ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/22/EF af 15. marts 2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og (EØF) nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/36

Appel iværksat den 7. juli 2008 af Leche Celta, SL, til prøvelse af dom afsagt den 23. april 2008 af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) i sag T-35/07, Leche Celta mod KHIM

(Sag C-300/08 P)

(2008/C 223/57)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Leche Celta, SL (ved abogado J. Calderón Chavero og abogada T. Villate Consonni)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 23. april 2008 i sag T-35/07 med henblik på klart at fastslå, at varemærkerne CELIA og CELTA er uforenelige.

— Der træffes afgørelse vedrørende sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med sin appel anfægter appellanten i det væsentlige Rettens vurdering af ligheden mellem de omhandlede varemærker. Ifølge appellanten er ligheden mellem disse to varemærker af en sådan art, at den relevante kundekreds ikke vil opdage forskellen mellem dem, så meget desto mere som de varer, de betegner, er af samme art. Retten har således begået flere skønsfejl, idet den fandt, at der var en svag grad af ord- og begrebsmæssig lighed mellem de omtvistede tegn.
2a)

Skal den nationale domstol under antagelse af, at en national hasardspillovgivning er forenelig med 49 EF, ved anvendelsen i et konkret tilfælde hver gang undersøge, om den pågældende foranstaltning, såsom et påbud om ved hjælp af en software, der er til rådighed hertil, og som gør en webside utilgængelig for deltagelse i de derpå udbudte hasardspil for personer med bopæl i den pågældende medlemsstat, under de konkrete omstændigheder i sagen som sådan og i sig selv opfylder den betingelse, at den faktisk opfylder de formål, der er anført som begrundelse for den nationale lovgivning, og om de restriktioner, der følger af denne lovgivning og anvendelsen heraf for den frie udveksling af tjenesteydelser, ikke er uforholdsmæssige i forhold til disse formål?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 38 i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2.

Kommissionen er navnlig af den opfattelse, at Den Hellenske Republik ikke har gennemført artikel 3, stk. 1, i direktiv 79/409/EØF, eftersom den ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte, opretholde eller genskabe tilstrækkeligt forskelligartede og vidtstrakte levesteder for alle de i artikel 1 omhandlede fuglearter.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 209/29

Sag anlagt den 3. juni 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Finland

(Sag C-246/08)

(2008/C 209/43)

Processprog: finsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved P. Aalto og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, samt artikel 4, stk. 1, 2 og 5, i sjette momsdirektiv 77/388/EØF (1), idet den ikke har pålagt juridisk rådgivning, der delvist mod vederlag ydes af statslige retshjælpskontorer (hvis medarbejdere fungerer som offentlige retshjælpsadvokater) i henhold til lovgivningen om retshjælp, merværdiafgift, mens sådanne tjenesteydelser er merværdiafgiftspligtige, hvis de leveres af private udbydere.

— Republikken Finland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Personer, der i Finland modtager retshjælp, kan i retssager vælge mellem bistand fra en offentlig retshjælpsadvokat og fra en privat udbyder. I sådanne sager er tjenesteydelser, der præsteres delvist mod vederlag af en offentlig retshjælpsadvokat, fritaget for merværdiafgift, mens der opkræves merværdiafgift af tjenesteydelser, som en privat udbyder præsterer delvist mod vederlag. Efter Kommissionens opfattelse er der i det foreliggende tilfælde tale om en forskellig merværdiafgiftsmæssig behandling af tjenesteydelser, der er de samme, hvilket indvirker på Fællesskabets egne indtægter.

De tjenesteydelser, som leveres af statslige retshjælpskontorer i forbindelse med retssager, er ikke omfattet af anvendelsesområdet for sjette momsdirektivs artikel 4, stk. 5, første afsnit. De omhandlede tjenesteydelser er entydigt fritaget for merværdiafgift, hvis de leveres gratis. Men hvis modtageren af retshjælp betaler for den, kan de statslige retshjælpskontorer ikke gøre krav på fritagelse for merværdiafgift for deres vedkommende.

I henhold til sjette momsdirektivs artikel 4, stk. 5, andet afsnit, skal offentligretlige organer anses for afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed, de udøver, såfremt en anden behandling ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning. Også i det foreliggende tilfælde skal det lægges til grund, at de statslige retshjælpskontorer udøver sådan virksomhed; Kommissionen er af den opfattelse, at en behandling af disse som ikke-afgiftspligtige her ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning. Af denne grund skal de anses for merværdiafgiftspligtige personer.

(1) EFT L 145, s. 1.
—

Det fastslås, at Republikken Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2.

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Er artikel 2, litra a), i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (1) (EFT L 225, s. 6), sammenholdt med litra f) i bilaget til direktivet, for så vidt i strid med artikel 43 EF og 48 EF eller artikel 56, stk. 1, EF og artikel 58, stk. 1, litra a), og stk. 3, EF, som bestemmelsen sammenholdt med artikel 5, stk. 1, i direktiv 90/435/EØF ganske vist for et fransk moderselskab af typen »société anonyme«, »société en commandite par actions« eller »société à responsabilité limitée«, men ikke for et fransk moderselskab af typen »société par actions simplifiée«, foreskriver fritagelse for kildeskat af overskud, som et tysk datterselskab udlodder?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (1), som fortolket ved Domstolens domme af 13. januar 2005 i sag C-117/03 og af 14. september 2006 i sag C-244/05, samt af forpligtelserne i henhold til direktivets artikel 12, stk. 4, i forbindelse med et vejprojekt for strækningen fra Villamarique de la Condesa (Sevilla) til El Rocio (Huelva).
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/58/EF af 15. juli 2003 om ændring af Rådets direktiv 68/151/EØF for så vidt angår offentlighed vedrørende visse selskabsformer (1), idet den ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme dette direktivs artikel 1, stk. 4-6, eller i hvert fald ikke har underrettet Kommissionen herom.
3)

Såfremt spørgsmål 1, litra a)-c), besvares benægtende: Skal artikel 13, punkt B, litra c), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter fortolkes således, at — overdragelse mod vederlag af aftaler om genforsikring af livsforsikringer er en levering og at — der ved anvendelsen af artikel 13, punkt B, litra c), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter ikke skal sondres efter, om stedet for den afgiftsfritagne virksomhed befinder sig i leveringsmedlemsstaten eller i en anden medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/25

Sag anlagt den 10. juni 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-250/08)

(2008/C 223/38)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og P. van Nuffel, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 18, 43 og 56 og EØS-aftalens artikel 31 og 40, idet der inden for regionen Flandern ved beregningen af en afgiftsfordel i forbindelse med køb af en fast ejendom, der skal anvendes som ny hovedbopæl, kun tages hensyn til det beløb, der blev betalt i stempel- og tinglysningsafgifter ved købet af en fast ejendom, der tidligere har været anvendt som hovedbopæl, når denne var beliggende i regionen Flandern, men ikke når den var beliggende i en anden medlemsstat end Belgien eller i en EFTA-stat.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge den belgiske lovgivning om stempel- og tinglysningsafgifter, som er i kraft i regionen Flandern, nedsættes stempel- og tinglysningsafgifterne ved køb i regionen Flandern af en fast ejendom, der anvendes som hovedbopæl, med det beløb, der blev betalt i stempel- og tinglysningsafgifter ved køb af en fast ejendom i regionen Flandern, der tidligere blev anvendt som hovedbopæl, såfremt denne blev solgt inden for den samme periode. Kommissionen er af den opfattelse, at denne lovgivning giver personer, som flytter inden for regionen Flandern, en afgiftsfordel under i øvrigt lige omstændigheder, der ikke indrømmes personer, som flytter fra en anden medlemsstat end Belgien til regionen Flandern. Kommissionen er af den opfattelse, at denne lovgivning diskriminerer de unionsborgere, som gør brug af deres ret til fri bevægelighed, at den diskriminerer de unionsborgere, som gør brug af deres etableringsret, og at den indeholder en begrænsning for investeringer i fast ejendom i regionen Flandern med kapital fra andre medlemsstater end Belgien, hvorfor den i princippet er i strid med henholdsvis EF-traktatens artikel 18 og 43, EØS-aftalens artikel 31, EF-traktatens artikel 56 og EØS-aftalens artikel 40. Kommissionen er af den opfattelse, at der ikke findes nogen tvingende almene hensyn som kan begrunde disse tilsidesættelser af traktaten. Sagsøgte kan heller ikke påberåbe sig nødvendigheden af at sikre sammenhængen i skatte- og afgiftssystemet, da der i denne sag er tale om to skatte- og afgiftsmæssige situationer, som er uafhængige af hinanden, og hvoraf hver enkelt er reguleret af de selvstændige regler, der finder anvendelse på den pågældende situation.
1.

Ifølge artikel 249, stk. 3, EF er et direktiv med hensyn til tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4 og 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12/EF af 5. april 2006 om affald (1), idet den ikke hvad angår regionen Campania har truffet alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at sikre, at affaldet nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og uden at det skader miljøet, og idet den navnlig ikke har oprettet et tilstrækkeligt og integreret net af bortskaffelsesfaciliteter.
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 2, og artikel 6 i direktiv 91/689/EØF (1) om farligt affald, sammenholdt med artikel 5, stk. 1 og 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2006/12/EF (2) (tidligere direktiv 75/442/EØF om affald, som ændret ved direktiv 91/156/EØF), idet den ikke inden for en rimelig frist har udarbejdet en plan for håndtering af farligt affald i overensstemmelse med kravene i fællesskabslovgivningen og ikke har oprettet et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter for farligt affald, som tillader bortskaffelse heraf under anvendelse af de mest hensigtsmæssige metoder til sikring af et højt beskyttelsesniveau for miljøet og folkesundheden.
—

Med sit andet anbringende anfører Kommissionen (subsidiært), at Retten med urette kom til det resultat, at den omtvistede foranstaltning ikke er selektiv, dvs. at den ikke begunstiger visse virksomheder i artikel 87, stk. 1, EF's forstand. Kommissionen gør endvidere gældende, at Retten med urette fastslog, at uanset om foranstaltningen er selektiv, vil den henset til sit formål ikke udgøre statsstøtte, og at foranstaltningen er begrundet efter systemets karakter og opbygning.
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/22/EF af 15. marts 2006 om minimumsbetingelser for gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 og (EØF) nr. 3821/85 med hensyn til sociale bestemmelser inden for vejtransportvirksomhed og om ophævelse af Rådets direktiv 88/599/EØF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har givet Kommissionen meddelelse herom
1)

»Bevirker det forhold, at en medlemsstat, i det foreliggende tilfælde Spanien, har undladt i medfør af artikel 31, stk. 2, i Rådets rammeafgørelse af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (1) at meddele sin hensigt om fortsat at anvende bilaterale eller multilaterale aftaler, henset til anvendelsen af formuleringen »træder i stedet for« i rammeafgørelsens artikel 31, at det ikke er muligt for denne medlemsstat sammen med en anden medlemsstat, i dette tilfælde Frankrig, som har fremsat en erklæring i medfør af rammeafgørelsens artikel 32, at anvende andre procedurer end proceduren vedrørende den europæiske arrestordre?«
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) (1) på området for Gibraltar, idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 EF, artikel 8 i Rådets afgørelse 2000/597/EF, Euratom af 29. september 2000 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter (1) samt artikel 2, 6, 10, 11 og 17 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom, om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (2), idet den har nægtet at stille egne indtægter svarende til den toldmæssige forpligtelse afledt af, at den lokale toldmyndighed for Puglia og Basilicata i Bari fra den 27. februar 1997 udstedte ulovlige tilladelser til i Taranto at oprette og drive toldlagre af type C efterfulgt af bevillinger til forarbejdning under toldkontrol og aktiv forædling, indtil tilladelserne blev tilbagekaldt den 4. december 2002, til rådighed for Kommissionen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 247/7

Sag anlagt den 11. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Polen

(Sag C-309/08)

(2008/C 247/12)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved A. Nijenhuis og K. Mojzesowicz, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (1), idet den ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af direktivet, særligt hvad angår artikel 3, stk. 2 og 3, angående kravet om de nationale tilsynsmyndigheders uafhængighed samt den upartiske og transparante udøvelse af deres beføjelser.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Polen har ikke foretaget en reel adskillelse mellem myndighedernes tilsynsfunktion og aktiviteter, der er knyttet til ejerskab eller kontrol.

Den polske stat ejer betydelige aktieposter i et stort antal teleselskaber. Samtidigt indsættes de nationale tilsynsmyndigheder i Polen af premierministeren, der til enhver tid kan afsætte de pågældende efter forgodtbefindende uden begrundelse, og hertil kommer, at skatteministeren og ministeren for infrastruktur også er helt uafhængig af tilsynsmyndighederne.

Da der hverken findes forskrifter, der fastlægger de nationale tilsynsmyndigheders embedsperiode, eller en udtømmende liste med betingelser for, at de kan afsættes, er disse myndigheder i høj grad afhængig af premierministeren, og dermed er det ikke sikret, at de markedsaktører, som staten ejer aktier i, bliver behandlet på nøjagtig samme måde som de øvrige aktører.

(1) EFT L 108 af 24.4.2002, s. 33.
2)

Udgør behovet for at fremme rekrutteringen og uddannelsen af unge professionelle spillere i bekræftende fald et legitimt formål eller et hensyn af almen interesse, som kan begrunde en sådan begrænsning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 247/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 9. juli 2008 — Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV mod Plus Warenhandelsgesellschaft mbH

(Sag C-304/08)

(2008/C 247/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV

Sagsøgt: Plus Warenhandelsgesellschaft mbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (1) fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en handelspraksis, hvorved forbrugeres deltagelse i en salgsfremmende konkurrence eller et salgsfremmende spil gøres betinget af erhvervelse af en vare eller modtagelse af en tjenesteydelse, som udgangspunkt er ulovlig, uafhængigt af om reklameforanstaltningen i det konkrete tilfælde skader forbrugerinteresser?

(1) EFT L 149, s. 22.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 247/10

Sag anlagt den 30. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Østrig

(Sag C-356/08)

(2008/C 247/17)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Traversa og A. Böhlke, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF, 49 EF og 56 EF med en forpligtelse, hvorefter enhver læge, der etablerer sig Oberösterreich, skal oprette en bankkonto i Oberösterreichischer Landesbank, hvorpå honorarerne for de leverede ydelser fra sygekassen skal indbetales.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Oprettelse af en tvunget konto, hvorpå tilmed samtlige ydelser fra sygekassen skal indbetales, er uforholdsmæssig i forhold til at sikre en regelmæssig beregning og opkrævning af de bidragsydelser, som en læge, der er etableret i Oberösterreich, skal indbetale til lægeforeningen. Den omtvistede bestemmelse udgør derfor ubegrundede begrænsninger for tre af de ved traktaten sikrede grundlæggende frihedsrettigheder, dvs. for etableringsfriheden for læger og banker, der er etableret i andre medlemsstater, for disse bankers ret til fri udveksling af tjenesteydelser samt for de frie kapitalbevægelser.
5)

Skal den i EF-toldkodeksens artikel 221, stk. 1, krævede bogføring af afgiftsbeløbet før underretningen af debitor om beløbets størrelse ske under risiko for ugyldighed eller bortfald af retten til op- eller efteropkrævning af toldskylden? Skal artikel 221, stk. 1, med andre ord forstås således, at såfremt toldmyndighederne har bragt afgiftsbeløbet til debitors kendskab efter en passende fremgangsmåde, men uden at afgiftsbeløbet er blevet bogført før toldmyndighederne tilkendegivelse, kan afgiftsbeløbet ikke efteropkræves, hvorfor toldmyndighederne for alligevel at kunne opkræve beløbet på ny skal tilkendegive beløbet over for debitor efter en passende fremgangsmåde, efter at afgiftsbeløbet er blevet bogført, for så vidt som dette sker inden for den i EF-toldkodeksens artikel 221 gældende forældelsesfrist?