Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – sag til prøvelse af en beslutning – vedtagelse af en beslutning under sagens behandling, der er ensbetydende med en annullation af den anfægtede beslutning – sagen uden genstand – ufornødent at træffe afgørelse

(Art. 230 EF)

2. Annullationssøgsmål – retsakter, der kan være genstand for søgsmål – skrivelse fra Kommissionen til en medlemsstat vedrørende betingelserne for, at nationale organers acontobetalinger i forbindelse med statsstøtteordninger er berettigede til fællesskabsstøtte

(Art. 230 EF)

3. Økonomisk og social samhørighed – strukturelle interventioner – fællesskabsfinansiering – støtteberettigelse af nationale organers afholdte udgifter – betingelse – bevis for, at udgifterne er afholdt i forbindelse med det finansierede projekt – undtagelse – acontobetalinger, der ikke overskrider en vis grænse

(Rådets forordning nr. 1260/1999, art. 32, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1685/2000, bilag, regel nr. 1, punkt 1 og 2)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

5. Retspleje – litispendensindsigelse – samme parter, sagsgenstand og anbringender i to sager – afvisning af den sidst anlagte sag

Sammendrag

1. Ved annullation af en anfægtet beslutning opnår sagsøgeren det eneste resultat, som han kunne have opnået med søgsmålet, der er anlagt i medfør af artikel 230 EF, og der er følgelig ikke længere nogen tvist, som Domstolen skal løse. Domstolen kan nemlig kun annullere den retsakt, som er sagens genstand. På denne baggrund bliver sagen uden genstand, hvorfor det er ufornødent at træffe afgørelse.

(jf. præmis 25 og 26)

2. Annullationssøgsmål kan anvendes mod enhver af institutionerne vedtagen bestemmelse, som er bestemt til at afføde retsvirkninger, uanset dens karakter eller form. Dette gælder en skrivelse fra Kommissionen til en medlemsstat, hvis formål er at meddele sidstnævnte institutionens opfattelse, hvorefter visse af medlemsstaternes acontobetalinger i forbindelse med en støtteordning ikke berettiger til støtte fra strukturfondene.

Selv om det ligger fast, at Kommissionen i første del af den nævnte skrivelse bekræftede sin holdning, hvorefter medlemsstaternes acontobetalinger ikke berettigede til støtte fra strukturfondene, som anført i en forklarende note vedrørende artikel 32, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 1260/1999 om generelle bestemmelser for strukturfondene, henviser den ikke desto mindre udtrykkeligt, som begrundelse for refusionen af de acontobetalinger, der blev tildelt indtil et bestemt tidspunkt, på grundlag af medlemsstaternes berettigede forventninger, i skrivelsens anden del til den tvivl, der kunne opstå med hensyn til de gældende bestemmelsers præcise status. Da skrivelsen således ikke blot er en bekræftelse af den forklarende note, skal den betragtes som det endelige resultat af en fornyet undersøgelse af forholdene.

(jf. præmis 32, 33, 36 og 37)

3. Den ordning med betalinger i forbindelse med statsstøtteordninger, der er indført ved artikel 32 i forordning nr. 1260/1999 om generelle bestemmelser for strukturfondene og ved regel nr. 1 i bilaget til forordning nr. 1685/2000 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1260/1999, er baseret på princippet om refusion af udgifter. Dette indebærer, at det i princippet er en betingelse for, at nationale organers faktisk afholdte udgifter berettiger til støtte fra strukturfondene, at Kommissionens tjenestegrene forelægges bevis for, at udgifterne er afholdt i forbindelse med det af Den Europæiske Union finansierede projekt.

Det er kun i tilfælde af en acontobetaling fra Kommissionen, der andrager 7% af strukturfondenes deltagelse i den pågældende intervention, som omhandlet i artikel 32, stk. 2, i forordning nr. 1260/1999, at de nationale myndigheder ikke på dette tidspunkt er forpligtet til at forelægge dokumentation for de faktisk afholdte udgifter. Acontobetalinger, der er foretaget af de nationale organer, og som ikke overstiger 7% af strukturfondenes deltagelse, kan således tildeles uden krav om bevis for anvendelsen. Det modsatte gør sig gældende, hvis acontobetalingerne overskrider dette beløb, hvorefter Kommissionens efterfølgende refusion afhænger af forelæggelsen af kvitterede fakturaer eller, hvis dette ikke er muligt, af regnskabsdokumenter med tilsvarende bevisværdi. I sidstnævnte tilfælde er den betaling, Kommissionen skal foretage, ikke længere en acontobetaling, men nærmere en mellemliggende betaling eller betaling af restbeløb som omhandlet i den nævnte artikel 32, for hvilke der derfor kræves forelæggelse af dokumentation for anvendelsen af de pågældende beløb.

(jf. præmis 45-49)

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret.

Kravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af retsakten, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater eller andre, der er umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

(jf. præmis 54 og 55)

5. En sag, der er anlagt efter en anden sag mellem de samme parter, som er baseret på de samme anbringender, og hvori der er nedlagt påstand om annullation af den samme retsakt, må afvises på grund af litispendensvirkningen.

(jf. præmis 64)