ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

18. september 2003

Sag T-241/02

Daniel Callebaut

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — vedtægtens artikel 45 — forfremmelse — sammenligning af fortjenester«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1061

Angående:

Påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at opføre sagsøgeren på den liste over tjenestemænd, der fandtes mest fortjenstfulde til forfremmelse til lønklasse B2 i forfremmelsesåret 2001, dels om annullation af afgørelsen om ikke at forfremme sagsøgeren.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – ligebehandling – hensyn til bedømmelsernes strenghed for at udelukke den subjektivitet, der fremgår af de forskellige bedømmeres vurderinger – lovlighed

Da administrationen er forpligtet til at foretage sammenligningen af fortjenesterne i henhold til vedtægtens artikel 45, i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, kan institutionen på rimelig vis, ved sammenligningen af fortjenesten af alle forfremmelsesværdige tjenestemænd, tage hensyn til bedømmelsens strenghed, for at udelukke den subjektivitet, der fremgår af de forskellige bedømmeres vurderinger. (jf. præmis 30) Henvisning til: Retten, 3. oktober 2000, sag T-187/98, Cubero Vermurie mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 195, og II, s. 885, præmis 85.

Ansættelsesmyndigheden kan ikke lovligt nøjes med at vurdere fortjenesterne hos de tjenestemænd, som er højest placeret på listerne udfærdiget i de forskellige generaldirektorater, idet Forfremmelsesudvalgets sammenligning af fortjenesterne hos samtlige tjenestemænd, der kan forfremmes til den pågældende lønklasse, derved ville blive formålsløs. (jf. præmis 38) Henvisning til: Retten, 22. februar 2000, sag T-22/99, Rose mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 27, og II, s. 115, præmis 59.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — restitutio in integrum — frist for indgivelse af begæringen — begyndelsestidspunkt — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 78, stk. 2)

2. EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — restitutio in integrum — begæring — formkrav — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 78, stk. 1 og 3)

3. EF-varemærker — klagesag — klagesagens frist og form — indgivelse inden for fristen af en skriftlig begrundelse for klagen — betingelse for antagelse til realitetsbehandling — (Rådets forordning nr. 40/94, art. 59; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 49)

Sammendrag

1. Tomånedersfristen for indgivelse af en begæring om restitutio in integrum, der er fastsat i artikel 78, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, begynder at løbe ved ophøret af den hindring, som følge af hvilken ansøgeren ikke har været i stand til at overholde en frist over for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), og ikke på det tidspunkt, hvor Harmoniseringskontoret giver meddelelse om en eventuel forsinkelse vedrørende den handling, der skal foretages.

(jf. præmis 41)

2. Det fremgår klart af artikel 78, stk. 1 og 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at anmodningen om restitutio in integrum skal fremgå af en begæring, der skal begrundes, og som skal angive de omstændigheder, den støttes på. Anmodningen om restitutio in integrum skal derfor udgøre en særskilt akt, der er forskellig fra den akt, hvorved klagen indgives.

(jf. præmis 44)

3. I betragtning af ordlyden af artikel 59 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, sammenholdt med regel 49 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, er indgivelsen af en skriftlig begrundelse for klagen inden for en frist på fire måneder fra meddelelsen om den anfægtede afgørelse en betingelse for antagelse til realitetsbehandling af en klagesag mod for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design).

(jf. præmis 53 og 54)
RETTENS DOM (Første Afdeling)

31. marts 2004

Sag T-10/02

Marie-Claude Girardot

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag — vedtægtens artikel 29, stk. 1 — fast stilling, aflønnet over forsknings- og investeringsbevillingerne — midlertidigt ansat som omhandlet i artikel 2, litra d), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — afslag på ansøgning — manglende sammenligning af fortjenesterne — mellemdom«

Fuldstændig gengivelse på fransk II- 483

Angående:

Påstand om, for det første, annullation af Kommissionens afgørelse af 13. marts 2001 om ikke at tage sagsøgerens ansøgning i betragtning ved besættelsen af syv faste stillinger, der aflønnes over forskningsbevillingerne, for det andet om annulation af Kommissionens afgørelse af 15. marts 2001 om ikke at tage sagsøgerens ansøgning i betragtning ved besættelsen af en fast stilling, der aflønnes over forskningsbevillingerne, og for det tredje om annullation af Kommissionens afgørelser om besættelse af de nævnte stillinger.

Udfald:

Kommissionens afgørelse af 13. marts 2001 om ikke at tage Marie-Claude Girardots ansøgning i betragtning ved besættelsen af syv faste stillinger, der aflønnes over forskningsbevillingerne, annulleres. Kommissionens afgørelse af 15. marts 2001 om ikke at tage Marie-Claude Girardots ansøgning i betragtning ved besættelsen af en fast stilling, der aflønnes over forskningsbevillingerne, annulleres. I øvrigt frifindes Kommissionen. Inden tre måneder efter afsigelsen af nærværende dom meddeler parterne Retten enten det beløb, de er blevet enige om med hensyn til økonomisk godtgørelse for ulovligheden af afgørelserne af 13. og 15. marts 2001, eller, såfremt en sådan aftale ikke kommer i stand, deres påstande med hensyn til det pågældende beløb opgjort i tal. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag
En afgørelse kan nemlig ikke anses for en bebyrdende afgørelse, når den er af rent bekræftende art, hvilket er tilfældet ved en afgørelse, der intet ændrer i forhold til en tidligere bebyrdende afgørelse og derfor ikke er trådt i stedet for denne.

Når den trufne afgørelse om afvisning af en klage - den være sig stiltiende eller udtrykkelig - indeholder et rent afslag på klagen, bekræfter den blot den akt eller den undladelse, som klageren gør indsigelse mod, og udgør ikke i sig selv en anfægtelig akt. Kun når afgørelsen helt eller delvis tager klagen til følge, udgør den i sig selv en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål.

Ansættelsesmyndigheden har ved vurderingen af, hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, når der træffes en afgørelse om forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45, et vidt skøn, og Fællesskabets retsinstansers kontrol på dette område bør være begrænset til spørgsmålet, om administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og det forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Retten kan således ikke sætte sin vurdering af kandidaternes kvalifikationer og fortjenester i stedet for ansættelsesmyndighedens.

Imidlertid er den skønsbeføjelse, der tilkommer administrationen, i tjenestegrenens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, begrænset af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af ansøgningerne. I praksis skal denne sammenligning ske på lige vilkår og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder.

Desuden fremgår det udtrykkeligt af ordlyden af vedtægtens artikel 45, stk. 1, første afsnit, at ansættelsesmyndigheden under forfremmelsesproceduren skal foretage udvælgelsen på grundlag af en sammenligning af bedømmelsesrapporterne for de tjenestemænd, som kan forfremmes, samt disses fortjenester. I så henseende har ansættelsesmyndigheden efter vedtægten beføjelse til at foretage en sådan sammenligning på grundlag af den procedure eller metode, som den finder bedst egnet.

(jf. præmis 25 og 26)

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sag T-76/93, Tsirimokos mod Parlamentet, Sml. 11, s. 1281, præmis 20 og 21; Baiwir mod Kommissionen, præmis 66; Retten, 5. marts 1998, sag T-221/96, Manzo-Tafaro mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 115, og II, s. 307, præmis 16; Retten, 21. september 1999, sag T-157/98, Oliveira mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 163, og II, s. 851, præmis 35; Tejada Fernández mod Kommissionen, præmis 41.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – interne tjenstlige organiseringsforanstaltninger – ikke omfattet – undtagelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1)

Eksistensen af en akt, der indeholder et klagepunkt i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, er en forudsætning for, at en sag anlagt af tjenestemænd mod den institution, i hvilken de er ansat, kan antages til realitetsbehandling.

Kun akter, der er egnet til umiddelbart at påvirke en tjenestemands retsstilling, kan anses for bebyrdende. De går således videre end akter, der blot er foranstaltninger vedrørende intern organisation af tjenesten, og som ikke påvirker den pågældende tjenestemands vedtægtsmæssige stilling eller tilsidesætter princippet om sammenhæng mellem tjenestemandens lønklasse og den stilling, han er placeret i. En sådan akt omfattes af det skøn, som enhver administration har ved fordelingen af arbejdsopgaverne mellem de ansatte. Visse akter kan dog, selv om de ikke berører tjenestemandens materielle interesser eller tjenstlige rang, anses for akter, der indebærer et klagepunkt, hvis de gør indgreb i hans ideelle interesser eller fremtidsperspektiver.

Kun særlige omstændigheder, der har begrundet foranstaltninger vedrørende intern organisation, kan medføre, at et søgsmål til prøvelse af disse kan antages til realitetsbehandling. Dette vil kunne være tilfældet, hvis den pågældende afgørelse har karakter af en skjult sanktion, er udtryk for en vilje til forskelsbehandling til skade for den pågældende tjenestemand eller er udtryk for magtfordrejning.

(jf. præmis 21-23)

Henvisning til: Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 39; Retten, 6. juli 1995, sag T-3693, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 161, og II, s. 497, præmis 41 og 42; Retten, 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 239, og II, s. 745, præmis 45; Retten, 7. juli 1998, sag T-178/97, Moncada mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 339, og II, s. 989, præmis 33; Retten, 23. november 1999, sag T-129/98, Sabbioni mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 223, og II, s. 1139, præmis 45.
Vedtægtens artikel 5, stk. 1, tredje afsnit, er ikke til hinder for, at en meddelelse om udvælgelsesprøve til besættelse af stillinger i kategori B fastsætter adgangsbetingelser, der overstiger de krav, den stiller vedrørende udførelsen af de opgaver, der svarer til denne kategori.

Ansættelsesmyndigheden kan således som betingelse for ansøgeres adgang til en udvælgelsesprøve til besættelse af en stilling i kategori B kræve, at ansøgere skal have en afsluttet skoleuddannelse på universitetsforberedende niveau, og et eksamensbevis, der giver adgang til universitetet.

Et sådant krav skal dog klart fremgå af selve ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøven, når henses til, at der i de forskellige medlemsstater findes talrige former for højere undervisning. Nogle af disse kan nemlig ikke betragtes som en forberedelse til et universitetsstudium og giver derfor ikke automatisk adgang til en sådan undervisning.

(jf. præmis 59-61)

Henvisning til: Domstolen. 5. april 1979. sag 117/78, Orlandi mod Kommissionen, Sml. s. 1613. præmis 21; Retten. 3. marts 1994. sag T-82/92. Jimenez m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II. s. 237. præmis 20.
RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

11. december 2003

Sag T-323/02

Monique Breton

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — forfremmelse — tildeling af forfremmelsespoint — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1587

Angående:

Påstand om annullation af Domstolens beslutning om tildeling af forfremmelsespoint til sagsøgeren for 1998, 1999 og 2000 i medfør af Domstolens afgørelse af 18. oktober 2000 vedrørende forfremmelser og af Domstolens justitssekretærs afgørelse af 3. december 2001 om indførelse af en overgangsordning med hensyn til forfremmelser.

Udfald:

Frifindelse. Hver part bærer sine egne omkostninger

Sammendrag

I Domstolens bestemmelser om forfremmelse, der er baseret på hensyntagen til de samlede fortjenester, hvilket fremgår af de forfremmelsespoint, der er opsamlet år efter år, er virkningerne af tildelingen af forfremmelsespoint ikke begrænset til et enkelt forfremmelsesår. Følgelig skal tildelingen af disse point, selv om den er en del af forfremmelsesproceduren, og ikke er fuldstændig afgørende for den afgørelse, som ansættelsesmyndigheden træffer vedrørende en eventuel forfremmelse af ansøgeren i forbindelse med en konkret forfremmelsesprocedure, i lighed med bedømmelsesrapporten, betragtes som en særskilt retsakt med bindende retsvirkninger, der kan have en virkning på tjenestemandens interesser ved på en særlig måde at ændre dennes retsstillling, og som kan anfægtes ved søgsmål i medfør af vedtægten. (jf. præmis 54 og 55)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – sammensat mærke, der indeholder en beskrivende bestanddel, som betegner de omhandlede varer – den tilsigtede kundekreds’ opfattelse af bestanddelen som et beskrivende element og ikke som en bestanddel, der gør det muligt at fastslå varernes handelsmæssige oprindelse

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærket »CHUFAFIT« samt ordmærke og figurativt mærke, der indeholder ordet »CHUFI«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Ved vurderingen af, om der foreligger risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, skal det tages i betragtning, at kundekredsen i almindelighed ikke opfatter en beskrivende bestanddel – som betegner de varer, der er omfattet af et sammensat mærke – som en særpræget og dominerende bestanddel i det helhedsindtryk, som varemærket fremkalder, der kan gøre det muligt at fastslå disse varers handelsmæssige oprindelse.

(jf. præmis 51 og 53)

2. For den spanske kundekreds foreligger der ikke risiko for forveksling mellem dels ordmærket CHUFAFIT, der ønskes registreret som EF-varemærke for »forarbejdede nødder« og »friske nødder« henhørende under klasse 29 og 31 i Nice-arrangementet, dels ordmærket CHUFI – og figurmærket indeholdende denne ordbestanddel – der tidligere blev registreret i Spanien for en række varer henhørende under de samme klasser i Nice-arrangementet, for selv om de varer, der er omfattet af de omhandlede tegn, er af samme art, er de visuelle og fonetiske forskelle mellem de pågældende tegn tilstrækkelige til at udelukke den nævnte risiko, hvorfor en af betingelserne for at anvende artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 ikke er opfyldt.

(jf. præmis 54 og 60)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – klagesag – søgsmål for Fællesskabets retsinstanser – stævning – formkrav – ingen fremstilling af retlige søgsmålsgrunde i stævningen – generel henvisning til andre skriftlige indlæg – afvisning

(Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, art. 130, stk. 1, og art. 132, stk. 1)

2. EF-varemærker – definition og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – ordet »bestpartner«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. I henhold til artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement, der finder anvendelse på intellektuelle ejendomsrettigheder i medfør af reglementets artikel 130, stk. 1, og artikel 132, stk. 1, gælder det, at selv om visse punkter i stævningen kan støttes og udbygges med henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til stævningen, kan en generel henvisning til andre dokumenter ikke afhjælpe, at der mangler væsentlige oplysninger i den retlige argumentation, der i medfør af de nævnte bestemmelser skal være indeholdt i selve stævningen. For så vidt som en stævning henviser til de dokumenter, der er indgivet af sagsøgeren for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), skal sagen følgelig afvises, i det omfang den heri indeholdte generelle henvisning ikke er forbundet med et anbringende, der er behandlet i stævningen.

(jf. præmis 16)

2. I forhold til den engelsktalende kundekreds inden for Fællesskabet mangler tegnet »bestpartner«, der er søgt registreret for forsikringsydelser, finansielle tjenesteydelser og databehandling på internettet i klasse 36, 38 og 42 i Nice-arrangementet, det minimum af særpræg, der er nødvendigt i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker. Udtrykkene »best« og »partner« er således almindelige ord, der alene henviser til kvaliteten af de tjenesteydelser, som en virksomhed leverer til sine kunder, og den omstændighed, at de to udtryk sættes sammen – uden den mindste grafiske eller semantiske ændring – udgør ingen yderligere egenskab, hvorved tegnet i sin helhed bliver egnet til at adskille ansøgerens tjenesteydelser fra andre virksomheders i den relevante kundekreds’ bevidsthed.

(jf. præmis 24, 26 og 27)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – tegn, der kan udgøre et varemærke – tegn, der tillige bruges som reklameslogans – betingelse – fornødent særpræg

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – ordmærket »Mehr für Ihr Geld«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Registrering i henhold til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker af et varemærke, der består af tegn eller angivelser, der i øvrigt finder anvendelse som reklameslogans, kvalitetsangivelser eller opfordringer til at købe de varer eller tjenesteydelser, som dette varemærke vedrører, er ikke som sådan udelukket på grund af en sådan anvendelse. Imidlertid har et tegn, der har andre funktioner end som et varemærke i klassisk forstand, kun fornødent særpræg i den i forordningens artikel 7, stk. 1, litra b), anvendte betydning, hvis det uden videre kan opfattes som en oplysning om den handelsmæssige oprindelse af de pågældende varer eller tjenesteydelser, således at den relevante kundekreds uden risiko for forveksling kan adskille varemærkeindehaverens varer eller tjenesteydelser fra dem, der har en anden handelsmæssig oprindelse.

(jf. præmis 25)

2. I medfør af artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker mangler ordmærket Mehr für Ihr Geld, som er søgt registreret for materialistartikler og levnedsmidler til almindeligt forbrug henhørende under klasse 3, 29 og 30 i Nice-arrangementet, fornødent særpræg. Det ansøgte varemærke vil nemlig øjeblikkeligt blive opfattet af den relevante kundekreds – der er en tysksproget kundekreds – som et simpelt reklameudtryk eller et slogan, der angiver, at de pågældende varer i forhold til konkurrenternes varer indebærer en kvantitetsmæssig og/eller kvalitetsmæssig fordel for forbrugerne. I denne forbindelse har bestanddelen »mehr« (»mere«) karakter af en lovprisning i reklameøjemed, som skal fremhæve de positive egenskaber ved de varer eller tjenesteydelser, som denne bestanddel bruges til at præsentere.

(jf. præmis 27, 29 og 34)
Hvad angår afgørelser truffet af en udvælgelseskomite må hensynet til opfyldelsen af begrundelsespligten afvejes med hensynet til en overholdelse af princippet om den fortrolige karakter af udvælgelseskomiteens arbejde, jf. artikel 6 i bilag III til tjenestemandsvedtægten. Dette princip om fortrolighed har til formål at sikre udvælgelseskomiteen uafhængighed og objektivitet i arbejdet ved at beskytte den mod enhver udefra kommende indblanding eller pression, det være sig fra fællesskabsmyndigheden selv, fra de pågældende ansøgere eller fra tredjepart. Princippet er således til hinder for, dels at der videregives oplysninger om de enkelte komitémedlemmers stillingtagen, dels at der afsløres forhold, der angår en vurdering af de enkelte ansøgere eller disse indbyrdes.

Udvælgelseskomiteens arbejde på det stadium, hvor der foretages en vurdering af ansøgernes kvalifikationer, består frem for alt af sammenligninger og er som følge heraf fortroligt. Meddelelsen om de for de forskellige prøver opnåede karakterer udgør derfor en tilstrækkelig begrundelse af komitéens afgørelser.

En sådan begrundelse krænker ikke rettighederne for de udelukkede ansøgere og giver Retten mulighed for at foretage en retslig prøvelse, der er tilpasset denne form for tvist. Udvælgelseskomiteen for en udvælgelsesprøve har nemlig et vidt skøn, og dens vurderinger kan ikke efterprøves af Fællesskabets retsinstanser, medmindre der foreligger en åbenbar tilsidesættelse af de for udvælgelseskomiteens arbejde gældende bestemmelser.

Når en udvælgelseskomite har foretaget en midlertidig bedømmelse af ansøgernes kundskaber, medfører begrundelsespligten imidlertid, at der på anmodning fra en ansøger gives meddelelse om de midlertidige karakterer og den metode, som udvælgelseskomiteen har fulgt ved fastsættelsen af den endelige karakter. Meddelelsen af disse oplysninger indebærer nemlig hverken, at der videregives oplysninger om de enkelte komitémedlemmers stillingtagen, eller at der afsløres forhold, der angår en vurdering af de enkelte ansøgere eller disse indbyrdes. Meddelelsen er derfor ikke uforenelig med princippet om den fortrolige karakter af udvælgelseskomiteens arbejde.

(jf. præmis 20-22, 27 og 28)

Henvisning til: Dorastolen, 28. februar 1980, sag 89/79, Bonu mod Rådet, Sml. s. 553, præmis 5; Domstolen, 4. juli 1996, sag C-254/95 P, Parlamentet mod Innamorati, Sml. I, s. 3423, præmis 24, 28, 31 og 32; Retten, 2. maj 2001, forenede sager T-167/99 og T-174/99, Giulietti m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. AI, s. 93, og II, s. 441, præmis 81; Retten, 23. januar 2003, sag T-53/00, Angioli mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 73, præmis 68 og 70 og den deri nævnte retspraksis.