DA Den Europæiske Unions Tidende C 312/11

Appel iværksat den 2. september 2009 af Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-Entreprise (CPEM) til prøvelse af dom afsagt den 30. juni 2009 af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) i sag T-444/07, Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-entreprise (CPEM) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-350/09 P)

2009/C 312/19

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-Entreprise (CPEM) (ved advokat C. Bonnefoi)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans ophæves.

— De for Retten nedlagte påstande tages helt eller delvis til følge.

— Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for søgsmålet gjort 13 anbringender gældende vedrørende Rettens forkastelse af dens påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 4. oktober 2007 om ophævelse af støtte tildelt CPEM af Den Europæiske Socialfond (ESF) ved beslutning K (1999) 2645 af 17. august 1999.

Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat ligebehandlingsprincippet, idet Retten ikke har opfyldt sine forpligtelser til at skabe ligevægt mellem parternes anbringender. Ved blot flere gange at angive, at Kommissionen har afvist CPEM’s argumenter, har Retten således hverken gengivet Kommissionens argumenter eller angivet, på hvilken måde disse argumenter afviser eller tilbageviser appellantens argumenter, hvilket skaber en uligevægt i gengivelsen af elementerne i tvisten og følgelig en uligevægt i behandling af argumenterne i dommen.

Med det andet anbringende gør CPEM gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke anerkender Kommissionens »medansvar«, idet Kommissionen var underrettet om de forhold, der påklages, men ikke iværksatte nogen som helst foranstaltninger, da dens periodiske kontrol vedrørende gennemførelsen af det støttede projekt fandt sted, for at standse udbetalingen af acontobeløb og af støttens restbeløb. CPEM’s forpligtelse til at tilbagebetale det ydede tilskud er således ikke begrundet, når der tages hensyn til CPEM’s argumenter, der fastslår i det mindste et medansvar for Kommissionen for den skadegørende situation, der er opstået.

Med det tredje anbringende gør appellanten gældende, at Retten fejlagtigt ikke har undersøgt dens argumenter om valget af retsgrundlag for kontrollen, der er ulovlig, for så vidt som den burde have været gennemført på grundlag af en anden forordning end den, med hjemmel i hvilken den officielt blev udført.

Med det fjerde anbringende anfører appellanten, at Retten har begået en retlig fejl, idet den afviser appellantens påstande om erstatning for offentlig krænkelse af dens omdømme. OLAF havde således givet oplysninger til den lokale presse til trods for, at CPEM endnu ikke havde modtaget underretning om afgørelsen om berigtigelse. Under sådanne omstændigheder medfører offentliggørelsen af disse oplysninger betydelig skade på et organ med almennyttige opgaver uden hverken likviditet eller kundekreds, og hvis finansiering alene stammer fra offentlige eller private bidragydere.

Med det femte anbringende gør appellanten gældende, at Retten har begået en retlig fejl og tilsidesat proportionalitetsprincippet, idet den afviser det symbolske erstatningskrav for CPEM’s personale på grund af manglende specifik bemyndigelse til advokaten, mens de fejl, som CPEM har påberåbt sig, hvad angår bemyndigelsen for OLAF’s undersøgere og for Kommissionens personale, ikke har været genstand for en undersøgelse af samme ret.

Med det sjette anbringende har CPEM kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl, idet den har indskrænket det påklagede forhold samt undersøgelsen af det første anbringende til alene at vedrøre overholdelsen af retten til forsvar, selv om Retten udtrykkeligt har henvist til de grundlæggende rettigheder til et forsvar og til de generelle retsprincipper.

Med det syvende anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tillige har begået en retlig fejl ved at begrænse området for retten til forsvar til den blotte mulighed for modtagerne af en afgørelse, hvis interesser i væsentlig grad berøres deraf, til at gøre deres synspunkter gældende. Retten til forsvar har imidlertid et meget bredere anvendelsesområde. Derudover er »relevansen« af debatten med OLAF og Kommissionen samt den »omhyggelige og upartiske« undersøgelse af alle omstændigheder i den foreliggende sag yderst tvivlsom, og det samme gælder med hensyn til OLAF’s undladelse af at give underretning om indholdet af de modtagne klager.

Med det ottende anbringende har appellanten nærmere gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, eftersom Retten finder, at den omstændighed, at pressen blev informeret om den administrative afgørelses indhold, der fastslog en sanktion, allerede før modtageren havde modtaget underretning derom, ikke udgør en krænkelse af retten til forsvar.

Med det niende anbringende har CPEM gjort gældende, at Retten urigtigt har afvist dens anbringende om, at Kommissionen i forbindelse med den procedure, hvorved den anfægtede afgørelse blev truffet, har tilsidesat retten til forsvar, princippet om uskyldsformodning, retssikkerhedsprincippet, ligevægtsprincippet og princippet om neutral kontrol. Overholdelsen af disse generelle retsprincipper skal garanteres ikke kun i forbindelse med de administrative procedurer, der kan føre til pålæggelse af sanktioner, men også i forbindelse med de indledende undersøgelser.

Med det tiende anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har misforstået det franske begreb »organ, der ikke arbejder med gevinst for øje«, såvel som de forbindelser et sådant organ kan og skal have med de forskellige kommunale myndigheder. Retten har dermed godtaget Kommissionens og OLAF’s oprindelige fejl, hvorefter forholdet mellem CPEM og de kommunale myndigheder, herunder byen Marseille, blev betragtet som en alvorlig fejl.

Med det ellevte anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en faktisk fejl, idet Retten anfører, at appellanten finder, at »retningslinjerne for projektansvarlige« ikke kan gøres gældende, og forkaster appellantens argumenter af denne grund. I virkeligheden finder appellanten, at retningslinierne kan gøres gældende, men fremfører blot det klagepunkt, at eksistensen af flere forskellige udgaver fører til retlig usikkerhed og til tilsidesættelse af retten til kontradiktion.

Med det tolvte anbringende har CPEM gjort gældende, at Retten fejlagtigt har fortolket begrebet »værdiansættelse« under henvisning til et af Kommissionen fremført, men retligt fejlagtigt argument om, at denne metode til debitering af udgifter er tilladt i henhold til FSE’s »traditionelle« projektform, men forbudt i forbindelse med pilotprojekter i henhold til artikel 6, stk. 1, litra a), i forordning nr. 4255/88 (1).

Med det trettende og sidste anbringende har appellanten endelig kritiseret Rettens manglende overholdelse af retssikkerhedsprincippet, for så vidt som den har unddraget sig diskussionen vedrørende anbringendet om, at forordning nr. 1605/2002 (2), som er hjemmel for OLAF’s og Kommissionens beslutning, ikke finder anvendelse, da det på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var finansforordningen af 21. december 1977 (3), der var gældende. CPEM anmoder i øvrigt om, at de faktiske omstændigheder bevises ved vidneførsel i henhold til artikel 47, stk. 1, andet og tredje afsnit, i procesreglementet for Domstolen.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 4255/88 af 19.12.1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår Den Europæiske Socialfond (EFT L 374, s. 21).

(2) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25.6.2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1).

(3) Finansforordningen af 21.12.1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 356, s. 1) i den udgave, der følger af Rådets forordning (EF, EKSF, Euratom) nr. 2779/98 af 17.12.1998 om ændring af finansforordningen af 21.12.1977 (EFT L 347, s. 3).