ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Da Sofiyski gradski sad er af den opfattelse, at det ikke klart fremgår af artikel 22, nr. 1), i forordning nr. 44/2001, at denne bestemmelse finder anvendelse på sager henhørende under den frivillige retspleje, såsom den, der er blevet indbragt for den, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Finder artikel 22, nr. 1), i […] forordning […] nr. 44/2001 […] kun anvendelse på tvistemål om rettigheder over fast ejendom, eller finder denne bestemmelse også anvendelse på sager henhørende under den frivillige retspleje, hvor statsborgere i en medlemsstat – som af en ret i denne stat og i henhold til national ret er blevet erklæret delvis umyndige, og til hvem der er beskikket en værge (som også er statsborger i denne medlemsstat) – fremsætter en anmodning om at disponere over fast ejendom, der tilhører dem, og som er beliggende i en anden medlemsstat?«
1)

Artikel 40, stk. 5, første afsnit, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1009/2008 af 9. oktober 2008, skal fortolkes således, at enhver landbruger alene ved i referenceperioden at have været omfattet af forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 2078/92 af 30. juni 1992 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje og (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2223/2004 af 22. december 2004, har ret til at anmode om, at vedkommendes referencebeløb beregnes på basis af det eller de kalenderår i referenceperioden, hvor den pågældende ikke har været omfattet af sådanne forpligtelser.
17

Den belgiske stat fik ikke medhold i sin appel af den af førsteinstansen afsagte dom til Cour d’appel de Bruxelles. Denne ret rejste ikke tvivl om gyldigheden af det af den belgiske stat anlagte skøn over de faktiske omstændigheder, hvorefter anskaffelsesprisen for de pågældende aktier i hovedsagen var åbenbart lavere end deres faktiske værdi, som svarede til den salgspris, der blev opnået 38 dage senere. Den nævnte ret fandt dog, at dette skøn var uden relevans, eftersom GIMLE i henhold til den kongelige anordnings artikel 3, stk. 1, artikel 4 og artikel 16, stk. 1, havde pligt til at bogføre disse aktier ud fra deres historiske anskaffelsespris og ikke ud fra deres faktiske værdi. Samme ret fastslog særligt, at denne anordnings artikel 16 kun i »undtagelsestilfælde« medfører, at den historiske anskaffelsespris ikke skal anvendes til fordel for den faktiske værdi, og at nævnte anordnings artikel 4, stk. 2, gør det muligt for en virksomhed at give et pålideligt billede af dens aktiver og passiver ved at fremlægge »yderligere oplysninger« i bilaget til årsregnskabet uden for så vidt at fravige hovedreglen om, at værdiansættelsen skal foretages på grundlag af den historiske anskaffelsespris. Følgelig stadfæstede Cour d’appel de Bruxelles den af førsteinstansen afsagte dom, idet den fastslog, at det var med urette, at den belgiske stat havde medregnet avancen på 74776696 BEF ved beregningen af GIMLE’s skattegrundlag.
43

For det tredje bemærkede Domstolen i nævnte doms præmis 51 – efter at have fastslået i dommens præmis 50, at VW-lovens § 4, stk. 3, skaber et middel, som gør det muligt for offentlige aktører, via en investering, som er mindre end den, der kræves efter almindelige selskabsregler, at forbeholde sig et blokerende mindretal, som sætter dem i stand til at modsætte sig vigtige beslutninger – at VW-lovens § 2, stk. 1, ved at fastsætte et stemmerettighedsloft på 20% »supplerer […] nogle juridiske rammer, som gør det muligt for de nævnte offentlige aktører, via en sådan reduceret investering, at udøve en væsentlig indflydelse«.
86

For det tredje har Retten foretaget en fejlagtig vurdering af delstaten Burgenlands argumentation og undladt at undersøge de faktiske omstændigheder ved i præmis 90 i Burgenland-dommen at fastslå, at den ulovlighed, som udbuddet var behæftet med, ikke havde haft indflydelse på størrelsen af buddene. Retten har nemlig begrænset sig til at henvise til den omtvistede afgørelse uden at have foretaget sin egen efterprøvelse, og navnlig uden at have efterprøvet, om Kommissionen havde taget hensyn til samtlige relevante oplysninger. Kommissionen begrænsede sig dog selv til at konstatere, at de nævnte betingelser ikke havde forårsaget nogen fordrejning af buddene i nedadgående retning, men undlod at undersøge, om de havde medført en sådan fordrejning i opadgående retning. Delstaten Burgenland fremhævede under sagens behandling i første instans, at konsortiets bud lå helt op til 200% over BB’s værdi og dermed havde en fantasifuld karakter.
Bilag V til direktiv 2000/60 indeholder et afsnit 1.3 med overskriften »Overvågning af overfladevands økologiske og kemiske tilstand«. I dette afsnit bestemmes:

»Overvågningsnettet for overfladevand oprettes i overensstemmelse med kravene i artikel 8. Overvågningsnettet udformes på en sådan måde, at det giver et sammenhængende og generelt overblik over den økologiske og kemiske tilstand inden for hvert vandløbsopland og giver mulighed for klassificering af vandområderne i fem klasser i overensstemmelse med de normgivende definitioner i punkt 1.2. Medlemsstaterne udarbejder et eller flere kort, der viser overvågningsnettet for overfladevand i vandområdeplanen.

På grundlag af den karakterisering og vurdering af miljøvirkninger, der foretages i henhold til direktivets artikel 5 og bilag II, udarbejder medlemsstaterne for hver periode, for hvilken der gælder en vandområdeplan, et kontrolovervågningsprogram og et operationelt overvågningsprogram. Medlemsstaterne kan også i nogle tilfælde have behov for at udarbejde undersøgelsesovervågningsprogrammer.

Medlemsstaterne overvåger parametre, der er indikatorer for tilstand for alle relevante kvalitetselementer. Ved udvælgelsen af parametre for biologiske kvalitetselementer identificerer medlemsstaterne det passende taksonomiske niveau, der er nødvendigt for at opnå tilstrækkelig pålidelighed og præcision i klassificeringen af kvalitetselementerne. Planen indeholder skøn over pålideligheden og præcisionen af overvågningsprogrammernes resultater.«
57

Det er i øvrigt fast retspraksis, at den omstændighed, at en EU-retsakt kan have en vis betydning for den internationale samhandel, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at fastslå, at denne retsakt er i kategori med dem, der er omfattet af den fælles handelspolitik. Derimod henhører en EU-retsakt under denne politik, hvis den særskilt vedrører den internationale samhandel derved, at den hovedsageligt har til formål at fremme, lette eller regulere samhandelen og har direkte og umiddelbare virkninger for denne (jf. bl.a. dommen i sagen Daiichi Sankyo og Sanofi-Aventis Deutschland, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
28

Især har Domstolen gentagne gange udtalt, at sondringen mellem ydelser, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og ydelser, der er omfattet af denne forordning, hovedsagelig er baseret på de enkelte elementer i den pågældende ydelse, navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tilkendes, og ikke på, om en ydelse betegnes som en social sikringsydelse i den nationale lovgivning (jf. dom af 16.7.1992, sag C-78/91, Hughes, Sml. I, s. 4839, præmis 14). Endvidere har Domstolen haft lejlighed til at præcisere, at rent formelle kendetegn ikke må anses for at være af betydning ved klassificeringen af ydelserne (jf. dom af 11.9.2008, sag C-228/07, Petersen, Sml. I, s. 6989, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis). Det følger heraf, at den omstændighed, at en ydelse henhører under den nationale skatteret, ikke er afgørende for vurderingen af dens objektive indhold.
34

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 20 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning – som den i hovedsagen omhandlede – der gør ydelse af uddannelsesstøtte til en statsborger med bopæl i denne medlemsstat med henblik på at studere i en anden medlemsstat betinget af, at denne uddannelse efter et uddannelsesforløb på mindst to år fører til et erhvervskvalificerende eksamensbevis, som svarer til dem, der opnås ved en erhvervsfaglig skole i ydelsesstaten, hvorimod den pågældende på grund af sin særlige situation var blevet ydet støtte, såfremt hun i denne sidstnævnte stat havde valgt at gennemføre en uddannelse på under to år, der svarede til den, som hun ville følge i en anden medlemsstat.
For så vidt angår proceduren for godtgørelse af eller fritagelse for afgifter indeholdt artikel 889, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 et vist antal bestemmelser vedrørende efterfølgende tildeling af en præferencetoldbehandling og bestemte:

»Er godtgørelses- eller fritagelsesansøgningen begrundet i, at der på datoen for antagelsen af angivelsen om varernes overgang til fri omsætning kunne anvendes en nedsat importafgift eller nulimportafgift inden for rammerne af et toldkontingent, et toldloft eller en anden toldpræferenceordning, indrømmes der kun godtgørelse eller fritagelse, såfremt følgende forhold gør sig gældende på datoen for indgivelsen af ansøgningen ledsaget af de nødvendige dokumenter:

— Når det drejer sig om et toldkontingent, må dette ikke være opbrugt.

— I andre tilfælde må den normale sats ikke være genindført.

Der ydes dog godtgørelse eller fritagelse, selv om betingelserne i foregående afsnit ikke er opfyldt, såfremt det skyldes en fejl, toldmyndighederne selv har begået, at den nedsatte importafgift eller nulimportafgiften ikke er blevet anvendt for varerne, når angivelsen om overgang til fri omsætning indeholdt alle de oplysninger og var ledsaget af alle de dokumenter, der var nødvendige, for at den nedsatte afgift eller nulafgiften kunne anvendes.«
26

Under disse omstændigheder har Finanzgericht Hamburg besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [momsdirektivets] artikel 401, sammenholdt med direktivets artikel 135, stk. 1, litra i), fortolkes således, at moms og national særafgift på spil kun kan pålægges alternativt, ikke kumulativt? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Såfremt hasardspil i henhold til national ret pålægges såvel moms som en særafgift, bevirker det da fritagelse for moms eller fritagelse for særafgiften, eller skal afgørelsen om, hvilken af de to afgifter der ikke må pålægges, træffes på grundlag af national ret? 3) Skal [momsdirektivets] artikel 1, stk. 2, første punktum, og artikel 73 fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse eller praksis, hvorefter spillemaskinens kasse (elektronisk opgjort kasse) ved drift af […] spillemaskiner efter et bestemt tidsrum lægges til grund som afgiftsgrundlag? 4) Såfremt spørgsmål 3 besvares bekræftende: Hvorledes skal beregningsgrundlaget i stedet fastlægges? 5) Skal [momsdirektivets] artikel 1, stk. 2, første punktum, og artikel 73 fortolkes således, at opkrævning af moms forudsætter, at den erhvervsdrivende kan overvælte momsen på modtagerne af ydelsen? I bekræftende fald: Hvorledes skal begrebet overvæltning fortolkes? Indgår især lovligheden af en tilsvarende højere pris for varen eller tjenesteydelsen i begrebet overvæltning? 6) Såfremt lovligheden af en højere pris som anført i spørgsmål 5 er en betingelse for opkrævning af momsen: Skal [momsdirektivets] artikel 1, stk. 2, første punktum, og artikel 73 fortolkes således, at bestemmelser, der begrænser prisen for momspligtige varer eller tjenesteydelser, i overensstemmelse med EU-retten skal anvendes således, at den fastsatte pris ikke skal forstås således, at den indbefatter moms, men prisen derimod skal tillægges moms, uanset at der er tale om nationale prisreguleringsbestemmelser, der ifølge deres ordlyd ikke udtrykkeligt foreskriver dette? 7) Såfremt spørgsmål 5 besvares bekræftende, og spørgsmål 6 besvares benægtende, og spørgsmål 3 besvares benægtende: Skal der i dette tilfælde ikke opkræves moms af spillemaskinernes samlede omsætning eller kun af den del, med hensyn til hvilken det ikke er muligt at overvælte moms, og hvorledes skal dette fastslås – afhænger det eventuelt af, for hvilke transaktioner indsatsen pr. spil ikke kan forhøjes, eller for hvilke transaktioner spilleindtægterne pr. time ikke kan forhøjes? 8) Skal [momsdirektivets] artikel 1, stk. 2, fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse vedrørende en ikke harmoniseret afgift, hvorefter et beløb, der præcist svarer til den skyldige moms, modregnes i denne afgift? 9) Såfremt spørgsmål 8 besvares bekræftende: Bevirker modregning af moms i en national, ikke harmoniseret afgift, hos erhvervsdrivende, som denne afgift påhviler, at der ikke må opkræves moms hos deres konkurrenter, såfremt disse ikke er omfattet af denne afgift, men af en anden særlig afgift, for hvilken en sådan modregning ikke er foreskrevet?«
47

For det tredje har den nationale lovgivning ifølge den tyske regering som mål at fremme mobiliteten på uddannelsesområdet. Således har den i hovedsagen omhandlede lovgivning en sådan karakter, at den tilskynder studerende, som ville være tilbøjelige til kun at studere i Tyskland, til at studere i udlandet, og denne mobilitet er en fordel for det nationale arbejdsmarked, idet studerende, henset til en fast bopæl i Tyskland, som regel vender tilbage til den bevilgende stat. Derimod har en ansøger om støtte, som bor i udlandet, og som vil studere på et andet sprog i en anden medlemsstat, ikke noget incitament til at vende tilbage til det tyske arbejdsmarked. De ved BAföG trufne foranstaltninger gør det derfor muligt at nå dette mål og går ikke videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det.
Samme direktivs artikel 7, der har overskriften »Vildledende udeladelser«, bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.«
50

Det tilkommer således den nationale ret i forbindelse med sin vurdering af karakteren af en »ufravigelig regel« i den nationale lovgivning, som den påtænker at lade træde i stedet for den lov, som udtrykkeligt er valgt af parterne i aftalen, ikke alene at tage hensyn til lovens præcise ordlyd, men også til den generelle opbygning og til de samlede omstændigheder, hvorunder den nævnte lov er blevet vedtaget, for deraf at kunne udlede, om den er af ufravigelig karakter, for så vidt som det fremgår, at den nationale lovgiver har vedtaget den med henblik på at beskytte en interesse, som den pågældende medlemsstat har anset for vigtig. Som Kommissionen har fremhævet, ville et sådant tilfælde kunne være det tilfælde, hvor gennemførelsen i domstolsstaten – ved en udvidelse af et direktivs anvendelsesområde eller ved valget af en mere omfattende anvendelse af den skønsmargin, som det lader tilbage – tilbyder en mere vidtgående beskyttelse af handelsagenten på grundlag af den særlige interesse, som medlemsstaten tildeler denne type borgere.
11

Artikel 52, stk. 1, i direktiv 2004/18, med overskriften »Officielle lister over godkendte økonomiske aktører og attestering, der foretages af offentligretlige eller privatretlige organer«, bestemmer: »1. Medlemsstaterne kan enten indføre officielle lister over godkendte entreprenører, leverandører eller tjenesteydere eller indføre certificering, der foretages af offentligretlige eller privatretlige organer. Medlemsstaterne tilpasser betingelserne for optagelse på disse lister og for attesteringsorganernes udstedelse af attester til bestemmelserne i artikel 45, stk. 1 og stk. 2, litra a)-d) og g), artikel 46, artikel 47, stk. 1, 4 og 5, artikel 48, stk. 1, 2, 5 og 6, artikel 49 og eventuelt artikel 50. Medlemsstaterne tilpasser dem ligeledes til bestemmelserne i artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, for så vidt angår anmodning om optagelse fra økonomiske aktører, der indgår i en koncern og kan gøre gældende, at de har fået stillet midler til rådighed af andre virksomheder, der indgår i koncernen. I et sådant tilfælde fremlægger aktørerne over for den myndighed, der fører den officielle liste, bevis for, at de råder over disse midler under hele den periode, hvor attesten for optagelsen på den officielle liste er gyldig, og for, at disse virksomheder under den samme periode fortsat opfylder kravene med hensyn til kvalitativ udvælgelse, der er fastsat i de artikler, der er nævnt i foregående afsnit, og som disse aktører gør gældende ved deres optagelse.«
89

Herbert Schaible har anført, at forpligtelsen til at identificere hvert enkelt dyr elektronisk ikke gælder for kvæg og svineavlere til trods for den omstændighed, at de nævnte dyr er lige så udsatte for epizootier som får og geder. Det er Herbert Schaibles opfattelse, at ordningen med identifikation af bedrifter muliggør en effektiv bekæmpelse af epizootier hos svin. Herbert Schaible har gjort gældende, at det ikke er påtænkt at indføre en ordning med obligatorisk elektronisk identifikation af kvæg, og at det fremgår af forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 1760/2000 for så vidt angår elektronisk identifikation af kvæg og om at lade bestemmelserne om den frivillige mærkningsordning for oksekød udgå (KOM(2011) 525 endelig), at Kommissionen foreslår, at elektronisk identifikation af kvæg fortsat skal være fakultativ, bl.a. under henvisning til de problemer, der er opstået i forbindelse med den obligatoriske elektroniske identifikation af hvert enkelt dyr for så vidt angår får og geder. Herbert Schaible finder, at Unionens politikker på dette område savner sammenhæng, og at Unionen eksperimenterer med en teknologi, som endnu ikke er parat til anvendelse i en sektor, hvor landbrugerne har begrænset indflydelse.
30

Som generaladvokaten i øvrigt har anført i punkt 33-38 i forslaget til afgørelse, kan den omstændighed, at en erhvervsdrivende, der, som i tilfældet i hovedsagen, er etableret i en medlemsstat tæt på grænsen til en anden medlemsstat i et byområde, der strækker sig på begge sider af grænsen, og som benytter et telefonnummer, der er tildelt i den anden medlemsstat, ved at stille nummeret til rådighed for sine potentielle kunder med bopæl i sidstnævnte medlemsstat for at skåne dem for omkostningen ved et international opkald, ligeledes udgøre et indicium, der kan bevise, at hans virksomhed er »rettet mod« denne anden medlemsstat.
Manglende opfyldelse af denne forpligtelse sanktioneres – ud over offentliggørelsen af navnene på de driftsledere, der ikke overholder forpligtelsen fastsat i artikel 16, stk. 2, i direktiv 2003/87 – med en bøde i henhold til samme artikels stk. 3 og 4, hvorefter:

»3. Medlemsstaterne sørger for, at en driftsleder, der ikke returnerer tilstrækkelige kvoter senest den 30. april hvert år til dækning af sine emissioner i det foregående år, pålægges en bøde for overskridelse af emissionskvoterne. Bøden for overskridelse af emissionskvoter andrager 100 EUR for hvert ton kuldioxidækvivalent fra det anlæg, for hvilket driftslederen ikke har returneret kvoter. Betaling af bøden for overskridelse af emissionskvoter fritager ikke driftslederen for forpligtelsen til at returnere en kvotemængde svarende til de kvoteoverskridende emissioner, når vedkommende returnerer kvoter for det følgende kalenderår.

4. I den treårsperiode, der begynder den 1. januar 2005, anvender medlemsstaterne en lavere bøde for kvoteoverskridelse på 40 EUR for hvert ton kuldioxidækvivalent fra det anlæg, for hvilket driftslederen ikke har returneret kvoter. […]«
24

På denne baggrund har Raad van State van België besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 49 TEUF eller 56 TEUF fortolkes således, at en i Belgien hjemmehørende virksomhed ved en belgisk domstol kan støtte ret på unionsrettens grundlæggende principper, især den forpligtelse til gennemsigtighed, der følger af disse artikler, for så vidt angår en aftale, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for et af direktiverne om offentlige kontrakter, og hvorved en belgisk myndighed overdrager rettigheder til en anden belgisk virksomhed uden at have organiseret et offentligt udbud? 2) Kan ønsket om at forhindre en krænkelse af et særligt kontraktmæssigt forhold, der i sig selv ikke er anfægtet, mellem en offentligretlig juridisk person og privatretlig person, der ikke kontrolleres af den offentligretlige juridiske person, eller afslutning af en transaktion eller indgåelse af et forlig med det formål at afslutte en bestående tvist med hensyn til fortolkningen af det nævnte kontraktmæssige forhold, hvorved forliget tager udgangspunkt i parternes rettigheder i henhold til en foreløbig retsafgørelse, og myndighedens aktiviteter uden forliget kunne lide en alvorlig skade og værdiforringelse og forbrugerne indtil videre blive afskåret fra adgang til tjenesteydelser, anses for et tvingende alment hensyn eller i det mindste for en objektiv omstændighed, der giver den offentligretlige juridiske person hjemmel til som en undtagelse og under fravigelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i henhold til artikel 49 TEUF og 56 TEUF og den deraf flydende forpligtelse til gennemsigtighed at undlade at afholde offentligt udbud og tildele ordren direkte? 3) Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal den førnævnte transaktion eller det førnævnte forlig for ikke at begrænse de nævnte grundlæggende friheder, der er sikret ved unionsretten, videre end nødvendigt for at nå det tilsigtede formål, da begrænses til hvad der er strengt nødvendigt for at afslutte den opståede tvist, eller kan parterne med henblik på fremtidige tvister indgå et mere vidtrækkende forlig, der har en rimelig og logisk sammenhæng med tvisten, og som samtidigt sikrer forbrugernes rettigheder og indebærer en værdimaksimering af den overdragne aktivitet?«