RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

15. februar 1996

Sag T-5 89/93

Susan Ryan-Sheridan

mod

Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene

»Tjenestemænd — ansatte ved Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene — ansættelsesprocedure — afslag på en intern ansøgning — annullationssøgsmål — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-77

Angående:

Påstand om annulation af Instituttets afgørelse om at afslå sagsøgerens ansøgning om en stilling som fuldmægtig med ansvar for udgivelser, og om, at Instituttet tilpligtes at betale erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren bestred en stilling, hvor hun havde ansvar for udgivelser, og var ansat i kategori B. I forbindelse hermed forestod hun under ledelse af en afdelingschef, N.W. den almindelige administration og forvaltning af Instituttets publikationsprogram.

Direktøren for Instituttet oversendte en notits til N.W. med meddelelse om, at der snarligt ville blive afholdt en udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse af en fuldmægtig med ansvar for udgivelser i lønklasse A7/A6, der skulle være ansvarlig for udarbejdelse af en politik og strategi for et udgivelsesprogram.

Ifølge notitsen skulle der afholdes en udvælgelsesprøve, hvortil adgangen foreløbig var forbeholdt ansatte ved Fællesskabet, men såfremt det viste sig at være nødvendigt, skulle der tillige forberedes en almindelig udvælgelsesprøve baseret på ansøgernes kvalifikationsbeviser og en samtale.

Det var nærmere bestemt, at for at lainne anses for egnede til stillingen skulle ansøgerne have en universitetsuddannelse med en relevant eksamen og derefter have erhvervet mindst fem års relevant erhvervserfaring, sioille tale et fællesskabssprog flydende og havde kendskab til mindst ét andet fællesskabssprog. Ansættelsesudvalget sioille behandle ansøgningerne fra ansatte ved Fællesskabets øvrige organer inden ansøgningerne i henhold til den almindelige udvælgelsesprøve.

Instituttet offentliggjorde en meddelelse om ledig stilling, der henvendte sig til alle ansatte i kategori A, der kunne forflyttes til den ledige stilling. Beskrivelsen af arbejdsopgaverne forbundet med den ledige stilling var en fuldstændig gentagelse af beskrivelsen i den ovennævnte notits fra direktøren, men i meddelelsen om ledig stilling stilledes der ingen særlige krav til interne ansøgere for at kunne anses for egnede til stillingen.

Der indkom ingen ansøgninger fra de ansatte ved Instituttet. Instituttet offentliggjorde derefter en meddelelse magen til den foregående, men denne gang rettet til hele personalet, samt en meddelelse om begrænset udvælgelsesprøve for ansatte ved andre af Fællesskabets organer. I den sidstnævnte meddelelse stilledes der bl.a. krav til udefrakommende ansøgere om, at de skulle have en universitetsuddannelse med eksamen af relevans for det pågældende område, fem års relevant erhvervserfaring efter uddannelsens afslutning og indgående kendskab til engelsk eller fransk samt et tilfredsstillende kendskab til et andet fællesskabssprog.

I en notits til Instituttets direktør vedrørende »resultaterne af den interne og begrænsede udvælgelsesprøve« anførte ansættelsesudvalget, at det først havde behandlet tre interne ansøgninger, herunder sagsøgerens, og at udvalget med enstemmighed havde fundet, at ingen af disse tre ansøgere var tilstrækkelig kvalificerede og havde tilstrækkelig erfaring med de beskrevne typer arbejdsopgaver til, at der var grund til at indkalde dem til en samtale.

Instituttets direktør meddelte derfor sagsøgeren, at hendes ansøgning om den ledige stilling ikke kunne imødekommes.

Sagsøgeren indgav derefter klage og anlagde straks sag med påstand om annullation og erstatning sammen med en begæring om udsættelse af de anfægtede retsakter og ansættelsesproceduren. Denne begæring om foreløbige forholdsregler blev ikke taget til følge (Rettens kendelse af 11.3.1994, sag T-589/93 R, Ryan-Sheridan mod EIFLA, Sml. Pers. II, s. 257).

Instituttet afslog sagsøgerens klage bl.a. med den begrundelse, at den stilling, hun bestred, og den, der skulle besættes, var forskellige både med hensyn til deres art og niveau.

Rettens kompetence

Retten fastslog, at forordning nr. 1860/76 tildelte den kompetence til at træffe afgørelse i tvister mellem Instituttet og dets ansatte. Selv om Instituttet ikke var en institution i Fællesskabet som omhandlet i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, fandtes sagen at vedrøre en tvist mellem Det Europæiske Fællesskab og én af dets ansatte omfattet af EF-traktatens artikel 179.

Anmillationspåstanden

Formaliteten

Retten fastslog, at den bebyrdende afgørelse var skrivelsen fra Instituttets direktør, hvori han meddelte sagsøgeren afslag på hendes ansøgning, idet den endeligt fastlagde Instituttets stillingtagen efter en ansættelsesprocedure, der omfattede det interne opslag, meddelelsen om begrænset udvælgelsesprøve og ansættelsesudvalgets meddelelse (præmis 23).

Henvisning til: Domstolen, 21. januar 1987, sag 204/85, Streghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389, præmis 6; Retten, 24. juni 1993, sag T-69/92, Seghers mod Rådet, Sml. II, s. 651, præmis 28; Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 43.

Sagsøgerens påstand om annullation kunne derfor, for så vidt som den vedrørte afgørelsen om at afslå hendes ansøgning, antages til realitetsbehandling, og Retten udtalte, at den ved prøvelsen af lovligheden af denne afgørelse i betragtning af sammenhængen mellem de forskellige retsakter, der indgik i ansættelsesproceduren, kunne undersøge, om de tre forberedende retsakter, der var nær forbundet med den anfægtede afgørelse, eventuelt var ulovlige (præmis 25).

Henvisning til: Domstolen, 31. marts 1965, forenede sager 12/64 og 29/64, Ley mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 37, org. réf.: Rec. s. 143; Domstolen. 14. december 1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet. Sml. 1965-1968, s. 317, org. réf.: Rec. s. 633; Domstolen, 11. august 1995, sag C-448/93 P, Kommissionen mod Noonan, Sml. I, s. 2321, præmis 17, 18 og 19; Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213, præmis 13.

Realiteten

1. Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29

Retten fastslog, at i modsætning til det af sagsøgeren anførte fremgik det ikke af sagens oplysninger, at sagsøgte — forudsat at vedtægtens artikel 29 fandt anvendelse på Instituttet — havde fraveget den prioriterede rækkefølge i denne bestemmelse (præmis 32).

2. Anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

Retten bemærkede, at da sagsøgeren selv kunne indgive ansøgning om den stilling, der skulle besættes, havde hun under alle omstændigheder ingen interesse i at gøre gældende, at meddelelsen om begrænset udvælgelsesprøve indeholdt præcise betingelser for, at ansøgeren kunne anses for egnet til stillingen — og det interne opslag ikke gjorde det — således at ansatte ved andre fællesskabsorganer kunne bedømme, om det var formålstjenligt at indgive ansøgning. Retten fastslog endvidere, at anbringendet manglede faktisk grundlag, idet kravene for at komme i betragtning ved besættelsen af stillingen ikke var strengere for Instituttets personale end for de ansatte ved de andre fællesskabsorganer (præmis 41 og 42).

3. Anbringendet om, at det interne opslag var ulovligt

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde interesse i at påberåbe sig en eventuel mangel på præcision i det interne opslag, uanset hvad den nøjagtige retlige beskaffenhed deraf var, en meddelelse om ledig stilling eller en meddelelse om udvælgelsesprøve. Såfremt der kunne påvises at foreligge en sådan mangel på præcision, var den ikke bebyrdende for sagsøgeren, eftersom sagsøgeren havde kunnet indgive en ansøgning om den ledige stilling. Retten fandt endvidere, at det interne opslag opfyldte kravene opstillet i retspraksis til meddelelser om ledige stillinger og meddelelser om udvælgelsesprøver (præmis 55 og 56).

Henvisning til: Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 18; Seghers mod Rådet, a.st., præmis 34.

4. Anbringendet om tilsidesættelse af det interne opslag

Retten bemærkede, at da Instituttet vurderede, at sagsøgeren ikke havde tilstrækkelige kvalifikationer og erfaring på stillingens forskellige arbejdsområder, der var beskrevet i det interne opslag, var afgørelsen om afslag på hendes ansøgning ikke begrundet i laav, der ikke udtrykkeligt var nævnt i dette opslag (præmis 61 og 62).

5. Anbringendet om et åbenbart fejlagtigt skøn

Retten bemærkede, at ifølge fast retspraksis tilkom det sagsøgte at vurdere, om sagsøgeren opfyldte betingelserne i det interne stillingsopslag, og at dette skøn kun kunne anfægtes, hvis det var behæftet med en åbenbar mangel. Retten kunne derfor ikke erstatte sagsøgte og efterprøve dennes bedømmelse af ansøgernes faglige kvalifikationer, men kunne alene fastslå, om der var tale om et åbenbart fejlagtigt skøn (præmis 75).

Henvisning til: Retten, 13. december 1990, forenede sager T-160/89 og T-161/89, Kalavros mod Domstolen, Sml. II, s. 871, præmis 29.

Retten foretog en sammenligning af de arbejdsopgaver, der var forbundet med sagsøgerens stilling og den ledige stilling, og konkluderede, at sagsøgeren, som bevisbyrden påhvilede, ikke havde været i stand til at godtgøre, at de to stillinger som påstået var forbundet med de samme arbejdsopgaver, og at Instituttet derfor ikke havde anlagt et åbenbart fejlagtigt skøn, da det fandt, at sagsøgeren ikke var tilstrækkeligt kvalificeret eller havde tilstrækkelig erfaring inden for de forskellige arbejdsområder beskrevet i det interne opslag (præmis 76-86).

6. Anbringendet om manglende eller utilstrækkelig begrundelse

Retten bemærkede, at ifølge fast retspraksis skal begrundelsen af en bebyrdende retsakt give den berørte de nødvendige oplysninger til at tage stilling til, om der er truffet den rigtige afgørelse, for at han eventuelt kan udnytte de nødvendige rekursmuligheder til at forsvare sine rettigheder og interesser. Begrundelsespligten har endvidere til formål at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at prøve lovligheden af afgørelsen. Derudover skal begrundelsespligtens omfang vurderes ud fra de konkrete omstændigheder i hver enkelt sag. Særligt gælder det, at en afgørelse er tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den ansatte bekendt, og således gør det muligt for ham at forstå, hvilke konsekvenser den trufne afgørelse har for ham (præmis 90, 92 og 95).

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, Sml. s. 1789, præmis 47; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 36; Domstolen, 30. maj 1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323; Domstolen, 13. december 1989, sag C-169/88, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 4335, præmis 9; Retten, 20. juni 1990, sag T-133/89, Búrban mod Parlamentet, Sml. II, s. 245, præmis 43; Retten, 21. april 1993, sag T-5/92, Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 477, præmis 35; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 62; Retten, 6. juli 1995, sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497, præmis 60.

Retten udtalte imidlertid, at begrundelsen for afslaget på sagsøgerens ansøgning i sig selv satte hende i stand til at anfægte den og gjorde det muligt for Retten at fastslå, at Instituttet ikke havde anlagt et åbenbart fejlagtigt skøn. Sagsøgeren vidste endvidere udmærket, at hun i det mindste ikke var tilstrækkeligt erfaren og kvalificeret til alle de arbejdsopgaver, der var forbundet med den ledige stilling. Endelig fastslog Retten, at der i beslutningen om at afslå sagsøgerens klage med tilstrækkelig klarhed og præcision var redegjort for forskellene på sagsøgerens stilling og den ledige stilling med hensyn til art og niveau (præmis 91, 93, 96 og 97).

7. Anbringendet om ansættelsesudvalgets mangel på formel upartiskhed og tilsidesættelse af artikel 10 i forordning nr. 1860/76

Retten fandt, at direktøren for Instituttet i overensstemmelse med ovennævnte artikel 10 var blevet rettidigt informeret om den personlige konflikt mellem sagsøgeren og N.W. Såfremt artikel 10 i forordning nr. 1860/76 fandt anvendelse i sagen, var bestemmelserne deri derfor under alle omstændigheder blevet overholdt (præmis 104 og 105).

Retten udtalte endvidere, at det ud fra objektive kriterier var hensigtsmæssigt, at N.W. var medlem af ansættelsesudvalget, idet han både var chef for den pågældende afdeling og den umiddelbart overordnede i forhold til den person, der ville blive ansat i den ledige stilling. Selv om det påhvilede administrationen at sikre sig, at ansættelsesudvalget var sammensat af upartiske medlemmer, var N.W.'s bedømmelse af sagsøgerens faglige egenskaber, selv om den indeholdt kritiske bemærkninger om hende, velbegrundet, moderat og fri for oplysninger, der kunne vidne om en uvilje, der var uforenelig med det krav om upartiskhed, der stilles til et medlem afet ansættelsesudvalg. Endelig var det ubestridt, at ansættelsesudvalget afgav sin udtalelse med enstemmighed blandt de tre medlemmer, hvoraf ét var repræsentant for personaleudvalget. Under disse omstændigheder fandt Retten, at det ikke fremgik, at N.W.'s tilstedeværelse i ansættelsesudvalget kunne have haft betydning for objektiviteten af udvalgets drøftelser (præmis 106, 107, 108 og 109).

8. Anbringendet om magt- og procedurefordrejning samt tilsidesættelse af artikel 23 i forordning nr. 1860/76

Retten bemærkede, at det, for at der kan siges at foreligge magtfordrejning, skal være bevist på grundlag af objektive, relevante og samstemmende oplysninger, at den omtvistede afgørelse er truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet, eller at administrationen har anvendt sine beføjelser til at fremme et andet formål end det, der ligger til grund for beføjelserne (præmis 117).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1982, sag 817/79, Buyl m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 245, præmis 28; Lux mod Revisionsretten, a.st., præmis 30; Retten, 12. juli 1990, sag T-108/89. Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, præmis 49 og 50; Retten, 7. december 1995, forenede sager T-544/93 og T-566/93, Abello m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 815, præmis 86.

Retten fastslog imidlertid, at i modsætning til, hvad sagsøgeren havde gjort gældende, fremgik det ikke af sagen, at Instituttet straks havde ønsket at give fortrinsret til en ansøger udefra, at ansættelsesudvalget skulle have behandlet de ansøgninger, som personer udefra havde indgivet i forbindelse med den begrænsede udvælgelsesprøve, før de interne ansøgninger, eller at sagsøgeren havde fået afslag på sin ansøgning på grund af den personlige konflikt mellem hende og N.W. (præmis 118, 119 og 120).

9. Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og sagsøgerens ret til en ordentlig bedømmelse af hendes eksamensbeviser

Retten fastslog for det første, at det hverken på grundlag af sagsøgerens erfaring eller hendes eksamensbeviser fra universitetet eller begge dele tilsammen kunne godtgøres, at ansættelsesudvalget havde anlagt et åbenbart fejlagtigt skøn ved ikke at indkalde hende til en samtale. For det andet fremgik det — i modsætning til, hvad sagsøgeren hævdede — ikke af sagens akter, at Instituttet havde givet hende tilstrækkeligt præcise forsikringer til at give hende berettigede forhåbninger om, at hun ville få den ledige stilling (præmis 126 og 127).

10. Anbringendet om tilsidesættelse af omsorgspligten

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke kunne få medhold i dette anbringende, idet hun ikke havde godtgjort, at der var forbundet de samme arbejdsopgaver med hendes stilling og den ledige stilling.

Retten bemærkede endvidere, at kravene til opfyldelse af omsorgspligten ikke kan forhindre den offentlige myndighed i at træffe de foranstaltninger, som den skønner nødvendige i tjenestens interesse, idet besættelsen af enhver stilling først og fremmest skal ske ud fra hensynet til denne interesse. Da myndigheden har et vidt skøn ved vurderingen af tjenestens interesse, må Rettens kontrol begrænses til spørgsmålet om, hvorvidt myndigheden har overskredet grænserne for dette skøn eller har udøvet det på klart fejlagtig måde (præmis 131 og 132).

Henvisning til: Turner mod Kommissionen, a.st., præmis 77.

Retten fandt, at Instituttet ikke havde begået sådanne fejl, og derfor ikke havde tilsidesat sin omsorgspligt (præmis 133).

Erstatningspåstanden

Retten bemærkede, at ifølge fast retspraksis forudsætter Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, der bebrejdes fællesskabsorganet, er ulovlig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab (præmis 141).

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 83, præmis 63.

Retten fastslog, at da sagsøgeren ikke havde ført bevis for nogen retsstridige forhold under den omtvistede ansættelsesprocedure, kunne der ikke gives sagsøgeren medhold i påstanden om erstatning for det påståede tab som følge af afgørelsen om at afslå sagsøgerens ansøgning (præmis 142).

Henvisning til: Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 65 og 66.

Retten fastslog endvidere, at da den påstand, som sagsøgeren under retsmødet havde nedlagt om forhøjelse af det tab, der var gjort gældende under de skriftlige forhandlinger, til 500000 BFR, som anført af Instituttet vedrørte et spørgsmål for sig, måtte det anses for at udgøre en ny påstand, som følgelig måtte afvises (præmis 144).

Henvisning til: Retten, 8. marts 1990, sag T-41/89, Schwedler mod Parlamentet, Sml. II, s. 79, præmis 34; Retten, 26. oktober 1993, sag T-22/92, Weißenfels mod Parlamentet, Sml. II, s. 1095, præmis 27 og 28.

Konklusion:

Instituttet frifindes.