RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

17. september 1998

Sag T-40/98

Giuliano Pagliarani

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — indplacering i lønklasse — nye omstændigheder — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1555

Aligående:

Påstand dels om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 28. oktober 1993 om at indplacere sagsøgeren i lønklasse B3, løntrin 3, og af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 8. december 1997 om afvisning af sagsøgerens klage, for så vidt der ikke herved blev taget hensyn til en dokumenteret faglig erfaring, dels om erstatning for den økonomiske skade, som sagsøgeren havde lidt på grund af disse afgørelser.

Udfald:

Afvisning. Sagsøgeren betaler alle sagens omkostninger.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren blev ansat af Kommissionen som midlertidigt ansat den 1. juli 1993 med en foreløbig indplacering i lønklasse B5, løntrin 1.

Den 28. oktober 1993 blev sagsøgeren definitivt indplaceret i lønklasse B3, løntrin 3, med virkning fra den 1. juli 1993.

Den 3. februar 1994 indgav sagsøgeren en klage i henhold artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«) med henblik på at opnå en ændring af hans indplacering. Han gjorde gældende, at hans militærtjeneste, fire års studier ved fakultetet i Bologna og hans arbejde på skibsværftet i Foschi burde tages i betragtning som faglig erfaring. Klagen blev afslået ved afgørelse fra ansættelsesmyndigheden den 4. juli 1994.

Sagsøgeren indgav den 31. januar 1997 en skrivelse til Kommissionen, som han betegnede som en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1. Da ansøgningen forblev ubesvaret, fremsendte sagsøgeren den 9. juni 1997 en skrivelse til Kommissionen, som han betegnede som en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Kommissionen afslog denne klage ved skrivelse af 8. december 1997.

Formaliteten

Retten bemærkede, at klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er præceptive og ikke kan fraviges af parterne eller Retten, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Eventuel undtagelse fra eller fravigelse af disse frister må fortolkes indskrænkende (præmis 20).

Henvisning til: Retten, 11. juli 1997, sag T-16/97, Chauvin mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 32.

Sagsøgeren ville med sine påstande opnå en annullation af afgørelsen af 8. december 1997 og af 28. oktober 1993.

Retten bemærkede hertil, at afgørelsen af 8. december 1997 stadfæster indplaceringen af sagsøgeren, som fastsat i afgørelsen af 28. oktober 1993, og at den eneste nye omstændighed i afgørelsen vedrørte betydningen af de nye dokumenter, som sagsøgeren havde fremlagt med henblik på en eventuel ny frist for indgivelse af klage. Afgørelsen af 8. december 1997 var således alene bekræftende, den indeholdt ikke noget klagepunkt imod sagsøgeren og kunne derfor ikke anfægtes (præmis 28).

Henvisning til: Retten, 15. december 1995, sagT-131/95, Progoulis mod Kommissionen, Sml. II, s. 907, præmis 35; Retten, 7. juni 1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235, præmis 43.

Retten bemærkede, at sagsøgeren med sit søgsmål alene reelt søgte at opnå en genoptagelse af afgørelsen af 28. oktober 1993. Sagsøgeren havde imidlertid ikke inden for den i vedtægten fastsatte frist anlagt sag til prøvelse af afslaget på hans klage af 4. juli 1994. Afgørelsen af 28. oktober 1993 var derfor blevet endelig (præmis 30).

En tjenestemand kan ikke anfægte de betingelser, hvorunder han blev ansat, efter at ansættelsen er blevet endelig. Selv om enhver tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende, indebærer dette ikke, at tjenestemanden ikke skal overholde de i artikel 90 og 91 fastsatte frister for administrative klager og sagsanlæg, idet det herved indirekte ville være muligt at anfægte en tidligere afgørelse, hvis lovlighed ikke var blevet bestridt inden for de fastsatte frister, ved at forelægge en ansøgning. Kun væsentlige nye omstændigheder kan begrunde, at der forelægges en ansøgning, hvis formål er at få ændret en sådan afgørelse (præmis 31 og 32).

Henvisning til: Progoulis mod Kommissionen, a.st., præmis 38; Chauvin mod Kommissionen, a.st., præmis 37; Domstolen, 15. maj 1985, sag 127/84, Esly mod Kommissionen, Sml. s. 1437, præmis 10.

Retten bemærkede, at en sagsøgers efterfølgende opdagelse af et allerede foreliggende forhold principielt ikke uden en grov tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet kan ligestilles med nye omstændigheder, der kan begrande, at søgsmålsfristerne begynder at løbe på ny. Så meget desto mindre kan allerede foreliggende forhold, som var kendt af sagsøgeren, ikke sidestilles med nye omstændigheder, der kan begrunde, at søgsmålsfristerne begynder at løbe på ny (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 21. februar 1995, sag T-506/93, Moat mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 147, præmis 28; Retten, 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-176/96, Sml. Pers. II, s. 239, præmis 68.

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at der forelå en sådan ny omstændighed, som kunne begrunde en genoptagelse af afgørelsen af 28. oktober 1993. Retten afviste derfor de nedlagte annullationspåstande (præmis 39).

Erstatningspåstanden

Retten bemærkede, at når erstatningspåstanden har direkte sammenhæng med annullationspåstanden, medfører afvisningen af sidstnævnte, at også erstatningspåstanden må afvises. Dette var tilfælde i denne sag, hvorfor erstatningspåstanden måtte afvises (præmis 43 og 44).

Henvisning til: Retten, 25. september 1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731, præmis 49; Retten, 24. juni 1992, sag T-ll/90, H.S. mod Rådet, Sml. II, s. 1869, præmis 25; Retten, 15. februar 1995, sag T-l 12/94, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 135, præmis 30; Retten, 21. februar 1995, Moat mod Kommissionen, a.st.; Retten, 30. november 1995, sag T-507/93, Branco mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 797, præmis 42.

Sagens omkostninger

Retten bemærkede, at det under hensyn til vedtægtens bestemmelser og fast retspraksis var forudsigeligt, at sagen måtte afvises. Sagen, hvorved sagsøgeren søgte at anfægte en afgørelse fra 1993, som sagsøgeren allerede forgæves tidligere havde anfægtet uden sagsanlæg, havde forvoldt unødvendige supplerende omkostninger. Sagsøgeren tilpligtes derfor at afholde alle sagens omkostninger (præmis 50).

Konklusion:

Afvisning.

Sagsøgeren betaler alle sagens omkostninger.