ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne — plantesundhedsbeskyttelse — direktiv 77/93 — indførsel til Fællesskabet af planter med oprindelse i tredjelande, der er undergivet særlige krav — særlige krav, som ikke kan overholdes på andre steder end oprindelsesstedet — passende oprindelsesmærke påført planternes emballage — myndigheder med kompetence til at udstede plantesundhedscertifikater — oprindelseslandets myndigheder — (Rådets direktiv 77/93, som ændret ved direktiv 91/683, 92/103 og 98/2, bilag IV, del A, kapitel I, punkt 16.1-16.4)

Sammendrag

Direktiv 77/93 om foranstaltninger mod indslæbning i Fællesskabet af skadegørere på planter eller planteprodukter og mod deres spredning inden for Fællesskabet, som navnlig ændret ved direktiv 91/683, 92/103 og 98/2, skal fortolkes således, at det særlige krav i punkt 16.1 i bilag IV, del A, kapitel I, til det nævnte direktiv om, at planternes emballage skal forsynes med et passende oprindelsesmærke, kun kan opfyldes i de pågældende planters oprindelsesland.

For så vidt som påsætningen af et passende oprindelsesmærke kan fritage eksportøren for kravene om en officiel konstatering i oprindelseslandet i henhold til punkt 16.2-16.4 i det førnævnte kapitel I, vil det nemlig være paradoksalt, hvis et sådant mærke, som har til formål at garantere for produkternes oprindelse, kan udstedes et andet sted end i oprindelseslandet, efter at planterne er blevet eksporteret. Den omstændighed, at punkt 16.1 foreskriver, at emballagen skal forsynes med et sådant mærke, bekræfter i sig selv, at dette krav skal opfyldes første gang produkterne bliver emballeret med henblik på forsendelse, altså nødvendigvis før de bliver transporteret til et andet tredjeland end oprindelseslandet.

Desuden udelukker den omstændighed, at påsætningen af mærket fritager eksportøren for kravene om officiel konstatering i henhold til nævnte punkt 16.2-16.4, at planteproducenten selv kan påsætte mærket uden nogen form for medvirken af de myndigheder, der har kompetence til at foretage den officielle konstatering.

Denne fortolkning af punkt 16.1 anfægtes ikke af de ændringer af punkt 16.2-16.3, som blev indført med direktiv 98/2, og som tilsigtede at gøre den officielle konstatering obligatorisk i alle tilfælde, indbefattet tilfælde, hvor oprindelsestredjelandet er anerkendt som værende fri for de pågældende skadegørere.

Det plantesundhedscertifikat, som kræves ved indførsel til Fællesskabet af planterne, skal følgelig udstedes i nævnte planters oprindelsesland af dette lands kompetente myndigheder eller under disse myndigheders tilsyn.

(jf. præmis 60, 61, 66, 67 og 75 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Ansvar uden for kontrakt — betingelser — retsstridighed — tab — årsagsforbindelse — ikke muligt at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne — undtagelser — fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse aftaler eller som udtrykkeligt og præcist henviser til dem — domstolskontrol — udelukket før udløbet af en rimelig frist for Fællesskabet til at efterkomme WTO-bestemmelserne — (EF-traktaten, art. 178 (nu art. 235 EF), og art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

Sammendrag

Fællesskabets ansvar uden for kontrakt i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, forudsætter opfyldelse af en række betingelser, nemlig at den adfærd, som fællesskabsinstitutionerne hævdes at have udvist, er retsstridig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem institutionens adfærd og det påberåbte tab. Efter deres karakter og opbygning udgør WTO-aftalerne imidlertid principielt ikke regler, på grundlag af hvilke Domstolen prøver lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter. Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Domstolen at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

I hvert fald kan Fællesskabets retsinstanser ikke inden udløbet af den frist på 15 måneder, der er indrømmet Fællesskabet til opfyldelse af dets forpligtelser i henhold til WTO-bestemmelserne, uden helt at ophæve virkningen af, at der er indrømmet den rimelige frist for at efterkomme WTO-tvistbilæggelsesorganets henstillinger eller afgørelser, som er foreskrevet inden for rammerne af den ved WTO-aftalerne indførte ordning for bilæggelse af tvister, foretage en sådan legalitetsprøvelse, navnlig ikke under en erstatningssag i henhold til traktatens artikel 178.

(jf. præmis 54-56 og 65)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist — (Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål — Kommissionens søgsmålsret — skønsmæssig udøvelse — (Art. 226 EF)

3. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — traktatbrud — begrundelse med henvisning til den nationale retsorden — ulovlig — (Art. 226 EF)

Sammendrag

1. Under en sag i medfør af artikel 226 EF må spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse.

(jf. præmis 15)

2. I den ordning, der er oprettet ved artikel 226 EF, har det forhold, at vedtagelsen af en gennemførelsesforanstaltning vedrørende et direktiv er nært forestående, ingen betydning og kan ikke fratage Kommissionen enhver retlig interesse i at anlægge en traktatbrudssag, idet det er Kommissionen, der skønner, om det er passende at anlægge en sådan sag eller ikke.

(jf. præmis 17)

3. En medlemsstat kan ikke påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser og frister, der følger af et direktiv, ikke overholdes.

(jf. præmis 18)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik — mandlige og kvindelige arbejdstagere — adgang til beskæftigelse samt arbejdsvilkår — ligebehandling — offentligt ansattes mulighed for ved opnåelse af en vis alder at blive omfattet af en ordning om deltidsbeskæftigelse — udelukkelse fra deltidsbeskæftigelse af de lønmodtagere, som ikke i de sidste fem år har været fuldtidsbeskæftiget i mindst tre år — udelukkelse, som næsten udelukkende berører kvinder — indirekte forskelsbehandling — ulovligt, når ikke der findes objektive hensyn — (Rådets direktiv 76/207, art. 2, stk. 1, og art. 5, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal fortolkes således, at disse er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse kun kan tildeles en tjenestemand, der i de sidste fem år før påbegyndelsen af deltidsbeskæftigelsen sammenlagt har været fuldtidsbeskæftiget i mindst tre år, når væsentligt flere kvinder end mænd er deltidsbeskæftigede og således udelukket fra aldersbetinget deltidsbeskæftigelse i henhold til denne bestemmelse, medmindre bestemmelsen er begrundet ud fra objektive kriterier, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.

I den forbindelse tilkommer det den nationale ret at afgøre, om dette er tilfældet ved at efterprøve, om de mål, der forfølges med den omhandlede bestemmelse, under hensyn til samtlige relevante momenter og til muligheden for at nå de pågældende mål med andre midler, fremstår, som om de intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, og om denne bestemmelse, som middel til at nå bestemte mål, kan bidrage til at virkeliggøre dem. Generelle udsagn om den pågældende ordnings egnethed til at fremme ansættelse er hverken tilstrækkelige til at godtgøre, at formålet med den anfægtede bestemmelse intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, eller til at støtte den konklusion, at der var rimelig grund til at antage, at de valgte midler er eller kunne være egnede til at opfylde dette formål.

Desuden kan en national bestemmelse, som risikerer at afholde arbejdstagere fra at acceptere deltidsbeskæftigelse, fordi disse ikke længere efterfølgende eventuelt vil kunne blive omfattet af den aldersbetingede deltidsordning, ikke umiddelbart anses for at være et egnet eller hensigtsmæssigt middel, hvorved målet om at lette arbejdsmarkedet kan nås.

Endelig gælder, at selv om budgetmæssige hensyn kan være afgørende for en medlemsstats socialpolitiske valg og påvirke arten og omfanget af de socialsikringsforanstaltninger, staten ønsker at træffe, udgør de imidlertid ikke i sig selv et mål for socialpolitikken og kan derfor ikke begrunde en forskelsbehandling på grundlag af køn.

(jf. præmis 58, 64-66 og 74 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret — principper — grundlæggende rettigheder — forbud mod forskelsbehandling på grundlag af køn — betingelse for, at Fællesskabets retsakter er lovlige

2. Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — læger — direktiv 86/457 og 93/16 — særlig uddannelse til alment praktiserende læge — krav om et vist antal perioder med heltidsuddannelse — bedømmelse i lyset af princippet om forbud mod indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn — lovligt — (Rådets direktiv 76/207, direktiv 86/457, art. 5, stk. 1, og direktiv 93/16, art. 34, stk. 1)

Sammendrag

1. Overholdelse af forbuddet mod indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, der hører til de grundrettigheder, som omfattes af fællesskabsrettens generelle principper, som Domstolen skal sikre overholdt, er en betingelse for, at enhver retsakt, der vedtages af Fællesskabets institutioner, er lovlig.

(jf. præmis 25 og 28 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 5, stk. 1, i direktiv 86/457 om en særlig uddannelse til alment praktiserende læge og artikel 34, stk. 1, i direktiv 93/16 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, hvorefter deltidsuddannelse til alment praktiserende læge skal omfatte et vist antal perioder med heltidsuddannelse, er ikke uforenelige med forbuddet mod indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn som omhandlet i direktiv 76/207.

Såfremt et sådant krav faktisk navnlig er til skade for kvinder i forhold til mænd, må det imidlertid anses for begrundet i objektive faktorer, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, idet fællesskabslovgiver således med rimelighed kunne finde, at kravet gør det muligt for lægen at erhverve den nødvendige erfaring ved at følge patienternes sygdomme, som de kan udvikle sig over tid, samt at opsamle tilstrækkelig erfaring med forskellige situationer, der særligt kan forekomme i en almen medicinsk praksis.

(jf. præmis 35, 40 og 42 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fælles handelspolitik – foranstaltninger med henblik på at forhindre markedsføring af varemærkeforfalskede og piratkopierede varer – forordning nr. 3295/94 – anvendelsesområde – varer under ekstern forsendelse – omfattet

(Rådets forordning nr. 3295/94, art. 2 og 11)

2. Institutionernes retsakter – forordninger – medlemsstaternes gennemførelse – forpligtelse til at fortolke national ret i overensstemmelse med fællesskabsretten – grænser – princippet om lovhjemmel for strafansvar og straf

Sammendrag

1. Artikel 11 i forordning nr. 3295/94 om fastsættelse af visse foranstaltninger i forbindelse med indførsel i Fællesskabet og udførsel og genudførsel fra Fællesskabet af varer, der krænker visse former for intellektuel ejendomsret, som ændret ved forordning nr. 241/1999, pålægger medlemsstaterne at fastsætte sanktioner i tilfælde af overtrædelse af forbuddet i forordningens artikel 2 mod at lade varemærkeforfalskede varer overgå til fri omsætning, udføre, genudføre, eller lade dem omfatte af suspensionsproceduren. Disse bestemmelser finder anvendelse på varer, der er i transit mellem to stater, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, og som foreløbigt tages i bevaring i en medlemsstat af denne stats toldmyndigheder.

(jf. præmis 55 og 64 samt domskonkl. 1)

2. Forpligtelsen til at fortolke national ret i overensstemmelse med fællesskabsrettens ordlyd og formål for at fremkalde det resultat, der er foreskrevet ved fællesskabsretten, kan ikke i sig selv og uafhængigt af en lov vedtaget af en medlemsstat skabe eller skærpe strafansvaret for en erhvervsdrivende, der har tilsidesat forskrifterne i en fællesskabsforordning.

Denne forpligtelse finder nemlig sine grænser i de almindelige retsgrundsætninger, der er en integrerende del af fællesskabsretten, herunder retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod loves tilbagevirkende gyldighed. Navnlig princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, således som det er fastslået i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der er en almindelig fællesskabsretlig grundsætning, som er fælles for medlemsstaternes forfatningsmæssige traditioner, forbyder, at der kan pålægges en strafferetlig sanktion for en adfærd, der ikke er forbudt i henhold til en national bestemmelse, selv i det tilfælde hvor denne bestemmelse er i strid med fællesskabsretten.

(jf. præmis 61, 63 og 64 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser — advokater — direktiv 77/249 − advokatudgifter, som betales af den part, der har tabt retssagen − retspraksis, hvorefter betalingen af udgifter til advokater etableret i en andre medlemsstater ikke kan overstige de tariffer, der gælder for indenlandske advokater − lovlig − erstatning af udgifter til en lokal advokat udelukket i et tilfælde, hvor der er pligt til at handle i forbindelse med en sådan advokat − ulovlig — (Art. 49 EF og 50 EF; Rådets direktiv 77/249, art. 4)

Sammendrag

Artikel 49 EF og 50 EF samt direktiv 77/249 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters frie udveksling af tjenesteydelser skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en regel, der er opstillet i en medlemsstats retspraksis, hvorefter den tabende part i en retssag ikke skal erstatte den vindende parts udgifter til ydelser præsteret af en advokat etableret i en anden medlemsstat, i det omfang de overstiger de udgifter, som ville være påført vedkommende part, hvis denne havde været repræsenteret af en indenlandsk advokat.

Bortset fra betingelser om bopæl eller medlemskab af en faglig organisation, som fastsat i direktivets artikel 4, vil alle andre betingelser og regler, som gælder i værtsstaten, kunne anvendes på grænseoverskridende advokatydelser. Erstatningen af udgifter til en advokat etableret i en medlemsstat kan således ligeledes undergives de regler, der finder anvendelse på advokater etableret i en anden medlemsstat.

Artikel 49 EF og direktiv 77/249 skal imidlertid fortolkes således, at de er til hinder for en regel, der er opstillet i en medlemsstats retspraksis, hvorefter den part, der har vundet en retssag, under hvilken parten var repræsenteret ved en advokat etableret i en anden medlemsstat, ikke, ud over udgifterne til denne advokat, af den tabende part kan få erstattet udgifter til en advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, når der i den pågældende nationale lovgivning stilles krav om, at en sådan forbindelsesadvokat er nødvendig for den første advokat.

Pligten til at anvende en advokat, som har møderet for den ret, der skal behandle sagen, indebærer derimod, at udgifterne til denne advokat er nødvendige for, at den pågældende part kan være korrekt repræsenteret ved retten. En generel regel om, at disse udgifter ikke indgår i det beløb, der skal erstattes af den tabende part, vil straffe den vindende part, hvilket vil indebære, at borgerne i høj grad vil afholde sig fra at anvende advokater etableret i andre medlemsstater. Dette vil således hindre den frie udveksling af tjenesteydelser fra disse advokater og vil påvirke den harmonisering af sektoren, som er påbegyndt med direktivet.

(jf. præmis 29-31, 39 og 41 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser — restriktioner — skattelovgivning — beskatning af gevinster fra lotterier — fritagelse, der alene gælder for gevinster fra lotterier, der afholdes i den pågældende medlemsstat — ulovlig — (Art. 49 EF)

Sammendrag

Artikel 49 EF er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter gevinster fra lotterier, der afholdes i andre medlemsstater, anses for skattepligtig indkomst for vinderen ved skatteansættelsen, hvorimod gevinster fra lotterier, der afholdes i den pågældende medlemsstat, er skattefrie.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — anerkendelse af eksamens- og kvalifikationsbeviser — universitetsundervisning, som udbydes i en medlemsstat af en uddannelsesinstitution, der har indgået en aftale med et universitet etableret i en anden medlemsstat — første medlemsstats nægtelse af at anerkende eksamensbeviser, som dette universitet udsteder for nævnte undervisning — ulovlig — (Art. 43 EF)

Sammendrag

Artikel 43 EF er til hinder for en administrativ praksis, hvorefter eksamensbeviser for videregående universitetsstudier, der er udstedt af et universitet i en medlemsstat, ikke kan anerkendes i en anden medlemsstat, såfremt den undervisning, der er givet med henblik på erhvervelsen af disse eksamensbeviser, er blevet udbudt i sidstnævnte medlemsstat af en anden uddannelsesinstitution i henhold til en aftale, der er indgået mellem de to institutioner.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — afgiftspligtige personer — personer, der leverer tjenesteydelser til staten i et arbejdstager-arbejdsgiverforhold — ikke omfattet — leverandør, der er uvidende om arbejdstager-arbejdsgiverforholdet — udstedelse af en faktura, hvorpå der er anført et beløb som merværdiafgift — beløb, der ikke skal anses for merværdiafgift — (Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 1, og art. 4, stk. 1 og 4)

2. Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — berigtigelse af urigtigt faktureret afgift — beløb, der er anført som merværdiafgift på en faktura som følge af en fejl med hensyn til afgiftspålæggelsen af den leverede ydelse — tilbagebetaling af beløbet ikke i strid med artikel 21, nr. 1, litra c), i direktiv 77/388 — [Rådets direktiv 77/388, art. 21, nr. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Et beløb, der er anført som merværdiafgift på en faktura, udstedt af en person, der leverer tjenesteydelser til staten, skal ikke anses for merværdiafgift i det tilfælde, hvor denne person fejlagtigt er af den opfattelse, at han leverer tjenesteydelserne som selvstændig erhvervsdrivende, skønt der i realiteten foreligger et arbejdstager-arbejdsgiverforhold.

En sådan person er ikke afgiftspligtig i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, i sjette direktiv 77/388, og de tjenester, han udfører, pålægges derfor ikke afgift i henhold til artikel 2, nr. 1.

(jf. præmis 40 og 42 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 21, nr. 1, litra c), i sjette direktiv 77/388, hvorefter der skal svares merværdiafgift, hvis den anføres på en faktura eller et dokument, der tjener som faktura, er ikke til hinder for tilbagebetaling af et beløb, der fejlagtigt er anført som merværdiafgift på en faktura eller et dokument, der tjener som faktura, når de pågældende tjenesteydelser ikke pålægges merværdiafgift, og det fakturerede beløb derfor ikke kan anses for merværdiafgift.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne — næringsdeklaration af levnedsmidler — direktiv 90/496 — referencetidspunkt med henblik på fastsættelsen af næringsværdien af levnedsmidler — mindsteholdbarhedsfrist — tilladt — fastsættelse af tilladte forskelle mellem den deklarerede værdi og den værdi, der konstateres ved offentlig kontrol — medlemsstaternes kompetence — [Rådets direktiv 90/496, art. 1, stk. 4, litra k), og art. 6, stk. 8]

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — næringsdeklaration af levnedsmidler — direktiv 90/496 — tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af proportionalitetsprincippet — foreligger ikke — [Rådets direktiv 90/496, art. 1, stk. 4, litra k), og art. 6, stk. 8]

Sammendrag

1. Artikel 1, stk. 4, litra k), og artikel 6, stk. 8, i direktiv 90/496 om næringsdeklaration af levnedsmidler skal fortolkes således, at værdien af et næringsstof, såsom vitamin C, som angives på et levnedsmiddel efter en analyse foretaget af producenten, kan svare til den værdi, som levnedsmidlet indeholder på tidspunktet for mindsteholdbarhedsfristens udløb, og således, at fastsættelsen af de tilladte forskelle mellem den deklarerede værdi og den værdi, der konstateres ved en offentlig kontrol, på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin henhører under medlemsstaternes kompetence.

(jf. præmis 41 og domskonkl. 1)

2. Gyldigheden af direktiv 90/496 om næringsdeklaration af levnedsmidler anfægtes ikke af den omstændighed, at nævnte direktivs artikel 1, stk. 4, litra k), og artikel 6, stk. 8, hverken indeholder præcise oplysninger om det referencetidspunkt, der skal tages i betragtning ved afgørelsen af gennemsnitsværdien af et næringsstof, der er indeholdt i et levnedsmiddel, eller om grænserne for de tilladte forskelle mellem den deklarerede værdi og den værdi, der konstateres ved offentlig kontrol.

Langt fra at tilsidesætte princippet om retssikkerhed har fællesskabslovgiver nemlig for det første i overensstemmelse med artikel 249, stk. 3, EF fastsat det resultat, der skal nås, nemlig at gøre det muligt for forbrugeren at vælge en passende kost ved blandt andet at have adgang til deklarationer af gennemsnitsværdier, der bedst repræsenterer den mængde næringsstof, som det pågældende levnedsmiddel indeholder, og som er fastsat under hensyn til forskellige faktorer, samtidig med, at spørgsmålet om form og midler overlades de kompetente nationale myndigheder med henblik på realisering af dette formål. Ved for det andet på denne måde at overlade en skønsmæssig kompetence til de nationale myndigheder for så vidt angår definitionen af referencetidspunktet med henblik på beregning af gennemsnitsværdien og de tilladte forskelle mellem den deklarerede værdi og den værdi, der konstateres ved offentlig kontrol, indebærer direktivets artikel 1, stk. 4, litra k), og artikel 6, stk. 8, ikke urimelige eller uforholdsmæssige hindringer for levnedsmiddelproducenters aktiviteter.

(jf. præmis 47-49 og domskonkl. 2)