Appel iværksat den 1. marts 2010 af Solvay SA til prøvelse af dom afsagt den 17. december 2009 af Retten (Sjette Afdeling) i sag T-58/01, Solvay mod Kommissionen

(Sag C-110/10 P)

(2010/C 161/22)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Solvay SA (ved avocats P.-A. Foriers, R. Jafferali, F. Louis og A. Vallery)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Nærværende sag sammenlægges med appellantens appel til prøvelse af Rettens dom af 17. december 2009 i sag T-57/01.

— Den appellerede dom af 17. december 1999 ophæves.

— Følgelig tages prøvelsen af søgsmålet op til fornyet behandling vedrørende de ophævede præmisser og Kommissions beslutning af 13. december 2000 annulleres i sin helhed.

— Bøden på 2,25 mio. EUR ophæves eller — subsidiært — bøden nedsættes for den alvorlige skade, appellanten har lidt på grund af procedurens usædvanligt lange varighed.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i forbindelse med appelsagen og sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for sin appel.

Med det første appelanbringende, som indeholder fem led, er der ifølge appellanten tale om en tilsidesættelse af retten til at få sin sag pådømt inden for en rimelig frist. Solvay kritiserer i det væsentlige, at Retten ikke foretog en helhedsvurdering af fristen til at omfatte både den administrative og den retslige fase af proceduren (første led), ikke tog hensyn til varigheden af sagen for Retten (andet led), gjorde sanktionen af overskridelsen af en rimelig frist betinget af godtgørelsen af en konkret trussel mod appellantens ret til forsvar, hvorimod de to principper er uafhængige og selvstændige (tredje led), konstaterede, at en sådan trussel ikke er til stede i den foreliggende sag (fjerde led) samt foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, da Retten fastslog, at appellanten gav afkald på at nedlægge en subsidiær påstand om nedsættelse af bøden på grund af overskridelsen af en rimelig frist (femte led), hvorimod appellanten udtrykkeligt havde nedlagt påstand om annullation — eller i det mindste nedsættelse — af bøden af samme grund.

Med det andet appelanbringende, som indeholder fem led, er der ifølge appellanten tale om en tilsidesættelse af retten til forsvar, idet Retten pålagde appellanten at godtgøre, at sagsakter, som Kommissionen havde mistet, kunne have været anvendt til appellantens forsvar (første led). Det kan således ikke på forhånd udelukkes — idet der ikke blev foretaget nogen foreløbig undersøgelse af sagsakterne — at de omhandlede dokumenter kunne have en indflydelse på den af Kommissionen trufne beslutning (andet og tredje led). Appellanten kritiserer endvidere Retten for i den appellerede dom at have fastslået, at appellanten ikke har godtgjort, at de forsvundne dokumenter kunne være anvendt til sit forsvar med henvisning til, at appellanten ikke havde fremsat nogen anbringender for Retten, hvorved det bestrides, at der foreligger en aftale, hvilket appellanten kunne have gjort, selv om den ikke fik indsigt i sagsakterne, hvorimod appellanten havde fremsat dette anbringende for Kommissionen og indholdet af de mistede dokumenter ikke længere kunne fastslås pr. person (fjerde led). Appellanten kritiserer endelig Retten for at have afvist enhver interesse i de mistede dokumenter med henvisning til, at Retten allerede havde forkastet appellantens realitetsanbringende med hensyn til, at der ikke findes nogen påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater, selv om Retten ikke kender indholdet af de mistede dokumenter og derfor ikke kan udelukke, at disse ville have gjort det muligt for appellanten at fremføre yderligere argumenter, endog helt nye anbringender, både hvad angår realiteten og bødebeløbet eller procedurens lovlighed (femte led).

Appellanten har med det tredje og sidste appelanbringende beklaget tilsidesættelsen af dens ret til at blive hørt efter Rettens annullation af en første beslutning, hvorved appellanten blev pålagt en bøde, og forud for Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning. Kommissionen frifindes således ved den appellerede dom og Retten afviser at anerkende Kommissionens pligt til at høre den pågældende virksomhed, når en tidligere dom afsagt af Retten har fastslået en rettergangsfejl, som har påvirket de forberedende foranstaltninger.