Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – retsakter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – forberedende akter – ikke omfattet

(Art. 230 EF)

2. Statsstøtte – støtteprojekter – Kommissionens undersøgelse – indledende fase og kontradiktorisk fase – en støtteordnings forenelighed med fællesmarkedet – vanskeligheder ved bedømmelsen – Kommissionens forpligtelse til at indlede den kontradiktoriske fase – muligheden for at indlede en dialog med medlemsstaten under den indledende fase med henblik på at fjerne vanskeligheder – opfordring til at ændre en anmeldt ordning – forberedende retsakt

(Art. 88, stk. 2 og 3, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4 og 6)

3. Annullationssøgsmål – frister – tidspunktet for fristens begyndelse – dato for offentliggørelse – dato for kendskab til retsakten – subsidiær karakter – retsakter, som efter institutions faste praksis er genstand for offentliggørelse i EF-Tidende – offentliggørelse – begreb

(Art. 230, femte afsnit, EF)

4. Retspleje – frister – retstab – uforudseelige omstændigheder eller force majeure – undskyldelig vildfarelse

(Domstolens statut, art. 45, stk. 2)

Sammendrag

1. Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, når foranstaltningerne fremkalder bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser på grund af en væsentlig ændring af hans retsstilling. Når det drejer sig om retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det kun foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, der kan anfægtes, i modsætning til foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

(jf. præmis 25)

2. Den indledende undersøgelse, som er indført ved artikel 88, stk. 3, EF og reguleres af artikel 4 i forordning nr. 659/1999, har til formål at give Kommissionen tid til at overveje og undersøge sagen i så tilstrækkeligt omfang, at den kan danne sig en umiddelbar opfattelse af de anmeldte støtteprojekter og – uden at det er nødvendigt at foretage en grundig undersøgelse – enten fastslå, at de er forenelige med traktaten, eller derimod konstatere, at de giver anledning til tvivl i denne forbindelse.

Den formelle undersøgelsesprocedure, der er omhandlet i artikel 88, stk. 2, EF og i artikel 6 i forordning nr. 659/1999, og som gør det muligt for Kommissionen at opnå fuld oplysning om alle sagens momenter, inden den træffer beslutning, er uundværlig, når Kommissionen støder på alvorlige vanskeligheder ved undersøgelsen af, om en støtte er forenelig med fællesmarkedet.

Selv om den er bundet med hensyn til beslutningen om, hvorvidt denne formelle undersøgelsesprocedure skal indledes, har Kommissionen dog en vis skønsmargen ved indhentningen og undersøgelsen af sagens konkrete omstændigheder med henblik på at afgøre, om de giver anledning til alvorlige vanskeligheder. Navnlig kan Kommissionen efter formålet med artikel 88, stk. 3, EF og i overensstemmelse med sin pligt til at følge god forvaltningsskik, indlede en dialog med den stat, der har foretaget anmeldelsen, eller med tredjemand for under den indledende procedure at afklare eventuelle vanskeligheder.

En gennemgang af bestemmelserne i forordning nr. 659/1999 viser, at hvor Kommissionen har kompetence til inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure at pålægge en medlemsstat at ændre sin støtteordning på en bestemt måde, hvis den ikke vil udsætte sig for, at det konstateres, at støtteordningen er uforenelig med fællesmarkedet, har den ikke en sådan kompetence under den indledende undersøgelsesfase og har ikke andre muligheder end at træffe en beslutning om ikke at gøre indsigelser, medmindre den indleder den formelle procedure.

Det følger heraf, at en skrivelse fra Kommissionen til de nationale myndigheder under den indledende procedure, hvori Kommissionen omtaler de vanskeligheder, som undersøgelsen af den foreslåede ordnings forenelighed giver anledning til, og hvori den alene »opfordrer« de nationale myndigheder til frit at vælge at opgive deres forslag, indgår i rammerne af ovennævnte dialog og udgør ikke en retsakt, der fremkalder bindende retsvirkninger, men en udelukkende forberedende retsakt for Kommissionens endelige beslutning.

(jf. præmis 27-29 og 30-36)

3. Det følger af ordlyden af artikel 230 stk. 5, EF, at kriteriet om tidspunktet, hvor sagsøgeren har fået kendskab til den anfægtede retsakt, som afgørende faktor for, hvornår søgsmålsfristen begynder at løbe, er af underordnet betydning i forhold til det tidspunkt, hvor retsakten er blevet offentliggjort eller meddelt.

Er en retsakt hverken offentliggjort eller meddelt, skal den, som er bekendt med, at retsakten berører ham, selv inden for en rimelig frist begære retsaktens fuldstændige ordlyd meddelt, men søgsmålsfristen løber først fra det tidspunkt, da den berørte tredjemand erhverver et så nøjagtigt kendskab til retsaktens indhold og begrundelse, at han kan gøre brug af sin søgsmålsret. Når det imidlertid drejer sig om retsakter, som efter den berørte fællesskabsinstitutions faste praksis er genstand for en offentliggørelse i EF-Tidende, finder kriteriet om datoen for kendskabet ikke anvendelse, selv om offentliggørelsen ikke er en betingelse for retsakternes anvendelighed, og det er datoen for offentliggørelse, der iværksætter søgsmålsfristen. Under disse omstændigheder kan den berørte tredjepart nemlig med rette påregne, at den pågældende retsakt vil blive offentliggjort.

Den omstændighed, at Kommissionen giver tredjemand fuldstændig adgang til ordlyden af en beslutning, som er anbragt på internet-hjemmesiden, kombineret med meddelelsen af et resumé i EF-Tidende – der gør det muligt for interesserede at identificere den omhandlede beslutning og rådgiver dem om denne mulighed for adgang via internet – skal betragtes som en offentliggørelse efter artikel 230, stk. 5, EF.

(jf. præmis 48, 49 og 53)

4. Der kan kun ske fravigelse fra fællesskabsbestemmelserne vedrørende procesfrister, hvis der foreligger ganske særlige omstændigheder, omstændigheder, som ikke kunne forudses, eller force majeure, jf. artikel 45, stk. 2, i Domstolens statut, eller undskyldelig vildfarelse, og for så vidt som en streng overholdelse af disse bestemmelser er i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og nødvendigheden af at undgå enhver forskelsbehandling eller vilkårlighed i retsplejen.

(jf. præmis 60)