En begæring om fastsættelse af sagsomkostninger skal fremsættes inden for en rimelig frist, hvorefter den part, som er blevet pålagt at betale sagsomkostningerne, kan lægge til grund, at fordringshaveren har givet afkald på sin ret. Den rimelige karakter af en frist skal i øvrigt vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet samt de involverede parters adfærd.

Det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 1, i bilag I til den nævnte statut, at Den Europæiske Unions institutioner med henblik på den måde, hvorpå de vil lade sig repræsentere eller bistå for Unionens retsinstanser, frit kan vælge at antage en advokat. I denne forbindelse falder denne advokats vederlag ind under begrebet nødvendige udgifter, som er afholdt med henblik på sagens behandling, uden at institutionen er forpligtet til at godtgøre, at en sådan bistand objektivt set var nødvendig. Ved anvendelsen af den nævnte bestemmelse i statutten for Domstolen skal EU-organer sidestilles med de nævnte institutioner.

I øvrigt har den omstændighed, at et EU-organ har fået bistand af en befuldmægtiget og en ekstern advokat, ikke nogen betydning for vurderingen af, om de omhandlede udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter. Denne omstændighed kan imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen. Der foreligger således ikke en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af sagsøgere, når en EU-institution eller et EU-organ beslutter at få bistand af en advokat i visse sager, mens institutionen eller organet i andre sager repræsenteres ved sine egne tjenestemænd.

Enhver anden vurdering, der indebærer, at en EU-institutions eller et EU-organs ret til at kræve fuld eller delvis erstatning for advokatsalærer betinges af, at institutionen eller organet kan godtgøre, at advokatbistanden var »objektivt« begrundet, ville reelt udgøre en indirekte begrænsning af den ret, der er sikret ved artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, og medføre, at Unionens retsinstanser har pligt til at sætte deres egen vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de institutioner og organer, der har ansvaret for at organisere deres tjenestegrene. En sådan opgave er imidlertid hverken forenelig med artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen eller med de beføjelser, som Unionens institutioner og organer har vedrørende håndteringen af deres sager ved Unionens retsinstanser. Heraf følger, at den omstændighed, at et EU-organ råder over en juridisk tjeneste, ikke har nogen betydning i forhold til, om de udgifter, der består i det honorar, som dette organ har betalt en advokat, der ikke tilhører dets personale, kan kræves erstattet.

(jf. præmis 30-33)

Domstolen: kendelse Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, C-554/11 P-DEP, EU:C:2013:706, præmis 17

Den Europæiske Unions Ret: kendelse Longinidis mod Cedefop, T-283/08 P-DEP, EU:T:2014:1083, præmis 24-26 og den deri nævnte retspraksis

Retten for EU-Personalesager: kendelse Chatzidoukakis mod Kommissionen, F-84/10 DEP, EU:F:2014:41, præmis 21