I —

De skal på nuværende stadium af de sager, som National Carbonising Company Ltd. (NCC) har anlagt mod Kommissionen, kun afgøre den indsigelse om afvisning, som sidstnævnte har rejst mod de påstande, som er fremsat af det sagsøgende selskab i sag 114/75. Dette britiske aktieselskab tæller blandt sine aktiviteter fremstilling af koks til husholdningsbrug i to værker, der er beliggende i henholdsvis Barnsley og Rotherham. Selskabet opkøber det nødvendige kul til koksfabrikation hos National Coal Board (NCB), som faktisk har monopol på fremstilling af kul i Det forenede Kongerige. Selskabets salg udgjorde i 1974/75 næsten 9 % af markedet for dette produkt i landet. Coal Board har et datterselskab, National Smokeless Fuel Ltd. (NSF), som også fremstiller koks til husholdningsbrug, og hvis salg i samme tidsrum dækkede næsten 88 % af det britiske marked. NSF kan altså betegnes som »prisfører«. Siden 1973 er prisen på kul til koksfabrikation steget betydeligt i Det forenede Kongerige. Selv om denne stigning bremsedes af en rabat, som Coal Board ydede NCC ved dets køb af kul til fremstilling af koks, der skulle sælges til husholdningsbrug i Det forenede Kongerige, blev stigningen ikke ledsaget af en tilsvarende stigning i salgsprisen for sidstnævnte produkt. Prisen for koks til husholdningsbrug kontrolleres nemlig af økonomiske og sociale grunde strengt af den britiske regering. Den 21. juli 1975 sendte Linklaters and Paines, sagsøgere i London og Bruxelles, på NCC's foranledning et brev til Kommissionen for De europæiske Fællesskaber. I dette brev beklagede NCC sig over sin forringede handelsmæssige og økonomiske situation, som efter selskabets mening, var en følge af en overtrædelse af EKSF-traktaten fra Coal Board's og den britiske regerings side, og gjorde det klart, at selskabet i nærmeste fremtid ville være tvunget til at skride til en uigenkaldelig lukning af sine to værker i Barnsley og Rotherham, medmindre der omgående blev truffet foranstaltninger med henblik på at genoprette rentabiliteten af fremstillingen af koks til husholdningsbrug. NCC anmodede ganske særlig Kommissionen om at undersøge, om Coal Board ikke gjorde sig skyldig i en illoyal priskonkurrence (i den i artikel 60, stk. 1, første led forudsatte betydning), som desuden indebærer forskelsbehandling (i den i artikel 60, stk. 1, andet led forudsatte betydning), og om dette offentlige selskab ikke misbrugte sin dominerende stilling (i den i artikel 66, stk. 7 forudsatte betydning). Selskabet anmodede Kommissionen om at træffe foranstaltninger i henhold til artikel 67 eller 61 eller udøve de beføjelser, som Kommissionen i henhold til artikel 3 har til at yde økonomisk støtte. Dette brev afsluttedes med en begæring om; at der i overensstemmelse med traktatens artikel 35 måtte blive skredet ind med henblik på at sikre overholdelsen af traktatens principper. Jeg er ikke i tvivl om, Høje Ret, at dette brev udgør et sådant forudgående »påkrav«, som er nødvendigt for at sætte den i artikel 35, stk. 3 foreskrevne procedure i gang, sådan som Domstolen opfatter den. Kommissionen har heller ikke bestridt dette og har ikke rejst nogen indsigelse i denne forbindelse i sit svarskrift i det passivitetssøgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 35 af NCC (sag 109/75). Derimod har Kommissionen bestridt, at den skulle have været tvunget eller blot beføjet til at træffe andre foranstaltninger end dem, som den har vedtaget. Kommissionens myndigheder satte sig derfor i forbindelse med Coal Board og den britiske regering og påbegyndte sine undersøgelser og forhandlinger. Den 10. september sendte en direktør for generaldirektoratet for konkurrence Coal Board et anbefalet brev (nr. 75-01622), hvori det udtrykkeligt blev fastslået, at dette selskab var forpligtet til at sørge for, at den rabat, som indtil nu kun var ydet for kul, der var bestemt til produktion af husholdningskoks til brug på britisk territorium, fremtidig blev anvendt på tilsvarende måde for kul, som var bestemt til fremstilling af koks til brug i alle medlemsstaterne, og at de nærmere regler for denne rabat blev offentliggjort i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse, bekendtgjort i EFT C 29 af 12. maj 1973, s. 28. NCC fik altså i princippet medhold i sit krav, der var fremsat i henhold til artikel 60, stk. 1, andet led. Med hensyn til det spørgsmål om produktionsomkostningerne for NSF's koksværker, som er knyttet til NCC's påstand om illoyal konkurrence (midlertidig eller lokal prisnedsættelse, der sigter til at opnå en monopolstilling i den i artikel 60, stk. 1, første led forudsatte betydning, anmodede direktøren Coal Board om så hurtigt som muligt at måtte få tilsendt en oversigt over selskabets økonomiske situation for andet kvartal med henblik på at konstatere, om NSF's koksværker producerede med tab. To dage senere, den 12. september 1975, altså inden udløbet af den to måneders frist, der er en betingelse for, at et passivitetssøgsmål kan indbringes, såfremt Kommissionen ikke har truffet nogen beslutning eller rettet nogen henvendelse, meddelte den samme direktør NCC (brev nr. 75-01642), at Coal Board »efter Kommissionens indgriben« øjeblikkelig havde ændret reglerne for ydelse af rabat på prisen for det kul, som var bestemt til produktionen af husholdningskoks. Følgelig kunne NCC gøre denne nye omstændighed gældende (dog forudsat at selskabet overholdt bestemmelserne i artikel 60, stk. 2, litra b) inden for de grænser, der var fastsat i beslutning nr. 72/443 (JO 297 af 30. 12. 1972, s. 545). For så vidt angik spørgsmålet, om NSF gjorde sig skyldig i illoyal konkurrence (lokal og midlertidig prisnedsættelse), meddelte direktøren NCC, at der var indledt en undersøgelse, og at selskabet »så hurtigt som muligt« ville blive underrettet om dennes resultat såvel som om enhver anden handling, som Kommissionen kunne foreslå iværksat. Jeg er heller ikke i tvivl om, Høje Ret, at dette brev udgør et foreløbigt svar, der, således som De har statueret det, ikke kan afbryde 2 måneders fristen i artikel 35, stk. 3 (dom i sag 30/59, 17. december 1959, Sml. 1954-64, s. 211). Den 15. september 1975, eller mindre end en uge før fristens udløb, takkede NCC's sagførere Kommissionen for dens indgriben, idet de udtrykkeligt fastslog, at de i det væsentlige havde fået medhold i deres krav, men tilføjede, at »en lukning af de to foretagender stadig måtte forudses«. Det problem, der endnu stod åbent, var, om den afgørende ændring, der var sket efter den 1. april 1975 i forskellen mellem udgifterne, bestående af kokskullets købspris og fabrikationsomkostningerne, og husholdningskoksenes salgspris og de heraf flydende følger udgjorde et misbrug af Coal Board's dominerende stilling i henhold til artikel 66, stk. 7 såvel som en illoyal konkurrence i henhold til artikel 60, stk. 1, første led. Den 16. september mødtes i Bruxelles Kommissionens embedsmænd og repræsentanter for NCC. Den 26. september 1975 lod Coal Board, idet det bekræftede en telefonisk samtale, det havde haft dagen før med den direktør, som behandlede NCC's klage, ved telex denne vide, at det indtil den 15. oktober ikke ville foretage nogen ændring af prisen på det kul, der skulle anvendes til fremstilling af husholdningskoks, eller af de gældende rabatsatser. Da salgsprisen for husholdningskoks derimod skulle forhøjes fra den 1. oktober, opstod der en fordel for fabrikanterne af dette produkt og især for NCC Board tilføjede, at »denne indrømmelse skete for at gøre det muligt for Kommissionen at fuldføre sine undersøgelser og på den betingelse, at disse ville blive afsluttet senest den 15. oktober«. Dagen i forvejen, den 25. september, havde NCC ved telex meddelt afdelingen for konkurrence, at det tog disse forslag fra Coal Board til efterretning og accepterede dem »med forbehold af gennemførelsen af enhver beslutning, som Kommissionen vil kunne træffe, og med forbehold af rettigheder eller handlinger, som NCC kan gøre gældende i henhold til traktaten«. Desuden meddelte NCC, at det anså disse foranstaltninger for utilstrækkelige, selv om de skulle blive permanente, at lukningen af dets to foretagender var nært forestående, og understregede derfor, at en løsning var tvingende nødvendig. Således undlod Kommissionen fra dette tidspunkt, skønt den delvis og midlertidig gav NCC medhold i en klage af 21. juni 1975, at træffe nogen beslutning eller vedtage nogen henstilling i den i artikel 35, stk. 3 forudsatte betydning. I henhold til denne bestemmelse skal en stiltiende beslutning om afslag anses at følge af denne passivitet, og NCC havde herefter en frist på en måned til at indbringe sag mod nævnte afslag. Herefter forstærkedes tingenes udvikling. Den 15. oktober 1975 mødtes konkurrenceafdelingens embedsmænd og Kommissionens juridiske afdeling med repræsentanter for NCC og deres sagsøgere. Under dette møde erklærede den kompetente direktør efter NCC's optegnelser, at Kommissionen ikke havde vedtaget nogen beslutning eller henstilling i den i artikel 35 forudsatte betydning, og at afdelingernes foreløbige konklusion var, at NCB ikke havde misbrugt sin dominerende stilling i dette særlige tilfælde. Da endelig Kommissionen hævdede, at den ikke havde bemyndigelse til at skride ind i henhold til traktatens bestemmelser, blev et hertil svarende forslag forelagt den kommissær, hvorunder konkurrence-sagerne hører, og NCC modtog et brev, underskrevet af generaldirektøren, hvori det anførtes, at Kommissionen ikke kunne give selskabet medhold i dets klage. Helt logisk drog NCC konsekvensen af dette den følgende dag. Ved stævning, der registreredes på Domstolens justitskontor den 16. oktober 1975 under nr. 109 og blev forkyndt samme dag for Kommissionens juridiske afdeling, nedlagde selskabet for Domstolen påstand om, at Kommissionen pålagdes at vedtage en beslutning eller at rette en henstilling, — hvori det konstateres, at Coal Board har handlet i strid med artikel 60 og artikel 66, — hvori det pålægges Coal Board at sikre rentabiliteten af produktionen og salget af koks til husholdningsbrug i Det forenede Kongerige, — hvori det konstateres, at den britiske regering har handlet i strid med EKSF, og pålægger denne at ophøre med at gribe ind i prisdannelsen for kokskul og koks til husholdningsbrug. Samme dag indgav NCC en anmodning om foreløbige foranstaltninger i henhold til EKSF-traktatens artikel 39 og procesreglementets artikel 83, hvorom præsidenten for Domstolen afsagde kendelse den 22. oktober 1975. Som følge af denne kendelse vedtog Kommissionen ved beslutning af 29. oktober 1975 retssikrende foranstaltninger til fordel for NCC for perioden fra den 22. oktober 1975 til den 15. januar 1976 (EFT L 35 af 10. 2. 1976, s. 6). Stadig samme dag, og her kommer jeg ind på omstændigheder, som har direkte tilknytning til den foreliggende sag, tilsendte generaldirektøren for konkurrence under henvisning til brevet af 21. juli 1975 fra sagsøgers sagførere NCC et anbefalet brev (nr. 75-01866). Jeg vil tillade mig med hensyn til det nøjagtige indhold af dette brev at henvise til restmøde-rapporten og indskrænke mig til at op lyse, at generaldirektøren efter at have påpeget Kommissionens indgriben over for Coal Board sluttede således: »Kommissionen mener ikke, at NCB's fremgangsmåde strider mod traktatens bestemmelser«. Ved telex af 17. oktober 1975 inden for rammerne af proceduren for foreløbige forholdsregler, bekræftede Kommissionen dette svar, og den 22. oktober 1975, inden kendelsen vedrørende anmodningen om foreløbige foranstaltninger var afsagt, meddelte NCC, at det ville indbringe et annullationssøgsmål mod dette brev af 16. oktober 1975. Den 25. november 1975, altså i god tid, indbragte NCC faktisk søgsmål i henhold til traktatens artikel 133 med henblik på annullation af »den beslutning eller henstilling fra Kommissionen«, som generaldirektørens brev i selskabets øjne udgjorde. Dette er genstanden for søgsmål 114/75, hvis antagelse til realitetsbehandling vi i dag skal tage stilling til. Kommissionen har nemlig i denne sag fremsat en indsigelse om afvisning med den begrundelse, at brevet af 16. oktober 1975 hverken indeholdt en beslutning eller en henstilling.