FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. WATHELET

fremsat den 6. september 2017 ( 1 )

Sag C-384/16 P

European Union Copper Task Force

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – søgsmål med påstand om delvis annullation – artikel 263, stk. 4, TEUF – regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger – individuelt berørt – delvis ulovlighedsindsigelse – plantebeskyttelsesmidler – forordning (EF) nr. 1107/2009 – gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 – gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 – markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og udarbejdelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution – kobberforbindelser«

I. Indledning

1. Genstanden for den foreliggende sag er en appel iværksat af European Union Copper Task Force (herefter »EUCuTF«) til prøvelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 27. april 2016, European Union Copper Task Force mod Kommissionen (T-310/15, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede kendelse«, EU:T:2016:265)

2. Ved den appellerede kendelse afviste Retten det søgsmål, som EUCuTF havde anlagt med påstand om delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 af 11. marts 2015 om gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om oprettelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution (herefter »den omtvistede forordning«) ( 2 ). Retten fastslog i alt væsentligt for det første, at appellanten ikke kunne gøre en egen interesse gældende, og for det andet, at appellantens medlemmer ikke havde søgsmålskompetence, da de ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning. I øvrigt fastslog Retten, at den af EUCuTF anlagte sag heller ikke kunne baseres på artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, da den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger i denne bestemmelses forstand.

3. Med EUCuTF’s appel får Domstolen lejlighed til at præcisere fortolkningen af verbet »omfatte«, som er anvendt i denne bestemmelse ( 3 ). Selv om dette udtryk har en central betydning for anvendelsen af den nævnte bestemmelse, har Domstolen således ikke reelt beskæftiget sig med dets fortolkning, hverken i f.eks. den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852), eller den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Retsforskrifter

A. Direktiv 91/414/EØF

4. Bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler ( 4 ) indeholdt en liste over aktive stoffer, som må indgå i plantebeskyttelsesmidler.

5. I henhold til artikel 1 i og bilaget til Kommissionens direktiv 2009/37/EU af 23. april 2009 om ændring af Rådets direktiv 91/414 for at optage chlormequat, kobberforbindelser, propaquizafop, quizalofop-P, teflubenzuron og zeta-cypermethrin som aktivstoffer ( 5 ) blev listen i bilag I til direktiv 91/414 ændret med henblik på tilføjelsen af bl.a. kobberforbindelser.

B. Forordning (EF) nr. 1107/2009

6. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 af 21. oktober 2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om ophævelse af Rådets direktiv 79/117/EØF og 91/414/EØF ( 6 ) bestemmer følgende i artikel 50, som har overskriften »Sammenlignende vurdering af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder stoffer, der er kandidater til substitution«: »1. Medlemsstaterne foretager en sammenlignende vurdering i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om godkendelse af et plantebeskyttelsesmiddel indeholdende et aktivstof, der er godkendt som et stof, der er kandidat til substitution. Medlemsstaterne godkender ikke eller begrænser anvendelsen for en given afgrøde af et plantebeskyttelsesmiddel, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, hvis den sammenlignende vurdering med afvejning af risici og fordele, jf. bilag IV, viser følgende: […] 4. For plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, foretager medlemsstaterne regelmæssigt og senest ved fornyelsen eller ændringen af godkendelsen en sammenlignende vurdering som omhandlet i stk. 1. På grundlag af denne sammenlignende vurdering opretholder, tilbagekalder eller ændrer medlemsstaterne godkendelsen.«

7. Kapitel XI i forordning nr. 1107/2009, med overskriften »Overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser«, omfatter artikel 80, »Overgangsforanstaltninger«, hvis stk. 7 har følgende ordlyd: »Senest den 14. december 2013 udarbejder Kommissionen en liste over stoffer, der er medtaget i bilag I til direktiv 91/414/EØF, og som opfylder kriterierne i bilag II, punkt 4, til denne forordning, og som bestemmelserne i artikel 50 i denne forordning finder anvendelse på.«

8. Artikel 83 i forordning nr. 1107/2009, der har overskriften »Ophævelse«, bestemmer: »Med forbehold af artikel 80 ophæves [Rådets] direktiv 79/117/EØF [af 21. december 1978 om forbud mod markedsføring og anvendelse af plantebeskyttelsesmidler indeholdende visse virksomme stoffer (EFT 1978, L 33, s. 36)] og 91/414/EØF, som ændret ved de i bilag V anførte retsakter, med virkning fra den 14. juni 2011, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser vedrørende overholdelse af fristerne for gennemførelse i national lovgivning og anvendelse af de i samme bilag angivne direktiver. Henvisninger til de ophævede direktiver betragtes som henvisninger til nærværende forordning. […]«

C. Gennemførelsesforordningerne

1. Gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011

9. Ifølge første betragtning til og artikel 1 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 af 25. maj 2011 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1107/2009 for så vidt angår listen over godkendte aktivstoffer ( 7 ) skal aktivstoffer, der er opført i bilag I til direktiv 91/414, betragtes som godkendt i henhold til forordning nr. 1107/2009.

2. Gennemførelsesforordning (EU) 2015/232

10. Ifølge ottende betragtning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/232 af 13. februar 2015 om ændring og berigtigelse af gennemførelsesforordning nr. 540/2011 for så vidt angår godkendelsesbetingelserne for aktivstoffet kobberforbindelser ( 8 )»bekræftes [det], at aktivstoffet kobberforbindelser betragtes som godkendt i henhold til forordning […] nr. 1107/2009«.

11. Artikel 1 i gennemførelsesforordning 2015/232, der har overskriften »Ændring af gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011«, bestemmer følgende: »Del A i bilaget til gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 ændres som angivet i bilaget til nærværende forordning.«

12. Bilaget til gennemførelsesforordning 2015/232 bestemmer, at del A i bilaget til gennemførelsesforordning nr. 540/2011 ændres, således at det bestemmer følgende: »[…] Anmelderne fremlægger et overvågningsprogram for følsomme områder, hvor kontaminering af vand og jordbund med kobber er eller kan blive et problem, for Kommissionen, autoriteten og medlemsstaterne. […]«

3. Den omtvistede forordning

13. Den omtvistede forordnings artikel 1, der har overskriften »Stoffer, der er kandidater til substitution«, har følgende ordlyd: »Aktivstoffer, der er optaget i bilag I til direktiv 91/414/EØF, og som opfylder kriterierne i punkt 4 i bilag II til forordning (EF) nr. 1107/2009, er anført på listen i bilaget til nærværende forordning. Stk. 1 finder også anvendelse på aktivstoffer, der er godkendt i henhold til forordning (EF) nr. 1107/2009 i medfør af overgangsforanstaltningerne i artikel 80, stk. 1.«

14. Listen i bilaget til denne forordning omfatter: »[…] kobberforbindelser (varianterne kobberhydroxid, kobberoxychlorid, kobberoxid, bordeauxvæske og tribasisk kobbersulfat) […]«

III. Tvistens baggrund

15. Tvistens baggrund blev i korte træk fremstillet af Retten i den appellerede doms præmis 1-6. Den kan sammenfattes som følger.

16. EUCuTF er en sammenslutning af producenter af kobberforbindelser, hvoraf nogle er indehavere af godkendelser til markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette stof. Sammenslutningen blev dannet med det formål at indgive en ansøgning om optagelse af dette stof i bilag I til direktiv 91/414, der indeholdt listen over aktivstoffer, som må indgå i plantebeskyttelsesmidler.

17. Med vedtagelsen af direktiv 2009/37 ændrede Kommissionen listen i bilag I til direktiv 91/414 med opførelsen af kobberforbindelser. Dette direktiv blev ophævet ved forordning nr. 1107/2009. Ifølge første betragtning til og artikel 1 i gennemførelsesforordning nr. 540/2011 blev aktivstofferne i bilag I til direktiv 91/414 derefter betragtet som godkendt i henhold til forordning nr. 1107/2009.

18. Efter at appellanten havde fremlagt supplerende oplysninger om de risici, der er forbundet med indånding af kobberforbindelser, og om vurdering af dette stofs risici for organismer uden for målgruppen, for jord og for vand, vedtog Kommissionen gennemførelsesforordning 2015/232. Ved denne forordning bekræftede Kommissionen for det første, at kobberforbindelser skulle godkendes i henhold til forordning nr. 1107/2009, og for det andet ændrede den bilaget til gennemførelsesforordning nr. 540/2011, idet den bl.a. fastsatte, at appellanten for Kommissionen, Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA) og medlemsstaterne skulle fremlægge et overvågningsprogram for de sårbare områder, hvor kontaminering af jord og vand med kobber er eller kan blive et problem.

19. Den 11. marts 2015 vedtog Kommissionen den omtvistede forordning med henblik på gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i forordning nr. 1107/2009, hvorefter Kommissionen skulle udarbejde en liste over stoffer, der er medtaget i bilag I til direktiv 91/414, og som opfylder kriterierne for at blive anset for et stof, der er kandidat til substitution, og hvorpå denne forordnings artikel 50 finder anvendelse. Den nævnte liste, som indgår i bilaget til den omtvistede forordning, indeholder kobberforbindelser, da dette stof opfylder de pågældende kriterier.

IV. Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse

20. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 5. juni 2015 anlagde appellanten sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede forordning. Til støtte for sin påstand gjorde appellanten bl.a. gældende, at artikel 24 og punkt 4 i bilag II til forordning nr. 1107/2009 er ulovlige.

21. Ved den appellerede kendelse tiltrådte Retten Kommissionens afvisningspåstand. Den fastslog dels, at appellanten ikke kunne gøre en egen interesse gældende, dels at sammenslutningens medlemmer ikke havde søgsmålskompetence. I denne henseende fastslog Retten for det første, at appellantens medlemmer ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, og for det andet, at denne forordning var en regelfastsættende retsakt, der omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

22. Retten forkastede desuden appellantens argumenter vedrørende tilsidesættelse af dennes ret til en effektiv domstolsbeskyttelse.

V. Parternes påstande og retsforhandlingerne ved Domstolen

23. Appellanten har med sin appel nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede kendelse, fastslår, at appellantens søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede forordning kan antages til realitetsbehandling, samt hjemviser sagen til Retten med henblik på, at den træffer afgørelse om realiteten. Appellanten har desuden nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen.

24. Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

VI. Appellen

25. Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for appellen. For det første begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at den omtvistede forordning er en regelfastsættende retsakt, der i forhold til appellanten omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. For det andet begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at afvisningen af sagen ikke fratog appellanten og dens medlemmer en effektiv domstolsbeskyttelse. For det tredje og sidste begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at appellanten og dens medlemmer ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning.

26. I øvrigt er det appellantens opfattelse, at sammenslutningen og dens medlemmer er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning.

A. Det første anbringende om, at der ikke foreligger gennemførelsesforanstaltninger vedrørende den omtvistede forordning

1. Parternes argumenter

27. Appellanten har med sit første anbringende anfægtet den appellerede kendelses præmis 42-44, 46-48, 50-52, 60 og 61. Sammenslutningen har foreholdt Retten at have fastslået, at den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

28. Ifølge appellanten finder kvalificeringen af kobberforbindelser som stoffer, der er kandidater til substitution, og den efterfølgende anvendelse af den ordning, som er indført ved forordning nr. 1107/2009, nemlig sted, uden at gennemførelsesforanstaltninger er nødvendige.

29. Selv om, for det første, en eventuel fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser bekræftes formelt ved Kommissionens retsakt baseret på EUCuTF’s ansøgning herom, kan denne retsakt ikke anses for en retsakt til gennemførelse af den omtvistede forordning, men som en retsakt til gennemførelse af forordning nr. 1107/2009, som regulerer proceduren for fornyelse af godkendelser af aktivstoffer. Desuden er virkningen af den omtvistede forordning, at kobberforbindelser skal godkendes mindst hvert syvende år og ikke hvert 15. år, som det er tilfældet for aktivstoffer, der ikke er kandidater til substitution. Ifølge denne forordnings godkendelsesprocedure vil kobberforbindelser derfor i princippet være genstand for dobbelt så mange ansøgninger om fornyelse af godkendelser, hvilket vil øge omkostningerne forbundet med at opretholde godkendelsen af disse forbindelser. Denne virkning er umiddelbar og kræver ikke nogen gennemførelsesforanstaltning fra Kommissionens eller medlemsstaternes side.

30. Endvidere har den omtvistede forordning ifølge appellanten den umiddelbare virkning, at plantebeskyttelsesmidler indeholdende kobberforbindelser og deres anvendelse skal underkastes den i artikel 50 i forordning nr. 1107/2009 omhandlede sammenlignende vurdering. Denne forordnings artikel 50, stk. 4, foreskriver således, at medlemsstaterne regelmæssigt skal foretage en sammenlignende vurdering og senest ved fornyelsen eller ændringen af godkendelsen. I modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 48, vil ansøgerne i øvrigt ikke alene skulle bære omkostningerne til den sammenlignende vurdering, de skal også selv udføre denne vurdering, mens de nationale myndigheder blot skal træffe afgørelse om ansøgningen om fornyelse af godkendelsen af plantebeskyttelsesmidlet. EUCuTF og dens medlemmer skal følgelig opfylde de forpligtelser, der følger af den sammenlignende vurdering, uanset det endelige resultat heraf.

31. Idet Retten i den appellerede kendelses præmis 46 fastslog, at gennemførelsen af den sammenlignende vurdering ikke har indflydelse på, om medlemsstaterne giver eller ikke giver, fornyer, tilbagekalder eller ændrer godkendelser til markedsføring, tog den ikke hensyn til den omstændighed, at den omtvistede forordnings virkning er uafhængig af enhver afgørelse truffet af en national myndighed.

32. Eftersom de foranstaltninger, som de nationale myndigheder i givet fald træffer, ikke har nogen indvirkning på kobberforbindelsers retlige status som et stof, der er kandidat til substitution, og heller ikke på den ordning, der er fastsat ved forordning nr. 1107/2009, kan de ikke anses for foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning.

33. Endelig er det appellantens opfattelse, at der skal drages en lignende konklusion for så vidt angår princippet om medlemsstaternes gensidige anerkendelse af plantebeskyttelsesmidler. I kraft af vedtagelsen af den omtvistede forordning sker der nemlig ikke længere automatisk en gensidig anerkendelse af et produkt indeholdende et stof, der er kandidat til substitution, sådan som det ville være tilfældet i forbindelse med ethvert andet aktivstof.

34. Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringende savner grundlag.

35. Ifølge Kommissionen fastslog Retten med føje i den appellerede kendelses præmis 41, at der gælder tre typer specifikke regler for stoffer, som er opført på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, og at anvendelsen af disse tre særskilte regler hver især fører til vedtagelsen af gennemførelsesforanstaltninger, som kan anfægtes af appellanten ( 9 ).

36. Hvad for det første angår argumentet om, at Kommissionens fornyelse af godkendelsen til kobberforbindelser udgør en foranstaltning til gennemførelse af forordning nr. 1107/2009 og ikke af den omtvistede forordning, er Rettens konklusion i denne henseende ifølge Kommissionen i fuld overensstemmelse med formålet med artikel 263, stk. 4, TEUF, som Domstolen redegjorde for i præmis 27 i dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852).

37. Det følger af denne retspraksis, at den undersøgelse, der skal foretages, ikke drejer sig om, hvorvidt den anfægtede retsakt udgør retsgrundlaget, i snæver forstand, for alle gennemførelsesforanstaltninger. Ifølge Kommissionen bør en korrekt undersøgelse bestå i at efterprøve, hvorvidt den anfægtede retsakt på en definitiv og negativ måde ændrer appellantens retsstilling. Hvis dette er tilfældet, skal det derefter undersøges, hvorvidt appellanten er nødsaget til at tilsidesætte den anfægtede retsakts bestemmelser for at kunne opnå søgsmålsadgang, fordi der ikke findes nogen anden retsakt, som er vedtaget eller vil blive vedtaget på EU-plan eller nationalt plan, der kan anfægtes ved en domstol.

38. I den foreliggende sag vil appellantens retsstilling være uændret, medmindre og indtil der vedtages en retsakt, der er resultatet af anvendelsen af en af de tre kategorier af særlige regler, som er fastsat i forordning nr. 1107/2009.

39. Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at de af appellanten fremførte argumenter vedrørende anvendelsen af hver af de nævnte kategorier af regler bør forkastes.

40. For det første vil en fornyelse af godkendelsen af stoffer, der er kandidater til substitution – som Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 44 – kræve, at Kommissionen vedtager en forordning om godkendelse eller afvisning af godkendelse af det pågældende stof, hvilket medfører en effektiv anvendelse af den omtvistede forordning. Appellanten får således mulighed for at anfægte den førstnævnte forordning og samtidig, i medfør af artikel 277 TEUF, påberåbe sig, at den omtvistede forordning ikke finder anvendelse.

41. Hvad for det andet angår anvendelsen af reglerne om gensidig anerkendelse af godkendelser til markedsføring fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 50 efter Kommissionens opfattelse korrekt, at virkningerne af den ændring, som blev indført i denne henseende, kun skabes ved udøvelsen af det skøn, som medlemsstaterne råder over, når de nationale myndigheder vedtager retsakter, hvorved de tager stilling til anmodningerne om gensidig anerkendelse. Appellanten har ikke godtgjort, at de nationale myndigheders skønsbeføjelse i denne forbindelse ikke kun påvirkede sammenslutningens medlemmers retsstilling efter vedtagelsen af den nationale afgørelse om at give eller afvise at give gensidig anerkendelse. Appellanten har heller ikke godtgjort, at den omtvistede forordning medførte andre ændringer af ordningen for gensidig anerkendelse, som påvirkede sammenslutningens retsstilling.

42. Hvad for det tredje angår anvendelsen af reglerne om betingelserne for at opnå eller forny en godkendelse til markedsføring har appellanten fortolket den appellerede kendelses præmis 46 ukorekt. Ifølge Kommissionen anså Retten korrekt den sammenlignende vurdering for at være en del af processen med behandlingen af godkendelser til markedsføring. Den retsakt, der påvirker appellantens retsstilling, er afgørelsen om opretholdelse, tilbagekaldelse eller ændring af godkendelsen til markedsføring, som medfører en effektiv anvendelse af den omtvistede forordning i praksis.

43. Denne konklusion ændres ikke af argumentet om, at det er ansøgerne om godkendelse, som det på nuværende tidspunkt er pålagt at foretage den sammenlignende vurdering. Retten forkastede korrekt dette argument i den appellerede kendelses præmis 48. Ifølge Kommissionen vedrører en eventuel overdragelse af opgaven med at foretage den sammenlignende vurdering udelukkende processen og ændrer ikke ved den omstændighed, at de nationale myndigheder skal vedtage retsakter med henblik på gennemførelsen af denne sammenlignende vurdering, og at disse retsakter kan anfægtes. For det første kan den nationale myndigheds beslutning om af egen drift at foretage den sammenlignende vurdering anfægtes. For det andet vil beslutningen om at tilbagekalde godkendelsen til markedsføring, såfremt vurderingen fører til et negativt resultat hvad angår kobberforbindelser og således påvirker appellantens retsstilling, være en retsakt, der kan anfægtes.

2. Analyse

a) Indledende bemærkning om fortolkningen af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF

44. EUCuTF har i sit appelskrift gjort gældende, at kvalificeringen af kobberforbindelser som »stoffer, der er kandidater til substitution«, og den heraf følgende anvendelse af ordningen i henhold til forordning nr. 1107/2009 indtræffer »umiddelbart og direkte«, uden at gennemførelsesforanstaltninger er nødvendige ( 10 ).

45. Det fortolkningsproblem, som er forelagt Domstolen, består således i at afgøre, hvorvidt den omstændighed, at kobberforbindelser underlægges specifikke regler i henhold til forordning nr. 1107/2009, udgør en simpel »virkning« af den omtvistede forordning, som derfor ikke nødvendiggør gennemførelsesforanstaltninger i snæver forstand, eller om retsakter vedtaget af Kommissionen eller af medlemsstaterne i henhold til de specifikke regler i forordning nr. 1107/2009 derimod skal anses for foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning, idet disse regler kun har konkrete virkninger i forhold til appellanten gennem disse retsakter.

46. Ud fra en mere teoretisk synsvinkel drejer spørgsmålet sig om, hvorvidt verbet »omfatte«, der er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, udelukkende vedrører gennemførelsesforanstaltninger, som er vedtaget på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt, »B«, eller om dets anvendelsesområde også kan omfatte retsakter, der er vedtaget på grundlag af en tidligere forordning, »A«, som på grund af vedtagelsen af forordning »B« imidlertid er absolut nødvendig for dens anvendelse, dvs. i en indirekte kæde eller, på sin vis, som en følgevirkning.

47. Det er ikke længere nødvendigt at minde om, at artikel 263, stk. 4, TEUF blev ændret ved Lissabontraktaten for at give en tredje mulighed for direkte adgang til prøvelse af lovligheden ved retsinstanserne. Nu kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person […] indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« ( 11 ).

48. Selv om Domstolen har anerkendt, at dette tredje led i artikel 263, stk. 4, TEUF »har lempet betingelserne for at antage annullationssøgsmål, der er anlagt af fysiske og juridiske personer, til realitetsbehandling« ( 12 ), har den ikke desto mindre anlagt en indskrænkende fortolkning heraf.

49. For det første har den fortolket udtrykket »regelfastsættende retsakt« således, at »den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte ændring af fysiske og juridiske personers søgsmålsadgang havde til formål at gøre det muligt for disse personer under mindre strenge betingelser at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af almengyldige retsakter, [dog] bortset fra lovgivningsmæssige retsakter« ( 13 ).

50. Vedrørende betingelsen om, at retsakten ikke må omfatte gennemførelsesforanstaltninger, har Domstolen endvidere fastlagt en generel analyseramme i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852): – For det første har Domstolen fastslået, at når en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, »er domstolskontrollen med overholdelsen af Unionens retsorden sikret, uanset om nævnte foranstaltninger hidrører fra Unionen eller medlemsstaterne« ( 14 ). I det første tilfælde kan borgeren nemlig anfægte gennemførelsesforanstaltningerne direkte for Unionens retsinstanser og i medfør af artikel 277 TEUF til støtte for sit søgsmål påberåbe sig, at den grundlæggende retsakt er ulovlig, og i det andet tilfælde kan han påberåbe sig den grundlæggende retsakts ugyldighed for de nationale domstole, som kan forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF ( 15 ). – For det andet begrænser Domstolen vurderingen af, hvorvidt der findes gennemførelsesforanstaltninger, til at omfatte »situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Det er således irrelevant, om den omhandlede retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til andre retsundergivne« ( 16 ). – For det tredje skal der »udelukkende tages udgangspunkt i søgsmålets genstand, og i det tilfælde, hvor sagsøgeren alene nedlægger påstand om delvis annullation af en retsakt, er det alene de gennemførelsesforanstaltninger, som denne del af retsakten indeholder, der i givet fald skal tages i betragtning« ( 17 ).

51. Domstolen anlagde den samme indskrænkende fortolkning i dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284), idet den fastslog, at den angiveligt mekaniske art af foranstaltningerne truffet på nationalt plan er et spørgsmål, som »ikke [er] relevant for at afgøre, om de nævnte forordninger omfatter gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF omhandlede forstand« ( 18 ). Konkret indebærer dette, at »betingelsen om manglende gennemførelsesforanstaltninger ikke er sammenfaldende med betingelsen om, at sagsøgeren skal være direkte berørt« ( 19 ).

52. Ved at fastslå, at begrebet »regelfastsættende retsakt« ikke omfatter lovgivningsmæssige retsakter, og at »gennemførelsesforanstaltning« omfatter en hvilken som helst retsakt, der er vedtaget af Unionen eller af en medlemsstat på grundlag af en almengyldig EU-retsakt, begrænsede Domstolen anvendelsesområdet for artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF til dets mest elementære udtryk.

53. Hvis udtrykket »omfatte« skulle fortolkes således, at det vedrører en hvilken som helst retsakt, der er vedtaget som følge af en EU-retsakt, ville jeg i øvrigt give dem ret, som ikke havde tøvet med at konkludere, at den fortolkning af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, som jeg har redegjort for i punkt 49-51 i dette forslag til afgørelse, i praksis ikke ændrede noget ved borgernes adgang til Domstolen på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF ( 20 ).

54. Som Domstolen for nylig erindrede om med henblik på at fastslå sin kompetence hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, »[opstiller] chartrets artikel 47, som udgør en bekræftelse af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, […] i stk. 1 et krav om, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel[, og] selve eksistensen af en effektiv domstolsprøvelse, som skal sikre overholdelsen af de EU-retlige bestemmelser, er uløseligt forbundet med eksistensen af en retsstat« ( 21 ). I denne henseende fremgår det af Domstolens praksis, at processuelle ulemper, bl.a. i form af omkostninger, varighed og forskrifter om repræsentation, ikke er usædvanlige i forbindelse med bedømmelsen af iagttagelsen af en effektiv domstolsbeskyttelse, i det mindste hvad angår medlemsstaterne ( 22 ). Jeg kan ikke forestille mig, at det forholder sig anderledes hvad angår Unionen. Der er ingen tvivl om, at det ville medføre processuelle ulemper, hvis en retsundergiven blev pålagt at benytte sig af indirekte retsmidler – såfremt disse eksisterer – selv om direkte retsmidler ville være tilladt, endog uden at tilsidesætte traktatens betingelser.

b) Udtrykket »omfatte«

55. På grundlag af min indledende bemærkning konkluderer jeg, at verbet »omfatte«, som er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, skal fortolkes således, at det kun vedrører de gennemførelsesforanstaltninger, som det er nødvendigt at vedtage på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt.

56. Både en ordlydsfortolkning, det formål, der forfulgtes med ændringen af artikel 230 EF, og retssikkerhedsprincippet støtter denne fortolkning af udtrykket »omfatte«.

57. Hvad for det første angår betydningen af ordet anvendt i den franske sprogversion bemærkes, at verbet »comporter« (»omfatte«) betyder »inclure en soi« (»indeholde i sig selv«) ( 23 ). En regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, er således en retsakt, hvis gennemførelse hverken kræver eller nødvendiggør en supplerende retsakt, dvs. en retsakt, der er tilstrækkelig i sig selv ( 24 ).

58. Dette betyder således ikke, at den omstændighed alene, at der er identificeret en foranstaltning, der er vedtaget som følge af den omtvistede regelfastsættende retsakt, er tilstrækkeligt til at afvise den sag, der er anlagt til prøvelse heraf. Da den almengyldige retsakt, som kan anfægtes på grundlag af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, i sig selv bør være tilstrækkeligt til, at den kan anfægtes direkte på dette grundlag, kræver anvendelsen af ordet »omfatte« derimod, at den identificerede foranstaltning har en umiddelbar årsagsforbindelse med den almengyldige retsregel ( 25 ). Uden en sådan forbindelse mellem de to retsakter kan det ikke bekræftes, at den anden er påkrævet eller nødvendiggjort af den første.

59. For – så vidt muligt – at undgå stridigheder og vanskeligheder bør denne årsagsforbindelse sidestilles med retsgrundlaget. I modsætning til fortolkningen af den retlige forbindelse, som er nødvendig for anvendelsen af artikel 277 TEUF, kan der således ikke være tale om en indirekte sammenhæng med den anfægtede retsakt i processen med vedtagelsen af den identificerede gennemførelsesforanstaltning ( 26 ). I den foreliggende sag vil den omtvistede forordning således kun finde indirekte anvendelse i en sag, som indledes som følge af eventuelle foranstaltninger vedtaget af Kommissionen og medlemsstaterne på direkte grundlag af forordning nr. 1107/2009.

60. Denne ordlydsfortolkning bekræftes ligeledes af det formål, som forfulgtes med tilføjelsen af en tredje adgang til prøvelse af lovligheden ved retsinstanserne i artikel 263, stk. 4, TEUF. Som Domstolen fastslog i præmis 60 i sin dom af 3. oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625), havde den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte ændring af fysiske og juridiske personers søgsmålsadgang til formål at gøre det muligt for disse personer at anlægge annullationssøgsmål under mindre strenge betingelser. »Lissabontraktaten [har nemlig] for at styrke domstolsbeskyttelsen af fysiske eller juridiske personer i forhold til EU-retsakter udvidet betingelserne for et annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling gennem vedtagelsen af artikel 263, stk. 4, TEUF, hvorved et sådant søgsmål også er tilladt med henblik på prøvelse af regelfastsættende retsakter, der berører en sådan person umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« ( 27 ).

61. Jo mere rækkevidden af betingelsen om, at der skal være gennemførelsesforanstaltninger, udvides, desto mere reduceres imidlertid rækkevidden af den udvidelse, som blev indført ved artikel 263, stk. 4, TEUF.

62. Endelig øger hensynet til retssikkerheden behovet for at afgrænse rækkevidden af udtrykket »omfatte«. Det bør således ikke glemmes, at en borger, som, uden tvivl, i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF har kunnet anfægte en EU-retsakt i et annullationssøgsmål, ifølge dom af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90), ikke kan anfægte denne retsakts gyldighed for en national domstol efter udløbet af den i artikel 263, stk. 6, TEUF fastsatte søgsmålsfrist. Den samme regel gælder med hensyn til den i artikel 277 TEUF omhandlede ulovlighedsindsigelse ( 28 ). Domstolen har for nylig bekræftet, at den udvidelse af betingelserne for et annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling, som blev indført ved Lissabontraktaten, ikke indebar, at denne retspraksis blev opgivet ( 29 ).

63. Jo mere fjern forbindelsen mellem den regelfastsættende retsakt og gennemførelsesforanstaltningen bliver, desto vanskeligere er det følgelig for borgeren at afgøre, om han kan anfægte den førstnævnte direkte ved Retten på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF. Denne usikkerhed udgør ikke kun en risiko for borgeren – som kan opleve, at Retten afviser hans annullationssøgsmål vedrørende den regelfastsættende retsakt, eller at en national domstol afviser at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål – men også en usikkerhed inden for Unionens retsorden, idet identifikationen af en gennemførelsesforanstaltning i forbindelse med den omtvistede regelfastsættende retsakt kan variere for forskellige borgere eller forskellige domstole.

64. På baggrund af ordlydsfortolkningen og formålsfortolkningen samt retssikkerhedsprincippet må jeg konkludere, at verbet »omfatte«, som er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, skal fortolkes således, at det alene vedrører gennemførelsesforanstaltninger, som det har været nødvendigt at vedtage på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt.

65. Det kan ganske vist synes kunstigt at behandle den omtvistede forordning isoleret. Der er således ikke tvivl om, at hvis listen over stoffer, der er kandidater til substitution, var blevet vedhæftet som bilag til forordning nr. 1107/2009 og ikke til en særskilt forordning, ville spørgsmålet om eksistensen af gennemførelsesforanstaltninger sandsynligvis ikke opstå, da virkningerne af kvalificeringen af kobberforbindelser som »et stof, der er kandidat til substitution«, nødvendigvis ville komme til udtryk ved foranstaltninger til gennemførelse af denne forordning alene. Denne betragtning har dog efter min opfattelse ikke nogen indflydelse på analysen. Med forbehold af magtfordrejning eller tilsidesættelse af en regel om fordeling af kompetence, som ville ugyldiggøre den pågældende retsakt, henhører valget af retsinstrument under retsaktens ophavsmands, og ikke under Domstolens, enekompetence.

c) Rettens anvendelse af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF

66. Retten fastslog, at den omtvistede forordning udgør en regelfastsættende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Denne kvalificering er uanfægtet.

67. Som Retten relevant fastslog i den appellerede kendelses præmis 34 og 35, er der for det første tale om en almengyldig retsakt, som gælder for objektivt bestemte situationer og skaber retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper. For det andet skal den omtvistede forordning anses for en ikke-lovgivningsmæssig retsakt, da den ifølge de kriterier, som Domstolen har opstillet for anvendelsen af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, ikke er vedtaget ved en almindelig eller særlig lovgivningsproces.

68. Efter min opfattelse begik Retten derimod en retlig fejl, idet den i den appellerede kendelses præmis 44, 47 og 50 fastslog følgende: – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til, hvor længe fornyelsen af godkendelsen af et allerede godkendt stof, der er kandidat til substitution, såsom kobberforbindelser, er gyldig, vil kun berøre appellantens medlemmer gennem en forordning vedtaget af Kommissionen vedrørende fornyelse af denne godkendelse«, idet en sådan forordning således udgør en gennemførelsesforanstaltning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til medlemsstaternes gennemførelse af en sammenlignende vurdering af den sundheds- og miljørisici, som er forbundet med plantebeskyttelsesmidler, der indeholder kobberforbindelser, i forhold til et erstatningsprodukt eller en ikke-kemisk metode til forebyggelse af eller bekæmpelse af skadegørere vil kun berøre appellantens medlemmer gennem retsakter vedtaget af medlemsstaternes kompetente myndigheder«, idet sådanne retsakter således udgør gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til proceduren for gensidig anerkendelse af godkendelser til markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, vedrører alene det skøn, som medlemsstaterne råder over med henblik på stillingtagen til en ansøgning om godkendelse. Disse virkninger vil imidlertid, i givet fald, kun vedrøre appellantens medlemmer gennem nationale myndigheders retsakter, hvori de tager stilling til de pågældende medlemmers ansøgninger om gensidig anerkendelse«, idet sådanne retsakter således udgør gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

69. I modsætning til, hvad Retten fastslog, er det min opfattelse, at de forskellige ovennævnte retsakter ikke udgør foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, da de ikke er vedtaget på umiddelbart grundlag af denne. Alle disse retsakter vil derimod have en bestemmelse i forordning nr. 1107/2009 som retsgrundlag.

70. Vedtagelsen af den omtvistede forordning var ganske vist en nødvendig betingelse for, at betingelserne i forordning nr. 1107/2009 vedrørende stoffer, der er kandidater til substitution, fandt anvendelse. Når aktivstoffet ved den omtvistede forordning først er opført på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, finder de bestemmelser i forordning nr. 1107/2009, der gælder specifikt for disse stoffer, imidlertid automatisk anvendelse. Den omtvistede forordning udgør således ikke det umiddelbare grundlag for de foranstaltninger, som Kommissionen eller medlemsstaterne vedtager.

71. Som EUCuTF med rette har gjort gældende, har den omtvistede forordning derimod specifikke virkninger som sådan. Den er med andre ord tilstrækkelig i sig selv: Opførelsen af kobberforbindelser på listen som stoffer, der er kandidater til substitution, sker umiddelbart og direkte under anvendelse af den omtvistede forordning alene.

72. Netop denne opførelse på listen er genstand for EUCuTF’s annullationssøgsmål. Da de foranstaltninger, som Kommissionen eller medlemsstaterne, alt efter omstændighederne, vedtager på grundlag af forordning nr. 1107/2009 vedrørende kobberforbindelser, ikke vil have nogen virkning på dette stofs opførelse på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, skal de således ikke tages i betragtning. Med henblik på vurderingen af, hvorvidt et søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, kan antages til realitetsbehandling, skal vurderingen af eksistensen af gennemførelsesforanstaltninger begrænses til at omfatte situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten, og udelukkende tage udgangspunkt i søgsmålets genstand ( 30 ).

73. Jeg kan i øvrigt ikke tilslutte mig det af Kommissionen anførte om, at argumentet vedrørende grundlaget for gennemførelsesforanstaltningerne – dvs. forordning nr. 1107/2009 og ikke den omtvistede forordning – bør forkastes, da Rettens konklusion er »i fuld overensstemmelse med formålet med artikel 263, stk. 4, TEUF« ( 31 ).

74. Ganske vist blev artikel 263, stk. 4, TEUF ændret for at undgå, at en borger er nødsaget til at tilsidesætte EU-retten for at få adgang til en domstol. Denne bekymring og den efterfølgende ændring af traktaten skal dog ses inden for hele rammen af det retsmiddelsystem, som Domstolen har fastlagt, og som i kraft af sin sammenhæng gør det muligt at sikre, at den ved traktaten indførte ordning for legalitetsprøvelse er fuldstændig.

75. Domstolens bekræftelse af, at »der dels ved EUF-traktatens artikel 263 og 277, dels ved samme traktats artikel 267 [er] oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som har til formål at sikre kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Unionens retsinstanser« ( 32 ), kan forklares som en korrektion. Domstolen bekræfter således, at systemet er fuldstændigt, da »[f]ysiske og juridiske personer [takket være ulovlighedsindsigelsen og den præjudicielle forelæggelse med henblik på vurdering af gyldigheden] således [er] beskyttet mod anvendelse i forhold til dem af generelle retsakter, som de ikke kan anfægte direkte for Domstolen på grund af de særlige formalitetsbetingelser, der er specificeret i artikel [263, stk. 4, TEUF]« ( 33 ). De indirekte mekanismer til kontrol af lovlighed har således en udlignende funktion ( 34 ).

76. Efter min vurdering ville det ødelægge logikken bag systemet, hvis rækkevidden af en af betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF blev udvidet, således at Domstolens annullationskompetence blev udelukket til fordel for en indirekte søgsmålsadgang. Det er nemlig ikke betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF for, at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, som skal fortolkes i lyset af et teoretisk kompensatorisk retsmiddel. Det er derimod betingelserne for kompensatoriske retsmidler, som i givet fald skal fortolkes udvidende, da der ikke er mulighed for direkte adgang til Unionens retsinstanser.

77. Efter min opfattelse er denne tilgang blevet bekræftet af Domstolen i forbindelse med den sag, der gav anledning til kendelse af 16. november 2000, Schiocchet mod Kommissionen (C-289/99 P, EU:C:2000:641). Domstolen bekræftede nemlig her, at den adgang, som artikel 277 TEUF giver til at påberåbe sig, at en forordning ikke kan finde anvendelse, kun kan være et anbringende i en sag og ikke være sagens genstand, »hvorfor spørgsmålet, om sagerne i sig selv kan antages til realitetsbehandling, skal bedømmes på grundlag af de i sagerne nedlagte påstande uden hensyn til eventuelle uanvendelighedsindsigelser, der kunne blive rejst til støtte for påstandene« ( 35 ).

78. Da EUCuTF har gjort gældende, at forordning nr. 1107/2009 er ulovlig, er der følgelig efter min opfattelse ikke tale om mangel på sammenhæng, når denne forordnings bestemmelser påberåbes med hensyn til undersøgelsen af realiteten i forbindelse med søgsmålet med påstand om annullation af den omtvistede forordning, uden at der tages hensyn hertil ved afgørelsen af, hvorvidt dette søgsmål kan antages til realitetsbehandling. I den foreliggende sag har EUCuTF således efter min opfattelse fuldt ud iagttaget forholdet mellem retsmidlerne, idet sammenslutningen dels har anfægtet den omtvistede forordning, dels, som et anbringende, har gjort gældende, at forordning nr. 1107/2009 er ulovlig.

79. Dette processuelle valg adskiller i øvrigt den foreliggende sag fra den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Umiddelbart kan den sidstnævnte sag synes at vedrøre en lignende mekanisme, dvs. det tilfælde, hvor en omstændighed af væsentlig betydning for anvendelsen af gennemførelsesforordning X, som vil være grundlag for vedtagelsen af gennemførelsesforanstaltninger, er bestemt af gennemførelsesforordning Y.

81. Imidlertid havde sagsøgerne ikke rejst en ulovlighedsindsigelse, men nedlagt påstand om annullation af to forordninger. De gennemførelsesforanstaltninger, som Domstolen identificerede i denne doms præmis 40, er således udtrykkeligt baseret på de pågældende to forordninger. Selv om ansøgningerne om importlicenser er baseret på Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 302/2011 af 28. marts 2011 om åbning af et toldkontingent for undtagelsesvis import af visse sukkermængder i produktionsåret 2010/11 ( 36 ), benytter de nationale myndigheders efterfølgende afgørelser vedrørende disse ansøgninger koefficienter fastsat ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 393/2011 af 19. april 2011 om tildelingskoefficienten for udstedelse af de importlicenser, der er ansøgt om fra den 1. til den 7. april 2011 for sukkerprodukter under visse toldkontingenter, og suspension af indsendelse af ansøgninger om sådanne licenser ( 37 ).

82. Domstolen fastslog således i præmis 40 i dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284), at »[h]vad […] angår gennemførelsesforordning nr. 302/2011 og gennemførelsesforordning nr. 393/2011 har de kun retlige virkninger i forhold til appellanterne gennem de af de nationale myndigheder vedtagne retsakter efter indgivelse af licensansøgninger i henhold til gennemførelsesforordning nr. 302/2011«. Domstolen sørgede dog for at præcisere, at »[d]e nationale myndigheders afgørelser om tildeling af sådanne licenser […] i forhold til de berørte erhvervsdrivende benytter koefficienter fastsat ved gennemførelsesforordning nr. 393/2011«, hvorfor »afgørelser om hel eller delvis afvisning af licenser omfatter […] gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF omhandlede forstand«.

83. I den foreliggende sag har EUCuTF derimod ikke nedlagt påstand om annullation af den forordning, som vil danne grundlag for vedtagelsen af eventuelle gennemførelsesforanstaltninger.

3. Konklusion vedrørende det første anbringende

84. Da de af Retten identificerede gennemførelsesforanstaltninger er foranstaltninger, som ikke er umiddelbart baseret på den omtvistede forordning, men på forordning nr. 1107/2009, bør EUCuTF’s første anbringende efter min opfattelse tages til følge. Den appellerede dom bør således ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at den omtvistede forordning omfattede gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

85. Jeg vil følgelig kun behandle det andet og det tredje anbringende subsidiært.

B. Det tredje anbringende om, at EUCuTF eller dens medlemmer er individuelt berørt

86. Jeg vil først behandle det tredje anbringende. Det andet anbringende vedrører spørgsmålet om manglende effektiv domstolsbeskyttelse af EUCuTF og dens medlemmer, såfremt denne ikke havde ret til at anlægge et direkte søgsmål ved Unionens retsinstanser. Det tredje anbringende vedrører imidlertid betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt. Hvis der er grundlag for det tredje anbringende, kan EUCuTF følgelig også gives medhold i sit annullationssøgsmål for Retten på den betingelse, at sammenslutningen også er direkte berørt af den omtvistede forordning.

87. Spørgsmålet om, hvorvidt EUCuTF’s og dens medlemmers ret til en effektiv domstolsbeskyttelse drages i tvivl af den appellerede kendelse, opstår således udelukkende, hvis Rettens afgørelse om at afvise EUCuTF’s søgsmål beroede på en korrekt fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF. Det er derfor mest logisk at undersøge det tredje anbringende før det andet ( 38 ).

1. Parternes argumenter

88. Appellanten har med sit tredje anbringende foreholdt Retten, at den i den appellerede kendelses præmis 22, 31 og 32 fastslog, at sammenslutningen og dens medlemmer ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning.

89. Appellanten har for det første gjort gældende, at EUCuTF er individuelt berørt af den omtvistede forordning på grund af de særlige omstændigheder omkring sammenslutningen ( 39 ) og dens rolle i udformningen af den retlige ramme, der gælder for kobberforbindelser som aktivstoffer i plantebeskyttelsesmidler.

90. For det første var EUCuTF den eneste anmelder af kobberforbindelser med henblik på deres optagelse i bilag I til direktiv 91/414. Desuden var EUCuTF den eneste, der havde søgt om fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser som aktivstof, og den eneste, som, i juli 2015, havde fremlagt et dossier om aktivstoffet på alle producenternes vegne.

91. For det andet havde EUCuTF deltaget i den procedure, som mundede ud i bestemmelserne vedrørende kobberforbindelser frem til den omtvistede forordning. Appellanten har navnlig henvist til gennemførelsesforordning 2015/232, der blev vedtaget på grundlag af undersøgelser og dokumenter, som sammenslutningen havde fremsendt efter at være blevet opfordret til at fremsætte bemærkninger til undersøgelsesrapporten vedrørende kobberforbindelser.

92. For det tredje har appellanten gjort gældende, at den liste over stoffer, der er kandidater til substitution, som blev godkendt ved den omtvistede forordning, blev oprettet udelukkende på grundlag af resultaterne i et dokument, som tog udgangspunkt i den endelige undersøgelsesrapport vedrørende kobberforbindelser, som Kommissionen havde vedtaget med bidrag fra EUCuTF alene, vedrørende ansøgeren.

93. For det fjerde havde EUCuTF været Kommissionens »forhandlingspartner« under hele processen med udarbejdelsen af den omtvistede forordning, hvor den korresponderede med og deltog i et møde med Kommissionen vedrørende kvalificeringen af kobberforbindelser som stoffer, der er kandidater til substitution.

94. På baggrund af det ovenstående er det appellantens opfattelse, at det, i lighed med hvad Domstolen fastslog i dom af 17. januar 1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (11/82, EU:C:1985:18), burde anerkendes, at EUCuTF har søgsmålskompetence, for så vidt som Kommissionen, i lyset af de særlige omstændigheder i den foreliggende sag, vidste, at den omtvistede forordning berørte sammenslutningen umiddelbart og individuelt.

95. For det andet har appellanten gjort gældende, at EUCuTF’s medlemmer også er individuelt berørt af den omtvistede forordning.

96. Dels repræsenterer EUCuTF alle Unionens producenter af kobberprodukter, der anvendes som plantebeskyttelsesmidler. Derfor fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 31 med urette, at EUCuTF og dens medlemmer var berørt af den omtvistede forordning på samme måde som enhver anden økonomisk aktør, eftersom der ikke findes en eneste producent af kobberforbindelser, der anvendes som plantebeskyttelsesmidler i EU, som ikke er medlem af EUCuTF eller ikke repræsenterer et medlem af sammenslutningen som distributør.

97. I forlængelse af det ovenstående bestemmer artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 1107/2009, at ansøgninger om fornyelse af godkendelser af et aktivstof indgives af en producent af aktivstoffet. Som Retten anførte i den appellerede kendelses præmis 41 og 42, vedrører den omtvistede forordning kobberforbindelser og påvirker proceduren med fornyelse af godkendelsen heraf. Det er kun EUCuTF og dens medlemmer, som kan søge om fornyelse, da de er de eneste producenter af kobberforbindelser, der anvendes som plantebeskyttelsesmidler, i EU. I øvrigt er EUCuTF den eneste, der har søgt om fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser som aktivstof og har fremlagt et dossier om aktivstof på vegne af alle producenterne.

98. I sin dom af 30. september 2003, Sony Computer Entertainment Europe mod Kommissionen (T-243/01, EU:T:2003:251, præmis 75), anså Retten den omstændighed, at sagsøgeren var den eneste importør med tilladelse til at importere PlayStation®2-konsollen i EU, for at være et forhold, der var væsentligt for vurderingen af, om sagsøgeren var individuelt berørt.

99. Dels er genstanden for EUCuTF’s søgsmål opførelsen, ved den omtvistede forordning, af kobberforbindelser på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, på grund af den fejlagtige anvendelse af kriterierne vedrørende persistente, bioakkumulerbare og giftige stoffer (PBT-stoffer) på uorganiske stoffer. Kobberforbindelser er således det eneste uorganiske stof på listen over stoffer, der er kandidater til substitution. Det eneste grundlag for opførelsen af disse stoffer på den pågældende liste karakteriserer og individualiserer således EUCuTF og dens medlemmer.

100. Appellanten har gjort gældende, at selv om den omtvistede forordning formelt set er en gennemførelsesforordning, er den – i lyset af det ovennævnte – reelt en afgørelse fra Kommissionen i betragtning af de virkninger, som den har for kobberforbindelser og følgelig for EUCuTF og sammenslutningens medlemmer i egenskab af de eneste producenter af dette aktivstof.

101. Ifølge Kommissionen er det tredje anbringende, som EUCuTF har fremsat til støtte for sin appel, ugrundet.

102. For det første fastslog Retten med føje, at appellanten ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning.

103. Som Retten korrekt fastslog i den appellerede kendelses præmis 22, er der ingen bestemmelser i den pågældende lovgivning, som tillægger appellanten processuelle rettigheder. Den omstændighed, at appellanten har kommunikeret med Kommissionen vedrørende udformningen af den omtvistede forordning, er ikke tilstrækkeligt til, at appellanten opnår søgsmålskompetence, hvis den gældende lovgivning ikke tildeler appellanten status som deltager i proceduren.

104. Den omstændighed, at appellanten anmeldte kobberforbindelser med henblik på optagelsen heraf i bilag I til direktiv 91/414, er irrelevant, da den omtvistede forordning ikke behandler dette spørgsmål.

105. Hvad angår argumentet om, at appellanten er den eneste, der har søgt om fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser, er denne omstændighed i sig selv ikke tilstrækkelig til at individualisere appellanten. Kommissionen har i denne henseende fremhævet, at enhver producent af aktivstoffet og ikke kun ansøgeren i den procedure, som mundede ud i den oprindelige godkendelse, i henhold til artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 1107/2009 kan indgive en ansøgning om fornyelse.

106. For det andet fastslog Retten efter Kommissionens opfattelse korrekt, at appellantens medlemmer ikke er individuelt berørt af den omtvistede forordning.

107. Ifølge Kommissionen gjorde Retten med føje i den appellerede kendelses præmis 29 opmærksom på retspraksis ifølge dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 47), hvorefter den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som denne foranstaltning finder anvendelse på, ikke indebærer, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, eftersom denne retsvirkning er baseret på objektive eller retlige kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt.

108. Appellanten har således ikke godtgjort, at sammenslutningens medlemmer udgør en kategori eller en lukket gruppe af producenter, og at andre aktører ikke potentielt kan befinde sig i den samme situation, sådan som Retten bemærkede i den appellerede kendelses præmis 31.

109. Ifølge Kommissionen har appellanten med urette påberåbt sig dom af 30. september 2003, Sony Computer Entertainment Europe mod Kommissionen (T-243/01, EU:T:2003:251). Som Retten anerkendte i sin kendelse af 19. februar 2008, Apple Computer International mod Kommissionen (T-82/06, EU:T:2008:46), vedrørte denne dom en række helt særlige faktiske og retlige omstændigheder, som adskilte Sony fra alle andre, aktuelle eller potentielle, aktører. Ingen af de retlige eller faktiske omstændigheder, som var særegne for den sag, der gav anledning til den nævnte dom, er til stede i den foreliggende sag.

2. Analyse

110. Da EUCuTF definerer sig som en sammenslutning af producenter af kobberforbindelser, som anvendes i fremstillingen af plantebeskyttelsesmidler ( 40 ), har den i princippet kun kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål, hvis de virksomheder, som den repræsenterer, eller nogle af dem, har individuel retlig interesse i søgsmålet, eller hvis den kan gøre en egen interesse gældende ( 41 ).

111. På grundlag af denne retspraksis, som Retten henviste til i den appellerede kendelses præmis 19, fastslog den, at EUCuTF ikke kunne gøre en egen interesse gældende, da den lovgivning, som den foreliggende tvist vedrørte, ikke indeholdt bestemmelser, som indrømmede EUCuTF processuelle rettigheder, og at sammenslutningen ikke havde spillet nogen rolle i udarbejdelsen af den omtvistede forordning ( 42 ).

112. Retten fastslog endvidere, at appellantens medlemmer kun var berørt af den omtvistede forordning på grund af deres objektive egenskab af producenter af kobberforbindelser, hvoraf nogle af dem er indehavere af godkendelser til markedsføring af plantebeskyttelsesmidler indeholdende et sådant stof, på samme måde som enhver anden økonomisk aktør, som aktuelt eller potentielt befinder sig i en tilsvarende situation. Heraf udledte den, at appellantens medlemmer følgelig ikke var i en situation, der individualiserede dem ( 43 ).

113. I modsætning til, hvad EUCuTF har hævdet, er der efter min opfattelse ikke nogen retlig fejl i hverken Rettens konstateringer eller den konsekvens, som den drog heraf i den appellerede kendelses præmis 32, nemlig at betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt, ikke er opfyldt, hvorfor den af EUCuTF anlagte sag ikke kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF.

a) EUCuTF’s stilling

114. Selv om EUCuTF’s tredje anbringende vedrører den appellerede kendelses præmis 22, har sammenslutningen ikke anfægtet den omstændighed, at den ikke spillede en rolle som »forhandler« med henblik på opførelsen af kobberforbindelser på listen i bilaget til den omtvistede forordning, og heller ikke, at de gældende bestemmelser ikke indrømmer sammenslutningen nogen processuel garanti.

115. Selv om EUCuTF har påberåbt sig at have været Kommissionens »forhandlingspartner« og at have deltaget i et møde med tjenestemænd fra Generaldirektoratet »Sundhed«, har sammenslutningen imidlertid ikke påberåbt sig en specifik processuel rettighed, som ville give den en særlig retsstilling, der kunne individualisere den som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF ( 44 ).

116. De øvrige argumenter, som EUCuTF har gjort gældende for at godtgøre, at sammenslutningen er individuelt berørt, er også ugrundede. For det første er de skridt, som den har taget for at få kobberforbindelser optaget i bilag I til direktiv 91/414, og dens deltagelse i den procedure, som mundede ud i gennemførelsesforordning 2015/232 om betingelserne for godkendelse af aktivstoffet »kobberforbindelser«, uden betydning. De kan således ikke individualisere den i forbindelse med den foreliggende sag, da genstanden for den anfægtede retsakt i snæver forstand ikke er godkendelsen af aktivstoffet »kobberforbindelser«, men dets anerkendelse som et stof, der er kandidat til substitution, ifølge en anden procedure end den, der førte til dets optagelse i bilag I til direktiv 91/414.

117. For det andet er EUCuTF ikke, i modsætning til, hvad sammenslutningen har hævdet, i en situation, der kan sammenlignes med den, der gav anledning til dom af 17. januar 1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (11/82, EU:C:1985:18), da den omtvistede lovgivning ikke indeholdt en specifik bestemmelse, som forpligtede Kommissionen til at tage hensyn til følgerne af den retsakt, som den påtænkte at vedtage, for EUCuTF’s eller dens medlemmers særlige situation.

118. Retten begik således ikke en retlig fejl, da den fastslog, at EUCuTF ikke kunne gøre en egen interesse i annullationen af den omtvistede forordning gældende.

b) EUCuTF’s medlemmers interesse i søgsmålet

119. Siden dom af 15. juli 1963, Plaumann mod Kommissionen (25/62, EU:C:1963:17), »[kan] andre retssubjekter end en beslutnings adressater kun […] hævde, at de berøres individuelt, hvis beslutningen berører dem på grund af bestemte egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten«. Denne fortolkning af, hvornår adressaterne berøres individuelt, finder også anvendelse, når den anfægtede retsakt er almengyldig ( 45 ).

120. Det bør bemærkes, at appellanten ikke specifikt har anfægtet den appellerede kendelses præmis 27, hvori Retten fastslog, at den omtvistede forordning er en almengyldig retsakt, eftersom den for det første finder anvendelse på objektivt bestemte situationer, dvs., i den foreliggende sag, på grund af et aktivstofs karakteristika, og at den for det andet medfører retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper, nemlig alle aktører, hvis virksomhed er knyttet til et af de stoffer, der er opført på listen i denne forordnings bilag.

121. Appellanten har heller ikke gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl eller foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da den i den appellerede kendelses præmis 30 fastslog, at »det fremgår af fjerde betragtning til den omtvistede forordning, at listen i bilaget til denne forordning er udarbejdet på grundlag af oplysninger i undersøgelsesrapporten, EFSA’s konklusioner, udkastet til vurderingsrapporten og de dertil hørende tillæg, undersøgelsesrapporter fra fagfæller samt af den klassificering, som blev indført ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 af 16. december 2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger og om ændring og ophævelse af direktiv 67/548/EØF og 1999/45/EF og om ændring af forordning (EF) nr. 1907/2006 (EUT 2008, L 353 s. 1)«. EUCuTF har heller ikke foreholdt Retten i samme præmis at have fastslået, at den omtvistede forordning vedrører anvendelsen af artikel 80, stk. 7, i forordning nr. 1107/2009, hvorefter Kommissionen senest den 14. december 2013 skulle udarbejde en liste over stoffer, der er kandidater til substitution.

122. Jeg er følgelig af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 31 fastslog, at appellantens medlemmer ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning, eftersom denne forordning finder anvendelse på disse på grund af deres objektive egenskab af producenter af kobberforbindelser på samme måde som enhver anden økonomisk aktør, som aktuelt eller potentielt befinder sig i en tilsvarende situation, og at betingelsen om, at de skal være individuelt berørt, derfor ikke er opfyldt.

123. Argumentet om, at alle producenter af kobberforbindelser er medlemmer af EUCuTF, kan ikke modsige denne konklusion.

124. For det første kan EUCuTF’s medlemmer ikke sidestilles med en begrænset gruppe personer, der var identificeret eller identificerbare på det tidspunkt, hvor den omtvistede forordning blev vedtaget – og således kunne være individuelt berørt heraf – eftersom denne gruppe kan være øget efter dens ikrafttrædelse. Selv om det kan synes vanskeligt at forestille sig, har Domstolen nemlig aldrig fraveget denne fleksible opfattelse af udtrykket »lukket gruppe« ( 46 ).

125. For det andet indebærer den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt ( 47 ).

126. I forbindelse med vedtagelsen af den omtvistede forordning blev opførelsen af kobberforbindelser på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, ikke besluttet under hensyntagen til appellantens medlemmers særlige karakteristika, men på grund af, at dette stof opfyldte kriterierne for at blive anset for et persistent og toksisk stof som omhandlet i punkt 4 i bilag II til forordning nr. 1107/2009 ( 48 ).

127. I denne henseende kan den omstændighed, som appellanten har gjort gældende, at kobberforbindelser er det eneste uorganiske stof på den pågældende liste, ikke have nogen indvirkning på, hvorvidt EUCuTF’s medlemmer er individuelt berørt. Denne omstændighed påvirker nemlig på ingen måde det forhold, at den omtvistede forordnings retsvirkninger kun finder anvendelse på appellantens medlemmer på grund af deres objektive egenskab af producenter af kobberforbindelser ( 49 ).

3. Konklusion vedrørende det tredje anbringende

128. Retten begik ikke en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 22 og 31 fastslog, at EUCuTF ikke kunne gøre en egen interesse gældende, og at sammenslutningens medlemmer ikke var i en situation, der individualiserede dem. Følgelig begik Retten heller ikke en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 32 fastslog, at betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt, ikke var opfyldt, og at det af EUCuTF anlagte søgsmål derfor ikke kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF.

129. Det tredje anbringende, som appellanten har påberåbt sig til støtte for sin appel, bør følgelig forkastes som ugrundet.

C. Det andet anbringende vedrørende en effektiv domstolsbeskyttelse af EUCuTF og dens medlemmer

1. Parternes argumenter

130. Appellanten har med sit andet anbringende foreholdt Retten, at den i den appellerede kendelses præmis 52-60 fastslog, at den ikke med sin afvisning af sammenslutningens søgsmål fratog denne og dens medlemmer en effektiv domstolsbeskyttelse.

131. Appellanten har gjort gældende, at EUCuTF’s medlemmer ikke kan anfægte en national gennemførelsesforanstaltning, som giver den mulighed for at anfægte virkningerne af den omtvistede forordning. Hvis en national myndighed beslutter at foretage en sammenlignende vurdering af kobberforbindelser, uden at vurderingen munder ud i en beslutning om substitution af disse forbindelser, har appellanten således hævdet, at sammenslutningen ikke kan anfægte denne »beslutning«, da den ikke har en retlig interesse i at anfægte en retsakt, som ikke er bebyrdende for denne.

132. EUCuTF’s medlemmer vil derfor være tvunget til at bevirke, at de nationale myndigheder vedtager en negativ afgørelse, så medlemmerne kan anfægte den og i dette søgsmål bestride kvalificeringen af kobberforbindelser som et stof, der er kandidat til substitution.

133. Ifølge appellanten kan adgangen til de nationale domstole og muligheden for at få prøvet sagen ved Domstolen gennem en præjudiciel forelæggelse til vurdering af den omtvistede forordnings gyldighed, i modsætning til, hvad Retten anførte i den appellerede kendelses præmis 54 og 55, således ikke garantere sammenslutningens eller dens medlemmers ret til en effektiv domstolsbeskyttelse. For det første er det slet ikke sikkert, at der vil blive truffet en negativ afgørelse vedrørende ansøgningen om fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser. Appellanten og dens medlemmer vil således aldrig kunne anfægte den omtvistede forordning, som vil fortsætte med at skabe retsvirkninger på ubestemt tid. For det andet vil appellanten og dens medlemmer, selv om der blev vedtaget en negativ afgørelse, og uafhængigt af muligheden for at få sagen prøvet ved Domstolen gennem en præjudiciel forelæggelse, skulle bære administrative byrder og økonomiske omkostninger som følge af kvalificeringen af kobberforbindelser som »et stof, der er kandidat til substitution«.

134. Ifølge Kommissionen kan anbringendet ikke antages til realitetsbehandling, da EUCuTF blot har gentaget de argumenter, der blev fremført for Retten, uden at identificere nogen retlig fejl i den appellerede kendelse. Subsidiært har den gjort gældende, at anbringendet er ugrundet.

2. Analyse

135. I modsætning til Kommissionen er jeg af den opfattelse, at appellantens andet anbringende kan antages til realitetsbehandling.

136. For det første har appellanten udtrykkeligt angivet præmisserne i den appellerede kendelse. For det andet har den underbygget sin kritik af Rettens betragtninger vedrørende domstolsbeskyttelsen af appellantens medlemmer og anser Rettens konklusion hvad dette angår for at være en retlig fejl.

137. Jeg må dog konstatere, at Retten under alle omstændigheder ikke begik nogen retlig fejl. Selv om retslitteraturen i vidt omfang har kritiseret systemet for, at dets »fuldstændighed« til tider er illusorisk, anvendte Retten blot Domstolens faste praksis, hvorefter der ved dels artikel 263 TEUF og 277 TEUF, dels artikel 267 TEU er oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som har til formål at sikre kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Unionens retsinstanser ( 50 ).

138. Inden for denne ramme er fysiske eller juridiske personer, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte en regelfastsættende EU-retsakt direkte ved Unionens retsinstanser, beskyttet mod, at en sådan retsakt finder anvendelse på dem, ved muligheden for at anfægte de gennemførelsesforanstaltninger, som denne retsakt omfatter ( 51 ).

139. Det forholder sig nemlig således, at »[n]år gennemførelsen af nævnte retsakter tilkommer Unionens institutioner, kan [fysiske eller juridiske] personer på de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser indbringe et direkte søgsmål for Domstolen til prøvelse af gennemførelsesretsakterne og i medfør af artikel 277 TEUF påberåbe sig til støtte for dette søgsmål, at den pågældende generelle retsakt er ulovlig. Når gennemførelsen påhviler medlemsstaterne, kan de påberåbe sig den pågældende EU-retsakts ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF« ( 52 ).

140. Selv hvis Domstolen i den foreliggende sag måtte beslutte ikke at følge min fortolkning af en regelfastsættende retsakt, »som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger«, kunne Retten med føje fastslå, at den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

141. I så fald bør såvel forordning nr. 1107/2009 som den omtvistede forordning kunne gøres til genstand for en indirekte kontrol. Den omtvistede forordning vil ganske vist ikke være retsgrundlag i snæver forstand for gennemførelsesforanstaltninger. Domstolens praksis kræver imidlertid ikke en sådan stringens, når den retlige forbindelse, der skal være mellem den anfægtede retsakt og den retsakt, der er genstand for ulovlighedsindsigelsen, skal bestemmes, for at artikel 277 TEUF finder anvendelse ( 53 ). Det spørgsmål, der er relevant i forbindelse med undersøgelsen af, hvorvidt en ulovlighedsindsigelse kan antages til realitetsbehandling, er, hvorvidt det havde været muligt at vedtage den anfægtede retsakt, såfremt den bestemmelse, som ulovlighedsindsigelsen vedrører, ikke havde fandtes ( 54 ).

142. I den foreliggende sag må det således konstateres, at de eventuelle gennemførelsesforanstaltninger, som vedtages på grundlag af forordning nr. 1107/2009, ikke kan gennemføres, hvis kobberforbindelser ikke på forhånd ved den omtvistede forordning var blevet indsat på listen over stoffer, der er kandidater til substitution.

143. I øvrigt ville en forkastelse af ulovlighedsindsigelsen vedrørende den omtvistede forordning medføre, at den slet ikke ville kunne underlægges domstolskontrol, da et direkte søgsmål ved Domstolen ville være udelukket på grund af de gennemførelsesforanstaltninger, som denne forordning »omfatter«. En sådan immunitet ville ubestrideligt være i strid med den retsunion, hvori Unionens institutioner skal være undergivet kontrol med, at deres retsakter overholder bl.a. TEUF-traktaten og generelle retsprincipper ( 55 ). Denne immunitet ville derfor udgøre en lakune i det retsmiddel- og proceduresystem, som blev oprettet ved EUF-traktaten med det formål at tillægge Domstolen kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter. Dette system ville følgelig ikke længere være fuldstændigt.

3. Konklusion vedrørende det andet anbringende og supplerende bemærkninger vedrørende virkningen af artikel 19 TEU

144. Det følger af ovenstående bemærkninger, at såfremt Domstolen måtte fastslå, at det første anbringende er ugrundet, indebærer dette, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 60 fastslog, at appellantens argument vedrørende en effektiv domstolsbeskyttelse skulle forkastes. Selv om EUCuTF på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte den omtvistede forordning direkte ved Unionen retsinstanser, kan sammenslutningen, som Retten i alt væsentligt bemærkede i den appellerede kendelses præmis 61, ved brug af et indirekte retsmiddel gøre denne forordnings ugyldighed gældende ved de kompetente domstole.

145. Denne konklusion kan ikke ændres af argumentet om, at appellanten ikke vil kunne anfægte den sammenlignende vurdering, som udføres af medlemsstaterne, så længe de nationale myndigheder beslutter at forny godkendelsen til et plantebeskyttelsesmiddel, som indeholder kobberforbindelser, da en sådan beslutning ikke vil ændre appellantens retsstilling og derfor ikke vil blive anerkendt af de spanske domstole som en retsakt, der kan anfægtes.

146. Som Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 59, er det nemlig medlemsstaterne, som i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten.

147. I øvrigt kan Tribunal Supremos (øverste domstol, Spanien) og Tribunal Constitucionals (forfatningsdomstol, Spanien) praksis vedrørende kravet om retlig interesse i søgsmålet, som EUCuTF har påberåbt sig til støtte for sin appel, ikke ændre anvendelsesområdet for artikel 263 TEUF.

148. Da artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU pålægger medlemsstaterne en resultatforpligtelse, »påhviler det de nationale domstole at fortolke betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling og de processuelle regler, der finder anvendelse på de søgsmål, som er forelagt dem, herunder kravet om retlig interesse i søgsmålet, således at de i videst muligt omfang anvendes på en måde, der bidrager til opfyldelsen af det formål, der er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, nemlig at sikre en effektiv retsbeskyttelse af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten« ( 56 ).

149. Hvis en sådan fortolkning ikke var mulig, måtte det fastslås, at det følger »af den omhandlede nationale retsordens opbygning, at der ikke forelå et retsmiddel, der gav mulighed for, selv indirekte under en verserende sag, at sikre, at retssubjekternes rettigheder i henhold til EU-retten overholdes« ( 57 ). Under disse omstændigheder ville det tilkomme den pågældende medlemsstat at skabe nye søgsmålsmuligheder ved de nationale domstole med henblik på gennemførelsen af EU-retten ( 58 ).

150. De ovenfor i punkt 148 og 149 anførte løsninger udgør ganske vist en form for paradoks i forhold til Domstolens strenge praksis ved fortolkningen af betingelserne for, at et annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling ( 59 ). De er imidlertid i overensstemmelse med logikken bag artikel 19 TEU og er de eneste, som kan sikre, at der ikke er huller i unionsborgernes domstolsbeskyttelse.

151. På baggrund af ovenstående betragtninger konkluderer jeg, at det andet anbringende, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel, bør forkastes som ugrundet.

VII. Formaliteten med hensyn til appellantens søgsmål og hjemvisning til Retten

152. Efter min analyse af de anbringender, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel, er jeg af den opfattelse, at det første anbringende bør tages til følge. Den appellerede kendelse bør således ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at den omtvistede forordning omfattede gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

153. I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen efter ophævelse af Rettens afgørelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.

154. Da Retten i den foreliggende sag afviste sagen i forbindelse med behandlingen af formaliteten, er Domstolen ikke i stand til at træffe afgørelse om realiteten i sagen. Den råder derimod over de nødvendige oplysninger til at træffe endelig afgørelse vedrørende den afvisningspåstand, som Kommissionen nedlagde under sagen ved førsteinstansen. Både EUCuTF og Kommissionen har således udtalt sig vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den førstnævnte er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Da den omtvistede forordnings egenskab af regelfastsættende retsakt er fastslået og ubestridt, er det den eneste betingelse i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, som endnu ikke er undersøgt.

155. Appellanten har gjort gældende, at sammenslutningen og dens medlemmer er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Sammenslutningen har for det første navnlig gjort gældende, at den omtvistede forordning kvalificerer aktivstoffet kobberforbindelser som et aktivstof, der er kandidat til substitution, hvilket indebærer, at det er direkte underlagt de materielle bestemmelser i forordning nr. 1107/2009. Kobberforbindelser er herved underlagt mere restriktive betingelser end dem, der gælder for aktivstoffer, der ikke er kandidater til substitution. For det andet er dette en direkte konsekvens af den omtvistede forordning, som indebærer, at Kommissionen i forbindelse med fremtidige procedurer for fornyelse af godkendelsen af kobberforbindelser eller de nationale myndigheder i forbindelse med procedurer for fornyelse af nationale godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder kobberforbindelser, eller ansøgninger om gensidig anerkendelse ikke råder over nogen skønsbeføjelser hvad angår kvalificeringen af kobberforbindelser som »et stof, der er kandidat til substitution«.

156. Kommissionen er derimod af den opfattelse, at den omtvistede forordning derimod ikke berører appellanten eller dens medlemmer umiddelbart, da de af EUCuTF påberåbte konsekvenser ikke følger direkte af opførelsen af kobberforbindelser på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, men af eventuelle senere afgørelser fra Kommissionen eller medlemsstaterne, hvis vedtagelse indebærer et omfattende skøn. Således opfylder den omtvistede forordning ikke betingelserne for, at appellanten er umiddelbart berørt.

157. I henhold til Domstolens faste praksis, som Kommissionen har påberåbt sig, skal en EU-retsakt nemlig, for at en fysisk eller juridisk person er umiddelbart berørt heraf, »umiddelbart […] have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og […] foranstaltningen [må] ikke […] overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men […] gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af [EU-]reglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler« ( 60 ).

158. I den foreliggende sag har den omtvistede forordning imidlertid – i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende – efter min opfattelse en umiddelbar indvirkning på appellantens retsstilling uden en EU-institutions eller en medlemsstats nationale myndigheders mellemkomst. Den retlige ordning for dette stof er nemlig blevet ændret, udelukkende fordi kobberforbindelser ved den omtvistede forordning blev opført på listen over stoffer, der er kandidater til substitution.

159. Selv om Kommissionen og medlemsstaterne råder over et vist skøn i forbindelse med ansøgninger om fornyelse af godkendelsen af et aktivstof eller fornyelse af godkendelserne af plantebeskyttelsesmidler samt i forbindelse med den i artikel 50 i forordning nr. 1107/2009 omhandlede sammenlignende undersøgelse, råder de derimod ikke over nogen skønsbeføjelse hvad angår kvalificeringen af kobberforbindelser som »stoffer, der er kandidater til substitution«, og følgelig heller ikke vedrørende den gældende ordning. Kommissionens og medlemsstaternes skøn kan kun anvendes i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 1107/2009. Det er imidlertid ikke den forordning, som appellanten har nedlagt påstand om annullation af.

160. Det er derfor min opfattelse, at appellanten er berettiget til at anlægge annullationssøgsmål vedrørende den omtvistede forordning på grundlag af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, da der er tale om en regelfastsættende retsakt, som berører sammenslutningen umiddelbart og ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger i denne bestemmelses forstand.

VIII. Forslag til afgørelse

161. Det kan næppe bestrides, at en retsundergiven som EUCuTF (eller et medlem heraf) ikke er berettiget til at anlægge annullationssøgsmål vedrørende forordning nr. 1107/2009. To af de tre betingelser i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF er nemlig ikke opfyldt. For det første omfatter denne forordning nødvendigvis gennemførelsesforanstaltninger, selv om den er regelfastsættende som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. For det andet ændrer den ikke de berørte personers retsstilling, uden at Kommissionen eller medlemsstaterne udøver en skønsbeføjelse.

162. Appellanten har følgelig efter min opfattelse fuldt ud overholdt den dialektik i retsmidlerne, som er oprettet ved traktaten, og som Domstolen gentagne gange har fremhævet i sin praksis. Appellanten har nedlagt påstand om annullation af en forordning, som for appellanten indebærer, at der skal anvendes en ordning, der er til skade for denne, og ved dette direkte søgsmål påberåbt sig ulovligheden af den forordning, som indfører denne undtagelsesordning, på grundlag af artikel 277 TEUF. Dette proceduremæssige samspil kan dels sikre appellanten en effektiv domstolsbeskyttelse, dels sikre retssikkerheden i EU. Det giver således en ensartet løsning på et lovlighedsproblem ved brug af én procedure, der er hurtigere og mindre belastende end en række mulige og fremtidige præjudicielle forelæggelser.

163. På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen fastslår følgende: Principalt: »1) Den Europæiske Unions Rets kendelse af 27. april 2016, European Union Copper Task Force mod Kommissionen (T-310/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:265), ophæves. 2) Det af European Union Copper Task Force anlagte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 af 11. marts 2015 om gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om oprettelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution, kan antages til realitetsbehandling. 3) Sagen hjemvises til Retten til afgørelse om realiteten. 4) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.« Subsidiært, såfremt Domstolen anser det første anbringende for at være ugrundet: »1) Appellen forkastes. 2) European Union Copper Task Force betaler sagsomkostningerne.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2015, L 67, s. 18.

( 3 ) – Jf. ligeledes appel iværksat til prøvelse af Rettens kendelse af 16.2.2016, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (T-296/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:79) (sag C-244/16 P, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen) og mit forslag til afgørelse i denne sag, fremsat samme dag som nærværende forslag til afgørelse.

( 4 ) – EUT 1991, L 230, s. 1.

( 5 ) – EUT 2009, L 104, s. 23.

( 6 ) – EUT 2009, L 309, s. 1.

( 7 ) – EUT 2011, L 153, s. 1.

( 8 ) – EUT 2015, L 39, s. 7.

( 9 ) – Der er tale om følgende tre regler: fornyelse af godkendelsen af aktivstoffet, opnåelse eller fornyelse af en godkendelse til markedsføring for plantebeskyttelsesmidler, der indeholder de pågældende stoffer, og aktivering af gensidig anerkendelse i medlemsstaterne af godkendelser af markedsføring.

( 10 ) – Jf. appelskriftets punkt 36.

( 11 ) – Artikel 263, stk. 4, TEUF. Min fremhævelse.

( 12 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 57).

( 13 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 60; min fremhævelse). Som jeg tidligere har nævnt, har denne fortolkning den paradoksale virkning, at den sag, som gav anledning til dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462), atter ville blive afvist, selv om den gav anledning til ændringen af artikel 263, stk. 4, TEUF (jf. punkt 58 i mit forslag til afgørelse Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2013:335).

( 14 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 28).

( 15 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 29).

( 16 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 30).

( 17 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 31).

( 18 ) – Præmis 42. Jf. desuden domme af 10.12.2015, Canon Europa mod Kommissionen (C-552/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:804, præmis 47), og Kyocera Mita Europe mod Kommissionen (C-553/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:805, præmis 46).

( 19 ) – Kendelse af 14.7.2015, Forgital Italy mod Rådet (C-84/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:517, præmis 43).

( 20 ) – Jf. i denne retning R. Mastroianni og A. Pezza, »Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union«, American University International Law Review, 2015, (30:4), s. 443-795, især s. 793. Disse forfattere anfører endog, at den af Domstolen anlagte fortolkning af begrebet »gennemførelsesforanstaltninger« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF gør det »nærmest umuligt« for en borger at anlægge sag ved Unionens retsinstanser (»makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts«).

( 21 ) – Dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 73). Min fremhævelse.

( 22 ) – Af denne grund fastslog Domstolen, at »[bestemmelserne i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18.3.1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28.6.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP], sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse er til hinder for nationale processuelle regler, der forpligter den arbejdstager, der er ansat tidsbegrænset, til at anlægge et nyt søgsmål med henblik på fastlæggelse af den passende sanktion, når det af en domstol er blevet konstateret, at der foreligger misbrug i form af anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, for så vidt som dette for arbejdstageren medfører processuelle ulemper, bl.a. i form af omkostninger, varighed og repræsentationsregler, som kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt for den pågældende at udøve de rettigheder, som tillægges ved Unionens retsorden« (dom af 14.9.2016, Martínez Andrés og Castrejana López (C-184/15 og C-197/15, EU:C:2016:680, præmis 64, min fremhævelse). Selv om Domstolen undersøgte problemet i lyset af effektivitetsprincippet, fastslog den i denne doms præmis 59, at kravene om ækvivalens og effektivitet »er udtryk for medlemsstaternes almindelige forpligtelse til at sikre retsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten« (min fremhævelse).

( 23 ) – Jf. Dixel Dictionnaire – Le Robert, udg. 2011.

( 24 ) – Jf. i denne henseende vedrørende artikel III-365, stk. 4, i traktaten om en forfatning for Europa, der svarer til artikel 263, stk. 4, TEUF, L. Coutron, La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, s. 488. Jf. ligeledes Cl. Blumann, »L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne«, L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, s. 77-100, på s. 98. I andre af traktatens sprogversioner kommer dette tydeligere til udtryk. Den engelske version anvender således ordet »entail«, der er synonym til verberne »necessitate« (nødvendiggøre), »make necessary« (gøre nødvendig), »require« (kræve), »need« (have behov for) eller »demand« (fordre) (jf. Oxford Thesaurus of English, 2. udg., Oxford University Press, 2004). Jf. ligeledes den polske sprogversion: »nie wymagają środków wykonawczych« eller den portugisiske: »que não necessitam de medidas de execução« (min fremhævelse).

( 25 ) – Jf. i denne retning M. Rhimes, »The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?«, European Journal of Legal Studies, 2016, bd. 9, nr. 1, s. 103-172, på s. 124.

( 26 ) – Siden dom af 13.7.1966, Italien mod Rådet og Kommissionen (32/65, EU:C:1966:42), har Domstolen fastslået, at den almengyldige retsakt, hvis ulovlighed påberåbes på grundlag af artikel 277 TEUF, skal finde »direkte eller indirekte anvendelse på den sag, der er genstand for søgsmålet« (Sml. s. 594, min fremhævelse). Dette princip anvendes stadig af Retten (jf. bl.a. dom af 12.6.2015, Plantavis og NEM mod Kommissionen og EFSA, T-334/12, EU:T:2015:376, præmis 51).

( 27 ) – Dom af 14.3.2017, A m.fl. (C-158/14, EU:C:2017:202, præmis 68).

( 28 ) – Jf. i denne retning dom af 6.3.1979, Simmenthal mod Kommissionen (92/78, EU:C:1979:53, præmis 39).

( 29 ) – Dom af 14.3.2017, A m.fl. (C-158/14, EU:C:2017:202, præmis 69).

( 30 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 30 og 31).

( 31 ) – Punkt 30 i Kommissionens svarskrift.

( 32 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 92). Denne bekræftelse forekom første gang i præmis 23 i dom af 23.4.1986, De Grønne mod Parlamentet (294/83, EU:C:1986:166). Den er efterfølgende blevet gentaget adskillige gange. Jf. bl.a. dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 40), af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 57), af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 45), og af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 66).

( 33 ) – Dom af 23.4.1986, De Grønne mod Parlamentet (294/83, EU:C:1986:166, præmis 23). Min fremhævelse.

( 34 ) – Jf. i denne retning Fr. Berrod, La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paris, 2003, nr. 294 vedrørende en præjudiciel forelæggelse og nr. 834 vedrørende en ulovlighedsindsigelse samt L. Coutron, La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2007, s. 129 og 213.

( 35 ) – Præmis 25, min fremhævelse.

( 36 ) – EUT 2011, L 81, s. 8.

( 37 ) – EUT 2011, L 104, s. 39.

( 38 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 18).

( 39 ) – Jf. appelskriftets punkt 62: »The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force […]«

( 40 ) – Jf. punkt 11 i EUCuTF’s appelskrift.

( 41 ) – Jf. i denne henseende, vedrørende et annullationssøgsmål anlagt af en sammenslutning til prøvelse af en endelig beslutning fra Kommissionen vedrørende statsstøtte, dom af 22.6.2006, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen (C-182/03 og C-217/03, EU:C:2006:416, præmis 56).

( 42 ) – Jf. den appellerede kendelses præmis 22.

( 43 ) – Jf. den appellerede kendelses præmis 31.

( 44 ) – Jf. i denne retning kendelse af 17.2.2009, Galileo Lebensmittel mod Kommissionen (C-483/07 P, EU:C:2009:95, præmis 53).

( 45 ) – Jf. i denne retning dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 36).

( 46 ) – Jf., vedrørende en nyere anvendelse, dom af 24.11.2016, Ackermann Saatzucht m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-408/15 P og C-409/15 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:893, præmis 39).

( 47 ) – Jf. i denne retning dom af 23.4.2009, Sahlstedt m.fl. mod Kommissionen (C-362/06 P, EU:C:2009:243, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis), og af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) – Jf. sjette betragtning til den omtvistede forordning.

( 49 ) – Den omstændighed, at Retten i sin dom af 30.9.2003, Sony Computer Entertainment Europe mod Kommissionen (T-243/01, EU:T:2003:251), anså det forhold, at sagsøgeren var den eneste importør med tilladelse til at importere PlayStation®2-konsollen i EU, for at være et forhold, der var relevant for vurderingen af, om sagsøgeren var individuelt berørt, kan efter min opfattelse ikke ændre ved denne konklusion. Appellanten har ikke godtgjort, at denne dom er relevant for den foreliggende sag. Domstolen har således tidligere, i forbindelse med en »eneimportør«, fastslået, at denne omstændighed ikke kunne ændre ved en retsakts almengyldige karakter, »når det dog er utvivlsomt, at den finder anvendelse på grundlag af en ved retsakten fastlagt objektiv retlig eller faktisk situation, der hænger sammen med aktens formål« (dom af 14.7.1983, Spijker Kwasten mod Kommissionen,231/82, EU:C:1983:220, præmis 10).

( 50 ) – Jf. i denne retning punkt 75 i dette forslag til afgørelse og den i fodnote 32 anførte retspraksis. Jf., blandt talrige kommentarer, bl.a. A. Meij, »Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon« i De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, s. 301-312, A. Turmo, »Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne«, R.A.E, 2013, s. 825-835, D. Waelbroeck og T. Bombois, »Des requérants »privilégiés« et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen«, Cahiers de droit européen, 2014/1, s. 21-76, og P.-A. Van Malleghem og N. Baeten, »Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What is a »Regulatory Act« in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami«, Common Market Law Review, 2014, bd. 51, s. 1187-1216.

( 51 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 28), og af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 30).

( 52 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 93). Jf. ligeledes dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 29), og af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 31).

( 53 ) – Jf. vedrørende et eksempel, hvor Domstolen accepterede at behandle en ulovlighedsindsigelse vedrørende en retsakt, som ikke var retsgrundlaget for den anfægtede retsakt, dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) – Jf. i denne retning A. Barav, »The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis«, Common Market Law Review, 1974, s. 366-386, på s. 374.

( 55 ) – Jf. bl.a. i denne retning dom af 29.6.2010, E og F (C-550/09, EU:C:2010:382, præmis 44).

( 56 ) – Kendelse af 14.7.2015, Forgital Italy mod Rådet (C-84/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:517, præmis 66).

( 57 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 104).

( 58 ) – Jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 103, sammenholdt med præmis 104).

( 59 ) – Jf. i denne retning A. Arnull, »Arrêt »Inuit«: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires«, Journal de droit européen, 2014, s. 14-16, især s. 15. Forfatteren taler om et »paradoks«, når »Domstolen pålægger de nationale domstole krav, som den ikke selv er rede til at opfylde«.

( 60 ) – Dom af 13.3.2008, Kommissionen mod Infront WM (C-125/06 P, EU:C:2008:159, præmis 47). Selv om Domstolen udviklede denne fortolkning vedrørende artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF, kan jeg ikke se nogen grund til, at den ikke også skulle gælde vedrørende tredje sætningsled. Jf. i denne henseende punkt 66 og fodnote 21 i mit forslag til afgørelse Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen (C-132/12 P, EU:C:2013:335).