ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77.

Det fremgår af fast retspraksis, at artikel 28 EF finder anvendelse på foranstaltninger, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen i Fællesskabet ( 17 ). For at en foranstaltning skal anses for at have tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, er det ikke nødvendigt at efterprøve, om en udenlandsk virksomhed faktisk er blevet forhindret i at eksportere sine varer til den pågældende medlemsstat. Det er tilstrækkeligt at fastslå, at den omtvistede foranstaltning kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, uden at det er nødvendigt at føre bevis for, at den har en mærkbar virkning på samhandelen i Unionen ( 18 ).
61.

Den belgiske regering har i alt væsentligt fremført to hovedargumenter for at vise, at den omtvistede lovgivning er forenelig med traktatbestemmelserne om de frie kapitalbevægelser, og at den sondring, den er baseret på, kan begrundes. For det første har den, med henvisning til praksis i henhold til Schumacker-dommen ( 22 ), hævdet, at den pågældende forskellige behandling afspejler en objektiv forskel mellem en hjemmehørendes og en ikke-hjemmehørendes situation. For det andet, og i snæver sammenhæng med dette argument, har den påpeget, at det i henhold til reglerne om fordelingen af beskatningskompetencen tilkommer den medlemsstat, hvor den afdøde var bosiddende — der som den eneste er i stand til at vurdere dennes fulde økonomiske stilling — at tage alle aktiver og al gæld vedrørende arven i betragtning, herunder gæld som den, der er omhandlet i denne sag.
50.

Et projekts positive indvirkninger på miljøet som dem, Madrids stadsforvaltning har fremført under den mundtlige forhandling, er som sådanne principielt ikke relevante i VVM-direktivets forstand. Formålene med direktivet — at undgå miljøbelastning (første betragtning) og at beskytte miljøet og sikre livskvalitet (tredje betragtning) — kræver ikke, at der skal foretages en vurdering, blot fordi et projekt kan forbedre miljøtilstanden betydeligt. Inden for rammerne af en undersøgelse af, om en vurdering af den miljømæssige indvirkning er nødvendig, kan forventningen om positive indvirkninger på miljøet imidlertid ikke kompensere så meget for betydelige negative indvirkninger på miljøet, at der slet ikke finder nogen vurdering sted, fordi projektet alt i alt per saldo er til fordel for miljøet.
73.

Appellanten har navnlig koncentreret sin kritik af den appellerede dom om dennes præmis 105, idet han anser denne for at være udtryk for, at Retten tillægger den skønsbeføjelse, lovgiver er tillagt, overvægt i forhold til ligebehandlingsprincippet. Præmis 105 har følgende ordlyd: »Selv om det er rigtigt, at den nye metode er økonomisk mindre gunstig i forhold til den foregående, er det ligeså rigtigt, at det som ovenfor anført i relation til efterprøvelsen af det klagepunkt, der er støttet på en tilsidesættelse af velerhvervede rettigheder, står fællesskabslovgiver frit for at ændre vedtægten ved at vedtage bestemmelser, der er mindre gunstige for de berørte tjenestemænd end de tidligere gældende, på betingelse af at der fastsættes en overgangsordning af en passende længde. Denne ret kan heller ikke begrænses under påberåbelse af princippet om lighed for så vidt angår købekraft, så meget desto mere som den overgangsordning, der er fastsat i artikel 24, stk. 2, i bilag XIII til den nye vedtægt, garanterer pensionister som appellanten en tidsubegrænset opretholdelse af den nominelle værdi af den nettopension, der blev oppebåret, før den nye vedtægt trådte i kraft […]« ( 22 ).
13.

Det følger imidlertid ikke af bestemmelsen, at medlemsstater er udelukket fra at opstille yderligere håndhævelses- og klagemuligheder. Direktivet fastslår derimod udtrykkeligt, at »[m]edlemsstaterne kan vedtage eller opretholde bestemmelser, som er gunstigere for beskyttelsen af princippet om ligebehandling end bestemmelserne i dette direktiv« ( 8 ), og at »[g]ennemførelsen af dette direktiv […] under ingen omstændigheder [berettiger] til at forringe det eksisterende beskyttelsesniveau i medlemsstaterne over for forskelsbehandling på de områder, der er omfattet af direktivet« ( 9 ). Det skal derfor i princippet afgøres i henhold til national ret, om et ligestillingsorgan som centret har søgsmålskompetence, hvis det ikke handler på vegne af en bestemt klager. Det er i henhold til direktivet muligt at vælge forskellige gennemførelsesmetoder, forudsat at enhver, der mener sig krænket, har adgang til passende retslige eller administrative instanser, og at dette også gælder for offentlige organer, som repræsenterer en skadelidt klager. Jeg er i denne henseende enig med Det Forenede Kongerige og Irland i, at direktivet ikke kræver, at medlemsstaterne skal sikre, at offentlige organer anerkendes som søgsmålsberettigede i tilfælde, hvor der ikke findes en klager, som hævder at være udsat for forskelsbehandling.
96.

Den pyramidestruktur ( 66 ), som har udviklet sig i de fleste sportsgrene ( 67 ), hjælper med til at sikre, at der tages hensyn til de særlige krav, sporten stiller, som f.eks. ensartede regler og en samlet tidsplan for konkurrencerne. Et organ som ELPA, der er den officielle repræsentant for Fédération Internationale de Motocyclisme (FIM) i Grækenland, er en del af denne pyramidestruktur. Inden for rammerne af den medbestemmelsesret, den har fået tillagt ved myndighedernes meddelelse af tilladelse til afholdelse af motorcykelvæddeløb, kan den gøre sportens interesser gældende og om nødvendigt nægte sit samtykke. Det bliver dog til misbrug, hvis den nægter sit samtykke uden at finde nogen objektiv begrundelse inden for sportens interesser, men bruger det til vilkårligt at fremme sine egne økonomiske interesser, til skade for andre udbydere, der ønsker at organisere og især at markedsføre motorcykelvæddeløb på eget ansvar.
137.

De hindringer for at gøre krav gældende mod andre, som følger af ansvarskanaliseringen i artikel III, stk. 4, i ansvarskonventionen, navnlig litra c), for så vidt angår befragteren, er forenelige med princippet om, at forureneren betaler. For det første kan der gøres krav gældende direkte mod disse personer, hvis der er tale om et skærpet ansvar, nemlig såfremt skaderne ved forureningen sker som følge af en personlig handling eller undladelse med den hensigt at forvolde sådan skade eller hensynsløst og vel vidende, at en sådan skade sandsynligvis ville blive forvoldt. For det andet har ejeren ret til regres mod dem i henhold til artikel III, stk. 5, i ansvarskonventionen. Det er således sikret, at disse personer i henhold til princippet om, at forureneren betaler, ligeledes kan pålægges omkostninger, der skyldes deres medvirken. Det skal især undersøges, om der foreligger et sådant krav, såfremt selskaber i virksomhedsgruppen Total helt eller delvis er ansvarlige for tankerulykken, således som Tribunal de grande instance har konstateret ( 85 ), og som Kommissionen samt Frankrig også mener, det er muligt.
19.

Endvidere kan man spørge, om erstatningskommissionen, der har forelagt denne anmodning om præjudiciel afgørelse for Domstolen, i det hele taget er en ret med ret til at anmode om en præjudiciel afgørelse i artikel 234 EF's forstand. I den forbindelse kan der imidlertid henvises til forslaget til afgørelse i Cowan-sagen, hvori generaladvokat Lenz med en omfattende begrundelse korrekt fastslog, at en sådan kommission må anses for en ret i artikel 234 EF's forstand ( 5 ). Han argumenterede her for, at en sådan kommission er en uafhængig instans, som har kompetence til at træffe afgørelse i tvister vedrørende ansøgninger om erstatning til ofre for forbrydelser. Den er et fast organ, der handler i henhold til lov og træffer sine afgørelser under anvendelse af retsregler, navnlig reglerne i code de procédure pénale.
24.

14. betragtning i præamblen har følgende ordlyd: »[…] ifølge Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 […] er det ved differentiering af restitutionssatsen efter destination en forudsætning for udbetaling af restitution, at der fremlægges bevis for, at produktet er blevet importeret i uforandret stand i det tredjeland eller et af de tredjelande, som restitutionen er fastsat for; hvad angår korn er det kun ved eksport til Schweiz og Liechtenstein, at der anvendes en lavere restitutionssats end den, der ellers gælder for eksport til alle tredjelande; for ikke at lægge hindringer i vejen for den overvejende del af fællesskabseksporten ved at kræve, at der fremlægges bevis for produkternes ankomst til den pågældende destination, bør det på anden måde sikres, at produkter, for hvilke der er ydet den restitution, der anvendes for »alle tredjelande«, ikke eksporteres til ovennævnte lande; med henblik herpå bør kravet om fremlæggelse af ankomstbevis fraviges i alle tilfælde, hvor eksport finder sted ad søvejen; et af myndighederne i medlemsstaterne udstedt bevis for, at produkterne har forladt Fællesskabets toldområde i et fartøj, der er egnet til søtransport, kan betragtes som tilstrækkeligt til at give denne garanti«.
144.

Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål således: »— Artikel 7 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstagerens ret til at blive boende på en medlemsstats område efter at have haft beskæftigelse dér finder ikke anvendelse på en studerende i en situation som den i sagen omtvistede, for så vidt som den studerende ikke er omfattet af nogen af de arbejdstagergrupper, der er henvist til i forordningens artikel 2. — En studerende i en situation som den i sagen omtvistede kan i princippet i værtmedlemsstaten påberåbe sig sin ret som fællesskabsarbejdstager i henhold til artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet for at opnå samme sociale fordele som en national arbejdstager med henblik på studiestøtte som den i sagen omtvistede. Det er imidlertid i sidste ende den nationale ret, der skal fastslå, om de forskellige betingelser for bibeholdelse af arbejdstagerstatus efter ansættelsens ophør faktisk er opfyldt i den pågældende sag. — Artikel 3 i Rådets direktiv 93/96/EØF af 29. oktober 1993 om opholdsret for studerende afskærer ikke en statsborger fra en medlemsstat, som lovligt har opholdt sig på en anden medlemsstats område i et vist tidsrum, fra at påberåbe sig det grundlæggende princip om ligebehandling, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, EF, for at kræve studiestøtte, således som der strides om i hovedsagen, i værtsmedlemsstaten, selv hvis vedkommendes opholdsret bygger på dette direktiv. — En medlemsstat er i henhold til artikel 12 EF, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, afskåret fra at nægte studiestøtte som den i sagen omtvistede til en studerende fra en anden medlemsstat, der ikke er erhvervsaktiv, og som allerede har haft lovligt ophold i værtsmedlemsstaten i tre år, alene med den begrundelse, at den studerende ikke har haft ophold i fem år i værtsmedlemsstaten forud for den pågældende studieperiode, hvis andre faktorer, som den studerende skal godtgøre med passende midler, angiver en væsentlig grad af integration i samfundet i værtsmedlemsstaten. — Retssikkerhedsprincippet afskærer ikke en medlemsstat fra at anvende en regel, såsom Beleidsregel af 9.5.2005, for tidligere perioder, hvis en sådan anvendelse giver den pågældende borger en gunstigere retsstilling.«
49.

Forpligtes Forbundsrepublikken Tyskland til at anerkende et kørekort, der er udstedt, selv om der som følge af en overtrædelse stadig verserer en procedure, ville det med andre ord have som konsekvens at tillade en person, som befinder sig i en potentielt farlig tilstand, at føre et motorkøretøj, at tillade denne person at unddrage sig den strafferetlige sanktion, vedkommende har pådraget sig, og at opfordre til svig.
84.

Domstolen er tidligere blevet anmodet om at afgøre, hvorvidt artikel 133, stk. 4, EF, der ikke hjemler Parlamentet nogen form for formel ret til at medvirke, og artikel 175, stk. 1, EF, der giver Parlamentet medbestemmelsesret, er forenelige, henset til forskellene i Parlamentets ret til at medvirke ( 27 ). Domstolen fastslog, at den fælles beslutningsprocedure, hvor Parlamentet i højere grad medvirker, som helhed anvendes på den kombinerede procedure. Domstolen bekræftede de to procedurers kompatibilitet med det argument, at anvendelsen af disse to hjemmelsbestemmelser ikke kan føre til en tilsidesættelse af Parlamentets rettigheder, idet anvendelsen af artikel 175 EF som hjemmel giver denne institution mulighed for at vedtage retsakten i henhold til den fælles beslutningsprocedure. Domstolen fandt derfor de to procedurer forenelige.
Rammeafgørelse 2001/220 behandler alene dette spørgsmål indirekte, idet den ikke vedrører retternes kompetencer, men de rettigheder, der tilkommer ofre for forbrydelser. Såfremt ofre imidlertid ifølge rammeafgørelsen har ret til at afgive forklaring som vidne, er det en logisk følge heraf, at det skal sikres, at nationale retter som nævnt i det præjudicielle spørgsmål kan lade offeret afgive forklaring som vidne. Henset til rammeafgørelsen, og for at kunne besvare den nationale rets spørgsmål, skal det præjudicielle spørgsmål derfor omformuleres således:

Skal artikel 2 og 3 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager fortolkes således, at ofret under en straffesag, der forfølges i henhold til subsidiær privat påtale, skal kunne bidrage til sagens beviser ved at afgive forklaring som vidne?
Direktivets artikel 3 vedrører de offentlige serviceforpligtelser, som medlemsstaterne kan pålægge el-selskaberne, og forbrugerbeskyttelsen. Denne artikels stk. 2, 3, 5 og 8 har følgende ordlyd (uddrag):

»2. Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i traktaten, særlig artikel 86, ud fra almindelig økonomisk interesse pålægge selskaber i elektricitetssektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet og klimabeskyttelse. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare, og de skal sikre EU-elektricitetsselskaber lige adgang til de nationale forbrugere. […]

3. Medlemsstaterne sikrer, at alle privatkunder og, når medlemsstaterne anser det for hensigtsmæssigt, små virksomheder, nemlig virksomheder med under 50 ansatte og en årlig omsætning eller balance på højst 10 mio. EUR, omfattes af en forsyningspligt, dvs. har ret til at få leveret elektricitet af en bestemt kvalitet til rimelige, let og klart sammenlignelige og gennemsigtige priser på deres område. […] Medlemsstaterne skal pålægge distributionsselskaberne en forpligtelse til at tilslutte kunderne til deres net i henhold til vilkår, betingelser og tariffer, som er fastlagt efter proceduren i artikel 23, stk. 2. […]

5. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at beskytte de endelige kunder og sikrer især, at der er passende sikkerhedsforanstaltninger, der beskytter sårbare kunder, herunder foranstaltninger for at hjælpe dem med at undgå afbrydelser af energiforsyningen. […] De sikrer et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, især for så vidt angår gennemsigtighed i kontraktbetingelser og -vilkår, almindelig information og ordninger for bilæggelse af tvister. Medlemsstaterne sikrer, at privilegerede kunder reelt kan skifte til en ny leverandør. Med hensyn til i de mindste privatkunder omfatter disse foranstaltninger de tiltag, der omhandles i bilag A.

[…]

8. Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende artikel 6, 7, 20 og 22, for så vidt anvendelsen retligt eller faktisk ville hindre opfyldelsen af de forpligtelser, der er pålagt elektricitetsselskaber under hensyn til almen økonomisk interesse, og for så vidt udviklingen af samhandelen ikke påvirkes i et sådant omfang, at det strider mod Fællesskabets interesse. I henhold til dette direktiv og til artikel 86 i traktaten omfatter Fællesskabets interesse bl.a. konkurrence i forbindelse med privilegerede kunder.«
96.

Endelig har den portugisiske regering fremført, at når Satakunnan forlanger et gebyr for at slette skatteydere fra informationssystemet, er der ikke tale om et journalistisk øjemed. Dette argument skal tiltrædes, hvis Satakunnan forsøger at opnå en økonomisk gevinst med gebyret, da den økonomiske gevinst så netop ikke resulterer af en formidling af informationer og tanker af offentlig interesse. Hvis formålet med gebyret derimod blot er at dække omkostningerne, udelukker dette — uanset om et sådant gebyr er lovligt — ikke i sig selv, at der er tale om et journalistisk øjemed.
21.

Appellanten i sag C-101/07 P, FNCBV, har fremsat fem anbringender til støtte for sin påstand om, at den appellerede dom ophæves, og et sjette anbringende om nedsættelse af den pålagte bøde. Appellanten har med det første anbringende gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse ved ikke at fastslå, at Kommissionen tilsidesatte retten til kontradiktion i sin klagepunktsmeddelelse. Den har med det andet anbringende gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af visse omstændigheder i forbindelse med FNB’s direktørs håndskrevne noter fra mødet den 29. november 2001 (præmis 169-174 i den appellerede dom), FNB’s næstformands interview med Vendée Agricole den 4. december 2001 (præmis 176 i den appellerede dom), en notits af 5. december 2001 fra sammenslutningen i Vendée (præmis 175-177 i den appellerede dom), en informationsnote fra FNPL, som blev sendt pr. telefax den 10. december 2001 (præmis 179 i den appellerede dom), og FNB’s direktørs håndskrevne noter fra mødet den 5. december 2001 (præmis 180 i den appellerede dom). Den har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse ved at basere sin konstatering af, at FNCBV bidrog til at forlænge aftalen af 24. oktober 2001, på en formodning. FNCBV har med sit fjerde anbringende subsidiært gjort gældende, at Retten, såfremt Domstolen skulle finde, at FNCBV tilsluttede sig forlængelsen af aftalen af 24. oktober 2001, har foretaget en urigtig retsanvendelse ved dels at betegne aftalen som konkurrencebegrænsende, dels at undlade at undersøge aftalens virkninger. FNCBV har med sit femte anbringende gjort gældende, at Retten har anvendt artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 urigtigt, idet den for det første har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at lægge FNCBV’s medlemmers omsætning til grund for kontrollen af, om der forelå en overskridelse af loftet på 10% i henhold til denne bestemmelse, og for det andet har modsagt sig selv i begrundelsen, hvor den henviste til de appellerende sammenslutningers aktive og direkte rolle i den påståede praksis, men samtidig bemærkede, at de appellerende sammenslutninger blot var et redskab for medlemmernes aktioner. Med det sjette anbringende, der sigter til, at den pålagte bøde nedsættes, har FNCBV gjort gældende, at Retten har anvendt artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 urigtigt ved at pålægge FNCBV en bøde, der udgjorde mere end 10% af sammenslutningens omsætning.
1.

I deres appelskrifter har Coop de France Bétail et Viande, tidligere Fédération nationale de la coopération bétail et viande (sag C-101/07 P), og Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles, Fédération nationale bovine, Fédération nationale des producteurs de lait og Jeunes agriculteurs (sag C-110/07 P) nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt den 13. december 2006 af Retten i Første Instans, FNCBV m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-217/03 og T-245/03, Sml. II, s. 4987), hvorved Retten dels nedsatte den bøde, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber havde pålagt dem ved beslutning 2003/600/EF af 2. april 2003 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag COMP/C.38.279/F3 — fransk oksekød) (EUT L 209, s. 12), dels i det væsentlige frifandt Kommissionen for påstandene om annullation af denne beslutning.
107.

Men hverken denne senere dato eller forholdet mellem de to kan efter min opfattelse udgøre en objektiv begrundelse for forskelsbehandling af udvalgte ansøgere. Rækkefølge og tidspunkt for ansættelse af forskellige kandidater fra en bestemt reserveliste kan afhænge af en række faktorer, der ikke er relevante for en forskelsbehandling for så vidt angår ansættelsesvilkår — f.eks. at der er en ledig stilling på budgettet eller det varsel, som en ansøger skal give ved opsigelse af sit aktuelle job. For så vidt angår spørgsmålet om velerhvervede rettigheder understregede Kommissionen særligt i retsmødet, at appellanterne ikke kunne have erhvervet ret til udnævnelse i en bestemt lønklasse inden den 1. maj 2004, idet der på dette tidspunkt skulle træffes yderligere skønsmæssige afgørelser. I denne forbindelse kan visse forhold, der tages i betragtning, endog være subjektive. Ansættelsesinstitutionen kan af forskellige bekvemmeligheds- eller præferencehensyn fremskynde eller udsætte udnævnelsen af en bestemt ansøger. Appellanterne har henvist til dokumentation for, at visse ansøgere, der allerede var midlertidigt ansatte, blev udnævnt ved en fremskyndet procedure kort inden den 1. maj 2004, hvilket ikke var muligt for så vidt angår eksterne ansøgere eller hjælpeansatte ( 34 ). Uden at jeg behøver at gennemgå dette bevis som sådan, finder jeg, at en bestemmelse, der åbner mulighed for en sådan skønsmæssig forskelsbehandling af ansøgere, som i princippet alle befinder sig i en sammenlignelig situation, ikke kan anses for at respektere ligebehandlingsprincippet.
32.

Der er i retspraksis allerede draget visse konsekvenser af denne pligt til at respektere medlemsstaternes nationale identitet, herunder den forfatningsmæssige dimension, som er pålagt Den Europæiske Union i de grundlæggende retsakter. Det fremgår ved en omhyggelig læsning af retspraksis, at en medlemsstat i visse tilfælde og naturligvis under forbehold af Domstolens efterprøvelse kan påberåbe sig hensynet til sin nationale identitet for at fravige grundlæggende bevægelsesfriheder. Den kan indledningsvis påberåbe sig dette hensyn som en legitim og selvstændig begrundelse for en undtagelse. Domstolen har nemlig udtrykkeligt anerkendt, at bevarelsen af den nationale identitet »udgør et lovligt mål, der respekteres i Fællesskabets retsorden« ( 34 ), selv om Domstolen i den konkrete sag fastslog, at fravigelsen var uforholdsmæssig, da den påberåbte interesse også kunne bevares ved hjælp af andre midler. Bevarelsen af den nationale forfatningsmæssige identitet kan også anvendes som begrundelse for, at en medlemsstat inden for visse grænser udvikler sin egen definition af begrebet legitimt hensyn, som kan begrunde en hindring af en grundlæggende bevægelsesfrihed. Domstolen har således med hensyn til en medlemsstat, der påberåbte sig princippet om beskyttelse af menneskets værdighed, der var sikret i dens nationale forfatning, for at begrænse den frie bevægelighed af tjenesteydelser, udtalt, at menneskets værdighed er beskyttet i Fællesskabets retsorden som retsgrundsætning. Domstolen anerkendte dog, at medlemsstaten har en stor frihed med hensyn til at fastlægge indholdet og rækkevidden ifølge sin opfattelse af den beskyttelse, som beror på denne grundlæggende rettighed, på sit område under hensyntagen til særlige nationale forhold ( 35 ). Som følge heraf er den omstændighed, at en medlemsstat har en opfattelse af en grundlæggende rettighed, som ikke deles af de andre medlemsstater, ikke til hinder for, at den førstnævnte medlemsstat påberåber sig denne opfattelse som begrundelse for at begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser.