I henhold til artikel 24, andet punktum, i forordning nr. 44/2001 foreligger der således ikke en stiltiende aftale om kompetence for den ret, for hvilken sagen er indbragt, såfremt sagsøgte fremsætter en indsigelse om, at retten er inkompetent, og således giver udtryk for sin modvilje mod at acceptere denne rets kompetence, eller såfremt der er tale om tvister, for hvilke nævnte forordnings artikel 22 fastsætter regler om enekompetence. Eftersom tildeling af kompetence som følge af en værnetingsaftale som omhandlet i artikel 23 i forordning nr. 44/2001, ikke udgør en af de undtagelser, der er fastsat i artikel 24, andet punktum, kan der ikke af nævnte forordnings almindelige opbygning eller formål udledes nogen begrundelse for at antage, at parterne er afskåret fra at indbringe deres sag for en anden ret end den, der er udpeget i aftalen. Denne argumentation gælder såvel for tilfælde, hvor der foreligger en værnetingsaftale til fordel for retterne i en medlemsstat, som for tilfælde, hvor der foreligger en værnetingsaftale til fordel for retterne i en tredjestat, idet den stiltiende aftale om kompetence i medfør af artikel 24, første punktum, i forordning nr. 44/2001 er baseret på et bevidst valg, som sagens parter har foretaget med hensyn til denne kompetence.

Artikel 23, stk. 5, og artikel 24 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at inden for rammerne af en tvist om manglende opfyldelse af en kontraktlig forpligtelse, som sagsøgeren har indbragt for retterne i den medlemsstat, på hvis område sagsøgte har sit vedtægtsmæssige hjemsted, kan disse retters kompetence følge af forordningens artikel 24, når sagsøgte ikke har anfægtet deres kompetence, selv om aftalen indgået mellem disse to parter indeholder en værnetingsklausul til fordel for retterne i en tredjestat.

Artikel 24 i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den i en tvist mellem to parter i en aftale, som fastsætter en forpligtelse for en virksomhed med hjemsted i en medlemsstat til at overdrage varemærker til en virksomhed, der har sit vedtægtsmæssige hjemsted i en tredjestat, og som indeholder en værnetingsklausul til fordel for retterne i en tredjestat, er til hinder for, at retten i den medlemsstat, på hvis område sagsøgte har sit vedtægtsmæssige hjemsted, og for hvilken sagen er indbragt, af egen drift erklærer sig inkompetent, selv om sagsøgte ikke har anfægtet denne rets kompetence.

For det første er den omstændighed, at der foreligger en værnetingsklausul til fordel for retterne i en tredjestat, ikke til hinder for, at artikel 24 i forordning nr. 44/2001 finder anvendelse. Såfremt reglerne om enekompetence i forordningens artikel 22 ikke finder anvendelse, skal den ret, for hvilken sagen er indbragt, for det andet erklære sig kompetent, når sagsøgte giver møde og ikke rejser nogen indsigelse om, at retten er inkompetent, idet et sådant fremmøde udgør en stiltiende aftale om kompetence som omhandlet i forordningens artikel 24.

(jf. præmis 31, 33 og 36 samt domskonkl. 2)