ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Landbrug – finansiering over ELFUL – tildeling af støtte og præmier – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet – rækkevidde – administrativ kontrol, der sikrer en effektiv efterprøvelse af alle kriterierne for, at en støtteansøgning kan godkendes, herunder ansøgernes kvalitet (Rådets forordning nr. 65/2011, art. 4 og 24) (jf. præmis 75 og 76)
5.

Institutionernes retsakter – afgørelse om ændring af regulativet om den supplerende, frivillige pensionsordning for Europa-Parlamentets medlemmer – almengyldig retsakt – klageprocedure – ikke anvendelig – bevarelse af søgsmålsfristen – foreligger ikke – søgsmålet anlagt for sent – afvisning (Art. 263 TEUF; Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse om gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, art. 72) (jf. præmis 65-67)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 3. februar 2021 –

Rottendorf Pharma

(Sag C-92/20) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – toldunion – EF-toldkodeks – forordning (EØF) nr. 2913/92 – artikel 239, stk. 1, andet led – godtgørelse af lovligt opkrævede toldafgifter – særlig situation – meddelelse af en tilladelse til overgang til fri omsætning – tilladelsens ugyldighed og meddelelse af en bevilling til aktiv forædling med tilbagevirkende kraft – genudførsel af varerne fra Den Europæiske Unions område – undladelse af at frembyde varerne for toldvæsenet«

1. Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – billighedsklausul indført ved artikel 239 i EF-toldkodeksen – betingelser – særlig situation – der foreligger ikke omstændigheder, der medfører, at den berettigede har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed – kumulativ karakter (Rådets forordning nr. 2913/92, art. 239) (jf. præmis 27 og domskonkl.)

2. Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – billighedsklausul indført ved artikel 239 i EF-toldkodeksen – betingelser – særlig situation – begreb – varernes genudførsel til et tredjeland uden at blive optaget i Den Europæiske Unions økonomiske kredsløb – ikke omfattet – toldafgiftspålæggelse, der skyldtes en fejl vedrørende oplysningerne i den erhvervsdrivendes databehandlingssystem, idet denne ikke havde taget hensyn til de betingelser, som var indeholdt i tilladelsen – ingen betydning (Rådets forordning nr. 2913/92, art. 239) (jf. præmis 30 og 32-38 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 239, stk. 1, andet led, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at en erhvervsdrivende for det første kun kan kræve tilbagebetaling af de toldafgifter, som den pågældende har erlagt, såfremt vedkommende befinder sig i en særlig situation, og såfremt denne ikke har gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed eller urigtigheder, og at den omstændighed, at de omhandlede varer er blevet genudført til et tredjeland uden at blive optaget i Den Europæiske Unions økonomiske kredsløb, for det andet ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at denne erhvervsdrivende befandt sig i en sådan særlig situation. Den samme konklusion finder anvendelse, når den adfærd, der gav anledning til, at de omhandlede toldafgifter blev pålagt, skyldtes en fejl vedrørende oplysningerne i den pågældende erhvervsdrivendes databehandlingssystem, for så vidt som denne fejl kunne have været undgået, såfremt denne erhvervsdrivende havde taget hensyn til betingelserne i den tilladelse, som denne var blevet meddelt.

( 1 ) – EUT C 201 af 15.6.2020.
39

Det følger af det ovenstående, at artikel 288 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national ret, der i forbindelse med en procedure, som er fastsat herfor i den nationale lovgivning, fastslår, at den medlemsstat, som denne ret henhører under, ikke har opfyldt sin forpligtelse til at gennemføre direktiv 2001/82 korrekt, afstår fra at vedtage en retslig erklæring, hvorefter denne medlemsstat ikke har gennemført dette direktiv korrekt og er forpligtet til at afhjælpe dette, med den begrundelse, at den nationale lovgivning efter den nationale rets opfattelse synes at være i overensstemmelse med forordning 2019/6, som ophæver det nævnte direktiv, og som finder anvendelse fra den 28. januar 2022.
15

Til støtte for sin appel har M.A. bl.a. gjort gældende, at Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager) med urette fastslog, at hans klagepunkt om tilsidesættelse af chartrets artikel 24 var irrelevant, fordi han ikke havde præciseret, at han handlede på vegne af sit mindreårige barn. I denne henseende har M.A. dels fremhævet, at hans barn, som er belgisk statsborger, ikke er adressat for de retsakter, der anfægtes for Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager), og derfor ikke har søgsmålskompetence, dels at han ikke behøver handle på barnets vegne, for at barnets tarv kan kunne beskyttes. M.A. har desuden anført, at barnet – for at forsætte sit familieliv med ham – er nødt til at forlade Den Europæiske Unions område og blive frataget den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som det er tildelt ved dets status som unionsborger.
41

Følgelig råder en medlemsstat i henhold til artikel 168, stk. 4, litra a), TEUF og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2002/98 over muligheden for at underlægge de kvalifikationskrav, som den ansvarlige person for et blodcenter skal opfylde, en strengere ordning end den, der er fastsat i dette direktivs artikel 9, stk. 2, litra a), for så vidt som denne medlemsstat – uden at overskride det skøn, der tilkommer den med henblik på at fastsætte det høje beskyttelsesniveau, som den ønsker for folkesundheden, og den måde, hvorpå dette niveau skal opnås – er af den opfattelse, at denne strengere ordning gør det muligt i højere grad at sikre, at den ansvarlige person for et sådant center fuldt ud og effektivt vil kunne udføre de opgaver, som påhviler den pågældende, og følgelig nå målet om beskyttelse af folkesundheden, som det nævnte direktiv forfølger.
56

[Tekst berigtiget ved kendelse af 13. april 2021] Det skal nemlig, således som generaladvokaten har anført i punkt 33 og 34 i forslaget til afgørelse, præciseres, at Domstolen ved dom af 13. januar 2021, MM (C-414/20 PPU, EU:C:2021:4), ikke direkte tog stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den bulgarske procedure for en anklagemyndigheds udstedelse af en europæisk arrestordre i den indledende fase af straffesagen opfyldte de krav, der er forbundet med en effektiv domstolsbeskyttelse, men begrænsede sig til at fastslå, at EU-retten – i mangel af et særskilt retsmiddel i den udstedende medlemsstats lovgivning – tillægger en domstol i denne medlemsstat et kompetencegrundlag for at udøve en kontrol med gyldigheden af den europæiske arrestordre. Det kan således ikke udledes af denne dom, at Domstolen fastslog, at tilstedeværelsen af en sådan mulighed for efterfølgende domstolskontrol måtte anses for at opfylde de krav, der er forbundet med en effektiv domstolsbeskyttelse af den eftersøgtes rettigheder.
35

Det fremgår imidlertid af de samme oplysninger, som det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, at selv om det pågældende køretøj under sin rejse fra Tyrkiet til Tyskland først blev indført i Unionens toldområde i Bulgarien og dernæst efter transit over et tredjelands område, nemlig Serbien, på ny blev indført i det nævnte toldområde i Ungarn, blev køretøjet faktisk anvendt i Tyskland, som er VS’ bopælsmedlemsstat. For så vidt som køretøjet blev optaget i Unionens økonomiske kredsløb i Tyskland, er det følgelig i sidstnævnte medlemsstat, at momsskylden er opstået.
50

Ud over det forhold, at en sådan argumentation ikke tager hensyn til den omstændighed, at mødre tildeles barselsorlov på tidspunktet for deres barns fødsel, har tildelingen af en forældreorlov nemlig ikke til formål at gøre det muligt for en forælder at passe sit barn alene på tidspunktet for dets fødsel og kort tid derefter, men ligeledes meget senere i dets barndom, som i medfør af § 2, stk. 1, i den reviderede rammeaftale kan være op til otte år. Det følger heraf, at den mulighed for at organisere sig med henblik på at passe sit barn, som en forælder har på tidspunktet for barnets fødsel, ikke er relevant for vurderingen af, om der foreligger en ret til forældreorlov, og at det ikke på dette grundlag med føje kan gøres gældende, at der foreligger en forskelsbehandling.
54

Den nationale ret skal endvidere vurdere sanktionens eventuelle konsekvenser for den ansvarlige for overtrædelsen med hensyn til dennes legitime ret til at udøve sit erhverv i overensstemmelse med artikel 89, stk. 2, i forordning nr. 1224/2009. K.M. har i denne forbindelse i sit skriftlige indlæg for Domstolen gjort gældende, at beslaglæggelse af fangster og fiskeredskaber, der er forbudt, eller fiskeredskaber, der ikke opfylder kravene, har meget alvorlige konsekvenser for hans omdømme og erhvervsmæssige fremtid, at han ikke havde til hensigt at overtræde de pågældende regler for at drage fordel heraf, og at han ikke tidligere havde begået andre overtrædelser. Det tilkommer ikke desto mindre den forelæggende ret at efterprøve disse forhold.
Rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, sammenholdt med den i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder sikrede ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, skal fortolkes således, at den, når den udstedende medlemsstats lovgivning ikke indeholder bestemmelser, der foreskriver en domstolsprøvelse med henblik på at kontrollere de betingelser, hvorunder en europæisk arrestordre er blevet udstedt af en myndighed, der deltager i forvaltningen af denne medlemsstats retspleje, men ikke selv er en domstol, gør det muligt for den nationale retsinstans, som skal påkende en sag, der er anlagt til prøvelse af lovligheden af opretholdelsen af en varetægtsfængsling af en person, der er blevet overgivet i medfør af en europæisk arrestordre, som er udstedt på grundlag af en national retsakt, der ikke kan betegnes som en »[national] arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft« som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 1, litra c), og i forbindelse med hvilken det er gjort gældende, at denne europæiske arrestordre er ugyldig i henhold til EU-retten, at erklære sig kompetent til at foretage en sådan kontrol af gyldigheden.

Rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, sammenholdt med den i artikel 47 i chartret for grundlæggende rettigheder sikrede ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, skal fortolkes således, at den ikke kræver, at den nationale rets konstatering af, at den omhandlede europæiske arrestordre er blevet udstedt i strid med denne rammeafgørelses artikel 8, stk. 1, litra c), for så vidt som den ikke har grundlag i en »[national] arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft« som omhandlet i denne bestemmelse, har til følge, at den person, der er blevet varetægtsfængslet, efter at den fuldbyrdende medlemsstat har overgivet vedkommende til den udstedende medlemsstat, skal løslades. Det påhviler derfor den forelæggende ret i overensstemmelse med den nationale lovgivning at afgøre, hvilke konsekvenser den omstændighed, at der ikke foreligger en sådan national retsakt som retsgrundlag for den omhandlede europæiske arrestordre, kan have for afgørelsen af, hvorvidt varetægtsfængslingen af den tiltalte skal opretholdes.
21

På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er rammeafgørelse [2002/584], artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og/eller chartrets artikel 47, stk. 2, faktisk til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fuldbyrder en europæisk arrestordre, som er udstedt af en ret, når den nationale lovgivning i den udstedende medlemsstat efter udstedelsen af denne europæiske arrestordre er blevet ændret på en sådan måde, at denne ret ikke længere opfylder kravet om adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse/effektiv retsbeskyttelse, fordi lovgivningen ikke længere sikrer denne rets uafhængighed? 2) Er rammeafgørelse [2002/584] og chartrets artikel 47, stk. 2, faktisk til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fuldbyrder en europæisk arrestordre, såfremt den konstaterer, at der i den udstedende medlemsstat er reel risiko for krænkelse af enhver tiltalt persons grundlæggende ret til en uafhængig domstol – og således også for den eftersøgtes – uanset hvilken retsinstans der i denne medlemsstat har kompetence i de procedurer, som den eftersøgte person vil blive undergivet, og uanset den eftersøgtes personlige situation, beskaffenheden af den lovovertrædelse, som vedkommende retsforfølges for, og de faktiske omstændigheder, som udgør grundlaget for den europæiske arrestordre, hvilken reelle risiko er knyttet til den omstændighed, at domstolene i den udstedende medlemsstat ikke længere er uafhængige som følge af systemiske og generelle mangler? 3) Er rammeafgørelse [2002/584] og chartrets artikel 47, stk. 2, faktisk til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed fuldbyrder en europæisk arrestordre, såfremt den konstaterer, at – der ved en ret i den udstedende medlemsstat er reel risiko for krænkelse af enhver tiltalt persons grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, hvilken risiko er knyttet til systemiske og generelle mangler med hensyn til retsvæsenets uafhængighed i denne medlemsstat – disse systemiske og generelle mangler ikke alene kan have, men faktisk også har, negative konsekvenser for de domstole i denne medlemsstat, der har kompetence i de procedurer, som den eftersøgte person, skal undergives, og – der derfor er alvorlige og på faktiske omstændigheder beroende grunde til at antage, at den eftersøgte person løber en reel risiko for krænkelse af sin grundlæggende ret til en uafhængig domstol og dermed af kerneindholdet i vedkommendes ret til en retfærdig rettergang, selv om den eftersøgte person, ud over de systemiske og generelle mangler, ikke har givet udtryk for specifikke bekymringer, og selv om den eftersøgte persons personlige situation, beskaffenheden af den lovovertrædelse, som vedkommende retsforfølges for, og de omstændigheder, som udgør grundlaget for den europæiske arrestordre, ud over de systemiske og generelle mangler, ikke giver anledning til frygt for, at den udøvende og/eller lovgivende magt udøver et konkret pres på eller påvirker vedkommendes straffesag?«
Dette direktivs artikel 8 med overskriften »Retten til at være til stede under retssagen« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at være til stede under retssagen.

2. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede, på betingelse af:

a) at den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, eller

b) at den mistænkte eller tiltalte, der er blevet underrettet om retssagen, repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten.

3. En afgørelse, der er truffet i overensstemmelse med stk. 2, kan fuldbyrdes over for den pågældende mistænkte eller tiltalte.

4. Såfremt medlemsstaterne fastsætter en mulighed for afholdelse af retssager, uden at mistænkte eller tiltalte er til stede, men det ikke er muligt for de kompetente myndigheder at opfylde betingelserne fastsat i denne artikels stk. 2, fordi en mistænkt eller tiltalt ikke kan findes, selv om der er blevet gjort en rimelig indsats, kan medlemsstaterne fastsætte, at en afgørelse alligevel kan træffes og fuldbyrdes. I så fald sikrer medlemsstaterne, at mistænkte eller tiltalte, når de underrettes om afgørelsen, navnlig når de pågribes, også underrettes om muligheden for at anfægte afgørelsen og om retten til en ny retssag eller et andet retsmiddel i overensstemmelse med artikel 9.

5. Denne artikel berører ikke nationale regler, der fastsætter, at dommeren eller den kompetente domstol kan udelukke en mistænkt eller tiltalt midlertidigt fra retssagen, hvis dette er nødvendigt af hensyn til korrekt gennemførelse af straffesagen, på betingelse af at retten til et forsvar overholdes.

6. Denne artikel berører ikke nationale regler, der giver mulighed for, at sager eller bestemte stadier heraf gennemføres skriftligt, på betingelse af at dette er i overensstemmelse med retten til en retfærdig rettergang.«
40

Denne regel kræver således, at den udstedende medlemsstat, som ønsker at retsforfølge eller domfælde en person for en lovovertrædelse begået inden dennes overgivelse til fuldbyrdelse af en anden europæisk arrestordre end den lovovertrædelse, for hvilken den pågældende er overgivet, indhenter den fuldbyrdende medlemsstats samtykke for at undgå, at førstnævnte medlemsstat griber ind i de beføjelser, som den fuldbyrdende medlemsstat kunne udøve, og overskrider sine prærogativer i forhold til den tiltalte. For så vidt som ordningen med den europæiske arrestordre tager sigte på at overgive den pågældende person til den medlemsstat, der har udstedt en sådan arrestordre, for heri specifikt angivne lovovertrædelser begået af denne person, ved tvang at bringe denne person til denne medlemsstats område, er specialitetsreglen uløseligt forbundet med fuldbyrdelsen af den specifikke europæiske arrestordre, hvis rækkevidde er klart defineret.
Nævnte direktivs artikel 6, der har overskriften »Adgang til proceduren«, er affattet således:

»1. Når en person indgiver en ansøgning om international beskyttelse til en myndighed, der i henhold til national ret er kompetent til at registrere sådanne ansøgninger, skal registreringen ske senest tre arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Indgives ansøgningen om international beskyttelse til andre myndigheder, der kan forventes at modtage sådanne ansøgninger, men som ikke er kompetente til at registrere dem i henhold til national ret, sikrer medlemsstaterne, at registreringen sker senest seks arbejdsdage efter, at ansøgningen er indgivet.

Medlemsstaterne sikrer, at de andre myndigheder, der kan forventes at modtage ansøgninger om international beskyttelse, såsom politiet, grænsevagter, indvandringsmyndigheder og ansatte ved faciliteter for frihedsberøvede, har de relevante oplysninger, og at deres ansatte modtager den nødvendige uddannelse til at kunne varetage deres opgaver og ansvarsområder og instruks om at meddele ansøgerne, hvor og hvordan ansøgninger om international beskyttelse kan indgives.

2. Medlemsstaterne sikrer, at en person, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, i praksis har mulighed for at indgive den så hurtigt som muligt. Indgiver ansøgeren ikke sin ansøgning, kan medlemsstaterne anvende artikel 28 i overensstemmelse hermed.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at ansøgninger om international beskyttelse indgives personligt og/eller et bestemt sted, jf. dog stk. 2.

4. Uanset stk. 3 [anses] en ansøgning om international beskyttelse for at være indgivet på det tidspunkt, hvor en af ansøgeren indgivet formular eller en i national ret fastsat officiel rapport er kommet den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder i hænde.

5. Såfremt ansøgninger om international beskyttelse indgivet samtidigt af et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse i praksis gør det meget vanskeligt at overholde tidsfristen i stk. 1, kan medlemsstaterne forlænge fristen til 10 arbejdsdage.«
1.

Appel – formaliteten – afgørelser, som kan gøres til genstand for appel – Rettens afgørelse om ikke at tage stilling til formalitetsindsigelsen mod et søgsmål, hvori Retten frifinder sagsøgte efter prøvelse af realiteten – ikke omfattet (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 23-25)
1.

Appel – formaliteten – afgørelser, som kan gøres til genstand for appel – Rettens afgørelse om ikke at tage stilling til en formalitetsindsigelse over for et søgsmål, hvori Retten frifinder sagsøgte efter prøvelse af realiteten – ikke omfattet (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 23-25)
1)

Den Europæiske Unions Rets dom af 2. april 2020, UG mod Kommissionen (T-571/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:141), ophæves, for så vidt som Retten derved annullerede Europa-Kommissionens afgørelse af 17. oktober 2016 om at bringe UG’s tidsubegrænsede ansættelseskontrakt til ophør, fastslog, at der var begået en ulovlighed, som kunne medføre, at denne institution ifaldt ansvar, og afviste at antage UG’s påstand om erstatning for ikke-økonomisk skade til realitetsbehandling.
2.

Tjenestemandssager – erstatningssøgsmål – selvstændigt i forhold til annullationssøgsmål – grænser – erstatningssøgsmål, der søger at omgå afvisningen af et annullationssøgsmål – afvisning – erstatningssøgsmål med påstand om erstatning for den samme skade som den, der er omhandlet i en ansøgning om bistand, som administrationen allerede har afslået – afgørelse om afslag, som ikke er blevet anfægtet inden for fristerne – bedømmelse af formaliteten – sammenligning af det resultat, der søges opnået med erstatningssøgsmålet og ansøgningen om bistand (Art. 268 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 24, 90 og 91) (jf. præmis 58-65)
2.

Miljø – vurdering og styring af ekstern støj – direktiv 2002/49 – medlemsstaternes forpligtelse til at udarbejde handlingsplaner for byområder, større veje og større jernbaner – forpligtelse til at sende resuméer af handlingsplanerne til Kommissionen – undladelse – begrundet i, at ingen befolkningsgrupper er udsat for ekstern støj – ikke tilladt (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49, art. 2, stk. 1, art. 8, stk. 2, og art. 10, stk. 2, samt bilag VI) (jf. præmis 40-47, 52-55 og 57 samt domskonkl. 1)
42

Med forbehold for den efterprøvelse af alle omstændighederne omkring den landing, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, som den forelæggende ret skal foretage, kan en landing, der forløber under de omstændigheder, der er anført i ovenstående præmis, ikke anses for at være en ulykke som omhandlet i Montrealkonventionens artikel 17, stk. 1, og følgelig på grundlag af denne bestemmelse danne grundlag for erstatningsansvar for luftfartsselskabet, og dette uafhængigt af den subjektive opfattelse, som en passager kan have deraf.
22

Den forelæggende ret er desuden i tvivl om muligheden for at fortolke artikel 2, litra j), i forordning nr. 338/97 således, at bestemmelsen udelukker, at de af XY importerede dåser kaviar fra størarter kan kvalificeres som »personlige effekter eller bohave«, med den begrundelse, at XY har erklæret at have til hensigt at forære dem til tredjemand som gaver. I denne henseende har den forelæggende ret anført, at det på ingen måde fremgår af denne bestemmelses ordlyd eller af artikel 57, stk. 5, litra a), i forordning nr. 865/2006, at begrebet »personlige effekter eller bohave« kun kan finde anvendelse, når importøren af den pågældende enhed selv anvender den eller forbruger den, og at der i tvisten i hovedsagen ikke er noget, der tyder på, at XY var i besiddelse af de nævnte dåser til kommercielle formål. Den forelæggende ret har ligeledes fremhævet, at det i praksis kan være vanskeligt for toldmyndighederne at foretage en pålidelig kontrol af importørens hensigter. Desuden ville det være helt ulogisk at tillade import af en enhed i tilfælde, hvor denne faktisk forbruges af importøren, og forbyde importen heraf i tilfælde, hvor den bliver forbrugt af tredjemand.