Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – maksimal ugentlig arbejdstid

[Rådets direktiv 93/104, art. 6, nr. 2); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 6, litra b)]

2. EU-ret – rettigheder tillagt borgerne – en medlemsstats tilsidesættelse – pligt til at erstatte tab, som er forvoldt borgerne – betingelser

[Rådets direktiv 93/104, art. 6, nr. 2); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 6, litra b)]

3. EU-ret – rettigheder tillagt borgerne – en medlemsstats tilsidesættelse – pligt til at erstatte tab, som er forvoldt borgerne – betingelser for ret til erstatning

[Rådets direktiv 93/104, art. 6, nr. 2); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 6, litra b)]

4. EU-ret – rettigheder tillagt borgerne – en medlemsstats tilsidesættelse – pligt til at erstatte tab, som er forvoldt borgerne

(Rådets direktiv 93/104, art. 6, nr. 2); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88)

Sammendrag

1. En arbejdstager, der i sin egenskab af brandmand, ansat i en indsatstjeneste henhørende under den offentlige tjeneste, har haft en gennemsnitlig ugentlig arbejdstid over den i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden fastsatte arbejdstid, kan påberåbe sig EU-retten over for myndighederne i den pågældende medlemsstat under en sag om erstatning for skade på grund af tilsidesættelse af denne bestemmelse.

Artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 udgør – for så vidt som den pålægger medlemsstaterne at fastsætte en maksimal grænse som minimumsforskrift for den ugentlige gennemsnitlige arbejdstid, hvori hver enkelt arbejdstager kan arbejde – en regel af en særlig betydning inden for Unionens sociallovgivning, hvis anvendelsesområde ikke kan undergives betingelser eller begrænsninger, og som tillægger borgerne rettigheder, som de kan gøre gældende direkte ved de nationale retter. Endvidere må den manglende overholdelse af forskrifterne i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 anses for at udgøre en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, idet den er i klar strid med Domstolens praksis i den i hovedsagen omhandlede periode. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om der består en direkte årsagssammenhæng mellem den pågældende tilsidesættelse af artikel 6, litra b), og den skade, som arbejdstageren led som følge af tab af hviletid, som han ville have haft, såfremt varigheden af den maksimale ugentlige arbejdstid i henhold til bestemmelsen var blevet overholdt.

Erstatning for den skade, der er forvoldt en borger, kan tildeles af en offentlig myndighed, såfremt skaden er forvoldt ved administrative foranstaltninger, som er truffet af sidstnævnte under tilsidesættelse af EU-retten. EU-retten er desuden heller ikke til hinder for, at det ansvar, der påhviler et offentligretligt organ for skade forvoldt borgerne ved sådanne foranstaltninger, vil kunne pådrages ved siden af selve medlemsstatens ansvar.

Disse konklusioner er identiske, hvad enten de pågældende faktiske omstændigheder falder ind under bestemmelserne i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som ændret ved direktiv 2000/34, eller under bestemmelserne i direktiv 2003/88.

(jf. præmis 49, 58, 59, 61, 63 og 99 samt domskonkl. 1 og 4)

2. EU-retten er til hinder for en national lovgivning, der undergiver retten for en arbejdstager i den offentlige sektor til at opnå erstatning for skade som følge af, at myndighederne i den pågældende medlemsstat har tilsidesat en EU-retlig bestemmelse, såsom artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88, en betingelse om begrebet fejl, som går videre end den tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelse af den pågældende ret. At fastsætte en sådan yderligere betingelse ville nemlig være ensbetydende med at rejse tvivl om retten til erstatning, som følger af EU-retten.

Disse konklusioner er identiske, hvad enten de faktiske omstændigheder falder ind under bestemmelserne i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som ændret ved direktiv 2000/34, eller under bestemmelserne i direktiv 2003/88.

(jf. præmis 67, 70 og 99 samt domskonkl. 2 og 4)

3. EU-retten er til hinder for en national lovgivning, der undergiver retten for en arbejdstager i den offentlige sektor til at opnå erstatning for skade som følge af, at myndighederne i den pågældende medlemsstat har tilsidesat en EU-retlig bestemmelse, såsom artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, betingelsen om at der forudgående indgives en anmodning til arbejdsgiveren med henblik på bestemmelsens overholdelse.

I mangel af EU-retlige bestemmelser på området tilkommer det medlemsstaterne at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, for så vidt som disse regler overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Kravet om en sådan forudgående anmodning strider imidlertid mod effektivitetsprincippet.

Arbejdstageren skal nemlig anses for den svage part i arbejdsaftalen, således at det er nødvendigt at forhindre, at arbejdsgiveren bruger sin stilling til at pålægge medkontrahenten en begrænsning af dennes rettigheder. Henset til denne status som svag part kan en sådan arbejdstager nemlig afskrækkes fra at gøre sine rettigheder udtrykkeligt gældende over for sin arbejdsgiver, idet påberåbelse af rettighederne vil kunne medføre, at arbejdsgiveren træffer foranstaltninger vedrørende arbejdsforholdet til skade for arbejdstageren.

I en sag, der vedrører det forhold, at en arbejdsgiver i den offentlige sektor har tilsidesat en EU-retlig bestemmelse med direkte virkning, har forpligtelsen for de omhandlede arbejdstagere til, med henblik på at opnå erstatning for skade ved tilsidesættelse af en sådan bestemmelse, hos arbejdsgiveren at indgive en forudgående anmodning om ophør af tilsidesættelsen til følge, at myndighederne i den pågældende medlemsstat gives mulighed for systematisk at overflytte byrden med at sikre overholdelse af sådanne forskrifter på borgerne, hvorved disse myndigheder i givet fald vil kunne unddrage sig ansvaret, når en sådan anmodning ikke er blevet indgivet. Artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 er imidlertid en bestemmelse, som på ingen måde stiller krav om, at de omhandlede arbejdstagere anmoder deres arbejdsgiver om at overholde minimumsforskrifterne i bestemmelsen, men foreskriver omvendt, at denne sidstnævnte, når undtagelsen i samme direktivs artikel 22 er gennemført i national ret, indhenter et individuelt samtykke, udtrykkeligt og frit tilkendegivet, hos den pågældende arbejdstager til at give afkald på de rettigheder, som artikel 6, litra b), giver.

Når betingelserne er opfyldt for, at direktivbestemmelser kan påberåbes af borgerne for de nationale domstole, har alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder lokalforvaltninger, såsom delstater, byer eller kommuner, eventuelt i deres egenskab af offentlige arbejdsgivere, endvidere alene af den grund pligt til at anvende dem. På denne baggrund må det anses for urimeligt at kræve, at en arbejdstager, der har lidt skade ved sin arbejdsgivers tilsidesættelse af rettighederne ifølge artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88, indgiver en forudgående anmodning til sin arbejdsgiver som betingelse for at kunne få erstattet sit tab.

Disse konklusioner er identiske, hvad enten de faktiske omstændigheder falder ind under bestemmelserne i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som ændret ved direktiv 2000/34, eller under bestemmelserne i direktiv 2003/88.

(jf. præmis 72, 80, 81, 83-87, 90 og 99 samt domskonkl. 2 og 4)

4. Den erstatning, som skal svares af medlemsstaternes myndigheder for skade, som disse myndigheder har forvoldt borgerne ved tilsidesættelse af EU-retten, skal være adækvat i forhold til det lidte tab. I fravær af EU-retlige bestemmelser på området skal afgørelsen – dels om den skade, der er lidt af en arbejdstager, der havde haft en gennemsnitlig ugentlig arbejdstid over den, der er fastsat i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, på grund af tilsidesættelse af en EU-retlig bestemmelse, skal erstattes ved bevilling af afspadsering eller ved tildeling af økonomisk godtgørelse dels vedrørende reglerne om metoden for beregning af erstatningen – træffes i henhold til national ret i den pågældende medlemsstat under iagttagelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet. Referenceperioderne i artikel 16-19 i direktiv 2003/88 er uden relevans i den forbindelse.

Hvad nærmere bestemt angår formen for skadeserstatningen skal den nationale ret, da hverken bevilling af afspadsering eller tildeling af økonomisk godtgørelse ses at kunne gøre en sådan erstatning umulig eller overdrevent vanskelig, navnlig sikre sig, at de valgte nærmere regler om erstatningen iagttager ækvivalensprincippet vurderet på baggrund af den erstatning, der tildeles af de nationale retter i forbindelse med tilsvarende klager eller søgsmål, som støttes på national ret.

Disse konklusioner er identiske, hvad enten de faktiske omstændigheder falder ind under bestemmelserne i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som ændret ved direktiv 2000/34, eller under bestemmelserne i direktiv 2003/88.

(jf. præmis 95, 98 og 99 samt domskonkl. 3 og 4)