2.

Sagsøgeren og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har vedrørende de af Bundesfinanzhof forelagte præjudicielle spørgsmål indgivet indlæg, der er overensstemmende med hensyn til resultatet. Disse indlæg kan sammenfattes således: a) Begge er af den opfattelse, at spørgsmål la) — spørgsmålet om, hvorvidt transportomkostninger inden for Fællesskabet skal medregnes i told-, henholdsvis transaktionsværdien — må besvares benægtende på grundlag af toldværdiforordningens tilblivelseshistorie samt en systematisk fortolkning. Det fremgår af betragtningerne til toldværdiforordningen, at denne er udstedt med det formål at omsætte Aftalen om anvendelsen af artikel VII i Den almindelige overenskomst om Told og Udenrigshandel (GATT) ( 2 ) til fællesskabsret. Ifølge aftalens artikel 8, stk. 2, er parterne kun bemyndiget til at indbefatte transportomkostningerne for de indførte varer indtil indførselshavnen eller -stedet i toldværdien. Følgelig har Fællesskabet ikke været bemyndiget til at træffe en ordning, hvorefter transportomkostningerne inden for Fællesskabet også indbefattes i toldværdien. Denne opfattelse bestyrkes også af en systematisk fortolkning af toldværdiforordningen. Intetsteds i dennes artikel 3 er det bestemt, at transaktionsværdien omfatter transportomkostningerne inden for Fællesskabet; der henvises blot til artikel 8, som vedrører transportomkostningerne uden for Fællesskaberne. I artikel 3, stk. 3, hedder det, at den pris, der faktisk er betalt eller skal betales, »er den fulde betaling, som køberen yder eller skal yde... for de indførte varer«. Dette betyder imidlertid netop ikke, at de transportomkostninger inden for Fællesskabet, som køberen eventuelt har betalt sælgeren, er omfattet af denne pris. Af toldværdiforordningens artikel 15 kan udledes, at transportomkostningerne inden for Fællesskabet ikke er indeholdt i toldværdien, hverken når de er separat angivet (stk. 1), eller når de skal opdeles i forhold til de samlede transportomkostninger (stk. 2). Følgelig foreslår sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen, at spørgsmål 1 a) besvares benægtende. b) Skønt de øvrige spørgsmål, der er forelagt af Bundesfinanzhof, kun er stillet for det tilfælde, at spørgsmål 1 a) besvares bekræftende, kommer parterne også ind på resten af spørgsmålene. Vedrørende spørgsmål 1 b) — spørgsmålet om, hvorvidt transaktionsværdien skal justeres, hvis den indeholder transportomkostninger inden for Fællesskabet — har sagsøgeren givet udtryk for den opfattelse, at en pris »frit grænse«, som allerede indeholder transportomkostningerne uden for Fællesskabet, ikke må justeres via artikel 15, da transportomkostningerne inden for Fællesskabet ikke er en bestanddel af toldværdien og derfor ikke må lægges til denne pris. Artikel 15 kan kun gælde i de tilfælde, hvor der er aftalt en pris, som ud over prisen for varen også indeholder ydelser, som rækker ud over indførselsstedet og ind på Fællesskabets toldområde, som f.eks. transportomkostninger inden for Fællesskabet. Kommissionen har gjort gældende, at kun hvis toldmyndighederne nægter at anerkende den opdeling mellem varens pris og transportomkostningerne inden for Fællesskabet, som er foretaget i de af importøren forelagte regninger, og når til den opfattelse, at det samlede beløb, denne har betalt, udgør en pris frit leveret, er disse myndigheder beføjet til ved fastlæggelsen af toldværdien at trække transportomkostningerne inden for Fællesskabet fra det samlede beløb i medfør af toldværdiforordningens artikel 15. Dette fradrag er ganske vist kun muligt, når det kan ses, at der er tale om sådanne omkostninger, og disse kan adskilles fra varens pris. c) Med hensyn til spørgsmål 2 a) — spørgsmålet om, hvorvidt toldværdiforordningens artikel 15, stk. 2, litra a), finder anvendelse, når importøren kun har angivet transportomkostninger, der udelukkende vedrører transport inden for Fællesskabet — har sagsøgeren anført, at artikel 15, stk. 2, ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde, fordi denne bestemmelse forudsætter, at transportomkostningerne inden for Fællesskabet ikke er separat angivet i artikel 15, stk. l's forstand. Det fremgår imidlertid af forelæggelseskendelsen, at disse omkostninger er angivet separat. Kommissionen har ligeledes givet udtryk for den opfattelse, at artikel 15, stk. 2, ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde, da de i bestemmelsen opstillede betingelser ikke er opfyldt. Denne bestemmelse forsyner toldmyndighederne med generelle regler, ved hjælp af hvilke toldværdien kan fastlægges i en række typiske tilfælde. Den vedrører imidlertid kun det tilfælde, hvor det ikke kan ses af de separat angivne transportomkostninger, nøjagtig hvilket beløb der vedrører transporten uden for, og hvilket der vedrører transporten inden for Fællesskabet. Så skal det samlede beløb opdeles forholdsmæssigt efter den tilbagelagte strækning uden for og inden for Fællesskabet. d) Vedrørende den første del af spørgsmål 2 b) — nemlig spørgsmålet om, hvorvidt det fradrag, der til brug for bestemmelsen af toldværdien skal beregnes for den del af transportomkostningerne, der falder på strækningen inden for Fællesskabet, ved gennemgående transport forudsætter, at importøren separat angiver de samlede omkostninger for den gennemgående transport — har sagsøgeren anført, at det ifølge ordlyden af toldværdiforordningens artikel 15, stk. 1, udelukkende er transportomkostningerne inden for Fællesskabet, og ikke de samlede transportomkostninger, der skal angives separat. Derfor må dette spørgsmål besvares benægtende. e) Med hensyn til anden del af spørgsmål 2 b) — spørgsmålet om, hvorvidt der allerede foreligger en separat angivelse af de samlede transportomkostninger, når importøren har angivet disse omkostninger separat, eller først, når det ved fremlæggelse af kontrollerbare bilag er godtgjort, at disse omkostninger faktisk er opstået — har sagsøgeren gjort gældende, at det ifølge toldværdiforordningens artikel 15, stk. 1, kun kræves, at transportomkostningerne inden for Fællesskabet er »angivet« separat fra varens pris, hvilket vil sige, at disse omkostninger er opført separat i et dokument. Dette bekræftes også af den engelske version af forordningen. Følgelig kan det ikke udledes af artikel 15, stk. 1, at der ved anvendelsen heraf skal fremlægges kontrollerbare bilag. Sådanne bilag skal tværtimod kun fremlægges inden for rammerne af artikel 15, stk. 2, hvori der forlanges et bevis. Kommissionen deler også på dette punkt sagsøgerens opfattelse. Den anser kravet om separat angivelse for overdrevet, hvis man kun vil anerkende, at der foreligger en sådan, når transportomkostningerne inden for Fællesskabet formelt er bevist ved hjælp af særlige dokumenter, hvis rigtighed og ægthed i tvivlstilfælde står fast. Begrebet »angive« betyder ikke »formelt bevise«. Det kan udledes af toldværdikodeksen, at det omtalte begreb kun betyder »kendelig«, »identificerbar som en særskilt del af omkostningerne«. Dette krav opfyldes ved, at de opføres særskilt på regningen. Desuden anvender toldværdiforordningen kun udtrykket »godtgøre« der, hvor der ikke blot kræves en særskilt angivelse, men derudover også håndgribelige og troværdige beviser, som f.eks. i artikel 15, stk. 2, litra a). f) Med hensyn til tredje del af spørgsmål 2 b) — nemlig spørgsmålet om, hvilke krav der skal stilles til beviset for transportomkostningerne, og om toldmyndighederne kan give afkald herpå, når importøren er afskåret fra at føre beviset på grund af leverandørens forhold — har sagsøgeren anført, at formålet med toldværdiforordningen er, »at fremme verdenshandelen ved at indføre et retfærdigt, ensartet og neutralt system..., som udelukker anvendelse af vilkårlige eller fiktive toldværdier«. Derfor skal toldværdien »ansættes ifølge kriterier, som er i overensstemmelse med handelspraksis«. For ikke at modarbejde disse grundlæggende formål, kan der ikke stilles større krav til et bevis, end at disse kan opfyldes efter handelspraksis. Derfor må et bevis altid være begrænset til det bevis, importøren selv kan føre, uden at han er henvist til eventuel hjælp fra sin sælger eller transportvirksomheden. I øvrigt overholdes det tyske toldvæsens krav om bevis for de samlede transportomkostninger ikke konsekvent, når det kommer til stykket. Toldvæsenet har nemlig i november 1982 udstedt en instruks, hvorefter der gives afkald på kravet om, at transportomkostningerne inden for Fællesskabet skal kunne kontrolleres, når de anmeldes med et beløb, der ikke overstiger 1,80 DM pr. km. Sagsøgeren kan ikke forstå, hvorfor det ikke skulle være muligt at gøre transportomkostninger inden for Fællesskabet, der overstiger standardbeløbet på 1,80 DM pr. km, gældende uden særskilt bevis. Denne fortolkning bekræftes i øvrigt af toldværdiforordningens artikel 10, idet denne nemlig forudsætter, at der er tale om dokumenter og oplysninger, som klarereren selv har til rådighed. Efter Kommissionens opfattelse er toldmyndighederne ikke forpligtet til uden videre at godtage de beløb og bilag for transportomkostninger inden for Fællesskabet, der forelægges dem. Da fællesskabsretten ikke indeholder nogen bestemmelser om dette punkt, tilkommer det de nationale myndigheder at efterprøve rigtigheden af importørens angivelser. Kommissionen har i denne sammenhæng henvist til Domstolens dom af 14. februar 1980 i sag 84/79 ( 3 ) vedrørende fortolkningen af artikel 8 i Rådets forordning nr. 803/68 af 27. juni 1968 ( 4 ), en bestemmelse, der har samme ordlyd som toldværdiforordningens artikel 15. I medfør af denne dom skal de fremlagte fakturaer efterprøves på grundlag af objektive kriterier og anerkendes, såfremt de beløb, der er gjort gældende, stemmer overens med de sædvanlige udgifter til sådanne ydelser. g) Med hensyn til fjerde del af spørgsmål 2 b) — spørgsmålet om, hvorvidt toldmyndighederne kan give afkald på beviset for transportomkostningerne, når importøren er afskåret fra at føre beviset på grund af sin leverandørs forhold — har sagsøgeren anført, at det følger af betragtningerne til toldværdiforordningen, at toldmyndighederne i et sådant tilfælde ikke blot kan, men også skal give afkald på dette bevis. h) Til slut har Kommissionen også henvist til det tyske toldvæsens opfattelse. Dette forlanger, at klarereren ved angivelsen af varernes toldværdi skal stå inde for rigtigheden af angivelserne, hvilket han imidlertid ikke kan, fordi han — da han ikke har indblik i den interne kalkulation, der er foretaget af afsenderen i østblokken — kun har kendskab til de transportomkostninger, der er debiteret ham, men ikke til de faktisk afholdte transportomkostninger fra grænsen. Da firmaer i østbloklandene ikke er tvunget til en markedsøkonomisk kalkulation, siger de sædvanlige indenlandske tariffer heller ikke noget om de faktiske omkostninger. Der må ikke manipuleres med toldværdien ved hjælp af proformafakturaer af denne art, og de er derfor i princippet uegnede som bevis. I mangel af gyldig og dermed »separat« angivelse kan sådanne omkostninger følgelig ikke fradrages. Denne problematik er flere gange blevet behandlet i toldværdiudvalget, som er nedsat i medfør af toldværdiforordningens artikel 17, men de tyske toldmyndigheder har her stået alene med deres opfattelse. Kommissionen er ligesom de øvrige medlemsstater stadig af den opfattelse, at formålet med artikel 15, nemlig at undtage transportomkostningerne inden for Fællesskabet fra toldværdien, kuldkastes, når det i forvaltningens praksis på forhånd afvises at tage bestemte fakturaer vedrørende indenlandske transportomkostninger, der utvivlsomt er betalt, i betragtning. i) Forbundsfinansministeriet, der er indtrådt i hovedsagen, har besvaret Domstolens spørgsmål med, at den instruks, der — først efter at den verserende sag er anlagt — er udstedt om anerkendelse af transportomkostninger inden for Fællesskabet på grundlag af beløbets størrelse, har skullet tage højde for, at transportomkostningerne inden for Fællesskabet efter gældende praksis i andre medlemsstater anerkendes uden bevis, når disse omkostninger klart ikke er for høje eller svarer til de sædvanlige indenlandske fragttariffer. Det ville have kunnet føre til forvridning af konkurrencen og fordrejning af handelen, hvis det tyske toldvæsen generelt havde holdt fast ved, at der skulle føres bevis for de transportomkostninger, der faktisk er beregnet i det enkelte tilfælde. I øvrigt har de tyske toldmyndigheder, der er parter i denne sag, ikke afgivet indlæg for Domstolen. Forbundsregeringen har heller ikke udtalt sig i sagen. j) Til slut har sagsøgeren og Kommissionen foreslået Domstolen at besvare Bundesfinanzhofs anmodning om præjudiciel afgørelse således: