Forenede sager T-217/03 og T-245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – artikel 81, stk. 1, EF – oksekød – importstop – fastsættelse af en prisaftale mellem fagforeninger – forordning nr. 26 – sammenslutninger af virksomheder – konkurrencebegrænsning – fagforeningsaktion – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater – begrundelsespligt – retningslinjer for beregningen af bøder – proportionalitetsprincippet – overtrædelsens grovhed og varighed – skærpende og formildende omstændigheder – forbud mod kumulation af sanktioner – retten til kontradiktion«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – fællesskabsregler – sammenslutninger af virksomheder – begreb

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – sammenslutninger af virksomheder – begreb

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – aftaler – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – aftaler – konkurrencebegrænsning – fastsættelse af priser

(Art. 81, stk. 1, EF)

5. Konkurrence – aftaler – forbud – nationale retlige rammer for indgåelse af aftalen

(Art. 81 EF)

6. Konkurrence – fællesskabsregler – materielt anvendelsesområde

(Art. 81 EF)

7. Landbrug – konkurrenceregler – forordning nr. 26

(Art. 33 EF, 36 EF og 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 26, art. 2, stk. 1)

8. Konkurrence – administrativ procedure – meddelelse af klagepunkter – nødvendigt indhold

(Rådets forordning nr. 17; Kommissionens forordning nr. 99/63, art. 4)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

10. Ulovlighedsindsigelse – rækkevidde – retsakter, hvis ulovlighed kan påberåbes

(Art. 241 EF; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens varighed

(Art. 81, stk. 1, EF; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

16. Konkurrence – bøder – kommissionsbeslutning, som fastslår en overtrædelse, vedtaget efter en beslutning, hvorved samme virksomhed er blevet pålagt en sanktion eller er blevet erklæret ansvarlig, og som ikke længere kan anfægtes

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

17. Konkurrence – bøder – størrelse – Kommissionens skønsbeføjelse – domstolskontrol – fuld prøvelsesret

1. Artikel 81, stk. 1, EF finder anvendelse på sammenslutninger, for så vidt som deres egne aktiviteter eller den aktivitet, der udøves af de virksomheder, der er tilsluttet dem, tilsigter at fremkalde de virkninger, som bestemmelsen er rettet mod. I betragtning af denne bestemmelses formål bør begrebet virksomhedssammenslutning fortolkes således, at det også kan omfatte sammenslutninger, der selv består af virksomhedssammenslutninger.

For at en aftale mellem sammenslutninger er omfattet af anvendelsesområdet for denne bestemmelse, kræves det ikke, at de pågældende sammenslutninger kan tvinge deres medlemmer til at overholde de forpligtelser, der pålægges ved aftalen.

(jf. præmis 49 og 89)

2. Inden for konkurrencerettens område omfatter begrebet »virksomhed« enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde. Enhver virksomhed, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, er økonomisk virksomhed.

Således har landmænds virksomhed, hvad enten der er tale om jordbrugere eller avlere, ganske givet karakter af økonomisk virksomhed. De udøver nemlig en virksomhed, der består i at producere varer, som de udbyder til salg mod betaling. Landmændene udgør således virksomheder som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

Følgelig kan de foreninger, som de er medlemmer af, og som repræsenterer dem, såvel som de sammenslutninger, som disse foreninger indgår i, klassificeres som virksomhedssammenslutninger, der ligger inden for denne bestemmelses anvendelsesområde.

Den omstændighed, at lokalforeningerne også kan have landmænds ægtefæller som medlemmer, kan ikke ændre herved. For det første er det sandsynligt, at ægtefællerne til de landmænd eller avlere, som er medlemmer af en lokal landbrugsforening, også deltager i arbejdet i familiebruget. For det andet er det forhold alene, at en virksomhedssammenslutning også kan have medlemmer i form af personer eller enheder, der ikke kan klassificeres som virksomheder, under alle omstændigheder ikke tilstrækkeligt til, at dens egenskab af sammenslutning i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand ophæves. På samme måde må man afvise argumentet om, at det, når der er tale om en bedrift i form af et selskab, ikke er selskabet, via dets repræsentant, der er medlem af foreningen, men de enkelte selskabsdeltagere. Det er nemlig ikke den pågældende bedrifts retlige status eller driftsform, der har betydning for, om den kan klassificeres som virksomhed, men derimod bedriftens og dens parthaveres virksomhed.

(jf. præmis 52-55)

3. Artikel 81, stk. 1, EF finder kun anvendelse på aftaler, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater. For at kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet skal en aftale mellem virksomheder gøre det muligt på grundlag af en række objektive retlige eller faktiske omstændigheder med en tilstrækkelig grad af sikkerhed at forudse, at den kan udøve direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne på en måde, som kan skade virkeliggørelsen af formålene med et fælles marked mellem staterne.

Når den overtrædelse, som en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder deltager i, kan påvirke handelen mellem medlemsstater, er Kommissionen ikke forpligtet til at påvise, at denne virksomheds eller sammenslutning af virksomheders individuelle deltagelse har påvirket samhandelen inden for Fællesskabet.

Konkurrencebegrænsende praksis, der omfatter hele en medlemsstats område, styrker nemlig ifølge selve sin natur opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den økonomiske integration, som tilstræbes med traktaten. Når der er tale om et marked, som er åbent for import, kan deltagerne i en national prisaftale kun bevare deres markedsandel, hvis de beskytter sig mod udenlandsk konkurrence.

(jf. præmis 63, 66 og 67)

4. Artikel 81, stk. 1, litra a), EF foreskriver udtrykkeligt, at foranstaltninger, som består i direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser, udgør konkurrencebegrænsninger. Fastsættelse af priser udgør nemlig en åbenlys begrænsning af konkurrencen.

En aftale, som er indgået mellem sammenslutninger, der repræsenterer landmænd, og sammenslutninger, der repræsenterer slagterier, og som fastsætter minimumspriser for visse kategorier af køer med bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende på de pågældende markeder, har således i sig selv til formål at fordreje konkurrencen på disse markeder, især da den på en kunstig måde begrænser den forretningsmæssige forhandlingsmargin mellem avlere og slagterier og fordrejer prisdannelsen på de pågældende markeder.

Denne konstatering kan ikke svækkes ved argumentet om, at landbrugsmarkederne er regulerede markeder, hvor konkurrencereglerne ikke automatisk finder anvendelse, og hvor prisdannelsen ofte ikke er fri og underlagt udbud og efterspørgsel. Landbrugssektoren er ganske vist på sin vis speciel og genstand for en meget detaljeret regulering, som ofte er temmelig interventionistisk. Fællesskabets konkurrenceregler finder imidlertid anvendelse på markederne for landbrugsprodukter, selv om der er fastsat visse undtagelser for at tage hensyn til de særlige forhold på disse markeder.

Det forhold alene, at minimumspriserne fastsættes på grundlag af de offentlige interventionspriser, er ikke tilstrækkeligt til at fjerne den pågældende aftales begrænsende karakter. At priserne er fastsat på grundlag af de offentlige interventionspriser, betyder nemlig ikke, at oversigten over minimumspriser mister sit konkurrencestridige formål bestående i på direkte og kunstig vis at fastsætte en markedspris, og at den sidestilles med de forskellige støtte- og interventionsmekanismer inden for de fælles markedsordninger for landbruget, der sigter mod at sanere markeder med et for stort udbud ved at fjerne en del af produktionen fra markedet.

(jf. præmis 83 og 85-87)

5. De retlige rammer for indgåelsen af aftaler mellem virksomheder, der er forbudt ved artikel 81 EF, og den retlige kvalifikation af disse retlige rammer i de forskellige nationale retsordener er uden betydning for anvendeligheden af Fællesskabets konkurrenceregler. Desuden kan de offentlige foranstaltningers påståede manglende evne til at imødegå problemerne i en bestemt sektor ikke berettige de berørte private aktører til at anvende en praksis, der er i strid med konkurrencereglerne, eller til, at de tiltager sig privilegier, der svarer til offentlige myndigheders privilegier, hvad enten det er nationale myndigheder eller fællesskabsmyndigheder, for at sætte deres aktivitet i stedet for de offentlige myndigheders.

På samme måde er den omstændighed, at virksomhedernes adfærd var kendt, godkendt eller endog tilskyndet af nationale myndigheder, under alle omstændigheder uden betydning for anvendelsen af artikel 81 EF. Endelig kan den krise, som en sektor befinder sig i, ikke i sig selv udelukke anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF.

(jf. præmis 90-92)

6. Aftaler, som indgås i forbindelse med kollektive forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter med henblik på i fællesskab at finde egnede foranstaltninger til at forbedre beskæftigelses‑ og arbejdsvilkårene, henhører som følge af deres karakter og formål ikke under artikel 81, stk. 1, EF. En aftale indgået af sammenslutninger af landbrugere og slagterisammenslutninger, og som har til formål at fastsætte minimumspriser for slagteriernes køb af kvæg og at stoppe importen af oksekød, kan ikke unddrages anvendelsen af forbuddene i artikel 81 EF.

(jf. præmis 98-100)

7. Opretholdelse af en effektiv konkurrence på markederne for landbrugsprodukter er en af målsætningerne med den fælles landbrugspolitik. Selv om det er korrekt, at artikel 36 EF overlader det til Rådet at beslutte, i hvilket omfang de fællesskabsretlige konkurrenceregler skal finde anvendelse på produktionen af og handelen med landbrugsprodukter, under hensyntagen til den særlige situation for markederne for disse varer, fastslår bestemmelsen ikke desto mindre princippet om, at de fællesskabsretlige konkurrenceregler kan finde anvendelse inden for landbrugssektoren.

Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 26, der fastsætter, at artikel 81, stk. 1, EF ikke gælder for aftaler, vedtagelser og former for praksis, som er nødvendige for at nå den fælles landbrugspolitiks mål, skal, idet den udgør en undtagelse, fortolkes indskrænkende. Desuden finder denne bestemmelse kun anvendelse, hvis den pågældende aftale er fordelagtig med henblik på at nå alle de i artikel 33 EF angivne mål, idet Kommissionen, under hensyn til disse til tider forskellige målsætninger, kan forsøge at forene dem. Hvad angår anvendelsen af denne undtagelse kan foranstaltninger nemlig kun anses for at være nødvendige for at nå målene i den fælles landbrugspolitik, hvis de er forholdsmæssige.

(jf. præmis 197-199 og 208)

8. Det er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, at der skal indrømmes ret til kontradiktion i enhver procedure, som kan føre til, at der pålægges sanktioner, navnlig bøder eller tvangsbøder, og at dette princip skal overholdes, også når der er tale om en procedure af administrativ karakter. Ifølge dette princip udgør klagepunktsmeddelelsen en væsentlig proceduremæssig garanti. Denne klagepunktsmeddelelse skal klart angive de væsentlige faktiske forhold, som Kommissionen støtter sig på i denne fase af proceduren.

Når Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen udtrykkeligt anfører, at den vil undersøge, om de berørte virksomheder bør pålægges bøder, og den anfører de væsentligste faktiske og retlige faktorer, som kan medføre bødepålæg, herunder den formodede overtrædelses grovhed og varighed samt spørgsmålet om, hvorvidt den er begået forsætligt eller uagtsomt, opfylder den sine forpligtelser til at respektere virksomhedernes ret til at blive hørt. Dermed giver den virksomhederne tilstrækkelige oplysninger til at kunne tage til genmæle, ikke blot for så vidt angår konstateringen af, at der foreligger en overtrædelse, men også for så vidt angår bødepålægget.

Det ville på utilladelig vis foregribe Kommissionens beslutning, hvis klagepunktsmeddelelsen indeholdt oplysninger om størrelsen af de påtænkte bøder, så længe virksomhederne ikke har haft mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til de klagepunkter, der er gjort gældende mod dem. Det ville også, i endnu højere grad, på utilladelig vis foregribe denne beslutning, hvis klagepunktsmeddelelsen omtalte det forhold, at den bøde, som eventuelt ville blive pålagt ved den endelige beslutning, ville ligge inden for loftet på 10%.

(jf. præmis 217, 218 og 222)

9. Når Kommissionen pålægger en enkelt virksomhed, der har begået en overtrædelse, en bøde, er den således ikke nødvendigvis forpligtet til udtrykkeligt at begrunde, at maksimumsgrænsen på 10% af den pågældende virksomheds omsætning er overholdt, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Virksomheden bør have kendskab til både denne lovmæssige grænse og sin konkrete omsætning og kan således vurdere, hvorvidt maksimumsgrænsen på 10% er overskredet med den bøde, den er pålagt, også selv om sanktionsbeslutningen ikke indeholder en begrundelse.

Når Kommissionen derimod pålægger en sammenslutning af virksomheder en bøde og kontrollerer, om den lovmæssige maksimumsgrænse på 10% af omsætningen er overholdt, på grundlag af den samlede omsætning hos alle eller en del af medlemmerne af denne sammenslutning, skal dens beslutning udtrykkeligt angive dette samt de årsager, der ligger til grund for, at den har taget medlemmernes omsætning i betragtning. Hvis denne begrundelse ikke er givet, kan de pågældende ikke vide, hvad der ligger til grund for en sådan beslutning, og kan ikke foretage en korrekt kontrol af, om maksimumsgrænsen er overholdt i det foreliggende tilfælde.

(jf. præmis 238 og 239)

10. Selv om retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten ikke udgør den retlige hjemmel for den beslutning, hvorved en erhvervsdrivende pålægges en bøde, idet beslutningen er baseret på forordning nr. 17, fastlægger de generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig selv at anvende med henblik på fastsættelsen af bødestørrelsen. Der består derfor en direkte forbindelse mellem denne beslutning og retningslinjerne, således at disse kan være genstand for en ulovlighedsindsigelse.

(jf. præmis 250)

11. Aftaler om priser eller om afskærmning af markeder er i sig selv meget alvorlige overtrædelser. Kommissionen har derfor ikke tilsidesat proportionalitetsprincippet ved i punkt 1 A i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten at anføre, at denne form for overtrædelser skal anses for meget alvorlige, og for hvilke der er fastsat et udgangsbeløb på 20 mio. EUR.

Da de i retningslinjerne fastsatte faste beløb alene er »påregnelige«, kan de ikke i sig selv give anledning til en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

(jf. præmis 252 og 253)

12. Med bestemmelsen om, at Kommissionen kan pålægge bøder på et beløb på op til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, kræver artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kun, at den bøde, som en virksomhed endeligt pålægges, nedsættes, såfremt den overstiger 10% af virksomhedens omsætning, uden hensyn til de mellemregninger, hvormed der tages hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed. Følgelig er artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 ikke til hinder for, at Kommissionen ved beregningen som mellemresultat anvender et beløb, der overstiger 10% af den pågældende virksomheds omsætning, forudsat at det bødebeløb, der endeligt pålægges denne virksomhed, ikke overstiger dette maksimum. Dette hensyn gælder også hvad angår maksimumsbeløbet på 1 mio. EUR, som er anført i samme bestemmelse.

(jf. præmis 255)

13. I lyset af punkt 1 B i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, som fastsætter, at overtrædelsens varighed kan medføre et eventuelt bødetillæg ud over det beløb, der er fastsat på grundlag af overtrædelsens grovhed, fremgår det, at overtrædelsens meget korte varighed, dvs. en varighed på under et år, kun begrunder, at der ikke skulle foretages noget tillæg til det beløb, som er fastsat på grundlag af overtrædelsens grovhed. Den omstændighed, at en overtrædelse kun har været af meget kort varighed, kan under alle omstændigheder ikke ændre ved, at der er sket tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF.

(jf. præmis 134, 257 og 258)

14. En hemmelig anvendelse af en aftale, efter at Kommissionen har meddelt de deltagende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, at de skulle bringe den til ophør, samt anvendelse af vold for at tvinge en part til at vedtage en aftale eller for at sikre dens anvendelse, udgør skærpende omstændigheder, som Kommissionen kan tage i betragtning med henblik på at forhøje størrelsen af en bøde pålagt på grundlag af artikel 81 EF.

(jf. præmis 271 og 278-289)

15. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 er ikke til hinder for, at Kommissionen kan pålægge virksomheder, som angiveligt ikke har nogen omsætning, bøder på over 1 mio. EUR. Anvendelsen af begrebet »overtrædelse« i artikel 15, stk. 2, der uden forskel omfatter aftaler, samordnet praksis og vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder, viser, at de i bestemmelsen fastsatte maksimumsbeløb gælder ens for aftaler og samordnet praksis såvel for vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder. Når en sammenslutning af virksomheder ikke selv driver økonomisk virksomhed, eller når det ikke fremgår af dens omsætning, hvilken indflydelse denne sammenslutning kan udøve på markedet, kan Kommissionen under visse omstændigheder tage hensyn til dens medlemmers omsætning for at beregne det maksimale bødebeløb, som kan pålægges.

Selv om den eneste udtrykkelige henvisning i denne bestemmelse til virksomhedens omsætning vedrører den øvre grænse for en bøde på over 1 mio. EUR, fastslås det i punkt 5, litra a), i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, som Kommissionen er forpligtet til at følge, at slutresultatet af beregningen af bøden under ingen omstændigheder må overskride 10% af en virksomheds verdensomspændende omsætning, jf. artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. Maksimumsgrænsen på 10% af omsætningen skal derfor overholdes, også hvad angår fastsættelse af bøder på under 1 mio. EUR.

Desuden skal loftet på 10% af omsætningen beregnes ud fra omsætningen for hver af de virksomheder, som deltager i de pågældende aftaler og former for samordnet praksis, eller for samtlige de virksomheder, der er medlem af virksomhedssammenslutningerne, i det mindste når sammenslutningen i henhold til sine interne regler kan forpligte medlemmerne. Denne mulighed for at tage hensyn til omsætningen hos samtlige virksomheder, der er medlem af en sammenslutning, berettiges af, at man ved fastsættelsen af bødernes størrelse bl.a. kan tage hensyn til, i hvor høj grad virksomheden kunne påvirke markedet, f.eks. på grund af dens størrelse og dens økonomiske styrke, som virksomhedens omsætning giver et indtryk af, og til den forebyggende virkning, bøderne skal have. I hvor høj grad en sammenslutning af virksomheder kan påvirke et marked, afhænger imidlertid ikke af sammenslutningens egen omsætning, som hverken er udtryk for sammenslutningens størrelse eller dens økonomiske styrke, men derimod af medlemmernes omsætning, som giver et indtryk af sammenslutningens størrelse og økonomiske styrke.

Det er imidlertid ikke udelukket, at det i særlige tilfælde også kan være muligt at tage hensyn til omsætningen hos medlemmerne af en sammenslutning, selv om denne ikke formelt har beføjelse til at forpligte sine medlemmer, fordi der ikke er interne regler, som giver den denne mulighed. Ellers kunne Kommissionens ret til at pålægge bøder af en størrelse, som passer til de pågældende overtrædelser, blive sat over styr, for så vidt som den ikke kan nøjes med at pålægge sammenslutninger med en meget lille omsætning, men med mange virksomheder som medlemmer, som tilsammen har en betydelig omsætning, uden at sammenslutningerne har beføjelse til formelt at forpligte disse, meget begrænsede bøder, hvis de overtrædelser, de har begået, kunne have en mærkbar virkning på de pågældende markeder. Dette ville i øvrigt også være i strid med nødvendigheden af at sikre en forebyggende virkning af sanktionerne mod overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler.

Andre konkrete forhold end eksistensen af interne regler, som giver sammenslutningen mulighed for at forpligte sine medlemmer, kan derfor begrunde, at der tages hensyn til den samlede omsætning hos medlemmerne af den pågældende sammenslutning. Der er især tale om tilfælde, hvor den overtrædelse, der er begået af en sammenslutning, vedrører medlemmernes virksomhed, og hvor de pågældende konkurrencestridige former for praksis er udført af sammenslutningen til direkte gavn for medlemmerne og i samarbejde med disse, og hvor sammenslutningen ikke har objektive interesser af selvstændig karakter i forhold til medlemmernes interesser. Selv om Kommissionen i visse af disse tilfælde, ud over at pålægge den pågældende sammenslutning sanktioner, eventuelt også kan pålægge de enkelte virksomhedsmedlemmer individuelle bøder, kan dette vise sig at være meget vanskeligt, for ikke at sige umuligt, når medlemstallet er meget højt.

Muligheden for at tage hensyn til omsætningen hos basismedlemmer af en virksomhedssammenslutning bør dog undertiden begrænses til de medlemmer, der var aktive på de markeder, som var berørt af de overtrædelser, for hvilke der blev pålagt sanktioner i den anfægtede beslutning.

Det forhold, at der er taget hensyn til omsætningen hos medlemmerne af en virksomhedssammenslutning ved fastsættelsen af maksimumsgrænsen på 10%, betyder desuden nemlig ikke, at medlemmerne er blevet pålagt en bøde, og heller ikke i sig selv, at den pågældende sammenslutning har pligt til at overvælte bøden på medlemmerne.

(jf. præmis 313, 314, 317-319, 325 og 343)

16. Princippet ne bis in idem udgør et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som domstolene skal sikre bliver overholdt. På området for Fællesskabets konkurrenceret forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges af Kommissionen for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere beslutning fra Kommissionen, der ikke længere kan anfægtes. Anvendelsen af princippet ne bis in idem afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme. Efter dette princip er det således forbudt at straffe den samme person mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode. Derimod er det ikke forbudt at straffe forskellige virksomhedssammenslutninger for en og samme overtrædelse på grund af hver enkelt sammenslutnings deltagelse og grad af ansvar i forbindelse med overtrædelsen, også selv om nogle er medlem af de andre.

(jf. præmis 340-344)

17. Selv om Kommissionen råder over et skøn, når den fastsætter størrelsen af bøder på grund af tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler, har Retten ifølge artikel 17 i forordning nr. 17 fuld prøvelsesret i artikel 229 EF’s forstand i sager anlagt til prøvelse af beslutninger, hvori Kommissionen har fastsat en bøde, og kan følgelig ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde. I henhold til denne fulde prøvelsesret kan Retten bl.a. ændre størrelsen af nedsættelsen af den bøde, som Kommissionen har indrømmet en virksomhed eller en virksomhedssammenslutning på grund af de omstændigheder, som er anført i punkt 5, litra b), i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

(jf. præmis 352 og 355-361)

RETTENS DOM (Første Afdeling)

13. december 2006 ( )

»Konkurrence – artikel 81, stk. 1, EF– oksekød – importstop – fastsættelse af en prisaftale mellem fagforeninger – forordning nr. 26 – sammenslutninger af virksomheder – konkurrencebegrænsning – fagforeningsaktion – påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne – begrundelsespligt – retningslinjer for beregningen af bøder – proportionalitetsprincippet – overtrædelsens grovhed og varighed – skærpende og formildende omstændigheder – forbud mod kumulation af sanktioner – retten til kontradiktion«

I de forenede sager T-217/03 og T-245/03,

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), Paris (Frankrig), ved avocats R. Collin, M. Ponsard og N. Decker,

sagsøger i sag T-217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Paris,

Fédération nationale bovine (FNB), Paris,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), Paris,

Jeunes agriculteurs (JA), Paris,

ved avocats B. Neouze og V. Ledoux,

sagsøgere i sag T-245/03,

støttet af:

Den Franske Republik, først ved G. de Bergues, F. Million og R. Abraham, derefter ved M. de Bergues, E. Belliard og S. Ramet, som befuldmægtigede,

intervenient,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved P. Oliver, A. Bouquet og O. Beynet, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående principalt påstande om annullation af Kommissionens beslutning 2003/600/EF af 2. april 2003 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] (sag COMP/C.38.279/F3 – Fransk oksekød) (EUT L 209, s. 12) og subsidiært en påstand om ophævelse eller nedsættelse af de ved denne beslutning pålagte bøder,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS

RET I FØRSTE INSTANS (Første Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, R. García-Valdecasas, og dommerne J.D. Cooke og I. Labucka,

justitssekretær: E. Coulon,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 17. maj 2006,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

1 I henhold til artikel 1 i forordning nr. 26 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT 1959-1962, s. 120) gælder artikel [81] EF – artikel [86] EF såvel som de bestemmelser, der er truffet til deres gennemførelse, for alle aftaler, vedtagelser og former for praksis, der er omhandlet i artikel [81], stk. 1, EF og i artikel [82] EF, og som vedrører produktionen af eller handelen med de i EF-traktatens bilag [I] anførte varer, herunder især levende dyr og kød og spiselige slagtebiprodukter med forbehold af bestemmelserne i artikel 2.

2 Forordningens artikel 2, stk. 1, bestemmer følgende:

»Artikel [81], stk. 1, [EF] gælder ikke for de i foregående artikel omhandlede aftaler, vedtagelser og former for praksis, der udgør en integrerende del af en national markedsordning, eller som er nødvendige for at nå de i artikel [33 EF] angivne mål. Den gælder særligt ikke for aftaler, vedtagelser og former for praksis mellem landmænd, landbrugssammenslutninger eller sammenslutninger af landbrugssammenslutninger, der henhører under en enkelt medlemsstat, i det omfang, hvori de – uden at medføre forpligtelsen til at holde en bestemt pris – angår produktion eller salg af landbrugsvarer eller benyttelse af fælles anlæg til oplagring, behandling eller forædling af landbrugsprodukter, medmindre Kommissionen fastslår, at konkurrence således er udelukket eller at de i […] artikel [33 EF] nævnte mål er bragt i fare.«

Faktiske omstændigheder

3 Sagsøgeren i sag T-217/03, Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) omfatter 300 andelsselskaber, der repræsenterer kvæg-, svine- og fjerkræavlere, og ca. 30 grupper eller virksomheder inden for slagteri og kødforarbejdning i Frankrig.

4 Sagsøgerne i sag T-245/03, Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) og Jeunes agriculteurs (JA) er fagforeninger efter fransk ret. FNSEA er den største franske landbrugssammenslutning. På det geografiske plan er den opdelt i lokalforeninger, der er samlet i regionale sammenslutninger eller foreninger af landmænd (FDSEA eller UDSEA). Sammenslutningerne koordinerer i hver region FDSEA’s og UDSEA’s aktiviteter. FNSEA driver endvidere 33 særorganisationer, der repræsenterer de forskellige produktioners særlige interesser, herunder FNB og FNPL. Endelig repræsenterer JA landmænd under 35 år. For at blive medlem af det lokale JA-center skal man være medlem af en lokalforening, der er tilknyttet FDSEA eller UDSEA.

I – Den anden »kogalskabskrise«

5 Fra oktober 2000 blev der i flere medlemsstater konstateret nye tilfælde af bovin spongiform encephalopati, den såkaldte »kogalskab«. Samtidig blev fårebesætninger i Det Forenede Kongerige alvorligt ramt af mund- og klovesyge. Denne situation medførte, at forbrugerne mistede tilliden, hvilket påvirkede kødforbruget generelt i Europa og især bragte oksekødssektoren ind i en ny krise. Der skete således et kraftigt fald i forbruget af oksekød, især i Frankrig, og importen til og eksporten fra Frankrig blev betydeligt reduceret. Også produktionsprisen på voksent kvæg faldt mærkbart i Frankrig, mens priserne for den endelige forbruger var forholdsvis stabile.

6 For at imødegå denne krise vedtog fællesskabsinstitutionerne en række foranstaltninger. Anvendelsesområdet for de interventionsmekanismer, der har til formål at fjerne en vis mængde oksekød fra markedet for at stabilisere udbud i forhold til efterspørgsel, blev således udvidet, og en ordning for opkøb af levende dyr samt en opkøbsordning vedrørende hele og halve slagtekroppe (en såkaldt »særlig opkøbsordning«) blev indført. Endvidere gav Kommissionen flere medlemsstater, herunder Frankrig, tilladelse til at yde støtte til oksekødssektoren.

7 Imidlertid fandt de franske landmænd disse foranstaltninger utilstrækkelige. I september og oktober 2001 var forholdet mellem avlere og slagterier i Frankrig meget anspændt. Således stoppede grupper af avlere ulovligt lastbiler for at kontrollere det transporterede køds oprindelse, ligesom de opsatte afspærringer ved slagterier. Disse aktiviteter medførte undertiden ødelæggelse af materiel og kød. Til gengæld for at ophæve afspærringerne af slagterierne krævede de demonstrerende avlere, at slagterierne forpligtede sig bl.a. til at suspendere importen og overholde en prisaftale vedtaget af fagforeningerne.

II – Indgåelsen af de omtvistede aftaler og den administrative procedure for Kommissionen

8 I oktober 2001 fandt der en række møder sted mellem de sammenslutninger, der repræsenterer kvægavlerne (sagsøgerne i sag T-245/03) og de sammenslutninger, der repræsenterer slagterierne (dvs. Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) og sagsøgeren i sag T-217/03). Efter et møde den 24. oktober 2001, som blev afholdt på foranledning af den franske landbrugsminister, blev der indgået en aftale (»aftale mellem avler- og slagterisammenslutninger om en mindsteprisaftale – ved ankomst til slagteri for udsætterkøer«) mellem de seks sammenslutninger, dvs. FNSEA, FNB, FNPL, JA, FNCBV og FNICGV.

9 Aftalen indeholdt to aspekter. Det første var en »midlertidig forpligtelse til importstop«, hvor der ikke blev sondret mellem forskellige typer oksekød. Det andet bestod i en »forpligtelse til at anvende den aftalte købspris ved ankomst til slagteri for udsætterkøer« (dvs. køer, der anvendes dels til avl, dels til mælkeproduktion), idet de nærmere retningslinjer fremgik af aftalen. Den indeholdt således en liste med kiloprisen for slagtekroppe for visse kategorier af køer og en angivelse af, hvordan prisen udregnes for andre kategorier i forhold til den særlige købspris, der fastsættes af EF-myndighederne. Aftalen skulle træde i kraft den 29. oktober 2001 og gælde frem til udgangen af november 2001.

10 Den 30. oktober 2001 sendte Kommissionen en skrivelse til de franske myndigheder med anmodning om yderligere oplysninger om aftalen af 24. oktober 2001.

11 Den 31. oktober 2001 mødtes sagsøgerne i sag T-245/03 og FNICGV i Rungis (Frankrig) på foranledning af sidstnævnte. De pågældende sammenslutninger indgik følgende kompromis (herefter »Rungis-protokollen«):

»Møde angående kødimport

Rungis, den 31. oktober 2001

De franske import-/eksportvirksomheder mødtes med producentsammenslutningerne (FNSEA, FNB, FNPL og [JA]), der er parter i den nationale brancheaftale af 24. oktober 2001.

[...]

Parterne bekræfter nødvendigheden af at genoprette balancen mellem udbud og efterspørgsel [...]

I den hidtil usete krisesituation, som producenterne befinder sig i, beder repræsentanterne for avlerne indtrængende importører/eksportører om at forstå krisens alvor.

Som svar herpå forpligter importører/eksportører sig til at udvise solidaritet.«

12 Den 9. november 2001 svarede de franske myndigheder på Kommissionens anmodning om oplysninger af 30. oktober 2001.

13 Ligeledes den 9. november 2001 sendte Kommissionen i henhold til artikel 11 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikler [81] og [82] (EFT 1959-1962, s. 81), en begæring om oplysninger til sagsøgerne i sag T-245/03 samt til FNICGV. Da Kommissionen på det tidspunkt ikke vidste, at sagsøgeren i sag T-217/03 også var part i aftalen af 24. oktober 2001, modtog sidstnævnte ingen begæring om oplysninger. De pågældende fem sammenslutninger besvarede begæringen om oplysninger den 15. og 23. november 2001.

14 Den 19. november 2001 meddelte formanden for FNICGV formanden for FNSEA, at han så sig forpligtet til allerede samme dag at bringe aftalen til ophør, hvilket oprindeligt var fastsat til den 30. november 2001.

15 Den 26. november 2001 sendte Kommissionen en advarselsskrivelse til de seks sammenslutninger, som var parter i aftalen af 24. oktober 2001, hvori den anførte, at de forhold, som den havde kendskab til, syntes at udgøre en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, og opfordrede sammenslutningerne til at fremsætte deres bemærkninger og forslag senest den 30. november 2001. Kommissionen anførte i skrivelsen, at den, »såfremt der ikke var fremsat tilfredsstillende forslag inden for denne frist, påtænkte at indlede en procedure med henblik på at fastslå, om der forelå en sådan overtrædelse, pålægge parterne at bringe den til ophør, såfremt aftalen var blevet forlænget, hvorved det i givet fald kunne medføre bøder«. Sammenslutningerne gjorde i deres svar til Kommissionen opmærksom på, at aftalen udløb den 30. november 2001 og ikke ville blive forlænget.

16 Den 17. december 2001 foretog Kommissionen kontrolundersøgelser i FNSEA’s og FNB’s lokaler i Paris i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17, og ligeledes i FNICGV’s lokaler i Paris i henhold til samme forordnings artikel 14, stk. 2.

17 Den 24. juni 2002 fremsendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til de seks sammenslutninger. Parterne fremsatte deres skriftlige bemærkninger hertil mellem den 23. september og den 4. oktober 2002. Høringen af sammenslutningerne fandt sted den 31. oktober 2002.

18 Den 10. januar 2003 sendte Kommissionen sagsøgerne en begæring om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17. Kommissionen anmodede bl.a. sagsøgerne om, vedrørende 2001 og 2002, at oplyse det samlede beløb for hver enkelt sammenslutnings indtægt og en opdeling af dette beløb efter indtægtskilde og deres regnskaber samt deres direkte og/eller indirekte medlemmers omsætning (den samlede omsætning og omsætningen vedrørende oksekødsproduktion eller kvægslagtning) i det senest tilgængelige regnskabsår. Sagsøgerne svarede Kommissionen ved skrivelser af 22., 24., 27. og 30. januar 2003.

III – Den anfægtede beslutning.

19 Den 2. april 2003 vedtog Kommissionen beslutning 2003/600/EF om en procedure i henhold til [...] artikel 81 [EF] (sag COMP/C.38.279/F3 – Fransk oksekød) (EUT L 209, s. 12, herefter »den anfægtede beslutning«), rettet til sagsøgerne og FNICGV.

20 I henhold til denne beslutning har sammenslutningerne tilsidesat artikel 81, stk. 1, EF ved den 24. oktober 2001 at indgå en skriftlig aftale med det formål at fastsætte en minimumspris for visse kategorier af kvæg og stoppe importen af oksekød til Frankrig samt, i perioden mellem slutningen af november og starten af december 2001, at indgå en mundtlig aftale med det samme formål, som skulle gælde efter den skriftlige aftales ophør.

21 I den anfægtede beslutnings betragtning 135-149 udelukkede Kommissionen, at undtagelsen i henhold til forordning nr. 26 vedrørende visse aktiviteter i tilknytning til produktion og salg af landbrugsprodukter fandt anvendelse, da aftalen ikke var nødvendig for at nå målene med den fælles landbrugspolitik i henhold til artikel 33 EF. Den omtvistede aftale var heller ikke blandt de midler, der er foreskrevet i Rådets forordning (EF) nr. 1254/1999 af 17. maj 1999 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT L 160, s. 21) eller i gennemførelsesbestemmelserne. Endelig var de vedtagne foranstaltninger ikke afpasset efter de mål, som angiveligt blev forfulgt med disse.

22 I henhold til den anfægtede beslutning startede overtrædelsen den 24. oktober 2001 og fortsatte i hvert fald til den 11. januar 2002, hvor den sidste lokalaftale, som Kommissionen havde kendskab til, og som var indgået i medfør af den nationale aftale, udløb.

23 I betragtning af overtrædelsens karakter og det relevante markeds geografiske udstrækning blev overtrædelsen klassificeret som meget alvorlig. Efter at have fastlagt de respektive sammenslutningers ansvar i overtrædelsen tog Kommissionen hensyn til forholdet mellem de årlige kontingenter indbetalt til den største landbrugssammenslutning, dvs. FNSEA, og de årlige kontingenter indbetalt til hver af de øvrige sammenslutninger. Da overtrædelsen var af kort varighed, forhøjede Kommissionen ikke grundbeløbet i den forbindelse.

24 Endvidere fandt Kommissionen, at adskillige skærpende omstændigheder gjorde sig gældende i sagsøgernes tilfælde:

– Den forhøjede bøderne til FNSEA, JA og FNB med 30% på grundlag af det forhold, at deres medlemmer havde anvendt vold for at tvinge slagterisammenslutningerne til at vedtage aftalen af 24. oktober 2001.

– Over for alle sagsøgerne fremførte Kommissionen den skærpende omstændighed, at de fortsatte med at anvende aftalen i hemmelighed, efter at Kommissionen den 26. november 2001 havde sendt en advarselsskrivelse, hvorfor den forhøjede grundbeløbet med 20%.

– Den tog hensyn til FNB’s angiveligt afgørende rolle ved forberedelsen og gennemførelsen af overtrædelsen og forhøjede bøden til denne sammenslutning med 30%.

25 Desuden tog Kommissionen hensyn til forskellige formildende omstændigheder:

– På baggrund af FNPL’s passive rolle eller rolle som medløber blev grundbeløbet for bøden til denne sammenslutning nedsat med 30%.

– Med hensyn til sagsøgeren i sag T-217/03 tog Kommissionen hensyn til, for det første, at den franske landbrugsminister greb ind til fordel for indgåelsen af aftalen (nedsættelse af bøden med 30%), og for det andet, at landmændene havde gennemført ulovlige blokader af sammenslutningens medlemmers bygninger (yderligere nedsættelse med 30%).

26 Endvidere tog Kommissionen i medfør af punkt 5, litra b), i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«) hensyn til de særlige omstændigheder i sagen, især den særlige økonomiske kontekst, som var præget af krisen i sektoren, og nedsatte de bøder, som var fremkommet ved ovennævnte forhøjelser og nedsættelser, med 60%.

27 Den dispositive del af den anfægtede beslutning indeholder bl.a. følgende bestemmelser:

»Artikel 1

[...] FNSEA, [...] FNB, [...] FNPL, [...] JA, [...] FNICGV og [...] FNCBV har overtrådt [...] artikel 81, stk. 1, [EF] ved den 24. oktober 2001 at indgå en aftale, der havde til formål at stoppe importen af oksekød til Frankrig og fastsætte en minimumspris for visse kategorier af kvæg og mundtligt indgå en aftale med et lignende formål ultimo november og primo december 2001.

Overtrædelsen startede den 24. oktober 2001 og havde følger mindst indtil den 11. januar 2002.

Artikel 2

De sammenslutninger, der er nævnt i artikel 1, skal øjeblikkeligt bringe den omhandlede overtrædelse til ophør, hvis dette ikke allerede er sket. De skal afstå fra at gentage enhver handling eller adfærd, der måtte have samme formål eller følge.

Artikel 3

Der pålægges følgende bøder:

– FNSEA: 12 mio. EUR

– FNB: 1,44 mio. EUR

– JA: 600 000 EUR

– FNPL: 1,44 mio. EUR

– FNICGV: 720 000 EUR

– FNCBV: 480 000 EUR.«

Retsforhandlinger og parternes påstande

28 Ved stævninger indleveret til Rettens justitskontor den 19. og 20. juni 2003 har sagsøgerne anlagt disse sager.

29 Ved stævning indleveret den 7. juli 2003 har FNICGV desuden anlagt en sag angående principalt en påstand om annullation af den bøde, sammenslutningen er blevet pålagt ved den anfægtede beslutning, og subsidiært en påstand om nedsættelse af denne bøde (sag T-252/03). Ved kendelse af 9. november 2004 afviste Retten den af FNICGV anlagte sag.

30 Ved særskilte dokumenter indleveret til Rettens Justitskontor den 2. og 11. juli 2003 indgav sagsøgerne begæring om foreløbige forholdsregler med henblik på at opnå hel eller delvis fritagelse for forpligtelsen til at stille den bankgaranti, der er fastsat som betingelse for, at den ved den anfægtede beslutning pålagte bøde ikke straks inddrives.

31 Den 7. oktober 2003 indgav Den Franske Republik, i begge sager, en begæring om intervention til støtte for sagsøgernes påstande. Ved kendelser af 6. november 2003 afsagt af formanden for Rettens Femte Afdeling fik Den Franske Republik tilladelse til at intervenere. Den 23. december 2003 afgav Den Franske Republik interventionsindlæg.

32 Ved kendelse afsagt af Rettens præsident den 21. januar 2004 blev sagsøgernes forpligtelse – bortset fra FNPL, som ikke havde nedlagt påstand herom – til at stille en bankgaranti til fordel for Kommissionen for at undgå, at bøden straks inddrives, udsat i en fastsat periode på visse betingelser.

33 Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodede Retten den 21. februar og den 8. og 9. marts 2006 sagens parter om at forelægge visse dokumenter og besvare visse spørgsmål. Parterne har efterkommet denne anmodning inden for de fastsatte frister.

34 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Første Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

35 Ved kendelse af 3. april 2006 besluttede formanden for Rettens Første Afdeling efter at have hørt parterne at forene sag T-217/03 og sag T-245/03.

36 Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten under retsmødet den 17. maj 2006.

37 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Principalt: Den anfægtede afgørelse annulleres.

– Subsidiært ophæves de ved den anfægtede beslutning pålagte bøder; mere subsidiært nedsættes bøderne.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

38 Den Franske Republik har i egenskab af intervenient til støtte for sagsøgerne nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

39 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

40 Ved skrivelser af 19. og 22. maj 2006 har sagsøgerne forelagt Retten de dokumenter i Kommissionens administrative sagsmappe, som ikke var blevet forelagt Retten i deres helhed forinden. Ved kendelse af 7. juli 2006 har Retten besluttet at genåbne den mundtlige forhandling i overensstemmelse med procesreglementets artikel 62.

41 Efter at have hørt parterne har Retten besluttet at vedtage foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64, hvorefter de dokumenter og bemærkninger, som sagsøgerne indgav den 19. og 22. maj 2006, indgår i sagsakterne. Ved skrivelse af 2. august 2006 fremsatte Kommissionen bemærkninger til disse dokumenter.

42 Herefter blev den mundtlige forhandling afsluttet den 2. september 2006.

Realiteten

43 Sagsøgerne har principalt nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Subsidiært har de nedlagt påstand om ophævelse eller nedsættelse af de bøder, der pålægges ved beslutningen.

I – Påstandene vedrørende annullation af den anfægtede beslutning

44 Sagsøgerne har fremført fem anbringender til støtte for påstanden om annullation af den anfægtede beslutning. Det første anbringende vedrører anlæggelse af åbenbart urigtige skøn og retlige fejl i vurderingen af betingelserne for anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF. Det andet anbringende vedrører åbenbart urigtige skøn og retlige fejl med hensyn til fastlæggelsen af aftalens omfang og varighed. Det tredje anbringende vedrører manglende anvendelse af undtagelsen i forordning nr. 26 på den omtvistede aftale. Det fjerde anbringende vedrører tilsidesættelse af retten til kontradiktion. Endelig vedrører det femte anbringende tilsidesættelse af begrundelsespligten.

A – Det første anbringende om anlæggelse af åbenbart urigtige skøn og retlige fejl i vurderingen af betingelserne for anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF

45 Sagsøgerne har ikke benægtet, at der blev indgået en aftale den 24. oktober 2001, men har bestridt, at denne aftale udgør en tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF. Sagsøgerne i sag T-245/03 har nemlig anfægtet Kommissionens klassificering af dem som virksomhedssammenslutninger i denne bestemmelses forstand og gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har begrænset deres udøvelse af foreningsfriheden. Endvidere har sagsøgeren i sag T-217/03 gjort gældende, at den pågældende aftale ikke mærkbart har påvirket samhandelen mellem medlemsstater. Endelig har sagsøgerne i begge sager gjort gældende, at den omtvistede aftale ikke udgjorde en konkurrencebegrænsning.

1. Klassificeringen af sagsøgerne som virksomhedssammenslutninger

a) Parternes argumenter

46 Sagsøgerne i sag T-245/03 har for det første gjort gældende, at Kommissionen har anlagt åbenbart urigtige skøn og tilsidesat artikel 81, stk. 1, EF ved at anse dem for virksomhedssammenslutninger. De har anført, at selv om man tager de to nederste trin i deres hierarkiske pyramidestruktur i betragtning (dvs. de regionale sammenslutninger og lokale foreninger), er deres medlemmer ikke virksomheder, men landbrugssammenslutninger eller -foreninger. Medlemmerne af lokalforeningerne kan heller ikke sidestilles med virksomheder, da kriteriet for medlemskab ikke er, at der skal være tale om en landbrugsvirksomhed, idet medlemskabet hverken er knyttet til funktionen som driftsleder i tilfælde af bedrifter, hvor landbrugeren er eneindehaver (idet landbrugerens ægtefælle kan være medlem), eller til funktionen som repræsentant for den juridiske person, hvis der er tale om en bedrift, der drives som et selskab (idet de enkelte selskabsdeltagere hver især beslutter, om de vil være medlem af lokalforeningen). Sagsøgerne har for det andet givet udtryk for det synspunkt, at Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke har givet tilstrækkelig begrundelse for, at den har klassificeret dem som virksomhedssammenslutninger. Især har den ikke svaret på de bemærkninger, som FNSEA fremsatte herom under den administrative procedure.

47 Kommissionen har for det første bemærket, at det er nødvendigt endeligt at fastslå, hvem sagsøgernes medlemmer er, for at afgøre, om de er virksomhedssammenslutninger. I denne sag er der tale om indehavere af landbrugsbedrifter, som uden tvivl er virksomheder i artikel 81 EF’s forstand. Kommissionen har for det andet gjort gældende, at der i den anfægtede beslutning gøres nøje rede for årsagerne til, at den har fastslået, at sagsøgerne udgjorde virksomhedssammenslutninger i denne bestemmelses forstand.

b) Rettens bemærkninger

48 Det skal indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren i sag T-217/03 ikke har bestridt, at aftalen af 24. oktober 2001 er en aftale mellem virksomhedssammenslutninger som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF. Sagsøgerne i sag T-245/03 har derimod hævdet, at de ikke kan klassificeres som virksomhedssammenslutninger i denne bestemmelses forstand. De har i det væsentlige anført, at hverken deres direkte eller deres indirekte medlemmer er virksomheder.

49 Artikel 81, stk. 1, EF finder anvendelse på sammenslutninger, for så vidt som deres egne aktiviteter eller den aktivitet, der udøves af de virksomheder, der er tilsluttet dem, tilsigter at fremkalde de virkninger, som bestemmelsen er rettet mod (Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/87-217/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, præmis 88). I betragtning af denne bestemmelses formål bør begrebet virksomhedssammenslutning fortolkes således, at det også kan omfatte sammenslutninger, der selv består af virksomhedssammenslutninger (jf. i denne retning Rettens dom af 26.1.2005, sag T-193/02, Piau mod Kommissionen, Sml. II, s. 209, præmis 69; jf. ligeledes analogt Rettens dom af 11.3.1999, sag T-136/94, Eurofer mod Kommissionen, Sml. II, s. 263, præmis 9).

50 I det foreliggende tilfælde indgik sagsøgerne ikke de omtvistede aftaler i deres direkte medlemmers interesse og navn, som helt korrekt er landbrugssammenslutninger eller -foreninger, men på vegne af de landmænd, som er de sidstnævntes basismedlemmer. Således er aftalen af 24. oktober 2001 med titlen »Aftale mellem producent- og slagterisammenslutninger« bl.a. indgået af »sammenslutninger, der repræsenterer producenterne« »med det formål at skabe muligheder for nye relationer inden for branchen med henblik på en rimelig og lovlig fordel for alle dens aktører, producenter og virksomheder«. Ligeledes indeholder Rungis-protokollen en klar henvisning til »[p]roducentsammenslutninger«. Det må derfor konkluderes, at Kommissionen med føje kunne tage sagsøgernes indirekte medlemmer eller basismedlemmer, dvs. landmændene, i betragtning i sag T-245/03 i forbindelse med vurderingen af, om disse udgjorde virksomhedssammenslutninger som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

51 Det bør derfor undersøges, om Kommissionen med rette fastslog, at de landmænd, som er sagsøgernes basismedlemmer eller indirekte medlemmer, kunne anses for virksomheder med henblik på anvendelsen af artikel 81 EF.

52 Ifølge fast retspraksis omfatter begrebet »virksomhed« inden for konkurrencerettens område enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (Domstolens dom af 11.12.1997, sag C-55/96, Job Centre, Sml. I, s. 7119, præmis 21). Enhver virksomhed, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, er økonomisk virksomhed (Rettens dom af 30.3.2000, sag T-513/93, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali mod Kommissionen, Sml. II, s. 1807, præmis 36).

53 Således har landmænds virksomhed, hvad enten der er tale om jordbrugere eller avlere, ganske givet karakter af økonomisk virksomhed. De udøver nemlig en virksomhed, der består i at producere varer, som de udbyder til salg mod betaling. Landmændene udgør således virksomheder som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

54 Følgelig kan de foreninger, som de er medlemmer af, og som repræsenterer dem, såvel som de sammenslutninger, som disse foreninger indgår i, klassificeres som virksomhedssammenslutninger, der ligger inden for denne bestemmelses anvendelsesområde.

55 Den omstændighed, at lokalforeningerne også kan have landmænds ægtefæller som medlemmer, kan ikke ændre herved. For det første er det sandsynligt, at ægtefællerne til de landmænd eller avlere, som er medlemmer af en lokal landbrugsforening, også deltager i arbejdet i familiebruget. For det andet er det forhold alene, at en virksomhedssammenslutning også kan have medlemmer i form af personer eller enheder, der ikke kan klassificeres som virksomheder, under alle omstændigheder ikke tilstrækkeligt til, at dens egenskab af sammenslutning i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand ophæves. På samme måde må man afvise sagsøgernes argument om, at det, når der er tale om en bedrift i form af et selskab, ikke er selskabet, via dets repræsentant, der er medlem af foreningen, men de enkelte selskabsdeltagere. Som nævnt ovenfor (jf. præmis 52), er det nemlig ikke den pågældende bedrifts retlige status eller driftsform, der har betydning for, om den kan klassificeres som virksomhed, men derimod bedriftens og dens parthaveres virksomhed.

56 Endelig må klagepunktet om tilsidesættelse af begrundelsespligten, fordi Kommissionen i den anfægtede beslutning ikke havde svaret på de bemærkninger, der var fremsat af FNSEA under den administrative procedure mod klassificeringen af sammenslutningen som virksomhedssammenslutning, også forkastes.

57 Det bemærkes, at selv om Kommissionen i henhold til artikel 253 EF er forpligtet til at anføre de faktiske og retlige omstændigheder, som er afgørende for beslutningens lovlighed, samt de betragtninger, der har ført til denne beslutning, er den ikke forpligtet til at imødegå samtlige faktiske og retlige indsigelser, der er rejst under den administrative procedure (Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 388).

58 I det foreliggende tilfælde gør den anfægtede beslutning, i korte træk, rede for FNSEA’s synspunkt, hvorefter sammenslutningen hverken er en virksomhed eller en virksomhedssammenslutning, men en fagforening, samt FNPL’s og JA’s argumenter i denne henseende (jf. den anfægtede beslutnings betragtning 97, andet led, betragtning 98 og betragtning 99, andet led). Disse argumenter afvises i detaljer i den anfægtede beslutning. Det forklares således, at sagsøgerne repræsenterer landmænd, der udøver en virksomhed, hvori de producerer varer, som de udbyder til salg, og at forordning nr. 26 ikke ville have nogen mening, hvis landmændene ikke også udgjorde virksomheder (den anfægtede beslutnings betragtning 105), at det forhold, at sagsøgerne har form af faglige sammenslutninger efter franske arbejdsretlige regler, ikke ophæver deres egenskab af virksomhedssammenslutninger (den anfægtede beslutnings betragtning 110 og 111), at deres faglige virksomhed ikke giver dem ret til at krænke konkurrencereglerne, og at lignende organisationer er blevet pålagt sanktioner af det franske konkurrenceråd (jf. den anfægtede beslutnings betragtning 112-114). Endelig henvises i den anfægtede beslutning til Kommissionens beslutningspraksis og til fast retspraksis (den anfægtede beslutnings betragtning 104 og 116).

59 Under hensyn til det anførte må det fastslås, at Kommissionen i den anfægtede beslutning gav en tilstrækkelig begrundelse for sin klassifikation af sagsøgerne som virksomhedssammenslutninger.

60 Dette klagepunkt må derfor forkastes i det hele.

2. Klagepunktet om, at aftalen ikke mærkbart har påvirket samhandelen mellem medlemsstater

a) Parternes argumenter

61 Sagsøgeren i sag T-217/03 har hævdet, at Kommissionen ikke har bevist, at den omtvistede aftale mærkbart har påvirket samhandelen mellem medlemsstater. Sagsøgeren har gjort gældende, at det aspekt af aftalen, der omhandlede importstop, straks var blevet ændret som følge af Rungis-protokollen, og at sammenslutningen under alle omstændigheder næsten ikke importerede oksekød og derfor slet ikke var berørt af dette aspekt. Sagsøgerens medlemmer består nemlig af andelsselskaber bestående af kødproducenter, som selv har slagteriafdelinger, og disse andelsselskaber modtager og sælger næsten udelukkende deres egne medlemmers oksekødsproduktion. Desuden kunne Kommissionen ikke kun basere sin konklusion med hensyn til påvirkning af samhandelen på en analyse af aftalens potentielle virkninger, men skulle også have undersøgt de faktiske virkninger af aftalen. En analyse af markedets udvikling i det pågældende tidsrum ville således ikke vise, at aftalen havde påvirket importstrømmene. Hvad minimumspriserne angår har sagsøgeren bemærket, at aftalen gjaldt i ca. en måned, og har gjort gældende, at den på grund af sin korte varighed ikke har haft nogen indvirkning på importen til Frankrig.

62 Kommissionen har fastholdt, at en aftale, der har til formål at begrænse importen, i sig selv kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater. Den har ligeledes gjort gældende, at prisaftalen også kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet

b) Rettens bemærkninger

63 Artikel 81, stk. 1, EF finder kun anvendelse på aftaler, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater. For at kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet skal en aftale mellem virksomheder gøre det muligt på grundlag af en række objektive retlige eller faktiske omstændigheder med en tilstrækkelig grad af sikkerhed at forudse, at den kan udøve direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne på en måde, som kan skade virkeliggørelsen af formålene med et fælles marked mellem staterne (Domstolens dom af 29.4.2004, sag C-359/01 P, British Sugar mod Kommissionen, Sml. I, s. 4933, præmis 27, og Rettens dom af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, præmis 175).

64 I det foreliggende tilfælde indeholdt aftalen af 24. oktober 2001 en forpligtelse til et midlertidigt importstop for oksekød i Frankrig. Som det anføres i den anfægtede beslutning, er Frankrig en af Fællesskabets største importører af oksekød. Størstedelen af denne import (ca. 95%) hidrører i øvrigt fra andre medlemsstater (den anfægtede beslutnings betragtning 11). Det følger heraf, at den omtvistede aftale ganske givet kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater.

65 Denne konstatering kan ikke svækkes ved sagsøgerens argument om, at det aspekt af aftalen af 24. oktober 2001, der omhandlede import, udgik kun nogle få dage senere med indgåelsen af Rungis-protokollen den 31. oktober 2001. Enhver aftale, som opfylder betingelserne for anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, er nemlig omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde. Som det vil blive behandlet nedenfor (jf. præmis 136), omhandlede Rungis-protokollen, der havde titlen »Møde om importeret oksekød«, under alle omstændigheder udtrykkeligt import og indebar ikke, at de importstopforanstaltninger, der var besluttet af sagsøgerne, blev fuldstændigt opgivet.

66 Sagsøgerens synspunkt, ifølge hvilket denne ikke var berørt af aftalens importaspekt, fordi sagsøgerens medlemmer næsten ikke importerer oksekød, må ligeledes forkastes. Ifølge de tal, som sagsøgeren har fremlagt, udgør dennes medlemmers samlede import af oksekød til Frankrig en ganske vist lille, men ikke helt ubetydelig procentdel (ca. 1,5% i 2001 svarende til 3 865 tons). Kommissionen anførte desuden under retsmødet, uden at sagsøgeren imødegik dette, at sagsøgerens medlemmer tidligere importerede langt større mængder oksekød (15 000 tons i året før krisens start). Det bemærkes desuden, at selv om sagsøgerens medlemmer som andelsforeninger tager imod og videresælger oksekød fra deres medlemmer, kan de også sælge produktionen fra kvægavlere, som ikke er medlemmer, i et omfang på højst 20% af deres årsomsætning. Endelig er Kommissionen ikke forpligtet til at påvise, at sagsøgerens individuelle deltagelse har påvirket samhandelen inden for Fællesskabet, da den overtrædelse, som sagsøgeren deltog i, kunne påvirke handelen mellem medlemsstater (jf. i denne retning Rettens dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155, præmis 254).

67 Desuden må det påpeges, at det aspekt af den omtvistede aftale, der omhandlede indførelsen af en aftale om minimumspriser, i sig selv kunne påvirke samhandelen inden for Fællesskabet. Konkurrencebegrænsende praksis, der omfatter hele en medlemsstats område, styrker nemlig ifølge selve sin natur opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den økonomiske integration, som tilstræbes med traktaten (dommen i sagen SCK og FNK mod Kommissionen, præmis 179). I denne henseende bør det navnlig undersøges, hvor stor relativ betydning aftalen har på det pågældende marked, og den økonomiske sammenhæng, som aftalen indgår i. I det foreliggende tilfælde kan det fastslås, at den franske kvægbestand udgør over 25% af den samlede kvægbestand i Fællesskabet (den anfægtede beslutnings betragtning 10). Endelig har Domstolen fastslået, at deltagerne i en national prisaftale, når der er tale om et marked, som er åbent for import, kun kan bevare deres markedsandel, hvis de beskytter sig mod udenlandsk konkurrence (dommen i sagen British Sugar mod Kommissionen, præmis 28).

68 Endelig var Kommissionen, i modsætning til, hvad sagsøgeren har hævdet, ikke forpligtet til at påvise, at den omtvistede aftale i praksis havde en mærkbar virkning på samhandelen mellem medlemsstater. Som det er anført ovenfor i præmis 63, er det nemlig i henhold til artikel 81, stk. 1, EF tilstrækkeligt, at konkurrencebegrænsende aftaler og samordnet praksis kan påvirke handelen mellem medlemsstater (jf. ligeledes dommen i sagen Montedipe mod Kommissionen, præmis 253).

69 Dette klagepunkt bør derfor forkastes.

3. Klagepunktet om, at der ikke er tale om konkurrencebegrænsning

a) Parternes argumenter

70 Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at den omtvistede aftale ikke var konkurrencebegrænsende og derfor ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF.

71 Sagsøgerne har hævdet, at Kommissionen har anlagt et fejlskøn ved at anse den pågældende aftale for at have et konkurrencestridigt formål. De har gjort gældende, at Kommissionen ikke kunne holde dem ansvarlige for aftalens importaspekt og kun burde argumentere på grundlag af en eventuel konkurrencebegrænsning i forbindelse med priserne. Den omtvistede prisaftale var således udarbejdet under hensyntagen til de interventionspriser, som Kommissionen selv havde fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for oksekødssektoren. De udgør referencen for markedet og var meget lave. Endvidere havde aftalen kun haft en meget begrænset, for ikke at sige ingen, konkret virkning, i en meget kort periode og uden nogen indvirkning på forbrugerpriserne.

72 Sagsøgerne har desuden gjort gældende, at aftalen af 24. oktober 2001 kun omhandlede en vejledende minimumspris, som sagsøgerne i øvrigt ikke kunne pålægge deres medlemmer at overholde. Da der var tale om en vertikal aftale, udgjorde fastsættelsen af en vejledende pris i sig selv ikke en konkurrencebegrænsning. I henhold til artikel 4, litra a), i Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af [...] artikel 81, stk. 3, [EF] på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT L 336, s. 21) er det nemlig kun forbudt at fastsætte en pris for videresalg til en køber, mens slagterierne i det foreliggende tilfælde frit kunne fastsætte priserne gældende for supermarkeder eller grossister. Endelig har sagsøgerne fremhævet de særlige forhold, der gælder for landbruget, som betyder, at der ikke hele tiden kan være en umiddelbar ligevægt mellem udbud og efterspørgsel, og at der er behov for regulering med andre metoder end markedsmetoderne, idet konkurrencereglerne ikke automatisk finder anvendelse. Sagsøgerne i sag T-245/03 har til støtte for deres argumenter vedlagt et juridisk responsum af 2. juni 2003 som bilag.

73 Desuden har sagsøgerne bemærket, at Kommissionen i forbindelse med vurderingen af en konkurrencebegrænsning bør tage i betragtning, i hvilken overordnet retlig og økonomisk sammenhæng den omtvistede aftale er blevet indgået, og gjort opmærksom på, at ikke alle aftaler mellem virksomheder, som begrænser parternes eller én af parternes handlefrihed, nødvendigvis er omfattet af det forbud, der er fastsat i artikel 81, stk. 1, EF (Domstolens dom af 19.2.2002, sag C-309/99, Wouters m.fl., Sml. I, s. 1577, præmis 97). En aftale, hvis mål eller virkninger er konkurrencebegrænsende, er ikke omfattet af dette forbud, hvis den giver mulighed for at sikre mål af en anden karakter, for så vidt som de restriktive virkninger er nødvendige for at sikre disse mål og ikke ophæver enhver konkurrence inden for en betydelig del af det fælles marked. Kommissionen burde således have foretaget en grundig og konkret analyse af den pågældende aftales karakter og formål samt dens virkninger, hvilket den ikke gjorde.

74 Sagsøgerne har desuden gjort gældende, at Kommissionen undervurderede den meget alvorlige krisesituation, som de franske avlere af voksent kvæg befandt sig i på tidspunktet for de faktiske omstændigheder. De har påpeget, at de oksekødspriser, der var omhandlet i den omtvistede aftale, i 2001 i gennemsnit var faldet til det laveste niveau siden 1980, og at de priser, som producenten fik efter fradrag af transportomkostninger, var faldet til under fremstillingsprisen, selv efter at støttebeløbet var trukket fra. Det europæiske forbrug af oksekød var faldet brat med næsten 10% i 2001, hvilket havde påvirket de franske kvægavlere direkte, så de risikerede at forsvinde ud af markedet.

75 Sagsøgerne har desuden hævdet, at de forskellige fællesskabsforanstaltninger, som blev indført, viste sig at være utilstrækkelige til at imødegå krisen. Bl.a. gjaldt ordningen med særlige køb først, når kødet forlod slagteriet, mens producenternes indkomst kun vedrørte prisen ved ankomst til slagteriet. Derfor var virkningen på producenterne af de foranstaltninger, som Kommissionen havde truffet med hensyn til priserne, nødt til at gå igennem en form for brancheaftale mellem producenter og slagterier.

76 I denne henseende har sagsøgerne i sag T-245/03 hævdet, at Kommissionen burde have behandlet aftalen af 24. oktober 2001 som en regulering, og bemærket, at der i Frankrig er tradition for samordnet forvaltning mellem staten og faglige sammenslutninger inden for landbrugssektoren. Sagsøgerne reagerede på den franske regerings udtrykkelige og officielle anmodning, der havde til formål at undgå en økonomisk katastrofe for oksekødsproducenterne, som kunne medføre opløsning af oksekødsbranchen, og som allerede fremkaldte alvorlige problemer for den offentlige orden. De har påpeget, at den franske landbrugsminister var initiativtageren til aftalen, og at han i en erklæring i det franske parlament havde udtrykt sin støtte til at fremskynde udarbejdelsen af aftalen.

77 Kommissionen har bemærket, at, eftersom parterne i den omtvistede aftale var blevet enige om at opdele de nationale markeder og fastsætte minimumspriser, må man heraf konkludere, at formålet med aftalen var at begrænse konkurrencen. Den har hævdet, at den under alle omstændigheder tog hensyn til den anfægtede beslutnings økonomiske og juridiske kontekst. Kommissionen har tilføjet, at der blev iværksat mange foranstaltninger på fællesskabsplan for at bekæmpe krisen. Endelig har Kommissionen hævdet, at den daværende franske landbrugsministers tilskyndelse til at indgå aftalen ikke henhører under en ministerkompetence til regulering.

78 Desuden har Kommissionen nedlagt påstand om afvisning af det juridiske responsum, som sagsøgerne i sag T-245/03 har vedlagt som bilag. Bilagene til indlæggene skal ifølge Kommissionen alene fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-31/99, ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, Sml. II, s. 1881), da EF-retlige spørgsmål bør behandles i selve processkrifterne.

b) Rettens bemærkninger

79 Indledningsvis må Kommissionens påstand om afvisning af det juridiske responsum, som sagsøgerne i sag T-245/03 har fremlagt, forkastes. Det bemærkes, at alle de dokumenter, der er vedlagt en stævning, skal indgå i sagens akter. Anderledes forholder det sig med spørgsmålet, om sagsøgeren kan gøre nogle af disse dokumenter gældende, eller om Retten kan tage dem i betragtning. Det bemærkes således, at stævningens indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag, når blot de afgørende dele af den retlige argumentation er indeholdt i stævningen (jf. i denne retning Rettens dom af 21.9.2005, sag T-87/05, EDP mod Kommissionen, Sml. II, s. 3745, præmis 155, og af 14.12.2005, sag T-209/01, Honeywell mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 57). I det foreliggende tilfælde finder Retten, at sagsøgerne i deres indlæg har gjort tilstrækkeligt rede for, hvorfor de mener, at den omtvistede aftale bør anses for en national retsakt. Det pågældende bilag har således blot til formål at støtte og udbygge dette synspunkt, og sagsøgeren kan følgelig gøre det gældende.

80 Hvad angår sagsøgernes klagepunkt har det væsentlige hævdet, at den omtvistede aftale ikke havde til formål eller til følge at forhindre, begrænse eller fordreje konkurrencen på det indre marked som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF.

81 Hertil bemærkes straks, at den aftale, som sagsøgerne indgik den 24. oktober 2001, for det første foreskrev en forpligtelse til midlertidigt stop af import af oksekød til Frankrig og for det andet en forpligtelse til at anvende en minimumskøbspris for udsætterkøer ved ankomsten til slagteriet. I modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, og af de årsager, der er gjort rede for i præmis 65 og 66, bør undersøgelsen af den omtvistede aftales indskrænkende karakter ikke kun tage hensyn til de ovennævnte prisforanstaltninger, men også foranstaltningerne vedrørende importstoppet.

82 Således bemærkes for det første, at den forpligtelse med hensyn til importstop, der indgik i den omtvistede aftale, især havde til formål at forhindre, at oksekød blev importeret til Frankrig til en lavere pris end den, sagsøgerne havde fastsat i prisaftalen, for at sikre, at de franske kvægavleres produktion kunne afsættes, og at den nævnte prisaftale blev overholdt. Det må fastslås, at den omtvistede aftale på baggrund heraf havde til formål at afskære det franske nationale marked og således begrænse konkurrencen på det indre marked.

83 For det andet bemærkes hvad angår indførelsen af en prisaftale, at artikel 81, stk. 1, litra a), EF udtrykkeligt foreskriver, at foranstaltninger, som består i direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser, udgør konkurrencebegrænsninger. Ifølge fast retspraksis udgør fastsættelse af priser nemlig en åbenlys begrænsning af konkurrencen (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 109, og af 15.9.1998, forenede sager T-374/94, T-375/94, T-384/94 og T-388/94, European Night Services m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3141, præmis 136).

84 I det foreliggende tilfælde blev sagsøgerne enige om en købsprisaftale ved ankomst til slagterierne for visse kategorier af kvæg, som omfattede en liste med kiloprisen for slagtekroppe for visse kategorier af køer og en metode til beregning af prisen for andre kategorier, bl.a. i forhold til den pris, der er fastsat af Fællesskabets myndigheder inden for rammerne af ordningen for særligt køb. I modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, fremgår det af selve ordlyden af bestemmelserne i den omtvistede aftale, at der ikke var tale om vejledende priser, men om minimumspriser, som de sammenslutninger, der havde undertegnet aftalen, forpligtede sig til at sikre overholdelsen af. Aftalen foreskrev nemlig, at »kontingenterne bør som minimum være i overensstemmelse med denne prisaftale«. Ligeledes blev der i en note fra sagsøgerne i sag T-245/03 af 8. november 2001 til deres medlemmer vedrørende anvendelsen af aftalen af 24. oktober 2001 henvist til anvendelsen af »aftalen om minimumspriser«.

85 En aftale som den, der er omhandlet i denne sag, som er indgået mellem sammenslutninger, der repræsenterer landmænd, og sammenslutninger, der repræsenterer slagterier, og som fastsætter minimumspriser for visse kategorier af køer med bindende virkning for samtlige erhvervsdrivende på de pågældende markeder, har således i sig selv til formål at fordreje konkurrencen på disse markeder (jf. i denne retning Domstolens dom af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC, Sml. s. 391, præmis 22), især da den på en kunstig måde begrænser den forretningsmæssige forhandlingsmargin mellem avlere og slagterier og fordrejer prisdannelsen på de pågældende markeder.

86 Denne konstatering kan ikke svækkes ved sagsøgernes argument om, at landbrugsmarkederne er regulerede markeder, hvor konkurrencereglerne ikke automatisk finder anvendelse, og hvor prisdannelsen ofte ikke er fri og underlagt udbud og efterspørgsel. Landbrugssektoren er ganske vist på sin vis speciel og genstand for en meget detaljeret regulering, som ofte er temmelig interventionistisk. Det skal dog bemærkes, som det også vil fremgå under behandlingen af det tredje anbringende, at Fællesskabets konkurrenceregler finder anvendelse på markederne for landbrugsprodukter, selv om der er fastsat visse undtagelser for at tage hensyn til de særlige forhold på disse markeder.

87 Sagsøgerne kan heller ikke gøre det argument gældende, at den omtvistede prisaftale ikke var begrænsende, fordi den var fastsat på grundlag af ordningen med den særlige købspris, som Kommissionen selv havde indført. Undersøgelsen af de sammenligningstabeller, som sagens parter har udarbejdet på Rettens anmodning, viser, at aftalens priser for køer af mellemkvalitet eller ringere ganske vist var blevet fastsat på grundlag af priserne inden for ordningen for særligt køb, mens aftalens priser for køer af højeste kvalitet (som udgjorde 30% af alle slagtninger i 2001) til gengæld var mærkbart højere end interventionspriserne. Under alle omstændigheder er det forhold alene, at minimumspriserne fastsættes på grundlag af de offentlige interventionspriser, ikke tilstrækkeligt til at fjerne den omtvistede aftales begrænsende karakter. At priserne er fastsat på grundlag af de offentlige interventionspriser, betyder nemlig ikke, at den omtvistede prisaftale mister sit konkurrencestridige formål bestående i på direkte og kunstig vis at fastsætte en markedspris, og at den sidestilles med de forskellige støtte- og interventionsmekanismer inden for markedsordningerne for landbruget, der sigter mod at sanere markeder med et for stort udbud ved at fjerne en del af produktionen fra markedet.

88 Sagsøgerne har desuden hævdet, at det i henhold til artikel 4, litra a), i forordning nr. 2790/1999 i vertikale aftaler kun er begrænsninger i køberens adgang til at fastsætte sin salgspris, der er forbudt, og har gjort gældende, at den prisaftale, der blev fastlagt i den omtvistede aftale, ikke begrænsede slagteriernes adgang til at fastsætte deres priser over for deres kunder. Denne henvisning til forordning nr. 2790/1999 er imidlertid ikke relevant i denne sag. I forordningens artikel 3 omfatter anvendelsesområdet for gruppefritagelsen gældende for vertikale aftaler ikke de tilfælde, hvor leverandørens markedsandel overstiger 30% af det relevante marked. Kommissionen har imidlertid anført – uden at være blevet modsagt af sagsøgerne – at sagsøgernes, dvs. medlemmerne af avlersammenslutningernes, produktion langt oversteg maksimumsgrænsen på 30% af det franske oksekødsmarked.

89 Hvad angår sagsøgernes påstand om, at de ikke kunne pålægge deres medlemmer at overholde de vedtagne minimumspriser, må det fastslås, at det, for at en aftale mellem sammenslutninger er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF, ikke kræves, at de pågældende sammenslutninger kan tvinge deres medlemmer til at overholde de forpligtelser, der pålægges ved aftalen (jf. i denne retning Domstolens dom af 15.5.1975, sag 71/74, Frubo mod Kommissionen, Sml. s. 563, præmis 29-31). Endvidere bemærkes, at henvisningen til dommen i sagen Wouters m.fl. ikke er relevant i denne sag, eftersom de faktiske omstændigheder og retlige problemer, der var rejst i denne sag, som vedrørte en faglig sammenslutnings regler for udøvelsen og organiseringen af advokaterhvervet, ikke kan sammenlignes med nærværende sag.

90 Sagsøgerne kan heller ikke retfærdiggøre den omtvistede aftale ved at henvise til den krise, som oksekødssektoren befandt sig i på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen, og som især havde ramt de franske producenter af voksent kvæg. Dette forhold kan nemlig ikke i sig selv lede til den konklusion, at betingelserne for anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF ikke var opfyldt (jf. i denne retning dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 740). Under alle omstændigheder bemærkes, at Kommissionen i sin vurdering ikke ignorerede den krise, sektoren var i, hvilket navnlig fremgår af den anfægtede beslutnings betragtning 10-15 og 130. Kommissionen tog også hensyn til krisen, da den fastsatte bødens størrelse, idet den nedsatte den med 60% (jf. den anfægtede beslutnings betragtning 182-185).

91 Endvidere må sagsøgerens synspunkt, hvorefter den omtvistede aftale udgjorde en national regulering, som ifølge fransk tradition i praksis svarede til samordnet forvaltning mellem staten og landbrugssammenslutningerne og var begrundet i den manglende effektivitet af de af de offentlige myndigheder vedtagne foranstaltninger, forkastes. I denne henseende bemærkes for det første, at de retlige rammer for indgåelsen af aftaler som omhandlet i artikel 81 EF og den retlige kvalifikation af disse retlige rammer i de forskellige nationale retsordener er uden betydning for anvendeligheden af Fællesskabets konkurrenceregler (BNIC-dommen, præmis 17). For det andet bemærkes, at repræsentanterne for Den Franske Republik under retsmødet udelukkede, at den omtvistede aftale kan høre under samordnet forvaltning mellem staten og landbrugssammenslutningerne, og forklarede, at samordnet forvaltning foregår på den måde, at sammenslutningerne er repræsenteret i de rådgivende organer på nationalt plan og fællesskabsplan. Endelig må det for det tredje fastslås, at de offentlige foranstaltningers påståede manglende evne til at imødegå problemerne i en bestemt sektor ikke berettiger de berørte private aktører til at anvende en praksis, der er i strid med konkurrencereglerne, eller til, at de tiltager sig privilegier, der svarer til offentlige myndigheders privilegier, hvad enten det er nationale myndigheder eller fællesskabsmyndigheder, for at sætte deres aktivitet i stedet for de offentlige myndigheders.

92 På samme måde må det vedrørende den franske landbrugsministers rolle i indgåelsen af aftalen af 24. oktober 2001 blot fastslås, at den omstændighed, at virksomhedernes adfærd var kendt, godkendt eller endog opmuntret af nationale myndigheder, ifølge fast retspraksis under alle omstændigheder er uden betydning for anvendelsen af artikel 81 EF (Rettens dom af 29.6.1993, sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, præmis 71, og dommen i sagen Tréfilunion mod Kommissionen, præmis 118).

93 Endelig må sagsøgernes argument om, at Kommissionen ikke har påvist, at den anfægtede aftale havde påvirket importen eller markedspriserne, forkastes. I henhold til fast retspraksis er det nemlig, med henblik på anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, ikke nødvendigt at tage hensyn til en aftales konkrete virkning, når det fremgår, at formålet hermed er at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet. Derfor er det ikke nødvendigt at påvise faktiske konkurrenceskadelige virkninger, når den påtalte adfærds konkurrenceskadelige formål er bevist (dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, præmis 741, og Rettens dom af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 178). Som det netop er fastslået, har Kommissionen bevist, at den omtvistede aftale havde til formål at begrænse konkurrencen på det pågældende marked (jf. ovenfor, præmis 82-85). Kommissionen var derfor ikke forpligtet til at undersøge foranstaltningernes konkrete virkninger på konkurrencen inden for det fælles marked, bl.a. i Frankrig.

94 Under hensyn til det anførte må dette klagepunkt forkastes.

4. Klassificeringen af fagforeningsaktionen

a) Parternes argumenter

95 Sagsøgerne i sag T-245/03 har gjort gældende, at Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at begrænse deres udøvelse af fagforeningsfriheden, som anerkendes ved artikel 12, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som blev proklameret den 7. december 2000 i Nice (EFT C 364, s. 1). Kommissionen har især underkendt de franske landbrugsforeningers egenforvaltningsfunktioner. Kommissionen har ligeledes været meget upræcis, idet den har krævet, at de sammenslutninger, der er blevet pålagt bøder, for fremtiden afholder sig fra alle aftaler, alle former for samordnet praksis og enhver beslutning, der måtte have et formål eller en følge, som kan sammenlignes med den overtrædelse, de kritiseres for at have begået, selv om en faglig sammenslutning har til opgave at arrangere samordnede aktiviteter for sine medlemmer med henblik på at varetage deres kollektive interesser.

96 Kommissionen har hævdet, at den omstændighed, at sagsøgerne er fagforeninger, ikke fritager dem for anvendelsen af konkurrencereglerne, som er grundlæggende retsprincipper.

b) Rettens bemærkninger

97 I henhold til artikel 3, stk. 1, litra g) og j), EF skal Fællesskabets virke både indebære gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, og en politik på det sociale område. Artikel 137, stk. 1, litra f), EF fastslår således, at Fællesskabet støtter og supplerer medlemsstaternes aktioner på området repræsentation af og kollektivt forsvar for arbejdstagernes og arbejdsgivernes interesser, og artikel 139, stk. 1, EF bestemmer, at dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan kan føre til overenskomstmæssige forbindelser. I henhold til artikel 81, stk. 1, EF er aftaler, som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, forbudt. Denne artikel er en grundlæggende bestemmelse, der er nødvendig for udførelsen af de opgaver, som er blevet overdraget til Fællesskabet, og navnlig for det indre markeds funktion (Domstolens dom af 1.6.1999, sag C-126/97, Eco Swiss, Sml. I, s. 3055, præmis 36).

98 Ifølge Domstolens praksis har kollektive aftaler, der indgås mellem arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, ganske vist nødvendigvis visse konkurrencebegrænsende virkninger. De socialpolitiske målsætninger, der forfølges med sådanne aftaler, ville imidlertid blive bragt alvorligt i fare, hvis arbejdsmarkedets parter var underlagt artikel 81, stk. 1, EF i forbindelse med deres fælles bestræbelser på at finde egnede foranstaltninger til at forbedre beskæftigelses- og arbejdsvilkårene. Det følger således af en formålsbestemt og sammenhængende fortolkning af traktatens bestemmelser som helhed, at aftaler, der indgås i forbindelse med kollektive forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter med sådanne målsætninger for øje, som følge af deres karakter og formål må anses for ikke at falde ind under traktatens artikel 81, stk. 1, EF (Domstolens dom af 21.9.1999, sag C-67/96, Albany, Sml. I, s. 5751, præmis 59 og 60). På den anden side har Domstolen fastslået, at sidstnævnte bestemmelse finder anvendelse på brancheaftaler, der er indgået af organisationer, som repræsenterer producenter, kooperativer, arbejdstagere og erhvervsgrene inden for en offentligretlig organisation (Domstolens dom i BNIC-sagen, præmis 3 og 16-20, og Domstolens dom af 3.12.1987, sag 136/86, BNIC, Sml. s. 4789, præmis 3 og 13).

99 I det foreliggende tilfælde finder Retten ikke, at den omtvistede aftales formål og følge kan begrunde, at den falder uden for anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1, EF.

100 For det første må det fastslås, at den pågældende aftale ikke udgør en kollektiv overenskomst, og at den ikke er indgået mellem organisationer, der repræsenterer arbejdsgivere og arbejdstagere. Producenterne befinder sig nemlig på ingen måde i et arbejdsforhold med slagterierne, da de ikke udfører arbejde for disse og efter disses anvisninger og heller ikke er en integrerende del heraf (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.9.1999, sag C-22/98, Becu m.fl., Sml. I, s. 5665, præmis 26). Som det er fastslået, kan kvægavlerne derimod anses for virksomheder som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF (jf. ovenfor, præmis 53). Den omtvistede aftale udgør således en brancheaftale, der er indgået mellem to led i produktionskæden inden for oksekødssektoren. For det andet tager aftalen ikke sigte på foranstaltninger med henblik på at forbedre ansættelses- og beskæftigelsesvilkårene, men på at stoppe importen af oksekød og fastsætte minimumspriser for visse kategorier af køer. Foranstaltningerne i denne sag har således til formål at begrænse konkurrencen på det indre marked (jf. ovenfor, præmis 82 og 85).

101 Heraf følger, at selv om sagsøgerne i sag T-245/03 i egenskab af landbrugssammenslutninger ganske vist rimeligvis kan spille en rolle med hensyn til varetagelsen af deres medlemmers interesser, kan de i det foreliggende tilfælde ikke gøre foreningsfriheden gældende for at begrunde konkrete aktiviteter, der er i strid med artikel 81, stk. 1, EF.

102 Ligeledes må man afvise sagsøgernes opfattelse, hvorefter Kommissionen ved i den anfægtede beslutnings artikel 2 at pålægge dem for fremtiden at afstå fra at gentage enhver handling eller adfærd, der måtte have samme formål eller følge som den pågældende overtrædelse, har skadet deres opgave som faglige sammenslutninger, nemlig at gennemføre samordnede aktioner med det formål at varetage deres kollektive interesser. Ved at pålægge sagsøgerne at afstå fra at gentage den kritiserede adfærd eller træffe lignende foranstaltninger har Kommissionen blot præciseret, hvilke konsekvenser konstateringen af overtrædelsen i den anfægtede beslutnings artikel 1 har for deres fremtidige adfærd (jf. i denne retning Rettens dom af 13.12.2001, forenede sager T-45/98 og T-47/98, Krupp Thyssen Stainless og Acciai speciali Terni mod Kommissionen, Sml. II, s. 3757, præmis 311). Dette påbud er endvidere tilstrækkeligt præcist og er baseret på de elementer, der har dannet grundlag for, at Kommissionen fastslog, at den påtalte adfærd var ulovlig, og det er således tydeligt, at et sådant påbud ikke vedrører sagsøgernes almindelige faglige aktiviteter.

103 Under hensyn til det anførte må dette klagepunkt forkastes.

104 Dette anbringende må derfor forkastes.

B – Det andet anbringende om åbenbart urigtige skøn og retlige fejl med hensyn til vurderingen af overtrædelsens omfang og varighed

105 Sagsøgerne har bestridt Kommissionens angivelse af omfanget og varigheden af overtrædelsen. For det første har de gjort gældende, at importaspektet af aftalen af 24. oktober 2001 ophørte, da Rungis-protokollen blev underskrevet den 31. oktober 2001. For det andet har de afvist, at den skriftlige aftale af 24. oktober 2001 blev forlænget ved en mundtlig aftale med det samme formål.

1. Indledende spørgsmål

a) Hensyntagen til de lokale aftaler

Parternes argumenter

106 Sagsøgerne har hævdet, at Kommissionen ikke kunne fastslå varigheden af den overtrædelse, der blev tilregnet de nationale sammenslutninger, på grundlag af aftaler, der var indgået på lokalt plan mellem enkelte sammenslutninger af avlere og slagterier. De har gjort opmærksom på, at det påhviler Kommissionen at bevise en aftales varighed, og at den, for så vidt som den har valgt at støtte sig på direkte dokumentbeviser med henblik på at godtgøre overtrædelsen og deltagelsen heri, ikke kan antage, at en af aftalens parter fortsat har deltaget i aftalen ud over dennes sidste deltagelse, som er bevist ved en foranstaltning til gennemførelse heraf (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 4281-4283).

107 Sagsøgerne har gjort gældende, at de ikke havde undertegnet de pågældende lokale aftaler, da disse var indgået af selvstændige juridiske enheder, nemlig de regionale landbrugssammenslutninger, de regionale JA eller de lokale foreninger. Disse lokale aftaler, navnlig dem, der blev indgået fra og med 30. november 2001, var udelukkende resultatet af de sidstnævntes aktiviteter og afhang af deres evne til at sikre anvendelsen af minimumspriser over for deres kunder. Sagsøgerne har i denne henseende henvist til direktøren for FNB’s håndskrevne bemærkninger under mødet den 29. november 2001 (»forhandle regionale prisaftaler«). Denne konstatering kan ikke svækkes ved det forhold, at referenceprisaftalen blev fremsendt af FNB til de regionale sammenslutninger, som krævede dette, da dette ikke fandt sted som led i anvendelsen af den nationale aftale, men inden for rammerne af de lokale forhandlinger, som blev ført af disse sammenslutninger. Således sendte M.E.C., en af direktørerne i FNB, den 11. december 2001 denne prisaftale til en regional sammenslutning, idet han gjorde udtrykkeligt opmærksom på, at prisaftalen ikke var blevet forlænget ved en aftale. Endelig har sagsøgerne bestridt Kommissionens opfattelse, hvorefter de lokale aftaler var en næsten ordret gengivelse af den nationale aftale.

108 Sagsøgerne har videre bemærket, at parterne i de lokale aftaler ikke har deltaget i den administrative procedure for Kommissionen. Sagsøgerne kan imidlertid ikke svare på deres vegne. Det vil følgelig være i strid med retten til kontradiktion og med artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK), hvis Retten ikke ser bort fra disse dokumenter.

109 Kommissionen har svaret, at den i sin vurdering af overtrædelsens varighed gyldigt kunne tage hensyn til adskillige lokale aftaler, der var indgået efter undertegnelsen af aftalen af 24. oktober 2001. Disse lokale aftaler udgjorde hovedforanstaltningerne til gennemførelse af den omtvistede aftale, navnlig efter den skriftlige aftales udløb. Desuden var alle de dokumenter, der vedrørte disse aftaler, blevet beslaglagt hos sagsøgerne, hvilket beviser, at de nationale sammenslutninger fulgte den lokale gennemførelse af deres nationale aftale på nært hold.

Rettens bemærkninger

110 Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen, da den skulle fastlægge overtrædelsens varighed, ikke kunne tage hensyn til aftaler, som de ikke havde indgået, men som var indgået af regionale sammenslutninger eller lokale kvægavlerforeninger på den ene side og slagterivirksomheder på den anden.

111 Det er imidlertid ubestridt, at de pågældende sammenslutninger eller lokale foreninger af kvægavlere var direkte eller indirekte medlemmer af sagsøgerne i sag T-245/03.

112 Det bemærkes, at de nationale sammenslutninger af kvægavlere efter undertegnelsen af aftalen af 24. oktober 2001 opfordrede deres medlemmer til at gennemføre aftalen på lokalt plan. I en skrivelse af 25. oktober 2001 fra sagsøgerne i sag T-245/03 til deres medlemmer nævnes således gårsdagens undertegnelse af aftalen, og sagsøgerne skriver følgende: »Fremover skal vi alle være meget opmærksomme på nøje at overholde aftalen i hele landet [...] Vi opfordrer Dem ligeledes til snarest muligt at få de virksomheder, som endnu ikke har underskrevet aftalen, til at gøre dette. Virksomhedernes deltagelse vedrører også prioriteringen af den nationale forsyning.« Ligeledes indeholder en skrivelse, dateret den 13. december 2001, fra sagsøgerne i sag T-245/03 til deres medlemmer følgende passage: »[...] vi opfordrer til mobilisering af hele FNSEA-netværket [...] for at kontrollere købspriserne for oksekød hos de enkelte slagterier med henblik på at sikre, at vores minimumsmålpriser for produktionen overholdes. Med henblik på dette anmoder vi Dem om at sørge for, at der sker henvendelse til de enkelte slagterier i Deres departement«. Endelig fremgår det af en skrivelse af 8. november 2001 fra sagsøgerne i sag T-245/03 til de sammenslutninger, der var medlem heraf, at de sidstnævnte var forpligtet til at informere de nationale sammenslutninger om alle gennemførte aktioner for at forberede det næste skridt i fagforeningernes strategi. Disse informationer omfattede bl.a. »en nøjagtig og fuldstændig liste over de virksomheder, som endnu ikke [havde] underskrevet prisaftalen, eller som [havde] underskrevet den, men ikke anvend[t]e[…] den«.

113 Det fremgår således af sagen, at sagsøgerne i sag T-245/03 tilskyndede deres medlemmer til at gennemføre konkrete aktioner over for slagterivirksomheder i deres respektive områder og således deltage i gennemførelsen af den omtvistede aftale. De regionale sammenslutningers og lokalforeningernes aktiviteter indgik derfor i en fælles strategi sammen med de nationale sammenslutninger, der havde til formål at sikre, at de foranstaltninger, der var vedtaget på nationalt plan, blev gennemført i hele Frankrig. Et af redskaberne i denne strategi var netop indgåelse af aftaler mellem de lokale kvægavlerforeninger og slagterivirksomhederne.

114 I en telefax, som Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricoles (FRSEA) i Basse-Normandie sendte til FNSEA den 9. november 2001, efter at sidstnævnte havde udsendt et spørgeskema den 8. november 2001, stod således følgende: »Aktiviteter og strategier til overholdelse af prisaftalen: [...] Formel undertegnelse af en aftale om regionale forpligtelser: overholdelse af vilkårene i prisaftalen mellem FRSEA [i Basse-Normandie] og slagterierne. De har alle indgået skriftlig forpligtelse, og vi har tilbagesendt dokumentet.« Desuden kan man i en telefax af 19. november 2001 fra FDSEA i Finistère til FNB læse følgende: »For så vidt angår de tiltag, der er gennemført med henblik på aftalen om minimumspriser, er der indgået mundtlige aftaler med slagterierne. Vi har endnu ikke fået de skriftlige aftaler tilbage, og vi har ikke fået klager fra avlere over manglende overholdelse af prisaftalen.« Endelig indeholder en telefax af 13. november 2001 fra FDSEA i Isère til FNSEA og FNB et bilag med en lokal standardaftale. Den har overskriften »Anvendelse af den nationale aftale om mindstepriser« og indeholder bestemmelser om forpligtelse til at overholde prisaftalen og gennemføre et midlertidigt importstop »indtil nye forhandlinger på nationalt plan«.

115 Den omstændighed, at de lokale aftaler blev undertegnet af slagterivirksomhederne og ikke af de organisationer, der repræsenterer dem på nationalt plan (herunder FNICGV og sagsøgeren i sag T-217/03), kan heller ikke begrunde, at disse aftaler udelades af retsforhandlingerne i denne sag. I denne henseende er Retten af den opfattelse, at den omstændighed, at der fandtes en national aftale, der var indgået mellem kvægavlernes og slagteriernes repræsentanter, var en afgørende faktor, som var med til at fjerne slagterivirksomhedernes modstand mod at acceptere de lokale aftaler, som de var blevet forelagt af kvægavlernes repræsentanter.

116 Endelig fremgår det af sagen, at de pågældende lokale aftaler i modsætning til, hvad sagsøgerne har hævdet, i mange tilfælde var en faktisk gentagelse af indholdet af den nationale aftale. De lokale aftaler var ofte blot en ordret gengivelse af den nationale aftale (jf. f.eks. aftalen undertegnet den 31.10.2001 mellem bl.a. FDSEA i Loire og slagterivirksomheder i samme departement).

117 Under hensyn til det anførte finder Retten, at de lokale aftaler ikke kan anses for at være resultat af selvstændige forhandlinger, som er uden tilknytning til anvendelsen af den nationale aftale. De aftaler, der blev indgået på lokalt plan, udgjorde en forlængelse og gennemførelse af den omtvistede aftale.

118 Retten finder derfor, at Kommissionen med rette tog hensyn til de lokale aftaler med henblik på vurderingen af omfanget og varigheden af den overtrædelse, som tilskrives sagsøgerne.

119 Desuden må sagsøgernes argument om, at det ville tilsidesætte retten til kontradiktion, hvis der blev taget hensyn til de lokale aftaler, afvises. Det må nemlig fastslås, at de dokumenter vedrørende de lokale aftaler, som Kommissionen har anvendt som grundlag i den anfægtede beslutning, og som blev fundet, da sagsøgernes kontorer blev gennemsøgt, indgik i den administrative sagsmappe. Sagsøgerne havde således mulighed for at fremsætte bemærkninger vedrørende disse dokumenter i proceduren for Kommissionen.

b) Organiseringen, udvælgelsen, gengivelsen og fortolkningen af dokumenterne i sagsakterne

Parternes argumenter

120 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har foretaget en urigtig gengivelse af de håndskrevne noter, som blev fundet i FNB’s direktørs kontor, og som den i vidt omfang har lagt til grund for påvisningen af den omtvistede aftales omfang og varighed. Den har således kun forelagt sagsøgerne uddrag heraf, som den selv har udvalgt, den har ikke fremlagt disse uddrag i kronologisk rækkefølge, og den har heller ikke samlet dem, men blandet dem med de øvrige sagsakter. Desuden fandtes disse noter på tæt beskrevne ark, og de var rodede og i mange tilfælde umulige at tyde.

121 Sagsøgerne har endvidere bestridt rigtigheden eller fortolkningen af en hel række citater i den anfægtede beslutning, da de mener, at de er ufuldstændige, taget ud af sammenhængen eller fejlagtige, at de i virkeligheden taler imod Kommissionens synspunkt, at de ikke er daterede, og at deltagerne i de møder, som omtales, ikke kan identificeres. Endelig har de gjort gældende, at Kommissionen ved sin fortolkning af dokumenterne i sagsakterne har vendt bevisbyrden ved at antage, at sagsøgerne er skyldige, og kun har taget hensyn til belastende dokumenter og ikke diskulperende dokumenter.

122 Kommissionen har anført, at den ikke kan citere alle de dokumenter, den har anvendt som grundlag, i deres fulde længde i en beslutning, og gjort gældende, at den kun kan kritiseres for at have udvalgt uddrag, hvis en sådan udvælgelse fører til, at dokumenterne er blevet urigtigt gengivet. Desuden har den afvist sagsøgernes øvrige klagepunkter.

Rettens bemærkninger

123 Sagsøgerne har ikke bestridt, at de har haft adgang til alle dokumenterne i Kommissionens administrative sagsmappe (med undtagelse af to skrivelser, der var udvekslet mellem Kommissionen og Den Franske Republiks faste repræsentation ved Den Europæiske Union). Kommissionen har især gjort opmærksom på – hvilket ikke er modsagt af sagsøgerne – at de har haft adgang til en fuldstændig kopi af de håndskrevne noter fra direktøren for FNB. Sagsøgerne har følgelig været i stand til at identificere og påberåbe sig alle de diskulperende elementer i sagsakterne. Desuden har sagsøgerne ikke hævdet, at Kommissionen har fjernet diskulperende dokumenter fra den administrative sagsma