ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

I forelæggelsesafgørelsen har High Court (ret i første instans) indledningsvis anført, at det er ubestridt, at Irland har kompetence til at tildele Eugen Bogatu familieydelser i henhold til artikel 67 i forordning nr. 883/2004. Den har dernæst anført, at i henhold til irsk ret er det generelt ikke nødvendigt, at en person på tidspunktet for sin ansøgning om familieydelser udøver eller tidligere har udøvet lønnet beskæftigelse i Irland for at være berettiget til disse ydelser, og at denne ret i det specifikke tilfælde, hvor en person befinder sig i samme situation som den, Eugen Bogatu befinder sig i, udelukkende kræver, at det barn, med hensyn til hvilket den pågældende har ansøgt om familieydelser, opfylder en aldersbetingelse. Den har endelig anført, at i den foreliggende sag har Eugen Bogatu ret til familieydelser i henhold til irsk ret, uden at dette berører anvendelsen af forordning nr. 883/2004.
31

I den foreliggende sag fremgår det indledningsvis af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at et Peeters mod Gatzen-krav, som af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) blev tilladt første gang ved dom af 14. januar 1983, kan fremsættes af kurator i konkursboet i kreditorernes interesse som led i kurators hverv i henhold til den nationale lovgivning på området, nemlig at administrere og afvikle konkursboet. Dernæst tilkommer provenuet af dette krav, i det omfang kravet imødekommes, konkursboet til gavn for samtlige kreditorer for at blive fordelt efter konkursrækkefølgen. Dels er der ved bedømmelsen af et sådant krav, der fremsættes under insolvensbehandlingen desuden ikke plads til en individuel bedømmelse af hver enkelt kreditors stilling, dels kan tredjemand, over for hvem kravet er fremsat, ikke over for kurator påberåbe sig alle de samme ansvarsfrihedsgrunde, som han havde kunnet gøre gældende over for den enkelte kreditor.
1

Med deres appel har Islamic Republic of Iran Shipping Lines (herefter »IRISL«), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (tidligere IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (tidligere Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (alias Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (tidligere South Way Shipping Agency Co. Ltd) og Valfajr 8th Shipping Line Co. nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 17. februar 2017, Islamic Republic of Iran Shipping Lines m.fl. mod Rådet (T-14/14 og T-87/14, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2017:102), hvorved Retten frifandt Rådet for Den Europæiske Union i det søgsmål, som appellanterne havde anlagt med følgende påstande: – i sag T-14/14 annullation af Rådets afgørelse 2013/497/FUSP af 10. oktober 2013 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT 2013, L 272, s. 46) og af Rådets forordning (EU) nr. 971/2013 af 10. oktober 2013 om ændring af forordning (EU) nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT 2013, L 272, s. 1), for så vidt som disse retsakter vedrører dem (herefter »de omtvistede retsakter af oktober 2013«) – i sag T-87/14 dels, at det fastslås, at afgørelse 2013/497 og forordning nr. 971/2013 ikke finder anvendelse, dels annullation af Rådets afgørelse 2013/685/FUSP af 26. november 2013 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT 2013, L 316, s. 46) og af Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1203/2013 af 26. november 2013 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran (EUT 2013, L 316, s. 1), for så vidt som disse retsakter vedrører dem (herefter »de omtvistede retsakter af november 2013«).
77

For det andet gengav Retten de faktiske omstændigheder urigtigt ved kortfattet at forkaste de argumenter, som IMG havde fremført til anfægtelse af de omtvistede afgørelsers rigtighed, i stedet for at undersøge de mange dokumenter, som denne organisation havde fremlagt som bilag til sine skriftlige indlæg (vedtægter, stiftelsesprotokol, hjemstedsaftale med Kongeriget Belgien, udtalelser fra ambassadører osv.), for at bevise sin status som international organisation. Disse dokumenter, som Kommissionen havde rådighed over, da den vedtog de omtvistede afgørelser, viser imidlertid, at IMG er en international offentligretlig organisation, som blev stiftet i løbet af 1994 på grundlag af en mellemstatslig aftale indgået af 16 stater og Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand (ECHO), efter et møde i en arbejdsgruppe under De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge, med henblik på at give de stater, der deltog i genopbygningen af Bosnien-Herzegovina, mulighed for til dette formål at råde over en særlig enhed.
83

Hvad angår dette andet anbringendes første led skal det bemærkes, at der er gjort »reel brug« af et varemærke, når dette er anvendt i overensstemmelse med varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere oprindelsen af de varer eller tjenesteydelser, som det er blevet registreret for, med henblik på at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for disse varer og tjenesteydelser. Dette omfatter ikke symbolske former for brug alene med det formål at bevare de til varemærket knyttede rettigheder. Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at varemærket virkelig anvendes handelsmæssigt, navnlig de former for brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særlige forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket (dom af 11.3.2003, Ansul, C-40/01, EU:C:2003:145, præmis 43, og af 17.3.2016, Naazneen Investments mod KHIM, C-252/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:178, præmis 56).
37

Dermed foretog Retten en fortolkning i strid med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols fortolkning i afgørelse af 5. december 2002, Vogl mod Tyskland (CE:ECHR:2002:1205DEC006586301, § 2), og af 5. marts 2013, Chapman mod Belgien (CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, § 33). Denne domstol har således gentagne gange anerkendt den særlige rolle, som en advokat ved Cour de cassation (kassationsdomstol) spiller i det belgiske retssystem, og dennes obligatoriske deltagelse. I sidstnævnte afgørelse fandt Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol – efter at have anført, at »the applicant, in order to comply with the Belgian judicial rules governing the initiation of proceedings before the Court of Cassation, contacted a lawyer at that court«, at »the lawyer at the Court of Cassation, took the view that there was no reasonable prospect of success«, og at »[o]n the basis of that negative opinion, the applicant decided not to proceed with an appeal on points of law« – at »[h]aving regard in particular to the preventive role of the lawyer at the Court of Cassation, in the interest both of that court and of potential litigants, […], in the present case, the applicant did everything that could reasonably be expected of him to exhaust domestic remedies«.
54

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 17, stk. 2, 3 og 5, og artikel 19, stk. 1, samt artikel 168, 169 og 173-175 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at der for så vidt angår de udgifter, der er afholdt af en filial registreret i en medlemsstat, som udelukkende anvendes til såvel momspligtige transaktioner som til transaktioner fritaget for denne afgift, der udføres af denne filials hovedsæde beliggende i en anden medlemsstat, skal anvendes en pro rata-sats for fradraget, der fremkommer ved, at der opstilles en brøk, hvis nævner udgøres af omsætningen – uden moms – for disse transaktioner alene, og hvis tæller udgøres af afgiftspligtige transaktioner, når disse ville give ret til fradrag, såfremt de blev udført inden for filialens registreringsmedlemsstat, herunder når denne ret til fradrag følger af, at sidstnævnte har foretaget et valg om at lade transaktioner udført i denne stat være momspligtige.
42

I den sag, der gav anledning til den appellerede dom inden for rammerne af den foreliggende appel, begrænsede Retten sig, ved i sin doms præmis 41-47 at konkludere, at George Haswani burde have ladet sin anmodning om tilpasning være ledsaget af tilpassede anbringender og argumenter, til at bemærke, at den retlige ramme for restriktive foranstaltninger, herunder navnlig grundene til opførelse af berørte på de omhandlede lister, havde udviklet sig siden indgivelsen af den oprindelige stævning, og at de anfægtede retsakter i den anden anmodning om tilpasning bl.a. tog hensyn til denne udvikling uden at undersøge, om der var en grundlæggende forskel mellem de individuelle grunde, som George Haswani foreholdtes i de anfægtede retsakter ved stævningen i første instans, dvs. retsakterne af 6. marts 2015 og gennemførelsesforordning 2015/828, og dem, som George Haswani foreholdtes i de retsakter, der blev anfægtet i den anden anmodning om tilpasning, dvs. retsakterne af 27. maj 2016, sammenholdt med retsakterne af 12. oktober 2015.
14

Dette direktivs artikel 24 med overskriften »Individuelle godkendelser« bestemmer: »1. Medlemsstaterne kan undtage et bestemt køretøj, uanset om det er unikt eller ej, fra opfyldelsen af en eller flere bestemmelser i dette direktiv eller af en eller flere af de retsakter, der er opført i bilag IV eller bilag XI, forudsat at de pålægger alternative krav. Der kan kun fritages for de bestemmelser, der er nævnt i afsnit 1, hvis en medlemsstat har rimelige grunde til at gøre det. Ved »alternative krav« forstås administrative bestemmelser og tekniske krav, der har til formål at sikre et trafiksikkerheds- og miljøbeskyttelsesniveau, som i det omfang, det er praktisk muligt, svarer til det niveau, der gælder efter bestemmelserne i bilag IV eller bilag XI. […] 6. Gyldigheden af en individuel godkendelse skal begrænses til den medlemsstat, der har udstedt den. Hvis en ansøger ønsker at sælge, registrere eller ibrugtage et køretøj med en individuel godkendelse i en anden medlemsstat, skal den medlemsstat, der har udstedt godkendelsen, på anmodning sende ansøgeren en redegørelse for de tekniske bestemmelser, som køretøjet er godkendt på grundlag af. For så vidt angår et køretøj, som en medlemsstat har udstedt en individuel godkendelse for efter bestemmelserne i denne artikel, skal en anden medlemsstat tillade, at køretøjet sælges, registreres eller ibrugtages, medmindre den har rimelige grunde til at mene, at de tekniske bestemmelser, som køretøjet er godkendt på grundlag af, ikke svarer til dens egne bestemmelser. 7. På anmodning af fabrikanten eller ejeren af køretøjet skal medlemsstaterne udstede en individuel godkendelse for et køretøj, der opfylder bestemmelserne i dette direktiv og de retsakter, der er opført i bilag IV eller bilag XI. Medlemsstaterne skal i så fald acceptere den individuelle godkendelse og tillade salg, registrering og ibrugtagning af køretøjet. […]«
40

Det forhold, at der blev valgt et kriterium på grundlag af de retlige betingelser for tredjelandsstatsborgeres tilstedeværelse på en medlemsstats område, bekræftes af forarbejderne til forordning nr. 1231/2010. Det fremgår således af s. 6 i den begrundelse, der ledsager forslaget til forordningen om udvidelse af bestemmelserne i forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009 til at omfatte tredjelandsstatsborgere, som ikke allerede er omfattet af disse bestemmelser udelukkende på grund af deres nationalitet (KOM(2007) 439 endelig), at sådanne statsborgere skal være lovligt bosat på en medlemsstats område og dermed have ret til midlertidigt eller fast at opholde sig dér. Denne begrundelse præciserer ligeledes, at disse statsborgere for at kunne påberåbe sig rettighederne i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 883/2004 i en anden medlemsstat ikke nødvendigvis skal opfylde bopælskravet, men blot kan opholde sig midlertidigt i medlemsstaten, for så vidt som deres tilstedeværelse på denne anden stats område er forenelig med dennes lovgivning om indrejse og ophold.
16

Ved dokument af 15. april 2002 anlagde kuratoren for konkursboet efter FTDM sag mod den italienske stat ved Tribunale di Genova (retten i Genova, Italien) med påstand om, at den italienske stat pålægges ansvar i forskellige henseender: ved sin lovgivende funktion for i medfør af lov nr. 684 at have tildelt støtte, der var uforenelig med EØF-traktaten, ved sin dømmende funktion for i medfør af Corte suprema di cassaziones (kassationsdomstol) dom af 19. april 2000 at have undladt at opfylde sin pligt til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål om foreneligheden af lov nr. 684 med EU-retten og endelig ved sin forvaltningsfunktion for at have undladt at oplyse Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) om, at Kommissionen havde indledt en traktatbrudsprocedure vedrørende denne lov, og dermed for ikke at have opfyldt sin pligt til loyalt samarbejde med EU-institutionerne.
Artikel 8 i direktiv 2011/83 med overskriften »Formelle krav for aftaler om fjernsalg« har følgende ordlyd

»1. For så vidt angår aftaler om fjernsalg, skal den erhvervsdrivende give de i artikel 6, stk. 1, omhandlede oplysninger eller stille disse oplysninger til rådighed for forbrugeren under anvendelse af midler, der er tilpasset den anvendte fjernkommunikationsteknik, på en klar og forståelig måde. For så vidt disse oplysninger gives på et varigt medium, skal de være letlæselige.

[…]

4. Hvis aftalen indgås ved anvendelse af en fjernkommunikationsteknik, som kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne, skal den erhvervsdrivende ved anvendelse af nævnte særlige teknik forud for en sådan aftales indgåelse mindst give de oplysninger om varernes eller tjenesteydelsernes vigtigste egenskaber, den erhvervsdrivendes identitet, den samlede pris, fortrydelsesretten, aftalens varighed og for tidsubegrænsede aftaler bestemmelserne for opsigelse af aftalen, jf. artikel 6, stk. 1, litra a), b), e), h) og o). De øvrige oplysninger, som er omhandlet i artikel 6, stk. 1, formidles af den erhvervsdrivende til forbrugeren på passende måde i overensstemmelse med stk. 1 i denne artikel.

[…]

7. Den erhvervsdrivende skal give forbrugeren bekræftelsen af den indgåede aftale på et varigt medium inden for rimelig tid efter indgåelsen af aftalen om fjernsalg og senest ved leveringen af varerne, eller før leveringen af tjenesteydelsen begynder. Bekræftelsen skal indeholde:

a) alle de i artikel 6, stk. 1, nævnte oplysninger, medmindre den erhvervsdrivende allerede har givet oplysningerne til forbrugeren på et varigt medium forud for indgåelsen af aftalen om fjernsalg

[…]«
Dublin III-forordningens artikel 3 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der indgiver en ansøgning på en af medlemsstaternes område, herunder ved grænsen eller i transitområderne. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III.

2. Kan det ikke på grundlag af kriterierne i denne forordning afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen.

Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets] artikel 4 […], skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig.

Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat.

3. Enhver medlemsstat bevarer muligheden for at sende en ansøger til et sikkert tredjeland under overholdelse af de regler og garantier, som er fastsat i direktiv 2013/32/EU.«
14

For det i 2013 udførte arbejde i Nederlandene havde K.M. Zyla en indkomst på 9401 EUR. Af dette beløb var der indeholdt kildeskat af lønindkomst for et beløb på 1399 EUR. Den pågældende var ligeledes forpligtet til at betale et beløb på 2928 EUR i sociale sikringsbidrag. Da hendes skatteopgørelse for dette år blev udarbejdet, var hun som bosiddende i Nederlandene i henhold til national ret berettiget til et standardskattefradrag af både indkomstskattebeløbet og af bidragsbeløbet til de sociale sikringsordninger. Et beløb på 1254 EUR som standardfradrag og et beløb på 840 EUR som lønmodtagerfradrag blev således fradraget den skyldige indkomstskat og bidrag til den almindelige sociale sikringsordning. Den forelæggende ret har præciseret, at eftersom den pågældende fra den 22. juni 2013 ikke længere var pligtig at betale sociale sikringsbidrag, nedsatte skatte- og afgiftsmyndigheden i henhold til gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 2.6a standardfradragets bidragsandel i forhold til den periode, som K.M. Zyla var forpligtet til at betale bidrag i 2013.
16

Skatteretsnævnet afgav efter ansøgning fra Srf et bindende svar, hvori det fandt, at disse kurser, selv om de blev afholdt i andre medlemsstater end Kongeriget Sverige, skulle anses for at have fundet sted i Sverige, og at moms derfor skulle opkræves i denne medlemsstat. Skatteretsnævnet anførte bl.a., at udtrykket »adgang til arrangementer« som omhandlet i momsdirektivets artikel 53 blev indført med henblik på at begrænse anvendelsesområdet for undtagelsesreglen og dermed udvide anvendelsesområdet for hovedreglen. Begrebet »adgang til arrangementer« skal forstås som retten til at komme ind på et område. De i hovedsagen omhandlede ydelser havde imidlertid ikke karakter af først og fremmest en ret til at komme ind på et område, men havde snarere karakter af en ret til at deltage i en bestemt undervisning. Eftersom de i hovedsagen omhandlede kurser ikke havde til hovedformål at give adgang som omhandlet i momsdirektivets artikel 53, skulle moms af disse kurser pålægges i Sverige i henhold til dette direktivs artikel 44.
40

I modsætning til, hvad samarbejdsudvalget i Eurothermen og Kommissionen har gjort gældende, er den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ikke egnet til at afskrække østrigske arbejdstagere, der påtænker at forlade deres nuværende arbejdsgiver for at optage beskæftigelse hos en arbejdsgiver i en anden medlemsstat, og som samtidig ønsker at vende tilbage til deres tidligere arbejdsgiver. Det skal i lighed med det af generaladvokaten i punkt 60-62 i forslaget til afgørelse anførte bemærkes, at en sådan argumentation hviler på en række omstændigheder, der er alt for usikre og indirekte til, at denne lovgivning kan antages at udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed (jf. i denne retning dom af 27.1.2000, Graf, C-190/98, EU:C:2000:49, præmis 25).
46

Hvad angår de omstændigheder vedrørende den berørte persons individuelle situation, der kan være relevante for den vurdering, som de kompetente nationale myndigheder og de nationale retter skal foretage i den foreliggende sag, skal navnlig nævnes den omstændighed, at den berørte person efter fortabelsen ex lege af det nederlandske statsborgerskab og af sin status som unionsborger udsættes for begrænsninger i udøvelsen af sin ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, herunder i givet fald særlige vanskeligheder ved fortsat at rejse til Nederlandene eller en anden medlemsstat for dér at opretholde et reelt og regelmæssigt tilknytningsforhold til sine familiemedlemmer eller for dér at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse og tage de nødvendige skridt med henblik herpå. Relevant for denne vurdering er også dels den omstændighed, at den berørte person ikke har kunnet frasige sig sit statsborgerskab i en tredjestat og derfor er omfattet af anvendelsen af artikel 15, stk. 1, litra c), i lov om statsborgerskab, dels en alvorlig risiko for en væsentlig forværring af vedkommendes sikkerhed eller bevægelsesfrihed, som den berørte person ville blive udsat for som følge af, at vedkommende på det tredjelands område, hvor denne person er bosiddende, ikke har ret til konsulær beskyttelse i henhold til artikel 20, stk. 2, litra c), TEUF.
53

Suez II har imidlertid gjort gældende, at gennemførelsesforordningens artikel 313 hviler på det princip, der er fastsat i dens stk. 1, hvorefter varer, der befinder sig i Unionens toldområde, anses for at være EU-varer, hvoraf det i mangel på bevis for det modsatte må følge, at det lægges til grund, enten at varerne er blevet fremstillet inden for dette toldområde på de betingelser, der er fastsat i toldkodeksens artikel 4, nr. 7), første og tredje led, eller at de er blevet bragt i fri omsætning i overensstemmelse med samme bestemmelses andet led og toldkodeksens artikel 79. Denne formodning for status som fællesskabsvarer for varer som de i hovedsagen omhandlede finder anvendelse, medmindre det fastslås af toldmyndighederne, at de har status som ikke-fællesskabsvarer.
12

1., 2., 5., 28. og 29. betragtning til forordning nr. 800/2008 har følgende ordlyd: »(1) [Rådets forordning (EF) nr. 994/98 af 7. maj 1998 om anvendelse af artikel [107 TEUF og 108 TEUF] om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab på visse former for horisontal statsstøtte (EFT 1998, L 142, s. 1)] giver Kommissionen bemyndigelse til i medfør af [artikel 107 TEUF] at erklære, at støtte til små og mellemstore virksomheder, støtte til forskning og udvikling, støtte til miljøbeskyttelse, beskæftigelses- og uddannelsesstøtte samt støtte, der er i overensstemmelse med det kort, som Kommissionen har godkendt for tildeling af regionalstøtte i de enkelte medlemsstater, på visse betingelser er forenelig med fællesmarkedet og ikke er omfattet af anmeldelsespligten i [artikel 108, stk. 3, TEUF]. (2) Kommissionen har anvendt [artikel 107 TEUF og 108 TEUF] i mange beslutninger og har erhvervet tilstrækkelig erfaring til at kunne fastlægge generelle kriterier for foreneligheden af støtte til små og mellemstore virksomheder i form af investeringsstøtte i og uden for støtteberettigede områder, risikokapitalordninger og støtte til forskning, udvikling og innovation, […] […] (5) Denne forordning bør fritage enhver form for støtte, der opfylder de relevante betingelser heri, samt alle støtteordninger, forudsat at enhver individuel støtte, der kan ydes i henhold til sådanne ordninger, opfylder de relevante betingelser i denne forordning. […] […] (28) For at sikre at støtten er nødvendig og fungerer som incitament til at udvikle flere aktiviteter eller projekter, bør denne forordning ikke finde anvendelse på støtte til aktiviteter, som støttemodtageren alligevel ville påbegynde udelukkende på grundlag af markedsforholdene. For enhver form for støtte, der er omfattet af denne forordning, og som ydes til en lille eller mellemstor virksomhed, bør et sådant incitament anses for at være til stede, når den pågældende virksomhed har indsendt en ansøgning til medlemsstaten, inden den begynder at gennemføre det pågældende projekt eller de pågældende aktiviteter. […] (29) For enhver form for støtte, der er omfattet af denne forordning, og som ydes til store virksomheder, bør medlemsstaten ud over at efterprøve de betingelser, der gælder for små og mellemstore virksomheder, også sikre sig, at støttemodtageren i et internt dokument har analyseret mulighederne for at gennemføre det pågældende projekt eller de pågældende aktiviteter med og uden støtte. […]«