DOMSTOLENS DOM

AF 14. JULI 1972 ( 1 )

Imperial Chemical Industries Ltd.

mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber

Sag 48/69

Sammendrag

En bemyndigelse til at underskrive er en foranstaltning vedrørende den interne ordning af fællesskabsforvaltningen i overensstemmelse med artikel 27 i det foreløbige interne regulativ, der er udsted i medfør af Traktat af 8. april 1965 om oprettelse af ét fælles Råd og én fælles Kommission for De europæiske Fællesskaber.

Meddelelsen om klagepunkterne udgør den retsakt, hvormed Kommissionen fastlægger sit standpunkt over for de virksomheder, imod hvilke der er indledt procedure til forfølgning af overtrædelser af konkurrencereglerne; derfor kan der i meddelelsen om klagepunkterne tages hensyn til omstændigheder, der er opstået efter beslutningen om at indlede proceduren, når de ligger i simpel forlængelse af tidligere handlinger, uden at forsvarets rettigheder herved krænkes.

Med henblik på beskyttelsen af forsvarets rettigheder under den administrative procedure er det tilstrækkeligt, at virksomhederne får meddelelse om de væsentligste begivenheder, som danner grundlag for klagepunkterne; denne pligt er opfyldt, selv om der er foretaget berigtigelser i den anfægtede beslutning under henvisning til forhold, som de berørte har meddelt under proceduren.

Formålet med artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 99/63 er at garantere de afhørte personer, at der er overensstemmelse mellem protokollatet og deres udtalelser. En forsinket fremsendelse af afhøringsprotokollerne til de indklagede virksomheder kan kun have virkning på beslutningens lovlighed i tilfælde af ukorrekt gengivelse af udtalelserne.

En ulovlig forkyndelse behæfter ikke den forkyndte retsakt med en mangel. Den kan under visse omstændigheder hindre, at søgsmålsfristen begynder at løbe. Dette gælder ikke, når sagsøgeren har haft fuldt kendskab til beslutningens indhold.

En forældelsesfrist skal for at opfylde sit formål fastsættes forud af lovgiver.

Selv om reglerne om Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder i tilfælde af overtrædelse af fællesskabsreglerne ikke fastsætter nogen forældelse, hindrer det grundlæggende krav om retssikkerhed, at Kommissionen i det uendelige kan udsætte udøvelsen af sin beføjelse til at pålægge bøder.

Den samordnede praksis indeholder ikke som sådan alle de elementer, der hører til en aftale, men kan navnlig følge af en koordinering, som giver sig udslag i deltagernes adfærd. Selv om parallel adfærd ikke i sig selv kan sidestilles med en samordnet praksis, kan den dog udgøre et vigtigt indicium herfor, når den fører til konkurrencevilkår, som ikke svarer til de vilkår, der, under hensyn til produkternes art, virksomhedernes betydning og antal og det nævnte markeds omfang, er normale på markedet. Dette er navnlig tilfældet, når den parallelle adfærd kan gøre det muligt for de pågældende at nå frem til en prismæssig balance på et andet niveau end det, som ville følge af konkurrencen, og at fastlåse tilkæmpede positioner, som er til skade for den virkelige frihed i varebevægelserne inden for fællesmarkedet og for forbrugernes frie valg af leverandører.

Konkurrencen på priserne bevirker, at priserne holdes på det lavest mulige niveau, og at varebevægelserne mellem medlemsstaterne fremmes med henblik på således at tillade den bedst mulige fordeling af den økonomiske aktivitet under hensyn til virksomhedernes produktivitet og tilpasningsevne. En uafhængig og ikke-ensartet adfærd hos virksomhederne i fællesmarkedet begunstiger forfølgelsen af et af traktatens væsentlige formål, nemlig integrationen mellem de nationale markeder og dermed forbrugernes direkte adgang til hele Fællesskabets produktionskilder.

Den enkelte producent kan frit ændre sine priser og herved tage hensyn til konkurrenternes aktuelle eller potentielle adfærd, men det strider mod traktatens konkurrenceregler, at en producent samarbejder med sine konkurrenter — uanset på hvilken måde — om at fastlægge en koordineret aktion med hensyn til en prisforhøjelse og sikre det heldige udfald heraf ved forudgående fjernelse af enhver usikkerhed om de andres adfærd vedrørende de væsentlige led i denne aktion, såsom forhøjelsernes størrelse, genstand, tid og sted.

Når et i en tredjestat hjemmehørende selskab gør brug af sin beføjelse til at give sine i Fællesskabet hjemmehørende datterselskaber anvisninger ved at pålægge dem at gennemføre en beslutning om prisforhøjelse, hvis ensartede iværksættelse i fællesskab med andre virksomheder udgør en praksis, der er forbudt ved EØF-traktatens artikel 85, stk. 1, må moderselskabet bære ansvaret for datterselskabernes adfærd. Med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne må der lægges større vægt på enheden i moderselskabets og dets datterselskabers adfærd på markedet end på den formelle adskillelse mellem disse selskaber, der er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer.