ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Skal proportionalitetsprincippet og de begrænsninger og betingelser, der er fastsat for unionsborgeres frie bevægelighed, og de foranstaltninger, der er vedtaget med henblik på disses gennemførelse i henhold til EU-retten, respektive kriterierne i artikel 27, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, under omstændighederne i hovedsagen fortolkes således, at de, når et handelsselskab, der er registreret efter en medlemsstats ret, har offentligretlig gæld, der efter denne stats ret betragtes som »betydelig gæld«, tillader, at en fysisk person, der er direktør i det pågældende selskab, forbydes at forlade den pågældende medlemsstat, når der samtidig foreligger følgende omstændigheder: 3.1 Eksistensen af en »betydelig« offentligretlig gæld anses for en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse, en vurdering, som lovgiver har foretaget ved at indføre den konkrete administrative foranstaltning »forbud mod at forlade landet«. 3.2 Der er ikke hjemlet nogen bedømmelse af omstændigheder, der vedrører direktørens personlige adfærd og et indgreb i dennes grundlæggende rettigheder, såsom dennes ret til i et andet retsforhold at udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse, der er forbundet med udlandsrejser. 3.3 Følgerne for skyldnerselskabets handelsaktivitet og mulighederne for betaling af den offentligretlige gæld bedømmes ikke efter forbuddets pålæggelse. 3.4 Forbuddet pålægges på foranledning af en begæring, der har bindende karakter, såfremt det deri attesteres, at et konkret handelsselskab har en »betydelig« offentligretlig gæld, at gælden ikke er sikret med et beløb svarende til hovedstols- og rentebeløbet, og at den person, som ifølge begæringen skal pålægges forbuddet, er medlem af ledelsen i dette selskab. 3.5 Forbuddet gælder, indtil den offentligretlige gæld er betalt eller sikret fuldt ud, uden at der er fastsat regler for en efterprøvelse af dette forbud efter begæring indgivet af den berørte part til den myndighed, der har udstedt forbuddet, og uden at der tages hensyn til fristerne for gældens forældelse?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 i direktiv 2004/18/EF, idet den har anvendt en udbudsprocedure med forhandling uden forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse vedrørende forvaltning af farligt, medicinsk affald af smittefarlig karakter fra sundhedstjenesterne inden for jurisdiktionen af den første Dioikisi Ygeinonomikis Perifereias Attikis (regional sundhedsforvaltning i Attika), for så vidt som betingelserne for at anvende en af undtagelserne i direktivets artikel 31, og i særdeleshed betingelserne i direktivets artikel 31, stk. 1, litra c), som begrunder en undtagelse fra den almindelige regel og anvendelse af den særlige udbudsprocedure, som er foreskrevet i pågældende artikel, ikke er opfyldt.
1)

Appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at anlægge en urigtig fortolkning af eller ved ikke at anvende artikel 97 i finansforordningen (1) og artikel 138 i gennemførelsesbestemmelserne, eftersom offentliggørelsen af delkriterierne inden der afgives bud er helt centralt, for at de bydende kan afgive deres bedste bud. Retten forkastede med urette appellantens argument om en sammenblanding af udvælgelses- og tildelingskriterierne med den begrundelse, at det var fremført for sent. Det gøres gældende, at uanset om Rettens tilgang var rigtig, fejlfortolkede den indholdet af udbudsbetingelserne, da den undersøgte, hvorvidt brugen af de individuelle cv'er under tildelingsfasen tilsidesatte udbudsbetingelserne.
2)

Tilsidesættelse af artikel 14, stk.1, i forordning (EF) nr. 659/1999 (3), samt en selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse, for så vidt som Retten herved fastslog, at det i beslutningen indeholdte pålæg om tilbagesøgning ikke er uforeneligt med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Rettens dom er urigtig og indeholder en mangelfuld begrundelse, for så vidt som den har afvist, at Kommissionens lange tavshed med hensyn til de italienske myndigheders præciseringer i slutningen af 1991 vedrørende den omstændighed, at den første forlængelse af Terni-taksten opretholder det oprindelige formål om godtgørelse, udgør en omstændighed, som kan skabe en berettiget forventning hos appellanten i relation til den omstændighed, at Terni-takstens forlængelser, herunder den omtvistede foranstaltning, ikke udgør en statsstøtte.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 317/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial de Vieira do Minho (Portugal) den 13. september 2010 — Manuel Afonso Esteves mod Axa — Seguros de Portugal SA

(Sag C-437/10)

()

2010/C 317/33

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial de Vieira do Minho

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Manuel Afonso Esteves

Sagsøgt: Axa — Seguros de Portugal SA

Præjudicielt spørgsmål

I tilfælde af et sammenstød mellem køretøjer, som ingen af førerne kan anses for at være skyld i, og som medfører person- og tingsskade for en af førerne (den skadelidte, der har fremsat erstatningskrav), er da den omstændighed, at der kan fastslås en fordeling af ansvaret for risiko (CC’s artikel 506, stk. 1 og 2), som direkte afspejler sig i den erstatning, der skal tilkendes skadelidte for økonomisk og ikke-økonomisk lidt skade, der følger af personskade, han har lidt (idet denne fordeling af ansvaret for risiko indebærer en forholdsmæssig nedsættelse af erstatningsbeløbet), i strid med fællesskabsretten, særligt artikel 3, stk. 1, i første direktiv (72/166/EØF) (1), artikel 2, stk. 1, i andet direktiv (84/5/EØF) (2) og artikel 1 i tredje direktiv (90/232/EØF) (3), således som De Europæiske Fællesskabers Domstol har fortolket disse bestemmelser?

(1) Rådets direktiv 72/166/EØF af 24.4.1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345).

(2) Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17).

(3) Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33).
1)

Er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/24/EF (1) af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF (datalagringsdirektivet), navnlig artikel 3, 4, 5 og 11 heri til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, der er indført i henhold til artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF (2) af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, og som indebærer, at en internetudbyder i et civilt søgsmål med det formål at kunne identificere en bestemt abonnent tilpligtes at give indehaverne af ophavsretten eller den, til hvem retten er overgået, oplysninger om den abonnent, der har fået tildelt en bestemt IP-adresse af internetudbyderen, hvorfra den påståede krænkelse er foretaget? Forudsætningen for dette spørgsmål er, at sagsøgeren har godtgjort, at der er en begrundet formodning for, at der foreligger en krænkelse af visse ophavsrettigheder, og at foranstaltningen står i rimeligt forhold hertil.
—

Tilsidesættelse af artikel 14, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 (3); dommen indeholder indbyrdes uoverensstemmende præmisser og er utilstrækkeligt begrundet for så vidt som Retten konkluderede, at det i beslutningen indeholdte pålæg om tilbagesøgning ikke er i strid med princippet om den berettigede forventning. Rettens dom er behæftet med fejl og savner en tilstrækkelig begrundelse for så vidt som det heri afvises, at Kommissionens lange tavshed i forhold til de nærmere forklaringer som de italienske myndigheders fremsendte i slutningen af 1991 om at den første forlængelse af Terni-taksten indebar, at den oprindelige karakter af kompensation blev anset for bevaret, skulle kunne danne grundlag for en berettiget forventning hos appellanten om, at forlængelserne af Terni-taksten, herunder den anfægtede foranstaltning, ikke udgjorde en statsstøtte.
1)

Er artikel 110, stk. 1 (tidligere artikel 90 EF) — hvorefter ingen medlemsstat direkte eller indirekte må pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer — til hinder for indførelsen af en miljøafgift for motorkøretøjer, som pålægges ved den første indregistrering i en medlemsstat af et køretøj med de i OUG nr. 50/2008 anførte kendetegn, og som kan udgøre en intern afgift på varer fra andre medlemsstater under hensyntagen til, at afgiften ikke pålægges i tilfælde af den efterfølgende indregistrering i Rumænien af et motorkøretøj, der har samme kendetegn som et indført brugt motorkøretøj?
1)

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/41/EF, idet jernbaneinfrastrukturafgifternes niveau alene »fastsættes« af statslige myndigheder, således at opgaven for jernbaneinfrastrukturforvalteren, Administrador de Infraestructuras Ferroviarias (ADIF), bliver reduceret til blot at opkræve afgifterne.
2)

Eftersom artikel 110, stk. 2, i traktaten tilsigter at fjerne elementer, der beskytter det indenlandske marked og strider mod principperne om konkurrence på fællesskabsmarkedet, må det afgøres, om indførelsen af en række fritagelser for miljøafgift, herunder også for de indenlandsk producerede køretøjer, udgør et middel til beskyttelse af den nationale bilproduktion.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 328/16

Appel iværksat den 21. september 2010 af Luigi Marcuccio til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 6. juli 2010 I sag T-460/10, Marcuccio mod Domstolen

(Sag C-460/10 P)

()

2010/C 328/31

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Luigi Marcuccio (ved avvocato G. Cipressa)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Domstol

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Rettens Sjette Afdeling den 6. juli 2010, i sag T-401/09, Marcuccio mod Domstolen, ophæves i det hele og uden undtagelse.

— Det fastslås, at søgsmålet i første instans, der gav anledning til den appellerede kendelse, i det hele og uden undtagelse kunne antages til realitetsbehandling.

— Desuden nedlægges påstand om principalt: Der gives appellanten medhold i det hele og uden undtagelse i hans påstande for Retten, og indstævnte tilpligtes at godtgøre appellanten alle omkostninger og honorarer, som han har afholdt i sagen indtil nu.

— Subsidiært: Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at den træffer fornyet afgørelse i en anden sammensætning.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den appellerede kendelse er retsstridig, bl.a. på grund af: a) fejlagtig, urigtig og ulogisk fortolkning og anvendelse af retsprincipperne om ansvar uden for kontraktforhold samt ubegrundet og ulogisk fravigelse af Den Europæiske Unions retspraksis på dette område, b) fuldstændig mangel på begrundelse, åbenbart fejlskøn, urigtig gengivelse og forvanskning af de faktiske omstændigheder, vildledende, mangelfuld og fejlagtig bedømmelse af de af appellanten fremlagte beviser, tilsidesættelse af forpligtelsen til klart ræsonnement, manglende relevans, uimodsigelighed, vilkårlighed, ulogiskhed, irrationalitet, fornuftsstridighed, c) manglende bemærkninger til sagens væsentlige punkter og fuldstændig mangel på sagsoplysning, d) tilsidesættelse af Rettens forpligtelse til at lægge begreberne om almindelig retsvidenskab, erfaring og fornuft til grund for sine konstateringer, herunder for bevisbedømmelsen, e) fejlagtig, urigtig og ulogisk fortolkning og anvendelse af retsprincipperne vedrørende bevisførelsen og bevisbedømmelsen under en retssag.
2)

Er artikel 21g, stk. 2, første led, i lov nr. 241/1990 som fortolket i den forvaltningsretlige praksis, sammenholdt med pligten til at begrunde forvaltningsakter, som fastsat i artikel 3 i lov nr. 241/1990 og i Siciliens regionallov nr. 10/1991, sammenholdt med pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger, som fastsat i artikel 296, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og i artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, forenelig med artikel 1 i lov nr. 241/1990 om forvaltningens pligt til at anvende EU-rettens principper, og er det følgelig foreneligt og tilladt, at forvaltningen anlægger og anvender en fortolkning, hvorefter den har mulighed for først at fremkomme med begrundelsen under retssagen?
2)

Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Strider en exitskat som den foreliggende, der inddrager kapitalgevinsten af de aktiver, som selskabet har flyttet, svarende til de aktiver, man har konstateret eksisterede på fraflytningstidspunktet — og som opkræves uden at der gives henstand eller mulighed for at tage hensyn til senere værditab — imod artikel 43 EF (nu artikel 49 TEUF) i den forstand, at exitskatten ikke kan begrundes med det argument, at det er nødvendigt at fordele beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne?
3)

Er artikel 10 fortsat anvendelig, efter at retterne i modtagerstaten har afvist en anmodning om tilbagegivelse af barnet i henhold til Haagerkonventionen under henvisning til, at betingelserne i artikel 3 og 5 ikke er opfyldt? Hvordan skal en konflikt imellem modtagerstatens konstatering af, at betingelserne i Haagerkonventionens artikel 3 og 5 ikke er opfyldt, og oprindelsesstatens konstatering af, at betingelserne i artikel 3 og 5 er opfyldt, nærmere bestemt løses?
2)

Skal det forhold, at den erhvervsdrivende i aftalen anfører lavere årlige omkostninger i procent (ÅOP) end det faktisk er tilfældet, anses for at udgøre en urimelig handelspraksis over for forbrugeren i henhold til kriterierne for en urimelig handelspraksis som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked (2) og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis)? Såfremt der fastslås, at der er tale om en urimelig handelspraksis i henhold til direktiv 2005/29/EF, har det da betydning for kreditaftalens gyldighed og for opfyldelsen af målsætningen i artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, at det ville være mest gunstigt for forbrugeren, hvis kontrakten bliver kendt ugyldig?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 328/24

Sag anlagt den 5. oktober 2010 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Sverige

(Sag C-479/10)

()

2010/C 328/40

Processprog: svensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved K. Simonsson og A. Alcover San Pedro, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Sverige

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1 i Rådets direktiv 1999/30/EF (1) af 22. april 1999 om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften, idet det har overskredet grænseværdierne for PM10 i luften i 2005, 2006 og 2007 i zonerne SW 2 og SW 4 og i 2005 og 2006 i zone SW 5.

— Kongeriget Sverige tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/30/EF skal medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at koncentrationerne af PM10 i luften ikke overstiger de grænseværdier, der er anført i del I i bilag III til direktivet, fra de dér anførte datoer. Den i dette tilfælde relevante dato er den 1. januar 2005.

Det fremgår af de beretninger, som Sverige har indleveret til Kommissionen for 2005 til 2007, at grænseværdierne for PM10 er overskredet i zonerne SW 2 og SW 4 i alle årene, og i zone SW 5 i 2005 og 2006.

Sverige har følgelig tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/30 for så vidt angår disse zoner og år.

(1) EFT L 163, s. 41.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 328/24

Sag anlagt den 5. oktober 2010 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Sverige

(Sag C-480/10)

()

2010/C 328/41

Processprog: svensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal og K. Simonsson)

Sagsøgt: Kongeriget Sverige

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet det i praksis begrænsninger ordningen med momsgrupper til leverandører af finansielle tjenester og forsikringstjenester, og

— Kongeriget Sverige tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

De svenske regler om momsgrupper er i strid med artikel 11 i direktivet om det fælles merværdiafgiftssystem (herefter »momsdirektivet«), idet anvendelsesområdet for reglerne er begrænset til virksomheder inden for den finansielle sektor. Efter Kommissionens opfattelse skal en national ordning med momsgrupper finde anvendelse på alle virksomheder, der er etableret i den medlemsstat, der anvender ordningen, uanset hvilken type virksomhed de udøver.

Det fælles merværdiafgiftssystem er et enhedssystem. Indførelsen af en særlig ordning i dette system skal følgelig i princippet gøres således, at ordningen finder generel anvendelse.

Der er intet i ordlyden af momsdirektivets artikel 11, der peger på, at en medlemsstat kan begrænse anvendelsen af en ordning med momsgrupper til visse virksomheder inden for en vis sektor.

Formålet med momsdirektivets artikel 11 taler også for, at bestemmelsen skal forstås således, at den omfatter alle virksomheder inden for alle sektorer.

Endvidere er de svenske regler om momsgrupper uforenelige med det EU-retlige princip om ligebehandling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 328/19

Sag anlagt den 28. september 2010 — Europa-Kommissionen mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-470/10)

()

2010/C 328/34

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. França og I.V. Rogalski, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 TEUF og artikel 5-7 i direktiv 2005/36/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (1), idet den har opretholdt et krav om registrering hos og godkendelse af de portugisiske myndigheder i forbindelse med enhver midlertidig ydelse fra fællesskabspatentagenter, der er lovligt etableret i en anden medlemsstat, og idet den foretager kontrol af fællesskabspatentagenters erhvervsmæssige kvalifikationer, når de tager til Portugal, selv i tilfælde af midlertidige tjenesteydelser.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den anfægtede portugisiske lovgivning forhindrer varemærke- og patentagenter, der er lovligt etableret i en anden medlemsstat, i at udøve deres repræsentationsaktiviteter ved Instituto Nacional da Propriedade Industrial (INPI) i Portugal, når de tager til denne medlemsstat for at levere tjenesteydelser til kunder med bopæl i en anden medlemsstat, medmindre de først har bestået en eksamen med henblik på at blive godkendt eller anerkendt af det nævnte institut.

(1) EUT L 255, s. 22.
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11. juli 2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber (1), idet den ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal artikel 7, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46 af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (1) fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, som, i tilfælde af at den registrerede ikke har givet sit samtykke, og for at muliggøre behandlingen af den pågældendes personoplysninger, som er nødvendig, for at den registeransvarlige og de tredjemænd, til hvem de skal videregives, kan forfølge en legitim interesse, kræver, ud over at den registreredes grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder ikke krænkes, at oplysningerne er opført i offentligt tilgængelige kilder?
3)

Såfremt det henset til besvarelserne af spørgsmål 1) og 2) må lægges til grund, at det omhandlede produkt eller en relevant del deraf er bioethanol, under hvilken kode i den kombinerede nomenklatur i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif, som ændret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 2587/91 af 26. juli 1991, skal det omhandlede produkt da tariferes: 3.1 Skal bestemmelserne i kapitel 22 i den kombinerede nomenklatur, og konkret pos. 2207, fortolkes således, at de omfatter tarifering af produktet bioethanol? 3.2 Såfremt spørgsmål 3.1 besvares bekræftende, skal der da ved tarifering af bioethanol, og konkret af det omhandlede produkt, tages hensyn til, om produktet er blevet denatureret (i henhold til den i Kommissionens forordning (EF) nr. 3199/93 af 22.11.1993 om gensidig anerkendelse af fremgangsmåderne for fuldstændig denaturering af alkohol med henblik på fritagelse for punktafgift nævnte fremgangsmåde eller ved andre lovlige fremgangsmåder)? 3.3 Såfremt spørgsmål 3.2 besvares bekræftende, skal bestemmelserne i den kombinerede nomenklatur vedrørende pos. 2207 da fortolkes således, at kun denatureret bioethanol skal tariferes i KN-kode 2207 20 000? 3.4 Såfremt spørgsmål 3.3 besvares bekræftende, skal bestemmelserne i den kombinerede nomenklatur vedrørende pos. 2207 da fortolkes således, at ikke-denatureret bioethanol skal tariferes i KN-kode 2207 10 000? 3.5 Såfremt spørgsmål 3.1 besvares bekræftende og spørgsmål 3.2 besvares benægtende, i hvilken underposition — 2207 10 000 eller 2207 20 000 — skal det omhandlede produkt da tariferes? 3.6 Såfremt spørgsmål 3.1 besvares benægtende, skal bioethanol da tariferes i en af de i definitionen i artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet nævnte KN-koder, og hvilken?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 346/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d'appel de Mons (Belgien) den 24. september 2010 — État belge mod advokaterne Pierre Henfling, Raphaël Davin og Koenraad Tanghe (som kuratorer i konkursboet efter Tiercé Franco-Belge SA)

(Sag C-464/10)

()

2010/C 346/49

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d'appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: État belge

Sagsøgte: advokaterne Pierre Henfling, Raphaël Davin og Koenraad Tanghe (som kuratorer i konkursboet efter Tiercé Franco-Belge SA)

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 4, og artikel 13, punkt B, litra f), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (1) fortolkes således, at de er til hinder for tildeling af en fritagelse for afgift på tjenesteydelser, som leveres af en kommissionær, der optræder som formidler i eget navn, men for en kommittents regning, når kommittenten arrangerer levering af de i artikel 13, punkt B, litra f), omhandlede tjenesteydelser?

(1) EFT L 145, s. 1.