KENDELSE AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 6. FEBRUAR 1992. - CLAUDIA CASTELLETTI M. FL. MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - AFVISNING. - SAG T-29/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-00077



Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Tjenestemaend - soegsmaal - erstatningssoegsmaal anlagt uden forudgaaende administrativ procedure efter vedtaegten - afvisning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. april 1991 har Claudia Castelletti, Yvonne Demory-Thyssens, Carmen Eischen-Gadenne, Bardel Keller, Gudrun Kreibich, Gerda Lambertz, Lucia Passera og Antonietta Thielemans, som er tjenestemaend ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, nedlagt paastand om, at Kommissionen tilpligtes at betale hver af sagsoegerne erstatning med 200 000 BFR for oekonomisk skade og godtgoerelse med 100 000 BFR for ikke-oekonomisk skade, idet sagsoegerne dog har forbeholdt sig ret til at aendre beloebene under sagen.

Sagens baggrund

2 Ved staevninger indleveret til Domstolens Justitskontor i december 1984 havde Vincenzo Sorani og ti andre tjenestemaend ved Kommissionen samt Hermanus Adams og 52 andre tjenestemaend og oevrige ansatte anlagt to sager med paastand om annullation af en afgoerelse, som Udvaelgelseskomitéen for den interne udvaelgelsesproeve KOM2/82 havde truffet om ikke at give dem adgang til proeverne (sag 293/84 og 294/84). Meddelelsen om udvaelgelsesproeven vedroerte oprettelse af en ansaettelsesreserve af assistenter, sekretariatsassistenter og tekniske assistenter i kategori B, loenklasse 5 og 4.

3 Ved to domme af 11. marts 1986 (sag 293/84, Sorani m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 967, og sag 294/84, Adams m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 977) annullerede Domstolen Udvaelgelseskomitéens afgoerelser om ikke at give sagsoegerne i de to sager adgang til proeverne. Domstolen udtalte i praemisserne, at sagsoegerne ikke havde haft mulighed for at tage stilling til udtalelser, som deres administrativt overordnede havde fremsat om dem over for Udvaelgelseskomitéen. Paa baggrund af disse domme indkaldte Udvaelgelseskomitéen i juni 1986 de paagaeldende ansoegere, for at de kunne svare paa de samme spoergsmaal, som tidligere var blevet stillet deres administrativt overordnede. Ved skrivelse af 11. juli 1986 fik ansoegerne meddelelse om, at man fastholdt afgoerelsen fra juni 1984 om at naegte at give dem adgang til proeverne.

4 Efter klage fra en raekke af ansoegerne over afgoerelsen af juli 1986 indkaldte Udvaelgelseskomitéen dem for anden gang for at give dem mulighed for at tage stilling til de administrativt overordnedes svar paa de spoergsmaal, Udvaelgelseskomitéen havde stillet dem. Ved skrivelse af 12. februar 1987 fik de paagaeldende tjenestemaend meddelelse om, at Udvaelgelseskomitéen ikke havde fundet anledning til at aendre den afgoerelse, den havde truffet over for dem, og som var blevet meddelt dem den 11. juli 1986.

5 Ved dom af 28. februar 1989 (forenede sager 100/87, 146/87 og 153/87, Basch m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 447) annullerede Domstolen den afgoerelse, Udvaelgelseskomitéen for Udvaelgelsesproeve KOM2/82 havde truffet om ikke at give sagsoegerne adgang til proeverne. Som begrundelse herfor udtalte Domstolen, at afslaget var utilstraekkeligt begrundet, og at Udvaelgelseskomitéens fremgangsmaade havde vaeret retsstridig.

6 Det hedder bl.a. i dommen:

"En Udvaelgelseskomité har imidlertid, naar den paa ny gennemgaar ansoegningerne - og navnlig naar dette sker for at berigtige en alvorlig ulovlighed - pligt til at udfoere opgaven med den noedvendige forsigtighed og med saerlig omhu. I det foreliggende tilfaelde anvendte Udvaelgelseskomitéen medlemmernes personlige optegnelser og erindringer, som kan vaere ufuldstaendige og unoejagtige, for at rekonstruere udtalelser, som var blevet afgivet ca. tre aar tidligere vedroerende et meget stort antal ansoegere. Det fremgaar i oevrigt af sagen, at flere af de saaledes rekonstruerede udtalelser strider direkte mod indholdet af andre dokumenter, saasom de skriftlige bedoemmelser af, hvorledes visse sagsoegere udfoerte deres opgaver. Udvaelgelseskomitéen har herved gjort sig skyldig i en alvorlig ulovlighed, som maa foere til annullation af de anfaegtede afgoerelser.

Herefter, og idet der ikke findes anledning til at tage stilling til sagsoegernes oevrige anbringender og argumenter, annulleres den afgoerelse, Udvaelgelseskomitéen for Udvaelgelsesproeve KOM2/82 traf om ikke at give sagsoegerne adgang til proeverne, idet dette afslag er utilstraekkeligt begrundet, og Udvaelgelseskomitéens fremgangsmaade var retsstridig."

7 Til opfyldelse af dommen besluttede direktoeren for Kommissionens Personaledirektorat at opfordre Udvaelgelseskomitéen til at genoptage sit arbejde fra og med det stadium, hvor fremgangsmaaden - som fastslaaet i Domstolens dom - havde vaeret retsstridig.

8 Ved notat af 26. juli 1989 gav direktoeren bl.a. sagsoegerne meddelelse herom; notatet er saalydende:

"Vedr.: Genoptagelse af udvaelgelsesprocedure KOM2/82 til opfyldelse af Domstolens dom af 28. februar 1989 i de forenede sager 100/87, 146/86 og 153/87. Meddelelse til de sagsoegere, der har faaet medhold.

For at efterkomme Domstolens dom af 28. februar 1989 har ansaettelsesmyndigheden besluttet at lade Udvaelgelseskomitéen for den interne udvaelgelsesproeve, som De har ansoegt om at maatte deltage i, vedroerende overgang fra kategori C til kategori B, genoptage arbejdet fra og med det stadium, paa hvilket Udvaelgelseskomitéens fremgangsmaade for Deres vedkommende er kendt retsstridig af Domstolen.

Med henblik herpaa vil Udvaelgelseskomitéen snarest blive nedsat paa ny i sin oprindelige sammensaetning i det omfang, det overhovedet er muligt, og komitéen vil genoptage sit arbejde under hensyn til dommen af 28. februar 1989.

De ansoegere, der faar adgang til proeverne, vil ad saedvanlig tjenestevej faa meddelelse om, hvornaar disse finder sted ..."

9 Udvaelgelseskomitéen genoptog sit arbejde og gik over til naeste fase vedroerende adgangen til udvaelgelsesproeven.

10 Inden denne del af proceduren var afsluttet, indgav formanden for EF-Tjenestemandsforeningen (herefter benaevnt "SFE"), Franz Josef Klein, efter mandat fra ansoegerne til proeven og i disses navn - ved notater af 18. september 1989 klager (R/225/89-249/89) i medfoer af artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") over notatet af 26. juni 1989 fra direktoeren for Personaledirektoratet. Klagerne kraevede bl.a. at faa adgang til udvaelgelsesproeven uden yderligere formaliteter, ligesom de kraevede erstatning for den skade, de havde lidt. Den 20. december 1989 afviste Kommissionen klagerne ved en begrundet afgoerelse, der blev meddelt dem ved notat af 22. december 1989.

11 Denne afgoerelse er genstand for sag T-17/90, der blev anlagt den 9. april 1990.

12 Sagsoegerne i sag T-17/90 har nedlagt foelgende paastande:

1) Afgoerelsen af 26. juni 1989, truffet af direktoeren for Personaledirektoratet, Gianluigi Valsesia, annulleres.

2) Det bestemmes, at sagsoegerne uden yderligere formaliteter gives adgang til udvaelgelsesproeve KOM2/82.

3) Det bestemmes, at de sagsoegere, der maatte blive udnaevnt, udnaevnes med tilbagevirkende gyldighed, saaledes at de fra og med 1982 faar samme fordele som de ansoegere, der allerede er udnaevnt eller forfremmet.

4) Sagsoegte tilpligtes at betale 200 000 BFR i erstatning, henholdsvis godtgoerelse for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, som sagsoegerne har lidt som foelge af deres forsinkede karriereforloeb, idet sagsoegerne dog forbeholder sig ret til at aendre beloebet under sagen.

5) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

13 Ved notat af 8. august 1990 fik sagsoegerne i naervaerende sag meddelelse fra Udvaelgelseskomitéen om, at de havde faaet adgang til naeste fase i udvaelgelsesproeven. Sagsoegerne indgav i tiden fra den 31. oktober til den 6. november 1990 klager, der blev registreret paa Kommissionens Generalsekretariat i tiden fra den 31. oktober til den 7. november 1990. Klagerne indeholdt krav om, at administrationen skulle indroemme dem den "tilbagevirkende gyldighed, der er noedvendig for paa ny at skabe lighed mellem (sagsoegerne og deres) kolleger, dvs. at der (skal) forholdes, som om de havde faaet adgang til den foelgende del af udvaelgelsesproeven allerede i 1982, og at deres karriereforloeb skal genoprettes".

Klagerne indeholdt endvidere krav om erstatning, henholdsvis godtgoerelse for oekonomisk og ikke-oekonomisk skade. Klagerne er ikke udtrykkeligt blevet besvaret.

14 Paa denne baggrund har sagsoegerne anlagt naervaerende sag den 30. april 1991.

Parternes paastande

15 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:

1) Naervaerende sag samt de sager, der henvises til i sagen, forenes med sag T-17/90.

2) Sagsoegte tilpligtes at betale hver af sagsoegerne 200 000 BFR i erstatning for oekonomisk skade, idet sagsoegerne dog forbeholder sig ret til at aendre beloebet under sagen.

3) Sagsoegte tilpligtes at betale hver af sagsoegerne 100 000 BFR i godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade, idet sagsoegerne dog forbeholder sig ret til at aendre beloebet under sagen.

4) Sagsoegte tilpligtes at betale rente paa 8% af beloebene fra tidspunktet for indgivelsen af de klager, der ligger til grund for sag T-17/90.

5) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

16 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen afvises.

- Retten traeffer afgoerelse om sagens omkostninger efter de herom gaeldende regler.

17 Sagsoegerne har over for afvisningspaastanden nedlagt foelgende paastande:

- Sagsoegtes afvisningspaastand tages ikke til foelge eller henskydes til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

- Det bestemmes, at sagerne T-17/90 (Camara Alloisio m.fl.), T-28/91 (Blieschies m.fl.) og T-29/91 (Castelletti m.fl.) forenes.

Parternes anbringender og argumenter vedroerende sagens formalitet

18 Kommissionen har principalt gjort gaeldende, at for saa vidt som genstanden for naervaerende sag og sag T-17/90 i det hele er sammenfaldende og stoettes paa de samme grunde, kan sagen ikke antages til realitetsbehandling, da der foreligger litispendens. Kommissionen har herved henvist til Domstolens dom af 17. maj 1973 (forenede sager 58/72 og 75/72, Perinciolo mod Raadet, Sml. s. 511) og af 26. maj 1971 (forenede sager 45/70 og 49/70, Bode mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 123, org. ref.: Rec. 1971, s. 465), og udleder heraf, at sagsoegerne ikke har nogen som helst soegsmaalsinteresse i forbindelse med naervaerende sag.

19 Kommissionen har subsidiaert gjort gaeldende, at den administrative procedure, der er gaaet forud for sagens anlaeg, ikke er forloebet forskriftsmaessigt, og at sagen af denne grund boer afvises. I det omfang sagen angaar erstatningskrav, burde der forud for dennes anlaeg have vaeret fremfoert ansoegninger og indgivet klager i henhold til vedtaegtens artikel 90. Som foelge heraf ville naervaerende sag, der efter Kommissionens opfattelse kun indebaerer en gentagelse af nogle af de under sag T-17/90 fremsatte krav, kun kunne vaere anlagt til proevelse af afvisning af en klage, der var indbragt inden for en frist paa 3 maaneder fra afgoerelsen af 22. december 1989, hvorved Kommissionen afviste de oprindelige ansoegninger af 18. september 1989 i klagesagerne R/225/89-R/249/89 . Da naervaerende sag er anlagt den 30. april 1991, og de forudgaaende klager blev indgivet i tiden fra den 31. oktober til den 6. november 1990, boer den afvises.

20 Sagsoegerne har heroverfor anfoert, at de klart har soegsmaalsinteresse, da sagsoegte ansaa deres foerste soegsmaal for at vaere indgivet for tidligt, idet det angik en forberedende akt, og at de har interesse i paa ny at fremsaette deres argumenter, naar disse akter, der haevdes at vaere forberedende, er erstattet af egentlige afgoerelser. For saa vidt angaar litispendensindsigelsen har sagsoegerne anfoert, at denne indsigelse ikke kan paaberaabes, medmindre der allerede foreligger en retsafgoerelse, selv om denne traeffes paa samme tidspunkt som afgoerelsen af litispendensspoergsmaalet i den anden sag.

21 Under hensyn til, at sagsoegerne end ikke har indgivet replik i sag T-17/90, har de endvidere gjort gaeldende, at Retten, som ikke er fuldstaendig bekendt med deres argumentation i sagen, derfor ikke allerede nu er i stand til at traeffe afgoerelse. Sagsoegerne har yderligere rejst spoergsmaal om, hvorvidt sagsoegtes bemaerkninger ikke snarere burde foere til, at sagerne forenes paa grund af deres indbyrdes sammenhaeng.

22 Subsidiaert har sagsoegerne gjort gaeldende, at de ikke kan udforme kravene i en klage i samme form som paastandene under en retssag. Ifoelge sagsoegerne kan de ikke handle paa anden maade over for ansaettelsesmyndigheden end ved at kraeve, at denne yder dem genopretning af deres forhold, specielt ved at tilbagekalde den omtvistede retsakt, men de kan ikke kraeve erstatning, da dette spoergsmaal ikke henhoerer under ansaettelsesmyndighedens kompetence.

Sagsoegernes anbringender vedroerende sagens realitet

23 Til stoette for deres erstatningskrav har sagsoegerne gjort gaeldende, at deres karriereforloeb vil vaere forsinket betydeligt, i givet fald med 8 aar eller derover, i forhold til de kolleger, der allerede ved den foerste gennemgang af ansoegningerne fik adgang til at deltage i proeverne i forbindelse med den paagaeldende udvaelgelsesproeve.

24 For saa vidt angaar den oekonomiske skade har sagsoegerne nedlagt paastand om betaling af 200 000 BFR som erstatning for, at de ikke er overgaaet til kategori B og ikke har kunnet opnaa forfremmelse i denne kategori. For saa vidt angaar den ikke-oekonomiske skade har de nedlagt paastand om betaling af 100 000 BFR som godtgoerelse for, at de siden 1982 har maattet vente paa, at deres sag blev behandlet, og at de foerst opnaaede den fornyede gennemgang i 1991 efter at have vaeret igennem fire retssager.

Retlig vurdering

25 Det bemaerkes, at saafremt det er aabenbart, at en ved Retten anlagt sag maa afvises, kan Retten i henhold til procesreglementets artikel 111 uden at fortsaette sagens behandling traeffe afgoerelse ved begrundet kendelse. Retten finder, at den foreliggende sag er tilstraekkelig belyst ved sagens akter og traeffer afgoerelse om, at det er ufornoedent at fortsaette sagens behandling.

26 For saa vidt angaar sagsoegtes principale paastand om afvisning som foelge af, hvad sagsoegte kvalificerer som "litispendens", bemaerkes, at retsforhandlingerne i den sag, der er registreret paa Rettens Justitskontor under nr. T-17/90 mellem de samme parter, ikke er afsluttet, hvorfor Retten paa den foreliggende sags nuvaerende stadium finder det ufornoedent at tage stilling til afvisningspaastanden.

27 Herefter skal det undersoeges, om den subsidiaere indsigelse, Kommissionen har fremfoert, kan tages til foelge.

28 I denne forbindelse bemaerkes, at den forudgaaende administrative procedure i medfoer af vedtaegtens artikel 90 i princippet falder i to led. Som det fremgaar af artikel 90, stk. 1, kan enhver person, der er omfattet af vedtaegten, forelaegge en ansoegning for ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning for sit vedkommende. Saafremt ansoegningen ikke imoedekommes, eller der ikke traeffes en beslutning, kan den paagaeldende indbringe en klage for ansaettelsesmyndigheden over dennes udtrykkelige eller stiltiende beslutning paa de betingelser, der er anfoert i vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Det bemaerkes endvidere, at klageproceduren har til formaal at give ansaettelsesmyndigheden lejlighed til paa ny at overveje sin afgoerelse paa baggrund af eventuelle indvendinger fra tjenestemandens side (jf. Domstolens dom af 21.10.1980, sag 101/79, Vecchioli mod Kommissionen, Sml. s. 3069, praemis 31), samt at den administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90 har til formaal at muliggoere og fremme en mindelig bilaeggelse af tvister mellem tjenestemanden og administrationen (jf. Domstolens dom af 23.10.1986, sag 142/85, Schwiering mod Revisionsretten, Sml. s. 3177, praemis 11).

29 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt et erstatningskrav kan tages under realitetspaakendelse, fremgaar det af Rettens gennemgang af Domstolens praksis (jf. Rettens dom af 24.1.1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, praemis 38, og af 25.9.1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731, praemis 49), at kun i tilfaelde, hvor der er en direkte forbindelse mellem et annullationssoegsmaal og en erstatningspaastand, kan erstatningspaastanden admitteres som accessorisk til annullationssoegsmaalet, uden at den paagaeldende forud herfor har forelagt en ansoegning for ansaettelsesmyndigheden om erstatning for den paastaaede skade, og uden at der er indgivet en klage over ansaettelsesmyndighedens stiltiende eller udtrykkelige afvisning af ansoegningen.

30 Naar sagen derimod som i dette tilfaelde udelukkende angaar erstatning eller godtgoerelse for oekonomisk og ikke-oekonomisk skade, som haevdes at vaere en foelge af, at sagsoegerne foerst med 8 aars forsinkelse og efter en raekke retssager har faaet adgang til proeverne i forbindelse med en udvaelgelsesproeve, og den ikke stoettes paa en retsakt, som kraeves annulleret, men paa en raekke fejl og undladelser fra administrationens side, maa det kraeves, at den forudgaaende administrative procedure er indledt med en ansoegning fra de paagaeldende til ansaettelsesmyndigheden om erstatning eller godtgoerelse for skaden.

31 Paa baggrund heraf bemaerkes, at der hverken forud for det paa sagsoegernes vegne fremsendte notat af 18. september 1989 eller de klager, sagsoegerne indgav i tiden fra den 31. oktober 1990 til den 6. november 1990, eller rettidigt herefter er rettet andre henvendelser til administrationen, der opfylder kravene i vedtaegtens artikel 90.

32 Heraf foelger, at selv om man maatte fortolke klagerne som ansoegninger i vedtaegtens forstand, staar det fast, at den administrative procedure ikke har omfattet to led i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90 og 91. Heraf foelger klart, at sagen ikke er anlagt forskriftsmaessigt i henhold til vedtaegten, og at det saaledes er aabenbart, at den boer afvises.

33 Det foelger heraf, at sagen boer afvises, uden at det i det foreliggende tilfaelde er fornoedent at tage stilling til sagsoegernes paastand om, at sagerne T-17/90, T-28/91 og T-29/91 forenes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

34 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagens afvises.

2) Hver part baerer sine omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg, den 6. februar 1992.