ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-461/15

E.ON Kraftwerke GmbH

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse — miljø — ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Den Europæiske Union — direktiv 2003/87/EF — harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter — afgørelse 2011/278/EU — ændring af tildeling — artikel 24, stk. 1 — driftslederens pligt til at indsende oplysninger — omfang«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 8. september 2016

Miljø – luftforurening – direktiv 2003/87 – ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner – foreløbig ordning for gratistildeling af kvoter – forpligtelse for medlemsstaterne til at sørge for, at driftslederne indsender ændringer af deres anlæg – rækkevidde

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 10a, Kommissionens afgørelse 2011/278, art. 24, stk. 1)

Artikel 24, stk. 1, i afgørelse 2011/278 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i direktiv 2003/87/EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at virksomheder, som er omfattet af pligten til handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Unionen, og som modtager disse gratis kvoter, skal fremsende oplysninger om alle planlagte eller gennemførte ændringer af et anlægs kapacitet, aktivitetsniveau og drift, uden at dette krav begrænses til kun at omfatte oplysninger om de ændringer, der har indflydelse på denne tildeling.

Det fremgår således af bestemmelserne i denne afgørelses artikel 24, at de har til formål at tage hensyn til ændringer af et anlægs drift for det første for, at medlemsstaterne kan fastlægge af antallet af gratistildelte emissionskvoter for hvert etableret anlæg på deres territorium, for det andet for at Kommissionen kan fastlægge det endelige samlede årlige antal gratistildelte emissionskvoter.

I lyset heraf bør medlemsstaterne sikre, at data, der indsamles fra driftslederne og anvendes til tildelingsformål, er fuldstændige, konsistente og har den størst mulige grad af nøjagtighed. Det påhviler følgelig medlemsstaterne selv at fastlægge, hvilke relevante oplysninger til de kompetente myndigheder der skal indhentes hos driftslederne.

(jf. præmis 36, 37 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 6, stk. 2, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, kan ikke medføre en regel om, at transaktioner, der ligger uden for anvendelsesområdet for ordningen med merværdiafgift (moms), kan anses for at være foretaget »til virksomheden uvedkommende formål« i denne bestemmelses forstand. En sådan fortolkning ville nemlig medføre, at sjette direktivs artikel 2, nr. 1), mistede sin betydning.

Disse betragtninger bestyrkes af opbygningen af den fælles momsordning, for så vidt som sondringen mellem økonomisk virksomhed og ikke-økonomisk virksomhed følger andre kriterier end dem, der anvendes til at sondre mellem erhvervsmæssig anvendelse og anvendelse til virksomheden uvedkommende formål, bl.a. private formål.

Den afgiftspligtige i momsmæssig henseende har valget, såfremt et investeringsgode anvendes til såvel erhvervsmæssige som til private formål, mellem at henføre dette gode fuldt ud til sin virksomhedsformue, at bevare godet fuldt ud i sin private formue og således holde det helt ude fra momsordningen eller kun at lade godet indgå i virksomheden i det forhold, hvori det faktisk anvendes erhvervsmæssigt.

En sådan valgfrihed findes imidlertid ikke, når det drejer sig om, hvorvidt en vare anvendes til økonomisk virksomhed eller ej.

(jf. præmis 31-34)
1.

Annullationssøgsmål — søgsmålsinteresse — søgsmål anlagt til prøvelse af en retsakt om indførelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren — ophævelse af den anfægtede retsakt under retssagen — erklæring om, at det er ufornødent at træffe afgørelse — ikke tilladt — sagsøgerens interesse i at opnå anerkendelse af den anfægtede retsakts ulovlighed består fortsat (art. 263 TEUF; Rådets afgørelse 2013/661/FUSP og 2015/1863/FUSP; Rådets forordning nr. 267/2012 og nr. 2015/1862) (jf. præmis 12)
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, som følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1001/2013 af 4. oktober 2013, skal fortolkes således, at en vare som den i hovedsagen omhandlede, der anvendes til fremstilling af calciumtabletter i form af almindelige tabletter, brusetabletter og tyggetabletter, bestående af kemisk defineret calciumkarbonat i pulverform og modificeret stivelse, som er tilføjet for at opnå bedre tabletteringsevne, med et stivelsesindhold på under 5 vægtprocent, skal tariferes i pos. 2106 i denne nomenklatur.

(jf. præmis 55 og domskonkl.)
Artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter de procesfuldmægtiges salær underlægges en takst, der kun kan hæves eller sænkes med 12%, og hvis korrekte anvendelse de nationale domstole nøjes med at efterprøve, uden at de har mulighed for under særlige omstændigheder at fravige de ved denne takst fastsatte grænser.

En medlemsstat kan ikke foreholdes at have uddelegeret beføjelsen til at udarbejde en national lovgivning, som denne medlemsstat har udarbejdet og fastsat i henhold til den almindelige lovgivningsmæssige procedure, eller gennemførelsen heraf til de procesfuldmægtiges faglige sammenslutninger, blot fordi de nationale domstole i forbindelse med proceduren for udmåling af procesfuldmægtiges salærer er forpligtet til at overholde bestemmelserne i den nævnte lovgivning.

Den nævnte medlemsstat kan heller ikke foreholdes at have pålagt eller fremmet de procesfuldmægtiges faglige sammenslutningers indgåelse af aftaler i strid med artikel 101 TEUF eller at have forstærket virkningerne heraf eller have pålagt eller fremmet misbrug af dominerende stilling i strid med artikel 102 TEUF eller forstærket virkningerne af et sådant misbrug.

(jf. præmis 40-42 og domskonkl. 1)
Sag C-592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

mod

British Film Institute

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift – sjette direktiv 77/388/EØF – artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n) – fritagelse til fordel for visse kulturelle tjenesteydelser – ingen direkte virkning – fastlæggelse af, hvilke kulturelle tjenesteydelser der kan fritages – medlemsstaternes skønsmæssige beføjelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 15. februar 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse – artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n) – fritagelse til fordel for visse kulturelle tjenesteydelser – direkte virkning – foreligger ikke

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra n)]

Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, der fastsætter fritagelsen af »visse kulturelle tjenesteydelser«, skal fortolkes således, at den ikke har direkte virkning, hvorfor denne bestemmelse i tilfælde af manglende gennemførelse ikke kan påberåbes direkte af et offentligretligt organ eller et andet kulturelt organ, som er anerkendt i den pågældende medlemsstat, og som leverer kulturelle tjenesteydelser.

Ordlydsfortolkningen af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), bekræftes af dette direktivs tilblivelseshistorie og af de mål, der forfølges af EU-lovgiver.

Det skal således fastslås, at sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), idet bestemmelsen henviser til »visse kulturelle tjenesteydelser«, ikke kræver fritagelse af alle de kulturelle tjenesteydelser, således at medlemsstaterne kan momsfritage »visse« kulturelle tjenesteydelser, mens de pålægger andre kulturelle tjenesteydelser moms.

(jf. præmis 19, 23, 28 og domskonkl.)
Sag C-568/15

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V.

mod

comtech GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stuttgart)

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – artikel 21 – kommunikation pr. telefon – en erhvervsdrivendes brug af en telefonlinje med henblik på at gøre det muligt for forbrugeren at kontakte ham vedrørende en indgået aftale – forbud mod at anvende en takst, der er højere end basistelefontaksten – begrebet »basistelefontakst««

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 2. marts 2017

Forbrugerbeskyttelse – aftaler indgået med forbrugerne – direktiv 2011/83 – kommunikation pr. telefon – en erhvervsdrivendes brug af en telefonlinje med henblik på at gøre det muligt for forbrugeren at kontakte ham vedrørende en indgået aftale – prisen for et opkald til denne telefonlinje – begrebet »basistelefontakst« – højere pris end prisen for et opkald til et fastnet- eller mobiltelefonnummer – udelukket – spørgsmålet, om den erhvervsdrivende opnår gevinst eller ej ved driften af den nævnte telefonlinje – ingen betydning

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83, art. 21)

Begrebet »basistelefontakst« i artikel 21 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF skal fortolkes således, at prisen for et opkald vedrørende en indgået aftale og til en servicetelefonlinje, der drives af en erhvervsdrivende, ikke må overstige prisen for et opkald til et almindeligt geografisk fastnet- eller mobiltelefonnummer. For så vidt som denne grænse overholdes, er spørgsmålet, om den pågældende erhvervsdrivende opnår gevinst eller ej ved driften af denne servicetelefonlinje, irrelevant.

En fortolkning af begrebet »basistelefontakst«, således at de erhvervsdrivende lovligt kunne opkræve højere takster end taksten for et almindeligt opkald til et geografisk fastnet- eller mobiltelefonnummer, ville nemlig afholde forbrugerne fra at anvende en servicetelefonlinje med henblik på at opnå oplysninger om den indgåede aftale eller med henblik på at gøre deres rettigheder gældende bl.a. på områderne for garanti eller fortrydelse.

(jf. præmis 29, 32 og domskonkl.)
En elektronisk database kan ganske vist gøre det muligt at udtrække enhver oplysning, som den indeholder. Imidlertid gør muligheden for, at et dokument kan oprettes ud fra en sådan database, det ikke muligt at konkludere, at dette dokument skal kvalificeres som eksisterende i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter. Retten til aktindsigt i institutionernes dokumenter vedrører nemlig kun eksisterende dokumenter, som den pågældende institution er i besiddelse af, og forordning nr. 1049/2001 kan ikke påberåbes med henblik på at pålægge en institution at oprette et dokument, som ikke eksisterer. Heraf følger at en begæring om aktindsigt, der vil kræve, at den pågældende institution opretter et nyt dokument – selv om det er på grundlag af oplysninger, der allerede fremgår af eksisterende dokumenter, der er opbevaret af Kommissionen – falder uden for rammerne af forordning nr. 1049/2001.

For så vidt angår statiske dokumenter, der bl.a. foreligger i papirform eller i en simpel elektronisk filmappe, er det tilstrækkeligt at efterprøve, hvorvidt mediet og dets indhold eksisterer, med hensyn til at fastslå, om et dokument eksisterer. Derimod er den dynamiske karakter af elektroniske databaser ikke forenelig med en sådan fremgangsmåde, eftersom et dokument, der med stor lethed kan genereres ud fra data, der allerede er indeholdt i en database, ikke nødvendigvis udgør et eksisterende dokument i ordets egentlige forstand. Hvad følgelig angår elektroniske databaser skal sondringen mellem et eksisterende dokument og et nyt dokument foretages på grundlag af et kriterium, der er tilpasset disse databasers tekniske specificiteter og er i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 1049/2001, der, som det fremgår af fjerde betragtning og artikel 1, litra a), hertil, tilsigter at sikre den videst mulige aktindsigt i dokumenter.

Under disse omstændigheder skal alle data, der ved hjælp af forprogrammerede søgeværktøjer kan udtrækkes af en elektronisk database i forbindelse med dennes normale brug, kvalificeres som eksisterende dokumenter, selv om disse data ikke før er blevet vist i denne form eller aldrig har været genstand for en søgning fra de ansatte ved institutionernes side. Heraf følger, at institutionerne, for at opfylde kravene i forordning nr. 1049/2001, kan være nødt til at oprette et dokument ud fra data, der er indeholdt i en database, ved at anvende eksisterende søgeværktøjer. Enhver oplysning, hvis udtrækning af en database nødvendiggør en væsentlig investering, skal derimod anses for at være et nyt dokument og ikke et eksisterende dokument. Heraf følger, at enhver oplysning, der kræver en ændring enten af en elektronisk databases opbygning eller af de søgeværktøjer, der på det pågældende tidspunkt står til rådighed for at udtrække data, skal kvalificeres som et nyt dokument.

(jf. præmis 30, 31, 33-35 og 37-40)
Sag C-539/15

Daniel Bowman

mod

Pensionsversicherungsanstalt

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – direktiv 2000/78/EF – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – artikel 2, stk. 1 og 2 – forskelsbehandling på grund af alder – kollektiv overenskomst – længere oprykningsperiode mellem løntabellens første og andet løntrin – indirekte forskelsbehandling på grund af alder«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 21. december 2016

Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78 – forbud mod forskelsbehandling på grund af alder – kollektiv overenskomst, der fastsætter en længere oprykningsperiode mellem løntabellens første og andet løntrin end den, der gælder for de efterfølgende løntrin – lovlighed – betingelse – forlængelse, der finder anvendelse i forhold til enhver ansat, der har ret til at skoleperioder medregnes med henblik på indplacering på en løntabels løntrin

(Rådets direktiv 2000/78, art. 2, stk. 1 og 2)

Artikel 2, stk. 1 og 2, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national kollektiv overenskomst, i henhold til hvilken en ansat, der har ret til, at hans skoleperioder medregnes med henblik på hans indplacering på en løntabels løntrin, er underlagt en forlængelse af fristen for oprykning fra første til andet løntrin, når denne forlængelse finder anvendelse i forhold til enhver ansat, der har ret til, at disse perioder medregnes, herunder retroaktivt i forhold til de personer, der allerede er rykket op på de efterfølgende løntrin.

En sådan overenskomst indebærer nemlig ikke i forhold til en sådan ansat forskelsbehandling, der er direkte begrundet i alder.

Indplaceringen af administrationens ansatte på løntabellens løntrin afhænger desuden af de gennemførte skoleperioder. Disse skoleperioder kan medregnes med henblik på den nævnte indplacering, uafhængigt af den ansattes alder på tidspunktet for ansættelsen. En sådan ordning er derfor begrundet i et kriterium, der hverken er uadskilleligt eller indirekte forbundet med de ansattes alder.

Selv om en ung arbejdstager, der er nyansat og kun har lidt erfaring, og som ansøger om, at dennes skoleperioder medregnes med henblik på indplacering på løntabellens løntrin, konkret vil blive underkastet forlængelsen af fristen for oprykning fra første løntrin, gør det sig derfor ikke desto mindre gældende, at en ældre arbejdstager, der kan henvise til en lang tjenesteperiode i pensionsinstituttet, og som indgiver en identisk ansøgning, ligeledes på samme grundlag potentielt eller med tilbagevirkende kraft vil blive underkastet den samme forlængelse.

(Jf. præmis 23, 28, 30 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 202, stk. 3, første led, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1791/2006 af 20. november 2006, skal fortolkes således, at en juridisk person, hvis ansatte – som ikke er den juridiske persons retlige repræsentant – har givet anledning til den ikke-forskriftsmæssige indførsel af en vare i EU’s toldområde, kan anses for debitor for den toldskyld, der er opstået ved denne indførsel, når denne ansatte har indført de pågældende varer under overholdelse af rammerne for den opgave, som han er blevet betroet af sin arbejdsgiver, og under udførelse af de instrukser, der i dette øjemed er givet af en anden af arbejdsgiverens ansatte, som i denne henseende har beføjelse hertil som led i varetagelsen af sine egne opgaver, og således har handlet inden for rammerne af sine beføjelser i arbejdsgiverens navn og for dennes regning.

Artikel 212a i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 1791/2006, skal fortolkes således, at der for at fastlægge, om der med hensyn til en arbejdsgiver, som er en juridisk person, foreligger en svigagtig fremgangsmåde eller åbenbar forsømmelighed i denne artikels forstand, skal henvises ikke alene til arbejdsgiveren selv, men ligeledes er grundlag for at tilregne denne arbejdsgiver den adfærd, der udvises af den eller de medarbejdere, som har givet anledning til den ikke-forskriftsmæssige indførsel af varer, samtidig med, at de har overholdt rammerne for den opgave, som de er blevet betroet af deres arbejdsgiver, idet de har handlet inden for rammerne af deres respektive beføjelser i arbejdsgiverens navn og for dennes regning.

(jf. præmis 41 og domskonkl. 2)
Artikel 1, stk. 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler skal fortolkes således, at hver enkelt portionspakning med honning, der udbydes i små bægre, der lukkes med et påsvejset aluminiumslåg, og som pakkes i papkasser, der leveres til etablissementer, udgør et »færdigpakket levnedsmiddel«, når disse etablissementer sælger portionerne enkeltvis eller udbyder dem til den endelige forbruger i forbindelse med sammensætningen af færdigretter, der sælges til en samlet pris.

For det første opfylder de omhandlede portionspakninger med honning, der dels er bestemt til salg i uforandret stand til den endelige forbruger, efter at det etablissement, hvortil de er leveret, har åbnet papkassen, dels er blevet pakket inden udbydelsen til salg, mens deres emballage dækker dem, nemlig flere af betingelserne i denne bestemmelse for at kunne betegnes som færdigpakkede levnedsmidler.

For det andet følger det af den almindelige opbygning af direktiv 2000/13, at forpligtelsen til mærkning i henhold til det nævnte direktivs artikel 13, stk. 1, vedrører de levnedsmidler, der skal udbydes til salg i uforandret stand til den endelige forbruger og etablissementer. Denne situation kan tage form af et særskilt salg af portionspakninger med honning til den endelige forbruger i et etablissement, f.eks. i en restaurant eller en kantine. En sådan situation foreligger ligeledes, når disse portioner udbydes i sammensætningen af en færdigret, der sælges for en samlet pris, f.eks. som en integrerende del af en menu i et etablissement eller som en del af buffeten på et hotel. Den samlede pris dækker nemlig alle de varer og tjenesteydelser, der er nødvendige for leveringen af det pågældende måltid, og den omfatter således de forskellige dele af dette måltid, herunder i givet fald portionspakker med honning.

Denne fortolkning af artikel 1, stk. 3, litra b), i direktiv 2000/13 understøttes af dette direktivs formål, der er udarbejdet med det formål at oplyse og beskytte den endelige forbruger af levnedsmidler, især med hensyn til levnedsmidlets art, identitet, egenskaber, sammensætning, mængde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet kommer fra, samt dets fremstillings- eller frembringelsesmåde. De særlige forbrugerinteresser, der er forbundet med honnings geografiske kendetegn, samt hensynet til fuld åbenhed herom, gør det nødvendigt, at det oprindelsesland, hvor honningen er høstet, fremgår af mærkningen. En sådan angivelse bidrager således til, at den endelige forbruger kan foretage sit valg med fuldt kendskab til produktet.

(jf. præmis 54, 55, 62-67, 70, 71 og 82 samt domskonkl.)
En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, i direktiv 2001/80/EF om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg, sammenholdt med direktivets bilag VI, del A, idet det ikke har anvendt det nævnte direktiv korrekt for så vidt angår et kraftværk.

I denne forbindelse forholder det sig således, at selv om det blev godtgjort, at undtagelsen i fodnote 3 i bilag VI, del A, i direktiv 2001/80 var blevet forhandlet med henblik på at omfatte et anlæg, som blev drevet med fast brændsel med et indhold af flygtige forbindelser på mindre end 10%, skulle dette ikke desto mindre opfylde de betingelser, som er fastsat i denne bestemmelse, for at kunne gøre brug af den nævnte undtagelse, også for fremtiden.

Desuden kan en medlemsstat ikke gyldigt påberåbe sig sikkerhedsmæssige hensyn og rent økonomiske hensyn med henblik på at bestride det påtalte traktatbrud.

(jf. præmis 50-53 og domskonkl.)