Sag C-263/02 P





Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Jégo-Quéré & Cie SA





«Appel – formaliteten med hensyn til et søgsmål anlagt af en juridisk person med påstand om annullation af en forordning»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat F.G. Jacobs fremsat den 10. juli 2003

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 1. april 2004

Sammendrag af dom

1. De Europæiske Fællesskaber – domstolsprøvelse af lovligheden af institutionernes retsakter – almengyldige retsakter – nødvendigheden af, at fysiske eller juridiske personer kan gøre brug af en ulovlighedsindsigelse eller af en præjudiciel forelæggelse med henblik på en vurdering af gyldigheden – de nationale retters pligt til at anvende de nationale processuelle regler på en sådan måde, at lovligheden af almengyldige fællesskabsretsakter kan anfægtes – adgang til at anlægge annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser i tilfælde af uoverstigelige hindringer inden for de nationale processuelle regler – udelukket

(Art. 10 EF, art. 230, stk. 4, EF, art. 234 EF og. 241 EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – fortolkning contra legem af betingelsen om, at den pågældende skal være individuelt berørt – ulovlig

(Art. 230, stk. 4, EF)

3. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – forordning om foranstaltninger for genopbygning af kulmulebestanden og om dertil knyttede betingelser for kontrol af fiskerfartøjers aktiviteter – ingen særlig retsstilling for en erhvervsdrivende i forbindelse med vedtagelsen af denne forordning – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Kommissionens forordning nr. 1162/2001)

1.

Der er dels ved artikel 230 EF og 241 EF, dels ved artikel 234 EF oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som skal sikre kontrollen med lovligheden af institutionernes retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Fællesskabets retsinstanser. Fysiske eller juridiske personer, der på grund af formalitetsbetingelserne i artikel 230, stk. 4, EF ikke kan anfægte almengyldige fællesskabsretsakter direkte, har inden for rammerne af dette system efter omstændighederne mulighed for at gøre gældende, at sådanne retsakter er ugyldige, enten for Fællesskabets retsinstanser i form af en indsigelse i medfør af artikel 241 EF eller for de nationale retter, og at få disse, som ikke er beføjet til selv at fastslå ugyldigheden af sådanne retsakter, til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom.

Det påhviler således medlemsstaterne at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

I denne forbindelse er de nationale retter, i overensstemmelse med det princip om loyalt samarbejde, som følger af artikel 10 EF, forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke og anvende de nationale processuelle regler vedrørende søgsmålsadgang på en sådan måde, at fysiske og juridiske personer får adgang til ved domstolene at anfægte lovligheden af enhver national afgørelse eller anden foranstaltning, der vedrører anvendelse af en almengyldig fællesskabsretsakt over for dem, ved at påberåbe sig, at den omhandlede retsakt er ugyldig.

En borger er imidlertid ikke berettiget til at anlægge et annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser til prøvelse af en almengyldig retsakt som f.eks. en forordning, der ikke individualiserer ham på lignende måde som en adressat, heller ikke selv om det efter en konkret undersøgelse fra disse retsinstansers side kan godtgøres, at disse regler ikke tillader borgerne at anlægge en sag om gyldigheden af den anfægtede fællesskabsretsakt. Et sådant system ville nemlig forudsætte, at Fællesskabets retsinstanser i hvert enkelt konkret tilfælde undersøger og fortolker den nationale procesret, hvilket går ud over den kompetence, de er tillagt med hensyn til kontrollen med fællesskabsretsakternes lovlighed.

Der er således under alle omstændigheder end ikke adgang til at anlægge et annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, selv om det måtte vise sig, at de nationale processuelle regler kun giver borgeren adgang til at anfægte gyldigheden af fællesskabsretsakten, efter at han har overtrådt denne.

Den omstændighed, at en forordning er direkte anvendelig uden de nationale myndigheders mellemkomst, medfører ikke i sig selv, at en erhvervsdrivende, som er umiddelbart berørt af forordningen, ikke kan anfægte gyldigheden af forordningen, før han har overtrådt den. Det kan således ikke udelukkes, at et nationalt retssystem åbner mulighed for, at en borger, der er umiddelbart berørt af en national normgivende retsakt med generel rækkevidde, som ikke kan anfægtes direkte for domstolene, kan anmode de nationale myndigheder om at træffe en foranstaltning i tilknytning til denne retsakt, som kan anfægtes ved de nationale domstole, således at borgeren får adgang til at anfægte den omhandlede retsakt indirekte. Det er heller ikke udelukket, at et nationalt retssystem åbner mulighed for, at en erhvervsdrivende, som er umiddelbart berørt af en forordning, kan anmode de nationale myndigheder om at vedtage en retsakt, som har tilknytning til forordningen, og som kan anfægtes ved de nationale domstole, således at denne erhvervsdrivende får adgang til at anfægte forordningen indirekte.

(jf. præmis 30-35)

2.

Selv om betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person kun kan anlægge en sag til prøvelse af en forordning, såfremt den ikke alene berører ham umiddelbart, men også individuelt, skal fortolkes i lyset af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse under hensyntagen til de forskellige omstændigheder, som kan individualisere en sagsøger, kan en sådan fortolkning ikke føre til, at der ses bort fra den omhandlede betingelse, som er udtrykkeligt fastsat i traktaten. I modsat fald ville Fællesskabets retsinstanser overskride de beføjelser, de er tillagt ved traktaten.

Dette er imidlertid tilfældet for så vidt angår en fortolkning af den nævnte betingelse, hvorefter en fysisk eller juridisk person skal anses for at være individuelt berørt af en almengyldig fællesskabsbestemmelse, som berører ham umiddelbart, hvis den pågældende bestemmelse utvivlsomt og aktuelt påvirker hans retsstilling ved at begrænse hans rettigheder eller pålægge ham forpligtelser.

En sådan fortolkning vil føre til en forvanskning af betingelsen om, at der skal være tale om et indgreb i individuelle rettigheder, i artikel 230, stk. 4, EF.

(jf. præmis 36-38)

3.

Idet der ikke er nogen fællesskabsretlig bestemmelse, som pålægger Kommissionen før vedtagelsen af en forordning at følge en procedure, inden for rammerne af hvilken en erhvervsdrivende kan påberåbe sig eventuelle rettigheder, herunder retten til at blive hørt, tildeler fællesskabsretten ikke denne erhvervsdrivende nogen særlig retsstilling i forbindelse med vedtagelsen af denne forordning. Det forhold, at denne erhvervsdrivende er den eneste, som før vedtagelsen af forordningen foreslog Kommissionen en særlig løsning, som skulle bidrage til opfyldelse af det med forordningen forfulgte mål, kan ikke individualisere ham i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand.