ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 309/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (Chancery Division) (Det Forenede Kongerige) den 24. juli 2017 — Abraxis Bioscience LLC mod Comptroller General of Patents

(Sag C-443/17)

(2017/C 309/41)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (Chancery Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Abraxis Bioscience LLC

Sagsøgt: Comptroller General of Patents

Præjudicielt spørgsmål

Skal SBC-forordningens (1) artikel 3, litra d), fortolkes således, at den giver mulighed for udstedelse af et SBC, når den markedsføringstilladelse, der er henvist til i artikel 3, litra b), er den første tilladelse inden for grundpatentets anvendelsesområde til markedsføring af produktet som lægemiddel, og når produktet er en ny formulering af en gammel aktiv ingrediens?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT L 152, s. 1).
4)

For det fjerde undlod Retten at vurdere retsvirkningerne af overdragelsen af retten til et navn, dvs. at overdrageren (indehaveren af EU-varemærket) efter overdragelsen ikke længere havde ret til at give eller nægte samtykke til brug af navnet (dvs. det omtvistede EU-varemærke), med det resultat, at der efter tidspunktet for overdragelsen ikke længere foreligger noget samtykke i henhold til EU-retten.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 347/21

Sag anlagt den 21. august 2017 — Europa-Kommissionen mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(Sag C-503/17)

(2017/C 347/28)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved F. Tomat og J. Tomkin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 95/60/EF (1) ved at tillade anvendelsen af mærket brændstof som brændstof til private fritidsfartøjer.

— Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at det er grundlæggende uforeneligt med direktiv 95/60/EF (»afgiftsmærkningsdirektivet«) at tillade salg af mærket brændstof til fremdrift af fritidsfartøjer. Forpligtelsen til at mærke brændstof, der har været genstand for den reducerede punktafgiftssats, er specifikt beregnet til at sikre, at dette brændstof klart kan skelnes fra brændstof, hvoraf der er blevet betalt fuld afgift. Virkningen af den nationale foranstaltning er imidlertid, at det, hvor mærket brændstof findes i en tank i et privat fritidsfartøj, der er blevet påfyldt i Det Forenede Kongerige, ikke ud fra mærkningen er muligt at fastslå, om det anvendte brændstof var genstand for en fuld eller reduceret punktafgiftssats.

(1) Rådets direktiv 95/60/EF af 27.11.1995 om afgiftsmærkning af gasolier og petroleum (EFT 1995, L 291, s. 46).
h)

Er det foreneligt med opnåelsen af [habitatdirektivets] målsætninger, at detaljerede oplysninger om anlægsfasen (f.eks. byggepladsens placering og transportveje) først skal fastlægges, efter at der er givet tilladelse, og har en kompetent myndighed i så fald beføjelse til at tillade, at sådanne forhold bestemmes egenhændigt af bygherren inden for rammerne af en eventuel tilladelse, hvor den pågældende beslutning skal meddeles den kompetente myndighed frem for at blive godkendt af den kompetente myndighed?
1)

Finder artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999 (1), som bestemmer, at »v) støtte, som anses for at være en eksisterende støtte, fordi det kan godtgøres, at der ikke var tale om støtte, da den blev indført, men at den blev en støtte på grund af udviklingen på fællesmarkedet, uden at medlemsstaten havde foretaget nogen ændringer. Når visse foranstaltninger bliver en støtte som følge af en liberalisering af en aktivitet ved fællesskabslovgivning, betragtes sådanne foranstaltninger ikke som eksisterende støtte efter den dato, der er fastsat for liberaliseringen« anvendelse med henblik på kvalificeringen af den pågældende støtte (som »eksisterende« og således ikke »ny«) og i hvilket omfang, eller finder det princip (der er formelt forskelligt fra den ovennævnte positive ret), som Retten fastslog i dom af 15. juni 2000 i de forenede sager T-298/97 (Alzetta m.fl. mod Kommissionen, præmis 143), der med relevans for den afgørelse, som skal træffes i denne forbindelse, blev bekræftet af Domstolen med dom af 29. april 2004, C-298/00 P (præmis 66-69) i henhold til hvilken »[…][e]n støtteordning, der er indført på et marked, der oprindeligt var lukket for konkurrence, må […] anses for en eksisterende støtteordning, når markedet liberaliseres, for så vidt som støtteordningen ikke ved indførelsen var omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 92, stk. 1, idet denne bestemmelse under hensyn til dens betingelser om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og følgevirkninger på konkurrencen kun kan anses for at finde anvendelse på erhvervsgrene, der er åbne for konkurrence« anvendelse og i hvilket omfang« anvendelse og i hvilket omfang?
1)

Har en tilsidesættelse af de regler om litispendens, der er indeholdt i artikel 19, stk. 2 og 3, i forordning nr. 2201/2003 (1), alene betydning for fastlæggelsen af den retslige kompetence, hvilket betyder, at artikel 24 i forordning (EF) nr. 2201/2003 finder anvendelse, eller kan en sådan tilsidesættelse tværtimod være til hinder for en anerkendelse i den medlemsstat, ved hvis ret sagen først er blevet anlagt, af en afgørelse truffet i den medlemsstat, ved hvis ret sagen senere er blevet anlagt, på baggrund af proceduremæssige grundlæggende retsprincipper, henset til, at artikel 24 i forordning (EF) nr. 2201/2003 kun henviser til de regler, der omhandler fastlæggelse af den retslige kompetence i artikel 3-14 og ikke til den følgende artikel 19?
1)

Er »formålet« med det »almindelige« direktiv 2005/29/EF (1), forstået som »sikkerhedsnettet« for forbrugerbeskyttelse, samt konkret tiende betragtning til, artikel. 3, stk. 4,og artikel 5, stk. 3, i samme direktiv til hinder for en national bestemmelse, hvorefter vurderingen af overholdelsen af særlige forpligtelser ifølge sektordirektiverne 2009/72/EF (2) og 2009/73/EF (3) om forbrugerbeskyttelse henhører under anvendelsesområdet for det almindelige direktiv 2005/29/EF om ukorrekt handelspraksis, hvilket bevirker, at myndigheden med kompetence — i dette tilfælde AEEGSI — til at iværksætte foranstaltninger mod overtrædelser af sektordirektivet afskæres fra at gribe ind i alle de tilfælde, hvor der også er tale om ukorrekt/urimelig handelspraksis?
5)

Er specialitetsprincippet i »tiende betragtning« til og artikel 3, stk. 4, i direktiv 2005/29/EF, artikel 37 i direktiv 2009/72/EF og artikel 41 i direktiv 2009/73/EF til hinder for, at de nationale gennemførelsesbestemmelser fortolkes således, at det antages, at den almindelige lovgivning om urimelig handelspraksis altid skal finde anvendelse, hver gang der i en reguleret sektor, der er kendetegnet ved en »forbrugerorienteret« sektorordning, og hvor den sektorspecifikke myndighed er tildelt kompetence til at fastsætte regler og sanktioner, udvises en adfærd svarende til begrebet »aggressiv handelspraksis« som omhandlet i artikel 8 og 9 i direktiv 2005/29/EF eller former for handelspraksis, »som under alle omstændigheder anses som urimelige« i henhold til bilag I til direktiv 2005/29/EF, selv hvor der eksisterer en udtømmende sektorregulering, der er vedtaget for at beskytte forbrugerne og baseret på EU-retlige bestemmelser, der regulerer samme »aggressive handelspraksis«, og former for handelspraksis, »som under alle omstændigheder anses som urimelige«, eller under alle omstændigheder samme »ukorrekte eller urimelige handelspraksis«?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal den, der ansøger om generel arealbetaling samt betaling for landbrugsmetoder, der er til gavn for klimaet og miljøet i henhold til artikel 72, stk. 1, litra a), artikel 91, stk. 1 og 2, artikel 93, stk. 1, og artikel 94 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1306/2013 samt artikel 4, stk. 1, litra b), c) og e), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1307/2013 (3), opretholde god landbrugs- og miljømæssig stand på hele sin landbrugsbedrift — for at undgå, at en administrativ sanktion finder anvendelse — eller kun på det landbrugsareal, for hvilket der konkret ansøges om betaling?
2)

Tillader denne forordning og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2008/115/EF (2) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i en tilsvarende situation, hvor der er genindført kontrol ved de indre grænser, at den mulighed, der er fastsat i dette direktivs artikel 2, stk. 2, litra a), og som giver medlemsstaterne mulighed for fortsat at anvende forenklede nationale tilbagesendelsesprocedurer ved deres ydre grænser, anvendes på en tredjelandsstatsborger, der passerer en grænse, hvor der er genindført kontrol?
1)

Er artikel 67, stk. 2, TEUF, samt artikel 22 og 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) (1) til hinder for en national ordning i en medlemsstat, som forpligter busselskaber, der kører i rutekørsel over en indre grænse i Schengen-området, til at kontrollere de dokumenter, der tillader passagererne at passere grænsen, før de passerer en indre grænse, for at modvirke, at udlændinge uden pas og opholdstilladelse befordres ind på Forbundsrepublikken Tysklands område? Navnlig: a) Udgør den generelle lovbestemte forpligtelse eller den administrative forpligtelse, der er pålagt konkrete transportvirksomheder til ikke at befordre udlændinge uden det nødvendige pas eller den nødvendige opholdstilladelse ind på Forbundsrepublikkens område, som kun kan opfyldes af transportvirksomhederne ved en kontrol af samtlige passagerers grænsepassagepapirer før passagen over den indre grænse, en personkontrol ved de indre grænser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Schengengrænsekodeksens artikel 22, eller kan den sidestilles hermed? b) Skal pålæggelsen af de i det første spørgsmål anførte forpligtelser bedømmes på grundlag af Schengengrænsekodeksens artikel 23, litra a), selv om transportvirksomhederne ikke udøver nogen »politimæssige beføjelser« i denne bestemmelses forstand og heller ikke har nogen formel beføjelse til at udøve offentlig myndighed ved, at staten har pålagt dem at foretage kontrol? c) Såfremt det første spørgsmål, litra b) besvares bekræftende: Ligger der i den kontrol, som transportvirksomhederne er pålagt, under hensyntagen til kriterierne i Schengengrænsekodeksens artikel 23, litra a), andet punktum, en ulovlig foranstaltning med tilsvarende virkning som ind- og udrejsekontrol? d) Skal pålæggelsen af de i det første spørgsmål anførte forpligtelser, for så vidt den vedrører busselskaber, der kører i rutekørsel, bedømmes på grundlag af Schengengrænsekodeksens artikel 23, litra b), ifølge hvilken den omstændighed, at der ikke foretages grænsekontrol ved de indre grænser, ikke berører transportvirksomheders beføjelse til at foretage sikkerhedskontrol af personer i havne eller lufthavne? Følger det heraf, at det også uden for havne og lufthavne er ulovligt at foretage kontrol i det første spørgsmåls forstand, hvis den ikke udgør nogen sikkerhedskontrol og ikke også angår personer, der rejser inden for en medlemsstats område?
3)

Skal EU-retten — og navnlig etableringsretten, retten til fri udveksling af tjenesteydelser, direktiv 2014/23/EU samt princippet om forbud mod forskelsbehandling, gennemsigtighedsprincippet, princippet om fri konkurrence, proportionalitetsprincippet og kohærensprincippet — fortolkes således, at den er hinder for en lovgivning, som i realiteten indebærer, at der opstilles et alternativ mellem at få tildelt en ny koncession og at fortsætte med at gøre brug af retten til fri udveksling af forskellige tjenesteydelser med væddemål på tværs af grænserne, hvilket alternativ følger af artikel 30 i udkastet til udbudsaftale, idet beslutningen om at deltage i udbuddet med henblik på tildeling af en ny koncession indebærer, at der må gives afkald på grænseoverskridende virksomhed, selv om Domstolen flere gange har fastslået, at denne virksomhed er lovlig?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 330/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Torino (Italien) den 9. juni 2017 — IJDF Italy Srl mod Violeta Fernando Dionisio og Alex Del Rosario Fernando

(Sag C-344/17)

(2017/C 330/04)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Torino

Parter i hovedsagen

Sagsøger: IJDF Italy Srl

Sagsøgte: Violeta Fernando Dionisio og Alex Del Rosario Fernando

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 93/13/EØF (1), artikel 19, stk. 1, andet punktum, i traktaten om Den Europæiske Union og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som i tilfælde af sager vedrørende krav, som er indbyrdes sammenhængende, navnlig når der er tale om et garantikrav, som er forbundet med hovedsagen, fastsætter, at sagerne skal behandles samlet for den samme ret, selv om det følger af denne bestemmelse, at den retslige kompetence for så vidt angår garantikravet tilkommer en anden ret end retten i den retskreds, hvor forbrugeren har sit opholdssted eller sin (valgte) bopæl?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29).
1.1.

Skal EU-retten, navnlig artikel 1, 2 og 6 i direktiv 2000/78/EF (1) sammenholdt med artikel 21 i [Den Europæiske Unions] charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, der med henblik på at fjerne en forskelsbehandling af allerede ansatte tjenestemænd fastsætter en overgangsordning, hvorved der på grundlag af et »overgangsbeløb«, som ganske vist opgøres i penge, men dog udgør en indplacering, der konkret kan fastlægges, medfører, at det hidtidige to-årssystem indplaceres i et nyt to-årssystem (et lukket system, der er ikke-diskriminerende for nytiltrådte tjenestemænd), og at aldersdiskrimineringen over for de allerede ansatte tjenestemænd dermed fortsat har uformindsket effekt?
1)

Er det i forbindelse med anvendelsen af artikel 8, stk. 4, i direktiv 2011/83/EU (1) afgørende for spørgsmålet om, hvorvidt der i forbindelse med en fjernkommunikationsteknik (i den foreliggende sag et reklameprospekt med bestillingspostkort) kun er begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne, a) om fjernkommunikationsteknikken (abstrakt) efter sin art kun giver begrænset plads eller tid, eller b) om den (konkret) i den udformning, som den erhvervsdrivende har valgt, kun giver begrænset plads eller tid?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 347/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Riigikohus (Estland) den 8. august 2017 — AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS og Selver AS mod Tallinna linn, Maksu- ja Tolliamet

(Sag C-475/17)

(2017/C 347/20)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS og Selver AS

Sagsøgt: Tallinna linn, Maksu- ja Tolliamet

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 401 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national afgift, som anvendes generelt og fastsættes proportionalt med prisen, men som ifølge de relevante bestemmelser kun opkræves, når der sælges en vare eller en ydelse til en forbruger, således at den endelige afgiftsbyrde i sidste instans påhviler forbrugeren, og som bringer det fælles momssystems funktion i fare og fordrejer konkurrencen?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
5)

Skal artikel 2, nr. 8), i direktiv 201/40/EU fortolkes således, at det for, at et tobaksprodukt kan anses for at være »bestemt til at tygges«, tillige er nødvendigt og tilstrækkeligt, at flere af produktets indholdsstoffer udløses ved gentagne lette tryk med tænderne eller tungen, end hvis det blot ligger i munden?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 347/5

Sag anlagt den 30. juni 2017 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-395/17)

(2017/C 347/05)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J.-F. Brakeland og A. Caeiros, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 (senere artikel 10) i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (nu artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union), idet det ikke har ydet godtgørelse for det tab af egne midler, som skulle være fastslået i henhold til artikel 2, 6, 10, 11 og 17 i forordning nr. 1552/1989 (1) (nu artikel 2, 6, 10, 11 og 17 i forordning nr. 1150/2000) (2), og som var stillet til rådighed af Unionens budget, eftersom der ikke blev udstedt et varecertifikat EUR 1, hvorved Kongeriget Nederlandene tilsidesatte Rådets afgørelse 91/482/EØF (3), og artikel 12, stk. 6, i bilag II til denne afgørelse vedrørende import af mælkepulver og ris fra Curaçao i perioden 1997-2000 samt artikel 35, stk. 1, i Rådets afgørelse 2001/822 (4) og denne afgørelses artikel 15, stk. 4, og bilag III hertil vedrørende import af grove og fine gryn fra Aruba i perioden 2002-2003.

— Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Toldmyndighederne i Curaçao og Aruba, som er to af Kongeriget Nederlandenes oversøiske lande, udstedte med urette oprindelsescertifikater EUR.1 for mælkepulver, ris samt grove og fine gryn. Det er nemlig ubestridt, at betingelserne for i henhold til de relevante afgørelser om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab at indrømme præferenceoprindelse ikke var opfyldt. Uregelmæssighederne ved certifikaterne førte til et tab af Unionens egne midler på 18 192 641,95 EUR som følge af de administrative fejl i Curaçao og på 298 080 EUR for de administrative fejl i Aruba.

Det er Kommissionens opfattelse, at Nederlandene som medlemsstat i henhold til EU-retten er ansvarlig for dette tab af egne midler, som er forårsaget af disse dele af dets territorium, og at Nederlandene i medfør af sin forpligtelse til loyalt samarbejde skal stille det samlede beløb (med renter) for den ikke konstaterede og opkrævede told og afgifter til rådighed for Unionens budget.

(1) Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29.5.1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT 1989, L 155, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22.5.2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT 2000, L 130, s. 1).

(3) Rådets afgørelse 91/482/EØF af 25.7.1991 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EFT 1991, L 263, s. 1).

(4) Rådets afgørelse 2001/822/EF af 27.11.2001 om de oversøiske landes og territoriers associering med Det Europæiske Fællesskab (»associeringsafgørelse«) (EFT 2001, L 314, s. 1).
4)

Under alle omstændigheder ønskes oplyst, om den virksomhed, der udøves af fredsdommere, er i strid med artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og det EU-retlige begreb om uafhængige og upartiske domstole, for så vidt som en fredsdommer har interesse i en bestemt løsning af tvisten til fordel for sagsøgeren, og som eneste beskæftigelse udøver retlige funktioner svarende til en domstols og kan træde i stedet for dommere udpeget i henhold til lovgivningen, henset til den øverste nationale retsinstans' — Corte di Cassazione (plenum) — afvisning af at sikre en effektiv beskyttelse af de nævnte rettigheder, idet dommere udpeget i henhold til lovgivningen, efter anmodning, kan pålægges at frasige sig deres egen kompetence til at påkende de nævnte rettigheder, uanset om disse rettigheder — således som det er tilfældet i hovedsagen vedrørende ferie — er støttet på primær og afledt EU-ret i et tilfælde, hvor fællesskabsretten har direkte vertikal virkning i forhold til staten? Såfremt Domstolen finder, at der er tale om en tilsidesættelse af chartrets artikel 47, anmodes endvidere om en angivelse af de nationale afhjælpende foranstaltninger, der kan træffes med henblik på at undgå, at en tilsidesættelse af den primære EU-ret ligeledes medfører en fuldstændig udelukkelse i national ret af beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder, der er sikret i henhold til EU-retten på det pågældende område?
1)

Skal artikel 168 i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at et holdingselskab under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende er berettiget til fuldt fradrag for momsen af indgående ydelser i forbindelse med due diligence-undersøgelser forud for et påtænkt, men ikke gennemført, salg af aktier i et datterselskab, til hvilke holdingselskabet leverer momspligtige administrations- og itydelser?
2)

Tillader overgangsbestemmelsen i artikel 52, stk. 1, i direktiv 2013/32/EU navnlig medlemsstaterne at gennemføre den udvidede bemyndigelse i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32/EU med tilbagevirkende kraft med den konsekvens, at også asylansøgninger, som er indgivet før den nationale gennemførelse af denne udvidede bemyndigelse, men som på tidspunktet for gennemførelse endnu ikke er endeligt afgjort, skal afvises?
3)

Er princippet om ikke-diskrimination i henhold til rammeaftalens § 4 til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 485, stk. 1, i lovdekret nr. 297 af 16. april 1994, som med henblik på beregning af ancienniteten ved en arbejdstagers tidsubegrænsede ansættelse fastsætter, at op til fire tjenesteår tilbagelagt som tidsbegrænset ansat medregnes fuldt ud, hvorimod de yderligere perioder reduceres med en tredjedel i retlig forstand og med to tredjedele i økonomisk forstand henset til formålet om at undgå omvendt forskelsbehandling til skade for fastansatte tjenestemænd, som er blevet ansat efter en almindelig udvælgelsesprøve?
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:

Udgør det en indirekte forskelsbehandling af en ansøger som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/43/EF, når det i forbindelse med tildelingen af de i det første spørgsmål nævnte stipendier opstilles som en betingelse for at deltage, at man har bestået den første juridiske statseksamen i Tyskland, når ansøgeren, som er EU-borger, ganske vist har bestået en sammenlignelig eksamen i et ikke-EU-land, uden at valget af dette eksamenssted hænger sammen med ansøgerens etniske oprindelse, men han på grund af sin bopæl i Tyskland og flydende beherskelse af det tyske sprog på samme måde som en indlænding havde mulighed for at aflægge den første juridiske statseksamen efter et jurastudium i Tyskland?

Gør det i denne forbindelse en forskel, at stipendieprogrammet uden at være tilknyttet diskriminerende kriterier har som mål at formidle kendskab til udenlandske retssystemer, udlandserfaring og sprogkundskaber til kandidater fra jurastudiet i Tyskland ved at støtte et forsknings- eller studieprojekt i udlandet?