ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I del 2 i bilag V til tiltrædelsesakten af 2005 er der fastsat en kontrolordning for den støtte, som Bulgarien har gennemført før datoen for sin tiltrædelse af Unionen. Denne ordning har navnlig til formål at begrænse en sådan støtte, der ved tiltrædelsen kunne udgøre »eksisterende støtte« i artikel 88, stk. 1, EF’s forstand. Ifølge denne ordning er de statslige foranstaltninger, der er gennemført før nævnte tiltrædelse, men som dels stadig er gældende herefter, dels opfylder de kumulative betingelser i artikel 87, stk. 1, EF, omfattet af de specifikke regler fastsat i bilag V til tiltrædelsesakten enten som eksisterende støtte i artikel 88, stk. 1, EF’s forstand, når de henhører under en af de i dette bilag nævnte tre kategorier, eller som en på tiltrædelsestidspunktet ny støtte, som artikel 88, stk. 3, EF finder anvendelse på, når de ikke henhører under en af disse tre kategorier.

Heraf følger, at statsstøtteforanstaltninger, der er vedtaget inden tiltrædelsesdatoen, for at være omfattet af de nævnte specifikke regler i bilag V til tiltrædelsesakten navnlig stadig skal være »gældende« i nævnte bilags forstand fra tiltrædelsen. I lyset heraf skal udtrykkene »fortsat finder anvendelse« og »stadig gældende« i bilag V til tiltrædelsesakten fortolkes, så de i det væsentlige refererer til foranstaltninger, som er gennemført før tiltrædelsen af Unionen, og som efter denne tiltrædelse fortsat kan påføre den berørte medlemsstat udgifter, øge dens finansielle risiko eller mindske medlemsstatens budgetindtægter.

I et tilfælde som det foreliggende, hvor gennemførelsen af den offentlige støtte ophørte før Bulgariens tiltrædelse af Unionen, påførte denne støtte derfor ikke efter tiltrædelsen udgifter eller en øget finansiel risiko for de bulgarske myndigheder eller mindskede Bulgariens budgetindtægter. Under disse omstændigheder kan den offentlige støtte ikke anses for »gældende« efter tiltrædelsen i den forstand, hvori udtrykket anvendes i bilag V til tiltrædelsesakten. Følgelig kan disse foranstaltninger ikke anses for at udgøre hverken »eksisterende støtte« eller en »ny støtte på tiltrædelsesdatoen« i det nævnte bilags forstand.

En tilbagesøgning af den offentlige støtte, som blev ydet et selskab før Bulgariens tiltrædelse, skal derimod, såfremt støtten er i strid med betingelserne i artikel 9, stk. 4, i protokol nr. 2 til Europaaftalen om oprettelse af en associering, hvorefter Bulgarien kunne yde statsstøtte til omstrukturereingen af sin stålsektor, forudsat at støtten medfører, at de begunstigede virksomheder kan overleve under normale markedsvilkår ved udgangen af omstruktureringsperioden, iværksættes på grundlag af artikel 3 i tillægsprotokollen til Europaaftalen. I denne forbindelse kan Bulgariens kompetente nationale myndigheder i henhold til denne artikels stk. 3 træffe beslutning om tilbagesøgning af offentlig støtte, der ikke opfylder disse betingelser. Det er ikke en betingelse for de bulgarske myndigheders tilbagesøgning af en sådan støtte, at Europa-Kommissionen forinden har truffet en beslutning i henhold til tillægsprotokollens artikel 3, stk. 2.

(jf. præmis 40, 51-53, 55, 58-60 og 71 samt domskonkl.)
Artikel 167 og 168 i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at et selskab, der har erhvervet en grund og derpå opførte bygninger med henblik på at nedrive disse bygninger og gennemføre en udstykning af grunden for at opføre boliger, har ret til at fradrage merværdiafgiften vedrørende erhvervelsen af nævnte bygninger, idet dette selskab ved erhvervelsen har udøvet en økonomisk virksomhed i sin egenskab af afgiftspligtig person, og idet selskabet fra tidspunktet for erhvervelsen af den omhandlede grund og de omhandlede bygninger har givet udtryk for sin hensigt om at nedrive disse bygninger med henblik på at foretage en udstykning af grunden for at opføre boliger.

Eftersom disse bygninger blev erhvervet sammen med den grund, hvorpå de var opført, og eftersom denne grund fortsat anvendes af selskabet i forbindelse med dets afgiftspligtige transaktioner, bryder udskiftningen af forældede strukturer med nye bygninger, som er mere moderne, og følgelig anvendelsen af sidstnævnte til udgående afgiftspligtige transaktioner, på ingen måde den direkte forbindelse mellem erhvervelsen af de pågældende bygninger på den ene side og de økonomiske aktiviteter foretaget efterfølgende af den afgiftspligtige på den anden side. Erhvervelsen af disse bygninger og deres nedrivning med henblik på at opføre nye, mere moderne bygninger kan således betragtes som en serie af transaktioner, som er indbyrdes forbundne, med det formål at foretage afgiftspligtige transaktioner på samme måde som erhvervelse af nye bygninger og direkte anvendelse heraf.

(jf. præmis 31-33, 35 og 36 samt domskonkl. 1)
Når flere offentlige myndigheder i deres egenskab af ordregivende myndigheder sammen opretter en enhed til varetagelse af en af deres offentlige tjenesteydelsesopgaver, eller når en offentlig myndighed tilslutter sig en sådan enhed, er den i Den Europæiske Unions Domstols retspraksis fastsatte betingelse, hvorefter disse myndigheder for at være fritaget for deres pligt til at iværksætte en offentlig udbudsprocedure i henhold til EU-retten i fællesskab skal udøve en kontrol med denne enhed, der svarer til den kontrol, de fører med deres egne tjenestegrene, opfyldt, når hver af disse myndigheder har en andel i nævnte enheds kapital og ledelsesorganer.

Der foreligger således en tilsvarende kontrol, når den pågældende enhed er underlagt en kontrol, der gør det muligt for den ordregivende myndighed at påvirke dens beslutninger. Indflydelsen skal være bestemmende såvel i forhold til de strategiske målsætninger som i forhold til de vigtige beslutninger for denne virksomhed. Med andre ord skal den ordregivende myndighed være i stand til at udøve en strukturel og funktionel kontrol med denne enhed. Denne kontrol skal desuden være effektiv. Såfremt flere offentlige myndigheder ejer en enhed sammen, kan den »tilsvarende kontrol« ifølge retspraksis føres af disse myndigheder i fællesskab, uden at det er nødvendigt, at kontrollen føres individuelt af hver af dem. Det følger heraf, at hvis en offentlig myndighed bliver minoritetsdeltager i et offentligt ejet aktieselskab med henblik på at tildele dette selskab driften af en offentlig tjenesteydelse, kan den kontrol, som de offentlige myndigheder, der er tilsluttet dette selskab, fører med dette, betegnes som svarende til den kontrol, som de fører med deres egne tjenestegrene, når den er udført i fællesskab af disse myndigheder. Under disse omstændigheder bemærkes, at selv om det ganske vist ikke i tilfælde, hvor flere offentlige myndigheder gennem en fælles enhed sammen varetager en offentlig tjenesteydelsesopgave, er nødvendigt, at hver af disse myndigheder har sin egen individuelle kontrolbeføjelse, kan kontrollen med enheden dog ikke blot bestå i den kontrolbeføjelse, der tilkommer den offentlige myndighed, som har aktiemajoriteten i den berørte enhed, uden risiko for, at begrebet fælles kontrol mister sin betydning. Hvis en ordregivende myndighed indtog en sådan stilling i en enhed, som er tilslagsmodtager og ejet sammen med andre myndigheder, at den ingen mulighed havde for at medvirke til kontrollen med enheden, ville det nemlig åbne mulighed for en omgåelse af de EU-retlige regler om offentlige kontrakter eller koncessionskontrakter om tjenesteydelser, eftersom en rent formel tilslutning til en sådan enhed eller dennes fælles ledelsesorgan ville fritage denne ordregivende myndighed for forpligtelsen til at iværksætte en offentlig udbudsprocedure i henhold til EU-retten, selv om sidstnævnte på igen måde tog del i den »tilsvarende kontrol« med denne enhed.

(jf. præmis 27, 31 og 33 samt domskonkl.)
Medlemsstaterne er ved definitionen af, hvilke grunde der skal betragtes som »byggegrunde«, forpligtede til at iagttage formålet med artikel 135, stk. 1, litra k), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, der er udelukkende at momsfritage leveringer af ubebyggede grunde, der ikke er bestemt til at tjene til opførelse af en bygning.

Denne artikel, sammenholdt med direktivets artikel 12, stk. 1 og 3, skal dermed fortolkes således, at merværdiafgiftsfritagelsen efter den førstnævnte bestemmelse ikke omfatter en transaktion, der består i levering af en ubebygget grund, der er opstået ved nedrivning af en på grunden eksisterende bygning, selv når der på tidspunktet for denne levering ud over nedrivningen ikke var foretaget nogen byggemodning af grunden, såfremt det på baggrund af en samlet vurdering af denne transaktions omstændigheder på leveringstidspunktet, herunder parternes hensigter, forudsat at de kan understøttes ved objektive beviselementer, fremgår, at den omhandlede grund på dette tidspunkt faktisk var beregnet til at blive bebygget, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 30 og 36 samt domskonkl.)
Kommissionen har i samarbejde med medlemsstaternes toldsagkyndige en vid skønsmæssig beføjelse til at præcisere indholdet af de toldpositioner, der kommer i betragtning ved tariferingen af en bestemt vare. Kommissionens beføjelse til at vedtage foranstaltninger som angivet i artikel 9, stk. 1, litra a), b), d) og e), i forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, såsom supplerende bestemmelser, bemyndiger den imidlertid ikke til at ændre indholdet af de toldpositioner, der er blevet fastlagt på grundlag af det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem, der er udarbejdet af Toldsamarbejdsrådet, nu Verdenstoldorganisationen, som oprettet ved den internationale konvention om det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem, og til selvstændigt at ændre toldsatserne.

Med henblik på at fastlægge, om Kommissionen ved at foretage ændringer i en toldposition har overskredet sin skønsbeføjelse, skal klassificeringen af de relevante produkter på tidspunktet for ikrafttrædelsen af tariferingsændringen undersøges. I denne henseende må det fastslås, at Kommissionen ikke har overskredet grænserne for de beføjelser, som den er blevet tillagt ved artikel 9 i forordning nr. 2658/87, da den i forordning nr. 1031/2008 om ændring af bilag I til forordning nr. 2658/87 tariferede multifunktionelle printere i underposition 8443 31 91 i den kombinerede nomenklatur og pålagde dem en told på 6%. Nævnte multifunktionelle printere, der udgøres af sammenbygningen af et laserprintmodul og et scanningsmodul, med kopieringsfunktion, henhørte nemlig inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 1031/2008 under underposition 9009 12 00 i den kombinerede nomenklatur og blev pålagt den samme told.

(jf. præmis 39, 40, 49 og 50)
Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en national ret påbyder at ophøre med en handelspraksis, der ikke er omfattet af bilag I til samme direktiv, med den begrundelse alene, at denne praksis ikke er blevet forhåndsgodkendt af den kompetente administrative myndighed, uden at retten selv foretager en prøvelse af, om den pågældende praksis er urimelig efter de kriterier, der er angivet i direktivets artikel 5-9.

Nationale retsforskrifter, der fastsætter en forudgående og præventiv kontrol af urimelige former for handelspraksis, er ganske vist forenelige med den ordning, der er indført med direktiv 2005/29, men sådanne retsforskrifter kan ikke forbyde en handelspraksis af den årsag alene, at den pågældende praksis ikke er blevet forhåndsgodkendt af den kompetente administrative myndighed. Dels udelukker sådanne retsforskrifter en kontrol af den nævnte handelspraksis, dels fratager de med fastsættelsen af en kontrol efter det forbud, der følger af en manglende overholdelse af forpligtelsen til en forhåndsgodkendelse, denne praksis – som følge af kontrollens natur og navnlig af den dermed forbundne tidsfaktor – enhver økonomisk mening for den erhvervsdrivende. Sådanne nationale retsforskrifter svarer til at udstede et generelt forbud mod former for handelspraksis, der iværksættes inden for rammerne af en særlig ordning, uanset at den eventuelle urimelige karakter af disse former for praksis end ikke er blevet bedømt efter de kriterier, der er angivet i direktivets artikel 5-9.

(jf. præmis 45-50 og domskonkl.)
Hvad angår bekæmpelsen af svig og enhver anden ulovlig aktivitet i forbindelse med beskyttelsen af Den Europæiske Unions finansielle interesser følger det af artikel 15-17 og artikel 19-22 i afgørelse 2008/969 om det system for tidlig varsling, der skal anvendes af Kommissionens anvisningsberettigede og af forvaltningsorganerne, at de ikke alene tillader, men også og især påbyder de omhandlede anvisningsberettigede at vedtage specifikke foranstaltninger mod den pågældende enhed eller det omhandlede projekt. Følgelig kan virkningerne af en varsling vedrørende en enhed i dette system ikke være begrænset til den berørte institutions interne sfære, og en sådan varsling påvirker nødvendigvis også forholdet mellem den omhandlede institutions anvisningsberettigede og den nævnte enhed.

Selv om en W1-varsling er mindre indgribende end W2-W5-varslingerne, forholder det sig ikke desto mindre således, at de øgede overvågningsforanstaltninger, som den pågældende anvisningsberettigede skal træffe over for den omhandlede enhed, ikke udelukkende har virkninger inden for institutionen, men også kan påvirke forholdet mellem denne institution og den omhandlede enhed. Dette indebærer imidlertid ikke, at disse eksterne virkninger automatisk medfører en væsentlig ændring af den nævnte enheds retsstilling. Der skal derimod foretages en individuel vurdering af en sådan ændring.

(jf. præmis 37, 38, 42 og 44)
Sag C-310/11

Grattan plc

mod

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber))

»Skattelovgivning — moms — andet direktiv 67/228/EØF — artikel 8, litra a) — sjette direktiv 77/388/EØF — levering af goder — beskatningsgrundlag — kommission betalt af et postordreselskab til sin agent — eksterne kunders køb — afslag i prisen efter afgiftspligtens indtræden — direkte virkning«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 19. december 2012

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – direktiv 67/228 og 77/388 – ikke sammenlignelig harmoniseringsgrad (Rådets direktiv 67/228 og 77/388) Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag – levering af goder – kommission betalt af et postordreselskab til sin agent for allerede udførte leveringer – mulighed for i medfør af direktiv 67/228 at nedsætte beskatningsgrundlaget efterfølgende – foreligger ikke [Rådets direktiv 67/228, art. 8, litra a)]

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 33) Artikel 8, litra a), i andet direktiv 67/228 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke giver en afgiftspligtig person ret til efterfølgende at anse afgiftsgrundlaget for en levering af varer for nedsat, når en agent efter varernes leveringstidspunkt modtog en kredit fra leverandøren, som vedkommende valgte at modtage enten i form af en betaling i kontanter eller i form af en kredit til modregning i de beløb, der skyldtes leverandøren for leveringer af varer, der allerede havde fundet sted. (jf. præmis 37 og domskonkl.)

Sag C-310/11

Grattan plc

mod

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber))

»Skattelovgivning — moms — andet direktiv 67/228/EØF — artikel 8, litra a) — sjette direktiv 77/388/EØF — levering af goder — beskatningsgrundlag — kommission betalt af et postordreselskab til sin agent — eksterne kunders køb — afslag i prisen efter afgiftspligtens indtræden — direkte virkning«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 19. december 2012

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — direktiv 67/228 og 77/388 — ikke sammenlignelig harmoniseringsgrad (Rådets direktiv 67/228 og 77/388) Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — beskatningsgrundlag — levering af goder — kommission betalt af et postordreselskab til sin agent for allerede udførte leveringer — mulighed for i medfør af direktiv 67/228 at nedsætte beskatningsgrundlaget efterfølgende — foreligger ikke [Rådets direktiv 67/228, art. 8, litra a)]
Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager og om ophævelse af forordning nr. 1348/2000 skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter retslige dokumenter, der er rettet til en part, som har bopæl eller sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, forbliver i sagsakterne med den følge, at dokumenterne betragtes som forkyndt, når denne part ikke har udpeget nogen befuldmægtiget, for hvem forkyndelse kan ske, som har bopæl i den førstnævnte stat, hvor retssagen verserer.

Eftersom forordning nr. 1393/2007 udtømmende fastsætter formerne for fremsendelse af retslige dokumenter, efterlader den ikke nogen plads til og således er til hinder for en fiktiv forkyndelsesprocedure som den, der er gældende i Polen.

En sådan fiktiv forkyndelsesmekanisme fører til, at retten for adressaten for et retsligt dokument – hvis bopæl eller sædvanlige opholdssted ikke er i den medlemsstat, hvor sagen verserer – til reelt og faktisk at modtage dette dokument mister enhver effektiv virkning, og dette navnlig på grund af den omstændighed, at hverken kendskab til det retslige dokument i tide til at kunne forberede sit forsvar eller oversættelsen af dokumentet er blevet sikret nævnte adressat.

Formålet med forordning nr. 1393/2007, som er at forbedre og fremskynde fremsendelsen af retslige dokumenter mellem medlemsstaterne, kan ikke virkeliggøres, hvis de nationale bestemmelser på nogen som helst måde svækker adressaternes ret til forsvar, som afledes af retten til en retfærdig rettergang, der er knæsat i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention.

(jf. præmis 32, 34-36, 41 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 63 og 65 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de i et tilfælde, hvor en bygge- og brugsret stiftes til fordel for et selskab med henblik på dette selskabs opførelse af en bebyggelse mod levering af byggeydelser på visse faste ejendomme, der befinder sig i denne bebyggelse, hvilke faste ejendomme det nævnte selskab påtager sig at levere nøglefærdige til de personer, som har stiftet bygge- og brugsretten, ikke er til hinder for, at merværdiafgiften på disse byggeydelser forfalder på det tidspunkt, hvor bygge- og brugsretten stiftes, dvs. inden tjenesteydelsen udføres, såfremt alle relevante enkeltheder vedrørende denne fremtidige tjenesteydelse allerede er kendt på tidspunktet for stiftelsen af bygge- og brugsretten, og de omhandlede ydelser dermed navnlig er specifikt angivet, og såfremt værdien af denne ret kan opgøres i penge, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at bedømme.

Den omstændighed, at bygge- og brugsretten kan fortabes i medfør af en forældelsesfrist, der er fastsat i national lovgivning, er uden betydning for nævnte fortolkning. Da denne mulighed blot udgør en resolutiv betingelse som omhandlet i direktivets artikel 90, stk. 1, kan den omstændighed, at en sådan betingelse eventuelt vil kunne gøres gældende i fremtiden, ikke anfægte den omstændighed, at transaktionen foretages på tidspunktet for stiftelsen af bygge- og brugsretten, såfremt alle relevante enkeltheder vedrørende denne fremtidige tjenesteydelse allerede på dette tidspunkt er kendt, og ydelserne dermed navnlig er specifikt angivet.

Med henblik på at fastlægge, om betingelserne for, at den skyldige merværdiafgift på en sådan fremtidig tjenesteydelse forfalder, er opfyldt, er det endvidere uden betydning, om modværdien for denne fremtidige tjenesteydelse selv udgør en afgiftspligtig transaktion. Det er nemlig tilstrækkeligt med henblik på, at den skyldige merværdiafgift på en sådan fremtidig tjenesteydelse forfalder, at alle relevante enkeltheder vedrørende den fremtidige tjenesteydelse allerede er kendt, og at modværdien for ydelsen kan opgøres i penge.

(jf. præmis 38-40 og domskonkl. 1)
Domstolen kan af egen drift prøve, om de i artikel 258 TEUF fastsatte betingelser for at anlægge et traktatbrudssøgsmål er opfyldt.

Som det bl.a. fremgår af artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, skal stævningen nemlig angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, og disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og at Domstolen kan udøve sin kontrol. Følgelig skal de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og påstandene heri skal være utvetydigt formuleret for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller undlader at tage stilling til et klagepunkt.

Hvad angår traktatbrudssøgsmål opfylder den manglende angivelse af en uundværlig omstændighed i stævningens indhold, såsom perioden, hvori medlemsstaten, ifølge Kommissionens påstande, skulle have overtrådt EU-retten, ikke kravene om sammenhæng, klarhed og præcision. I dette tilfælde kan Kommissionen ikke blot hævde, at der er tale om et aktuelt traktatbrud, og at Domstolens afgørelse skal vedrøre nutiden og ikke fortiden, uden dog at præcisere den omhandlede periode.

(jf. præmis 49-54)
Inden for konkurrencerettens område udgør enhver virksomhed, der består i at udbyde varer eller tjenesteydelser på et bestemt marked, en økonomisk virksomhed. En virksomhed, der driver en regional lufthavn, udøver en økonomisk virksomhed, eftersom den tilbyder lufthavnstjenester mod betaling af bl.a. lufthavnsafgifter på markedet for regionale lufthavnstjenester. Da anlæggelse af en ny start- og landingsbane ikke kan udskilles fra driften af lufthavnsinfrastrukturerne, udgør den en økonomisk virksomhed, der er omfattet af EU-rettens bestemmelser om statsstøtte.

Den omstændighed, at en virksomhed ikke varetages af private operatører, eller at den ikke er rentabel, er ikke relevante kriterier for kvalificeringen af denne som økonomisk virksomhed. Begrebet virksomhed omfatter således enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde, og enhver virksomhed, der består i at udbyde varer eller tjenesteydelser på et bestemt marked, er økonomisk virksomhed. Heraf følger, at den økonomiske karakter af en virksomhed ikke afhænger af den private eller offentlige status af den enhed, som udøver virksomheden, eller af dennes rentabilitet.

(jf. præmis 40, 43, 44 og 50)