Ingen af de argumenter, som den sagsøgte Bedrijfsvereniging har fremført for at udelukke anvendelse af artiklerne 52 og 58, kan efter min mening lægges til grund.

Selv om det for det første er korrekt, at EØF-traktatens artikel 58 ikke udtrykkeligt sidestiller selskaber med udenlandsk oprindelse med indenlandske selskaber, kan det ikke deraf konkluderes, at bestemmelsen ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Ved at bestemme, at EØF-traktatens artikel 52 også finder anvendelse på selskaber, giver artikel 58 dem samme frihed som individer ved at pålægge medlemsstaterne at give de selskaber national behandling, som har deres hjemsted i en anden af Fællesskabets medlemsstater.

For det andet kan man ikke tilslutte sig Bedrijfsvereniging's analyse, hvorefter den foreliggende situation, fordi den angår en nederlandsk statsborger, der er bosiddende i Nederlandene, hvor han faktisk udøver al sin virksomhed, er et rent internt forhold. Som jeg gentagne gange har understreget, skyldes den forskelsbehandling, som Bedrijfsvereniging ønsker at anvende på Segers, udelukkende, at moderselskabet har hjemsted i Det forenede Kongerige. Den foreliggende situation falder altså inden for de fællesskabsretlige rammer, der er afstukket ved EØF-traktatens artikler 52 og 58. Lad mig ydermere nævne, at det er uvæsentligt, at datterselskabet de facto udøver hele det britiske selskabs virksomhed, når sidstnævnte, der er oprettet i henhold til britisk ret, opfylder et af de tre alternative tilknytningskriterier, der er opregnet i artikel 58, i dette tilfælde hjemstedets beliggenhed i London.

Endelig har sagsøgte i hovedsagen over for klagepunktet om forskelsbehandling anført, at statsborgerne i medlemsstaterne med fuldt kendskab til forholdene kan vælge at oprette et selskab enten i Nederlandene eller i en anden medlemsstat. Et sådant argument vil i virkeligheden gøre selskabers etableringsfrihed indholdsløs, fordi man under et falsk skin af et frit valg afholder udenlandske selskaber fra at etablere sig i Nederlandene ved at nægte social beskyttelse. En sådan konsekvens er en restriktion, som er i strid med artikel 52, jfr. artikel 58. Som Kommissionen har anført, medfører reglen om national behandling, anvendt på selskaber, der har deres hjemsted i en anden medlemsstat, for disse selskabers ansatte, hvad enten de er direktører eller ej, at de er omfattet af den sociallovgivning, som gælder for tilsvarende personale i selskaber, som har hjemsted i etableringsmedlemsstaten. Man finder herved, for at gentage Domstolens formulering (se f. eks. 197/84, Steinhauser, dom af 18. juni 1985, Sml. 1985, s. 1819, præmis 15), en »nyttig anvisning« i »almindelig plan af 18. december 1961 for ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden« (EFT 2. serie, IX, s. 7), hvorefter navnlig bestemmelser, som

»formener eller begrænser adgangen til at deltage i ordninger vedrørende social tryghed ...«skal regnes for begrænsninger i etableringsfriheden (afsnit III, punkt A, i).

Der må følgelig antages at foreligge en begrænsning af etableringsfriheden, hvilket har været forbudt siden overgangsperiodens udløb i henhold til EØF-traktatens artikel 52, jfr. artikel 58, når man, alene fordi et selskab har hjemsted i en anden medlemsstat, nægter direktører for dette selskab ret til at være omfattet af den nederlandske sygesikringslovgivning, som derimod gælder for direktører for selskaber, der har deres hjemsted i Nederlandene, ikke blot for så vidt dette bevirker, at selskaber etableret i en anden medlemsstat får begrænset deres mulighed for at udøve deres virksomhed i Nederlandene gennem en filial, et agentur eller et datterselskab oprettet med dette formål for øje, men også for så vidt det kan afholde statsborgere etableret i Nederlandene fra at oprette et sådant selskab eller erhverve aktiemajoriteten i det.