DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FJERDE AFDELING) DEN 8. MARTS 1995. - HANSA-FISCH GMBH MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - FISKERI - AFTALE EOEF/MAROKKO - UDSTEDELSE AF LICENSER - AKTEN VEDROERENDE SPANIEN OG PORTUGALS TILTRAEDELSE - RELATIV STABILITET - BERETTIGET FORVENTNING. - SAG T-493/93.



Samling af Afgørelser 1995 side II-00575



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Tiltraedelse af Faellesskaberne, nye medlemsstaters ° Spanien ° Portugal ° fiskeri ° bevarelse af fiskeriaktiviteter, som foelger af aftaler indgaaet med tredjelande ° aftalen EOEF-Marokko om forbindelserne paa havfiskeriomraadet ° forelaeggelse af ansoegninger om fiskerilicenser for de marokkanske myndigheder ° fortrinsstilling til spanske og portugisiske fiskere ° overtraedelse af forbuddet mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet ° foreligger ikke

(EOEF-traktaten, art. 7; tiltraedelsesakten af 1985, art. 167, stk. 3, og art. 354, stk. 3; Raadets forordning nr. 3760/92)

Sammendrag

Artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3, i akten vedroerende Spaniens og Portugals tiltraedelse, sammenholdt med de oevrige bestemmelser i de kapitler, hvor de hoerer til, med forarbejderne til de paagaeldende bestemmelser og med forordning nr. 3760/92 om en faellesskabsordning for fiskeri og akvakultur, paalaegger Raadet at opretholde de fiskeriaktiviteter, som Spanien og Portugal udoevede paa grundlag af fiskeriaftaler, de havde indgaaet med tredjelande foer deres tiltraedelse af Faellesskaberne. Det foelger heraf, at ved forelaeggelsen af ansoegninger om fiskerilicenser for de marokkanske myndigheder i henhold til aftalen fra 1992 om forbindelserne mellem Faellesskabet og Marokko paa havfiskeriomraadet har Kommissionen med foeje tillagt spanske og portugisiske fiskere en fortrinsstilling, da aftalen ikke har skabt fiskerimuligheder ud over dem, som blev udnyttet af spanske og portugisiske fiskere paa grundlag af de bilaterale aftaler, der er omhandlet i stk. 1 i de naevnte artikler.

En saadan fortrinsstilling er ikke i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, der er fastsat i traktatens artikel 7. De fiskere, der ikke havde fiskeriaktiviteter i et bestemt omraade, befinder sig nemlig ikke i samme situation som dem, der havde fiskeriaktiviteter i disse omraader, og denne forskel er tilstraekkelig som begrundelse for, at de sidstnaevnte tillaegges en fortrinsstilling ved tildelingen af fiskerilicenser til de paagaeldende omraader. Kravene i tiltraedelsesakten falder saaledes sammen med kravene efter princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet det kriterium, der ligger til grund for sondringen, fremgaar af tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3.

Dommens præmisser

Retlig baggrund

1 Akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse ° som er knyttet til traktaten om Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, undertegnet den 12. juni 1985 (EFT L 302, s. 9, herefter benaevnt "tiltraedelsesakten") ° bestemmer i artikel 167 og 354, der er identiske:

1. Fra tiltraedelsen forvaltes de fiskeriaftaler, som disse to stater har indgaaet med tredjelande, af Faellesskabet.

2. De rettigheder og forpligtelser, der for disse to stater foelger af de i stk. 1 omhandlede aftaler, beroeres ikke i den periode, hvor bestemmelserne i disse aftaler opretholdes midlertidigt.

3. Saa snart som muligt og i hvert fald inden udloebet af gyldighedsperioden for de i stk. 1 omhandlede aftaler vedtager Raadet, der traeffer afgoerelse med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen, i hvert enkelt tilfaelde passende afgoerelser med henblik paa viderefoerelse af de heri omhandlede fiskeriaktiviteter, herunder eventuel forlaengelse af visse aftaler for perioder paa hoejst et aar.

2 Ved forordning (EOEF) nr. 2054/88 af 23. juni 1988 (EFT L 181, s. 1, herefter benaevnt "aftalen EOEF-Marokko") godkendte Raadet indgaaelsen af en aftale om forbindelserne mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Kongeriget Marokko paa havfiskeriomraadet og vedtog bestemmelser for dens anvendelse.

3 Ved forordning (EOEF) nr. 3954/92 af 19. december 1992 (EFT L 407, s. 1) godkendte Raadet indgaaelsen af en ny aftale om det samme sagsomraade. Denne aftale bestemmer i artikel 8, stk. 1, foerste punktum:

"EF-fartoejer maa kun udoeve fiskeri i Marokkos fiskerizone, saafremt de er i besiddelse af en licens, udstedt af de marokkanske myndigheder paa anmodning af Faellesskabets kompetente myndigheder ..."

I aftalens bilag I, punkt A, foerste afsnit, bestemmes:

"Faellesskabets kompetente myndigheder forelaegger via EF-Kommissionens delegation i Marokko hvert kvartal ... Marokkos kompetente myndigheder listerne over fartoejer, som oensker at udoeve fiskeri inden for de begraensninger, der er fastsat for hver fiskeritype i de specifikationsblade, der er knyttet til protokollen."

4 De virksomheder, der indgiver ansoegninger, skal rette henvendelse til den paagaeldende medlemsstats myndigheder (i Tyskland Bundesamt fuer Ernaehrung und Forstwirtschaft, herefter benaevnt "Bundesamt"), der paaser, at de tekniske betingelser er opfyldt, og derefter fremsender ansoegningerne til Kommissionen.

Sagens faktiske omstaendigheder

5 Sagsoegeren er et selskab, som er stiftet i henhold til tysk ret, og som navnlig driver fiskerivirksomhed. Selskabet ejer fartoejet "De Hoop", hvormed det i henhold til aftalen EOEF-Marokko oensker at drive langlinefiskeri i Marokkos fiskerizone. Selskabet har derfor indgivet flere licensansoegninger til Kommissionen ved Bundesamt' s mellemkomst.

6 Kommissionen afslog paa grund af en overskridelse af den tilladte tonnage i henhold til bilag I at fremsende de af sagsoegeren indgivne ansoegninger til de marokkanske myndigheder for at opnaa de noedvendige licenser til foerste, andet og fjerde kvartal 1992. Ansoegningen for foerste kvartal 1993 blev derimod til trods for en mindre tonnageoverskridelse godkendt efter vanskelige forhandlinger mellem Kommissionen og de marokkanske myndigheder. Sagsoegeren aendrede derefter udrustningen af "De Hoop" for at opfylde betingelserne for at kunne drive langlinefiskeri ud for Marokkos kyst.

7 I skrivelse af 28. december 1992 og igen af 1. februar 1993 indgav sagsoegeren en ansoegning til Bundesamt vedroerende andet kvartal 1993. Ansoegningen blev fremsendt til Kommissionen.

8 Kommissionen har ligeledes forhandlet sagsoegerens ansoegning vedroerende andet kvartal med de marokkanske myndigheder. De gav foerst Kommissionen en foreloebig meddelelse om, at det paagaeldende fartoej kunne optages paa listen, selv om der igen ville vaere tale om en mindre overskridelse af tonnagen. Derefter insisterede de paa, at tonnagebegraensningen blev strengt overholdt. Kommissionen afviste derfor at optage "De Hoop" paa listen over licensansoegninger til forelaeggelse for de marokkanske myndigheder for andet kvartal 1993. Dette afslag blev pr. telefon meddelt hr. Fiedler i Bundesamt den 7. maj 1993. Sagsoegeren fik underretning om beslutningen og dens begrundelse ved telefax den 12. maj 1993.

9 Det er paa denne baggrund, at sagsoegeren ved staevning, indgivet til Rettens Justitskontor den 13. juli 1993, har anlagt naervaerende sag. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog anmodet parterne om at besvare en raekke skriftlige spoergsmaal.

10 Efter at have hoert parterne har Retten ved beslutning af 7. juni 1994 henvist sagen til Fjerde Afdeling, sammensat af tre dommere.

11 I skrivelse af 18. juli 1994 har Retten i henhold til artikel 21, stk. 2, i protokollen vedroerende statutten for EF-Domstolen stillet Raadet to spoergsmaal vedroerende fortolkningen af tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3.

12 Raadet har besvaret spoergsmaalene i skrivelse af 30. september 1994.

13 Der er afholdt mundtlig forhandling den 30. november 1994. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten.

Parternes paastande

14 Sagsoegeren har i staevningen nedlagt foelgende paastand:

° Kommissionens afvisning af, inden for rammerne af EF' s fiskeriaftale med Kongeriget Marokko, at optage ansoegningen om licens til fiskerfartoejet HF 571 "De Hoop" paa den liste med licensansoegninger til "langlinefiskeri", som skal indgives til de marokkanske myndigheder, annulleres.

Sagsoegeren har dernaest i replikken nedlagt foelgende paastand:

° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Parternes anbringender og argumenter

15 Sagsoegeren har i det vaesentlige gjort to anbringender gaeldende til stoette for soegsmaalet. For det foerste har sagsoegeren anfoert, at EOEF-traktatens artikel 7 er overtraadt, idet Kommissionen med henvisning til princippet om relativ stabilitet tilgodeser spanske og portugisiske fiskere paa bekostning af fiskere fra andre af Faellesskabets medlemsstater. For det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, idet sagsoegte har forsikret sagsoegeren om, at selskabet ville blive optaget paa den liste, der skulle forelaegges de marokkanske myndigheder.

Foerste anbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 7

Parternes argumenter

16 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionens afvisning af at forelaegge ansoegningen om en fiskerilicens for de marokkanske myndigheder indebaerer en tilsidesaettelse af traktatens artikel 7, idet den er resultatet af en diskriminerende fremgangsmaade fra Kommissionens side. Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen indroemmet, at den begunstiger spanske og portugisiske fiskeres ansoegninger paa bekostning af ansoegninger fra fiskere i andre medlemsstater.

17 Sagsoegeren har understreget, at der ikke er noget grundlag for en saadan forskelsbehandling, hverken i aftalen EOEF-Marokko, i en mellemstatslig aftale om fordeling af de fiskekvoter, som Faellesskabet har opnaaet ved aftalen, eller i princippet om relativ stabilitet. Sagsoegeren udleder heraf i replikken, at den anfaegtede beslutning savner hjemmel.

18 Sagsoegeren har i denne sammenhaeng for det foerste anfoert, at fiskeriaftalen EOEF-/Marokko, der netop ikke fastlaegger en fortrinsret ved tildeling af licenser for fiskerne i de medlemsstater, som traditionelt har udoevet fiskeri i de marokkanske farvande, indebaerer, at Faellesskabet erhverver fiskerirettigheder mod en finansiel ydelse paa 360 mio. ECU, som betales af Faellesskabet og ikke af bestemte medlemsstater. Disse rettigheder skal saaledes komme fiskerne i hele Faellesskabet til gode.

19 Sagsoegeren har for det andet anfoert, at der ikke foreligger en "mellemstatslig aftale" om fordeling af de fiskerimuligheder, Faellesskabet har erhvervet ved aftalen med Marokko, og har i replikken anfoert, at Raadet heller ikke har fordelt disse muligheder, som det er forpligtet til saavel efter artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en faellesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne (EFT L 24, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 170/83") som efter artikel 8, stk. 4, nr. ii), i Raadets forordning (EOEF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 om en faellesskabsordning for fiskeri og akvakultur (EFT L 389, s. 1, herefter benaevnt "forordning nr. 3760/92"). Ifoelge sagsoegeren tilkommer det ikke Kommissionen at traede i stedet for Raadet i forbindelse med en fastlaeggelse og anvendelse af diskriminerende kriterier for fordelingen af de paagaeldende fiskerimuligheder.

20 Sagsoegeren har for det tredje understreget, at Kommissionen heller ikke kan begrunde sin diskriminerende fremgangsmaade med henvisning til princippet om relativ stabilitet, der er knaesat i forordning nr. 170/83 og nr. 3760/92. Dette princip finder nemlig efter sagsoegerens opfattelse ikke anvendelse ved fordeling af de fiskerimuligheder, der foelger af aftaler indgaaet med tredjelande, som f.eks. Marokko, i deres fiskerizoner. Sagsoegeren har i replikken tilfoejet, at det foelger af Domstolens praksis (dom af 16.6.1987, sag 46/86, Romkes, Sml. s. 2671, og af 13.10.1992, forenede sager C-63/90 og C-67/90, Portugal og Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 5073), at formaalet med dette princip alene er at beskytte den fordeling af fiskerirettigheder, der er foretaget mellem de oprindelige medlemsstater, mod krav fra nye medlemsstater som Spanien og Portugal.

21 Dernaest er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen heller ikke kan stoette sin diskriminerende politik paa tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3 (for Spaniens vedkommende), og artikel 354, stk. 3 (for Portugals vedkommende). Disse artikler paalaegger nemlig alene Raadet at traeffe "passende afgoerelser med henblik paa viderefoerelse af ... fiskeriaktiviteter" ifoelge aftaler, som Spanien og Portugal indgik foer deres tiltraedelse, men bestemmer ikke, hvem der skal have fordel af en opretholdelse af disse fiskeriaktiviteter. Raadet kan enten forlaenge de af Spanien og Portugal indgaaede aftaler eller indgaa en aftale med det paagaeldende tredjeland. Saafremt Raadet vaelger den foerste mulighed, opretholder det status quo for Spanien og Portugal for saa vidt angaar saavel deres rettigheder som deres forpligtelser. Saafremt Raadet derimod vaelger den anden mulighed, er det alene forpligtet til at opretholde de fiskeriaktiviteter, der foelger af saadanne aftaler. I det foreliggende tilfaelde har Raadet valgt den anden mulighed ved at indgaa en ny aftale med Marokko. Derfor kan Raadet ogsaa frit fordele de saaledes opnaaede fiskerimuligheder mellem de forskellige medlemsstater, idet det er dem, der gennem Faellesskabet baerer de finansielle byrder, aftalen medfoerer. Ifoelge sagsoegeren er det i denne sag afgoerende, at aftalen EOEF-Marokko er en ny selvstaendig aftale og ikke en forlaengelse af de bilaterale aftaler, som Spanien og Portugal tidligere har indgaaet.

22 Sagsoegeren har heraf udledt, at tiltraedelsesaktens bestemmelser ikke kan begrunde den klare fortrinsstilling, som Spanien og Portugal indtager ved tildelingen af de fiskerimuligheder, som foelger af aftalen med Marokko.

23 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at raesonnementet ikke foerer til et retligt tomrum for saa vidt angaar kriterierne for fordelingen af de fiskerimuligheder, der foelger af aftalen EOEF-Marokko. Denne fordeling skal foretages paa grundlag af de almindelige principper i forordningerne vedroerende fiskeripolitikken, saaledes som Domstolen har fortolket dem (jf. ovennaevnte dom i sagen Spanien og Portugal mod Raadet). Efter sagsoegerens opfattelse er der ved aftalen med Marokko "indfoert nye fiskerimuligheder ... der ikke tidligere har vaeret omfattet af den faelles fiskeripolitik", jf. artikel 8, stk. 4, nr. iii), i forordning nr. 3760/92. Ifoelge sagsoegeren paahviler det saaledes Raadet, der traeffer afgoerelse med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen, at fastlaegge fordelingsmetoder under hensyntagen til alle medlemsstaters interesser. Ved at give Spanien og Portugal en klar fortrinsstilling ved fordelingen af de nye fiskerimuligheder i aftalen med Marokko tager Kommissionen ikke hensyn til alle medlemsstaters interesser.

24 Kommissionen har indroemmet, at den tillaegger spanske og portugisiske fartoejer fortrinsstilling og derfor ° paa grund af det antal ansoegninger, disse lande indgiver ° i overvejende grad optager dem paa de lister, den forelaegger de marokkanske myndigheder i henhold til aftalen EOEF-Marokko.

25 Kommissionen har anfoert, at den er forpligtet hertil, dels ifoelge tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3 (for Spaniens vedkommende), og artikel 354, stk. 3 (for Portugals vedkommende), dels ifoelge artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 170/83 og artikel 8, stk. 4, nr. ii), i forordning nr. 3760/92, som knaesaetter princippet om relativ stabilitet.

26 Hvad angaar tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3, har Kommissionen gjort gaeldende, at det foelger af bestemmelsernes opbygning og navnlig af stk. 1 og 2, sammenholdt med stk. 3, at henvisningen i stk. 3 til "viderefoerelse af de heri omhandlede fiskeriaktiviteter" kun finder anvendelse for perioden, efter at de bilaterale aftaler, som er indgaaet mellem Spanien og Portugal paa den ene side og tredjelande paa den anden side, er endeligt udloebet, og at denne "viderefoerelse" kun kan vaere til fordel for Spanien og Portugal. Der er nemlig tale om "deres" fiskeriaftaler, dvs. aftaler, som disse lande har "bragt ind" i Faellesskabet, og som de ikke laengere kan vaere bilaterale parter i som foelge af, at kompetencen er blevet overfoert til Faellesskabet. Dette "tab" maa derfor kompenseres ved "viderefoerelsen" af spanske og portugisiske fartoejers fiskeriaktiviteter. Denne fortolkning af tiltraedelsesakten bekraeftes af den "faelles erklaering om fiskeriforbindelserne med tredjelande", der er tilknyttet tiltraedelsesakten, og som henviser til "retningslinjer", indeholdt i de interne forhandlingsdokumenter nr. 305 (E) af 2. maj 1985 (for Spaniens vedkommende) og nr. 259 (P) af 7. maj 1985 (for Portugals vedkommende).

27 Hvad angaar forordningerne har Kommissionen anfoert, at de foerer til samme resultat som tiltraedelsesakten. Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 170/83 og artikel 8, stk. 4, nr. ii), i forordning nr. 3760/92 bestemmer begge, at fiskerimulighederne skal fordeles "mellem medlemsstaterne paa en saadan maade, at hver medlemsstat sikres relativ stabilitet i fiskeriaktiviteterne for hver af de paagaeldende bestande". Det kraeves saaledes, at Kommissionen viderefoerer de fiskeriaktiviteter, de spanske og portugisiske fiskere havde i henhold til de bilaterale aftaler, som de paagaeldende medlemsstater havde indgaaet med Marokko, og som de "bragte ind" i Faellesskabet.

28 Ifoelge Kommissionen udgoer de fordele, som princippet om relativ stabilitet medfoerer for spanske og portugisiske fiskere, og som kan udledes saavel af tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3, som af artikel 4 i forordning nr. 170/83 og artikel 8, stk. 4, nr. ii), i forordning nr. 3760/92, i realiteten modydelsen for de ulemper, princippet medfoerer for dem, idet det forbyder dem adgang til visse faellesskabsfiskekvoter.

29 Kommissionen har endelig gjort gaeldende, at i det omfang det sagsoegende selskab har henvist til, at der ikke er nogen hjemmel til den anfaegtede beslutning, fremsaetter det dermed et nyt anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement. Det maa derfor afvises, da det ikke er blevet fremsat i replikken.

Rettens bemaerkninger

30 Det bemaerkes, at det spoergsmaal, der er rejst i denne sag, drejer sig om, hvorvidt tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3 ° for saa vidt der deri henvises til "viderefoerelse af de heri (de i stk. 1 anfoerte aftaler) omhandlede fiskeriaktiviteter" ° i lyset af traktatens artikel 7 kan begrunde en fremgangsmaade fra Kommissionens side, hvorefter den tillaegger spanske og portugisiske fiskere fortrinsstilling ved optagelsen af ansoegninger om fiskerilicens paa de lister, den forelaegger de marokkanske myndigheder i henhold til punkt A, foerste afsnit, i bilag I til aftalen EOEF-Marokko.

31 Indledningsvis bemaerkes, at sagsoegerens klagepunkt i denne sag alene vedroerer det forhold, at selskabet er blevet forfordelt i forhold til spanske og portugisiske fiskere, og saaledes ikke, at det er blevet forfordelt i forhold til fiskere, der hverken er spaniere eller portugisere.

32 Retten finder, at tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3 (jf. ovenfor, praemis 1), skal ses i sammenhaeng med de oevrige bestemmelser i de kapitler, hvor de hoerer til, og forarbejderne til de paagaeldende bestemmelser.

33 Det udtryk, som skal fortolkes, er udtrykket "fiskeriaktiviteter", som foelger af de fiskeriaftaler, Spanien og Portugal havde indgaaet med tredjelande foer deres tiltraedelse. Hertil bemaerkes foerst, at udtrykket "fiskeriaktiviteter" ofte anvendes i de paagaeldende kapitler i tiltraedelsesakten og i forordning nr. 3760/92. Udtrykket anvendes dér som betegnelse for aktiviteter, der allerede faktisk udoeves af statsborgere i en bestemt medlemsstat.

34 Retten finder, at saafremt det som haevdet af sagsoegeren havde vaeret hensigten med tiltraedelsesakten at paalaegge Raadet at forbeholde de fiskerimuligheder, som de naevnte aftaler indeholdt, for Faellesskabet som saadant, ville man have anvendt udtrykket "fiskerimuligheder", saaledes som det er sket i artikel 161, stk. 4, og artikel 349, stk. 2 og 3. Forskellen mellem fiskerimuligheder og fiskeriaktiviteter fremgaar nemlig klart af sidstnaevnte bestemmelse, idet Raadet kan fastlaegge de "muligheder for fiskeri" og det hertil svarende antal fartoejer paa grundlag af "den foreliggende situation for ... fiskeriaktiviteter". Dette betyder, at fiskeriaktiviteter er resultatet af bestemte fartoejers udnyttelse af fiskerimuligheder.

35 Rigtigheden af denne fortolkning stoettes af forarbejderne til tiltraedelsesakten, hvor det i afsnittet "Bilaterale forbindelser, fiskeriaftaler indgaaet af Spanien [og Portugal]" hedder:

ii) Konferencen har noteret sig de retningslinjer, Faellesskabet foelger for saa vidt angaar internationale forbindelser paa fiskeriomraadet:

° Opretholdelse af de fiskerirettigheder, der er erhvervet inden for rammerne af bilaterale fiskeriaftaler, som tidligere er indgaaet af medlemsstaterne eller af Faellesskabet, genoprettelse af Faellesskabets fiskeriaktiviteter og erhvervelse af nye rettigheder for at oege de samlede fiskerimuligheder for Faellesskabets fiskerfartoejer. Faellesskabet vil saaledes anvende disse retningslinjer med henblik paa at opretholde spanske (portugisiske) fartoejers aktiviteter og vil tilbyde tredjelande passende modydelser.

° Hensyntagen til den relative stabilitet i fiskeriaktiviteterne.

36 Denne analyse af raekkevidden af de to udtryk "fiskeriaktiviteter" og "fiskerimuligheder" i tiltraedelsesakten bekraeftes af, hvorledes de to udtryk er anvendt i forordning nr. 3760/92, navnlig i artikel 8, stk. 4, nr. ii), hvori det bestemmes, at "fiskerimulighederne" skal fordeles mellem medlemsstaterne paa en saadan maade, at hver medlemsstat sikres relativ stabilitet i "fiskeriaktiviteterne" for hver af de paagaeldende bestande.

37 Det foelger af det anfoerte, at for saa vidt der i tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3, henvises til fiskeriaktiviteter, paalaegges det Raadet at opretholde de fiskeriaktiviteter, Spanien og Portugal udoevede paa grundlag af fiskeriaftaler, de havde indgaaet foer deres tiltraedelse af Faellesskaberne.

38 Det foelger heraf, at da udtrykket "fiskeriaktiviteter", saaledes som det er anvendt i tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3, omhandler spanske og portugisiske fiskeres fiskeriaktiviteter, der har hjemmel i bilaterale aftaler, indgaaet af Spanien og Portugal foer deres tiltraedelse, er de med foeje blevet tillagt en fortrinsstilling for saa vidt angaar forelaeggelsen af ansoegninger om fiskerilicenser for de marokkanske myndigheder, idet det ikke er anfoert, at aftalen EOEF-Marokko har skabt fiskerimuligheder ud over dem, som blev udnyttet af spanske og portugisiske fiskere paa grundlag af de i tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 1, og artikel 354, stk. 1, omhandlede bilaterale aftaler. Det foelger ligeledes heraf, at Kommissionen paa grundlag af tiltraedelsesaktens artikel 167 og artikel 354 raader over det fordelingskriterium, som sagsoegeren foreholder Raadet, at det ikke har indfoert.

39 Sagsoegeren kan heller ikke med foeje haevde, at denne loesning er i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet, der er fastsat i traktatens artikel 7. Det foelger nemlig af Domstolens praksis (jf. bl.a. ovennaevnte dom i Romkes-sagen, praemis 23, og i sagen Portugal og Spanien mod Raadet, praemis 43 og 44, samt domme af 13.10.1992, sag C-71/90, Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 5175, praemis 28 og 29, og sag C-73/90, Spanien mod Raadet, Sml. I, s. 5191, praemis 34 og 35), at fiskere, der ikke havde fiskeriaktiviteter i et bestemt omraade, ikke kan antages at befinde sig i samme situation som dem, der havde fiskeriaktiviteter i disse omraader, og at denne forskel er tilstraekkelig som begrundelse for, at alene sidstnaevnte fiskere har ret til at fiske i de paagaeldende omraader. Kravene i tiltraedelsesakten falder saaledes sammen med kravene efter princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet det kriterium, der ligger til grund for sondringen, fremgaar af tiltraedelsesaktens artikel 167, stk. 3, og artikel 354, stk. 3.

40 Det skal tilfoejes, at dette resultat ikke aendres af, at det foerer til, at hele Faellesskabet finansierer aftalen EOEF-Marokko, som de spanske og portugisiske fiskere i kraft af deres fortrinsstilling har saerlig fordel af. Finansieringen af de forskellige faelles politikker til gennemfoerelsen af EOEF-traktatens artikel 2 og 3 foelger nemlig af de valg, der er udtrykt i Faellesskabets budget. Naar lighedsgrundsaetningen ikke er blevet tilsidesat, kan en privat person ikke paaberaabe sig den maade, hvorpaa Faellesskabet anvender sit budget.

41 For saa vidt angaar anbringendet om den manglende hjemmel, der blev fremsat i replikken, bemaerkes, at der er tale om et nyt anbringende som omhandlet i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, og at det derfor maa afvises.

42 Retten finder dog, at anbringendet under alle omstaendigheder maatte forkastes. Naar de i tiltraedelsesaktens artikel 167 og 354 fastsatte kriterier for udvaelgelse af de ansoegninger, Faellesskabets kompetente myndigheder forelaegger de marokkanske myndigheder, ikke gav den kompetente faellesskabsmyndighed et skoen, var Kommissionen i henhold til EOEF-traktatens artikel 155 kompetent til at foretage den konkrete udvaelgelse.

43 Herefter maa det foerste anbringende forkastes.

Andet anbringende: tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Parternes argumenter

44 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den har afvist at forelaegge sagsoegerens licensansoegning for de marokkanske myndigheder, selv om en tjenestemand i Kommissionen havde meddelt Bundesamt, at licensen var blevet tildelt.

45 Sagsoegeren har tilfoejet, at selskabet havde al mulig grund til at naere tillid til denne "mundtlige bekraeftelse", da den stammede fra den tjenestemand, som det foregaaende kvartal havde oplyst, at sagsoegeren havde faaet tildelt en licens. Kommissionen kan ikke forskanse sig bag den paagaeldende tjenestemands manglende befoejelse til at forpligte Kommissionen, da det afgoerende er, hvorvidt den paagaeldende tjenestemands oplysning har skabt en berettiget forventning, paa grundlag af hvilken Kommissionen var forpligtet til at behandle sagsoegeren paa samme maade, som den ville have gjort, saafremt licensen faktisk var blevet tildelt.

46 Kommissionen har bestridt, at tjenestemanden har kunnet afgive en udtalelse som paastaaet af sagsoegeren, selv om Kommissionen indroemmer, at den paagaeldende har kunnet afgive en foreloebig redegoerelse for forhandlingerne med Marokko, som paa det paagaeldende tidspunkt havde en velvillig indstilling. Kommissionen har gjort gaeldende, at tjenestemandens udtalelse ikke under nogen omstaendigheder kan anses for at have forpligtet Kommissionen, fordi udtalelsen drejede sig om noget fortidigt og stammede fra en tjenestemand, som hverken havde bemyndigelse til at udtale sig paa Kommissionens vegne eller kunne forpligte Kommissionen.

47 Endelig har Kommissionen anfoert, at saafremt de af sagsoegeren paastaaede omstaendigheder godtgoeres, kan Kommissionen alene kritiseres for at have givet sagsoegeren en forkert oplysning. Kommissionen har dog indroemmet, at en saadan meddelelse under visse omstaendigheder kan medfoere et tab, der skal erstattes, og endog skabe en vis berettiget forventning, men har anfoert, at der ikke i denne sag er nedlagt paastand om erstatning, og at det sagsoegende selskab ikke har godtgjort, at dets forventning faktisk var beskyttelsesvaerdig. Kommissionen har tilfoejet, at saafremt der er givet en forkert oplysning til sagsoegeren den 17. marts eller den 27. april 1993, blev den berigtiget allerede den 5. maj 1993, dvs. foer den ansoegte licens skulle traede i kraft den 15. maj 1993.

Rettens bemaerkninger

48 Retten konstaterer, at sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen fejlagtigt har givet sagsoegeren oplysning om, at sagsoegeren havde faaet tildelt en licens, men ikke, at Kommissionen har forpligtet sig til at tildele sagsoegeren en licens eller at forelaegge ansoegningen for de marokkanske myndigheder.

49 Naar Kommissionen ikke har forpligtet sig til en bestemt fremtidig adfaerd over for sagsoegeren, kan der ikke vaere tale om en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som forpligter Kommissionen til at "at behandle sagsoegeren paa samme maade, som den ville have gjort, saafremt licensen faktisk var blevet tildelt", saaledes som sagsoegeren haevder.

50 Retten skal ydermere bemaerke, at sagsoegeren ikke haevder, at de oplysninger, som en tjenestemand i Kommissionen har givet, ikke har foranlediget sagsoegeren til at traeffe beslutninger, som har medfoert et tab.

51 Det andet anbringende maa saaledes forkastes.

52 Sagsoegte vil herefter vaere at frifinde.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

53 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, boer sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens paastand.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Kommissionen frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.