FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JÁN MAZÁK

fremsat den 27. november 2007 ( 1 )

Sag C-390/06

Nuova Agricast Srl

mod

Ministero delle Attività Produttive

»Statsstøtte — støtteordning godkendt for en bestemt periode — anmeldelse af en ændret støtteordning for en ny periode — overgangsforanstaltninger mellem de successive ordninger — beslutning fra Kommissionen om ikke at modsætte sig dem — oplysninger, der var til rådighed for Kommissionen — gyldigheden af Kommissionens beslutning — ligebehandling — begrundelse«

1. Den foreliggende anmodning om en præjudiciel afgørelse omhandler gyldigheden af Kommissionens beslutning SG(2000)D/105754 af 12. juli 2000, hvorved en ordning i form af støtte til investeringer i ugunstigt stillede områder i Italien blev erklæret for forenelig med traktaten ( 2 ) (herefter »den anfægtede beslutning«).

2. Anmodningen blev indgivet i forbindelse med et erstatningssøgsmål anlagt af den italienske virksomhed Nuova Agricast mod den italienske stat. Nuova Agricast gør nærmere bestemt gældende, at virksomheden har lidt tab som følge af, at den ikke kan modtage støtte efter en statsstøtteordning, der er godkendt af Kommissionen i den anfægtede beslutning, og virksomheden ønsker afklaret, i hvilket omfang de italienske myndigheder kan holdes ansvarlig herfor.

I — Relevante nationale bestemmelser

A — Den tidligere støtteordning

3. Ved lov nr. 488 af 19. december 1992 ( 3 ) (herefter »lov nr. 488/92«) indførte den italienske lovgiver økonomiske foranstaltninger med henblik på at gøre virksomheder interesserede i at udvikle visse erhvervsaktiviteter i landets ugunstigt stillede områder.

4. Ved beslutning af 21. maj 1997 ( 4 ) (herefter »1997-beslutningen«), besluttede Kommissionen med virkning til den 31. december 1999 ikke at gøre indsigelser mod statsstøtteordningen ( 5 ) baseret på lov nr. 488/92 og forskellige bestemmelser, der gennemførte denne lov.

5. Støtteordningen, der blev godkendt ved 1997-beslutningen (»den tidligere ordning«), indeholdt følgende hovedelementer: a) De finansielle ressourcer for hvert år skulle opdeles i to lige store dele og tildeles ved to ansøgningsrunder. På grundlag af de finansielle midler, der stod til rådighed i det budgetår, som ressourcerne vedrørte, kunne de nævnte retningslinjer for fordeling af midlerne ændres ved ministerielt dekret, især således at midlerne uddeles inden for en enkelt runde. b) Ansøgningerne indgivet i forbindelse med en ansøgningsrunde blev undersøgt af kompetente kreditinstitutter, der tildelte pointtal beregnet ud fra lovhjemlede kriterier (på italiensk »indicatori«, herefter »indikatorer«). c) Det kompetente ministerium opstillede herefter en regional prioriteret rækkefølge af ansøgningerne på baggrund af pointtallene opnået ved denne undersøgelse og vedtog et dekret om uddeling af støtten til ansøgerne i faldende rækkefølge fra den første, indtil midlerne for hver liste var opbrugt. d) Der kunne gives støtte til udgifter, som blev afholdt fra og med dagen efter den dato, der var sidste frist for indlevering af ansøgning, som ligger forud for den dato, ansøgningen angår ( 6 ). e) Virksomheder, hvis ansøgninger var indplaceret på en regional prioriteret liste, men som ikke kunne opnå tildeling af støttemidler, da der var færre finansielle midler til rådighed end det støttebeløb, der samlet var søgt om, kunne enten genfremsætte det samme projekt nok en gang ved den næstkommende relevante ansøgningsrunde uden at ændre kriterierne for evalueringen af projektet (såkaldt »automatisk indplacering«), eller vælge ikke at deltage i den »automatiske indplacering« og genfremsætte det samme projekt, men med ændring af nogle af evalueringskriterierne med henblik på at gøre ansøgningen mere konkurrencedygtig, idet projektet indplaceres på den regionale prioriterede liste i den næste »relevante ansøgningsrunde« ( 7 ) (såkaldt »omformulering« af ansøgningen). I begge tilfælde kunne betingelserne, der var fastsat for de oprindelige ansøgninger, fastholdes med henblik på anerkendelse af udgifterne som støtteberettigede, hvilket indebar, at støtten også kunne gives til de udgifter, der allerede var blevet afholdt, efter indsendelsen af den første ansøgning.

B — Den nye støtteordning

6. Den 18. november 1999 underrettede de italienske myndigheder Kommissionen ( 8 ) om en statsstøtteordning vedtaget af de italienske myndigheder i henhold til lov nr. 488 af 19. december 1992. Ordningen var i realiteten en modificeret forlængelse af den tidligere ordning med virkning fra den 1. januar 2000.

7. Efter at de italienske myndigheder havde ændret ordningen, vedtog Kommissionen den 12. juli 2000 den anfægtede beslutning, hvorved Kommissionen anførte, at den ikke havde til hensigt at gøre indsigelser mod den anmeldte ordning med virkning til den 31. december 2006.

8. Den anfægtede beslutning indeholder en overgangsregel, der er affattet som følger: »Kun i forbindelse med den første anvendelse af de omhandlede regler, dvs. ved den første ansøgningsrunde, som finder sted på grundlag af disse regler — hvor ansøgningerne om støtte under alle omstændigheder skal indsendes inden påbegyndelsen af investeringsprojektets gennemførelse — kan undtagelsesvis deltage ansøgninger, der er blevet indsendt i forbindelse med den seneste indkaldelse af ansøgninger på baggrund af de foregående regler, der er godkendt af Kommissionen frem til den 31. december 1999, og som er blevet godkendt til støtte, men ikke har modtaget støtte, fordi de midler, der var afsat for denne ansøgningsrunde, ikke var tilstrækkelige.«

9. Den anfægtede beslutning blev i Italien efterfulgt af vedtagelsen af dekret af 14. juli 2000 ( 9 ) fra Ministero dell’Industria, Commercio e d’Artigianato (ministeriet for industri, handel og håndværk) (herefter »MICA«) og cirkulære r. 900315 af 14. juli 2000 ( 10 ), der fastlagde gennemførelsesbestemmelserne for støtteordningen, der blev godkendt ved den anfægtede beslutning (»den nye støtteordning«).

10. Det følger af disse nationale regler, at støtten kunne tildeles på grundlag af »de støtteberettigede udgifter inden for rammerne af programmerne vedrørende den seneste relevante ansøgningsrunde, som er blevet bedømt med positivt resultat, men som ikke har modtaget støtte på grund af utilstrækkelige finansielle ressourcer«.

II — Sagens baggrund

11. Nuova Agricast indgav i henhold til den tidligere støtteordning en ansøgning om statsstøtte i forbindelse med den tredje relevante ansøgningsrunde, der vedrørte første halvår 1998. Virksomhedens ansøgning blev indplaceret på den regionale prioriterede liste for Puglia, godkendt ved MICA’s dekret af 14. august 1998.

12. På grund af sin placering på den regionale prioriterede liste og utilstrækkelige midler modtog virksomheden ikke den støtte, den havde ansøgt om.

13. Der blev derefter offentliggjort en fjerde ansøgningsrunde for andet halvår 1998. Nuova Agricast valgte ikke at lade sig indplacere med den samme ansøgning i forbindelse med denne ansøgningsrunde, men derimod at afvente den næste relevante ansøgningsrunde med henblik på at indgive ansøgningen i en omformuleret form.

14. En sådan ansøgningsrunde blev ikke offentliggjort før den 31. december 1999, den dato, hvor Kommissionens godkendelse af den tidligere støtteordning udløb. Den næste relevante ansøgningsrunde, som Nuova Agricast endelig kunne indgive sin omformulerede ansøgning i forbindelse med, blev først offentliggjort den 14. juli 2000, hvor den nye støtteordning allerede var trådt i kraft.

15. Den nye støtteordning, godkendt ved den anfægtede beslutning, fastholdt ikke betingelserne for fastlæggelse af, hvilke udgifter der var støtteberettigede, der fandt anvendelse ved Nuova Agricasts oprindelige ansøgning. Firmaets omformulerede ansøgning blev afslået og dermed ikke optaget på den relevante regionale prioriterede liste.

III — Den nationale procedure og det præjudicielle spørgsmål

16. Nuova Agricast anlagde erstatningssøgsmål ved Tribunale ordinario di Roma (Italien) mod det kompetente ministerium (Ministero delle Attività Produttive, der har overtaget MICA’s beføjelser) for tab, som virksomheden angiveligt havde lidt som følge af den manglende udbetaling af den ansøgte statsstøtte.

17. Nuova Agricast anførte herved, at de italienske myndigheder ved vedtagelsen af den nye støtteordning ikke i passende omfang havde beskyttet interesserne for virksomheder som Nuova Agricast, der havde givet afkald på deres ret til automatisk indplacering i den fjerde ansøgningsrunde med henblik på at fremlægge et i det væsentlige identisk projekt med visse ændringer til »evalueringskriterierne«, i forbindelse med den næste relevante ansøgningsrunde, men som ikke var i stand hertil, da den fjerde ansøgningsrunde var den sidste relevante ansøgningsrunde for den pågældende økonomiske sektor under den tidligere støtteordning.

18. Ifølge forelæggelseskendelsen forelå der tre typer virksomheder, efter at godkendelsen af den tidligere støtteordning var udløbet: (i) virksomheder som Nuova Agricast, hvis ansøgning var indplaceret på en af de regionale prioriterede lister i forbindelse med den tredje ansøgningsrunde, og som havde givet afkald på deres ret til automatisk genfremsættelse af deres ansøgning i forbindelse med den fjerde ansøgningsrunde med henblik på at genfremsætte en omformuleret ansøgning i forbindelse med den næste relevante ansøgningsrunde (»virksomheder i første kategori«), (ii) virksomheder, hvis oprindelige ansøgning var indgivet i forbindelse med den fjerde ansøgningsrunde, og hvis ansøgninger var blevet indplaceret på de regionale prioriterede lister vedrørende denne ansøgningsrunde, men som ikke havde modtaget den ansøgte støtte som følge af manglende midler. Disse virksomheder er omfattet af overgangsreglen i den anfægtede beslutning (»virksomheder i anden kategori«), og (iii) virksomheder, der endnu ikke havde indgivet en ansøgning, selv om gennemførelsen af deres investeringsprojekt allerede var påbegyndt (»virksomheder i tredje kategori«).

19. De italienske myndigheder undlod ifølge den nationale ret tilsyneladende at henlede Kommissionens opmærksomhed på den omstændighed, at virksomheder i første kategori havde opnået rettigheder i henhold til den tidligere støtteordning. Den nye støtteordning omfattede alene udgifter afholdt efter indgivelse af ansøgning om støtte. En midlertidig og særlig undtagelse fandt alene anvendelse for de ansøgninger, der var fremsat under den fjerde og sidste ansøgningsrunde under den tidligere støtteordning. Den forelæggende ret bemærker, at den anfægtede beslutning tilsidesatte virksomhederne i første kategoris berettigede forventninger ved at vedtage et sådant restriktivt anvendelsesområde for denne undtagelse.

20. Den forelæggende ret finder, at det for at bedømme de italienske myndigheders ansvar må afgøres, om der er årsagsforbindelse mellem den italienske stats påståede retsstridige adfærd og det tab, som Nuova Agricast angiveligt har lidt.

21. Den anfægtede beslutning påvirker ifølge den forelæggende ret denne årsagsforbindelse, idet den blev truffet mellem tidspunktet for den adfærd, som Nouva Agricast foreholder de italienske myndigheder, og Nouva Agricasts tab. Det er derfor den forelæggende rets opfattelse, at den må fastslå, hvilken indvirkning de italienske myndigheders adfærd havde på Kommissionens beslutning. På denne baggrund finder den forelæggende ret, at det er nødvendigt at afklare, om overgangsreglen i den anfægtede beslutning er ugyldig med den begrundelse, at bestemmelsen er i strid med fællesskabsrettens regler og principper.

22. Da virksomhederne i første og anden kategori befinder sig i en lignende retlig situation, men på grund af overgangsreglen behandles forskelligt for så vidt angår deres mulighed for at komme i betragtning til støtte i henhold til den nye støtteordning, ønsker den forelæggende først og fremmest oplyst, om overgangsreglen tilsidesætter ligebehandlingsprincippet.

23. For det andet rejser den forelæggende ret endvidere tvivl om overgangsreglens gyldighed, for så vidt som den ikke er i overensstemmelse med begrundelsesforpligtelsen vedrørende udelukkelsen af virksomheder i første kategori.

24. Tribunale ordinario di Roma besluttede derfor den 14. juni 2006 at udsætte sagen og at forelægge De Europæiske Fællesskabers Domstol følgende præjudicielle spørgsmål: »Er Kommissionens beslutning af 12. juli 2000, der blev meddelt den italienske regering ved skrivelse SG(2000)D/105754 af 2. august 2000, gyldig, for så vidt som der i denne beslutning er fastsat en overgangsregel, som i forbindelse med den første anvendelse af den her omhandlede ordning tillader, at der undtagelsesvis ses bort fra princippet om »støttens nødvendighed«, idet denne overgangsregel udelukkende gælder for ansøgninger, »der er indsendt i forbindelse med den seneste indkaldelse af ansøgninger på baggrund af de foregående regler, der er godkendt af Kommissionen frem til den 31. december 1999, og som er blevet godkendt til støtte, men ikke har modtaget støtte, fordi de midler, der var afsat for denne ansøgningsrunde, ikke var tilstrækkelige«, hvilket førte til, at de ansøgninger, der var blevet indgivet i forbindelse med tidligere runder — uberettiget — ikke blev færdigbehandlet, idet de på grund af manglende midler ikke var blevet efterkommet og senere automatisk skulle være indgået i den umiddelbart efterfølgende ansøgningsrunde eller skulle have været omformuleret i forbindelse med den førstkommende »relevante« ansøgningsrunde efter de nye regler — hvilket udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og forpligtelsen til at anføre en begrundelse, jf. artikel 253 EF?«

IV — Relaterede sager ved Fællesskabets domstole

25. Nuova Agricast har foruden søgsmålet i hovedsagen ved Tribunale ordinario di Roma anlagt to sager ved Retten i Førte Instans.

26. Nuova Agricast Srl m.fl anlagde den 15. marts 2004 et annullationssøgsmål ved Retten i Første Instans. Retten i Første Instans frifandt ved kendelse af 15. juni 2005, ikke trykt i Samling af Afgørelser, Kommissionen med henvisning til, at sagen ikke var anlagt rettidigt ( 11 ).

27. Nuova Agricast har endvidere anlagt et erstatningssøgsmål ved Retten i Første Instans sag ( 12 ). Nuova Agricast har nedlagt påstand om erstatning for tab, det har lidt som følge af vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Retssagen, der stadig verserer, omhandler i et vist omfang det samme tab, der er genstand for hovedsagen for den forelæggende ret.

V — Retsforhandlingerne ved Domstolen

28. Domstolen har modtaget indlæg fra Nuova Agricast, Kommissionen og den italienske regering. Der blev afholdt retsmøde den 11. september 2007.

VI — Parternes argumenter

A — Nuova Agricast

29. Nuova Agricast påpeger, at den forelæggende rets spørgsmål vedrørende den anfægtede beslutnings gyldighed med hensyn til princippet om ligestilling hviler på den forudsætning, at virksomheder i første kategori havde berettigede forventninger om, at deres omformulerede ansøgning ville blive opført på listen vedrørende næste relevante ansøgningsrunde, hvilket var den første ansøgningsrunde under den nye støtteordning.

30. Med henblik på at fastlægge denne forudsætnings holdbarhed finder virksomheden finder derfor, at Domstolen indledningsvis må tage stilling til, om den tidligere støtteordning, der blev godkendt ved 1997-beslutningen, skabte en af fællesskabsrettens regler beskyttet ret for virksomhederne i første kategori til at modtage støtte, selv efter udløbet af den periode, hvor støtten efter den tidligere støtteordning var godkendt. Nuova Agricast anfører herved, at Kommissionen ved at godkende den tidligere støtteordning anerkendte, at virksomheder i første kategori havde en retligt beskyttet ret til at omformulere deres ansøgning til næste relevante ansøgningsrunde, mens de for udgifter, der allerede var afholdt, samtidig fastholdt de betingelser for anerkendelse af udgifterne som støtteberettigede, der fandt anvendelse for den ansøgningsrunde, som de havde indgivet deres oprindelige ansøgning under. Denne ret ophævedes ikke uden videre, da godkendelsen af den tidligere ordning udløb.

31. For så vidt angår den mulige tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet er det Nuova Agricasts opfattelse, at virksomheder i første og anden kategori befandt sig i en lignende situation, idet de alle havde opnået ret til at deltage i den første relevante ansøgningsrunde under den nye støtteordning. De burde derfor på lige vilkår have profiteret af overgangsreglen i den anfægtede beslutning.

32. Nuova Agricast anfører med hensyn til Kommissionens begrundelsespligt efter artikel 253 EF, at det i den anfægtede beslutning ikke angives, hvorfor den retlige beskyttelse, som virksomhederne i første og anden kategori havde opnået under den tidligere støtteordning, blev ophævet. En bestemmelse, der medfører tab i et sådant omfang for et betydeligt antal virksomheder, kræver en specifik begrundelse.

B — Den italienske regering

33. Den italienske regering anfører for det første, at den anfægtede beslutning ikke tilsidesætter ligebehandlingsprincippet, fordi virksomheder i første og anden kategori ikke befinder sig i samme situation. De italienske forvaltningsretter har fastslået, at virksomheder i første kategori ikke kunne påberåbe sig berettigede forventninger med hensyn til muligheden for at ansøge om støtte i henhold til den nye støtteordning under betingelserne, der fandt anvendelse for ansøgningsrunderne i forbindelse med den tidligere støtteordning.

34. For det andet er den anfægtede beslutning tilstrækkeligt begrundet i betragtning af korrespondancen mellem Italien og Kommissionen under den foreløbige fase af undersøgelsen af den anmeldte støtteordning, hvori begrundelsen for indførelsen af overgangsreglen præciseres. Det fremgår i øvrigt af Domstolens faste praksis, at begrundelsen for en foranstaltning, der finder generel anvendelse i en lang række tilfælde, kan begrænses til at redegøre for de generelle forhold, der førte til dens vedtagelse, og de generelle mål, som forfølges.

C — Kommissionen

35. Kommissionen betvivler for det første, om det præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Den finder, at spørgsmålet om den anfægtede beslutnings gyldighed grundlæggende ikke har nogen sammenhæng med et erstatningssøgsmål mod den italienske stat, og at det på ingen måde er nødvendigt for at afgøre sagen ved den forelæggende ret.

36. Kommissionen anfører for så vidt angår realiteten for det første, at en kommissionsbeslutning om godkendelse af en støtteordning i en bestemt tidsperiode ikke kan give anledning til forventninger eller retligt beskyttede rettigheder af nogen art med hensyn til tildeling og modtagelse af støtte efter godkendelsen af ordningen er udløbet. Kommissionen er derfor ikke forpligtet til i forbindelse med undersøgelsen af en anmeldt ny ordning, der i realiteten er en fortsættelse af en tidligere godkendt støtteordning, at medtage en overgangsregel i sin godkendelse af den nye ordning, for at gøre det muligt for virksomheder, der angiveligt har opnået rettigheder under den forudgående ordning, fortsat at modtage støtte på baggrund af den tidligere ordning, efter at den nye ordning er trådt i kraft.

37. Kommissionen fremhæver, at det er medlemsstaten, der anmelder en støtteordning, og at Kommissionen ikke kan ændre ordningen. Kommissionen kan efter iværksættelsen af en formel undersøgelsesprocedure pålægge betingelser, men selv i disse tilfælde kan medlemsstaten beslutte ikke at gennemføre disse betingelser ved at opgive støtteordningen. Hvis Kommissionen finder, at et kriterium for tildeling af støtten tilsidesætter andre bestemmelser i traktaten, hvilket ville indebære, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet, har den udelukkende mulighed for at erklære støtten uforenelig, men den kan ikke afhjælpe denne uforenelighed, ved f.eks. at ændre gruppen af modtagere under ordningen.

38. Vedrørende den påståede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet anfører Kommissionen for det første, at de italienske myndigheder frit valgte at vedtage den omhandlede overgangsregel. Den anfægtede beslutning tilsidesætter derfor ikke ligebehandlingsprincippet med hensyn til de forskellige kategorier af virksomheder, idet Kommissionen alene tog den italienske stats valg til efterretning og godkendte den anmeldte ordning samlet.

39. Kommissionen erindrer for det andet om, at lovligheden af en beslutning på statsstøtteområdet efter fast retspraksis skal bedømmes på grundlag af de oplysninger, der var til rådighed for Kommissionen ved dens vedtagelse af beslutningen. I denne sag omtalte de italienske myndigheder ikke de særlige omstændigheder for virksomheder i første kategori, hvorfor den omstændighed, at overgangsreglen ikke specifikt inkluderer disse virksomheder, ikke kan føre til, at den anfægtede beslutning er ugyldig.

40. For det tredje er det Kommissionens opfattelse, at der under alle omstændigheder ikke foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet virksomheder i første og anden kategori ikke befinder sig i samme situation.

41. For så vidt angår tilsidesættelsen af begrundelsespligten i artikel 253 EF anfører Kommissionen, at der ikke var grundlag for at behandle situationen for virksomheder i første kategori, idet dette spørgsmål ikke var blevet rejst over for Kommissionen af de nationale myndigheder. I øvrigt er overgangsreglen resultatet af et frit valg truffet af italienske regering, der er adressat for den anfægtede beslutning.

VII — Stillingtagen

A — Formaliteten

42. Det er fast retspraksis, at det inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de af den nationale retsinstans stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af en bestemmelse i fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom ( 13 ).

43. Domstolen har imidlertid udtalt, at den i særlige tilfælde med henblik på at efterprøve sin egen kompetence er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national retsinstans, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål ( 14 ).

44. I hovedsagen søger den forelæggende ret afklaret, om der er årsagsforbindelse mellem den italienske stats potentielle ulovlige adfærd under Kommissionens foreløbige undersøgelse af den nye støtteordning og det tab, nemlig ikke-udbetalt støtte, som Nuova Agricast har lidt som konsekvens af anvendelsesområdet for overgangsreglen i den anfægtede beslutning.

45. Med sin forelæggelse ønsker den forelæggende ret i realiteten at få oplyst, om den anfægtede beslutning ved en manglende hensyntagen til virksomhederne i første kategori, selv om dette beroede på manglende præcise oplysninger fra de italienske myndigheders side, må anses for så mangelfuld, at beslutningen er ugyldig. Besvarelsen af dette spørgsmål forekommer at bidrage til afgrænsningen af de italienske myndigheders ansvar i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede beslutning.

46. Den nationale rets spørgsmål om den anfægtede beslutnings gyldighed er derfor ikke åbenbart uden forbindelse med formålet med tvisten for den forelæggende ret, og en påstand om, at spørgsmålet ikke kan realitetsbehandles, må derfor afvises.

47. Et yderligere formalitetsspørgsmål opstår i forbindelse med den omstændighed, at Nouva Agricast allerede har anlagt et annullationssøgsmål ved De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans. Som tidligere nævnt frifandt Retten i Første Instans Kommissionen i sagen Nuova Agricast Srl m.fl., idet sagen ikke var anlagt rettidigt ( 15 ). I lyset af Domstolens praksis i TWD Textilwerke Deggendorf-dommen ( 16 ) skal det afklares, om Kommissionen udelukkende blev frifundet i sagen anlagt af Nuova Agricast, fordi sagen var anlagt efter udløbet af de foreskrevne tidsfrister, i hvilket tilfælde den foreliggende præjudicielle forelæggelse vedrørende den anfægtede beslutnings gyldighed ikke kan realitetsbehandles af Domstolen.

48. I de omstændigheder, der gav anledning til TWD Textilwerke Deggendorf-dommen, var det forholdsvist indlysende, at et annullationssøgsmål mod den anfægtede beslutning anlagt inden for tidsfristen i artikel 230 EF ville være blevet realitetsbehandlet ( 17 ). I denne sag vedrører den anfægtede beslutning, som retter sig til Den Italienske Republik, derimod støtteordninger bestemt for generelt definerede persongrupper og ikke udtrykkeligt identificerede støttemodtagere. Endvidere har Retten i Første Instans fastslået, at ansøgere, som alene var tredjeparter under den foreløbige undersøgelse, ikke kan være individuelt berørt af en beslutning om godkendelse af en støtteordning ( 18 ). Det forekommer derfor tvivlsomt, om Nuova Agricast ville have haft søgsmålskompetence efter artikel 230 EF med henblik på en prøvelse af beslutningen.

49. I modsætning til omstændighederne i TWD Textilwerke Deggendorf-dommen var det derfor ikke åbenbart, at Nuova Agricasts annullationssøgsmål ville være blevet taget til realitetsbehandling, hvis det var blevet anlagt inden for tidsfristen i artikel 230 EF.

50. Følgelig finder jeg, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse kan realitetsbehandles.

B — Realiteten

51. På baggrund af oplysningerne fra den forelæggende ret ønsker den forelæggende ret i realiteten oplyst, om Kommissionens beslutning ved en manglende hensyntagen til virksomhederne i første kategori kan være ugyldig, idet den tilsidesætter ligebehandlingsprincippet og Kommissionens begrundelsespligt i henhold til artikel 253 EF.

52. Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal jeg kort angive, hvilken art støtte og beslutning den foreliggende sag omhandler, og rækkevidden af den domstolskontrol, som Domstolen kan udøve i den forbindelse.

1. Fastlæggelse af arten af den omhandlede støtte og beslutning

53. Ifølge artikel 87, stk. 1, EF er statsstøtte som udgangspunkt forbudt i Fællesskabet. Undtagelser til dette princip findes i Artikel 87, stk. 2, hvorefter visse former for statsstøtte anses for forenelige med fællesmarkedet, og i artikel 87, stk. 3, hvorefter yderligere en række former for støtte kan betragtes som forenelige.

54. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at det alene er Kommissionen, der er kompetent til med forbehold af Domstolens efterprøvelse at træffe afgørelse om støtteforanstaltninger eller en støtteordnings forenelighed med fællesmarkedet ( 19 ).

55. Med henblik på prøvelsen af statsstøttens forenelighed med fællesmarkedet skal Kommissionen i henhold til traktatens artikel 88, stk. 3, første punktum, modtage en underretning om »ny støtte«, før den gennemføres. »Ny støtte« er enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, hvor ændringer i denne forstand kan vedrøre såvel eksisterende støtteordninger som oprindelige planer om påtænkt støtte, som Kommissionen er blevet underrettet om ( 20 ). Denne sag omhandler ny støtte, da støtten udgør en ændring til en tidligere ordning, hvis godkendelse udløb den 31. december 1999.

56. Jeg skal ligeledes påpege, at den omhandlede foranstaltning i den anfægtede beslutning er en støtteordning i modsætning til en individuel støtte. Anvendelsen af støtteordninger tillader medlemsstaterne at indhente en enkelt godkendelse fra Kommissionen på baggrund af ordningens generelle mål ( 21 ).

57. Den anfægtede beslutning er en »beslutning om ikke at gøre indsigelse« ( 22 ), der derfor blev truffet af Kommissionen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure ( 23 ).

2. Domstolens prøvelse af beslutninger om statsstøtte

58. Ifølge Domstolens praksis har Kommissionen ved anvendelsen af traktatens artikel 88, stk. 3, et vidt skøn, bl.a. hvad angår de økonomiske og sociale faktorer, der kommer i betragtning på fællesskabsplan ( 24 ).

59. Domstolen skal således inden for rammerne af legalitetskontrollen af en kommissionsbeslutning om statsstøtte begrænse sig til at efterprøve, om Kommissionen har overskredet grænserne for sit skøn som følge af en urigtig opfattelse af de faktiske forhold eller en åbenbart urigtig bedømmelse af disse eller som følge af magtfordrejning eller procedurefordrejning ( 25 ). Dette indebærer endvidere, at Domstolen ikke kan erstatte Kommissions bedømmelse af en støttes forenelighed med sin egen bedømmelse ( 26 ).

3. Den påberåbte tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

60. Den første påberåbte ugyldighedsgrund rejser i realiteten spørgsmålet, om Kommissionens beslutning kan være ugyldig, fordi den tilsidesætter ligebehandlingsprincippet ved at behandle virksomheder af første og anden kategori forskelligt med hensyn til overgangsreglen.

61. Kommissionens kompetence angående statsstøtte er begrænset til undersøgelsen af, om statsstøtte er forenelig med fællesmarkedet. For så vidt angår omfanget af denne undersøgelse fremgår det af Domstolens faste praksis, at artikel 87 EF ikke kan tjene som grundlag for at ophæve virkningerne af traktatens øvrige bestemmelser ( 27 ). Kommissionen kan derfor tage eventuelle tilsidesættelser af andre traktatbestemmelser og grundlæggende principper i betragtning, når den skal tage stilling til, om en støtteordning er forenelig med fællesmarkedet ( 28 ). Sådanne principper omfatter ligebehandlingsprincippet ( 29 ).

62. Mens Kommissionen har bemyndigelse til at vurdere, om en statsstøtte er forenelig med fællesmarkedet, udtænker og udformer Kommissionen ikke støtteordninger eller fordeler støtten. Den kan endvidere ikke tvinge en stat til at udbetale statsstøtte. Den har alene bemyndigelse til at pålægge en medlemsstat ikke at udbetale en støtte, som den finder uforenelig med fællesmarkedet. Det er medlemsstaten, der tilvejebringer støttemidlerne, udformer ordningen og underretter Kommissionen. Medlemsstaten bevarer retten til at tilbagekalde anmeldelsen af støtteordningen og til at undlade at gennemføre støtteordningen.

63. Det følger heraf, at en overgangsregel i en anmeldt statsstøtteordning foreslås af en medlemsstat som en del af den støtteordning, som den anmelder til Kommissionen med henblik på godkendelse. Overgangsreglen vil derfor blive vurderet af Kommissionen som en del af støtteordningen i forbindelse med vurderingen af, om ordningen i sin helhed er forenelig med fællesmarkedet.

64. Det følger af Rettens konstatering i en sag, der har sammenhæng med den foreliggende, at formuleringen af en overgangsregel i en anfægtet beslutning er resultatet af de italienske myndigheders frie valg ( 30 ). Før indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure har Kommissionen ikke beføjelser til at pålægge en medlemsstat til at ændre en støtteordning. I forbindelse med den uformelle procedure kan Kommissionen kun vedtage en beslutning om ikke at gøre indsigelse eller beslutte at indlede den formelle undersøgelsesprocedure ( 31 ).

65. Det skal således afklares, om Kommissionen i denne sag har overskredet sin skønsbeføjelse ved efter den foreløbige undersøgelse at vurdere, at den nye støtteordning var forenelig med fællesmarkedet, skønt virksomheder i første kategori ikke var omfattet af anvendelsesområdet for overgangsreglen i den anfægtede beslutning, og, som følge heraf, ved ikke at have indledt den formelle undersøgelsesprocedure.

66. For det første er der en formel årsag, der efter min opfattelse indikerer, at dette ikke var tilfældet. Der er nemlig ingen dokumentation for, at Kommissionen på nogen måde var bekendt med eksistensen af særlige situation for virksomheder i første kategori, hvortil Nuova Agricast hører.

67. Gyldigheden af en kommissionsbeslutning vedrørende statsstøtte skal efter fast retspraksis imidlertid vurderes på baggrund af de oplysninger, der var til rådighed for Kommissionen, da den vedtog beslutningen ( 32 ). I denne sag medfører dette, at Kommissionen ikke kunne forventes at tage situationen for Nuova Agricast og andre virksomheder i første kategori i betragtning.

68. Inden denne konklusion kan drages, skal jeg dog påpege, at denne praksis er udviklet og anvendt i sager, hvor den anfægtede beslutning var blevet vedtaget af Kommissionen efter en formel undersøgelsesprocedure. En sådan løsning forekommer begrundet for sådanne beslutninger, da de »interesserede parter« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand har mulighed for at fremlægge alle relevante oplysninger for Kommissionen, selv om ikke alle har benyttet sig af denne mulighed ( 33 ). Sådanne parter er derfor i vidt omfang ansvarlige for de oplysninger, der var til rådighed for Kommissionen, da den vedtog sin beslutning. Hvis sådanne »interesserede parter« senere gør gældende, at Kommissionens beslutning er ugyldig, er det logisk, at de da alene kan anfægte gyldigheden af kommissionsbeslutningen på baggrund af oplysninger, der var til rådighed for Kommissionen ved vedtagelsen af beslutningen.

69. Denne argumentation kan ikke overføres på en beslutning om ikke at gøre indsigelse mod en støtteordning og at afslutte den foreløbige fase af undersøgelsen af en støtteordning, hvor der ikke på noget tidspunkt har været indledt en formel undersøgelsesprocedure. En sådan beslutning ( 34 ) er i princippet vedtaget på baggrund af oplysninger fra den anmeldende medlemsstat. Proceduren giver ikke tredjeparter adgang til formelt at intervenere og fremlægge oplysninger for Kommissionen til eventuelt brug for bedømmelsen af den anmeldte støttes forenelighed med fællesmarkedet. Virksomheder, som f.eks. potentielle modtagere af støtten eller deres konkurrenter, er muligvis end ikke bekendt med anmeldelsen af en støtteordning, der kan være af interesse for dem, da Kommissionen først har pligt til at offentliggøre en meddelelse om anmeldelse af en støtte, når den formelle undersøgelsesprocedure er indledt ( 35 ). Når Kommissionen vedtager en beslutning om ikke at gøre indsigelse, vil en meddelelse om denne beslutning derfor være den første akt, der bliver offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende.

70. Jeg mener imidlertid, at Kommissionen bør være berettiget til at støtte sig på de oplysninger, der var til rådighed på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, selv om en part, der ikke var involveret i den foreløbige undersøgelse, som Nuova Agricast i den foreliggende sag, anfægter en beslutning om ikke at gøre indsigelse.

71. Det fremgår klart af den primære og afledte ret, navnlig forordning nr. 659/1999, at den foreløbige undersøgelse hovedsagelig udspilles mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat ( 36 ). Som følge heraf har Kommissionen ikke beføjelser til at afdække faktiske omstændigheder og søge oplysninger ud over de oplysninger, der er forelagt den, navnlig af den pågældende medlemsstat. En sådan begrænsning af Kommissionens kompetence må nødvendigvis indebære, at lovligheden af Kommissionens beslutninger ikke kan anfægtes på baggrund af andre oplysninger end dem, som var til rådighed på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen. Hvis tredjeparter ville være i stand til at anfægte gyldigheden af kommissionsbeslutninger på baggrund af andre oplysninger end dem, der var til rådighed på tidspunktet for beslutningens vedtagelse, ville Kommissionen i øvrigt efter al sandsynlighed undgå en sådan risiko ved systematisk at indlede den formelle undersøgelsesprocedure og dermed tillade alle »interesserede parter« i artikel 88, stk. 2, EF’s forstand at fremlægge relevante oplysninger. Et sådant resultat er imidlertid vanskeligt foreneligt med den nuværende todelte procedure for statsstøttekontrol, der er foreskrevet i EF-traktaten og forordning nr. 659/1999.

72. Gyldigheden af en kommissionsbeslutning om ikke at gøre indsigelse skal derfor bedømmes på baggrund af de oplysninger, der var til rådighed, da Kommissionen vedtog en sådan beslutning.

73. Da der i denne sag ikke er dokumentation for, at Kommissionen var underrettet om den særlige situation for virksomheder i første kategori, kan den anfægtede beslutning ikke anses for ugyldig, fordi den tilsætter ligebehandlingsprincippet for så vidt angår rettigheder, som disse virksomheder angiveligt har erhvervet.

74. Jeg skal under alle omstændigheder erindre om, at Kommissionen ved undersøgelsen af en støtteordnings forenelighed med fællesmarkedet efter fast retspraksis kan begrænse sig til at undersøge den omhandlede støtteordnings generelle karakteristika uden at være forpligtet til at undersøge alle sager, hvorpå støtteordningen finder anvendelse ( 37 ).

75. Jeg skal endvidere påpege, at denne sag ikke hører til de helt særlige sager, hvor Kommissionen kan være forpligtet til at sikre, at dens beslutning vedrørende statsstøtte indeholder en overgangsregel, og hvor Kommissionen kan være forpligtet til at sikre, at en sådan regel er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet. En sådan forpligtelse opstår udelukkende under helt særlige omstændigheder, hvor bl.a. fællesskabsmyndighedens tidligere adfærd udløser berettigede forventninger, der skal beskyttes ( 38 ).

76. Kommissionen har imidlertid ikke i denne sag udvist en adfærd, der kan skabe en berettiget forventning om, at den tidligere støtteordning, der udløb den 31. december 1999, fortsat ville have virkning efter denne dato.

77. Godkendelsen af den tidligere støtteordning, der var tidsbegrænset og udløb den 31. december 1999, kan efter selve sin natur ikke udløse sådanne berettigede forventninger. Reglen om restriktiv fortolkning af fravigelser af det generelle princip om forbud mod statsstøtte er til hinder for en sådan udvidelse af det tidsmæssige anvendelsesområde for en godkendt støtteordning ( 39 ). I øvrigt ville en mulighed for at påberåbe sig rettigheder, der angiveligt er opnået under en forudgående ordning, efter udløbet af godkendelsen, rejse tvivl om selve formålet med en tidsmæssig begrænsning af sådanne godkendelser, som skal gøre det muligt at tilpasse prøvelsen af statsstøtte ud fra skiftende økonomiske omstændigheder.

78. Der kan ikke gøres berettigede forventninger gældende over for Kommissionen med henvisning til Kommissionens anvendelse af princippet om »støttens nødvendighed«, hvilket bl.a. indebærer, at ansøgningen om støtte normalt skal indgives, før den aktivitet, der er genstand for støtten, er påbegyndt. Princippet er anvendt som en generel regel ved Kommissionens bedømmelse af en støttes forenelighed ( 40 ). I modsætning til, hvad den forelæggende ret tilsyneladende antager i sin forelæggelseskendelse, er princippet ikke kun blevet anvendt, efter at det blev indført i Kommissionens retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte i 1998 ( 41 ). Dette er tilstrækkeligt til at udelukke, at en påstået »pludselig« anvendelse af princippet kan tilsidesætte berettigede forventninger fremkaldt af Fællesskabet for så vidt angår muligheden for at ansøge om støtte i henhold til den nye støtteordning under betingelser, der fandt anvendelse for ansøgningsrunder i forbindelse med den tidligere støtteordning.

79. Berettigede forventninger vedrørende muligheden for en forlængelse af visse elementer i en udløbet statsstøtteordning, der er udløst af de nationale myndigheder, giver heller ikke grundlag for en forpligtelse for Kommissionen til at indføre en overgangsregel. Artikel 87 EF og 88 EF ville miste meget af deres effektive virkning, hvis en part kunne påberåbe sig berettigede forventninger, der er skabt af medlemsstater, til støtte for en påstand om, at en fællesskabsakt er ugyldig ( 42 ).

80. Følgelig var Kommissionen efter omstændighederne i denne sag ikke forpligtet til at sikre, at den anfægtede beslutning indeholdt en overgangsforanstaltning, der ville have omfattet virksomhederne i første kategori. Den har derfor ikke overskredet sine skønsbeføjelser ved ikke at have gjort indsigelse over for den anmeldte foranstaltning under henvisning til, at anvendelsesområdet for overgangsreglen indeholdt i foranstaltningen angiveligt tilsidesatte ligebehandlingsprincippet. Den anfægtede beslutning kan derfor ikke anses for ugyldig af den grund.

4. Om den hævdede utilstrækkelige begrundelse

81. Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om Kommissionen har begrundet den anfægtede beslutning tilstrækkeligt efter artikel 253 EF for så vidt angår det forhold, at virksomheder i første kategori ikke er omfattet af anvendelsesområdet for overgangsreglen.

82. Domstolen har gentagne gange fastslået, at begrundelsespligtens omfang afhænger af, hvilken retsakt der er tale om, og at begrundelsen, når der er tale om en almengyldig retsakt, hvilket er tilfældet med en støtteordning, kun behøver at angive de samlede omstændigheder, der har ført til, at retsakten er blevet udstedt, og de generelle formål, den skal opfylde ( 43 ). Det vil derfor ikke være rimeligt at forlange, at Kommissionen skal anføre specifikke grunde til det præcise anvendelsesområde for en overgangsregel indeholdt i en beslutning om ikke at gøre indsigelse over for en støtteordning. Dette gælder særligt, når Kommissionen, som i denne sag, alene tager en beslutning af de italienske myndigheder til efterretning for så vidt angår et passende anvendelsesområde for overgangsreglen.

83. Følgelig har Kommissionen efter min opfattelse ikke tilsidesat sin begrundelsespligt ved ikke at have anført grundene til, at virksomheder i første kategori ikke var omfattet af anvendelsesområdet for overgangsreglen i den anfægtede beslutning.

VIII — Forslag til afgørelse

84. I betragtning af det anførte mener jeg, at det præjudicielle spørgsmål skal besvares således: »Gennemgangen af det forelagte spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens beslutning SG(2000)D/105754 af 12. juli 2000, hvorved en ordning i henhold til italiensk ret i form af støtte til investeringer i ugunstigt stillede områder i Italien blev erklæret forenelig med traktaten.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – EFT C 278, s. 26.

( 3 ) – GURI nr. 299 af 21.12.1992, s. 3.

( 4 ) – EFT C 242, s. 4.

( 5 ) – Dette betyder, at Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse af ordningen fandt, at der ikke var grundlag for at gøre indsigelse mod støtteordningen, der var anmeldt af medlemsstaten.

( 6 ) – Undtagen udgifter til ingeniørplanlægning og undersøgelser og til køb og byggemodning af erhvervsgrunde, som blev godkendt for en periode på 12 måneder forud for indleveringen af ansøgningen.

( 7 ) – En »relevant« ansøgningsrunde er en ansøgningsrunde vedrørende støtte inden for samme økonomiske sektor.

( 8 ) – Ordningen blev registeret af Kommissionen under nr. N/715/99.

( 9 ) – GU nr. 166 af 18.7.2000.

( 10 ) – GU nr. 175 af 28.7.2000.

( 11 ) – Kendelse afsagt af Retten i Første Instans den 15.6.2005, sag T-98/04, Nuova Agricast Srl m.fl., ikke trykt i Samling af Afgørelser. Meddelelse trykt i EUT C 229, s. 22.

( 12 ) – Sag T-362/05, der verserer for Retten i Første Instans.

( 13 ) – Jf. bl.a. dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 59, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, og af 17.5.2001, sag C-340/99, TNT Traco m.fl., Sml. I, s. 4109, præmis 30.

( 14 ) – Jf. bl.a. Bosman-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 61, og PreussenElektra-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 39.

( 15 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 11.

( 16 ) – Dom af 9.3 1994, sag C-188/92, Sml. I, s. 833, præmis 17 og 18. Det følger af denne dom, at efter Fællesskabets retsmiddelsystem afhænger realitetsbehandlingen af en fysisk eller juridisk persons indirekte anfægtelse af en akt fra en fællesskabsinstitution ved hjælp af en præjudiciel forelæggelse af, om der består eller ville have bestået en mulighed for at anfægte denne akt direkte for Retten i Første Instans i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.

( 17 ) – Kommissionens beslutning rettet til den pågældende medlemsstat henviste udtrykkeligt til modtageren af den omhandlede individuelle støtte, og denne stat havde viderekommunikeret beslutningen til modtageren med oplysning om, at den pågældende kunne anlægge et annullationssøgsmål mod beslutningen.

( 18 ) – Jf. herved dom af 5.6.1996, sag T-398/94, Kahn Scheppvaart, Sml. II, s. 477, præmis 39. I denne sag, som omhandlede en beslutning om ikke at gøre indsigelse til en støtteordning bestående af sektorbestemte skatteforanstaltninger, konstaterede Retten i Første Instans, at den anfægtede beslutning i forhold til de personer, som de pågældende foranstaltninger eventuelt kunne komme til gode, fremstod som en generel foranstaltning, der fandt anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og havde retsvirkninger for en gruppe personer, der var bestemt generelt og abstrakt. Sådanne eventuelt begunstigede personer havde derfor ikke søgsmålskompetence i henhold til artikel 230 EF. Denne praksis skal holdes adskilt fra den praksis, der vedrører beslutninger om ikke at rejse indsigelse mod individuel støtte, der er vedtaget uden indledning af den formelle undersøgelsesprocedure, som Domstolen har forbundet tredjeparters søgsmålskompetence med (jf. dom af 15.6.1993, sag C-225/91, Marta mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203, og af 19.5.1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487).

( 19 ) – Dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération Nationale du Commerce Extérieur des Produits Alimentaires og Syndicat National des Négociants og Transformateurs de Saumon, Sml. I, s. 5505, »FNCE«, præmis 14, af 11.7.1996, sag C-39/94, SFEI m.fl., Sml. I, s. 3547, præmis 42, og af 17.6.1999, sag C-295/97, Piaggio, Sml. I, s. 3735, præmis 31.

( 20 ) – Jf. f.eks. Piaggio-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 19, præmis 48. Artikel 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83, s. 1) (»procedureforordningen«) bestemmer, at »[ved] »ny støtte« [forstås] enhver støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som ikke er eksisterende støtte, herunder ændringer i eksisterende støtte«.

( 21 ) – De individuelle støtteforanstaltninger er blot gennemførelsesforanstaltninger som et led i en generel støtteordning. Da de forhold, som Kommissionen skal tage i betragtning ved sin vurdering af dem, følgelig er de samme som dem, den har lagt til grund i forbindelse med undersøgelsen af den generelle ordning, er det ufornødent, at Kommissionen får forelagt de individuelle støtteforanstaltninger til undersøgelse.

( 22 ) – Jf. artikel, 4, stk. 3, i procedureforordningen.

( 23 ) – Den formelle undersøgelsesprocedure skal indledes, når Kommissionen er i tvivl om, hvorvidt den anmeldte støtte er forenelig med fællesmarkedet (jf. artikel 4, stk. 4, i procedureforordningen).

( 24 ) – Jf. bl.a. dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, præmis 34.

( 25 ) – Jf. dom i sagen Matra mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 18.

( 26 ) – Jf. Domstolens kendelse af 24.7.2003, sag C-297/01, Sicilcassa, Sml. I, s. 7849.

( 27 ) – Jf. herved dom af 21.5.1980, sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1533, præmis 11, dommen i sagen Marta mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 18, præmis 41, og dom af 19.9.2000, sag C-156/98, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 6857, præmis 78.

( 28 ) – Jf. generaladvokat Fennellys forslag til afgørelse i de forenede sager C-15/98 og C-105/99, Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen, Sml. I, s. 8855, punkt 78.

( 29 ) – I den forbindelse skal jeg erindre om, at Domstolen tidligere har kendt en beslutning truffet af Kommissionen i henhold til artikel 88 ugyldig, idet beslutningens overgangsregel tilsidesatte princippet om den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet (jf. dom af 22.6.2006, forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 ASBL mod Kommissionen, sml. I, s. 5479, præmis 168-174).

( 30 ) – Kendelse af 21.11.2005, sag T-426/04, Tramarin, Sml. II, s. 4765.

( 31 ) – Foruden selvfølgelig muligheden for at beslutte, at den anmeldte foranstaltning ikke udgør støtte.

( 32 ) – Dom af 24.9.2002, forenede sager C-74/00 P og C-75/00 P, Falck og Acciaierie di Bolzano, Sml. I, s. 7869, præmis 169-171, af 26.9.1996, sag C-241/94, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4551, præmis 33, og af 10.7.1986, sag 234/84, Belgien mod Kommissionen, »Meura«, Sml. s. 2263, præmis 16.

( 33 ) – Jf. herved dommen i sagen Falck og Acciaierie di Bolzano, nævnt ovenfor i fodnote 32, præmis 169.

( 34 ) – Der er dog intet, der hindrer eventuelt berørte parter i at fremlægge oplysninger for Kommissionen under den foreløbige undersøgelse, i hvilket tilfælde Kommissionen er forpligtet til at tage hensyn til sådanne oplysninger (jf. herved dom af 3.5.2001, sag C-204/97, Portugal mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175, præmis 35).

( 35 ) – Jf. dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451, præmis 13, og af 9.10.1984, forenede sager 91/83 og 127/83, Heineken, Sml. s. 3435, præmis 15.

( 36 ) – Jf. herved dom af 6.10.2005, sag C-276/03 P, Scott mod Kommissionen, Sml. I, s. 8437, præmis 33.

( 37 ) – Jf. herved dommen i sagen Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 28, dom af 14.10.1987, sag 248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 4013, præmis 18, og af 17.6.1999, sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3671, præmis 48.

( 38 ) – Dette var tilfældet i dommen i sagen Belgien og Forum 187 ASBL mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 29, præmis 168-174. I denne sag vedtog Kommissionen en negativ beslutning vedrørende en eksisterende støtteordning om koordinationscentre oprettet i henhold til belgisk lovgivning. Jf. dom af 12.9.2007, sag T-348/03, Koninklijke Friesland Foods mod Kommissionen, vedrørende en nyere anvendelse af den samme argumentation.

( 39 ) – Jf. herved dom af 14.1.2004, sag T-109/01, Fleuren Compost BV mod Kommissionen, Sml. II, s. 127, præmis 75.

( 40 ) – Domstolen har gentagne gange fastslået, at for at kunne henføres under en af undtagelserne i artikel 87, stk. 3, EF skal statsstøtten ikke blot være i overensstemmelse med et af de mål, som er nævnt i artikel 87, stk. 3, litra a), b), c) eller d), EF, men den skal tillige være nødvendig for at nå disse mål. (jf. dom af 17.9.1980, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, præmis 17).

( 41 ) – EFT C 74, s. 9. Ifølge retningslinjernes punkt 4.2, tredje punktum, »skal det fastsættes i støtteordningerne, at anmodningen om støtte skal indgives, inden gennemførelsen af projekterne påbegyndes«.

( 42 ) – Jf. analogt retspraksis, hvorefter artikel 87 EF og 88 EF ville miste meget af deres effektive virkning, hvis medlemsstater kunne påberåbe sig deres egen ulovlige adfærd, der muligt har skabt berettigede forventninger hos eventuelle modtagere af støtten, med henblik på ophævelse af den effektive gennemførelse af de beslutninger, Kommissionen har truffet i medfør af traktatens bestemmelser. (Jf. f.eks. dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, præmis 17).

( 43 ) – Siden dom af 13.3.1968, sag 5/67, Beus mod Hauptzollamt München, Sml. 1965-68, s. 469, org.ref.: Rec. s. 83, på s. 95. Jf. f.eks. dom af 19.11.1998, sag C-284/94, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7309, præmis 28.