3.

Hvad der indtil nu er sagt, har ikke ført til mere end en foreløbig bedømmelse. Nu må det også undersøges, om der mod de betænkeligheder, som kan udledes af fællesskabsretten, kan anføres andre overvejelser, som også har været på tale under sagen, og som kan retfærdiggøre den nordirske ordning. a) F.eks. blev der henvist til, at afsætningskontoret med sit afsætningsmonopol for størstedelen er sammensat af svineproducenter. Hermed er det nærliggende at tænke på artikel 2 i den fælles markedsordning for svinekød (forordning nr. 2759/75), hvorefter der kan træffes foranstaltninger »for at fremme initiativer inden for erhvervslivet, der kan lette tilpasningen af udbuddet til markedets krav«. Desuden er det af betydning, at der eksisterer lignende sammenslutninger i andre medlemsstater. I Frankrig sker således 50 % af salget via andelsforeninger, og i Danmark er betydningen af producentandelsforeninger, der råder over egne slagterier, eksportkontorer og stabiliseringsfonde, og som omfatter ca. 90 % af produktionen, endnu større. Herved kommer man imidlertid heller ikke uden om den kendsgerning, at det ved producentforeningerne i begge de nævnte medlemsstater drejer sig om frivillige sammenslutninger. Afsætningskontoret, der er et slags tvangskartel, som ingen kan unddrage sig, kan givetvis ikke uden videre sidestilles med disse. I henseende til artikel 2 i markedsordningen for svinekød er det for det andet vigtigt, at den handler om fællesskabsforanstaltninger, men ikke om ensidigt trufne nationale foranstaltninger, som det jo drejer sig om i hovedsagen. b) Der blev også henvist til Nordirlandes vanskelige situation, og hvor vigtig svineproduktionen og forarbejdningen er for dette område. Hvis denne erhvervsgren, der hovedsagelig arbejder med henblik på eksport, fortsat skal kunne konkurrere på andre markeder, kan der ikke gives afkald på en forarbejdning og afsætning af baconsvin i Nordirland, der er så rationel som muligt. Det blev anført, at man herved må have de ulemper for øje, der står i forbindelse med transport over store afstande og høje producentpriser i Nordirland, samt den stærke stilling hos konkurrenter, der for nogles vedkommende har fordel af den monetære udligning, og om hvilke — f.eks. de danske — det kan siges, at de behersker det britiske marked. Monopolet skulle således være absolut nødvendigt, fordi det muliggør en langfristet planlægning og forarbejdning af store mængder; af hensyn til effektiviteten af ordningen kan det altså ikke tillades, at producenter på grund af en kortfristet fordel sælger direkte til forarbejdningsvirksomhederne. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt at gå i enkeltheder med, om alt dette er rigtigt. Det er nemlig under alle omstændigheder afgørende, at ensidige nationale foranstaltninger, som strider mod en fælles markedsordning, principielt ikke er tilladt, når en sådan foreligger, og at kun fællesskabsmyndighederne i en sådan situation kan afgøre, om nationale markedsordninger eller lignende indretninger kan opretholdes. Dette fremgår klart af retspraksis, hvori det — som jeg har påvist — netop vedrørende markedsordningen for svinekød er blevet fremhævet, at den har indført organisatoriske rammer, der gør det muligt at imødegå enhver forudsigelig situation. Der forelå imidlertid ikke i den relevante periode, og heller ikke nu, nogen foranstaltninger fra fællesskabsmyndighederne, som eventuelt kunne retfærdiggøre afsætningskontorets virksomhed. Vi har kun hørt, at Kommissionen har ført forhandlinger vedrørende forskellige afsætningskontorer i almindelighed, altså uden nogen dybtgående undersøgelse af den nordirske Pigs Board, og at forhandlingerne i foråret 1978, hvad angår markedsordningen for mælk, førte til vedtagelse af to forordninger (nr. 1421 og 1422/78). Jeg mener, at der stadig føres drøftelser vedrørende det nordirske afsætningskontor for baconsvin, og ifølge det, som Kommissionens repræsentant har anført, synes det allerede nu at blive resultatet, at afsætningsmonopolet ikke kan betragtes som uomgængelig nødvendigt. Dermed kan det sikkert siges, at det ikke er muligt at begrunde det nordirske afsætningsmonopol ved at henvise til økonomiske og regionalpolitiske behov. Desuden mener jeg — hvis man i nærværende sammenhæng også vil gå ind på denne tanke — at det lige så lidt er muligt at finde en begrundelse ved at henvise til, at afsætningsmonopolets virkninger på det fælles marked er ganske minimale, da afsætningskontorets salg udgør mindre end 1 % af de samlede salg i fællesmarkedet. For mig er det klart, at en sådan betragtning rammer ved siden af, thi det er naturligvis heller ikke muligt at tolerere forstyrrelser og overtrædelser af en fælles markedsordning, når de kun virker på en afgrænset, forholdsmæssig lille del af det fælles marked. c) Vedrørende eksporten til andre medlemsstater — frem for alt til Den irske Republik — som producenterne er udelukket fra ved afsætningsordningen, blev det endvidere gjort gældende, at den monetære udligning, der gælder mellem Det forenede Kongerige og Den irske Republik, fordi førstnævnte til forskel fra Den irske Republik ikke har accepteret en nedskrivning af det grønne pund, alligevel i længere tid synes at have gjort eksporten urentabel. Således indbragte f.eks. i januar 1977 en eksport til Den irske Republik, der var belastet med monetær udligning, 4,40 £ mindre end salg i indlandet, hvorved man ikke en gang nåede niveauet for produktionsomkostningerne. Det anføres videre, at en eksport, der sker under omgåelse af den monetære udligning, imidlertid ikke kan anses for beskyttelsesværdig. Det anføres også, at der netop for at kunne standse denne trafik ikke, fordi grænsen vanskeligt kan kontrolleres, kan gives afkald på Movement of Pigs Regulations. Kun således kan det sikres, at ulovlig eksport til Den irske Republik ikke tilføjer den nordirske forarbejdningsindustri alvorlig skade. Efter min opfattelse må der til disse overvejelser for det første bemærkes, at spørgsmålet om eksporten og hindringerne herfor kun er ét aspekt af den relevante problematik. Desuden udgør den monetære udligning ingen uforanderlig, permanent ordning, men udsættes ofte for kortfristede ændringer, helt bortset fra, at udviklingen i markedspriserne kan give det indtryk, at det er hensigtsmæssigt at eksportere trods monetær udligning. Hvad imidlertidig angår dels faren for omgåelse af den monetære udligning, dels hindringer fra fænomener, som af og til ret så nonchalant betegnes som U-pigs og O-pigs, har Kommissionen sikkert ret, når den fastslår, at denne situation, der er opstået som følge af nægtelsen af at nedskrive det engelske grønne pund, ikke retfærdiggør andre ensidige nationale foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative udførselsrestriktioner. Hvis der på det pågældende område skal afviges fra fællesskabsrettens principper, så er det tværtimod — hvis det overhovedet skal komme på tale — nødvendigt, at det er fællesskabsmyndighederne, der træffer foranstaltninger i så henseende. d) Endelig blev der henvist til EØF-traktatens artikler 90 og 37 med henblik på den omstændighed, at afsætning af de i Nordirland producerede baconsvin kun kan ske via afsætningskontoret, at der altså tilkom dette særlige rettigheder eller endog et monopol. aa) Med hensyn hertil kan jeg, hvad angår den førstnævnte artikel og de dermed forbundne forsøg på en begrundelse, fatte mig i korthed. Vedrørende artikel 90 må det ikke overses, at den — også selv om der her gås ud fra, at medlemsstaterne kan indrømme virksomheder særlige eller eksklusive rettigheder — dog også foreskriver, at medlemsstaterne, hvad angår sådanne virksomheder, ikke må træffe eller opretholde foranstaltninger, som er i strid med traktaten. Forsøget på at begrunde de nordirske foranstaltninger med en henvisning til artikel 90, stk. 1, er altså forgæves. Der er imidlertid til støtte for, at artikel 90, stk. 2, kunne være relevant i nærværende sag, at vi altså ved afsætningskontoret har at gøre med en virksomhed, der har fået overdraget at udføre »tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse« — hvad der ville tillade visse afvigelser fra traktatbestemmelserne — intet anført i sagen, og efter alt hvad vi ved, må en sådan bedømmelse også forekomme fuldstændig fejlagtig. bb) Hvad på den anden side EØF-traktatens artikel 37 og de heri regulerede statslige handelsmonopoler angår, finder afsætningskontoret, som opfatter sig som et sådant monopol, det vigtigt, at det i tiltrædelsesaktens artikel 44 kun kræves, at sådanne monopoler først skal være tilpasset ved udgangen af 1977. Heraf følger, at der på tidspunktet for det relevante strafbare forhold, dvs. primo 1977, endnu ikke kunne være tale om at anvende artikel 37 umiddelbart i Nordirland, eller — med andre ord — at afsætningskontorets monopol kunne opretholdes til den 1. januar 1978, selv om det ikke i alle enkeltheder var i overensstemmelse med traktatsreglerne. Selv om denne betragtning kan forekomme meget tillokkende ved første blik, ja — hvis jeg må sige det straks — så hjælper den ikke i nærværende sag. For det første er det tvivlsomt, om afsætningskontoret er et »statsligt handelsmonopol« efter betydningen i artikel 37. Tvivlen skyldes ganske vist ikke, at der ville mangle det offentligretlige element — det kunne dog gøres gældende, at afsætningskontoret er organiseret på grundlag af offentlig ret, tre af dets medlemmer udnævnes af ministeren, og han har over for kontoret ikke blot visse kontrol- og anvisningsbeføjelser, men også ret til at foretage ændringer i ordningen. I sagen kunne der imidlertid mindes om, at Det forenede Kongerige under tiltrædelsesforhandlingerne havde erklæret, at der på dets område ikke fandtes nogen handelsmonopoler efter betydningen i artikel 37, hvilket ikke kun blev fastholdt i den teori, der er blevet anført under de mundtlige forhandlinger, men også i Kommissionens fjerde beretning om Fællesskabets konkurrencepolitik. I så henseende er det også blevet klart, at vi kun har at gøre med en regional indretning og navnlig ikke med noget fuldstændigt monopol, eftersom afsætningsordningen åbenbart kun gælder for baconsvin produceret i Nordirland og ikke for importerede produkter. Hertil kommer den betragtning — og den er i mine øjne endnu vigtigere — som angår forholdet mellem artikel 37 og traktatens bestemmelser om landbrugspolitikken. I så henseende blev der med rette henvist til traktatens artikel 38, stk. 2, ifølge hvilken artiklerne 39-46 skal anses for Specialregler. I nærværende sag skal man altså på den ene side tage udgangspunkt i, at den afsætningsordning, der er indført på grundlag af Agricultural Marketing Act, fremfor alt har til opgave at beskytte svineproducenternes interesser ved markedsregulering og markedsstabilisering. Uanset om afsætningskontoret med sine afsætningsregler skal bedømmes som en national markedsordning eller ej, er det sikkert rigtigt at antage, at det ligesom en national markedsordning skal garantere de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard. På den anden side er det lige så sikkert, at netop denne funktion er overtaget af den fælles markedsordning, som ifølge traktatens artikel 43 skulle erstatte de nationale markedsordninger og sørge for tilsvarende garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard. Det er følgelig indlysende, at der efter skabelsen af en fælles markedsordning ikke kun ikke længere er plads for nationale markedsordninger, men at noget lignende, altså en fuldstændig afløsning, også må gælde for statslige handelsmonopoler, jf. artikel 37, hvis hovedopgaver svarer til dem, der gælder for en national markedsordning. I denne forbindelse er det ikke mindst også af interesse — og hermed skal jeg også slutte mine bemærkninger vedrørende artikel 37 — at bedømmelsen af de i sag 82/71 drøftede italienske mælkecentraler i dommen ikke skete på grundlag af traktatens artikler 90 eller 37, men udelukkende på grundlag af traktatens regler om landbruget.