Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – berettigede – familiemedlemmer til en unionsborger, som er statsborgere i et tredjeland – betingelse – unionsborger, som har udøvet sin ret til fri bevægelighed

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 2, nr. 2), og art. 3, stk. 1; Rådets direktiv 2003/86, art. 3, stk. 3]

2. Unionsborgerskab – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – unionsborger, som aldrig har udøvet sin ret til fri bevægelighed – betingelse for at være omfattet – anvendelse af foranstaltninger, som bevirker, at unionsborgeren fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der er tilknyttet statussen som unionsborger

(Art. 20 TEUF og 21 TEUF)

3. Grundlæggende rettigheder – respekt for privatliv og familieliv – nægtelse af opholdsret for familiemedlemmer til en unionsborger, som er tredjelandsstatsborgere

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7)

4. Unionsborgerskab – traktatens bestemmelser – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – en medlemsstats nægtelse af at anerkende en opholdsret for familiemedlemmer til en unionsborger, som er tredjelandsstatsborgere

(Art. 20 TEUF og 21 TEUF)

5. Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – standstill-klausulen i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1 – rækkevidde

(Tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, art. 41, stk. 1)

Sammendrag

1. Direktiv 2003/86 om ret til familiesammenføring og direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område finder ikke anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som ansøger om opholdsret for at slutte sig til familiemedlemmer, som er unionsborgere, der aldrig har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, og som altid har opholdt sig i den medlemsstat, hvor de er statsborgere.

Det følger således for det første af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2003/86, at dette ikke finder anvendelse på familiemedlemmer til unionsborgere. For det andet er det ikke alle tredjelandsstatsborgere, men kun dem, som er familiemedlemmer – som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 2) – til en unionsborger, som har udøvet sin ret til fri bevægelighed ved at bosætte sig i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor han er statsborger, som i medfør af direktiv 2004/38 har ret til indrejse og ophold i en medlemsstat.

(jf. præmis 47, 56 og 58)

2. Situationen for en unionsborger, der ikke har gjort brug af retten til fri bevægelighed, kan imidlertid ikke alene af den grund sidestilles med en rent intern situation. Eftersom unionsborgerskabet kan være den grundlæggende status, som tilkommer medlemsstaternes statsborgere, er artikel 20 TEUF til hinder for nationale foranstaltninger, der har til virkning, at unionsborgere fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som de er tildelt ved denne status.

Kriteriet vedrørende fratagelse af kerneindholdet i de rettigheder, som unionsborgerne er tildelt ved statussen som unionsborgere, vedrører situationer, som er kendetegnet ved, at unionsborgeren reelt er nødsaget til at forlade ikke blot den medlemsstat, hvori han er statsborger, men også Unionen som helhed.

Hvad angår opholdsretten for familiemedlemmer til en unionsborger, som er tredjelandsstatsborgere, har nævnte kriterium således en ganske særlig karakter, idet det vedrører situationer, hvor – uanset den omstændighed, at den sekundære ret vedrørende tredjelandsstatsborgeres opholdsret ikke finder anvendelse – en tredjelandsstatsborger, som er familiemedlem til en statsborger i en medlemsstat, undtagelsesvis ikke kan nægtes en opholdsret, idet den effektive virkning af det unionsborgerskab, som tilkommer sidstnævnte statsborger, ellers ville blive bragt i fare. Den omstændighed alene, at det for en statsborger i en medlemsstat, af økonomiske årsager eller for at bevare familieenheden på Unionens område, måtte forekomme ønskværdigt, at medlemmer af hans familie, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan opholde sig med ham på Unionens område, er ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det må antages, at unionsborgeren nødsages til at forlade Unionens område, hvis en sådan ret ikke meddeles.

(jf. præmis 61, 62, 64 og 66-68)

3. Hvis en national ret i lyset af omstændighederne i en tvist, som er indbragt for den, finder, at den situation, som familiemedlemmer til en unionsborger, der er tredjelandsstatsborgere, befinder sig i, er omfattet af EU-retten, skal den undersøge, om nægtelsen af at indrømme de sidstnævnte en opholdsret udgør et indgreb i retten til respekt for privatliv og familieliv i artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Hvis retten derimod finder, at nævnte situation ikke er omfattet af anvendelsesområdet for EU-retten, skal den foretage en sådan undersøgelse i lyset af artikel 8, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Alle medlemsstaterne er kontraherende parter i denne konvention, hvis artikel 8 vedrører retten til respekt for privatliv og familieliv.

(jf. præmis 72 og 73)

4. EU-retten og navnlig dens bestemmelser om unionsborgerskabet skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger ophold på dens område, når denne tredjelandsstatsborger ønsker at opholde sig dér med et familiemedlem, som er unionsborger, bosat og statsborger i denne medlemsstat, og som aldrig har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, forudsat at en sådan nægtelse ikke indebærer, at unionsborgeren fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som er tillagt ved statussen som unionsborger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 74 og domskonkl. 1)

5. Artikel 41, stk. 1, i tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet skal fortolkes således, at vedtagelsen af en ny lovgivning, som er mere restriktiv end den tidligere lovgivning, skal anses for at udgøre en ny restriktion som omhandlet i denne bestemmelse, når den tidligere lovgivning i sig selv udgjorde en lempelse af en tidligere lovgivning vedrørende betingelserne for udøvelse af etableringsfriheden for tyrkiske statsborgere på tidspunktet for denne protokols ikrafttræden på den pågældende medlemsstats område.

Rækkevidden af »standstill«-forpligtelsen omfatter enhver ny hindring for udøvelsen af etableringsfriheden, den frie udveksling af tjenesteydelser eller arbejdskraftens frie bevægelighed, som består i en skærpelse af de betingelser, der gælder på et givet tidspunkt, således at det er nødvendigt at sikre, at medlemsstaterne ikke fjerner sig fra det mål, der forfølges med standstill-klausulerne, ved at ophæve bestemmelser, som de har vedtaget til fordel for disse friheder for tyrkiske arbejdstagere, efter at tillægsprotokollen eller afgørelse nr. 1/80 fra associeringsrådet EØF-Tyrkiet er trådt i kraft på deres område.

(jf. præmis 94 og 101 samt domskonkl. 2)