Artikel 25 i bilag IX til vedtægten har to formål. Dels tilgodeser bestemmelsen hensynet til ikke at påvirke retsstillingen for den pågældende tjenestemand i forbindelse med den strafferetlige forfølgning, der er indledt mod ham som følge af forhold, som i øvrigt er genstand for en disciplinær forfølgning i institutionen. Dels gør suspensionen af den disciplinære forfølgning indtil afslutningen af den strafferetlige forfølgning det muligt i forbindelse med denne disciplinære forfølgning at tage hensyn til de faktiske konstateringer, der er foretaget at strafferetten i dens endelige afgørelse. Artikel 25 i bilag IX til vedtægten fastsætter nemlig princippet, hvorefter »straffedommen er afgørende for den pågældendes retsstilling under disciplinærsagen«, hvilket bl.a. er begrundet i, at de nationale strafferetter råder over flere undersøgelsesbeføjelser end ansættelsesmyndigheden. Følgelig er administrationen i de tilfælde, hvor de samme forhold kan udgøre en strafferetlig overtrædelse og en tilsidesættelse af tjenestemandens vedtægtsmæssige forpligtelser, bundet af de faktiske konstateringer, som strafferetten har foretaget i forbindelse med straffesagen. Når sidstnævnte har fastslået disse faktiske omstændigheder, kan administrationen efterfølgende foretage en retlig kvalificering heraf i forhold til begrebet disciplinær forsømmelse og herved bl.a. undersøge, om de udgør tilsidesættelser af vedtægtsmæssige forpligtelser.

Strafferettens vurdering af de faktiske omstændigheder kan dog afvige fra ansættelsesmyndighedens vurdering inden for rammerne af den disciplinære forfølgning, for så vidt som de hver især udgør divergerende og uafhængige retlige subsumptioner. At kræve, at strafferettens og den nævnte myndigheds vurdering af de faktiske omstændigheder skal være identisk, ville svare til at tilføje en yderligere betingelse, som ikke er fastsat i vedtægtens artikel 25.

Det følger heraf, at det ikke er tilladt ansættelsesmyndigheden at tage endelig stilling til den pågældende tjenestemands disciplinære situation, så længe den strafferet, der behandler sagen, ikke har truffet endelig afgørelse. I modsat fald ville den pågældende ansatte, hvis strafferetten endnu ikke havde taget stilling til de faktiske omstændigheder, men disse af den administrative myndighed allerede blev anset for fastlagt, således blive stillet ringere, end han ville være, hvis den administrative myndighed ikke havde truffet nogen afgørelse.

Princippet om, at »straffedommen er afgørende for den pågældendes retsstilling under disciplinærsagen«, skal i øvrigt, når dette princip anvendes i forbindelse med blotte undersøgelser, endog før der er blevet indledt en straffesag, fortolkes indskrænkende.

(jf. præmis 35, 36, 53, 55 og 59)

Retten i Første Instans: dom af 19. marts 1998, Tzoanos mod Kommissionen, 74/96, EU:T:1998:58, præmis 34, af 21. november 2000, A mod Kommissionen, T-23/00, EU:T:2000:273, præmis 37, af 10. juni 2004, François mod Kommissionen, T-307/01, EU:T:2004:180, præmis 73 og 75, og af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen, T-48/05, EU:T:2008:25, præmis 342

Personaleretten: dom af 17. juli 2012, BG mod Ombudsmanden, F-54/11, EU:F:2012:114, og af 18. marts 2015, DK mod EEAS, F-27/14, EU:F:2015:12, præmis 38, 49, 66 og 70