Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence - aftaler - aftale, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen - en aftaleparts adgang til at påberåbe sig en tilsidesættelse af traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) med henblik på at opnå en retslig beskyttelse

(EF-traktaten, art. 85 (nu art. 81 EF))

2. Konkurrence - aftaler - aftale, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen - en aftaleparts ret til erstatning som kompensation for en skade, der er lidt som følge af opfyldelsen af aftalen - grænser

(EF-traktaten, art. 85 (nu art. 81 EF))

Sammendrag

1. En part i en aftale, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen i traktatens artikel 85's forstand (nu artikel 81 EF), kan påberåbe sig tilsidesættelsen af denne bestemmelse med henblik på at opnå en retslig beskyttelse (»relief«) over for den anden aftalepart.

( jf. præmis 36 og domskonkl. 1 )

2. Den fulde virkning af traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF), og navnlig den effektive virkning af forbuddet i stk. 1, ville blive bragt i fare, hvis det ikke var muligt for nogen at kræve erstatning for skade påført dem som følge af en aftale eller en adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen. Adgangen hertil forøger virkningen af Fællesskabets konkurrenceregler og er egnet til at hindre ofte skjulte aftaler eller former for adfærd, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen.

Traktatens artikel 85 er derfor til hinder for en national retsregel, der forbyder en part i en aftale, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen i denne bestemmelses forstand, at kræve erstatning som kompensation for en skade, der er lidt som følge af opfyldelsen af den nævnte aftale, alene af den grund, at skadelidte er part i denne.

Da der ikke findes fællesskabsretlige bestemmelser på området, tilkommer det imidlertid hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente domstole og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne, men disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).

På disse betingelser er fællesskabsretten ikke til hinder for, at national ret nægter en part, der findes at bære en betydelig del af ansvaret for konkurrenceforstyrrelsen, retten til at opnå erstatning fra sin medkontrahent. I overensstemmelse med et princip, der anerkendes i de fleste medlemsstaters retsorden, og som Domstolen allerede har anvendt, kan en borger ikke drage fordel af sin egen ulovlige adfærd, når denne er kommet for dagen.

Det påhviler nærmere bestemt den nationale domstol at undersøge, om den part, der hævder at have lidt et tab som følge af indgåelsen af en aftale, der kan begrænse eller fordreje konkurrencen, befandt sig i et udpræget underlegenhedsforhold til den anden part, således at partens frihed til at forhandle om bestemmelserne i den nævnte aftale, såvel som dens muligheder for at undgå skaden eller begrænse dens omfang, særligt ved i rette tid at gøre brug af alle de retsmidler, der stod til dens disposition, var begrænset i så væsentlig grad, at de i realiteten var lig nul.

( jf. præmis 26, 27, 29, 31, 33 og 36 samt domskonkl. 2 og 3 )