artikel 1 i direktiv 90/364.

137. En fællesskabsborger, der modtager en bistandsydelse fra en medlemsstat og kan »eksportere« denne ydelse, hvis han vælger at flytte til en anden medlemsstat, eftersom den ikke er knyttet til bopælen, kan naturligvis påberåbe sig denne ydelse over for den sidstnævnte medlemsstat i medfør af direktivets artikel 1, stk. 1, med henblik på at godtgøre, at han ikke er afhængig af værtsstatens sociale system.

138. Hvis fællesskabsborgeren ønsker at flytte til eller flytte tilbage til sin egen medlemsstat, hvorfra han modtager den pågældende ydelse, må han have den samme mulighed. Da retten til at modtage denne ydelse ikke er betinget af, at statsborgeren opholder sig i den nævnte stat, resulterer dette ophold således ikke i en større byrde for det sociale system i denne stat, som under alle omstændigheder har pligt til at udbetale ydelsen, selv om dens statsborger ikke opholder sig i landet.

139. Jeg mener derfor, at betingelserne for tildeling af bistandshjælp er afgørende. Domstolen råder i denne sag ikke over tilstrækkelig præcise oplysninger om betingelserne for tildelingen af den ydelse, som de nederlandske myndigheder udbetaler til Runaldo Eind. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Runaldo Eind har modtaget den pågældende ydelse siden sin hjemkomst til Nederlandene ( ), og at han »fordi han har nederlandsk statsborgerskab, [har] ret til en nederlandsk bistandsydelse« ( ). Da den forelæggende ret måske ikke har været opmærksom på, hvilken betydning betingelserne for tildelingen af den pågældende bistandsydelse har i denne forbindelse, kan det imidlertid ikke udelukkes, at Runaldo Eind også har modtaget denne ydelse, fordi han opholder sig i Nederlandene.

140. Hvis det viser sig, at den nederlandske stat har tildelt Runaldo Eind denne ydelse på grund af hans nederlandske statsborgerskab, og uanset at han opholder sig i Nederlandene, kan han også påberåbe sig, at han selv og hans datter har opholdsret i denne stat i henhold til direktiv 90/364, med støtte i denne ydelse. Dette er imidlertid ikke muligt, hvis Runaldo Eind fik tildelt denne ydelse som borger, der var bosiddende i Nederlandene, dvs. hvis den var betinget af, at han opholdt sig i denne stat.

141. De præjudicielle spørgsmål 3 b) og 4 kan således, hvis Domstolen ikke finder det overflødigt at behandle dem, besvares på følgende måde:

»3 b) Ved anvendelsen af artikel 1 i Rådets direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret er der principielt intet til hinder for, at der ved undersøgelsen af, om den pågældende råder over »tilstrækkelige midler« i denne artikels forstand, tages hensyn til en bistandsydelse, som udbetales af en medlemsstat. Hvis der er tale om en ydelse, som udbetales en statsborger i den medlemsstat, hvor den pågældende påberåber sig opholdsret i henhold til den samme artikel, kan denne ydelse under de nævnte omstændigheder ikke tages i betragtning, når den er tildelt på betingelse af, at modtageren har bopæl på den omhandlede stats område.

4. Artikel 18, stk. 1, EF giver kun en unionsborger ret til indrejse og ophold i medlemsstaterne, såfremt betingelserne i EF-traktatens øvrige bestemmelser og i de relevante gennemførelsesbestemmelser er opfyldt. Den omstændighed, at tredjelandsstatsborgeren er familiemedlem til en person, der er unionsborger, er irrelevant for besvarelsen af de foregående præjudicielle spørgsmål.«

V – Forslag til afgørelse

142. Jeg foreslår på baggrund heraf, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Raad van State har forelagt, således:

»1 a) Den omstændighed, at en tredjelandsstatsborger af en værtsmedlemsstat er blevet anset for familiemedlem til en arbejdstager som omhandlet i artikel 10 i forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet og derfor har fået opholdstilladelse i denne stat i henhold til denne artikel, medfører, selv om gyldigheden af denne tilladelse endnu ikke er udløbet, ikke i sig selv, at den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, ved arbejdstagerens tilbagevenden til den sidstnævnte medlemsstat har pligt til at give den nævnte tredjelandsstatsborger ret til indrejse til og ophold på sit område.

1 b) Den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger, skal undersøge, om den tredjelandsstatsborger, der er i familie med arbejdstageren, ved arbejdstagerens tilbagevenden til denne medlemsstats område har ret til indrejse til og ophold på dette område i henhold til fællesskabsretten, før den tager stilling til, om denne tredjelandsstatsborger uden for fællesskabsrettens anvendelsesområde kan indrømmes en sådan ret i henhold til national ret.

2) Det er irrelevant for besvarelsen af spørgsmål 1 a) og 1 b), at denne tredjelandsstatsborger forud for opholdet i værtsmedlemsstaten ikke havde opholdsret i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er statsborger. Denne omstændighed er ikke til hinder for, at den sidstnævnte stat udsteder en opholdstilladelse til tredjelandsstatsborgeren i henhold til fællesskabsretten.

3 a) En tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en statsborger i en medlemsstat, der vender tilbage til denne stat efter at have udøvet lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, har i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68, såfremt den krævede familiemæssige tilknytning foreligger, ret til at opholde sig hos sin nære slægtning i den førstnævnte stat, uanset om denne slægtning arbejder eller søger arbejde dér. Denne ret er ikke underlagt andre tidsbegrænsninger end dem, der fremgår af betingelserne i samme artikel 10, stk. 1, litra a) og b).

3 b) Ved anvendelsen af artikel 1 i Rådets direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret er der principielt intet til hinder for, at der i forbindelse med undersøgelsen af, om den pågældende råder over »tilstrækkelige midler« i denne artikels forstand, tages hensyn til en bistandsydelse, som udbetales af en medlemsstat. Hvis der er tale om en ydelse, som udbetales en statsborger i den medlemsstat, hvor den pågældende påberåber sig opholdsret i henhold til den samme artikel, kan denne ydelse under de nævnte omstændigheder ikke tages i betragtning, når den er tildelt på betingelse af, at modtageren har bopæl på den omhandlede stats område.

4) Artikel 18, stk. 1, EF giver kun en unionsborger ret til indrejse og ophold i medlemsstaterne, såfremt betingelserne i EF-traktatens øvrige bestemmelser og i de relevante gennemførelsesbestemmelser er opfyldt. Den omstændighed, at tredjelandsstatsborgeren er familiemedlem til en person, der er unionsborger, er irrelevant for besvarelsen af de foregående præjudicielle spørgsmål.«