Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 3. december 1998. - Andrea Krüger mod Kreiskrankenhaus Ebersberg. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Arbeitsgericht München - Tyskland. - Ligebehandling af maend og kvinder - Årligt gratiale - Betingelser for tildeling. - Sag C-281/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05127



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Til grund for det spoergsmaal, som er forelagt af Arbeitsgericht Muenchen, ligger atter den i Forbundsrepublikken Tyskland indfoerte ordning med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang og problemet om, hvorvidt den behandling som i henhold til de gaeldende nationale retsforskrifter er foreskrevet for denne art beskaeftigelse - som udoeves i et ringe antal timer om ugen mod et vederlag, der ikke maa overstige en bestemt taerskel - er forenelig med de faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende princippet om ligebehandling af maend og kvinder.

2 I sagerne Nolte (1) samt Megner og Scheffel (2), der gav anledning til dommene af 14. december 1995, har Domstolen vurderet udelukkelsen af beskaeftigelse i ubetydeligt omfang fra ordningerne med social sikring med henblik paa princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar social sikring; den foreliggende anmodning om praejudiciel afgoerelse indebaerer, at Domstolen atter skal tage stilling til naevnte princip, denne gang med henblik paa loen og arbejdsvilkaar.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

3 Sagsoegeren i hovedsagen, Andrea Krueger, var inden foedslen af sit barn i foraaret 1995 ansat i naesten fem aar som fuldtidsansat sygeplejerske hos sagsoegte i hovedsagen, Kreiskrankenhaus Ebersberg. Arbejdsforholdet henhoerte under Bundesangestelltentarifvertrag af 1961 (kollektiv overenskomst for offentligt ansatte, herefter »BAT«).

4 Hun blev herefter i medfoer af Bundeserziehungsgeldgesetz (lov om boernepasningsydelse og orlov til boernepasning, herefter »BErzGG«) bevilget orlov til boernepasning for en periode af naesten tre aar samt tildelt en boernepasningsydelse, der i henhold til § 1 i BErzGG er forbeholdt personer, der ikke udoever fuldtidsbeskaeftigelse i denne lovs forstand (dvs. personer, hvis ugentlige arbejdstid ikke overstiger 19 timer).

5 Kort tid efter foedslen begyndte sagsoegeren dog den 20. september 1995 atter at arbejde ved Kreiskrankenhaus i en stilling med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang. En saadan beskaeftigelse, der ikke medfoerer obligatorisk tilslutning til ordningen med social sikring, er ifoelge § 8 i Sozialgesetzbuch IV (lov om social sikring, herefter »SGB IV«) kendetegnet ved en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end 15 timer og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag (3).

6 Efter at Andrea Krueger havde tilbagelagt nogle maaneder med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, anlagde hun den 14. juni 1996 sag ved Arbeitsgericht Muenchen med paastand om betaling af den saerlige aarlige bonus. Det drejer sig herved om et julegratiale svarende til en maaneds loen, som i henhold til Tarifvertrag ueber eine Zuwendung fuer Angestellte af 12. oktober 1973 (kollektiv overenskomst om betaling af en bonus til de ansatte, herefter »ZTV«) tilkommer personer, hvis ansaettelsesforhold henhoerer under BAT.

7 Sagsoegte i hovedsagen begrundede sit afslag paa at udbetale den omtvistede bonus med den omstaendighed, at i medfoer af § 3 n i BAT er personer, som er ansat i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i § 8 i SGB IV, udelukket fra anvendelsesomraadet for naevnte kollektive overenskomst. Sagsoegte udledte heraf, at sagsoegeren i hovedsagen, der udoevede beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, ikke falder ind under anvendelsesomraadet for BAT og foelgelig ikke har krav paa betaling af den saerlige aarlige bonus.

8 Arbeitsgericht Muenchen er af den opfattelse, at da stoerstedelen - ifoelge forelaeggelseskendelsen mere end 90% - af de personer, som oppebaerer ydelser i henhold til BErzGG, er kvinder, »indebaerer reglen i § 3 n i BAT en indirekte forskelsbehandling af kvinder« (4). Til trods for at den har indtaget dette standpunkt, anser Arbeitsgericht det dog for paakraevet at opnaa yderligere opklaring og har derfor forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:

»Er en bestemmelse i national ret - i det konkrete tilfaelde § 3 n i BAT, sammenholdt med Zuwendungs-Tarifvertrag af 12. oktober 1993 (5) - forenelig med direktiv 76/207/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar arbejdsvilkaar og med EF-traktatens artikel 119, saafremt den foreskriver, at arbejdstagere, der under boernepasningsorlov har en beskaeftigelse, som ikke er forbundet med pligt til socialforsikring, i modsaetning til arbejdstagere med pligt til socialforsikring ikke faar et aarligt gratiale i henhold til den relevante overenskomst? Er reglen navnlig forenelig med de naevnte bestemmelser, saafremt arbejdstagere, der har boernepasningsorlov, men ikke arbejder, alligevel faar gratiale i henhold til overenskomsten det foerste aar?«

De paaberaabte faellesskabsretlige bestemmelser

9 I mangel af supplerende oplysninger i forelaeggelseskendelsen kan det udledes af spoergsmaalets ordlyd, at efter Arbeitsgericht Muenchen's opfattelse kan kvinder, som befinder sig i sagsoegeren i hovedsagens situation, paaberaabe sig, at der foreligger to typer forskelsbehandling, som er forbudt ved de faellesskabsretlige bestemmelser: en forskelsbehandling med hensyn til arbejdsvilkaar og en forskelsbehandling med hensyn til loen.

10 Den foerstnaevnte form for forskelsbehandling er forbudt i henhold til Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (6); direktivet tilsigter ifoelge sin artikel 1, stk. 1

»gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar«.

11 Ifoelge traktatens artikel 119 er medlemsstaterne som bekendt forpligtet til at gennemfoere og opretholde princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde. Domstolen har stedse udtalt, at dette princip »hoerer til Faellesskabets grundlag« (7).

Retlig vurdering

12 Under hensyn til oplysningerne fra den forelaeggende ret er jeg ikke af den opfattelse, at en kvinde, som befinder sig i sagsoegeren i hovedsagens situation, kan goere gaeldende, at de nationale bestemmelser er i strid med princippet om ligebehandling af maend og kvinder, og dette gaelder baade med hensyn til arbejdsvilkaarene og med hensyn til loennen.

13 Inden jeg redegoer for de overvejelser, paa grundlag af hvilke jeg kommer til dette resultat, finder jeg det noedvendigt foerst at foretage en praecisering.

14 Den forelaeggende ret henviser i sit spoergsmaal i det mindste stiltiende og i praemisserne til kendelsen udtrykkeligt (8) til to typer nationale bestemmelser, hvis samlede anvendelse efter Arbeitsgericht's opfattelse kan vaere i strid med de ovennaevnte faellesskabsretlige bestemmelser. Det drejer sig dels om § 3 n i BAT - hvis anvendelse i forbindelse med bestemmelserne i ZTV i det vaesentlige foerer til, at personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang ikke modtager julegratiale - dels om BErzGG, der vedroerer den boernepasningsydelse og orlov til boernepasning, som personer, der ikke er fuldtidsbeskaeftigede i BErzGG's forstand, kan goere krav paa.

15 Som anfoert af sagsoegte i hovedsagen og af Kommissionen (9), drejer det sig herved klart om en fejltagelse.

16 Uden at foretage en vurdering af den nationale lovgivning, som det alene tilkommer den forelaeggende ret at foretage, kan det konstateres, at personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang aabenbart allerede i henhold til § 3 n i BAT, sammenholdt med ZTV, er udelukket fra at modtage den omtvistede aarlige bonus. Bestemmelserne vedroerende orlov til boernepasning og boernepasningsydelse, som sagsoegeren i hovedsagen i oevrigt er blevet bevilget, er herved fuldstaendig irrelevante. Efter de foreliggende oplysninger foreligger der desuden ingen forbindelse mellem julegratialet og boernepasningsydelsen.

17 Sagsoegeren i hovedsagen blev med andre ord meddelt afslag paa den omtvistede bonus, fordi hun er ansat i en stilling med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, som ikke er underkastet nogen forpligtelse til at betale bidrag til social sikring, og ikke paa grund af den orlov til boernepasning, som hun havde krav paa.

18 Dog skal det for fuldstaendighedens skyld straks bemaerkes, at den forelaeggende rets henvisning til de nationale retsforskrifter om boernepasningsydelse og orlov til boernepasning kan forstaas saaledes, at der henvises til en forskellig behandling, der kan udgoere en forskelsbehandling.

19 Ifoelge disse retsforskrifter bliver personer under orlov til boernepasning (hvorved det ifoelge de foreliggende oplysninger for stoerstedelens vedkommende drejer sig om kvinder) behandlet forskelligt, alt efter om de udoever beskaeftigelse i ubetydeligt omfang eller ej. Saaledes modtager personer, der tidligere var fuldtidsbeskaeftigede, og som har besluttet sig for ikke at udoeve erhvervsvirksomhed under boernepasningsorlov i henhold til ZTV, sammenholdt med BAT, den omtvistede saerlige bonus i det foerste aar af deres boernepasningsorlov. Derimod indebaerer udoevelsen af en beskaeftigelse i ubetydeligt omfang under boernepasningsorloven i henhold til § 3 n i BAT, sammenholdt med ZTV, at man mister retten til denne bonus.

20 Dog kan der ikke inden for denne gruppe af personer paa boernepasningsorlov, som for stoerstedelens vedkommende bestaar af kvinder, sondres efter koen mellem dem, som udoever beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, og de oevrige. Ved foerste blik vedroerer de saaledes beskrevne tilfaelde forskelle i behandling mellem kvinder og ikke mellem maend og kvinder, som alene falder ind under anvendelsesomraadet for de faellesskabsretlige bestemmelser. Man maa saaledes erkende, saaledes som den forelaeggende ret bemaerker, at der »opstaar ... ulemper for kvinder med hensyn til adgangen til beskaeftigelse eller med hensyn til arbejdsvilkaar, hvis de oensker at forene arbejde og boernepasning« (10), men en saadan »forskelsbehandling« er dog ikke forbudt i faellesskabsretten. Dette aspekt af sagen maa derfor afgoeres af den forelaeggende ret, i givet fald alene paa grundlag af national ret.

21 Det foelger heraf, at den forelaeggende rets spoergsmaal skal forstaas saaledes, at det tilsigter at faa fastslaaet, om bestemmelserne i traktatens artikel 119 og i direktiv 76/207 skal fortolkes saaledes, at en national ordning, der udelukker personer, der er ansat i stillinger - der betegnes som beskaeftigelse i ubetydeligt omfang - som er karakteriseret ved et begraenset antal arbejdstimer, en ringe loen samt fritagelse for forpligtelsen til at vaere tilsluttet ordningen med social sikring, til forskel fra personer, der er ansat i stillinger, der giver anledning til betaling af bidrag til social sikring, fra den i den gaeldende kollektive overenskomst foreskrevne aarlige bonus, udgoer en forskelsbehandling paa grundlag af koen, naar disse bestemmelser rammer klart flere kvinder end maend.

22 Jeg foreslaar derfor Domstolen, at den ved sin afgoerelse ser bort fra den af den forelaeggende ret anfoerte sondring mellem personer, som under boernepasningsorlov udoever beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, og personer, som under boernepasningsorlov ikke udoever nogen virksomhed.

23 Det skal derfor, med henblik paa at give den forelaeggende ret et hensigtsmaessigt svar, undersoeges, om vi faktisk befinder os paa det materielle anvendelsesomraade for de naevnte faellesskabsretlige bestemmelser, da henfoerelsen af personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang under deres personelle anvendelsesomraade naeppe laengere kan give anledning til diskussioner siden Domstolens ovennaevnte domme i sagerne Nolte samt Megner og Scheffel (11).

24 Jeg mener derfor ligesom Kommissionen (12), at henvisningen til direktiv 76/207 er irrelevant.

25 Dette direktiv tilsigter ifoelge sin artikel 1 »gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar«. Det ses vanskeligt, hvorledes den omtvistede bestemmelse skulle vedroere et af disse elementer (13).

26 Det skal desuden bemaerkes, at naar en situation, der antages at vaere udtryk for forskelsbehandling, henhoerer under bestemmelserne vedroerende loen, kan den ikke samtidig undersoeges med henblik paa direktiv 76/207: »Det fremgaar nemlig bl.a. af anden betragtning til dette direktiv, at det ikke omhandler loen i de naevnte bestemmelsers forstand« (14).

27 Det er imidlertid naeppe tvivlsomt, at det omtvistede julegratiale, som sagsoegeren i hovedsagen goer gaeldende, udgoer »loen« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 119 og i Raadets direktiv 75/117/EOEF (15), som »praeciserer« det i traktaten naevnte princip (16).

28 Dette begreb omfatter i forbindelse med disse bestemmelser og ifoelge selve ordlyden af artikel 119, stk. 2, »den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier«.

29 Denne oprindelige definition er blevet suppleret i Domstolens retspraksis, hvori den opfattes vidt. Oprindelsen af disse »ydelser« er saaledes uden betydning: De udgoer loen, uanset om de udbetales »i henhold til en arbejdskontrakt, i henhold til lovbestemmelser eller paa frivilligt grundlag« (17). Med henblik paa anvendelsen af artikel 119 er den retlige natur af disse ydelser heller ikke afgoerende, »saafremt de ydes i tilknytning til ansaettelsesforholdet« (18).

30 Den paa ansaettelsesforholdet beroende saerlige aarlige bonus, som udbetales af arbejdsgiveren i henhold til den kollektive overenskomst, som finder anvendelse paa arbejdstagere, hvis arbejdsforhold falder ind under anvendelsesomraadet for BAT, udgoer derfor loen i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 119 og i direktiv 75/117.

31 Heraf udleder jeg, at overholdelsen af princippet om ligebehandling i det foreliggende tilfaelde alene skal undersoeges med henblik paa aspektet loen.

32 Paa dette trin af overvejelserne kan det for det foerste anfoeres, at anvendelsen af de omtvistede bestemmelser - § 3 n i BAT, sammenholdt med ZTV - ikke udgoer en forbudt direkte forskelsbehandling: Koennet er ikke det kriterium, paa grundlag af hvilket det naegtes at anvende den kollektive overenskomst, som giver ret til tildeling af julegratialet.

33 Det skal derfor undersoeges, om der ikke desto mindre foreligger en indirekte forskelsbehandling, der ifoelge Domstolens faste praksis er karakteristisk for en national bestemmelse, »som - selv om den er koensneutral - indebaerer, at langt flere kvinder end maend behandles ugunstigt, medmindre bestemmelsen er begrundet i objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen« (19).

34 En saadan forskelsbehandling kan som bekendt uden forskel bero paa en retsforskrift eller, som i det foreliggende tilfaelde, i givet fald paa en kollektiv overenskomst (20).

35 Den forelaeggende ret anser det for fastslaaet, at de omtvistede bestemmelser - saaledes som det kraeves i Domstolens praksis - vedroerer et klart hoejere antal personer af det ene koen end det andet, og naermere bestemt »langt flere kvinder end maend« (21), fordi 90% af de personer, som er beroert af § 3 n i BAT, sammenholdt med ZTV, er kvinder.

36 Det tilkommer ikke mig, og heller ikke Domstolen, at efterproeve dette faktiske element, som jeg derfor anser for fastslaaet (22).

37 Befinder disse arbejdstagere med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, som for flertallets vedkommende er kvinder, sig i en ufordelagtig situation, idet de er udelukket fra anvendelsesomraadet for den kollektive overenskomst, der begrunder kravet paa julegratiale?

38 Denne omstaendighed synes ved foerste blik naeppe at vaere tvivlsom, naar man henser til de foreliggende oplysninger. Arbejdstagere, som udoever samme virksomhed og er underkastet samme bestemmelser, modtager eller modtager ikke, alt efter om de arbejder mere end et bestemt antal timer, et saerligt julegratiale svarende til en maanedsloen. For saa vidt som der ikke bestaar en anden ordning med tilsvarende virkninger for arbejdstagere med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang - hvilket ikke fremgaar af sagen - er de nationale bestemmelser, for saa vidt som de kun foreskriver denne bonus for bestemte arbejdstagere, til skade for de andre arbejdstagere.

39 Under disse omstaendigheder har den omtvistede nationale ordning, idet den skader et betydeligt stoerre antal kvindelige arbejdstagere end mandlige arbejdstagere, diskriminerende virkninger baseret paa koen, som er forbudt ved traktatens artikel 119 og ved direktiv 75/117.

40 Det ville kun forholde sig anderledes, saafremt denne formodede forskelsbehandling kunne begrundes objektivt.

41 Sagsoegte i hovedsagen har herved paaberaabt sig Domstolens dom i sagen Megner og Scheffel, hvorefter »en national ordning - hvorefter loennet beskaeftigelse med en saedvanlig ugentlig arbejdstid paa under 15 timer og mod et saedvanligt vederlag, der ikke overstiger en syvendedel af referencemaanedsloennen, ikke er omfattet af forsikringspligt i henhold til de lovbestemte [forsikringsordninger] ... ikke udgoer forskelsbehandling paa grundlag af koen, heller ikke selv om disse bestemmelser beroerer langt flere kvinder end maend, idet den nationale lovgiver rimeligvis har kunnet gaa ud fra, at den omtvistede lovgivning var noedvendig for gennemfoerelsen af en socialpolitisk maalsaetning, der intet har med forskelsbehandling paa grundlag af koen at goere« (23).

42 Som Domstolen erindrer, blev det i denne sag gjort gaeldende, at det er noedvendigt at opretholde ligevaegten mellem de af de forsikrede og deres arbejdsgivere indbetalte bidrag paa den ene side og de ydelser, der udbetales, naar en af de af naevnte ordning daekkede risici indtraeder, paa den anden side, idet denne ordnings opbygning i modsat fald ikke vil kunne opretholdes (24). Desuden kan et beskaeftigelsespolitisk maal begrunde den omtvistede bestemmelse (25). Jeg skal senere vende tilbage hertil.

43 Udelukkelsen af personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang fra den nationale ordning med social sikring, der saaledes er fundet ikke at vaere diskriminerende, begrunder ifoelge sagsoegte i hovedsagen, at disse samme personer i henhold til § 3 n i BAT udelukkes fra den omtvistede bonus: Den manglende forpligtelse til at betale bidrag til socialforsikringen udgoer et lovligt kriterium for at udelukke arbejdstagere med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang fra anvendelsesomraadet for den kollektive overenskomst.

44 Saafremt personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang derimod var omfattet af anvendelsesomraadet for BAT og foelgelig havde de samme krav som de personer, fra hvis bruttoloen der fradrages de med bidragsordningen forbundne bidrag, ville de ifoelge sagsoegte i hovedsagen uden saglig grund modtage en klart hoejere nettotimeloen end personer, som er forpligtet til at betale bidrag.

45 Denne argumentation forekommer mig dog at vaere noget kringlet.

46 For det foerste forstaar jeg ikke rigtig, hvorledes den manglende forpligtelse til at betale bidrag til socialforsikring skulle begrunde - eller frembyde nogen som helst forbindelse med - udelukkelsen fra en ydelse, der udgoer loen foreskrevet i henhold til en saerlig kollektiv overenskomst. Der er tale om to omraader - omraadet for socialforsikring og omraadet for loen - hvis sammenkaedning ikke er systembetinget eller under alle omstaendigheder ikke er aabenbar.

47 Derimod henvises der f.eks. i dommen i sagen Megner og Scheffel til det afhaengighedsforhold, der kan eksistere i en ordning baseret paa bidrag mellem paa den ene side betaling af socialforsikringsbidrag og paa den anden side udbetaling af sociale ydelser. Ordningens levekraft, som foelger af opretholdelsen af streng ligevaegt mellem bidrag og ydelser, begrunder efter de forskellige regeringers opfattelse - og uden at Domstolen har modsagt dem paa dette punkt - udelukkelse af personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang fra de lovbestemte ordninger om social sikring (26).

48 Desuden er jeg af den opfattelse, at den af sagsoegte i hovedsagen udtrykte frygt for, at personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang ville kunne modtage en reelt hoejere loen end andre arbejdstagere, der henhoerer under samme kollektive overenskomst, er ubegrundet.

49 Ganske vist ville arbejdstagere med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, saafremt de ligesom de andre arbejdstagere modtog en bonus ved aarets afslutning, paa en vis maade blive begunstiget, da de paa grund af deres fritagelse fra bidragspligten til den lovpligtige socialsikringsordning faktisk ville oppebaere en hoejere loen i absolut vaerdi end de arbejdstagere, der henhoerer under BAT.

50 Det maa imidlertid, saaledes som Kommissionen har anfoert (27), erindres, at denne fordel i loenmaessig henseende ikke kan afhjaelpe de ulemper, som er uloeseligt forbundet med denne art beskaeftigelse, navnlig paa omraadet for socialforsikring. Fritagelsen for socialforsikringspligten udgoer i flertallet af tilfaelde ikke et saerligt privilegium (28). Dette kan desuden udledes af dommene i sagerne Nolte samt Megner og Scheffel, da Domstolen, idet den direkte undersoegte de fremfoerte begrundelser, stiltiende, men noedvendigvis, fandt, at en saadan fritagelse udgjorde en ulempe.

51 Ogsaa selv om dette anbringende saaledes ikke kan udgoere en objektiv begrundelse, mener jeg dog - i modsaetning til det af Kommissionen anfoerte (29) - at den potentielt afskraekkende virkning for ansaettelse af personer i stillinger med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, som vil kunne vaere et resultat af paalaegget om at udbetale den aarlige bonus, fortjener saerlig stor opmaerksomhed.

52 I mit forslag til afgoerelse i sagerne Nolte samt Megner og Scheffel (30) har jeg allerede anfoert, at ordningen med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang trods dens utilstraekkeligheder har den fordel, at en vaesentlig del af befolkningen integreres i den erhvervsaktive befolkning, som den i modsat fald ville vaere udelukket fra. Inden for rammerne af en politik til bekaempelse af arbejdsloeshed og sort arbejde forekommer det ikke usammenhaengende at bestraebe sig paa at goere det attraktivt for arbejdsgiverne at ansaette denne kategori af arbejdstagere f.eks. ved fritagelse for socialbidrag eller for en saerlig bonus. Jeg skal endvidere anfoere, at Domstolen med henblik paa en politik til lettelse af byrderne for de mindre virksomheder, »der spiller en vaesentlig rolle i den oekonomiske udvikling og bidrager til jobskabelsen i Faellesskabet«, har udtalt, at dette er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (31).

53 Der er herved tale om et argument, som Domstolen har tillagt saerlig opmaerksomhed i dommene i sagerne Nolte samt Megner og Scheffel. Ogsaa selv om det med henblik paa denne praksis ofte anfoeres, at Domstolen har fulgt et socialpolitisk argument (32), har Domstolen ikke desto mindre ogsaa antaget, at et beskaeftigelsespolitisk maal objektivt ikke har noget at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen og som saadan kan vaere egnet til at begrunde en forbudt forskellig behandling.

54 Jeg mener, at denne opfattelse skal foelges i den foreliggende sag.

55 Man kan nemlig fuldt ud forestille sig, at arbejdsmarkedets parter i en kollektiv overenskomst med henblik paa en ansaettelses- eller mere generelt beskaeftigelsesfremmende politik har aftalt en saerlig behandling af personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang. Dette har Domstolen antaget i de naevnte domme med hensyn til disse beskaeftigedes sociale sikring. Der er intet til hinder for, at den samme argumentation anvendes paa omraadet for loen.

56 Jeg er derfor af den opfattelse, at et beskaeftigelsespolitisk maal objektivt og uden hensyn til ethvert kriterium baseret paa koen kan begrunde, at personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang udelukkes fra anvendelsesomraadet for BAT og foelgelig fra den omtvistede aarlige bonus.

57 Jeg skal tilfoeje - saaledes som der er blevet opnaaet enighed om under den mundtlige forhandling for Domstolen - at henfoerelsen af personer med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang under anvendelsesomraadet for bestemmelser i kollektive overenskomster, der begrunder et krav paa julegratiale, radikalt vil aendre selve udformningen af denne art beskaeftigelse. En person med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang, som ved aarets udloeb modtager, hvad der svarer til en ekstra maaneds loen, vil saaledes oppebaere en loen, der overstiger den taerskel, under hvilken vedkommende er fritaget for forpligtelsen til at bidrage til den tyske ordning med social sikring. Dermed ville ordningen med beskaeftigelse i ubetydeligt omfang - til hvis vaesentlige bestanddele netop hoerer fritagelsen for socialforsikringsforpligtelsen - blive draget i tvivl. Det tilkommer imidlertid alene den tyske regering inden for rammerne af dens beskaeftigelsespolitik at vurdere hensigtsmaessigheden af at drage denne ordning i tvivl.

Forslag til afgoerelse

58 Paa grundlag af det ovenfor anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen at besvare det af Arbeitsgericht Muenchen forelagte spoergsmaal saaledes:

»EF-traktatens artikel 119 samt Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder skal fortolkes saaledes: Bestemmelser i kollektive overenskomster, som udelukker personer, der har loennet beskaeftigelse - der betegnes som beskaeftigelse i ubetydeligt omfang - som er fritaget for den obligatoriske socialforsikring, der indebaerer en normal ugentlig arbejdstid paa mindre end femten timer, og et normalt vederlag, som ikke overstiger en vis broekdel af det maanedlige referencegrundlag, fra en saerlig aarlig bonus, som tilkommer de andre arbejdstagere, der er omfattet af disse kollektive overenskomster, udgoer ikke en forskelsbehandling paa grundlag af koen. Dette gaelder ogsaa, naar disse bestemmelser beroerer klart flere kvinder end maend, eftersom arbejdsmarkedets parter med rimelighed har kunnet antage, at de paagaeldende kollektive overenskomster var noedvendige for at naa et beskaeftigelsespolitisk maal, der ikke har noget at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.«

(1) - Sag C-317/93, Sml. I, s. 4625.

(2) - Sag C-444/93, Sml. I, s. 4741.

(3) - Under den mundtlige forhandling for Domstolen blev det oplyst, at denne broekdel svarer til en syvendedel af det gennemsnitlige maanedsvederlag, dvs. 620 DEM.

(4) - Forelaeggelseskendelsens praemis 1.

(5) - Der er tale om en skrivefejl, det rigtige aarstal er 1973.

(6) - EFT L 39, s. 40.

(7) - Fast praksis siden dommen af 8.4.1976 i sag 43/75, Defrenne II, Sml. s. 455, praemis 12. Jf. f.eks. dom af 17.6.1998, sag C-243/95, Hill og Stapleton, Sml. I, s. 3739, praemis 18.

(8) - Jf. citatet fra forelaeggelseskendelsen i dette forslags punkt 8.

(9) - Punkt 2 i sagsoegtes indlaeg og punkt 22 i Kommissionens indlaeg.

(10) - Sidste praemis i forelaeggelseskendelsen.

(11) - Navnlig praemis 19 og 21, henholdsvis praemis 18 og 20.

(12) - Punkt 35 i Kommissionens indlaeg.

(13) - I virkeligheden fremgaar det af forelaeggelseskendelsen, at henvisningen til direktiv 76/207 aabenbart vedroerer gennemgangen af BErzGG, som jeg tidligere har forkastet.

(14) - Dom af 13.2.1996, sag C-342/93, Gillespie m.fl., Sml. I, s. 475, praemis 24.

(15) - Direktiv af 10.2.1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19).

(16) - Jf. f.eks. dommen i sagen Gillespie m.fl., praemis 11, og dommen i sagen Hill og Stapleton, praemis 19.

(17) - Dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 20.

(18) - Dommen i sagen Gillespie m.fl., praemis 12.

(19) - Jf. dommen i sagen Hill og Stapleton, praemis 24. Jf. endvidere blandt de senere domme, dommen i sagen Megner og Scheffel, praemis 24, og domme af 2.10.1997, sag C-1/95, Gerster, Sml. I, s. 5253, praemis 30, og sag C-100/95, Kording, Sml. I, s. 5289, praemis 16.

(20) - Jf. f.eks. dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 16, og af 7.2.1991, sag C-184/89, Nimz, Sml. I, s. 297, praemis 15.

(21) - Gerster-dommen, praemis 30, og Kording-dommen, praemis 16.

(22) - Jeg bemaerker dog, for at vaere praecis, at den af Arbeitsgericht Muenchen naevnte procentsats ifoelge forelaeggelseskendelsen vedroerer de personer, som modtager ydelser i henhold til BErzGG (jf. punkt 8 i dette forslag til afgoerelse). Det tilkommer under alle omstaendigheder den forelaeggende ret at sikre sig, at denne procentsats er rigtig med hensyn til de personer, som naegtes den paagaeldende bonus paa grund af deres beskaeftigelse i ubetydeligt omfang.

(23) - Praemis 32, min fremhaevelse.

(24) - Dommens praemis 26.

(25) - Navnlig dommens praemis 27, 28 og 30.

(26) - Dommens praemis 26.

(27) - Punkt 55 i Kommissionens indlaeg.

(28) - Jeg er naaet til dette resultat i mit forslag til afgoerelse i sagerne Nolte samt Megner og Scheffel, jf. punkt 44-51 og navnlig punkt 47.

(29) - Punkt 51 i Kommissionens indlaeg.

(30) - Navnlig punkt 74.

(31) - Jf. dom af 30.11.1993 i sag C-189/91, Kirsammer-Hack, Sml. I, s. 6185, praemis 33.

(32) - Dette skyldes sikkert, at der i domskonklusionerne, til forskel fra i dommenes praemisser, som begrundelse for den formodede forskelsbehandling kun naevnes det socialpolitiske formaal, men ikke det beskaeftigelsespolitiske formaal, som trods alt navnlig anfoeres i praemis 30 i Megner og Scheffel-dommen og i praemis 34 i Nolte-dommen.