131

Det er for det andet ubestridt, henset til omfanget af den finansielle krise, som den græske stat har befundet sig i siden 2010, at et nyt finansielt støtteprogram til fordel for denne stat, der var blevet udarbejdet, og som skulle gennemføres på multilateralt og mellemstatsligt niveau mellem medlemsstaterne i euroområdet, først og fremmest støttet af EFSF og dernæst af den europæiske stabilitetsmekanisme (herefter »ESM«), som indført i henhold til traktaten herom mellem Kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Republikken Estland, Irland, Den Hellenske Republik, Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Den Italienske Republik, Republikken Cypern, Storhertugdømmet Luxembourg, Republikken Malta, Kongeriget Nederlandene, Republikken Østrig, Den Portugisiske Republik, Republikken Slovenien, Den Slovakiske Republik og Republikken Finland, indgået i Bruxelles den 2. februar 2012, og som trådte i kraft den 27. september 2012, samt deltagelsen fra IMF, var blevet en nødvendighed. Som sagsøgerne selv har anført, udgjorde omstruktureringen af den græske offentlige gæld, som påtænkt med de anfægtede foranstaltninger, ligesom udelukkelsen af Eurosystemets deltagelse i den nævnte omstrukturering i henhold til de indgåede bilaterale og multilaterale aftaler betingelser, der gik forud for gennemførelsen af denne finansielle støtte (jf. i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 116). Det fremgår således af Eurogruppens erklæring af 21. februar 2012, at omstruktureringen af den græske offentlige gæld i henhold til lov nr. 4050/2012 var den forudgående betingelse for, at de statslige og institutionelle kreditorer kunne yde supplerende finansiel støtte. Henset til de på dette tidspunkt foreliggende omstændigheder kunne en udelukkende frivillig PSI, uden CAC-klausuler, imidlertid med sikkerhed ikke garantere deltagelsen af en tilstrækkelig procentdel af private indehavere af græske gældsinstrumenter til at opnå den krævede grad af gældsnedsættelse og i sidste ende opnå en nedsættelse af den græske offentlige gæld med et beløb på ca. 107 mia. EUR (Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.7.2016, Mamatas m.fl. mod Grækenland, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, § 104). Henset til den moralske risiko (moral hazard), som Kommissionen, ECB, Det Europæiske Råd og Rådet med rette har anført foreligger, var det endvidere heller ikke sikret, at en PSI uden CAC-klausuler ville have indebåret en tilstrækkelig høj deltagelse til, at medlemsstaterne i euroområdet kunne frigive lån på op til 130 mia. EUR indtil 2014 (jf. Eurogruppens erklæring af 21.2.2012). Problemet angående den moralske risiko kunne nemlig skabe et yderligere incitament for enhver investor eller indehaver af græske gældsinstrumenter til – med henblik på at bevare sin formue – at afvise et tilbud om frivillig ombytning af gældsinstrumenter eller endda til at købe flere værdipapirer i tilfælde af en nedsættelse af deres handelsværdi i håb om, at andre kreditorer eller fællesskabet i bred forstand ville påtage sig de negative konsekvenser af den risikobetonede investering. Var CAC-klausulerne ikke blevet indført, ville det derfor ikke blot have medført, at der blev anvendt en højere procentvis værdinedsættelse for så vidt angår de græske gældsinstrumenter, der tilhørte dem, der måtte være villige til at acceptere en nedsættelse af gælden, men det ville ligeledes have bidraget til at afholde et stort antal indehavere af sådanne gældsinstrumenter fra at deltage i gældsnedbringelsen, eller skabt et incitament for dem til at modarbejde gennemførelsen af formålet hermed. De anfægtede foranstaltninger var således nødvendige både for at sikre, at den planlagte omstrukturering af den græske offentlige gæld ville lykkedes, og for at gøre det muligt at yde en supplerende finansiel støtte med det formål på kort sigt at forhindre en betalingsstandsning fra den græske stat og på mellemlangt sigt at hjælpe den græske stat med at få den finansielle krise under kontrol og genoprette en økonomisk balance. Det følger heraf, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at lov nr. 4050/2012 var åbenbart uegnet eller uforholdsmæssig med dette formål for øje, eller at en udelukkende frivillig PSI, uden CAC-klausuler, eller en mindre nedskrivningsprocentsats ville have udgjort lige så effektive, men mindre byrdefulde foranstaltninger med henblik på at nå de forfulgte mål af almen interesse (jf. i denne retning dom af 23.5.2019, Steinhoff m.fl. mod ECB, T-107/17, EU:T:2019:353, præmis 112).