ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27.

På denne baggrund har Supreme Court (øverste domstol) forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »Under hensyntagen til, at Irland fortsat har suverænitet inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed i medfør af Irlands ret til at vælge at deltage i de foranstaltninger, der er vedtaget på området af Unionen i henhold til afsnit V i EUF-traktatens tredje del; under hensyntagen til, at det anførte materielle retsgrundlag for udtrædelsesaftalen (og afgørelsen om indgåelse af samme) er artikel 50 TEU; under hensyntagen til, at det anførte materielle retsgrundlag for handels- og samarbejdsaftalen (og afgørelsen om indgåelse af samme) er artikel 217 TEUF, og til, at det herefter ikke blev anset for påkrævet eller tilladt for Irland at gøre brug af opt in-ordningen, hvorfor der ikke blev foretaget en sådan opt in: a) Kan udtrædelsesaftalens bestemmelser, hvorefter ordningen med den europæiske arrestordre fortsat finder anvendelse for Det Forenede Kongerige i den overgangsperiode, der er fastsat i samme aftale, anses for at være bindende for Irland under hensyntagen til aftalens indhold, der i det væsentlige er omfattet af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed[?][…] b) Kan handels- og samarbejdsaftalens bestemmelser, hvorefter ordningen med den europæiske arrestordre fortsat finder anvendelse for Det Forenede Kongerige i den relevante overgangsperiode, anses for at være bindende for Irland under hensyntagen til aftalens indhold, der i det væsentlige er omfattet af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed?«
52.

Wyjątkowość niniejszej sprawy polega na tym, że uprowadzenie dziecka nastąpiło w ramach wydanej na podstawie rozporządzenia nr 604/2013 decyzji o przekazaniu zainteresowanego dziecka i jego matki do państwa członkowskiego odpowiedzialnego za rozpatrzenie złożonych przez nią wniosków o udzielenie ochrony międzynarodowej. W tym względzie należy podkreślić, że zgodnie z art. 7 ust. 1 dyrektywy 2013/32/UE ( 34 ) każda osoba dorosła posiadająca zdolność do czynności prawnych powinna mieć prawo wystąpienia we własnym imieniu z wnioskiem o udzielenie ochrony międzynarodowej. Co się tyczy małoletnich, w art. 7 ust. 3 dyrektywy 2013/32 przewidziano, że powinni oni być uprawnieni do wystąpienia z wnioskiem o udzielenie ochrony międzynarodowej w swoim imieniu w państwach członkowskich, które przyznają małoletnim zdolność do czynności prawnych w postępowaniach, i że we wszystkich państwach członkowskich związanych tą dyrektywą powinni oni być uprawnieni do wystąpienia z wnioskiem o udzielenie ochrony międzynarodowej za pośrednictwem dorosłego przedstawiciela, takiego jak rodzic lub inny dorosły członek rodziny. Z przepisów tych wynika, że uregulowanie Unii nie sprzeciwia się ani temu, by kilku członków rodziny mogło złożyć odrębne wnioski o udzielenie ochrony międzynarodowej, ani temu, by jeden z tych członków mógł wystąpić z wnioskiem również w imieniu małoletniego członka rodziny ( 35 ).
46.

Hvad angår bidraget for 2018 gav Retten i det væsentlige udtryk for den opfattelse, at ex ante-bidragene, selv om de opkræves en gang om året, ikke betales som modydelse for Afviklingsfondens dækning eller anvendelsen af Afviklingsfonden i et bestemt år og dermed i henhold til SRM-forordningens artikel 70, stk. 4, heller ikke kan tilbagebetales, hvis muligheden for at anvende Afviklingsfonden bortfalder i løbet af et år, fordi et kreditinstitut udgår af ordningen. Derimod er formålet med den årlige opkrævning i henhold til SRM-forordningens artikel 69, stk. 2, blot, at det samlede beløb for målniveauet, som skal være nået inden udgangen af den indledende periode i 2024, over tid fordeles så jævnt ud som muligt. For at kunne bestemme de bidrag, der skal opkræves hvert år, pålideligt og juridisk sikkert skal størrelsen af dette bidrag fastsættes på et givet tidspunkt i det pågældende år ( 18 ). Derfor bestemmer artikel 12, stk. 2, i delegeret forordning 2015/63, at bidraget ikke kan genberegnes og tilbagebetales pro rata, hvis der i løbet af bidragsåret sker en ændring af status, hvilket også omfatter en inddragelse af tilladelsen som kreditinstitut ( 19 ). De retsforskrifter og argumenter, som appellanten påberåbte sig i første instans, og hvoraf det ifølge selskabet følger, at en genberegning og tilbagebetaling er mulig, hvis tilladelsen inddrages i løbet af et bidragsår, blev alle afvist af Retten ( 20 ).
15.

Det følger af Domstolens faste praksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål, som er forelagt af de nationale retter, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål. I den foreliggende sag indeholder anmodningen om præjudiciel afgørelse tilstrækkelige faktiske og retlige oplysninger til at forstå rækkevidden af de præjudicielle spørgsmål. Hvad vigtigere er, er der desuden intet i sagsakterne for Domstolen, som giver anledning til at fastslå, at den ønskede fortolkning af EU-retten skulle savne forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand eller være af hypotetisk karakter ( 3 ).
49.

Målet med kravet om, at modtageren skal være registreret, er at lette afgiftsmyndighedens kontrol af valget om at betale afgift, da dette – som beskrevet ovenfor i punkt C – kun giver mening i forhold til en afgiftspligtig person, der er berettiget til at fradrage indgående afgift. Dernæst tjener det retssikkerheden ( 30 ) og retlig klarhed. Således kan leverandøren ved hjælp af registreringsdokumentationen tydeligt se, om betingelserne for valget om at betale afgift er opfyldt, således at et fradrag af indgående afgift, som han foretager, ikke skal reguleres. Netop ved begyndelsen af den økonomiske aktivitet kan det uden et sådant kriterium om registrering være vanskeligt for en anden privat (og nogle gange også for afgiftsmyndigheden) at konstatere, om en person allerede er aktiv som afgiftspligtig i momsrettens forstand.
Retten til frihed og sikkerhed er fastsat i EMRK’s artikel 5:

»1. Enhver har ret til frihed og personlig sikkerhed. Ingen må berøves friheden undtagen i følgende tilfælde og i overensstemmelse med den ved lov foreskrevne fremgangsmåde:

a) lovlig frihedsberøvelse af en person efter domfældelse af en kompetent domstol;

b) […]

c) lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person med det formål at stille ham for den kompetente retlige myndighed, når der er begrundet mistanke om, at han har begået en forbrydelse, eller rimelig grund til at anse det for nødvendigt at hindre ham i at begå en forbrydelse eller i at flygte efter at have begået en sådan;

[…]

f) anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person for at hindre ham i uretmæssigt at trænge ind i landet eller af en person, mod hvem der tages skridt til udvisning eller udlevering.

2. […]

3. Enhver, der anholdes eller frihedsberøves i henhold til bestemmelserne i denne artikels stk. 1, litra c, skal ufortøvet stilles for en dommer eller anden øvrighedsperson, der ved lov er bemyndiget til at udøve domsmyndighed, og skal være berettiget til at få sin sag pådømt inden for en rimelig frist, eller til at blive løsladt i afventning af rettergangen. Løsladelsen kan gøres betinget af sikkerhed for, at den pågældende giver møde under rettergangen.

4. Enhver, der berøves friheden ved anholdelse eller anden tilbageholdelse, har ret til at indbringe sagen for en domstol, for at denne hurtigt kan træffe afgørelse om lovligheden af frihedsberøvelsen, og beordre ham løsladt, hvis frihedsberøvelsen ikke er lovlig.

5. […]«
64.

Under alle omstændigheder forekommer det mig, at der derimod i højere grad tages hensyn til demokratiprincippet ved at give fuld virkning til den klare hensigt, som Lissabontraktatens ophavsmænd havde, der, efter at have modtaget et demokratisk mandat til at forhandle ændringer af EU-traktaterne, blev enige om at medtage nogle overgangsregler. Det er nemlig ubestridt, at Lissabontraktatens ophavsmænd havde til hensigt at indføre nye afstemningsregler med en vis fleksibilitet og med henblik herpå indførte to overgangsperioder. Dette er baggrunden for protokol nr. 36, der, som det blev anført i den appellerede dom, sammen med traktaterne ligeledes henhører under den primære ret ( 34 ). Følgelig kan den tidsmæssige rækkevidde af bestemmelserne i denne protokol ikke uretmæssigt begrænses under påskud af det, som Kommissionen anser for at være mere demokratiske regler.
44.

I betragtning af det ovenstående må jeg konkludere, at EU-retten ikke er til hinder for, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i henhold til national ret påberåbes som grundlag for en sagsøgers erstatningskrav over for den nationale myndighed, der er ansvarlig for administrationen af EU-retlige regler, for den skade, som sagsøgeren angiveligt har lidt, når det samme princip, som er anerkendt i Unionens retsorden, ikke kan gøres gældende, eftersom der er tale om en præcis EU-retlig bestemmelse. For at det forholder sig således, skal følgende betingelser imidlertid være opfyldt: – For det første må sagsøger ved søgsmålet alene gøre erstatningskrav gældende for det tab, den pågældende har lidt som følge af en national myndigheds urigtige løfte, og sagsøger kan ikke påberåbe sig rettigheder i medfør af EU-retten. – For det andet må et eventuelt erstatningskrav som følge af søgsmålet alene finansieres gennem nationale midler. – For det tredje må erstatningskravet som følge af søgsmålet alene omfatte den skade, der er lidt, og det må ikke medføre en økonomisk gevinst for sagsøger i strid med EU-retten.
60.

Dette gælder navnlig under inddragelse af momsdirektivets artikel 205. Da denne bestemmelse udtrykkeligt kun omfatter visse situationer, kan en udvidelse til andre situationer kun med besvær begrundes med momsdirektivets artikel 273. Således ville en kundes sideordnede hæftelse for betaling af en leverende virksomheds momsgæld ganske vist også udgøre en hjælp til sikring af momsindtægterne og til at undgå momssvig. Det samme gælder for enhver tyvs hæftelse, hvis et tyveri har til følge, at den bestjålne ikke kan betale sine skatter og afgifter. Ordlyden i momsdirektivets artikel 273 åbner dog ikke mulighed for sådanne ikke-afgiftspligtiges hæftelse.
56.

Den forelæggende ret har anført, at den omhandlede transaktion har til formål at finansiere det oprindelige lån ( 40 ). Efter min opfattelse er udtrykket »ydelse« af »lån« som omhandlet i artikel 135, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/112 tilstrækkelig bred til at omfatte en betaling, der foretages af en initiativtager til en underdeltager, såfremt denne betaling kan udgøre vederlag, for at der stilles kapital til rådighed. Det er endvidere ikke afgørende, hvorvidt denne betaling udgør rente eller anden form mod vederlag med henblik på en sådan fastlæggelse. Det er efter min opfattelse afgørende, at det i forelæggelsesafgørelsen anføres, at det beløb, der betales af den indirekte deltager, i princippet er mindre end det beløb, der modtages i forbindelse med den efterfølgende overførsel af afkastene, der foretages af den instruerende part. Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse forekommer det mig, at forskellen mellem disse to beløb således udgør vederlag til den indirekte deltager for at stille sin kapital til rådighed og følgelig kan anses for en »ydelse« af »lån«, således som det fortolkes af Domstolen. Såfremt dette vederlag ligeledes imidlertid omfatter tjenesteydelser i form af overtagelse af kreditrisikoen for visse former for eksponering, kan det anføres, at det objektive formål med transaktionerne går videre end blot at finansiere den instruerende part.
Reglerne for godkendelse af planer og projekter, der kan påvirke et bevaringsområde som omhandlet i habitatdirektivet eller fuglebeskyttelsesdirektivet ( 3 ) væsentligt, er fastsat i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2 og 3:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.«
50.

I så henseende følger det af Domstolens praksis, at det påhviler arbejdsgiveren at sikre sig, at arbejdstageren sættes i stand til at udøve sin ret til den årlige ferie ( 25 ). Domstolen har i den forbindelse fastslået, at »arbejdsgiveren – henset til, at retten til årlig betalt ferie ikke kan fraviges, og med henblik på at sikre den effektive virkning af artikel 7 i direktiv 2003/88 – navnlig [er] forpligtet til konkret og med fuld gennemsigtighed at sikre, at arbejdstageren faktisk er i stand til at tage sin årlige betalte ferie, om fornødent ved formelt at tilskynde arbejdstageren til at gøre dette, idet arbejdsgiveren samtidig præcist og i god tid, således at denne ferie stadig er egnet til at sikre den berørte den hvile og afslapning, som tilsigtes dermed, oplyser arbejdstageren om, at hvis han ikke tager ferien, fortabes den ved afslutningen af referenceperioden eller en godkendt overførselsperiode« ( 26 ).
I henhold til artikel 22 i direktiv 2008/50 kan fristen for overholdelse af grænseværdierne under bestemte betingelser udsættes:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. […]

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og Fællesskabet samt forventede virkninger af nuværende fællesskabsforanstaltninger og planlagte fællesskabsforanstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
62.

Dette betyder imidlertid ikke, at betingelserne for fradrag for indgående moms i henhold til momsdirektivets artikel 168, litra a), er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Selv om den forelæggende ret ikke udtrykkeligt ønsker dette oplyst, kan det være hensigtsmæssigt for et nyttigt svar at se nærmere på dette punkt. Det er nemlig en logisk betingelse for den forelæggende rets spørgsmål om nægtelse af fradragsretten, at betingelserne for at fradrage indgående moms er opfyldt. Efter min opfattelser er det imidlertid i det mindste uklart, om betingelserne for sagsøgerens fradragsret overhovedet er opfyldt – hvilket den forelæggende ret åbenbart lægger til grund.
I artikel 62 (»Testrapporter, certificering og anden dokumentation«) erklæres følgende:

»1. Ordregivende enheder kan kræve, at økonomiske aktører fremlægger en testrapport fra et overensstemmelsesvurderingsorgan eller et certifikat udstedt af et sådant organ som dokumentation for overensstemmelse med kravene eller kriterierne i de tekniske specifikationer, tildelingskriterierne eller vilkårene for kontraktens gennemførelse.

Såfremt ordregivende enheder kræver, at der fremlægges certifikater udformet af et særligt overensstemmelsesvurderingsorgan, skal certifikater fra andre tilsvarende overensstemmelsesvurderingsorganer også accepteres af de ordregivende enheder.

[…]

2. Ordregivende enheder skal acceptere anden passende dokumentation end den, der er omhandlet i stk. 1, såsom teknisk dokumentation fra fabrikanten, hvis den økonomiske aktør ikke havde adgang til sådanne certifikater eller testrapporter som omhandlet i stk. 1 eller ikke havde mulighed for at fremskaffe dem inden for de gældende frister og forudsat at den pågældende økonomiske aktør ikke selv er skyld i den manglende adgang, og den økonomiske aktør derved godtgør, at bygge- og anlægsarbejderne, varerne eller tjenesteydelserne opfylder kravene eller kriterierne i de tekniske specifikationer, tildelingskriterierne eller vilkårene for kontraktens gennemførelse.

[…]«
Artikel 14, stk. 4, litra a), og artikel 17, stk. 1, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse og artikel 23, stk. 1, andet afsnit, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og i lyset af det almindelige EU-retlige princip om retten til god forvaltning, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der dels ikke gør det muligt for en person eller dennes rådgiver, når denne person er genstand for en afgørelse om fratagelse af eller afslag på tildeling af international beskyttelse med den begrundelse, at vedkommende udgør en fare for den nationale sikkerhed, i det mindste og systematisk at få kendskab til essensen af de oplysninger, som ligger til grund for en sådan afgørelse, dels og under alle omstændigheder ikke giver den pågældende eller dennes rådgiver mulighed for at anvende disse oplysninger i den administrative procedure og i givet fald i en efterfølgende retssag.

Essensen af de oplysninger, som skal meddeles en person, der er genstand for en afgørelse om fratagelse af eller afslag på tildeling af international beskyttelse med den begrundelse, at vedkommende udgør en fare for den nationale sikkerhed, skal gøre det muligt for denne person at få kendskab til de væsentligste faktiske omstændigheder og den adfærd, som foreholdes vedkommende, idet der tages behørigt hensyn til nødvendigheden af at beskytte bevisernes fortrolighed.
Artikel 12, stk. 2 og 3, i direktiv 2002/58 bestemmer:

»2. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne får mulighed for at bestemme, om deres personoplysninger skal medtages i en offentlig fortegnelse, og i så fald hvilke, for så vidt sådanne oplysninger er relevante for formålet med fortegnelsen som angivet af udbyderen af fortegnelsen, samt mulighed for at kontrollere, få rettet eller slettet sådanne oplysninger. Det skal være gebyrfrit ikke at være medtaget i en offentlig abonnentfortegnelse og at få kontrolleret, rettet eller slettet personoplysninger i den.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at abonnenter skal anmodes om supplerende samtykke til, at en offentlig fortegnelse anvendes til ethvert formål, der går ud over søgning efter adresseoplysninger om personer på grundlag af deres navn og eventuelt et minimum af andre identifikatorer.«
Lovens artikel 83, der regulerer vurderingen af asylansøgningen, fastsætter i stk. 1, 2 og 5:

»1. Asylansøgningen og de oplysninger, som ansøgeren har fremlagt til støtte for sin ansøgning, vurderes i samarbejde med asylansøgeren.

2. Hvis det under behandlingen af ansøgningen fastslås, at elementerne vedrørende fastlæggelsen af asylansøgerens status ikke kan dokumenteres ved hjælp af skriftlige beviser på trods af ansøgerens helhjertede indsats, vurderes disse elementer til fordel for ansøgeren, og asylansøgningen anses for at være velbegrundet, hvis ansøgningen er blevet indgivet så tidligt som muligt, medmindre ansøgeren kan godtgøre at have haft god grund til ikke at gøre dette, hvis asylansøgeren har forelagt alle de relevante elementer, som den pågældende råder over, og har givet en tilfredsstillende forklaring på eventuelle manglende elementer, og hvis ansøgerens forklaringer anses for troværdige og sammenhængende og ikke strider imod specifikke og generelle oplysninger, der er relevante for ansøgerens sag.

[…]

5. Denne artikels stk. 2 finder ikke anvendelse, og de elementer, der ikke kan bekræftes ved hjælp af skriftlige beviser, afvises, hvis ansøgeren under asylansøgningens behandling vildleder undersøgelsen, forsinker den ved sine handlinger eller undladelser eller forsøger at omgå den, eller hvis der konstateres uoverensstemmelser mellem de faktiske omstændigheder, som ansøgeren har påberåbt sig, som har afgørende betydning for tildelingen af asyl.«