ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort samt artikel 18 TEUF, 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, i henhold til hvilken denne medlemsstat kan afslå at anerkende en i en anden medlemsstat udstedt attest, hvorved det attesteres, at indehaveren har en førerret, når denne attest ikke opfylder kravene i den i dette direktiv fastsatte kørekortmodel, selv i det tilfælde, hvor indehaveren af den pågældende attest opfylder de ved direktivet pålagte betingelser for at få udstedt et kørekort.

Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2006/126 samt artikel 21 TEUF, 45 TEUF, 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat pålægger en sanktion over for en person, der, skønt vedkommende opfylder de i dette direktiv fastsatte betingelser for at få udstedt et kørekort, fører et motorkøretøj på medlemsstatens område uden at være i besiddelse af et kørekort, der opfylder kravene i den i nævnte direktiv fastsatte kørekortmodel, og som, indtil en anden medlemsstat har udstedt et sådant kørekort, udelukkende kan bevise sin førerret, som er erhvervet i denne anden medlemsstat, med en af nævnte anden medlemsstat udstedt midlertidig attest, på betingelse af, at denne sanktion ikke står i misforhold til de omhandlede gerningers grovhed. Det tilkommer i denne forbindelse den forelæggende ret som led i dens bedømmelse af grovheden af den overtrædelse, som den pågældende har begået, og af strengheden af den sanktion, som vedkommende er blevet pålagt, som en eventuelt formildende omstændighed at tage hensyn til det forhold, at den pågældende har opnået førerret i en anden medlemsstat, der attesteres af den foreliggende CEPC-attest, som efter anmodning fra den pågældende i princippet vil blive ombyttet før dens udløbsdato til et kørekort, der opfylder kravene i den i direktiv 2006/126 fastsatte kørekortmodel. Retten skal tillige i sammenhæng med denne bedømmelse undersøge, hvilken reel risiko den pågældende vil udgøre for færdselssikkerheden på dens område.

(jf. præmis 79 og domskonkl. 2)
De betingelser, som en foranstaltning skal opfylde for at være omfattet af begrebet »støtte« som omhandlet i artikel 107 TEUF, er ikke opfyldt, hvis den begunstigede virksomhed kunne opnå den samme fordel som den, der er blevet stillet til rådighed for den ved hjælp af statens midler, på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår. Denne vurdering sker, når en offentlig kreditor yder betalingslettelser for en virksomheds skyldige gæld, i princippet under anvendelse af kriteriet om den private kreditor.

Kriteriet om den private kreditor udgør derfor ikke en undtagelse, som kun finder anvendelse efter anmodning fra en medlemsstat, når de elementer, som udgør en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, foreligger. Dette kriterium er således, når det finder anvendelse, blandt de elementer, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til for at fastslå, om der foreligger en sådan støtte. Heraf følger, at der intet er til hinder for, at modtageren af støtten kan påberåbe sig, at dette kriterium finder anvendelse, og hvis modtageren påberåber sig dette kriterium, påhviler det Kommissionen at undersøge, om det finder anvendelse, og i givet fald, at anvende det. I denne forbindelse er Kommissionen forpligtet til at anmode den pågældende medlemsstat om at give den alle relevante oplysninger, som sætter den i stand til at undersøge, om betingelserne for anvendelighed og anvendelse af dette kriterium er opfyldt.

Der skal med henblik på at afgøre, om kriteriet om den private erhvervsdrivende skal finde anvendelse, tages udgangspunkt i den økonomiske karakter af medlemsstatens handling. I denne sammenhæng er formålet med kriteriet om den private kreditor at undersøge, om den modtagende virksomhed havde kunnet opnå den samme fordel som den, der er blevet stillet til rådighed for den ved hjælp af statens midler, på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår. Det følger heraf, at den undersøgelse, som Kommissionen i givet fald skal foretage, ikke kan begrænses til alene at omfatte de muligheder, som den kompetente offentlige myndighed reelt har taget i betragtning, men nødvendigvis må omfatte samtlige muligheder, som en privat kreditor med rimelighed kunne forudse i en sådan situation.

(jf. præmis 21-24 og 26-29)
Ligebehandlingsprincippet indebærer, at tilbudsgiverne gives lige chancer i forbindelse med udformningen af deres tilbud, og det indebærer således, at de samme betingelser må gælde for alle tilbudsgivere. For så vidt angår en forskellig behandling af buddene, som er forbundet med identifikationen af det ene som unormalt lavt, fastsætter artikel 139, stk. 1, i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget den ordregivende myndigheds forpligtelse til, for det første, at udpege de bud, der giver anledning til mistanke, for det andet, at give de berørte tilbudsgivere mulighed for at bevise holdbarheden af deres bud ved, at myndigheden anmoder dem om de nærmere oplysninger, den anser for relevante, for det tredje, at vurdere relevansen af de nærmere oplysninger, den modtager fra de pågældende, og, for det fjerde, at træffe en beslutning om, hvorvidt den vil medtage disse bud eller forkaste dem. Det er kun såfremt pålideligheden af et bud på forhånd kan drages i tvivl, at de forpligtelser, der følger af nævnte bestemmelse, gælder for den ordregivende myndighed, herunder i nærværende sag forpligtelsen til ved hjælp af de økonomiske referenceparametre at foretage en detaljeret kontrol af, om de foreslåede priser er seriøse.

For så vidt som bedømmelsesudvalget umiddelbart identificerer en tilbudsgivers bud som unormalt lavt og finder, at en anden tilbudsgivers bud ikke på forhånd indeholder noget unormalt, kan bedømmelsesudvalget uden at tilsidesætte princippet om ligebehandling af tilbudsgiverne indlede den i artikel 139, stk. 1, i forordning nr. 2342/2002 fastsatte kontradiktoriske procedure i forhold til den førstnævnte tilbudsgiver og ved hjælp af de økonomiske referenceparametre foretage en detaljeret kontrol af dennes priser uden at anvende den samme behandling på den sidstnævnte tilbudsgiver. Denne konklusion ændres ikke af argumentet om, at prisen på et bud ikke i sig selv medfører, at det kan fastslås, at dette bud er unormalt lavt. I mangel af en definition af begrebet »unormalt lavt bud« eller af regler i artikel 139, stk. 1, og artikel 146, stk. 4, i forordning nr. 2342/2002, der gør det muligt at identificere et sådant bud, tilkommer det nemlig den ordregivende myndighed at fastlægge en metode til at identificere unormalt lave bud, forudsat at denne metode er objektiv og ikke-diskriminerende. I denne henseende er der ikke noget, der forhindrer den ordregivende myndighed i at sammenligne buddene med det foreløbige budget i udbudsbetingelserne og i at identificere det ene af dem som umiddelbart unormalt lavt, når størrelsen af dette bud er væsentligt lavere end det nævnte foreløbige budget.

(jf. præmis 47, 49-55 og 57)
Som generaladvokaten har anført i punkt 47 i forslaget til afgørelse, må artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, for så vidt som forordningen ikke kræver, at medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om minimumsydelser, og at alle nationale lovgivninger således ikke nødvendigvis indeholder denne form for ydelser, ikke fastsætte specifikke og detaljerede regler for beregningen af en sådan ydelse.

Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1606/98 af 29. juni 1998, skal fortolkes således, at når en medlemsstats kompetente institution beregner en minimumsydelse såsom den i hovedsagen omhandlede garantipension, skal den hverken anvende samme forordnings artikel 46, stk. 2, eller artikel 47, stk. 1, litra d). En sådan ydelse skal beregnes efter bestemmelserne i artikel 50 i den nævnte forordning nr. 1408/71 sammenholdt med den nationale lovgivning, dog uden anvendelse af nationale bestemmelser om pro rata-beregningen som de i hovedsagen omhandlede.

Forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1606/98, og nærmere bestemt den nævnte forordnings artikel 50, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der bestemmer, at den kompetente institution i forbindelse med beregningen af en minimumsydelse såsom den i hovedsagen omhandlede garantipension skal tage hensyn til samtlige de alderspensioner, som den pågældende rent faktisk oppebærer i én eller flere andre medlemsstater.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at artikel 50 har de tilfælde for øje, hvor arbejdstagerens beskæftigelsesperioder i de stater, hvis lovgivning den pågældende har været undergivet, har været forholdsvis korte, således at de samlede ydelser, som disse stater skal betale, ikke muliggør en rimelig levestandard (dom af 30.11.1977, Torri,64/77, EU:C:1977:197, præmis 5, og af 17.12.1981, Browning,22/81, EU:C:1981:316, præmis 12).

Ovennævnte artikel 50 bestemmer – for at afhjælpe denne situation – at når bopælslandets lovgivning fastsætter en minimumsydelse, skal den ydelse, som denne stat skal betale, forøges med et tillæg, der svarer til forskellen mellem summen af de ydelser, som skal betales af de forskellige stater, hvis lovgivninger arbejdstageren har været undergivet, og denne minimumsydelse (dom af 30.11.1977, Torri,64/77, EU:C:1977:197, præmis 6).

Som generaladvokaten har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, følger det heraf, at artikel 50 i forordning nr. 1408/71 i forbindelse med beregningen af retten til en minimumsydelse, såsom den i hovedsagen omhandlede garantipension, specifikt fastsætter, at der skal tages hensyn til det faktiske beløb for de alderspensioner, som den pågældende oppebærer i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 57-60 og domskonkl. 2)
Sag C-227/16

Jan Theodorus Arts

mod

Veevoederbedrijf Alpuro BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden)

»Præjudiciel forelæggelse – landbrug – fælles landbrugspolitik – forordning (EF) nr. 73/2009 – enkeltbetalingsordning – kalveopdrætter, der har indgået en integrationskontrakt – et aftalevilkår, hvorefter engangsbetalingen tilflyder integrationsvirksomheden – lovlighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 9. november 2017

Landbrug – fælles landbrugspolitik – ordninger for direkte støtte – fælles regler – enkeltbetalingsordning – kalveopdrætter, der har indgået en integrationskontrakt – et aftalevilkår, hvorefter støtten udbetales til integrationsvirksomheden – lovlighed

(Rådets forordning nr. 73/2009)

Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006 og (EF) nr. 378/2007 samt om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for et aftalevilkår, hvorefter størrelsen af den støtte, som en kalveopdrætter kan gøre krav på i henhold til enkeltbetalingsordningen, tilflyder en integrationsvirksomhed, såfremt overførslen af denne støtte indgår i et arrangement med gensidige rettigheder og forpligtelser, som er aftalt mellem parterne i integrationsaftalen.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse på et søgsmål om erstatningsansvar uden for kontraktforhold anlagt mod medlemmerne af et kreditorudvalg på grund af deres adfærd under en afstemning om en genopretningsplan i forbindelse med en insolvensbehandling, og at et sådant søgsmål derfor er udelukket fra denne forordnings materielle anvendelsesområde.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Sag C-243/16

Antonio Miravitlles Ciurana m.fl.

mod

Contimark SA og Jordi Socias Gispert

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona)

»Præjudiciel forelæggelse – selskabsret – direktiv 2009/101/EF – artikel 2 og 6-8 – direktiv 2012/30/EU – artikel 19 og 36 – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 20, 21 og 51 – inddrivelse af fordringer, der følger af en ansættelseskontrakt – ret til ved samme retsinstans at anlægge sag mod selskabet og dets direktør som værende ansvarlig og solidarisk hæftende for selskabets gæld«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 14. december 2017

Etableringsfrihed – selskabsret – direktiv 2009/101 og 2012/30 – samordning af de garantier, der i medlemsstaterne kræves af de i artikel 54, stk. 2, TEUF nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser – inddrivelse af fordringer, der følger af en ansættelseskontrakt – ret til ved samme retsinstans at anlægge sag mod selskabet og dets direktør som værende ansvarlig og solidarisk hæftende for selskabets gæld – foreligger ikke

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/101, art. 2, 6, 7 og 8, og 2012/30, art. 19 og 36)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/101/EF af 16. december 2009 om samordning af de garantier, som kræves i medlemsstaterne af de i artikel 48, stk. 2, [EF] nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser, med det formål at gøre disse garantier lige byrdefulde, og navnlig dets artikel 2 og 6-8, samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/30/EU af 25. oktober 2012 om samordning af de garantier, der kræves i medlemsstaterne af de i artikel 54, stk. 2, [TEUF] nævnte selskaber til beskyttelse af såvel selskabsdeltagernes som tredjemands interesser for så vidt angår stiftelsen af aktieselskabet samt bevarelse af og ændringer i dets kapital, med det formål at gøre disse garantier lige byrdefulde, og navnlig dets artikel 19 og 36, skal fortolkes således, at arbejdstagere, som er kreditorer i et aktieselskab som følge af ophævelsen af deres ansættelseskontrakt, ikke på grundlag af disse bestemmelser har ret til ved samme arbejdsret som den, der har kompetence til at påkende søgsmålet om anerkendelse af deres lønkrav, at anlægge et erstatningssøgsmål mod selskabets direktør for at have undladt at indkalde til selskabets generalforsamling til trods for, at selskabet havde lidt betydelige tab, med henblik på, at denne direktør pålægges solidarisk hæftelse for nævnte lønkrav.

Spørgsmålet om, hvorvidt og på hvilke materielle og processuelle betingelser et aktieselskabs kreditorer eventuelt kan gøre et ansvar gældende over for direktøren for at opnå erstatning for deres tab, når generalforsamlingen ikke er blevet indkaldt i tilfælde af betydelige tab på den tegnede kapital, er følgelig reguleret i de nationale lovgivninger.

(jf. præmis 33 og 35 samt domskonkl.)
4.

Traktatbrudssøgsmål–manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge den ulovlige støtte–forsvarsanbringender–absolut umulighed for gennemførelsen–bedømmelseskriterier–gennemførelsesvanskeligheder–medlemsstatens forpligtelse til at træffe reelle foranstaltninger i forhold til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative løsninger, der gør det umuligt at overvinde sådanne vanskeligheder (Art. 108, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 28, 29 og 40)
Sag C-462/16

Finanzamt Bingen-Alzey

mod

Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 90, stk. 1 – prisnedsættelse på betingelser fastsat af medlemsstaterne – nedsættelse af afgiftsgrundlaget – principper fastlagt i dom af 24. oktober 1996, Elida Gibbs (C-317/94, EU:C:1996:400) – rabatter ydet til private sygekasser«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 20. december 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag – artikel 90, stk. 1, i direktiv 2006/112 – nedsættelse i tilfælde af annullation, afbestilling, ophævelse eller afslag i prisen – levering af lægemidler via grossister – rabat ydet til privat sygeforsikringsselskab af medicinalvirksomhed – manglende kontraktforhold mellem medicinalvirksomhed og den forsikrede – anvendelse af principper fastlagt af Domstolen i Elida Gibbs-dommen og af det almindelige princip om ligebehandling – nedsættelse af afgiftsgrundlaget til fordel for medicinalvirksomhed

(Rådets direktiv 2006/112, art. 90, stk. 1)

I lyset af de principper, som Domstolen har fastlagt i dom af 24. oktober 1996, Elida Gibbs (C-317/94, EU:C:1996:400, præmis 28 og 31), om fastsættelsen af merværdiafgiftsgrundlaget, og henset til EU-rettens ligebehandlingsprincip, skal artikel 90, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at den rabat, som en medicinalvirksomhed i medfør af en national lov yder et privat sygeforsikringsselskab, i henhold til denne bestemmelse medfører en nedsættelse af afgiftsgrundlaget til fordel for denne medicinalvirksomhed, når leveringen af farmaceutiske produkter finder sted gennem grossister til apoteker, som foretager udleveringer til personer dækket af en privat sygeforsikring, der godtgør sine forsikrede udgiften til køb af farmaceutiske produkter.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Artikel 4, stk. 2, i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 198, nr. 10, i indkomstskatteloven af 1992, som samordnet ved kongelig anordning af 10. april 1992 og stadfæstet ved lov af 12. juni 1992, hvorefter renter, som et moderselskab har betalt for et lån, ikke kan fradrages i dette moderselskabs skattepligtige overskud op til et beløb, der svarer til størrelsen af det udbytte, som allerede er skattefradragsberettiget, og som modtages fra kapitalandele, som det nævnte moderselskab har ejet i datterselskaberne i en periode på mindre end et år, selv om disse renter ikke er forbundet med finansieringen af disse kapitalandele.

Den mulighed, som denne bestemmelse giver medlemsstaterne, tilsigter at hindre, at moderselskabet nyder en dobbelt skattefordel, som dels følger af skattefritaget udbytte i henhold til artikel 4, stk. 1, første led, i direktiv 90/435, dels af en skattenedsættelse, som opnås ved at gøre brug af fradraget for udgifter i forbindelse med kapitaltab på kapitalandele, der er et resultat af udlodningen af nævnte udbytte (jf. i denne retning dom af 22.12.2008, Les Vergers du Vieux Tauves,C-48/07, EU:C:2008:758, præmis 42). På denne baggrund skal artikel 4, stk. 2, i direktiv 90/435 nødvendigvis fortolkes således, at den alene tillader medlemsstaterne at hindre, at et moderselskab nyder den i ovenstående præmis omhandlede dobbelte skattefordel. Hvis medlemsstaterne fik mulighed for at nægte moderselskaber fradrag for renter, der ikke er knyttet til erhvervelsen af kapitalandele, der skaber udlodning af det nævnte fritagne udbytte, ville det således gå åbenbart ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.

(jf. præmis 54, 55 og 57 samt domskonkl. 1)
Artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som i henhold til en del af medlemsstatens domstoles fortolkning ikke fastsætter, at kravene til beskyttelse mod udvisning af en fastboende tredjelandsstatsborger skal anvendes med hensyn til enhver administrativ afgørelse om udvisning uanset foranstaltningens karakter eller retlige form.

Det bemærkes, at ifølge Domstolens faste praksis har direktiv 2003/109 som sit hovedformål at integrere tredjelandsstatsborgere, der er fastboende i medlemsstaterne (dom af 26.4.2012, Kommissionen mod Nederlandene, C-508/10, EU:C:2012:243, præmis 66, og af 2.9.2015, CGIL og INCA, C-309/14, EU:C:2015:523, præmis 21).

I øvrigt følger det af dette direktivs artikel 12, stk. 3, at før der træffes afgørelse om udvisning af en fastboende tredjelandsstatsborger, skal medlemsstaterne tage hensyn til varigheden af opholdet på medlemsstatens område, den pågældendes alder, konsekvenserne for den pågældende og dennes familiemedlemmer og tilknytningen til opholdslandet eller manglende tilknytning til oprindelseslandet. Det er således uden betydning, om en sådan foranstaltning blev truffet som administrativ sanktion eller som konsekvens af en straffedom.

Endvidere har Domstolen i sin dom af 8. december 2011, Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809, præmis 82 og 83), allerede fremhævet, at sådanne foranstaltninger ikke automatisk kan træffes efter en straffedom, men kræver en konkret vurdering i det enkelte tilfælde, som bl.a. skal omfatte de forhold, der er nævnt i artiklens stk. 3. Følgelig kan en afgørelse om udvisning ikke vedtages mod en fastboende tredjelandsstatsborgere med den ene begrundelse, at denne er blevet idømt en frihedsstraf på mere end et år.

(jf. præmis 23 og 26-29 samt domskonkl.)
Artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 75/363/EØF af 16. juni 1975 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som læge, som ændret ved Rådets direktiv 82/76/EØF af 26. januar 1982, og artikel 24, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken udbetaling af det nationale stipendium til finansiering af en uddannelse, der udbydes i en anden medlemsstat, og som fører til erhvervelsen af et kvalifikationsbevis for speciallæger, er underlagt den betingelse, at den læge, som modtager stipendiet, praktiserer i den førstnævnte medlemsstat i fem år inden for en periode på ti år, efter speciallægeuddannelsen er fuldført, og, hvis denne betingelse ikke er opfyldt, tilbagebetaler op til 70% af det oppebårne stipendium med tillæg af renter.

(jf. præmis 31 samt domskonkl. 1)
Artikel 8, stk. 4, og artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) skal fortolkes således, at når en udbyder, der anses for at have en stærk markedsposition på et bestemt marked, af de nationale tilsynsmyndigheder pålægges forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser for at fremme effektiviteten og skabe holdbar konkurrence, har myndighederne beføjelse til at fastsætte prisen for de tjenesteydelser, der er omfattet af denne forpligtelse, på et niveau, der er lavere end de omkostninger, som udbyderen har afholdt i forbindelse med tjenesteydelserne, såfremt disse omkostninger er større end en effektiv udbyders omkostninger, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Det følger heraf, at de nationale tilsynsmyndigheder efter at have foretaget en kontrol af, om den berørte udbyder har overholdt sin forpligtelse vedrørende omkostningsbaserede priser, og besluttet, at det er nødvendigt at kræve en tilpasning af disse priser, kan pålægge denne udbyder at fastsætte priserne på et niveau, der er lavere end udbyderens omkostninger, såfremt disse omkostninger overstiger en effektiv udbyders omkostninger, hvorved disse sidstnævnte skal omfatte en rimelig forrentning af den relevante investerede kapital.

(jf. præmis 39 og 40 samt domskonkl. 1)