I den foreliggende præjudicielle sag har Finanzgericht Düsseldorf anmodet Domstolen om at afgøre to spørgsmål vedrørende henholdsvis fortolkningen af Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145 af 13.6.1977, s. 1; i det følgende betegnet direktivet) og forholdet mellem sådan merværdiafgift og afgifter ved omsætning af fast ejendom.

Jeg skal ikke her redegøre for samtlige faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne, der er fremstillet i retsmøderapporten, hvortil jeg henviser, men blot nævne, at hovedsagen, der er anlagt af ægteparret Kerrutt mod Finanzamt, er udsprunget af pålæggelse af grunderhvervelsesafgift i anledning af en transaktion vedrørende fast ejendom, der indgår i eţ retligt indviklet, men dog tilsyneladende i Forbundsrepublikken Tyskland kurant projekt, der betegnes »Bauherrenmodell« (bygherremodel).

Af forelæggelseskendelsen og de under sagen afgivne indlæg fremgår, at projektet har følgende udformning. En byggegrund købes gennem en mandatar, i det foreliggende tilfælde et mandatarselskab, og udstykkes derefter af de forskellige mandanter, der dermed bliver samejere. Samejerne stifter et interessentskab (»Bauherrengemeinschaft«, et bygherreinteressentskab, der fremdeles repræsenteres af nævnte selskab) og interessentskabet indgår en entreprisekontrakt med en entreprenør med henblik på opførelse af et boligbyggeri på grunden og levering af de forskellige boliger, der indgår i byggeriet. Den enkelte interessent kan som det er tilfældet i den foreliggende sag gennem mandatarselskabet personligt indgå andre aftaler med andre selskaber, så som kontrakter om tilrettelæggelse af byggeriet, om udlejningsformidling, om garanti og om finansieringsformidling. Afleveringen af det færdige arbejde og levering af de forskellige boliger kan ske gennem interessentskabet eller gennem den enkelte bygherre, således at denne direkte har med vedkommende entreprenør at gøre.

Der er altså tale om en række sammenhængende og på forhånd adskilte transaktioner, der gennemføres af én og samme mandatar. Selv om udgifterne til vederlag til mandataren og de forskellige mellemmænd er betydelige, har projektet den fordel, at bygherrerne sparer tid og kræfter og kan udnytte en særlig sagkyndig mandatars erfaring. Hertil kommer en skattefordel, idet bygherren kan fradrage omkostningerne ved deltagelse i projektet i indkomstskatten.

Tvisten opstod efter den stedligt kompetente afgiftsmyndigheds (Finanzamt) afgørelse om, at sagsøgerne, ægteparret Kerrutt, skulle betale en grunderhvervelsesskat, hvis beregningsgrundlag var samtlige de af sagsøgerne betalte beløb, idet projektet i medfør af Bundesfinanzhofs praksis i afgiftssager efter Finanzamts opfattelse skulle anses for en kontraktsenhed. I Bundesfinanzhofs praksis anses de to efter hinanden afsluttede kontrakter om henholdsvis køb af grund og byggeri som indbyrdes afhængige og uden selvstændig eksistens. Der bliver tale om det, der ifølge den forelæggende ret af Bundesfinanzhof betegnes som »indre tilknytning«.

Ægteparret Kerrutt har for den forelæggende ret gjort gældende, at der er tale om særskilte transaktioner, og at det ifølge national ret kun er købet af byggegrunden, der kan pålægges grunderhvervelsesskat.

Den forelæggende ret er imidlertid nået til det resultat, at sagen kun tilsyneladende vedrører national ret, og at der også opstår spørgsmål vedrørende fællesskabsreglerne i direktivet om merværdiafgift (moms).

Spørgsmålet herom er blevet aktuelt som følge af en bestemmelse i den tyske lov om omsætningsafgifter (Umsatzsteuergesetz), nemlig dennes § 4, nr. 9, litra a), hvorefter transaktioner, for hvilke der skal betales grunderhvervelsesskat, er fritaget for moms. Den nationale ret er på baggrund heraf nået til det resultat, at den retspraksis, hvorefter hele »bygherremodellen« pålægges grunderhvervelsesafgift, må medføre, at levering af goder og tjenesteydelser fra entreprenører, byggehåndværkere, mandatarselskaber og andre mæglervirksomheder må være fritaget for moms. I forelæggelseskendelsen er det præciseret, at forbundsfinansministeriet ikke deler den opfattelse, at den omhandlede »bygherremodel« udgør en enkelt, men delelig ydelse. Den tyske regering har i sit indlæg til Domstolen oplyst, at de omhandlede ydelser ikke i praksis er fritaget selvom dette følger af lovens bestemmelser.

Den foreliggende ret har med henblik på at kunne afgøre, hvorvidt de nationale regler kan anses for at være i overensstemmelse med fællesskabsretten, stillet Domstolen to spørgsmål, der er gengivet i retsmøderapporten, og hvis indhold i hovedsagen er følgende :

1) Kan en »bygherremodel«-ydelse anses for en enkelt »levering af bygninger eller dele heraf med tilhørende jord«, jfr. artiklerne 13, B, litra g), 28, stk. 3, litra b) og bilag F, nr. 16 i direktivet, der svarer til transaktioner, for hvilke momsfritagelse ifølge direktivet er tilladt, eller er andre transaktioner end køb af grund omfattet af artikel 2, nr. 1 i direktivet, hvorefter merværdiafgift pålægges »levering af goder og tjenesteydelser, som mod vederlag foretages i indlandet af en afgiftspligtig person, der optræder i denne egenskab«? Med andre ord: er der tale om en enkelt transaktion, der ifølge direktivet er momsfritaget, eller må de omhandlede transaktioner, bortset fra grundhandelen, anses for momspligtige transaktioner i medfør af direktivets artikel 2 ?