FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. SZPUNAR

fremsat den 15. april 2021 ( 1 )

Sag C-662/19 P

NRW. Bank

mod

Den Fælles Afviklingsinstans

»Appel – bankunion – fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber – fastlæggelse af ex ante-bidraget til Den Fælles Afviklingsfond for bidragsåret 2016 – retsakt, der kan anfægtes – delvist bekræftende retsakt – søgsmålsfrist«

I. Indledning

1. Med appellen har NRW. Bank nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 26. juni 2019, NRW. Bank mod SRB (T-466/16, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«, EU:T:2019:445), hvorved Retten afviste NRW. Banks søgsmål med påstand om annullation af dels den af Den Fælles Afviklingsinstans (SRB) på sit eksekutivmøde den 15. april 2016 trufne afgørelse om ex ante-bidrag for 2016 til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) (SRB/ES/SRF/2016/06) (herefter »den første omtvistede afgørelse«), dels den af SRB på sit eksekutivmøde den 20. maj 2016 trufne afgørelse om justering af ex ante-bidrag for 2016 til Afviklingsfonden, der supplerer den første omtvistede afgørelse (SRB/ES/SRF/2016/13) (herefter »den anden omtvistede afgørelse«), for så vidt som disse afgørelser vedrører NRW. Bank (herefter under ét »de omtvistede afgørelser«).

2. Den retlige problematik, der er kernen i den foreliggende sag, vedrører den retlige kvalificering af de omtvistede afgørelser og forholdet mellem de to afgørelser. Retten fastslog nærmere bestemt, at den anden omtvistede afgørelse var af delvist bekræftende karakter og ikke berørte det realitetsspørgsmål, som appellanten rejste med søgsmålet for Retten, dvs. spørgsmålet om, hvorvidt passiver i tilknytning til de understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af appellantens bidrag.

3. Appellanten har med appellen navnlig gjort gældende, at den anden omtvistede afgørelse erstattede den første omtvistede afgørelse, og subsidiært, at den ændring af den første omtvistede afgørelse, som den anden omtvistede afgørelse medførte, indebærer, at en ny søgsmålsfrist begynder at løbe – ikke kun hvad angår den anden omtvistede afgørelse, men også hvad angår det realitetsspørgsmål, som blev rejst med søgsmålet.

4. Jeg skal desuden præcisere, at den omstændighed, at jeg i dette forslag til afgørelse anvender den samme terminologi som Retten, hvorefter der ikke er tale om to retsakter, som udgør en helhed i den form, der følger af den senere retsakt, men om to afgørelser, på ingen måde foregriber min holdning til spørgsmålet om, hvorvidt appellantens appel bør tages til følge. Jeg anvender denne terminologi for at lette læsningen af dette forslag til afgørelse og for at kunne henvise til de betragtninger, som Retten lagde til grund, og som der er redegjort for i den appellerede dom.

II. Retsforskrifter

A. Forordning (EU) nr. 806/2014

5. Artikel 54, stk. 1, i forordning (EU) nr. 806/2014 ( 2 ) bestemmer: »Afviklingsinstansen har på et eksekutivmøde til opgave: a) at forberede alle de afgørelser, som Afviklingsinstansen skal træffe på et plenarmøde b) at træffe alle afgørelser med henblik på at gennemføre denne forordning, medmindre andet er bestemt i denne forordning.«

6. Forordningens artikel 67, stk. 4, bestemmer: »Bidrag som omhandlet i artikel 69, 70 og 71 opkræves fra enhederne jf. artikel 2 af de nationale afviklingsmyndigheder og overføres til Afviklingsfonden i overensstemmelse med aftalen.«

7. Artikel 70 i forordning nr. 806/2014 med overskriften »Ex ante-bidrag« bestemmer følgende i stk. 2: »Hvert år beregner Afviklingsinstansen efter høring af [Den Europæiske Centralbank (ECB)] eller den kompetente nationale myndighed og i tæt samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder de individuelle bidrag for at sikre, at de bidrag, der skal betales af alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område, ikke overstiger 12,5% af målniveauet. Hvert år beregnes de enkelte institutters bidrag på grundlag af: a) et fast bidrag, der baseres pro rata i forhold til et instituts passiver eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud i forhold til de samlede passiver eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud for alle de institutter, der er meddelt tilladelse på de deltagende medlemsstaters område og b) et risikoafpasset bidrag, der baseres på kriterierne i artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU[ ( 3 )], og tager hensyn til proportionalitetsprincippet uden at skabe forvridninger mellem medlemsstaternes banksektorstrukturer. Forholdet mellem det faste bidrag og det risikoafpassede bidrag skal tage hensyn til en afbalanceret fordeling af bidragene på tværs af forskellige banktyper. Under alle omstændigheder må de samlede individuelle bidrag, som beregnet i henhold til litra a) og b), fra alle de institutter, der er meddelt tilladelse på alle de deltagende medlemsstaters område, årligt ikke overstige 12,5% af målniveauet.«

B. Gennemførelsesforordning (EU) 2015/81

8. Artikel 4 i gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 ( 4 ) bestemmer: »For hver bidragsperiode beregner Afviklingsinstansen efter høring af ECB eller de kompetente nationale myndigheder og i tæt samarbejde med de nationale afviklingsmyndigheder det årlige bidrag, som det enkelte institut skal betale, på grundlag af det årlige målniveau for Afviklingsfonden. Det årlige målniveau bestemmes under hensyntagen til det målniveau for Afviklingsfonden, der er omhandlet i artikel 69, stk. 1, og artikel 70 i forordning [nr. 806/2014], samt i overensstemmelse med metoden i delegeret forordning (EU) 2015/63[ ( 5 )].«

9. Denne gennemførelsesforordnings artikel 5 bestemmer: »1. Afviklingsinstansen meddeler de relevante nationale afviklingsmyndigheder sine beslutninger vedrørende beregningen af de årlige bidrag for institutter, der er meddelt tilladelse på deres respektive områder. 2. Efter at have modtaget den i stk. 1 omhandlede meddelelse underretter den nationale afviklingsmyndighed hvert institut, der er meddelt tilladelse i dens medlemsstat, om Afviklingsinstansens beslutning vedrørende beregningen af det årlige bidrag, som det pågældende institut skal betale.«

C. Delegeret forordning 2015/63

10. Artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning nr. 2015/63 bestemmer: »De bidrag, der er omhandlet i artikel 103, stk. 2, i direktiv [2014/59], beregnes eksklusive følgende passiver: […] b) passiver, som er oprettet af et institut, som er medlem af en institutsikringsordning (IPS) som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 8), i [direktiv 2014/59/EU], og som af den kompetente myndighed har fået tilladelse til at anvende artikel 113, stk. 7, i [forordning (EU) nr. 575/2013] [ ( 6 )], gennem en aftale, der er indgået med et andet institut, som er medlem af den samme IPS. […]«

III. Tvistens baggrund

11. NRW. Bank er udviklingsbank i Land Nordrhein-Westfalen (delstaten Nordrhein-Westfalen, Tyskland).

12. Appellanten udøver i det væsentlige tre typer aktiviteter, nemlig udviklingsaktiviteter, som repræsenterer næsten to tredjedele af dens aktiver, understøttende udviklingsaktiviteter, som repræsenterer ca. en tredjedel af dens aktiver, og andre aktiviteter, der svarer til dens øvrige aktiver.

13. I 2015, inden forordning nr. 806/2014 trådte i kraft, og i henhold til direktiv 2014/59, som gennemført ved delegeret forordning 2015/63, fastsatte den tyske reguleringsmyndighed, Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung (den føderale myndighed for stabilisering af de finansielle markeder, Tyskland, herefter »FMSA«), appellantens ex ante-bidrag for 2015, idet den lagde til grund, at både appellantens udviklingsaktiviteter og understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dette bidrag.

14. I skemaet »ex ante-bidrag til [Afviklingsfonden] – indberetningsskema for bidragsperioden 2016«, der er opstillet af SRB, og som FMSA sendte til appellanten, angav sidstnævnte i 2016 summen af alle sine forpligtelser i tilknytning til udviklingsaktiviteter og understøttende udviklingsaktiviteter således, at de skulle udelukkes fra beregningen af ex ante-bidraget for 2016 i henhold til artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63.

15. Efter at skemaet med disse oplysninger var indsendt, blev appellanten imidlertid oplyst om, at de understøttende udviklingsaktiviteter ifølge SRB ikke skulle udelukkes fra beregningen. Appellanten indgav derfor et korrigeret indberetningsskema, hvorefter det kun var den samlede værdi af forpligtelserne i tilknytning til dens udviklingsaktiviteter, der skulle udelukkes fra beregningen.

16. Ved den første omtvistede afgørelse fastsatte SRB på sit eksekutivmøde i henhold til artikel 54, stk. 1, litra b), og artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 806/2014 ex ante-bidraget for 2016 for hver enkelt af de i denne forordnings artikel 2 omhandlede enheder, herunder appellanten.

17. Ved opkrævningsmeddelelse af 22. april 2016, som appellanten modtog den 25. april 2016, underrettede FMSA sidstnævnte om, at SRB havde fastsat dennes ex ante-bidrag til Afviklingsfonden for 2016, og anførte det skyldige beløb (herefter »den første opkrævningsmeddelelse«).

18. Ved den anden omtvistede afgørelse forhøjede SRB appellantens bidrag. Retten redegjorde ikke for grunden til vedtagelsen af denne afgørelse og forhøjelsen af bidraget. Det fremgår imidlertid af den appellerede doms præmis 70 og 71, at Retten fandt, at denne grund ikke havde nogen forbindelse til det realitetsspørgsmål, som søgsmålet vedrørte, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag. SRB har under sagen for Domstolen anført, at der i den anden omtvistede afgørelse udelukkende var blevet rettet en tilfældig indtastningsfejl i formlen anvendt til beregningen, der drejede sig om en ukorrekt indikator for medlemskab af en institutsikringsordning. I stedet for et minustegn, »-«, som foreskrevet i trin 4 i bilag 1 til delegeret forordning 2015/63 ved risikoindikatoren »medlemskab af institutsikringsordning« (herefter »IPS-indikatoren«) var der anført et »+«, uden at dette gav anledning til en vurdering af nye oplysninger eller en ny retlig vurdering.

19. Ved opkrævningsmeddelelse af 10. juni 2016, som appellanten modtog den 13. juni 2016, pålagde FMSA appellanten at betale den forhøjelse af beløbet, som var resultatet af den anden omtvistede afgørelse (herefter »den anden opkrævningsmeddelelse«).

IV. Sagen for Retten og den appellerede dom

20. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 23. august 2016 anlagde appellanten denne sag. SRB indgav svarskrift, som blev modtaget den 2. november 2016.

21. Ved afgørelser af 10. og 11. januar 2017 gav formanden for Rettens Ottende Afdeling Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union tilladelse til at intervenere i sagen.

22. Der blev under sagen for Retten vedtaget adskillige foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, der havde til formål at erhverve en fuldstændig genpart af originaleksemplarerne af de omtvistede afgørelser fra SRB.

23. Ved den appellerede dom af 26. juni 2019 afviste Retten sagen uden at tage stilling til de af appellanten påberåbte anbringender.

24. I denne forbindelse fandt Retten indledningsvis, at appellantens påstand om annullation af »[SRB’s] afgørelse om [appellantens] årlige bidrag til [Afviklingsfonden] for bidragsåret fra den 1. januar 2016 til den 31. december 2016« tilkendegav, at søgsmålet vedrørte såvel den første som den anden omtvistede afgørelse. Hvad dette angår fastslog Retten, at appellanten havde præciseret, at der efter dennes opfattelse var tale om en »samlet afgørelse fra SRB«, og at appellanten derfor anfægtede »SRB’s afgørelse i dens form som følge af den anden afgørelse«, dvs. »SRB’s endelige afgørelse i dens endelige affattelse«.

25. For så vidt angår den første omtvistede afgørelse fastslog Retten, at SRB’s afgørelser var rettet til de nationale afviklingsmyndigheder som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, og at de omtvistede afgørelser hverken var blevet offentliggjort eller meddelt appellanten, som de ikke var rettet til.

26. Derefter gjorde Retten opmærksom på, at søgsmålsfristen i tilfælde, hvor en retsakt hverken er offentliggjort eller meddelt, først løber fra det tidspunkt, hvor den berørte har fået nøjagtigt kendskab til retsaktens indhold og begrundelse, dog forudsat, at den pågældende har anmodet om den fuldstændige ordlyd af retsakten inden for en rimelig frist, og at søgsmålsfristen bortset fra denne begrænsning først løber fra det tidspunkt, hvor den berørte tredjemand erhverver et så nøjagtigt kendskab til retsaktens indhold og begrundelse, at den pågældende kan gøre brug af sin søgsmålsret.

27. Endelig fastslog Retten, at appellanten havde fået kendskab til den første omtvistede afgørelse ved modtagelsen af den første opkrævningsmeddelelse den 25. april 2016, som appellanten havde fremlagt i sin anmodning om at få adgang til sin sagsmappe i FMSA den 22. august 2016, dvs. næsten fire måneder efter modtagelsen af den første opkrævningsmeddelelse. Retten tilføjede, at der, henset til den måde, hvorpå FMSA havde gennemført de omtvistede afgørelser, ikke var noget, der kunne lade formode, at den anden omtvistede afgørelse havde erstattet den første omtvistede afgørelse. Den fandt bl.a., at hvis det for det første blev antaget, at appellanten fra modtagelsen af brevet af 23. maj 2016, hvorved FMSA meddelte Bundesverband Öffentlicher Banken Deutschlands e.V. (forbundssammenslutningen af tyske offentlige banker, Tyskland), at der var vedtaget en ny opkrævningsmeddelelse, kunne formode, at formålet med dette brev var at ophæve den første opkrævningsmeddelelse og erstatte den med en ny meddelelse, og for det andet, at appellanten således skulle afvente vedtagelsen af denne meddelelse, burde denne senest den 13. juni 2016, hvor den anden opkrævningsmeddelelse blev modtaget, have indset, at denne formodning ikke var korrekt. Appellanten havde imidlertid ventet yderligere to måneder, inden denne anmodede om at få meddelt den første omtvistede afgørelse. Retten fandt desuden, at den anden omtvistede afgørelse ikke havde ophævet den første omtvistede afgørelse, men blot indeholdt en justering af de bidragsbeløb, som var fastsat ved den første omtvistede afgørelse. Eftersom appellanten ikke havde anmodet om at blive meddelt denne afgørelse og hverken havde påberåbt sig eller godtgjort, at der forelå hændelige omstændigheder eller force majeure, hvorved søgsmålsfristen kunne afviges, fastslog Retten, at søgsmålet, som var iværksat den 23. august 2016, var anlagt for sent hvad angik den første omtvistede afgørelse.

28. Hvad angår den anden omtvistede afgørelse anførte Retten for det første, at det var ubestridt mellem parterne, at søgsmålet var iværksat inden for den frist, der er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF. Den gjorde derefter opmærksom på, at appellanten i det væsentlige havde foreholdt SRB, at denne havde tilsidesat visse bestemmelser i gældende lovgivning ved at undlade at udelukke passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter fra beregningen af dennes ex ante-bidrag for 2016 til Afviklingsinstansen. Desuden fremhævede Retten, at den anden omtvistede afgørelse ikke indeholdt nogen nye elementer hvad dette angår, at SRB ikke havde foretaget nogen gennemgang af den vurdering, der allerede var foretaget ved vedtagelsen af den første omtvistede afgørelse, af spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag eller ej, og at appellanten hverken havde forelagt SRB eller FMSA en anmodning om en fornyet vurdering af dette spørgsmål på grundlag af nye, væsentlige omstændigheder. I denne henseende tilføjede Retten, at appellanten, som ved den anden opkrævningsmeddelelse var blevet informeret om grundene til den justering, der var foretaget ved den anden omtvistede afgørelse, ikke havde fremført nogen anbringender eller argumenter med henblik på at anfægte denne afgørelse. Heraf udledte Retten, at søgsmålet anlagt til prøvelse af den anden omtvistede afgørelse skulle afvises med den begrundelse, at denne afgørelse, henset til tvistens genstand, blot bekræftede den første omtvistede afgørelse, og at appellanten ikke havde fremført nogen anbringender eller argumenter med henblik på at anfægte den anden omtvistede afgørelse.

V. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

29. Appellanten har med sin appel for Domstolen nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, og at SRB’s afgørelse om appellantens årlige bidrag til omstruktureringsfonden for 2016 annulleres, samt at SRB tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Subsidiært, for så vidt angår påstanden om ophævelse, ophæves den appellerede dom, og sagen hjemvises til Retten.

30. SRB har nedlagt påstand om, at appellen delvis afvises og under alle omstændigheder forkastes, samt at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne. For det tilfælde, at Domstolen måtte finde, at der er grundlag for appellen, har SRB nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til Retten med henblik på afsigelse af endelig dom, og at afgørelsen om appelsagens omkostninger udsættes.

31. Rådet, der er indtrådt i sagen til støtte for SRB, har nedlagt påstand om, at det, såfremt Domstolen måtte ophæve den appellerede dom, fastslås, at der ikke foreligger nogen forhold, der kan rejse tvivl om lovligheden eller gyldigheden af gennemførelsesforordning 2015/81.

32. Kommissionen, der er indtrådt i sagen til støtte for SRB, har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

33. I henhold til Domstolens procesreglements artikel 76, stk. 2, har Domstolen besluttet at træffe afgørelse uden at afholde en mundtlig forhandling.

VI. Bedømmelse

34. Appellanten har fremsat to anbringender til støtte for sin appel. Jeg skal i denne forbindelse gøre opmærksom på, at Retten afviste sagen uden at træffe afgørelse om realiteten. De nævnte appelanbringender drejer sig således ikke om det realitetsspørgsmål, som anbringenderne til støtte for appellantens søgsmål vedrørte, dvs. spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag i forbindelse med vedtagelsen af de to omtvistede afgørelser.

35. Rådet og Kommissionen har ikke fremsat nogen bemærkninger til appellantens to appelanbringender og har blot fremsat bemærkninger til appellantens argumenter vedrørende den relevante lovgivnings ugyldighed, fortolkning og anvendelse.

36. Appellanten gjorde således i søgsmålet ved Retten gældende, at den relevante lovgivning var blevet tilsidesat, idet de understøttende udviklingsaktiviteter ikke var blevet fremmet, og ex ante-bidraget følgelig var blevet fastsat for højt. Grunden til, at bidraget var blevet fastsat for højt, var en fejlagtig fortolkning af delegeret forordning 2015/63 eller – hvilket er mere relevant for så vidt angår Rådets og Kommissionens bemærkninger – at denne forordning er vedtaget ulovligt i strid med de retsakter, der har forrang.

37. Under proceduren for Domstolen har appellanten, efter den kortfattede fremstilling af anbringenderne, i appelskriftets punkt 101 anført, at denne fuldt ud henviser til sine bemærkninger for Retten, navnlig bemærkningerne om, at dens understøttende udviklingsaktiviteter bør fremmes ved beregningen af dens bidrag.

38. Såfremt appellanten havde ønsket at fremføre andre anbringender til anfægtelse af den appellerede dom, kunne denne ikke gøre det ved blot at henholde sig til sit søgsmål for Retten. Som Kommissionen har anført, måtte sådanne anbringender åbenbart afvises som følge af, at de ikke var tilstrækkeligt underbyggede ( 7 ).

39. Derfor bør henvisningen i appelskriftets punkt 101 efter min opfattelse fortolkes således, at appellanten henviser til sine bemærkninger for det tilfælde, at Domstolen ophæver den appellerede dom og selv træffer endelig afgørelse i tvisten.

40. Efter min opfattelse bør de anbringender, som appellanten udtrykkeligt har fremsat til støtte for sin appel, således behandles uden at gå ind i debatten vedrørende de bemærkninger om realiteten, som appelskriftets punkt 101 henviser til. I den appellerede dom tog Retten således ikke stilling til realiteten i appellantens anbringender, men udelukkende til sagens formalitet. Under disse omstændigheder ville det, såfremt Domstolen efter en eventuel ophævelse af den appellerede dom kunne træffe endelig afgørelse om sagens realitet, medføre, at realiteten kun blev behandlet af én af Unionens retsinstanser.

A. Det første anbringende

41. Appellanten har med sit første anbringende om tilsidesættelse af artikel 263, stk. 6, TEUF og procesreglementets artikel 60 gjort gældende, at Retten fejlagtigt fastslog, at søgsmålet blev anlagt for sent hvad angår den første omtvistede afgørelse. Dette anbringende er opdelt i fire led.

1. Det første led

42. Med det første led har appellanten nærmere bestemt gjort gældende, at den anden omtvistede afgørelse erstattede den første omtvistede afgørelse, og at søgsmålsfristen derfor blev overholdt. I forbindelse med dette led har appellanten for det første anført, at Rettens bedømmelse hvad angår forholdet mellem de to omtvistede afgørelser er inkonsekvent og selvmodsigende, og for det andet, at den anden omtvistede afgørelse er en ny afgørelse og således ikke har bekræftende karakter.

a) Rettens angiveligt inkonsekvente og selvmodsigende bedømmelse

43. Ifølge appellanten er Rettens bedømmelse hvad angår forholdet mellem de to omtvistede afgørelser inkonsekvent og selvmodsigende. For det første bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 65, at den anden omtvistede afgørelse alene havde foretaget en »justering« af de bidragsbeløb, der var fastsat i den første omtvistede afgørelse. For det andet fastslog Retten i denne doms præmis 75, at den anden omtvistede afgørelse, henset til tvistens genstand, blot »bekræftede« den foregående afgørelse. I den appellerede doms præmis 63 fastslog Retten imidlertid vedrørende de to opkrævningsmeddelelser, hvis indhold svarede til de omtvistede afgørelsers indhold, at den anden meddelelse var en »ændring« af den første.

44. Det må konstateres, at Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 65 og 75 hvad angår forholdet mellem de omtvistede afgørelser, i sig selv hverken er inkonsekvent eller selvmodsigende.

45. For det første udledte Retten således i den appellerede doms præmis 71 af retspraksis vedrørende bekræftende retsakter – uden at afvise, at den justering af appellantens bidrag, som var blevet fastlagt ved den anden omtvistede afgørelse, havde nødvendiggjort en ny beregning af dette bidrag – at den anden omtvistede afgørelse ikke kunne gøres til genstand for et søgsmål hvad angår den vurdering, som »SRB allerede [havde] foretaget i forbindelse med vedtagelsen af den første anfægtede afgørelse, med hensyn til det i nærværende sag eneste omtvistede spørgsmål om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes af beregningen af dennes bidrag eller ej«, idet denne vurdering, ifølge den appellerede doms præmis 75, udgjorde »tvistens genstand«.

46. For det andet synes Retten i den appellerede doms præmis 74 at have fundet, at den anden omtvistede afgørelse kunne gøres til genstand for et søgsmål for så vidt angik den justering, der var foretaget ved denne afgørelse. Appellanten havde imidlertid ikke fremført noget anbringende på grundlag af denne justering, som således ikke var omfattet af tvistens genstand.

47. Det fremgår af de citerede passager, at den anden omtvistede afgørelse ifølge Rettens ræsonnement er af delvist bekræftende karakter hvad angår tvistens genstand, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag. Spørgsmålet om, hvorvidt appellantens søgsmål kan antages til realitetsbehandling, skal således undersøges i lyset af tvistens genstand.

48. Under disse omstændigheder – og uden at foregribe bedømmelsen af, om det ræsonnement, der ligger til grund for den appellerede dom, er korrekt – bør appellantens argument forkastes, og de øvrige argumenter i det første anbringendes første led skal derefter undersøges.

b) Realiteten med hensyn til argumentet om, at den anden omtvistede afgørelse erstattede den første omtvistede afgørelse

49. Appellanten har med henvisning til Rettens praksis, som ligeledes er nævnt i den appellerede dom, gjort gældende, at »en afgørelse blot er en bekræftelse af en tidligere afgørelse, hvis den ikke indeholder et nyt element i forhold til den tidligere akt, og hvis der ikke forud er indledt en fornyet vurdering af adressatens retsstilling«. På grundlag af de to kriterier, som skal være opfyldt, for at en retsakt kan kvalificeres som en »bekræftelse«, er den anden omtvistede afgørelse således ikke en bekræftelse af den første omtvistede afgørelse.

50. I denne sammenhæng har appellanten for det første gjort gældende, at de årlige bidrag, som er fastsat for appellanten, er forskellige i de omtvistede afgørelser, og at den anden omtvistede afgørelse således ikke kan anses for blot at være en bekræftelse. Appellantens retsstilling er blevet ændret og nærmere bestemt forringet ved den anden omtvistede afgørelse. Desuden er denne afgørelse baseret på nye elementer, nemlig den ændrede vurdering af en IPS-indikator, og er således ikke en rettelse af en simpel regnefejl.

51. For det andet har appellanten først anført, at den af Retten nævnte praksis vedrørende retsakter, der blot bekræfter en tidligere retsakt, ikke understøtter den appellerede dom. Retten anvendte de kriterier, som skal være opfyldt, for at en retsakt kan kvalificeres som »bekræftende«, fejlagtigt. Det må konstateres, at dette argument i det væsentlige er en gentagelse af appellantens bemærkninger, som er nævnt i dette forslag til afgørelses punkt 50.

52. Appellanten har videre anført, at den af Retten nævnte praksis vedrører situationer, hvor søgsmålet drejede sig om en bekræftende skrivelse fra myndighederne, der var fremsendt som svar på en individuel forespørgsel om grundene til en afgørelse, der var vedtaget. I den foreliggende sag er den anfægtede retsakt imidlertid ikke en »bekræftende skrivelse« fra SRB, men SRB’s endelige beregning, som alene indgår i den anden omtvistede afgørelse. SRB foretog således på eget initiativ en ny beregning af bidraget på grundlag af en ændret analyse af i det mindste en delvis indikator i beregningsproceduren.

53. Jeg har vanskeligt ved at forstå det argument, som appellanten har fremført i sine supplerende betragtninger vedrørende den af Retten nævnte praksis. Appellanten synes således at være af den opfattelse, at denne retspraksis på den ene side ikke er relevant, og på den anden side, at en nærmere undersøgelse heraf bekræfter appellantens standpunkt med hensyn til den retlige kvalificering af den anden omtvistede afgørelse. Jeg antager, at disse supplerende betragtninger skal forstås således, at den anden omtvistede afgørelse ifølge appellanten ikke kan anses for en bekræftende retsakt, når den ikke er blevet vedtaget som svar på en anmodning om fornyet vurdering.

54. For det tredje har appellanten gjort gældende, at det ville have været overflødigt at anføre klagemuligheder i den anden opkrævningsmeddelelse, hvis den anden omtvistede afgørelse blot havde været en bekræftelse, og at den omstændighed, at FMSA havde anført sådanne muligheder, bekræfter, at denne afgørelse er en ny afgørelse.

55. For det fjerde har appellanten anført, at den omstændighed, at det af den anden omtvistede afgørelses og den anden opkrævningsmeddelelses titler fremgår, at der er tale om ændringer (»supplementing«), ikke er relevant, og at alene indholdet har betydning.

56. SRB har gjort gældende, at appellantens argument om, at den anden omtvistede afgørelse ikke er en bekræftende retsakt, bør afvises, for så vidt som appellanten i det væsentlige anfægter Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder.

57. Spørgsmålet om, hvorvidt en omtvistet afgørelse blot er en bekræftelse af en tidligere afgørelse, kan imidlertid, i retlig henseende, efterprøves af Domstolen under en appelsag ( 8 ). Det samme gælder nødvendigvis a fortiori hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse har erstattet en tidligere afgørelse, således som appellanten har gjort gældende i appelskriftet. Appellantens argumenter, der er fremført til støtte for det første appelanbringendes første led, skal derfor undersøges.

1) Spørgsmålet om, hvorvidt en senere retsakts titel er relevant

58. Først skal appellantens argument, hvorved det er gjort gældende, at den retlige kvalifikation som »bekræftende« retsakt ikke kan afhænge af titlen, men skal være baseret på dens indhold, undersøges. Appellanten synes således at foreholde Retten, at den fejlagtigt lagde den anden omtvistede afgørelses og den anden opkrævningsmeddelelses titel (»supplementing«) til grund for sin kvalificering af denne afgørelse i stedet for deres indhold.

59. Disse argumenter er baseret på en selektiv og derfor fejlagtig fortolkning af den appellerede dom.

60. Det fremgår ganske vist af fast retspraksis vedrørende annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling, at der ved kvalificeringen af anfægtede retsakter skal lægges vægt på såvel disse retsakters indhold som deres ophavsmænds formål hermed ( 9 ).

61. Det må desuden konstateres, at formuleringen af den appellerede doms præmis 65 kan lade formode, at Retten navnlig lagde den anden omtvistede afgørelses titel til grund for at konkludere, at denne afgørelse udelukkende havde foretaget en justering af de bidragsbeløb, som var fastsat i den første omtvistede afgørelse.

62. Imidlertid fremgår det af den appellerede dom, navnlig præmis 71, at Retten ligeledes analyserede den anden omtvistede afgørelses indhold med henblik på at konkludere, at denne afgørelse ikke indeholdt nye elementer hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes af beregningen af dennes bidrag. Heraf udleder jeg, at Retten ligeledes lagde denne konklusion til grund for at fastslå, at den anden omtvistede afgørelse ikke havde erstattet den første omtvistede afgørelse, men havde ændret denne med hensyn til IPS-indikatoren.

63. Appellantens argument om, at Retten lagde den anden omtvistede afgørelses titel til grund for sin afgørelse med hensyn til dens retlige kvalificering, må derfor forkastes.

2) Spørgsmålet om, hvorvidt angivelsen af klagemuligheder er relevant

64. Appellantens argument vedrørende angivelsen af klagemuligheder i FMSA’s anden opkrævningsmeddelelse må ligeledes forkastes.

65. Uden at jeg her vil tage stilling til, om der eventuelt er tale om en undskyldelig vildfarelse fra appellantens side hvad angår denne angivelse ( 10 ), skal jeg for det første gøre opmærksom på, at en sådan angivelse i en retsakt udstedt af et organ ikke kan påvirke kvalificeringen af en retsakt, der tidligere er udstedt af et andet organ ( 11 ).

66. For det andet fandt Retten, at den anden omtvistede afgørelse ikke var bekræftende hvad angår hele denne afgørelse, men hvad angår tvistens genstand. Ud fra dette synspunkt var angivelsen af klagemuligheder i FMSA’s anden opkrævningsmeddelelse således ikke uden relevans. I øvrigt kan der i henhold til retspraksis anlægges sag til prøvelse af selv en retsakt, der blot er bekræftende, når den bekræftede afgørelse ikke er blevet endelig i forhold til en sagsøger ( 12 ). Den anden opkrævningsmeddelelse blev sendt til appellanten den 13. juni 2016, mindre end to måneder, efter at den første meddelelse blev sendt den 25. april 2016. Det kunne derfor hævdes, at det – også for så vidt angår de angiveligt bekræftende elementer i den anden omtvistede afgørelse – var hensigtsmæssigt at oplyse appellanten om klagemulighederne i den anden opkrævningsmeddelelse.

67. Dette argument må derfor forkastes. Jeg skal således for det første undersøge appellantens argumenter om den relevante retspraksis vedrørende bekræftende retsakter og for det andet anvendelsen af denne praksis til at bedømme den anden omtvistede afgørelses retlige kvalificering som »delvist bekræftende« i lyset af den relevante retspraksis.

3) Retsakter, der er vedtaget på ophavsmændenes eget initiativ som bekræftende retsakter

68. Jeg skal gøre opmærksom på, at den retspraksis, der er relevant for den foreliggende sag, dvs. retspraksis om bekræftende retsakter, fremgår af sager, hvor der blev taget stilling til, om søgsmål anlagt til prøvelse af bekræftende retsakter, der i de fleste tilfælde var truffet som følge af en anmodning om fornyet vurdering af en tidligere retsakt, kunne antages til realitetsbehandling ( 13 ).

69. Det er således ikke overraskende, at dommen i sagen CMB og Christof mod Kommissionen ( 14 ), som Retten citerede i den appellerede doms præmis 67-69, vedrører et sådant tilfælde. Det er ligeledes grunden til, at denne retspraksis ofte indeholder den betragtning ( 15 ), at »spørgsmålet om, hvorvidt en retsakt er bekræftende eller ej, ikke skal afgøres udelukkende på grundlag af dens indhold i forhold til indholdet af den tidligere afgørelse, den måtte bekræfte, men skal ligeledes bedømmes efter arten af den anmodning, den er svar på« ( 16 ).

70. Den pågældende retspraksis indeholder desuden – ud over en opregning af de kriterier, som skal være opfyldt, for at en retsakt kan kvalificeres som »bekræftende« ( 17 ), betragtninger ( 18 ) om, at det for det første kun er nye væsentlige omstændigheder, der kan danne grundlag for en anmodning om fornyet vurdering af en tidligere afgørelse, der er blevet endelig, og for det andet, at en omstændighed, der ikke ændrer sagsøgerens retsstilling væsentligt i forhold til, hvordan den var ved vedtagelsen af den tidligere afgørelse, der er blevet endelig, ikke udgør en ny omstændighed.

71. Henset til de citerede passager i denne retspraksis kunne det formodes, at retspraksis hvad angår bekræftende retsakter tilsigter at forhindre anmodninger om fornyet vurdering, som i praksis kan have som konsekvens, at en ny søgsmålsfrist begynder at løbe for så vidt angår den bekræftede afgørelse, der er blevet endelig. Denne retspraksis finder således kun anvendelse i situationer, hvor den berørte har foranlediget vedtagelsen af den efterfølgende retsakt, hvorved enhver efterfølgende retsakt, som vedtages på ophavsmandens eget initiativ, er en ny retsakt, der erstatter den foregående retsakt. Hvad angår en sådan ny retsakt bør dens ophavsmand bære risikoen for, at den medfører, at en ny søgsmålsfrist begynder at løbe. Såfremt dette ræsonnement var korrekt, skulle den anden omtvistede afgørelse derfor anses for at have erstattet den første omtvistede afgørelse.

72. For det første er retspraksis vedrørende retsakter, der blot er bekræftende, imidlertid dels baseret på det hensyn, at søgsmålsfrister, såvel som retskraft ( 19 ), skal værne om retssikkerheden, således at det undgås, at EU-retsakter, der afføder retsvirkninger (navnlig retsakter, der er blevet endelige), kan anfægtes i ubegrænset tid, dels på kravene om god retspleje og procesøkonomi ( 20 ). En retsakt, som blot bekræfter en tidligere retsakt, kan ikke give de berørte parter mulighed for at rejse spørgsmålet om den bekræftede retsakts lovlighed på ny. Denne endelige karakter vedrører derfor ikke kun selve akten, men også enhver efterfølgende retsakt, der blot har en bekræftende karakter ( 21 ).

73. Det hensyn til at sikre retssikkerhedsprincippet, princippet om god retspleje og princippet om procesøkonomi, som, principielt, er grundlag for denne retspraksis, afhænger ikke af den omstændighed, at den interesserede part har foranlediget vedtagelsen af en bekræftende retsakt. Søgsmålsfristerne vedrører således den offentlige orden. De er ikke indført til gavn (eller risiko) for ophavsmanden til de retsakter, der kan gøres til genstand for et søgsmål, men for at garantere en klar og sikker retsstilling.

74. For det andet bekræftes anvendelsen af retspraksis vedrørende afvisning af søgsmål, der er anlagt til prøvelse af bekræftende retsakter i situationer, hvor den berørte part ikke har foranlediget vedtagelsen af den efterfølgende retsakt, i Domstolens og Rettens domme.

75. I dommen i sagen Portugal mod Kommissionen ( 22 ) anvendte Domstolen denne praksis i en situation, hvor den retsakt, der fulgte efter den oprindelige individuelle retsakt, var blevet udstedt på institutionens eget initiativ. I den pågældende sag var den senere retsakt ikke blevet ændret, hverken med hensyn til indhold eller formatering, i forhold til den foregående retsakt, som var blevet meddelt sagsøgeren. Ifølge Domstolen var det således åbenbart, at den senere retsakt blot bekræftede den oprindelige retsakt.

76. Hvad angår Retten har den i adskillige domme fastslået, at en retsakt anses for vedtaget efter en fornyet undersøgelse af situationen, hvilket udelukker, at den er bekræftende, når denne retsakt er vedtaget enten efter den berørte persons anmodning eller på institutionens eget initiativ på grundlag af væsentlige omstændigheder, som der ikke var taget hensyn til ved vedtagelsen af den tidligere retsakt ( 23 ).

77. Rettens tilgang synes at svare til den tilgang, som generaladvokat Mengozzi redegjorde for i sit forslag til afgørelse i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen ( 24 ). Ifølge generaladvokaten fremgår det således for det første af hovedparten af Domstolens praksis, at en retsakts rent bekræftende karakter udelukkende følger af, at der ikke foreligger noget nyt element, eller – for at være mere præcis – en væsentlig ny omstændighed, i forhold til den tidligere retsakt, som den bekræfter, og for det andet, at det er kun, hvis der fremkommer et nyt (væsentligt) element eller indtræder en ny (væsentlig) omstændighed, at myndighedernes fornyede behandling af en tidligere beslutning, der var blevet endelig, er begrundet ( 25 ).

78. For det tredje kan en retsakt, der ikke indeholder et nyt væsentligt element, ikke kvalificeres som »bekræftende«, når den relevante lovgivningsramme indrømmer den berørte person ret til, uden yderligere betingelser, at fremsætte en ny begæring eller en begæring om fornyet gennemgang ( 26 ). På samme måde kan en retsakt ikke kvalificeres som bekræftende, når den relevante lovgivningsramme forpligter ophavsmanden til den oprindelige retsakt til på eget initiativ med regelmæssige mellemrum at foretage en fornyet gennemgang ( 27 ). I disse to tilfælde har ophavsmanden til den oprindelige retsakt pligt til at underkaste denne retsakt en fornyet gennemgang og kan ikke hævde, at resultatet af denne fornyede gennemgang ikke er en ny retsakt, som kan anfægtes ved et søgsmål både hvad angår retsakten som helhed og et af dens elementer.

79. På samme måde er tilbagekaldelse af en ulovlig retsakt tilladt, forudsat at denne tilbagekaldelse sker inden for en rimelig frist, og der tages tilstrækkeligt hensyn til, i hvilket omfang den berørte person eventuelt har kunnet forvente, at retsakten var lovlig ( 28 ). Såfremt en retsakt i givet fald er vedtaget efter en sådan tilbagekaldelse, kan denne retsakt gøres til genstand for et søgsmål, som ikke er begrænset til de elementer, der adskiller den senere retsakt fra den tilbagekaldte retsakt.

80. Såfremt der, med forbehold af disse tre tilfælde ( 29 ), derimod ikke er et nyt væsentligt element i forhold til en tidligere retsakt, er den senere retsakt bekræftende. Det er uvæsentligt, om den senere retsakt er vedtaget af ophavsmanden på eget initiativ.

81. På baggrund af det ovenstående bør appellantens argument, hvorved denne synes at have gjort gældende, at den anden omtvistede afgørelse ikke kan kvalificeres som en »bekræftende retsakt«, med den begrundelse, at den ikke blev vedtaget som svar på en anmodning om fornyet vurdering, forkastes. Det er således tilstedeværelsen af et nyt væsentligt element, der giver mulighed for at udelukke det forhold, at en retsakt har bekræftende karakter. På baggrund af denne betragtning, som er udledt af den relevante retspraksis om bekræftende retsakter, bør det undersøges, om der er grundlag for appellantens argument vedrørende den anden omtvistede afgørelses retlige kvalificering og dens forhold til den første omtvistede afgørelse.

4) Den retlige kvalificering af den anden omtvistede afgørelse og forholdet mellem de to omtvistede afgørelser

82. SRB har som svar på Domstolens spørgsmål anført, at den rettelse, der blev foretaget i den anden omtvistede afgørelse, bestod i fjernelsen af en utilsigtet fejl i den oprindelige beregning. Der var alene tale om »en skrivefejl i programmeringen af beregningsværktøjet«. Rettelsen af denne fejl havde i øvrigt ikke nogen indvirkning på spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag eller ej.

83. Denne tilgang svarer til Rettens tilgang i den appellerede dom, hvorefter den anden omtvistede afgørelse dels indeholdt en »justering« af de bidragsbeløb, der var fastsat ved den første omtvistede afgørelse, dels var af delvist bekræftende karakter hvad angår tvistens genstand, som vedrører de understøttende udviklingsaktiviteter.

84. Appellanten har derimod gjort gældende, at den anden omtvistede afgørelse er baseret på nye elementer, dvs. en ændret vurdering af en IPS-indikator, og ikke var en rettelse af en simpel regnefejl ( 30 ).

85. I denne henseende skal det anføres, at uanset, at »fejlen« i den oprindelige retsakt er utilsigtet, og uanset, hvor alvorlig den er, kan en retsakt, hvorved myndigheden tilsigter at rette denne fejl, ikke undgå den kontrol, der skal fastslå, om den senere retsakt blot er en bekræftelse af den oprindelige retsakt. Rettelsen af en oprindelig retsakt svarer således til at vedtage en retsakt, som potentielt indeholder et nyt og væsentligt element. Som generaladvokat Kokott gjorde opmærksom på ( 31 ) i forbindelse med rettelsen af en oversættelsesfejl, er det nemlig muligt, at en tidligere retsakt med karakter af en beslutning ved berigtigelse af en oversættelsesfejl får et helt andet indhold end det oprindelige.

86. I denne sammenhæng skal et element kvalificeres som »nyt«, både når dette element ikke fandtes på tidspunktet for vedtagelsen af den tidligere retsakt, og når der er tale om et element, der allerede fandtes, da den tidligere retsakt blev vedtaget, men hvortil der af den ene eller anden grund, herunder mangel på omhu fra ophavsmandens side, ikke blev taget hensyn ved vedtagelsen ( 32 ). For at et element kan være af væsentlig karakter, skal det kunne ændre sagsøgerens retsstilling væsentligt i forhold til, hvordan den var ved vedtagelsen af den tidligere afgørelse, der er blevet endelig ( 33 ).

87. Det er således for det første åbenbart, at den anden omtvistede afgørelse indeholder et nyt element i forhold til den første omtvistede afgørelse, for så vidt som den IPS-indikator, der blev anvendt i den anden omtvistede afgørelse, er forskellig fra den, der blev anvendt i den første omtvistede afgørelse.

88. For det andet fastslog Domstolen vedrørende den væsentlige karakter af et element, der er defineret som nyt, i kendelsen i sagen Pracsis og Conceptexpo Project mod Kommissionen og EACEA ( 34 ), at hvis rettelsen af fejlen i udregningen, som påvirkede det antal point, der blev tildelt en af tilbudsgiverne i en udbudsprocedure, førte til, at dette antal point blev forhøjet, uden at dette ændrede indplaceringen af den pågældende tilbudsgivers bud i rækkefølgen, kunne dennes stilling ikke anses for at være blevet ændret væsentligt. Domstolen fastslog følgelig, at den afgørelse, hvorved denne rettelse var blevet foretaget, blot var en bekræftelse.

89. Jeg skal imidlertid gøre opmærksom på, at den rettelse af fejlen, som blev foretaget ved den senere retsakt i den sag, der gav anledning til denne kendelse, ikke medførte en ændring af det resultat, som var fastlagt ved den første retsakt og anført i denne retsakts dispositive del. I den foreliggende sag indeholder SRB’s afgørelser om fastsættelse af ex ante-bidragene derimod en beregning, hvis virkninger ikke kun kommer til udtryk således, at der opstår en forpligtelse til at betale bidraget, men også kommer til udtryk i dette bidrags størrelse. Eftersom dette beløb var blevet ændret efter vedtagelsen af den anden omtvistede afgørelse, skal denne afgørelse derfor anses for at indeholde et nyt og væsentligt element.

90. Ved en gennemlæsning af den appellerede dom fremgår det, at denne betragtning ikke blev fuldstændig forbigået i det ræsonnement, der ligger til grund for dommen. I den appellerede doms præmis 71 anførte Retten således først, at det for at fastsætte justeringen af appellantens bidrag, som blev godkendt ved den anden omtvistede afgørelse, havde været nødvendigt med en ny beregning af dette bidrag. Derefter fastslog Retten imidlertid, at denne afgørelse var delvist bekræftende, og at denne nye beregning ikke medførte, at der begyndte at løbe en ny frist for i et søgsmål at anfægte et andet element i beregningen, som allerede var fastlagt i den første omtvistede afgørelse.

91. Under disse omstændigheder skal det herefter afgøres, om en senere retsakt kan være delvist bekræftende, og hvilke konsekvenser dette i givet fald har med hensyn til søgsmålsfristen hvad angår den første retsakt.

5) En senere retsakts delvist bekræftende karakter

92. I dommen i sagen Paroc mod KHIM (INSULATE FOR LIFE) ( 35 ) fastslog Retten for det første, at afgørelsen af, om og i hvilket omfang den anden afgørelse udgjorde en rent bekræftende afgørelse af den første afgørelse, forudsatte en identifikation af de respektive oplysninger i tvisterne, der lå til grund for disse afgørelser. Efter at have anført, at den senere afgørelse var en bekræftende afgørelse hvad angår et af dens elementer, som i sig selv var tilstrækkeligt til at nå til det resultat, der var opnået ved den oprindelige afgørelse, fastslog Retten, at det ikke var nødvendigt at undersøge, om denne bekræftende karakter ligeledes kunne udstrækkes til alle elementer i den første afgørelse.

93. Heraf udleder jeg, at Retten i denne dom ikke udelukkede, at en senere retsakt kunne være delvist bekræftende, idet den dog ikke opstillede et nøjagtigt kriterium, hvorved omfanget af dens bekræftende karakter kunne fastslås. Det skal undersøges, om Domstolen anvender den samme tilgang, og om der i givet fald kan udledes sådanne kriterier af dens praksis.

i) Dommen i sagen Brembati mod Kommissionen

94. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen Brembati mod Kommissionen ( 36 ), gjorde Kommissionen til støtte for sit argument om, at det søgsmål, der var anlagt til prøvelse af den senere retsakt, skulle afvises, gældende, at denne retsakt var af delvist bekræftende karakter, og at den i det omfang, den ikke ændrede den objektive retsstilling, som var fastlagt ved den bekræftede retsakt, ikke kunne anses for at være forskellig fra den sidstnævnte.

95. Hvad angår denne argumentation bør det præciseres, at denne sag drejede sig om to forenede sager vedrørende søgsmål anlagt til prøvelse af to beslutninger: en stiltiende afvisning som følge af, at Kommissionen havde forholdt sig tavs hvad angår en administrativ klage med hensyn til for det første sagsøgerens indplacering (idet han krævede at blive placeret i lønklasse A 4, 5. løntrin, i stedet for lønklasse A 4, 4. løntrin, hvor han var blevet placeret ved sin forfremmelse), og for det andet for så vidt angik hans anciennitet inden for lønklasse og løntrin, og en senere beslutning, der ligeledes vedrørte sagsøgerens indplacering og anciennitet. Ifølge Kommissionen var den eneste ændring i den anden beslutning en ændring af datoen for ikrafttrædelsen af sagsøgerens forfremmelse til lønklasse A 4, fjerde løntrin, og søgsmålet anlagt til prøvelse af denne beslutning skulle afvises.

96. I dommen fastslog Domstolen indledningsvis, at søgsmålet anlagt til prøvelse af den senere beslutning kunne antages til realitetsbehandling, og anførte i denne forbindelse, at denne beslutning ganske vist ikke havde imødekommet sagsøgerens klage, men dog i visse henseender havde ændret den pågældendes anciennitet med hensyn til lønklasse og løntrin ( 37 ). Efter at have behandlet de to søgsmål annullerede Domstolen derefter de to omtvistede beslutninger, i det omfang de havde nægtet sagsøgeren indplacering, fra tidspunktet for hans forfremmelse, i lønklasse A 4, femte løntrin, uden nogen anciennitet med hensyn til løntrin.

97. Til belysning af det ræsonnement, der ligger til grund for denne dom, foreslår jeg, at den læses i lyset af generaladvokat Gands forslag til afgørelse ( 38 ).

98. Generaladvokaten havde i sit forslag til afgørelse ligeledes foreslået Domstolen at forkaste Kommissionens formalitetsindsigelse ud fra den betragtning, at »[h]vis det fastslås, at den anden beslutning delvist bekræfter den første, medgives det herved, at den delvist ændrer den. Det, der ikke ændres, er forfremmelsen til lønklasse […] og indplaceringen på løntrinnet. Det, der ændres, er datoen for ikrafttrædelsen af denne forfremmelse og følgelig ancienniteten med hensyn til løntrin. Det er imidlertid denne anciennitet, der blev anfægtet. Det er således i realiteten det første søgsmål, som er blevet uden genstand. Den anden beslutning, som træder i stedet for den første hvad angår det element, som oprindeligt blev anfægtet, kan derimod fuldt ud være genstand for et søgsmål« ( 39 ).

99. Selv om sagsøgeren ved den første beslutning var blevet nægtet den indplacering, som han anmodede om, og den anden beslutning, uden at berøre denne afvisning med hensyn til indplacering, »i visse henseender havde ændret hans anciennitet med hensyn til lønklasse og løntrin«, anerkendte Domstolen ikke den senere retsakts delvist bekræftende karakter. Domstolen annullerede derimod begge beslutninger med den begrundelse, at de havde nægtet sagsøgeren den indplacering, som han anmodede om.

100. Heraf udleder jeg, at Domstolen anså den indplacering, som var resultat af sagsøgerens forfremmelse, datoen for denne forfremmelses ikrafttrædelse samt ancienniteten med hensyn til lønklasse og løntrin for at være indbyrdes afhængige elementer, der tilsammen bestemte sagsøgerens retsstilling, således at ændringen af et af disse elementer ved en senere retsakt ikke kunne medføre, at de andre elementer blev anset for bekræftede.

101. Konsekvensen af at anvende dette ræsonnement på de omtvistede afgørelser i den foreliggende sag vil være, at den anden omtvistede afgørelse ikke skal kvalificeres som »delvist bekræftende«.

102. Hverken IPS-indikatoren eller beløbet vedrørende et instituts passiver kan således betragtes isoleret. Det samlede ex-antebidrag kan kun fastsættes under forudsætning af, at der er taget hensyn til alle disse elementer. Dette gælder ikke mindst, for så vidt som SRB hvad angår de omtvistede afgørelser – således som appellanten har gjort gældende – ikke offentliggør de forskellige trin af beregningen og ikke redegør for, hvorledes de tal, som er fastsat vedrørende appellanten, er fremkommet. SRB har gjort gældende, at ex ante-bidragene navnlig fastsættes på grundlag af oplysninger, som institutionerne selv har indsendt til de nationale afviklingsmyndigheder i et indberetningsskema, som SRB har udarbejdet og udleveret. Som det fremgår af den foreliggende sag, er IPS-indikatoren imidlertid ikke en oplysning, som er indsendt direkte af appellanten.

ii) Dommen i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet

103. Den konklusion, at en kvalificering af den anden omtvistede afgørelse som delvist bekræftende bør afvises, underbygges ligeledes af retspraksis vedrørende bekræftende retsakter, for så vidt som denne praksis er fastlagt i forbindelse med retsakter af almengyldig karakter.

104. Det bør dog først fastlægges, om denne retspraksis kan finde anvendelse – direkte eller analogt – på individuelle retsakter. Dette spørgsmål er omtvistet mellem parterne i forbindelse med det første anbringendes andet led, som appellanten har fremført subsidiært ( 40 ).

105. Appellanten har søgt at påberåbe sig denne retspraksis, navnlig retspraksis i dommen i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet ( 41 ), hvorefter »[der, n]år en bestemmelse i en forordning ændres, […] på ny […] opstår adgang til at anlægge søgsmål, ikke blot til prøvelse af denne ene bestemmelse, men også af alle dem, som indgår i en sammenhæng med denne, uanset om de ikke selv er blevet ændret«. Efter SRB’s opfattelse kan den nævnte retspraksis ikke finde anvendelse i den foreliggende sag. Af udtrykket »imidlertid«, der indgår i denne doms præmis 30, har SRB udledt, at Domstolens betragtninger i forbindelse med retsakter, der har almengyldig karakter, ikke kan overføres på individuelle retsakter.

106. Jeg skal imidlertid for det første gøre opmærksom på, at udtrykket »imidlertid« – i modsætning til, hvad SRB har gjort gældende – ikke er anvendt for at sondre mellem individuelle og almengyldige retsakter, men for at sondre mellem det princip, som finder anvendelse, når de pågældende retsakter er bekræftende (denne doms præmis 29), og det princip, der finder anvendelse, når disse retsakter ikke har bekræftende karakter (denne doms præmis 30).

107. For det andet anførte Domstolen i den samme dom, at den konsekvens, at en retsakt, der blot er bekræftende, ikke kan anfægtes, gælder for såvel individuelle retsakter som for retsakter af almengyldig karakter, f.eks. en forordning ( 42 ). Domstolen synes således selv at have sidestillet individuelle retsakter med almengyldige retsakter.

108. For det tredje er det min opfattelse, at den retspraksis, som er fastlagt i forbindelse med almengyldige retsakter, er så meget mere relevant, henset til den omstændighed, at de omtvistede afgørelser i den foreliggende sag er vedtaget på ophavsmandens eget initiativ. Almengyldige retsakter er således også, principielt, vedtaget på deres ophavsmænds eget initiativ. Jeg gør opmærksom på, at SRB til støtte for sit argument om, at retspraksis hvad angår bekræftende retsakter finder anvendelse på retsakter, der er vedtaget på deres ophavsmænds eget initiativ, selv har henvist til ( 43 ) en dom, som er afsagt i forbindelse med almengyldige retsakter, nemlig dommen i sagen Det Forenede Kongerige mod Kommissionen ( 44 ).

109. De konklusioner, der kan udledes af den retspraksis, som er fastlagt i forbindelse med almengyldige retsakter, kan således danne grundlag for undersøgelsen af appellantens argument om, at den anden omtvistede afgørelse ikke har delvist bekræftende karakter.

110. For så vidt som ændringen af et af elementerne i beregningen af ex ante-bidraget medfører en ændring af det samlede bidragsbeløb, og dette samlede bidragsbeløb kun kan fastsættes under forudsætning af, at der er taget hensyn til samtlige elementer i beregningen af ex ante-bidraget, må det lægges til grund, at alle elementerne i denne beregning, sammen med det resulterende samlede beløb, udgør en »helhed« som omhandlet i den retspraksis, der er gennemgået i dette forslag til afgørelses punkt 104-108. Heraf følger, at ændringen af et af elementerne i beregningen af ex ante-bidraget, som f.eks. IPS-indikatoren, medfører, at en ny søgsmålsfrist begynder at løbe, ikke kun for et søgsmål anlagt til prøvelse af dette element, men også for et søgsmål anlagt til prøvelse af alle elementerne, der, selv om de ikke er ændret, sammen med det pågældende element danner en helhed, herunder spørgsmålet om appellantens passiver.

6) Bedømmelse af den pågældende sag

111. På baggrund af ovenstående betragtninger anser jeg det første anbringendes første led vedrørende en fejlagtig retlig kvalificering af den anden omtvistede afgørelse og af dens forhold til den første omtvistede afgørelse for at være begrundet. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag, er den anden omtvistede afgørelse ikke bekræftende. Appellanten kunne således med rette i sit søgsmål anfægte dette element samt ex ante-bidragets samlede beløb.

112. Denne konklusion følger først og fremmest af anvendelsen af de kriterier, som skal være opfyldt, for at en retsakt kan kvalificeres som »bekræftende«, og som Domstolen har fastsat i sin praksis. Det samlede bidragsbeløb kan kun fastsættes under forudsætning af, at der er taget hensyn til samtlige elementer i beregningen af ex ante-bidraget, hvorved en ændring af et af disse elementer i en senere afgørelse ikke indebærer, at de øvrige elementer er bekræftede ( 45 ).

113. Derefter kan denne konklusion og de konklusioner, der kan udledes af retspraksis fastlagt i forbindelse med almengyldige retsakter, danne grundlag for undersøgelsen af realiteten i appellantens argument om, at den anden omtvistede afgørelse ikke er af delvist bekræftende karakter. Alle elementer i beregningen udgør, sammen med det resulterende samlede beløb, en »helhed« i den ovennævnte retspraksis’ forstand ( 46 ).

114. Endvidere skal jeg præcisere, at det af hensyn til princippet om god retspleje og til procesøkonomien, som danner grundlag for retspraksis vedrørende bekræftende retsakter ( 47 ), kan være hensigtsmæssigt eventuelt at anerkende, at en senere retsakt har delvist bekræftende karakter. Denne retspraksis er dog ligeledes baseret på retssikkerhedsprincippet. Ved at sikre den effektive virkning af artikel 263 TEUF og den frist, som er fastsat i denne bestemmelse, samt andre hensyn, der ligger til grund for den nævnte retspraksis, kan hverken dette princip eller retten til en effektiv domstolsbeskyttelse bringes i fare. Det ræsonnement, der ligger til grund for min analyse i dette forslag til afgørelse, og som bygger på henholdsvis dommen i sagen Brembati mod Kommissionen ( 48 ) og dommen i sagen Kommissionen mod Parlamentet og Rådet ( 49 ), skal sikre iagttagelsen af dette princip og denne ret.

115. Endelig gør jeg, for fuldstændighedens skyld, opmærksom på, at der ikke kan rejses tvivl om ovenstående betragtninger ved at gøre tvistens genstand, som defineret i den appellerede dom, gældende over for appellanten.

116. Ifølge Retten vedrører tvistens genstand spørgsmålet om, hvorvidt passiverne i tilknytning til appellantens understøttende udviklingsaktiviteter skulle udelukkes fra beregningen af dennes bidrag eller ej. Retten synes at have anset den således definerede genstand for tvisten for at være uvedkommende i forhold til den anden omtvistede afgørelse på den ene side, og at have adskilt den fra det samlede ex ante-bidragsbeløb for 2016 på den anden side.

117. Ganske vist gjorde appellanten i sit søgsmål for Retten i det væsentlige gældende, at SRB tilsidesatte den relevante retlige ramme, idet de understøttende udviklingsaktiviteter ikke var blevet fremmet ( 50 ).

118. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 31, nedlagde appellanten imidlertid i søgsmålet for Retten påstand om annullation af »[SRB’s] afgørelse om [appellantens] årlige bidrag«, idet det i påstanden blev præciseret, at der var tale om en »samlet afgørelse fra SRB«, og at appellanten anfægtede denne afgørelse »i dens form som følge af den anden [omtvistede] afgørelse«, dvs. »SRB’s endelige afgørelse i dens endelige affattelse«. Appellanten anfægtede ikke kun det beløb, som var fastsat i den første omtvistede afgørelse, eller forskellen mellem de beløb, der var fastsat i de omtvistede afgørelser, men det samlede bidragsbeløb, som det fremgik af den anden omtvistede afgørelse.

2. Det andet til fjerde led

119. Appellantens første anbringendes andet led er fremført subsidiært for det tilfælde, at Domstolen måtte afvise (ikke tilslutte sig) argumenterne fremført til støtte for det første led, hvorefter den anden omtvistede afgørelse erstattede den første omtvistede afgørelse. Appellanten har i denne henseende påberåbt sig den retspraksis, som er fastlagt i forbindelse med almengyldige retsakter.

120. Henset til min analyse af det første anbringendes første led er det imidlertid ikke nødvendigt at behandle det andet led. I denne analyse har jeg under alle omstændigheder allerede taget stilling til relevansen af den retspraksis, som appellanten har påberåbt sig ( 51 ).

121. Med det tredje led, som er fremført subsidiært, har appellanten gjort gældende, at selv hvis det antages, at den anden omtvistede afgørelse blot ændrer den første omtvistede afgørelse uden at medføre, at en ny søgsmålsfrist vedrørende den sidstnævnte afgørelse begynder at løbe, begik Retten en fejl ved at fastslå, at søgsmålet anlagt til prøvelse af denne afgørelse blev anlagt for sent. Appellanten har i denne henseende fremhævet, at søgsmålsfristen slet ikke er begyndt at løbe, eftersom appellanten på intet tidspunkt har fået nøjagtigt kendskab til de omtvistede afgørelsers indhold og begrundelser.

122. Med det fjerde led, som ligeledes er fremført subsidiært, har appellanten gjort gældende, at søgsmålsfristen, henset til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om en undskyldelig vildfarelse, bør anses for at være overholdt.

123. Henset til, at det fremgår af min analyse af det første anbringendes første led, at Retten med urette fastslog, at den anden omtvistede afgørelse var delvist bekræftende, er det ikke nødvendigt at undersøge det første anbringendes tredje og fjerde led, hvorved appellanten har gjort gældende, at selv hvis Domstolen måtte fastslå, at Rettens kvalificering i den appellerede dom af den anden omtvistede afgørelse og dens forhold til den første omtvistede afgørelse var korrekt, var appellantens søgsmål ikke blevet anlagt for sent, hvad angår den første omtvistede afgørelse.

B. Det andet anbringende

124. Appellanten har med sit andet anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte appellantens ret til at blive hørt, som er sikret ved artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den fastslog, at appellanten ikke havde fremført nogen anbringender eller argumenter med henblik på at anfægte den anden omtvistede afgørelse.

125. Eftersom jeg foreslår, at det første anbringendes første led tiltrædes, og tiltrædelsen af dette led er tilstrækkelig til, at den appellerede dom ophæves i sin helhed, er det ikke nødvendigt at undersøge, om det andet anbringende er velbegrundet.

VII. Forslag til afgørelse

126. I lyset af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at det første anbringendes første led, som appellanten har fremført til støtte for den første påstand i appelskriftet, er begrundet og bør tiltrædes. Jeg foreslår derfor, at Domstolen ophæver dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 26. juni 2019, NRW. Bank mod SRB (T-466/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2019:445), og hjemviser sagen til Retten til afgørelse med hensyn til realiteten, og at afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 15.7.2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1).

( 3 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 15.5.2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190).

( 4 ) – Rådets forordning af 19.12.2014 om ensartede betingelser for anvendelse af forordning nr. 806/2014 (EUT 2015, L 15, s. 1).

( 5 ) – Kommissionens forordning af 21.10.2014 om supplerende regler til direktiv [2014/59] (EUT 2015, L 11, s. 44).

( 6 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26.6.2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1).

( 7 ) – Jf. bl.a. kendelse af 5.2.1997, Unifruit Hellas mod Kommissionen (C-51/95 P, EU:C:1997:53, præmis 33).

( 8 ) – Jf. kendelse af 29.6.2009, Nuova Agricast mod Kommissionen (C-225/08 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2009:406, præmis 37).

( 9 ) – Jf. dom af 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen (C-362/08 P, EU:C:2010:40, præmis 52).

( 10 ) – Argumentet vedrørende en undskyldelig vildfarelse fra appellantens side ligger til grund for det første appelanbringendes fjerde led. Jf. dette forslag til afgørelses punkt 122.

( 11 ) – Jf. analogt kendelse af 21.11.1990, Infortec mod Kommissionen (C-12/90, EU:C:1990:415, præmis 10), hvori Domstolen fastslog, at skrivelsen fra Departementet for Anliggender Vedrørende Den Europæiske Socialfond ikke kunne have haft virkninger med hensyn til den beslutning, som Kommissionen tidligere havde truffet.

( 12 ) – Såfremt den bekræftede afgørelse ikke er blevet endelig i forhold til den berørte, har denne således ret til at anfægte enten den bekræftede afgørelse eller den bekræftende afgørelse eller begge disse afgørelser. Jf. dom af 31.5.2017, DEI mod Kommissionen (C-228/16 P, EU:C:2017:409, præmis 35).

( 13 ) – Jf. bl.a. kendelse af 7.12.2004, Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen (C-521/03 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2004:778, præmis 47 og den deri nævnte praksis).

( 14 ) – Dom af 15.9.2011 (T-407/07, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:477).

( 15 ) – Gengivet i den appellerede doms præmis 68.

( 16 ) – Min fremhævelse.

( 17 ) – Dvs. at der ikke er nye elementer og ikke tale om en fornyet vurdering af adressatens retsstilling. Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse.

( 18 ) – Gengivet i den appellerede doms præmis 69.

( 19 ) – Jf. bl.a. kendelse af 29.6.2009, Cofra mod Kommissionen (C-295/08 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2009:407, præmis 54).

( 20 ) – Jf. i denne retning dom af 15.11.2018, Estland mod Kommissionen (C-334/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:914, præmis 51).

( 21 ) – Dom af 18.10.2007, Kommissionen mod Parlamentet og Rådet (C-299/05, EU:C:2007:608, præmis 28-30).

( 22 ) – Jf. dom af 17.5.2017, Portugal mod Kommissionen (C-337/16 P, EU:C:2017:381, præmis 6, 48 og 51).

( 23 ) – Jf. dom af 13.11.2014, Spanien mod Kommissionen (T-481/11, EU:T:2014:945, præmis 36), og af 24.3.2017, Estland mod Kommissionen (T-117/15, EU:T:2017:217, præmis 60), samt kendelse af 28.6.2018, TL mod CEPD (T-452/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:418, præmis 28).

( 24 ) – C-362/08 P, EU:C:2009:553.

( 25 ) – Jf. generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen (C-362/08 P, EU:C:2009:553, punkt 150, 154 og 155). Jf. i denne retning, senest, dom af 21.1.2021, Tyskland mod Esso Raffinage (C-471/18 P, EU:C:2021:48, præmis 98 og den deri nævnte praksis).

( 26 ) – Jf. dom af 26.1.2010, Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen (C-362/08 P, EU:C:2010:40, præmis 57 og 59).

( 27 ) – Jf. analogt dom af 18.1.2007, PKK og KNK mod Rådet (C-229/05 P, EU:C:2007:32, præmis 103). Jf. ligeledes generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse PKK og KNK mod Rådet (C-229/05 P, EU:C:2006:606, punkt 91).

( 28 ) – Jf. dom af 18.10.2012, Jager & Polacek mod KHIM (C-402/11 P, EU:C:2012:649, præmis 59). Jf. mit forslag til afgørelse Evonik Degussa mod Kommissionen (C-162/15 P, EU:C:2016:587, punkt 183).

( 29 ) – Den foreliggende sag henhører ikke under nogen af disse tilfælde. For det første blev den anden omtvistede afgørelse således vedtaget på SRB’s eget initiativ. For det andet er der ikke noget, der giver mulighed for at konkludere, at SRB havde pligt til at vedtage en senere afgørelse efter den første omtvistede afgørelse for at kunne beregne bidragene for 2016. Som det fremgår af selve den anden omtvistede afgørelse, beregner SRB i henhold til artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 806/2014 »hvert år« de individuelle bidrag. Den første omtvistede afgørelse, der dækker perioden 2016, var i sig selv tilstrækkelig til at fastsætte størrelsen af appellantens ex ante-bidrag for dette år. For det tredje og sidste er der intet, der tyder på, at SRB havde tilbagekaldt den første omtvistede afgørelse, fordi den var ulovlig, og at den anden omtvistede afgørelse derfor erstattede den første.

( 30 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt 50.

( 31 ) – Generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Italien mod Kommissionen (C-138/03, C-324/03 og C-431/03, EU:C:2005:387, punkt 66).

( 32 ) – Jf. senest kendelse af 28.6.2018, TL mod CePD (T-452/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:418, præmis 29 og den deri nævnte praksis).

( 33 ) – Jf. dom af 15.11.2018, Estland mod Kommissionen (C-334/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:914, præmis 47).

( 34 ) – Jf. kendelse af 11.4.2019 (C-794/18 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:305, præmis 8, og generaladvokatens stillingtagen, som Domstolen fulgte).

( 35 ) – Dom af 8.2.2011, Paroc mod KHIM (INSULATE FOR LIFE) (T-157/08, EU:T:2011:33, præmis 32 og 40).

( 36 ) – Dom af 9.7.1970, Brembati mod Kommissionen (59/69 og 71/69, ikke trykt i Sml., EU:C:1970:70, s. 626 vedrørende Kommissionens argumenter samt præmis 4 og 5).

( 37 ) – Dom af 9.7.1970, Brembati mod Kommissionen (59/69 og 71/69, ikke trykt i Sml., EU:C:1970:70, præmis 4).

( 38 ) – Generaladvokat Gands forslag til afgørelse Brembati mod Kommissionen (59/69 og 71/69, ikke trykt i Sml., EU:C:1970:56).

( 39 ) – Generaladvokat Gands forslag til afgørelse Brembati mod Kommissionen (59/69 og 71/69, ikke trykt i Sml., EU:C:1970:56, punkt 2).

( 40 ) – Jf. desuden dette forslag til afgørelses punkt 119.

( 41 ) – Dom af 18.10.2007 (C-299/05, EU:C:2007:608, præmis 30).

( 42 ) – Jf. dom af 18.10.2007, Kommissionen mod Parlamentet og Rådet (C-299/05, EU:C:2007:608, præmis 15 og 29).

( 43 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt 68-77.

( 44 ) – Dom af 29.11.2012 (C-416/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:761, præmis 33).

( 45 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt102.

( 46 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt 109 og110.

( 47 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt 72.

( 48 ) – Dom af 9.7.1970, Brembati mod Kommissionen (59/69 og 71/69, ikke trykt i Sml., EU:C:1970:70).

( 49 ) – Dom af 18.10.2007, Kommissionen mod Parlamentet og Rådet (C-299/05, EU:C:2007:608).

( 50 ) – Jeg gør desuden opmærksom på, at appellanten i det andet anbringende har gjort gældende, at denne ligeledes fremførte anbringender vedrørende den anden omtvistede afgørelse. For det første vedrører de af appellanten anførte eksempler til støtte for argumentet om, at denne fremførte disse anbringender, imidlertid de indlæg, som appellanten indgav efter at have anlagt søgsmålet for Retten. For det andet synes appellanten under alle omstændigheder ikke at hævde, at disse anbringender er tvistens genstand uvedkommende, således som det var defineret i stævningen.

( 51 ) – Jf. dette forslag til afgørelses punkt 104-109.