DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 9. AUGUST 1994. - FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANNULLATIONSSOEGSMAAL - FAELLESSKABSSTOETTE - KASEIN OG KASEINATER - KONTROLORDNING - PERMANENT TILSYN. - SAG C-413/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-03781



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Landbrug ° faelles markedsordning ° maelk og mejeriprodukter ° stoette til forarbejdning af skummetmaelk til kasein og kaseinater ° kontrollen paahviler medlemsstaterne ° "permanent tilsyn" med produktionsvirksomheden og med sammensaetningen af kaseinet og kaseinaterne ° begreb ° konsekvenser der skal drages af kontrolresultaterne

(Kommissionens forordning nr. 756/70, art. 3, stk. 3)

2. Landbrug ° EUGFL ° afslutning af regnskaberne ° frist for en medlemsstat til at fremkomme med yderligere oplysninger ° Kommissionens anmodning om at fremkomme med saadanne oplysninger fremsat efter udloebet af den oprindeligt fastsatte frist ° retsvirkninger

Sammendrag

1. Som led i den kontrol, det nationale interventionsorgan skal foretage, forudsaetter begrebet "permanent tilsyn" som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 756/70 om ydelse af stoette til skummetmaelk, som er blevet forarbejdet til kasein og kaseinater, at saafremt de officielle analyser viser, at en del af de partier, der paa grundlag af den af forarbejdningsvirksomheden foretagne interne kontrol fandtes tilfredsstillende, faktisk ikke er i overensstemmelse med de i forordningen fastsatte betingelser og derfor ikke er stoetteberettigede, skal de nationale myndigheder enten foretage en yderligere kontrol med henblik paa at undersoege, om de oevrige partier, for hvilke der var indgivet en ansoegning om stoette, faktisk opfylder de i forordningen fastsatte betingelser, eller ogsaa, som et udslag af almindelig sandsynlighedsregning, foretage den fornoedne ekstrapolation.

2. Saafremt Kommissionen i forbindelse med afslutningen af EUGFL-regnskaberne for et bestemt regnskabsaar efter udloebet af den frist, inden hvilken en medlemsstat skal fremkomme med yderligere oplysninger, anmoder medlemsstaten om at fremkomme med visse yderligere oplysninger, men ikke omtaler fristen, kan Kommissionen ikke afvise at lade EUGFL afholde de omtvistede udgifter med henvisning til, at de af de nationale myndigheder afgivne forklaringer er fremkommet efter udloebet af den oprindeligt fastsatte frist.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 14. december 1992 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning K(92) 1783 endelig udg., offentliggjort som beslutning 92/491/EOEF af 23. september 1992 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1989, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EFT L 298, s. 23, herefter benaevnt "den anfaegtede beslutning"), for saa vidt som Kommissionen herved udelukkede en udgift paa 432 000 DM fra faellesskabsfinansiering.

2 Artikel 3, stk. 1, litra b), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 756/70 af 24. april 1970 om ydelse af stoette til skummetmaelk, som er blevet forarbejdet til kasein og kaseinater (EFT 1970 I, s. 181, herefter benaevnt "forordningen"), der var gaeldende paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, bestemmer, at "der ydes kun stoette til en producent af kasein eller kaseinater, saafremt denne ... underkaster sig en kontrol af det kompetente interventionsorgan". I samme artikels stk. 3 praeciseres det, at "den i stk. 1, litra b), naevnte kontrol bestaar mindst af et permanent tilsyn med produktionsvirksomheden og med sammensaetningen af kaseinet og kaseinaterne". Begrebet permanent tilsyn er ikke defineret i forordningen.

3 Det fremgaar af sagen, at paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder omfattede den i Tyskland gaeldende kontrol af de virksomheder, der producerer kasein og kaseinater, en intern kontrol i produktionsvirksomheden og en officiel kontrol.

4 Som led i foerstnaevnte kontrol udtog producenterne selv proever af hvert enkelt produceret parti kasein og kaseinat, analyserede dem og indfoerte resultaterne i en laboratoriebog. Producenterne ansoegte kun om stoette, saafremt resultatet af disse analyser var tilfredsstillende.

5 Den anden kontrol bestod i, at inspektoerer fra myndighederne mindst én gang om ugen moedte frem i hver enkelt produktionsvirksomhed for at foretage en kontrol paa stedet. Ved hvert besoeg kontrollerede inspektoererne paa grundlag af de dokumenter, de fik forelagt, om virksomheden regelmaessigt havde foretaget de interne analyser, der kraevedes efter gaeldende lovgivning. Endvidere udtog de under mindst to besoeg pr. maaned proever af hver enkelt sort af kasein og kaseinat og lod dem analysere af officielle laboratorier. Endelig foretoges der i hver enkelt virksomhed en afsluttende kontrol hver 4.-6. maaned, som herefter dannede grundlag for de endelige beslutninger om stoette.

6 Ved den anfaegtede beslutning afviste Kommissionen at lade EUGFL afholde en udgift paa 432 000 DM, som Forbundsrepublikken Tyskland havde udbetalt til tyske produktionsvirksomheder for skummetmaelk bestemt til fremstilling af kasein og kaseinater.

7 Som begrundelse herfor anfoerte Kommissionen, at den i Tyskland anvendte kontrolordning ikke var forskriftsmaessig. I den "sammenfattende rapport" vedroerende den anfaegtede beslutning formulerede Kommissionen sin kritik paa foelgende maade: "Hvis resultatet er tilfredsstillende, godkendes al ansoegt stoette. Er resultatet derimod ikke tilfredsstillende, rammer de tyske myndigheders finansielle sanktioner kun stoetten for det parti, hvorfra proeven blev udtaget. EUGFL anser en saadan metode for ukorrekt."

8 Forbundsrepublikken Tyskland har herefter anlagt naervaerende sag. Den har fremfoert tre anbringender.

Foerste anbringende

9 Med det foerste anbringende har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gaeldende, at den kontrolordning, der anvendtes i Tyskland paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, sikrede et permanent tilsyn med de virksomheder, der producerede kasein og kaseinater, som omhandlet i forordningen. Hvert enkelt produceret parti blev saaledes kontrolleret internt; endvidere blev de registrerede resultater bekraeftet ved den officielle kontrol i 95% af tilfaeldene, og, hvis man ser bort fra overskridelsen af det tilladte indhold af termofile kim, der er meget vanskeligt at paavise, i 98% af tilfaeldene.

10 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at den ikke var betaenkelig ved selve den i Tyskland gaeldende ordning. Dens kritik rettede sig alene mod de konsekvenser, de tyske myndigheder drog af ordningen, naar de officielle analyser viste et negativt resultat, der ikke var i overensstemmelse med de interne analyser.

11 Som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen har Kommissionen naermere forklaret, at naar et selskab indgav en ansoegning om stoette for 100 partier, som ifoelge de proever, der var foretaget som led i den interne kontrol, var i overensstemmelse med de i forordningen fastsatte betingelser, og myndighederne som led i den officielle kontrol foretog ti proever, hvoraf én ikke var tilfredsstillende, afviste de tyske myndigheder kun at yde stoette for det parti, hvor proeveresultatet var negativt, men opretholdt stoetten for de oevrige 99 partier, selv om den negative proeve svarede til 10% af de officielle proever. Naar resultatet af den officielle kontrol ikke var det samme som resultatet af den interne kontrol, burde de tyske myndigheder efter Kommissionens opfattelse enten have foretaget en yderligere laboratoriekontrol eller have foretaget en ekstrapolation. Da de tyske myndigheder ikke havde valgt nogen af disse to loesninger, havde Kommissionen selv foretaget den fornoedne ekstrapolation i forbindelse med afslutningen af EUGFL-regnskaberne.

12 Kommissionens argument maa tiltraedes.

13 Det bemaerkes, at efter den ordning, der var gaeldende i Tyskland paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder, blev hvert enkelt fremstillet parti kontrolleret internt, og at der, set som helhed, var en hoej grad af overensstemmelse mellem de interne og de officielle kontrolresultater. Saaledes som ordningen blev anvendt, var der imidlertid ikke sikkerhed for, at denne overensstemmelse eksisterede i alle de tilfaelde, hvor der blev udbetalt stoette. Saafremt den officielle kontrol viste et negativt analyseresultat, maatte dette noedvendigvis give anledning til tvivl med hensyn til paalideligheden af de interne analyser, den paagaeldende virksomhed havde foretaget. De tyske myndigheder burde i saa fald enten have foretaget en yderligere kontrol med henblik paa at undersoege, om de oevrige partier, for hvilke virksomheden havde indgivet en ansoegning, faktisk opfyldte de i forordningen fastsatte betingelser, eller ogsaa, som et udslag af almindelig sandsynlighedsregning, have foretaget den fornoedne ekstrapolation.

14 Det er uomtvistet, at de tyske myndigheder ikke fulgte nogen af disse fremgangsmaader.

15 Det foerste anbringende maa saaledes forkastes.

Andet anbringende

16 Med det andet anbringende har Forbundsrepublikken Tyskland anfoert, at naar den har fortolket faellesskabsretten forkert, skyldes det Kommissionens bemaerkninger. I den sammenfattende rapport med konklusionerne af det indledende arbejde i forbindelse med afslutning af regnskaberne for EUGFL, Garantisektionen, for regnskabsaarene 1974 og 1975 (herefter benaevnt "den sammenfattende rapport 1974-1975") fastslog Kommissionen saaledes, at "i Tyskland forudsaetter den gaeldende ordning ikke ekstrapolation af resultaterne paa hele den periode, som proeven er repraesentativ for, i tilfaelde af negativt analyseresultat ... De negative resultater og resultater, der medfoerer klassificering som hoejere kvalitet, kan derefter kun henregnes til de produktionsmaengder, som proeverne hidroerer fra". Efter den sagsoegende regerings opfattelse er det saaledes udtrykkeligt fastslaaet, at de tyske myndigheders praksis var forenelig med faellesskabsretten. Saafremt Kommissionen efterfoelgende havde aendret opfattelse, burde den behoerigt have henledt Forbundsrepublikkens opmaerksomhed herpaa og givet den mulighed for at indordne sig under de nye kriterier.

17 Kommissionen har indroemmet, at den i den sammenfattende rapport 1974-1975 ikke har rejst principielle indvendinger mod den tyske kontrolmetode. Rapporten indeholdt imidlertid en vigtig saetning, nemlig at "i tilfaelde af negative resultater foretages der saerlige analyser". Med udtrykket "saerlige analyser" havde man ment yderligere analyser vedroerende proever, som endnu ikke havde vaeret genstand for en officiel laboratoriekontrol. Kommissionen har anfoert, at kun paa den betingelse kunne den tyske metode, som var baseret paa en fabrikantkontrol, have opfyldt betingelserne i forordningens artikel 3. En systematisk, men rent administrativ, kontrol var ikke tilstraekkelig, saafremt der i tilfaelde af negative analyseresultater ikke var foretaget saadanne yderligere proever.

18 I replikken har den sagsoegende regering bestridt, at forpligtelsen til at udtage yderligere proever i tilfaelde af negative resultater fremgik af den sammenfattende rapport 1974-1975. Regeringen kunne derfor med rette antage, at Kommissionen havde godkendt kontrolordningen.

19 Regeringen har i oevrigt understreget, at der i forbindelse med den officielle kontrol blev udtaget ekstra proever, som i tilfaelde af negative resultater blev undersoegt i et andet laboratorium, saafremt virksomhederne anmodede herom.

20 Hertil bemaerkes, at selv om det antages, at en ukorrekt oplysning i en sammenfattende rapport fra Kommissionen kunne medfoere, at den anfaegtede beslutning maatte annulleres, maa det fastslaas, at Kommissionens fortolkning af udtrykket "saerlige analyser" er den eneste, som kan sikre, at ordningen er holdbar.

21 I tilfaelde af et negativt resultat er den eneste maade, hvorved det kan undersoeges, om de interne analyser, der endnu ikke har vaeret genstand for en officiel analyse, er paalidelige, at foretage en yderligere kontrol af de paagaeldende partier. De tyske myndigheder kunne derfor ikke med rette antage, at ovennaevnte udtryk tog sigte paa en undersoegelse i andet laboratorium af resultaterne af analyser, der allerede var foretaget i forbindelse med den officielle kontrol.

22 Det andet anbringende maa herefter forkastes.

Tredje anbringende

23 Med det tredje anbringende har Forbundsrepublikken Tyskland gjort gaeldende, at det beloeb paa 432 000 DM, der er udelukket fra faellesskabsfinansiering, omfatter et beloeb paa 24 365 DM, som EUGFL boer afholde, selv hvis de af Kommissionen fastlagte kriterier laegges til grund.

24 Beloebet er sammensat af to enkeltposter, hvoraf den ene, nemlig 6 668 DM, vedroerer en maengde kasein, som i foerste omgang fejlagtigt var betegnet som mangelfuld.

25 I duplikken har Kommissionen anerkendt, at den med urette har ladet Forbundsrepublikken Tyskland afholde denne udgift.

26 For saa vidt angaar det andet beloeb, som andrager 17 697 DM, stammer det fra en liste, som angav antallet af negative proever for hver enkelt producent, og som ikke var korrekt. Paa listen var det samlede antal negative proever blevet forhoejet som foelge af, at saavel de principale proever, der var udtaget fra et parti, som kontrolproeverne var betragtet som negative.

27 Den sagsoegende regering har understreget, at den ved telefax af 24. april 1992 havde henledt Kommissionens opmaerksomhed paa denne fejl, men at Kommissionen ikke havde foretaget nogen aendring. Ganske vist blev dokumentet fremsendt efter, at den frist, Kommissionen havde fastsat, dvs. den 15. juli 1991, var udloebet; ved skrivelse af 1. august 1991 havde Kommissionen imidlertid anmodet Forbundsrepublikken Tyskland om at fremlaegge nye dokumenter med hensyn til stoetten vedroerende kasein, og heri havde Kommissionen hverken omtalt fristen den 15. juli eller fastsat en anden frist.

28 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at skrivelsen af 1. august 1991 kun var en sammenfatning af konklusionerne af et moede i Bruxelles den 21. juni 1991, hvor de tyske myndigheder var blevet anmodet om at fremkomme med visse yderligere oplysninger. Selv om skrivelsen er sendt pr. telefax efter udloebet af fristen den 15. juli, kan den ikke medfoere, at fristen igen bringes til at loebe, og heller ikke, at den ikke tages i betragtning. I retsmoedet indroemmede Kommissionen dog, at hvis anmodningen var blevet fremsat inden fristens udloeb, ville de tyske myndigheders forklaringer have begrundet, at EUGFL afholdt den paagaeldende udgift.

29 Hertil bemaerkes, at skrivelsen af 1. august 1991 er betegnet som en sammenfatning af konklusionerne af det bilaterale moede, der blev afholdt inden udloebet af den frist, den sagsoegende regering var indroemmet til at fremsaette sine bemaerkninger. En raekke omstaendigheder kunne imidlertid foranledige regeringen til at antage, at Kommissionen var indstillet paa ogsaa at tage omstaendigheder i betragtning, der maatte blive meddelt efter dette tidspunkt.

30 For det foerste blev skrivelsen af 1. august 1991 sendt flere uger efter det paagaeldende moede og to uger efter fristens udloeb. For det andet indeholdt skrivelsen ingen bemaerkninger med hensyn til datoen for fristens udloeb, og for det tredje blev den omstaendighed, at skrivelsen blev fremsendt med forsinkelse, fordi det var noedvendigt at lade den oversaette til tysk, ikke forklaret over for adressaten, hvorfor den er uden betydning.

31 Det tredje anbringende maa saaledes tiltraedes.

32 Kommissionens beslutning K(92) 1783 endelig udg., offentliggjort i EF-Tidende som beslutning 92/491, vil herefter vaere at annullere, for saa vidt som det herved afvises at anerkende et beloeb paa 24 365 DM som paahvilende EUGFL, svarende til stoetten til forarbejdning af skummetmaelk til kasein og kaseinater.

33 I oevrigt frifindes sagsoegte.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

34 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Forbundsrepublikken Tyskland har i det vaesentlige tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Kommissionens beslutning K(92) 1783 endelig udg., offentliggjort i EF-Tidende som beslutning 92/491/EOEF af 23. september 1992 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1989, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, annulleres, for saa vidt som det herved afvises at anerkende et beloeb paa 24 365 DM som paahvilende EUGFL, svarende til stoetten til forarbejdning af skummetmaelk til kasein og kaseinater.

2) I oevrigt frifindes sagsoegte.

3) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.