Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 12. maj 1998. - B.S. Levez mod T.H. Jennings (Harlow Pools) Ltd. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Employment Appeal Tribunal, London - Forenede Kongerige. - Socialpolitik - Mandlige og kvindelige arbejdstagere - Ligeløn - EF-traktatens artikel 119 - Direktiv 75/117/EØF - Sanktioner i anledning af overtrædelser af forbuddet mod forskelsbehandling - Efterbetaling af vederlag - National lovgivning, der begrænser retten til efterbetaling af vederlag til et tidsrum på to år forud for sagens anlæg - tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret. - Sag C-326/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-07835



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Med de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen i denne sag, oensker Employment Appeal Tribunal i det vaesentlige oplyst, om princippet om lige loen til maend og kvinder, som fastsat i EF-traktatens artikel 119 og i direktiv 75/117/EOEF (1), er til hinder for at anvende en national processuel regel, der begraenser retten til efterbetaling af loen til et tidsrum paa to aar forud for datoen for en kvindes indgivelse af staevning i en sag, hvori princippet er blevet tilsidesat over for hende.

De relevante faellesskabsbestemmelser

2 Som bekendt kraever traktatens artikel 119, stk. 1, at medlemsstaterne gennemfoerer og derefter opretholder »princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde«.

3 I artiklen fastlaegges et princip, som »hoerer til faellesskabets grundlag«, og som kan »anvendes umiddelbart og ... saaledes for de retsundergivne affoede rettigheder, som domstolene skal beskytte« (2).

4 Direktiv 75/117 praeciserer den indholdsmaessige raekkevidde af artikel 119 ved bl.a. at fastsaette forskellige bestemmelser, der skal forbedre retsbeskyttelsen af arbejdstagere, som maatte blive udsat for en tilsidesaettelse af ligeloensprincippet.

5 Med henblik herpaa bestemmer direktivets artikel 2, at medlemsstaterne »i deres nationale retsorden [indfoerer] de noedvendige bestemmelser til, at enhver arbejdstager, der foeler sig kraenket ved tilsidesaettelse af ligeloensprincippet, kan goere sine rettigheder gaeldende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser«.

6 Direktivets artikel 6 har foelgende ordlyd: »Medlemsstaterne traeffer i overensstemmelse med deres nationale forhold og deres retssystemer de noedvendige foranstaltninger for at sikre gennemfoerelsen af ligeloensprincippet. De drager omsorg for, at der findes effektive midler, der goer det muligt at paase, at dette princip overholdes.«

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

7 Sagsoegeren i hovedsagen, B.S. Levez, begyndte i februar 1991 at arbejde hos T.H. Jennings (Harlow Pools) Ltd som leder af et »bookmaker«-agentur (»betting shop«) i Chelmsford. Hendes loen udgjorde 10 000 GBP om aaret.

8 I december 1991 afloeste B.S. Levez en mandlig arbejdstager i stillingen som leder af et agentur i Billericay, der havde vaeret ledig siden oktober 1991. Ved at give B.S. Levez en loen paa 10 800 GBP fra denne dato foregav hendes arbejdsgiver, at hun fik samme loen som hendes forgaenger, som i virkeligheden havde faaet 11 400 GBP. Loennen til sagsoegeren i hovedsagen blev foerst haevet til det sidstnaevnte beloeb med virkning fra april 1992.

9 B.S. Levez opdagede, da hun fratraadte sin stilling i marts 1993, at hun - i modstrid med arbejdsgiverens udtalelser - indtil april 1992 havde faaet en lavere loen end sin mandlige forgaenger i samme stilling. Foelgelig anlagde hun den 17. september 1993 sag ved Industrial Tribunal med det formaal at faa gennemtvunget ligeloensprincippet.

10 Dette princip er i national ret fastslaaet i Equal Pay Act 1970 (ligeloensloven), som indfoerer en lovbestemt ret for arbejdstagere til arbejdsbetingelser (herunder betingelser vedroerende loen), der er lige saa fordelagtige som dem, en ansat af modsat koen opnaar ved udfoerelse af samme arbejde, et arbejde der udtrykkeligt betragtes som tilsvarende, eller et arbejde af samme vaerdi. Section 1(1) i Equal Pay Act bestemmer, at enhver aftale om ansaettelse af en kvinde i en virksomhed i Storbritannien skal anses for at indeholde en »ligebehandlingsklausul« (3).

11 Som foelge af, at sagsoegerens arbejde var fuldstaendigt det samme som hendes forgaengers, gav Industrial Tribunal hende medhold og fastslog, at hun var berettiget til en loen paa 11 400 GBP fra ansaettelsestidspunktet i februar 1991, hvor hun begyndte sit arbejde som leder af agenturet.

12 Denne afgoerelse blev imidlertid aendret som foelge af, at arbejdsgiveren paaberaabte sig foraeldelsesfristen i Section 2(5) i Equal Pay Act, der har foelgende ordlyd:

»Kvinder kan ikke i soegsmaal vedroerende manglende overholdelse af en ligebehandlingsklausul (herunder i soegsmaal for en Industrial Tribunal) tilkendes efterbetaling af loen eller erstatning for et tidsrum, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg.«

13 Paa grundlag af denne bestemmelse fastslog Industrial Tribunal, at den tilkendte efterbetaling af loen kun kunne omfatte en periode paa to aar forud for B.S. Levez' sagsanlaeg. Resultatet blev, at hun kun var berettiget til efterbetaling af loen for tiden efter den 17. september 1991 og ikke fra februar 1991.

14 B.S. Levez indbragte denne afgoerelse for Employment Appeal Tribunal, idet hun gjorde gaeldende, at Section 2(5) i Equal Pay Act i to henseender var i strid med traktatens artikel 119, sammenholdt med artikel 2 og 6 i direktiv 75/117.

15 For det foerste gjorde hun gaeldende, at denne nationale bestemmelse - som hverken giver en domstol befoejelse til at forlaenge foraeldelsesfristen af billighedsgrunde for at sikre lige loen under hensyntagen til sagens omstaendigheder eller for at tage hensyn til arbejdsgiverens svigagtige adfaerd - ikke sikrer en fuldstaendig og effektiv beskyttelse af personer, der paaberaaber sig princippet om lige loen til maend og kvinder.

16 For det andet gjorde hun gaeldende, at toaarsfristen er mindre gunstig end de processuelle regler, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret. Saaledes kan almindelige retssager om misligholdelse af kontraktforpligtelser give anledning til efterbetaling af loen i en periode paa op til seks aar forud for sagens anlaeg. I saadanne sager har retten et vist skoen, der, om noedvendigt, giver mulighed for at tage hensyn til svig fra arbejdsgiverens side. Endvidere giver Race Relations Act 1976 (lov om forholdet mellem racer) ret til at anlaegge sag som foelge af racediskrimination med det formaal at opnaa efterbetaling af loen paa mere fordelagtige processuelle vilkaar, idet der ikke gaelder begraensninger med hensyn til det tidsrum, der kan goeres til genstand for erstatningskrav, forudsat at sagen anlaegges inden tre maaneder efter kontraktens ophoer.

17 Heroverfor har den amicus curiae, der blev udnaevnt under sagen for den nationale ret, anfoert, at den omtvistede bestemmelse, som finder anvendelse i mangel af faellesskabsbestemmelser paa omraadet, overholder betingelsen om, at soegsmaal baseret paa faellesskabsretten ikke maa vaere undergivet mindre fordelagtige regler end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret. Han goer med hensyn hertil gaeldende, at Section 2(5) i Equal Pay Act er en generel regel, som finder anvendelse paa alle soegsmaal baseret paa princippet om lige loen til maend og kvinder, uanset om disse soegsmaal er anlagt udelukkende i medfoer af Equal Pay Act, eller paa grundlag af artikel 119.

18 Selv om den forelaeggende ret erkender, at »tvisten drejer sig om et relativt beskedent beloeb, som B.S. Levez har fremsat krav om for perioden fra den 18. februar 1991 til den 17. september 1991«, finder retten, at »[d]et principielle spoergsmaal derimod [er] vigtigt. Saafremt B.S. Levez faar medhold, kan det faa vidtgaaende betydning for en lang raekke andre sager« (4). Retten har derfor forelagt foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»1) Er det foreneligt med faellesskabsretten i forbindelse med et krav om lige loen for samme arbejde uden forskelsbehandling paa grundlag af koen at anvende en national retsregel, som begraenser den paagaeldendes ret til efterbetaling af loen eller til erstatning som foelge af tilsidesaettelse af ligeloensprincippet til et tidsrum paa to aar forud for sagens anlaeg, naar

a) den nationale retsregel finder anvendelse paa alle krav om lige loen uden forskelsbehandling paa grundlag af koen, men ikke paa andre krav,

b) bestemmelser, som i denne henseende er mere gunstige for de paagaeldende, finder anvendelse paa andre krav paa det arbejdsretlige omraade, herunder krav vedroerende misligholdelse af ansaettelseskontrakter, ulige loen paa grund af racediskrimination, ulovlige loenindeholdelser og forskelsbehandling paa grundlag af koen vedroerende andre forhold end loen,

c) den nationale ret under ingen omstaendigheder har kompetence til at forlaenge tidsrummet paa to aar, end ikke i tilfaelde, hvor den paagaeldende har fremsat sit krav for sent, fordi hendes arbejdsgiver forsaetligt har givet hende urigtige oplysninger om loenniveauet for maend, der udfoerer arbejde svarende til hendes?

2) Henset til Domstolens faste praksis, hvorefter rettigheder, som bestaar i medfoer af faellesskabsrettens direkte virkning, skal udoeves paa de betingelser, som er fastsat i den nationale retsorden, idet det bl.a. forudsaettes, at disse betingelser ikke er mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret - hvorledes skal begrebet 'tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret', da fortolkes, naar der er tale om et krav om lige loen i tilfaelde, hvor betingelserne i den nationale lovgivning til gennemfoerelse af ligeloensprincippet adskiller sig fra betingelserne i anden national lovgivning paa det arbejdsretlige omraade, herunder lovgivning vedroerende misligholdelse af ansaettelseskontrakter, ulige loen paa grund af racediskrimination, ulovlige loenindeholdelser og forskelsbehandling paa grundlag af koen vedroerende andre forhold end loen?«

Besvarelsen af spoergsmaalene

Indledning

19 Som Employment Appeal Tribunal naevner i det andet spoergsmaal, har Domstolen til stadighed fastslaaet, at hvor der ikke er foretaget en harmonisering paa faellesskabsplan, tilkommer det hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning medfoerer for borgerne.

20 Denne selvstaendighed i processuelle spoergsmaal er dog undergivet to begraensninger.

21 For det foerste maa de nationale processuelle regler, der goer det muligt at gennemfoere de rettigheder, som foelger af faellesskabsretten, ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret.

22 For det andet maa disse processuelle regler heller ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til faellesskabets retsorden (5).

23 Den foerste begraensning kan betegnes som »aekvivalensprincippet« eller »ikke-diskriminationsprincippet«, mens den anden kan betegnes som »effektivitetsprincippet« (6).

24 Denne sag giver Domstolen lejlighed til at praecisere anvendelsesomraadet for hver af disse to begraensninger, idet effektivitetsprincippet udgoer grundlaget for den forelaeggende rets formulering af spoergsmaal 1, saerligt af spoergsmaal 1 c), mens aekvivalensprincippet klart er indeholdt i spoergsmaal 2, selv om det ogsaa i vidt omfang er indeholdt i spoergsmaal 1.

25 Som foelge af den betydning, som den forelaeggende ret tillaegger spoergsmaalet om, hvorvidt en sammenligning af forskellige typer af retssager er det rette grundlag for at afgoere, om aekvivalensprincippet er overholdt, og af hensyn til den begrundelse og den argumentation, som jeg vil foreslaa Domstolen, vil jeg foerst tage stilling til dette spoergsmaal. Derefter vil jeg saerligt behandle spoergsmaal 1.

kvivalensprincippet

26 Ifoelge dette princip skal nationale retsmidler stilles til raadighed for faellesskabsretten »uden forskelsbehandling«. Hermed menes, at udoevelse af en ret i henhold til faellesskabsretten gennem det nationale retssystem ikke maa undergives strengere betingelser (f.eks. i relation til tidsfrister, betingelser for tilbagesoegning og bevisregler) end udoevelse af en tilsvarende rent national ret.

27 Det afgoerende spoergsmaal i den foreliggende sag er, om de nationale processuelle regler, der er foreskrevet i Section 2(5) i Equal Pay Act, og som finder anvendelse paa et krav med udgangspunkt i faellesskabsretten om lige loen til kvindelige og mandlige arbejdstagere for det samme arbejde - som fastsat i traktatens artikel 119 og direktiv 75/117 - ikke er mindre gunstige end andre processuelle regler, der gaelder for tilsvarende rettigheder i den nationale retsorden.

28 Foerst skal disse tilsvarende rent nationale rettigheder identificeres.

29 Derfor anmodes Domstolen saerligt om at praecisere begrebet »tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret« set i forhold til et soegsmaal, der, som det her omhandlede, vedroerer efterbetaling af loen stoettet paa princippet om ikke-diskrimination, som det er foreskrevet i og beskyttet af traktatens artikel 119 og direktiv 75/117, med henblik paa anvendelsen af aekvivalensprincippet.

30 Selv om det i nogle sager ikke giver anledning til saerlige vanskeligheder at identificere »tilsvarende« nationale soegsmaal, er det i andre sager afgoerende at fastlaegge et sammenligningsgrundlag, og dette indebaerer praktisk talt en stillingtagen af politisk karakter.

31 Jo videre afgraensningen er af de typer af nationale soegsmaal, som skal sammenlignes med den retssag, der er anlagt med det formaal at udoeve en rettighed efter faellesskabsretten, i jo videre omfang stiller man sig positiv over for udoevelsen af denne ret.

32 Generaladvokat Mancini, der skulle tage stilling til samme problematik, formulerede den som foelger i sit forslag til afgoerelse i San Georgio-sagen (7): »Hvilke forhold kan der laegges vaegt paa for at afgoere, om der er lighed, og det derfor er forbudt at behandle sagsforholdene forskelligt?« Han valgte under hensyntagen til sagens konkrete omstaendigheder en vid opfattelse af aekvivalens- eller ikke-diskriminationsprincippet: »Jeg skal foerst bemaerke, at forbudet mod forskelsbehandling er en alment gaeldende faellesskabsretlig grundsaetning, hvorfor der maa gaas meget forsigtigt til vaerks, hvis forbudet skal afsvaekkes ved at undergive det visse begraensninger.«

33 Senere har generaladvokat Jacobs i sit forslag til afgoerelse i BP Soupergaz-sagen, jf. ovenfor, henvist til de vanskeligheder, der kan vaere forbundet med en saadan fremgangsmaade (8): »Efter min opfattelse er det ufornoedent at gaa ind paa en vanskelig, og ret kunstig, droeftelse af, hvad der maa anses for sammenlignelige krav efter national ret.«

34 Domstolen har ikke anlagt en fortolkning, der gaar imod generaladvokaternes, naar dette problem er opstaaet, idet loesningen heraf er blevet overladt til den nationale domstol. Domstolen har generelt udtalt, at »... det i princippet tilkommer de nationale retter at undersoege, om de processuelle regler, der i national ret skal sikre, at de rettigheder, borgerne har i henhold til faellesskabsretten ... er i overensstemmelse med aekvivalensprincippet ...« (9).

35 Selv om Domstolen anerkender den forelaeggende rets kompetence, har den alligevel oensket at give retten visse retningslinjer.

36 Dommen i Palmisani-sagen, a.st., vedroerte en national regel, der for enhver retssag om krav paa erstatning som foelge af forsinket gennemfoerelse af et direktiv fastsatte en praeklusiv frist paa et aar fra gennemfoerelsen af de paagaeldende interne retsforskrifter. For at bestemme, om en saadan fristregel var forenelig med princippet om overensstemmelse med de betingelser, der gaelder i tilsvarende nationale sager, udpegede den forelaeggende ret tre typer af processuelle regler, der kunne betragtes som »tilsvarende« (10).

Domstolen fandt, at soegsmaal paa grundlag af national ret, der forfulgte samme »formaal« (11), eller et »analogt formaal«, som de soegsmaal, der gennemfoerer en rettighed i henhold til faellesskabsretten, skal betragtes som tilsvarende.

Paa dette grundlag udtalte Domstolen, at »... den almindelige ordning vedroerende erstatningsansvar uden for kontrakt ... som helhed har samme formaal som den ordning, der er indfoert ved [den omtvistede bestemmelse]« (12). Domstolen tilfoejede ikke desto mindre: »For at det kan fastslaas, at de to ordninger er sammenlignelige, maa det imidlertid ogsaa undersoeges, hvilke vaesentlige momenter der kendetegner den nationale ordning, der henvises til ...«. Domstolen overlod det dog til den nationale ret at foretage denne undersoegelse.

37 Jeg vil foreslaa Domstolen at foelge den samme argumentation i den foreliggende sag.

38 Det skal saaledes foerst og fremmest fremhaeves, at det i princippet tilkommer den nationale ret at sikre overholdelsen af aekvivalensprincippet. Det er denne ret, der skal identificere de »tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret« i forhold til soegsmaal anlagt af en kvindelig arbejdstager med det formaal at faa efterbetalt loen, der skal betales som foelge af tilsidesaettelse af en ligebehandlingsklausul.

39 Det er dog muligt at angive visse kriterier, der kan tjene som vejledning for den forelaeggende ret, naar den skal fastlaegge de nationale processuelle regler, der kan sammenlignes med den regel, der er fastsat i Equal Pay Act.

Betydningen af begrebet »tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret«

40 Forskellige sammenligningskriterier er blevet foreslaaet under den nationale retssag, og de er ogsaa fremfoert for Domstolen (13).

41 Saaledes goer Det Forenede Kongeriges regering, som ogsaa amicus curia for Employment Appeal Tribunal, gaeldende, at »et krav, der stoettes paa Equal Pay Act - med henblik paa ikke-diskriminationsbetingelsen - er en form for soegsmaal paa grundlag af national ret, som kan sammenlignes med et soegsmaal, der er baseret paa artikel 119« (14).

42 Hermed haevder regeringen reelt, at der skal foretages en sammenligning mellem paa den ene side de processuelle regler, der gaelder i en sag, der er baseret paa ligeloensprincippet uden forskelsbehandling paa grundlag af koen, saaledes som det er forudset og beskyttet paa faellesskabsniveau, og paa den anden side de regler, der gaelder i en sag baseret paa det samme princip, som det er forudset og beskyttet i national ret.

43 Uanset hvor ligetil denne tankegang kan forekomme, saa forudsaetter den, at to principper om lige loen uden forskelsbehandling paa grundlag af koen kan eksistere samtidigt paa to forskellige niveauer, dvs. dels paa nationalt plan, dels paa faellesskabsplan. Men dette er naturligvis ikke tilfaeldet. Den beskyttelse, der er fastsat i Equal Pay Act, og den, som arbejdstagerne kan paaberaabe sig i henhold til artikel 119 og i den forbindelse ogsaa direktiv 75/117, er kun udtryk for ét og samme princip.

44 Beviset herfor er i oevrigt, at Equal Pay Act i virkeligheden - som ogsaa Det Forenede Kongeriges regering anerkender (15) - udgoer den bindende nationale lovgivning, der gennemfoerer direktiv 75/117, hvorved princippet i traktatens artikel 119 er ivaerksat.

45 Det kan ikke foere til andet resultat, at Equal Pay Act blev vedtaget i 1970 og altsaa forud for Det Forenede Kongeriges tiltraedelse af Faellesskabet og forud for direktivets vedtagelse. Da direktiv 75/117 blev udstedt, udgjorde Equal Pay Act ikke desto mindre den lovgivning, som gjorde det muligt for Det Forenede Kongerige at overholde forpligtelserne i henhold til direktivet, uden det var noedvendigt at vedtage ny lovgivning for at gennemfoere direktivet i national ret. Den forelaeggende ret goer i oevrigt opmaerksom paa, at loven blev »... aendret igen i 1983 for at efterkomme traktatens artikel 119, navnlig hvad angaar krav vedroerende arbejde af samme vaerdi« (16). Equal Pay Act udgoer derfor klart den nationale foranstaltning til gennemfoerelse af det faellesskabsretlige princip om ikke-diskrimination paa grundlag af koen for saa vidt angaar loen.

46 Det foelger heraf, at sager anlagt i henhold til Equal Pay Act ogsaa anlaegges i henhold til den foranstaltning, som gennemfoerer direktiv 75/117 i national ret, og som ivaerksaetter det princip om ikke-diskrimination, der er udtrykt i traktatens artikel 119.

47 Derfor er sager, som anlaegges efter henholdsvis Equal Pay Act og traktatens artikel 119, ikke kun tilsvarende, som Det Forenede Kongeriges regering haevder, men identiske sager, dvs. de udgoer en og samme soegsmaalstype.

48 Det forhold at der ikke kan sondres mellem de to soegsmaalstyper, betyder, at det ikke med rette kan haevdes, at aekvivalensprincippet er overholdt, fordi de samme processuelle regler - nemlig tidsfristen Section 2(5) i Equal Pay Act - finder anvendelse paa to sammenlignelige soegsmaal, hvoraf det ene stoettes paa en ret udledt af faellesskabsretten, mens det andet stoettes paa national ret. Det er helt i overensstemmelse hermed, som ogsaa den nationale ret henviser til i spoergsmaal 1 a), at »den omhandlede nationale retsregel finder anvendelse paa alle krav om lige loen uden forskelsbehandling paa grundlag af koen«.

49 Dette sammenligningsgrundlag kan derfor ikke accepteres.

50 Det Forenede Kongeriges regering har endvidere foreslaaet en anden tilgangsvinkel end den, som jeg netop har afvist. Den kan benaevnes »transversal« forstaaet paa den maade, at den sammenligner de processuelle regler, som gaelder i denne sag, med dem, der anvendes i andre sager, som har til formaal generelt at gennemfoere princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for andre retsomraader, f.eks. social sikring. Med formuleringen af Employment Appeal Tribunal's spoergsmaal henvises der ogsaa til den beskyttelse, der gives i Sex Discrimination Act 1975 (lov om forskelsbehandling paa grundlag af koen), som gennemfoerer direktiv 76/207/EOEF om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (17) i national ret.

51 Denne sammenligning forekommer mig heller ikke at vaere rammende i denne sag. Forholdet er igen det, at de andre processuelle regler, der gaelder i sager, som stoettes paa princippet om ligebehandling af maend og kvinder vedroerende andre forhold end loen, heller ikke i det vaesentlige sondrer mellem sager stoettet paa national ret, og sager, der stoettes paa en ret udledt af faellesskabsretten. Der er ogsaa her tale om samme ret, som er baseret paa faellesskabsretten og gennemfoert i national ret.

52 Den franske regering og Kommissionen har, som sagsoegeren i hovedsagen, gjort gaeldende, at hvis der skal foretages en sammenligning, er det nationale retsomraade, der naermest svarer til beskyttelsen ifoelge Equal Pay Act, den beskyttelse, der er foreskrevet i Race Relations Act 1976 (18).

53 Selv om dette anbringende ikke er helt ubegrundet, og det ligeledes er »transversalt«, idet det ikke fokuserer paa et bestemt retsomraade, men derimod tager udgangspunkt i den videst mulige fortolkning af et princip - det almindelige princip om ikke-diskrimination - som kan gaelde inden for alle retsomraader, kan det efter min opfattelse ikke tiltraedes i denne sag.

54 Det maa erkendes, at man ifoelge kriterierne i Domstolens dom i Palmisani-sagen, jf. ovenfor, kan antage, at sager stoettet paa Equal Pay Act og Race Relations Act har et sammenligneligt formaal. I begge sagskategorier paaberaaber klageren sig princippet om ikke-diskrimination, enten begrundet i koen eller race.

55 Heroverfor bemaerkes foerst, at det relevante kriterium ganske vist er det almindelige princip om ikke-diskrimination, men at det ikke ses, hvorfor sammenligningsgrundlaget skal begraenses til anvendelsen af princippet i forbindelse med race. Princippet om ikke-diskrimination har mange anvendelsesomraader, som ogsaa er beskyttet og almindeligvis tages i betragtning paa nationalt plan. Dette gaelder - for blot at naevne nogle eksempler - nationalitet, koen, religion, handicap, alder ... Hvorfor saa kun basere sammenligningen paa et af disse anvendelsesomraader?

56 For det andet og vigtigere frygter jeg, at argumentationen stoettes paa et forkert grundlag. Hvis man accepterer at foelge en »transversal« fremgangsmaade i den form, der er foreslaaet af den franske regering og Kommissionen, og til en vis grad i den form, der er foreslaaet af Det Forenede Kongeriges regering, jf. ovenfor, forekommer det mig, at tyngdepunktet i det foreliggende problem vil blive forskudt.

57 Paa dette stadium under den nationale retssag er det centrale spoergsmaal for Employment Appeal Tribunal ikke laengere, om B.S. Levez har vaeret udsat for forskelsbehandling. Dette spoergsmaal har den nationale ret allerede afgjort. Det, der skal afgoeres, er alene, om de nationale processuelle regler, der er anvendelige i denne sag, giver mulighed for genoprejsning i tilfaelde af forskelsbehandling i henhold til faellesskabsretten paa lige fod med et tilsvarende tilfaelde i henhold til national ret. Hvis man sammenligner det »resultat«, der foelger af forskelsbehandling paa grundlag af koen, med det, der foelger af forskelsbehandling, der bygger paa race, vil man fortsat basere argumentationen paa, at spoergsmaalet om forskelsbehandling er det centrale i den af sagsoegeren anlagte sag.

58 Dette er dog ikke laengere tilfaeldet.

59 B.S. Levez soeger med den her anlagte sag at opnaa et helt konkret resultat og ikke blot en konstatering af, at hun har vaeret udsat for forskelsbehandling. Den forudgaaende konstatering af den forskelsbehandling, som hun har vaeret udsat for, har kun tjent som middel til stoette for det resultat, hun vil opnaa.

60 Den af B.S. Levez anlagte retssag vedroerer da ogsaa efterbetaling af loen. Dette krav om efterbetaling har retten givet hende medhold i som foelge tilsidesaettelsen af den ligebehandlingsklausul, der i henhold til Equal Pay Act er indeholdt i ansaettelseskontrakten. Det er imidlertid ikke vanskeligt at forestille sig andre begrundelser for, at en arbejdstager kan have ret til efterbetaling af loen.

61 Det forekommer mig, at det netop er saadanne andre forhold, der kan danne grundlag for et krav om efterbetaling af loen, som er de mest velegnede til at udgoere et passende sammenligningsgrundlag.

62 Det drejer sig saaledes om at sammenligne en sag som den foreliggende, der er anlagt med det formaal at opnaa efterbetaling af loen paa grundlag af det faellesskabsretlige princip om lige loen til mandlige og kvindelige arbejdstager, med andre sager vedroerende krav paa efterbetaling af loen, der ikke har hjemmel i faellesskabsretten, men derimod stoettes paa et grundlag der er fastsat og beskyttet i den nationale retsorden, navnlig indenfor arbejdsretten.

63 Lad os forestille os et eksempel med en mand, som ifoelge sin ansaettelseskontrakt skal have en loen, der til dels beregnes paa grundlag af det indtjente overskud, idet han modtager en fast loen, som forhoejes med en maanedlig bonus, hvis stoerrelse afhaenger af hans resultater. Hvis hans arbejdsgiver ikke betaler ham denne bonus, der er en del af hans loen, har han mulighed for at anlaegge sag med paastand om efterbetaling af loenbeloeb, der ikke skal betales som foelge af en tilsidesaettelse af ligeloensprincippet, men derimod som foelge af arbejdsgiverens manglende overholdelse af forpligtelser, der foelger af arbejdskontrakten.

64 Det er i denne forbindelse ogsaa relevant at henvise til Race Relations Act, som ogsaa Kommissionen og den franske regering har foreslaaet. En mand, der anlaegger sag for at opnaa efterbetaling af loen, som skal betales som foelge af forskelsbehandling paa grundlag af race, vil ligeledes befinde sig i en situation, der er sammenlignelig med det eksempel, som jeg netop har beskrevet.

65 Saaledes vil jeg under de i sagen foreliggende omstaendigheder mene, at den situation, der kommer taettest paa B.S. Levez' situation, er den, hvor en arbejdstager anlaegger sag for at opnaa efterbetaling af loen. I stedet for en »transversal« sammenligning forekommer det mig, at en »vertikal« sammenligning - dvs. inden for arbejdsretsomraadet - med andre lignende sager anlagt for at opnaa efterbetaling af loen, er den mest hensigtsmaessige.

66 Domstolens praksis stoetter i oevrigt denne opfattelse.

67 Saaledes udtalte Domstolen i sin dom i sagen Gillespie m.fl. (19), med henvisning til det forhold, at kvindelige arbejdstagere under barselsorlov »ligesom enhver anden arbejdstager« fortsatte med at vaere knyttet til deres arbejdsgiver gennem en kontrakt eller et arbejdsforhold, at disse kvinder skulle nyde godt af en loenforhoejelse indtraadt foer eller under denne periode. Hermed opfattede Domstolen problemstillingen »vertikalt«, dvs. baseret paa arbejdsretten og specielt paa ansaettelseskontrakten, og ikke »transversalt« med udgangspunkt i en forskelsbehandling paa grundlag af koen. Domstolen fastslog, at sagsoegerne i hovedsagen, ligesom deres kollegaer, skulle nyde godt af de omtvistede loenforhoejelser, fordi de var arbejdstagere, som havde faaet deres rettigheder tilsidesat, men ikke fordi de var kvinder, der havde vaeret udsat for forskelsbehandling.

68 I lighed hermed fandt Domstolen i dommen i Draehmpaehl-sagen (20), at aekvivalensprincippet, under hensyn til sagens omstaendigheder, ikke var overholdt. Dette resultat naaede den frem til efter en sammenligning af de omtvistede nationale bestemmelser, der fastsatte et saerligt loft for den samlede godtgoerelse, der kunne opnaas i tilfaelde af forskelsbehandling paa grundlag af koen i forbindelse med ansaettelse, med »andre civil- og arbejdsretlige nationale bestemmelser«, som ikke fastsatte en saadan begraensning.

69 Derfor er det min vurdering, at begrebet »tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret« set i forhold til en sag om efterbetaling af loen, der bygger paa det faellesskabsretlige princip om ikke-diskrimination paa grundlag af koen i ved udfoerelse af tilsvarende arbejde, skal omfatte en sag anlagt for at opnaa efterbetaling af loen paa grundlag af nationale, saerligt arbejdsretlige, bestemmelser.

70 Det er med henvisning til tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret - i denne forstand - at det derefter skal afgoeres, om de processuelle regler, der finder anvendelse i et saadant soegsmaal, ikke er mere gunstige end dem, der i henhold til Section 2(5) i Equal Pay Act er fastsat i national ret for udoevelse af rettigheder, der foelger af faellesskabsretten.

Spoergsmaalet om betingelserne er »mere gunstige« for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret

71 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen og af selve de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, at den begraensning, der er fastsat i Equal Pay Act, ikke gaelder for noget andet krav. I spoergsmaal 1 a) henvises der da ogsaa til det forhold, at »den nationale retsregel finder anvendelse paa alle krav om lige loen uden forskelsbehandling paa grundlag af koen, men ikke paa andre krav«.

72 Det er ikke min opgave paa dette stadium at foretage en sammenligning mellem de forskellige processuelle regler, der finder anvendelse paa sager anlagt for at opnaa efterbetaling af loen, for at efterproeve rigtigheden af rettens udtalelse. Det maa tilkomme den forelaeggende ret, som kender de processuelle regler, der gaelder i nationale retssager, at efterproeve, at tilsvarende soegsmaal ikke behandles forskelligt, alt efter om de har deres retsgrundlag i en forskelsbehandling paa grundlag af koen, der er beskyttet paa faellesskabsniveau, eller i et andet grundlag, der er forskelligt fra traktatens artikel 119.

73 Det er tilstraekkeligt at naevne, at selv om det er rigtigt, at en processuel regel, som den her omhandlede umiddelbart kan forekomme mindre gunstig end en processuel regel, som giver mulighed for at lade den periode, hvori loennen kan kraeves efterbetalt gaa seks aar tilbage fra tidspunktet for sagens anlaeg (21), eller saa meget mere en anden processuel bestemmelse, som slet ikke foreskriver en saadan tidsfrist (22), der finder anvendelse paa tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret, finder jeg ikke, at der her er tale om det eneste forhold, der skal tages i betragtning.

74 Det er saaledes oplyst i sagsakterne, at sager anlagt i henhold til Equal Pay Act i andre sammenhaenge kan vaere undergivet frister, der er mere gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret.

75 Saaledes gaelder der for et soegsmaal som det, der er anlagt af sagsoegeren i hovedsagen, ikke nogen soegsmaalsfrist, mens andre tilsvarende nationale soegsmaal i almindelighed skal anlaegges inden tre maaneder efter arbejdsforholdets ophoer (23), eller efter den racediskriminerende handling (24).

76 Dog maa det haves i erindring, at selv om disse andre soegsmaalstyper forekommer at vaere omfattet af strengere tidsfrister end det her omhandlede soegsmaal, ser det imidlertid ud til at den ret, der skal anvende disse fristregler, har kompetence til at forlaenge fristerne, en kompetence som tilsyneladende ikke er anerkendt i Equal Pay Act.

77 Jeg gentager, at jeg ikke her behandler spoergsmaalet om, hvorvidt tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret er underlagt en mere gunstig behandling, hvilket forudsaetter et indgaaende kendskab til de nationale processuelle regler og deres anvendelse i praksis i de nationale retter. Jeg oensker blot at understrege, at hvis den forelaeggende ret ikke blot maatte naa frem til, at soegsmaal stoettet paa Equal Pay Act - i modsaetning til andre tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret - ikke kan foere til efterbetaling af loen, der vedroerer et tidsrum, der ligger mere end to aar forud for datoen for sagens anlaeg, men ogsaa at fristen for sagsanlaeg kun tilsyneladende er mere gunstig end i andre sager, idet retten i disse andre sager er kompetent til at indroemme en forlaengelse, maa det konkluderes, at princippet om aekvivalens mellem sager, der stoettes paa en rettighed i henhold til faellesskabsretten, og sager der stoettes paa en rettighed i henhold til national ret, ikke er respekteret.

78 Derfor konkluderer jeg, som svar paa det andet spoergsmaal, at faellesskabsretten og saerligt traktatens artikel 119 er til hinder for at anvende en national processuel regel, der alene omfatter soegsmaal anlagt for at opnaa efterbetaling af loen stoettet paa princippet om lige loen til mandlige og kvindelige arbejdstagere for samme arbejde, hvis denne regel er mindre gunstig end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret, som er anlagt for at opnaa efterbetaling af loen, og som saerligt er stoettet paa nationale arbejdsretlige bestemmelser.

Om effektivitetsprincippet og den nationale rets kompetence

79 Indledningsvis bemaerkes, at den forelaeggende ret kun skal tage stilling til sagens andet hovedproblem, som saerligt er omhandlet i det foerste spoergsmaal, hvis den paa grundlag af de ovenfor angivne kriterier finder, at den kan anvende den omtvistede nationale bestemmelse uden at tilsidesaette aekvivalensprincippet. I saa fald skal retten ogsaa tage stilling til, om den anden begraensning, der efter Domstolens praksis opstilles med hensyn til medlemsstaternes selvstaendighed paa det processuelle omraade, er overholdt.

Hvis Employment Appeal Tribunal derimod - paa grundlag af de ovenfor anfoerte kriterier og i lyset af Domstolens praksis (25) - finder, at den skal undlade at anvende den omtvistede bestemmelse, fordi den er uforenelig med faellesskabsretten, vil spoergsmaalet om, hvorvidt effektivitetsprincippet er overholdt, ikke opstaa.

80 Jeg vil saaledes overlade anvendelsen af effektivitetsprincippet til den nationale ret og i det foelgende behandle det andet spoergsmaal.

81 Det foerste spoergsmaal, der er forelagt Domstolen (26), bestaar i realiteten af to spoergsmaal. Domstolen anmodes i det vaesentlige om at fastslaa, om der er grund til at antage, at fastsaettelsen af en frist som den, der fremgaar af Section 2(2) i Equal Pay Act, goer det umuligt at udoeve rettigheder, der tillaegges i henhold til faellesskabsretten - dvs. om en saadan regel respekterer effektivitetsprincippet - saerligt naar fristen ikke kan forlaenges af den kompetente ret, selv ikke i tilfaelde, hvor arbejdsgiveren handler svigagtigt - dvs. i dette tilfaelde, om den nationale ret har et skoen.

82 Effektivitetsprincippet begraenser som bekendt anvendelsesomraadet for princippet om, at medlemsstaterne handler selvstaendigt i processuelle spoergsmaal, men dog er undergivet den begraensning, at reglerne for nationale soegsmaal ikke i praksis maa goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden.

83 Domstolens faste praksis er blevet udtrykt saaledes: »Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt en frist ... [i form af en praeklusiv soegsmaalsfrist] er forenelig med faellesskabsrettens effektivitetsprincip, maa det fastslaas, at en fastsaettelse af rimelige praeklusive soegsmaalsfrister i princippet opfylder dette krav, for saa vidt som den er udtryk for det grundlaeggende retssikkerhedsprincip ...« (27). Domstolen har begrundet reglen med »... noedvendigheden af at undgaa, at forvaltningsretlige afgoerelser vil kunne anfaegtes i det uendelige« (28).

84 I tiden efter afsigelsen af Steenhorst-Neerings-dommen har Domstolen overfoert denne praksis vedroerende soegsmaalsfrister for nationale retter til tilfaelde af den type, der foreligger i denne sag, hvor en national retsregel begraenser den periode, for hvilken tilbagesoegning kan finde sted. Domstolen har udtalt, at en saadan regel ikke »... griber ind i ... borgernes egentlige ret til for en national retsinstans at paaberaabe sig [faellesskabsretten]. Den begraenser kun ansoegninger om at faa tilkendt den omtvistede ydelse med tilbagevirkende gyldighed« (29).

85 Domstolen bekraeftede dette standpunkt i sin dom i Johnson-sagen (30), hvori den udtalte, at »[en] bestemmelse, der alene begraenser den periode forud for indgivelsen af ansoegningen, for hvilken der kan opnaas efterbetaling af ydelser, ikke indebaerer, at det i praksis er umuligt for borgere, der paaberaaber sig faellesskabsretten, at haevde krav«.

86 Som i de naevnte sager er der i den foreliggende sag tale om en national »... bestemmelse, som ikke udelukker en haevdelse af krav, men som alene begraenser den periode forud for indgivelsen af ansoegningen, for hvilken der kan opnaas efterbetaling ...« (31).

87 Section 2(5) i Equal Pay Act har da heller ikke forhindret B.S. Levez i at stoette ret paa faellesskabsretten, men dens virkning har vaeret ensbetydende med en begraensning af den periode, for hvilken hun har kunnet opnaa efterbetaling af skyldig loen.

88 Den omtvistede nationale regel maa ifoelge Domstolens praksis antages ikke i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden.

89 Paa grund af sagens faktiske omstaendigheder forekommer denne konklusion imidlertid ikke at vaere holdbar.

90 Det forhold, som man ikke kan undgaa at bemaerke, er, at dommene i sagerne Steenhorst-Neerings, Johnson og Alonso-Pérez, jf. ovenfor, vedroerte efterbetaling af sociale sikringsydelser (32). Der var i hver sag mere praecist tale om en »... national bestemmelse, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af en ansoegning om [en social] ydelse ...« (33).

91 Den af Domstolen valgte loesning tager derfor uundgaaeligt hensyn til det formaal, der forfoelges paa nationalt plan ved indfoerelsen af en saadan regel inden for rammerne af socialpolitikken. Domstolen udtalte, at en saadan processuel regel »... er i samklang med god forvaltningsskik, navnlig med muligheden for at kunne kontrollere, om de berettigede opfyldte betingelserne for retten til en ydelse ... Denne bestemmelse er ogsaa i samklang med noedvendigheden af at bevare den oekonomiske ligevaegt i en ordning, hvor de ansoegninger, som i et bestemt aar er indsendt af de forsikrede, i princippet skal vaere daekket af de bidrag, der i det paagaeldende aar er indbetalt« (34).

92 Det er klart, at den omtvistede bestemmelse i Equal Pay Act ikke forfoelger de samme formaal. Det drejer sig snarere om, som det ogsaa erkendes af Det Forenede Kongeriges regering, at »... undgaa, at retterne anmodes om at traeffe afgoerelse i sager om aeldre krav« (35). Paa nationalt plan er den omtvistede frist saaledes begrundet i et oenske om at tilskynde klagerne til at udvise den fornoedne omhu med det formaal at goere deres rettigheder gaeldende saa tidligt som muligt.

93 Derfor bestaar det formaal, der forfoelges med den omtvistede frist, ikke laengere, naar der - som i denne sag - er tale om svigagtige forhold.

94 Det kan ikke goeres gaeldende over for B.S. Levez, at hun skulle have anlagt sag til varetagelse af sine rettigheder endnu hurtigere end hun gjorde, hvis hun ville have undgaaet, at hun ikke kunne oppebaere hele den efterbetaling, som hun havde ret til, naar begrundelsen for hendes forsinkelse med sagsanlaegget skyldtes det forhold, at hendes arbejdsgiver havde holdt hende i uvidenhed om den forskelsbehandling, som hun var udsat for (36).

95 I B.S. Levez' tilfaelde medfoerer en streng anvendelse af begraensningen i henhold til Section 2(5) i Equal Pay Act ikke betydelige oekonomiske konsekvenser, idet hun »kun« mister efterbetalingen for perioden fra februar 1991 til september 1991. Der kan imidlertid opstaa situationer, hvor de oekonomiske konsekvenser af anvendelsen af en saadan regel kan vaere meget stoerre (37). Der kan ogsaa taenkes situationer, hvor en streng anvendelse af denne regel kan forhindre visse arbejdstagere, der udsaettes for svig fra deres arbejdsgivers side, i at oppebaere nogen som helst efterbetaling (38).

96 Dette foerer mig frem til den konklusion, at selv om en regel som den omtvistede ikke i sig selv goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve en rettighed, der er tillagt i henhold til Faellesskabets retsorden, vil en manglede fleksibilitet i forbindelse med reglens anvendelse, der goer det muligt at tage hensyn til saerlige omstaendigheder, f.eks. en arbejdsgivers svig, kunne vaere ensbetydende med en tilsidesaettelse af effektivitetsprincippet.

97 Jeg vil derfor mene, at saafremt fastsaettelsen af en frist som den, der er fastsat i Section 2(5) i Equal Pay Act, ikke i sig selv kan kritiseres, vil det forhold, at det er umuligt for den nationale ret at gennemfoere reglen lempeligt for at tage hensyn til en sags saerlige omstaendigheder og forlaenge den fastsatte frist, have den virkning, at det i praksis goeres umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at gennemfoere en ret i henhold til faellesskabsretten.

98 Endvidere fremgaar det af oplysningerne i forelaeggelseskendelsen, at Employment Appeal Tribunal i modsaetning hertil antager at have kompetence til at forlaenge en frist i forbindelse med gennemfoerelsen af de processuelle regler, der finder anvendelse paa tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret. Hvis det faktisk er muligt for en ret i en sag, der vedroerer efterbetaling af loen paa grundlag af nationale bestemmelser, navnlig af arbejdsretlig karakter, at tage hensyn til omstaendigheder som f.eks. en arbejdsgivers svigagtige forhold og dermed at aendre den gaeldende frist, skal den samme mulighed bestaa i naervaerende sag, hvis det skal undgaas, at aekvivalensprincippet bliver tilsidesat.

99 Jeg maa herefter konkludere, at det forhold, at den nationale ret er udelukket fra at tage hensyn til de saerlige omstaendigheder i denne sag, der kan begrunde, at sagsoegeren i hovedsagen har anlagt sin sag for sent - for derved at forlaenge det tidsrum, for hvilket der i henhold til Section 2(5) i Equal Pay Act kan fremsaettes krav - kan vaere i strid med det faellesskabsretlige effektivitetsprincip og tillige med aekvivalensprincippet.

Forslag til afgoerelse

100 Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Employment Appeal Tribunal forelagte spoergsmaal som foelger:

»1) Faellesskabsretten og saerligt EF-traktatens artikel 119 er til hinder for at anvende en national processuel regel i en sag vedroerende efterbetaling af loen baseret paa princippet om lige loen til mandlige og kvindelige arbejdstagere for samme arbejde, naar reglen begraenser det tidsrum forud for sagens anlaeg, for hvilket efterbetaling kan opnaas, og den er mindre gunstig end de regler, der gaelder for tilsvarende krav paa grundlag af national ret vedroerende efterbetaling af loen stoettet paa nationale bestemmelser og saerligt arbejdsretlige bestemmelser.

2) Faellesskabsretten og saerligt traktatens artikel 119 er ligeledes til hinder for at anvende en saadan national processuel regel, saafremt den nationale ret ved anvendelsen heraf ikke kan tage hensyn til saerlige omstaendigheder, der kan begrunde, at sagen er anlagt for sent, for at forlaenge den fastsatte tidsfrist.«

(1) - Raadets direktiv af 10.2.1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19).

(2) - Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne, Sml. s. 455, praemis 12 og 24.

(3) - Sagsoegeren i hovedsagen har i sit skriftlige indlaeg (fodnote 4) oplyst, at alle de bestemmelser i Equal Pay Act, som henviser til kvinder, finder tilsvarende anvendelse paa maend.

(4) - S. 5 i den danske oversaettelse af forelaeggelseskendelsen.

(5) - Jf. saerlig domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, praemis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, praemis 13, dom af 27.2.1980, sag 68/79, Just, Sml. s. 501, praemis 25, af 9.11.1983, sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, praemis 12, af 25.7.1991, sag C-208/90, Emmott, Sml. I, s. 4269, praemis 16, af 6.7.1995, sag C-62/93, BP Soupergaz, Sml. I, s. 1883, af 2.12.1997, sag C-188/95, Fantask m.fl., Sml. I, s. 6783, praemis 47, og af 11.12.1997, sag C-246/96, Magorrian og Cunningham, Sml. I, s. 7153, praemis 37.

(6) - Jf. de tilsvarende betegnelser, der er benyttet for de to begraensninger, der finder anvendelse ved henvisning til nationale erstatningsregler i sager om medlemsstaternes erstatningsansvar, i Domstolens dom af 10.7.1997, sag C-261/95, Palmisani, Sml. s. 4025, praemis 27.

(7) - Punkt 11, s. 3633, paa s. 3633 f.

(8) - Punkt 58.

(9) - Jf. praemis 33 i dommen i Palmisani-sagen, a.st.

(10) - A.st., praemis 32.

(11) - A.st., praemis 34.

(12) - A.st., praemis 38.

(13) - Disse forskellige kriterier er i oevrigt naevnt i punkt b) i den forelaeggende rets foerste spoergsmaal og i slutningen af det andet spoergsmaal.

(14) - Punkt 3.3 i regeringens skriftlige indlaeg.

(15) - Regeringen anfoerer i punkt 3.6 i sit skriftlige indlaeg, at »... paa det tidspunkt, hvor Det Forenede Kongerige tilsluttede sig Faellesskaberne i 1973, var der allerede vedtaget en lov med et bestemt ikrafttraedelsestidspunkt ... som indfoerte en ret til lige loen uden forskelsbehandling paa grundlag af koen«. Regeringen anfoerer videre i sit indlaeg, at »... bestemmelserne i Equal Pay Act ... paa ansaettelsesomraadet svarer til rettighederne i henhold til faellesskabsretten som fastsat dels i artikel 119, dels i direktivet om lige loen«.

(16) - S. 13 i den danske oversaettelse af forelaeggelseskendelsen.

(17) - Raadets direktiv af 9.2.1976 (EFT L 39, s. 40).

(18) - Loven udgoer i Det Forenede Kongerige en beskyttelse mod racediskrimination i ansaettelsesforhold. Den omfatter forskelsbehandling paa grundlag af hudfarve, race, nationalitet eller etnisk eller national oprindelse.

(19) - Dom af 13.2.1996, sag C-342/93, Sml. I, s. 475, praemis 21 og 22.

(20) - Dom af 22.4.199, sag C-180/95, Sml. I, s. 2195, praemis 28 og 41.

(21) - Denne frist paa seks aar er den begraensning, der i henhold til Section 5 i Limitation Act 1980 (lov om foraeldelse) finder anvendelse i national ret paa krav vedroerende misligholdelse af forpligtelser i henhold til en ansaettelseskontrakt (s. 8 og s. 13 f. i den danske oversaettelse af forelaeggelseskendelsen). Fristen for indgivelse af staevning i en saadan sag loeber fra dagen for den haendelse, som begrunder soegsmaalet (s. 11 i den danske oversaettelse af forelaeggelseskendelsen).

(22) - I sager stoettet paa Race Relations Act af 1976 gaelder der tilsyneladende ingen begraensning med hensyn til det tidsrum, hvori loen kan kraeves efterbetalt, dog forudsat at sagen anlaegges inden tre maaneder efter kontraktens ophoer (s. 12 i den danske oversaettelse af forelaeggelseskendelsen).

(23) - Det Forenede Kongeriges regering giver i punkt 3.34 i sit skriftlige indlaeg foelgende oplysninger: For krav vedroerende misligholdelse af ansaettelseskontrakter, som henhoerer under Industrial Tribunal's kompetence, er tidsfristen fastsat i Section 7 i Industrial Tribunals Extension of Jurisdiction (England and Wales) Order 1994 og i Section 7 i Industrial Tribunals Extension of Jurisdiction (Scotland) Order 1994.

(24) - Jf. Section 68(1) og (7) i Race Relations Act 1976.

(25) - Saerligt Domstolens dom i af 9.3.1978, sag 106/77, Simmenthal, Sml. 1978, s. 629.

(26) - Det drejer sig i realiteten om spoergsmaal 1 c), idet de forhold, der naevnes i spoergsmaal 1 a) og 1 b), er omfattet af spoergsmaal 2.

(27) - Jf. dommen i Palmisani-sagen, a.st., praemis 28. Jf. ogsaa dommene i sagerne Rewe (praemis 5), Comet (praemis 17) og San Giorgio (praemis 12), a.st.

(28) - Dom af 27.10.1993, sag C-338/91, Steenhorst-Neerings, Sml. I, s. 5475, praemis 22.

(29) - A.st., praemis 21.

(30) - Dom af 6.12.1994, sag C-410/92, Sml. I, s. 5483, praemis 23. Jf. ogsaa dom af 23.11.1995, sag C-394/93, Alonso-Pérez, Sml. I, s. 4101, praemis 30.

(31) - Jf. Johnson-dommen, a.st., praemis 30.

(32) - De foerste to domme vedroerte saerligt anvendelsen af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19.12.1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT L 6, s. 24). Dommen i Alonso-Pérez-sagen vedroerte Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (EFT L 149, s. 2).

(33) - Jf. Steenhorst-Neerings-dommen, a.st., praemis 16.

(34) - A.st., praemis 23.

(35) - Punkt 1.3 i regeringens skriftlige indlaeg.

(36) - Hvis hun i stedet for at anlaegge sag i september 1993 havde taget dette skridt i februar 1993, kunne hun have opnaaet fuld efterbetaling af den loen, som hun havde krav paa. Dette kunne hun imidlertid ikke, idet hun da endnu ikke vidste, at hun var blevet udsat for en forskelsbehandling.

(37) - Som eksempel kan naevnes, at en kvinde, i samme situation som B.S. Levez, udsaettes for forskelsbehandling med hensyn til loen, som ikke kun holdes skjult for hende af hendes arbejdsgiver i lidt over to aar, men gennem hele femten aar. En streng anvendelse af den omtvistede bestemmelse vil vaere ensbetydende med, at der hoejst kan efterbetales loen for de to sidste aar forud for afsloeringen af forskelsbehandlingen, uden at efterbetaling af loen for de forudgaaende tretten aar nogensinde kan finde sted.

(38) - Saaledes forholder det sig i den situation, hvor en kvinde udsaettes for forskelsbehandling med hensyn til loen gennem flere aar, men gennem de to sidste aar forud for sit sagsanlaeg endelig opnaar en loen uden forskelsbehandling. Hvis hun foerst faar kendskab til den forskelsbehandling, som hun har vaeret udsat for, efter de to aars forloeb, og selv hvis hun straks anlaegger sag, vil en streng anvendelse af den omtvistede regel have den virkning, at ingen efterbetaling kan finde sted, selv om forskelsbehandlingen er blevet konstateret.