Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 19. september 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - SOCIAL SIKRING - SYGESIKRINGSBIDRAG TRUKKET I TILLAEGSPENSIONSYDELSER ELLER ANDRE TILLAEGSYDELSER TIL LOVBESTEMTE ALDERS-, ARBEJDSOPHOERS- ELLER EFTERLADTEPENSIONER - PERSONER BOSAT I EN ANDEN MEDLEMSSTAT END BELGIEN. - SAG C-253/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-00531



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Som i sag C-57/90 (1) er der her tale om tilsidesaettelse af princippet - som danner grundlaget for forordning nr. 3 og de til afloesning heraf senere udstedte forordninger - om anvendelse af én medlemsstats lovgivning og om parallelisme mellem bidragene til sygesikringsordningen og de ydelser, der udbetales gennem denne.

2. Kommissionen har gjort gaeldende, at Kongeriget Belgien har tilsidesat dette princip, idet det tilbageholder bidrag med henblik paa finansieringen af den almindelige sygeforsikringsordning i supplerende pensionsydelser eller andre ydelser, der kan ligestilles med alders-, arbejdsophoers- eller efterladtepension, der udbetales til personer, som i henhold til faellesskabsretten er omfattet af sygesikringsordningen i en anden medlemsstat.

3. Jeg skal straks bemaerke, at de omtvistede bestemmelser oprindelig blev anvendt generelt. Anvendelsesomraadet blev foerst begraenset efter Domstolens dom i sag 275/83 (2), hvori Domstolen fastslog, at Kongeriget Belgien havde undladt at opfylde sine forpligtelser efter EOEF-Traktaten, idet det foretog tilbageholdelse af bidrag i de efter lovgivningen udbetalte alders- og efterladtepensioner til EF-borgere, der var bosat i en anden medlemsstat. I den foreliggende sag begraenses Kommissionens klagepunkter til de ovenfor under punkt 2 naevnte ydelser.

4. Jeg skal ogsaa henlede opmaerksomheden paa, at det heller ikke i den foreliggende sag er bestridt, at de ydelser, hvori bidragene tilbageholdes, ikke er omfattet af det saglige anvendelsesomraade for forordning (EOEF) nr. 1408/71 (3), da der er tale om ydelser udbetalt i henhold til overenskomster, saaledes at forordningens artikel 33 ikke umiddelbart finder anvendelse. Ifoelge artikel 33 er den institution i en medlemsstat, som det paahviler at udbetale en pension eller rente, kun befoejet til at foretage tilbageholdelse af bidrag i pensionen eller renten, saafremt en institution i den naevnte medlemsstat skal baere udgifterne ved de ydelser, der udbetales i medfoer af artikel 27, 28, 28a, 29, 31 og 32.

5. For at tage stilling til de argumenter, der er fremfoert under retsforhandlingerne, skal jeg fremsaette foelgende betragtninger:

6. 1. Ogsaa i den foreliggende sag har sagsoegte indledningsvis rejst tvivl om, hvorvidt det af Kommissionen paaberaabte princip eksisterer, da det ikke er fastsat i nogen faellesskabsbestemmelse.

7. Jeg skal ikke opholde mig laenge ved dette punkt, idet jeg blot skal henvise til mit forslag til afgoerelse i sag C-57/90, hvor jeg udtalte mig udtoemmende om det af Kommissionen paaberaabte princip, som Domstolen har fastsat paa grundlag af faellesskabsretlige bestemmelser. For at tage stilling til et konkret argument, der er fremfoert i den foreliggende sag, er det saaledes irrelevant, at et saadant princip ikke ogsaa finder stoette i medlemsstaternes nationale retssystemer.

8. Jeg skal blot tilfoeje, at det er forkert - som sagsoegte i denne sammenhaeng - at haevde, at hvis et saadant princip eksisterede, ville det ikke have noget formaal at omtale det i artikel 13 i forordning nr. 1408/71, og at forordningens artikel 33 saa ogsaa ville vaere meningsloes. Naturligvis kan det ikke af den udtrykkelige omtale af det naevnte princip i forbindelse med de vaesentligste tilfaelde udledes, at princippet bortset fra disse tilfaelde er helt uden betydning, og man kan da slet ikke naa til et saadant resultat paa grundlag af artikel 33, som kun naevner pension eller rente, idet det naeppe er muligt i forordning nr. 1408/71 at omtale tilbageholdelse i ydelser, som slet ikke er omfattet af forordningens saglige anvendelsesomraade.

9. 2. Sagsoegte har - ligesom sagsoegte i sag C-57/90 - henvist til den saerlige karakter af den omtvistede tilbageholdelse (solidaritetsbidrag, skattelignende afgift) og yderligere anfoert, at der er det saerlige ved tilbageholdelsen, at den ikke skal foretages, saafremt den samlede indkomst er lavere end en bestemt graense, og at forsoergerbyrder ogsaa spiller en rolle (dvs. elementer, som er uden betydning paa socialsikringsomraadet, men derimod typiske i skatteretlig henseende). Jeg skal her henvise til de bemaerkninger, jeg allerede har fremfoert i mit forslag til afgoerelse i sag C-57/90. Med andre ord maa det ikke glemmes, at der ikke i faellesskabsretten foretages nogen sondring paa grundlag af arten af et bidrag, og at den omtvistede tilbageholdelse yderligere reguleres af de samme bestemmelser som de i sag 275/83 omhandlede (den belgiske lov af 9.8.1963, som aendret ved lov af 8.8.1980), hvorfor det maa antages, at tilbageholdelsen har samme retlige karakter.

10. 3. Tilsvarende betragtninger kan fremfoeres over for det anbringende, hvorefter Kommissionens synspunkt ville foere til en forskelsbehandling, idet der kun vil blive opkraevet sygesikringsbidrag af modtagere af supplerende pensionsydelser med bopael i Belgien.

11. Ogsaa vedroerende dette spoergsmaal har jeg fremsat udtoemmende betragtninger i mit forslag til afgoerelse i sag C-57/90. Da Kommissionen havde paavist, at anvendelsen af artikel 27-32 i forordning nr. 1408/71 kan foere til en vis forskelsbehandling af arbejdstagere, som ikke har udnyttet deres mulighed for fri bevaegelighed, maatte man tilslutte sig Kommissionens synspunkt, hvorefter formaalet med forordning nr. 1408/71 ikke var at sikre almindelig ligebehandling af alle arbejdstagere, men at beskytte vandrende arbejdstagere mod eventuel forskelsbehandling som foelge af samtidig anvendelse af flere forskellige nationale retssystemer.

12. 4. For saa vidt som sagsoegte endelig har gjort gaeldende, at sagsoegerens paastand kun vedroerer artikel 13 sammenholdt med artikel 33 i forordning nr. 1408/71 uden at omtale det almindelige princip om anvendelse af én medlemsstats lovgivning eller parallelisme, er der efter min opfattelse allerhoejst tale om en skoenhedsfejl og under ingen omstaendigheder om et forhold, der kan foere til afvisning af sagen. Det er nemlig vaesentligt - hvilket sagsoegte selv har anerkendt under den mundtlige forhandling - at det omhandlede almindelige princip er omtalt i de i staevningen fremfoerte soegsmaalsgrunde. Derefter er det ikke vanskeligt at fastlaegge det noejagtige indhold af sagsoegerens paastande, saaledes som det allerede er sket i andre sager, hvor Domstolen har foretaget en saadan fortolkning med henblik paa at fastlaegge omfanget af paastandene (jf. eksempelvis dommen i sag 2/78, Sml. 1979, s. 1761).

13. 5. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen ogsaa i denne sag at give Kommissionen medhold og fastslaa, at Kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til forordning (EOEF) nr. 1408/71, idet det har foretaget tilbageholdelse af sygesikringsbidrag i supplerende pensionsydelser eller i andre ydelser, der kan ligestilles med alders-, arbejdsophoers- eller efterladtepension til EF-borgere med bopael i en anden medlemsstat, som er berettiget til ydelser ved sygdom efter denne stats lovgivning. Sagsoegte boer ligeledes betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - Dom af 16.1.1992, sag C-57/90, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 75.

(2) - Dom af 28.3.1985, sag 275/83, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1097.

(3) - Raadets forordning af 14.6.1971, EFT 1971 II, s. 366.