ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10)

Kan artikel 101, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den blotte omstændighed, at en partnerskabsaftale mellem en virksomhed, der beskæftiger sig med salg af elektricitet, og en virksomhed, der beskæftiger sig med detailsalg af fødevarer og nonfoodprodukter, med henblik på gensidig promovering af deres respektive aktiviteter (i hvilken forbindelse navnlig den første virksomhed yder rabatter til sine kunder for deres elforbrug, som den anden virksomhed trækker fra prisen på disse kunders køb i detailforretninger) indeholder en klausul, hvorefter begge parter forpligter sig til hverken at konkurrere indbyrdes eller at indgå lignende aftaler med den anden parts konkurrenter, betyder, at den nævnte klausuls formål er at begrænse konkurrencen som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, selv om: — den tidsmæssige gyldighed af den omhandlede klausul (aftalens varighed på et år plus et år) svarer til den periode, der er fastlagt i den samme aftale, i løbet af hvilken parterne ikke har tilladelse til at benytte forretningshemmeligheder eller fortrolig knowhow, der er opnået i forbindelse med iværksættelsen af partnerskabet i projekter med en tredjepart — klausulens geografiske rækkevidde er begrænset til aftalens geografiske rækkevidde — klausulens subjektive rækkevidde er begrænset til aftalens parter og de virksomheder, som disse parter er majoritetsaktionærer i, og andre virksomheder i den samme koncern, der også råder over eller driver detailvirksomheder, der er omfattet af den pågældende aftales anvendelsesområde — klausulens subjektive rækkevidde udelukker et stort flertal af de virksomheder, der tilhører den samme økonomiske koncern som parterne og som følge heraf ikke er bundet af klausulen og kan konkurrere mod modparten i og efter aftalens løbetid — de virksomheder, der er omfattet af konkurrenceklausulen, er til stede på fuldstændig adskilte produktmarkeder, og det ikke er godtgjort, at de ved aftalens indgåelse havde udviklet projekter eller planer eller havde foretaget en form for investering eller taget andre initiativer med henblik på at indtræde på modpartens produktmarked?
1)

Skal artikel 86, stk. 1, litra b), og stk. 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) — med henblik på indrømmelse af momsfritagelse for transporttransaktioner og -ydelser i forbindelse med indførsel af varer i henhold til direktivet — fortolkes således, at registrering af en indførselstransaktion (eksempelvis toldmyndighedens udarbejdelse af en summarisk indførselsangivelse ved tildeling af et nummer betegnet MRN/Master Reference Number) altid bevirker, at der i beregningsgrundlaget for toldværdien også medregnes transportomkostninger, som påløber indtil varernes første bestemmelsessted på indførselsmedlemsstatens område? Udgør tilstedeværelsen af et MRN, med hensyn til hvilket der ikke konstateres begrundede indicier for svig, et implicit bevis for, at der i afgiftsgrundlaget for told er blevet medregnet alle omkostninger i artikel 86, stk. 1, litra a) og b)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Paris (Frankrig) den 21. juli 2021 — Towercast mod Autorité de la concurrence og Ministère de l’Économie

(Sag C-449/21)

(2021/C 452/09)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Towercast

Sagsøgte: Autorité de la concurrence og Ministère de l’Économie

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 21, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 af 20. januar 2004 om kontrol med fusioner (1) fortolkes således, at den er til hinder for, at en fusion, som ikke har fællesskabsdimension som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 1, som ligger under de tærskler for obligatorisk forudgående kontrol, der er fastsat i national ret, og som ikke har givet anledning til en henvisning til Europa-Kommissionen i henhold til forordningens artikel 22, af en national konkurrencemyndighed anses for at udgøre et misbrug af en dominerende stilling, der er forbudt i henhold til artikel 102 TEUF, henset til konkurrencestrukturen på et nationalt marked?

(1) EUT 2004, L 24, s. 1.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er det foreneligt med beskyttelsesformålet med direktiv 2008/104/EF, hvis tilrådighedsstillelsen af personale som omhandlet i TVöD’s § 4, stk. 3, undtages fra anvendelsesområdet for de nationale beskyttelsesbestemmelser i forbindelse med udsendelse af vikarer, som det sker ved § 1, stk. 3, nr. 2b, i Gesetz zur Regelung der Arbeitnehmerüberlassung (lov om ordning for vikarbureauer, herefter »AÜG«), således at disse beskyttelsesbestemmelser ikke finder anvendelse på tilfælde af tilrådighedsstillelse af personale?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Pitești (Rumænien) den 19. juli 2021 — SC Avicarvil Farms SRL mod Ministerul Agriculturii și Dezvoltării Rurale, Agenția pentru Finanțarea Investițiilor Rurale, Agenția de Plăți și Intervenție în Agricultură og Agenția de Plăți și Intervenție în Agricultură — Centrul Județean Vâlcea

(Sag C-443/21)

(2021/C 452/07)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Pitești

Parter i hovedsagen

Appellant: SC Avicarvil Farms SRL

Indstævnte: Ministerul Agriculturii și Dezvoltării Rurale, Agenția pentru Finanțarea Investițiilor Rurale, Agenția de Plăți și Intervenție în Agricultură og Agenția de Plăți și Intervenție în Agricultură — Centrul Județean Vâlcea

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 143 i forordning nr. 1303/2013 (1), sammenholdt med artikel 310 TEUF (princippet om forsvarlig økonomisk forvaltning) og artikel 40, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1698/2005 (2) (gentaget i artikel 33, stk. 3, i forordning (EU) nr. 1305/2013) (3), og sammenholdt med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, til hinder for en administrativ praksis, hvorefter de nationale myndigheder, der deltager i gennemførelsen af en ikke-tilbagebetalingspligtig økonomisk støtteforanstaltning, og som — som følge af, at Den Europæiske Revisionsret konstaterede en beregningsfejl — vedtog retsakter om nedsættelse af det ydede støttebeløb fra landdistriktudviklingsprogrammet, der blev godkendt ved Europa-Kommissionens afgørelse C(2012) 3529 af 25. maj 2012, inden Europa-Kommissionen traf en ny afgørelse om, at der ikke skulle ydes støtte til de fra beregningsfejlene hidrørende beløb, som oversteg ekstraomkostninger og indkomsttab som følge af de påtagne forpligtelser?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 af 17.12.2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (EUT 2013, L 347, s. 320).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af.20.9.2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2005, L 277. s. 1).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1305/2013 af 17.12.2013 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 (EUT 347, L 347, s. 487).
1)

Kan artikel 10, stk. 2, i Lei n.o 55/2012, de 6 de setembro (lov nr. 55/2012 af 6.9.2012), såfremt denne bestemmelse fortolkes således, at den afgift, der fastsættes heri, har til formål udelukkende at finansiere markedsføringen og udbredelsen af portugisiske film og audiovisuelle værker, give anledning til en indirekte forskelsbehandling af leveringen af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne i forhold til den tilsvarende nationale levering, idet bestemmelsen vanskeliggør leveringen af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne i forhold til den rent indenlandske levering af tjenesteydelser i en medlemsstat og dermed er i strid med artikel 56 TEUF?
1)

Skal [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EF) nr. 2195/2002 [af 5.11.2002 om det fælles glossar for offentlige kontrakter (CPV)] (1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 213/2008 [af 28.11.2007 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2195/2002 om det fælles glossar for offentlige kontrakter (CPV) (2) og Europa-Parlamentets og Rådets udbudsdirektiver 2004/17/EF (3) og 2004/18/EF (4) med henblik på ændring af CPV-glossaret], fortolkes således, at udlejning af køretøjer til personbefordring uden chauffør ikke er omfattet af gruppe 601 fra det fælles CPV-glossar, men af gruppe 341 fra det fælles CPV-glossar, med tilføjelsen af kode PA01-7 Leje fra det supplerende CPV-glossar for at fuldstændiggøre beskrivelsen, og ikke påvirkes af kode PB04-7 Uden chauffør fra det supplerende CPV-glossar, således at det følger af en sammenholdende læsning af koderne i gruppe 341 fra det fælles CPV-glossar og kode PA01-7 Leje fra det supplerende CPV-glossar, at udlejning af køretøjer til personbefordring uden chauffør skal anses for at være en kontrakt for levering af varer og ikke levering af tjenesteydelser, med den konsekvens, at såfremt hovedbestanddelen i den økonomiske aktørs investering i gennemførelse af projektet til oprettelse af et offentligt system til udlejning og deling af el-køretøjer består i levering af el-køretøjer, og hvis endvidere denne investering er større end den ordregivende myndigheds investering i gennemførelse af projektet, er elementet »tjenesteydelser« i artikel 5, stk. 1, litra b), i [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2014/23/EU [af 26.2.2014 om tildeling af koncessionskontrakter] (5) ikke opfyldt, således at kontrakten for gennemførelsen af dette projekt ikke udgør en koncession på tjenesteydelser som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra b), i direktiv 2014/23?
3.

Skal produktet i et sådant tilfælde klassificeres som lægemiddel eller medicinsk udstyr på grundlag af en samlet betragtning, der også omfatter produktets øvrige egenskaber og alle andre omstændigheder, eller skal produktet anses for at være et lægemiddel efter betegnelse som omhandlet i artikel 1, nr. 2), litra a), i direktiv 2001/83/EF (2), når det er beregnet til forebyggelse, behandling eller lindring af sygdomme, uanset om det angives at have en specifik terapeutisk virkning eller ej?
1)

Skal den regel, der fremgår af anden del af det første punktum og af det andet punktum i artikel 177, stk. 3, i Sudski poslovnik (procesreglement for retterne) Narodne novine, br. 37/14, 49/14, 8/15, 35/15, 123/15, 45/16, 29/17, 33/17, 34/17, 57/17, 101/18, 119/18, 81/19, 128/19, 39/20 og 47/20), hvoraf det fremgår, at »[f]or en ret i anden instans anses en sag for at være afsluttet på datoen for fremsendelse af en officiel genpart af afgørelsen fra dommerkontoret, når den er blevet sendt tilbage fra registreringstjenesten. Registreringstjenesten er forpligtet til at sende den tilbage til dommerkontoret hurtigst muligt efter datoen for modtagelse af sagsakterne. Derefter fremsendes en officiel genpart af afgørelsen inden for en ny frist på otte dage«, anses for at være i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
1.

Første anbringende om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og om en retlig fejl, for så vidt som Retten fandt, at søgsmålsfristen begynder at løbe fra datoen for offentliggørelsen af den anfægtede afgørelse i Den Europæiske Unions Tidende, i strid med det almindelige EU-retlige princip om ret til en effektiv domstolsbeskyttelse og med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2) samt med de gældende bestemmelser i forordning (EU) 2017/1939 (3) , som sikrer en beskyttelse af ansøgernes rettigheder, således som det følger af førnævnte forordnings opbygning og af princippet om Den Europæiske Anklagemyndigheds uafhængighed, fastsat i den nævnte retsakts artikel 6. Appellanten har gjort gældende, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn og at der er sket en retlig fejl, for så vidt som Retten fandt, at søgsmålsfristen begynder at løbe fra datoen for offentliggørelsen af den anfægtede afgørelse i Den Europæiske Unions Tidende. På denne dato rådede appellanten ikke over de elementer, som gjorde det muligt for hende at anfægte den omtvistede afgørelse på grundlag af artikel 263 TEUF, som følger dels af den portugisiske regerings skrivelse af 29. november 2019, til Rådet for Den europæiske Union, hvori den anfægter den indplacering, der er fastsat af udvælgelsespanelet, jf. artikel 14, stk. 3, i forordning 2017/1939, vedrørende de af regeringen præsenterede ansøgere og angiver dens præference for en anden ansøger, dels af det forhold, at Rådet modtog denne skrivelse. Retten tog ikke i sin afgørelse hensyn til eksistensen af denne skrivelse, der ligger til grund for den omtvistede afgørelse, indeholder to materielle fejl og rejser tvivl om opbygningen af proceduren for udnævnelse af europæiske anklagere samt sidstnævntes uafhængighed. Rådet underrettede først appellanten om denne skrivelse den 27. november 2020, udtrykkeligt med henblik på udøvelsen af hendes ret til forsvar. Appellanten har anfægtet, at søgsmålsfristen kunne begynde at løbe før denne dato, således som Retten fastslog, hvilket udgør en tilsidesættelse af det generelle EU-retlige princip om ret til en effektiv domstolsbeskyttelse og af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt af princippet om Den Europæiske Anklagemyndigheds uafhængighed, fastsat i artikel 6 i forordning (EU) 2017/1939.
2o/

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 33 og 36 i Rådets forordning nr. 44/2001 da fortolkes således, at et søgsmål vedrørende »unfair dismissal« i Det Forenede Kongerige hviler på samme grundlag og har samme genstand som et søgsmål vedrørende afskedigelse uden reelt og seriøst grundlag i fransk ret, således at lønmodtagerens krav om erstatning for afskedigelse uden reelt og seriøst grundlag, udligningsgodtgørelse for manglende opsigelsesvarsel samt afskedigelsesgodtgørelse for den franske dommer, efter at lønmodtageren i Det Forenede Kongerige har opnået en afgørelse, der fandt, at der forelå »unfair dismissal«, og som tilkendte erstatning i overensstemmelse hermed (compensatory award), skal afvises? Skal der i denne forbindelse sondres mellem erstatning for afskedigelse uden reelt og seriøst grundlag, som kan hvile på samme grundlag og have samme genstand som en »compensatory award«, og erstatning for afskedigelse samt manglende opsigelsesvarsel, som der i fransk ret skal betales, når en afskedigelse er baseret på et reelt og seriøst grundlag, men ikke i tilfælde, hvor afskedigelsen er baseret på en alvorlig tjenesteforseelse?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares således, at det er synligheden under bestemte anvendelsesbetingelser eller fra et bestemt betragterperspektiv, der er afgørende: a) Er det med hensyn til vurderingen af den endelige brugers »normale brug« af et sammensat produkt som omhandlet i artikel 3, stk. 3 og 4, i direktiv 98/71/EF det anvendelsesformål, som er tilsigtet af producenten af komponenten eller det sammensatte produkt, eller den endelige brugers sædvanlige anvendelse af det sammensatte produkt, der er afgørende? b) Ud fra hvilke kriterier skal det vurderes, om den endelige brugers anvendelse af et sammensat produkt er »normal« som omhandlet i artikel 3, stk. 3 og 4, i direktiv 98/71/EF?
3)

Skal artikel 5 i direktiv [2003/88], sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, fortolkes således, at når medlemsstatens lovgivning og den gældende kollektive overenskomst fastlægger, at der skal ydes en sammenhængende ugentlig hviletid på mindst 42 timer, er det også obligatorisk, efter et arbejde, der er gennemført på arbejdsdagen, der ligger før den ugentlige hviletid, at yde den daglige hviletid på 12 timer, der er garanteret sammen med den ugentlige hviletid i medlemsstatens lovgivning desangående og i den gældende kollektive overenskomst, såfremt der ikke foreligger objektive eller tekniske betingelser eller betingelser vedrørende arbejdets tilrettelæggelse, der udelukker dette?
1.

Under hvilke omstændigheder foreligger der »andre lægeligt bestemte ernæringsmæssige behov« som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra g), andet led, i forordning (1), nærmere bestemt: forudsætter dette — foruden den i første led nævnte begrænsede eller nedsatte eller forstyrrede evne til at indtage, fordøje, absorbere, metabolisere eller udskille almindelige fødevarer — at der på grund af en sygdom foreligger et forhøjet ernæringsmæssigt behov, som skal dækkes ved hjælp af fødevaren, eller er det tilstrækkeligt, at patienten generelt gennem indtagelsen af denne fødevare har gavn af indtagelsen af denne fødevare, fordi stoffer, der er indeholdt heri, modvirker forstyrrelsen eller lindrer dennes symptomer?
C 471/15

Appel iværksat den 12. april 2021 af sprd.net AG til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 12. februar 2021 i sag T-19/20 — sprd.net mod EUIPO — Shirtlabor

(Sag C-236/21 P)

(2021/C 471/21)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: sprd.net AG (ved Rechtsanwalt J. Hellenbrand)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Shirtlabor GmbH

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 1. september 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kúria (Ungarn) den 22. juli 2021 — CIG Pannónia Életbiztosító Nyrt. mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Sag C-458/21)

(2021/C 471/25)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Kúria

Parter i hovedsagen

Appellant: CIG Pannónia Életbiztosító Nyrt.

Kontraappellant: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 132, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at en tjenesteydelse, som et forsikringsselskab anvender til at:

— efterprøve rigtigheden af diagnosticeringen af en alvorlig sygdom, der er diagnosticeret hos den forsikrede person, og

— søge efter de bedste sundhedstjenester, der er til rådighed, med henblik på helbredelse af den forsikrede person, og
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 10. september 2021 — Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid mod E.N., S.S. og J.Y.

(Sag C-556/21)

(2021/C 471/35)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Appellant: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Indstævnte: E.N., S.S. og J.Y.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27, stk. 3, og artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180 (1)) fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at appelinstansen, når afgørelser i sager som de her omhandlede efter medlemsstatens retssystem kan appelleres, under sagens behandling på begæring af medlemsstatens kompetente myndighed træffer en foreløbig foranstaltning om udsættelse af fristen for overførsel?

(1) S. 31.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Törvényszék (Ungarn) den 5. august 2021 — Euler Hermes SA Magyarországi Fióktelepe mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Sag C-482/21)

(2021/C 471/28)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Euler Hermes SA Magyarországi Fióktelepe

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Præjudicielle spørgsmål

Er proportionalitetsprincippet, princippet om afgiftsneutralitet og effektivitetsprincippet — navnlig i betragtning af, at en medlemsstat ikke kan opkræve et højere momsbeløb end det beløb, som leverandøren af varen eller tjenesteydelsen faktisk har modtaget på grundlag af den pågældende levering — og den i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra a), omhandlede undtagelse (1) — navnlig for så vidt angår kravet om at behandle den pågældende aktivitet som en enkelt fritaget transaktion, idet der henvises til de i punkt 35, 37 og 53 i generaladvokatens forslag til afgørelse i sag C-242/08, Swiss Re nævnte principper — samt pligten til at sikre den frie bevægelighed for kapital og tjenesteydelser på det indre marked til hinder for en praksis i en medlemsstat, hvorefter nedsættelsen af det afgiftsgrundlag, der skal anvendes i tilfælde af en endegyldig ikke-betaling som fastsat i momsdirektivets artikel 90, stk. 1, ikke finder anvendelse i et tilfælde, hvor en forsikringsgiver, som i forbindelse med sin kreditforsikringsvirksomhed har udbetalt en erstatning til forsikringstageren svarende til afgiftsgrundlaget og ligeledes til den moms, som skal betales på tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtræden (manglende betaling fra forsikringstagerens kunde), hvilket indebærer, at fordringen i henhold til forsikringsaftalen er blevet overdraget til forsikringsgiveren sammen med alle de til den pågældende fordring hørende fuldbyrdelsesrettigheder, når følgende omstændigheder foreligger:

(i) den nationale lovgivning tillod på det tidspunkt, hvor de omhandlede fordringer blev uerholdelige, ikke nogen nedsættelse af afgiftsgrundlaget som følge af uerholdelige fordringer,

(ii) siden det blev konstateret, at dette forbud var uforeneligt med EU-retten, har det i henhold til gældende national ret konsekvent været udelukket at refundere moms på uerholdelige fordringer til leverandøren af den oprindelige vare eller tjenesteydelse (forsikringstageren), som følge af at forsikringsgiveren har refunderet det pågældende momsbeløb til denne, og

(iii) forsikringsgiveren kan bevise, at dennes fordring mod skyldneren er blevet endegyldigt uerholdelig?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem

(EUT 2006, L 347, s. 1).
3)

Skal de ovennævnte artikler i momsdirektivet, i betragtning af kravet om proportionalitet og rimelighed, fortolkes således, at end ikke, når skatte- og afgiftsforvaltningen på baggrund af sagens konkrete omstændigheder er af den opfattelse, at den afgiftspligtige person burde udvise større omhu, kan det kræves, at sidstnævnte godtgør omstændigheder, som skatte- og afgiftsforvaltningen alene kunne opdage efter en kontrol af ca. fem års varighed, der krævede adskillige supplerende kontroller under anvendelse af offentligretlige instrumenter, i hvilken forbindelse beskyttelsen af de afgiftspligtige personers forretningshemmeligheder ikke udgjorde en hindring for kontrollen? Såfremt der kræves større omhu, er det for at fastslå, at den fornødne omhu er godtgjort, tilstrækkeligt, at den afgiftspligtige person også udvider sin kontrol til omstændigheder, der er mere vidtgående end de i Mahagében-dommen anførte, for så vidt angår de mulige handelspartnere, således at den afgiftspligtige person skal have fastlagt interne regler om forsyning med henblik på kontrol af disse partnere, ikke skal modtage betaling i naturalier, skal indsætte klausuler om mulige risici i de aftaler, vedkommende indgår, og også skal undersøge andre omstændigheder under en transaktion?