Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse og relevansen af de forelagte spørgsmål – den nationale rets vurdering

(Art. 267 TEUF)

2. Konkurrence – EU-regler – anvendelse – medlemsstaternes kompetence – udpegelse af de nationale konkurrencemyndigheder – national bestemmelse, som ikke giver sådanne myndigheder mulighed for at deltage som sagsøgt i sager til prøvelse af deres beslutninger ved en appelret – ikke tilladt

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 35)

Sammendrag

1. Inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter i henhold til artikel 267 TEUF tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i den sag, der er indbragt for den, at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, for at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når spørgsmål, som er forelagt af nationale retter, vedrører fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse i virkeligheden har til formål at få Domstolen til at træffe afgørelse ved hjælp af en konstrueret tvist eller at afgive responsa om generelle eller hypotetiske spørgsmål, at den fortolkning af EU-retten, der anmodes om, ikke har nogen forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller at Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en relevant besvarelse af de forelagte spørgsmål.

I denne forbindelse gælder, at i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse vedrørende fortolkningen af de EU-retlige konkurrenceregler er den omstændighed, at den nationale ret endnu ikke har truffet endelig afgørelse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt det alene er national konkurrenceret, der skal finde anvendelse, eller om EU-retten derimod tillige skal anvendes, på ingen måde til hinder for, at den præjudicielle forelæggelse kan realitetsbehandles. Det vil således være inkonsekvent, hvis den nationale ret, for at en præjudiciel forelæggelse skulle kunne antages til realitetsbehandling, skulle træffe endelig afgørelse om et spørgsmål, som direkte eller indirekte er genstanden for forelæggelsen.

Henset til den klare adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner kan der i øvrigt ikke opstilles krav om, at den nationale ret, inden den indbringer et spørgsmål for Domstolen, angiver samtlige de faktiske omstændigheder og retlige vurderinger, som påhviler den i forbindelse med dens dømmende opgave. Det er således tilstrækkeligt, at genstanden for tvisten i hovedsagen såvel som de aspekter heri, der har væsentlig interesse for Unionens retsorden, fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse for at gøre det muligt for medlemsstaterne at indgive indlæg i overensstemmelse med artikel 23 i statutten for Domstolen og effektivt deltage i proceduren for Domstolen.

(jf. præmis 41, 42 og 45-47)

2. Artikel 35 i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsforskrifter, som ikke giver en national konkurrencemyndighed mulighed for at deltage som sagsøgt i en retssag til prøvelse af en afgørelse, som denne myndighed har truffet. Den omstændighed, at den nationale konkurrencemyndighed ikke tildeles rettigheder som part i sagen og dermed hindres i at forsvare den afgørelse, som den har truffet i den almene interesse, indebærer således en risiko for, at den domstol, som sagen er indbragt for, bliver aldeles »fanget« af de anbringender og argumenter, som fremføres af den eller de sagsøgende virksomhed(er). På et område, såsom fastslåelse af overtrædelser af konkurrencebestemmelserne og pålæggelse af bøder, som indebærer komplekse juridiske og økonomiske vurderinger, kan selve den omstændighed, at der foreligger en sådan risiko, bringe udøvelsen af den særlige forpligtelse, der påhviler de nationale konkurrencemyndigheder i henhold til forordning nr. 1/2003 til at sikre den effektive anvendelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF – som er trådt i stedet for ovennævnte artikel 81 og 82 – i fare.

Det tilkommer de nationale konkurrencemyndigheder at afveje nødvendigheden og nytten af deres indgriben i forhold til den effektive anvendelse af EU-konkurrenceretten. Disse myndigheders systematiske udeblivelse kan imidlertid bringe den effektive anvendelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF i fare.

I mangel af EU-retlig regulering forbliver medlemsstaterne kompetente i overensstemmelse med princippet om national procesautonomi til at udpege det eller de organer under den nationale konkurrencemyndighed, der skal have mulighed for at deltage som sagsøgt i en procedure ved en national ret til prøvelse af en afgørelse, som denne myndighed har truffet, idet overholdelsen af de grundlæggende rettigheder og EU-konkurrencerettens fulde effektivitet skal sikres.

(jf. præmis 58 og 64 samt domskonkl.)