ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led, sidste punktum, bestemmes: »Når der [...] på en stiltiende afvisning inden for klagefristen følger en udtrykkelig afvisning af en klage, løber klagefristen på ny.« En beslutning må anses for truffet i den nævnte bestemmelses betydning på det tidspunkt, hvor den er vedtaget af den kompetente myndighed. Den kompetente myndighed, der har truffet en udtrykkelig afgørelse inden for klagefristen, må regne med, at en ny frist begynder at løbe til fordel for den pågældende uden hensyn til en eventuel forsinkelse med meddelelsen.

Hvad angår det tidspunkt, fra hvilket søgsmålsfristen skal beregnes, kommer tidspunktet for meddelelsen i betragtning i alle de tilfælde, hvor forsinkelsen med meddelelsen ikke kan bebrejdes den pågældende, med den begrundelse, at alene meddelelsen giver den pågældende mulighed for at få det rette kendskab til beslutningen og til administrationens begrundelse for denne.

(jf. præmis 46, 48 og 50)

Henvisning til: Domstolen, 15. juni 1976, sag 5/76, Jänsch mod Kommissionen, Sml. s. 1027, præmis 5, 9 og 10.
Sag T-383/02

GD Searle LLC

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – ugyldighedsbegæring − relativ ugyldighedsgrund − mindelig løsning af sagen − ufornødent at træffe afgørelse i sagen«

Rettens kendelse (Første Afdeling) af 18. november 2003

Sammendrag af kendelse

EF-varemærker – klagesag − søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse, hvorved en ugyldighedsbegæring blev imødekommet − tilbagetrækning af ugyldighedsbegæringen − sagens genstand bortfaldet − ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113)

Såfremt en begæring om ugyldighed, der er indgivet mod et EF-varemærke, trækkes tilbage inden den afgørelse, der er truffet af Annullationsafdelingen ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), hvorved det fastslås, at varemærket er ugyldigt, har fået retsvirkning og er blevet endelig i henhold til bestemmelserne i artikel 56, stk. 6, artikel 57, stk. 1, og artikel 62, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, bortfalder nævnte afgørelse. Dette indebærer, at den sag, der ved Retten er anlagt til prøvelse af den afgørelse, der er truffet af et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, hvorved appelkammeret stadfæstede den første afgørelse, bliver uden genstand, jf. artikel 113 i Rettens procesreglement, og det er herefter ufornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 14)
Sag T-334/02

Viomichania Syskevasias Typopoiisis kai Syntirisis Agrotikon Proïonton AE

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»EUGFL – forbedring af vilkårene for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter – anmodning om ophævelse af fællesskabsstøtte – Kommissionens passivitet – passivitetssøgsmål«

Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 2. december 2003

Sammendrag af kendelse

1. Retspleje – søgsmålsfrister – sagsanlæg efter fristens udløb – undskyldelig fejl – begreb

2. Passivitetssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – undladelser, der kan være genstand for søgsmål – undladelse af at indlede en traktatbrudsprocedure med hensyn til statsstøtte – afvisning

(Art. 226 EF og 232, tredje afsnit, EF)

1. Hvad angår søgsmålsfrister er en fejl undskyldelig, når den skyldes en af den pågældende institutions adfærd fremkaldt vildfarelse, og sagsøgeren er i god tro og har udvist den omhu, som kræves af en normalt påpasselig person.

(jf. præmis 35)

2. Et passivitetssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person med påstand om, at det fastslås, at Kommissionen – ved ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat – i strid med traktaten har undladt at tage stilling, kan ikke antages til realitetsbehandling. Fysiske eller juridiske personer kan nemlig kun påberåbe sig artikel 232, tredje afsnit, EF med henblik på en konstatering af, at en institution i strid med traktaten har undladt at udstede retsakter, bortset fra henstillinger eller udtalelser, for hvilke de er potentielle adressater, eller som vedrører de nævnte personer umiddelbart og individuelt. I henhold til traktatbrudsproceduren efter artikel 226 EF kan Kommissionen imidlertid kun udstede retsakter rettet til medlemsstaterne. Desuden fremgår det af den i artikel 226 EF fastsatte ordning, at hverken en begrundet udtalelse, som kun er en indledende fase forud for en eventuel traktatbrudssag ved Domstolen, eller den faktiske anlæggelse af en sådan sag ved Domstolen, kan udgøre retsakter, som umiddelbart vedrører fysiske eller juridiske personer.

(jf. præmis 44)
Sag T-130/02

Kronoply GmbH & Co. KG

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte – multinationale rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter – påstand om ændring af en beslutning, der erklærer en støtteforanstaltning forenelig med fællesmarkedet – Kommissionens svar – ikke karakter af en afgørelse – annullationssøgsmål – afvisning«

Rettens kendelse (Fjerde Udvidede Afdeling) af 5. november 2003

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – bedømmelse af disse virkninger ud fra retsaktens indhold – uformel skrivelse fra Kommissionen, hvorved den besvarer en medlemsstats uformelle initiativ – ikke omfattet

(Art. 230 EF)

Den omstændighed, at der foreligger en skrivelse fra en fællesskabsinstitution som svar på en anmodning fra skrivelsens adressat, er ikke tilstrækkelig til at kvalificere skrivelsen som en beslutning som omhandlet i artikel 230 EF, der kan anfægtes ved et annullationssøgsmål. Desuden kan kun retsakter, der har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230 EF. Ved afgørelsen af, om en retsakt eller en beslutning har sådanne virkninger, skal der lægges vægt på indholdet.

Et svar fra Kommissionen på en skrivelse fra en medlemsstats myndigheder kan ikke fortolkes som værende en beslutning, når det af såvel formen og indholdet som af identiteten af disse skrivelsers ophavsmænd fremgår, at skrivelsen og svaret kun er udtryk for henholdsvis et uformelt initiativ fra de nævnte myndigheders side med henblik på efter en uofficiel fornyet undersøgelse at opnå en ændring af en kommissionsbeslutning, hvorved statsstøtte erklæres forenelig med fællesmarkedet, og et ligeledes uformelt svar på dette initiativ udarbejdet af de tjenestegrene i Kommissionen, som er kompetente med hensyn til statsstøtte.

(jf. præmis 42-45)
Sag T-235/02

Strongline A/S

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – indsigelsessag – manglende fremlæggelse af beviser på sagsbehandlingssproget i indsigelsessagen – regel 17, stk. 2, i forordning (EF) nr. 2868/95 – sagen åbenbart ugrundet«

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 17. november 2003

Sammendrag af kendelse

EF-varemærker – registreringsprocedure – indsigelse – undladelse af inden for den fastsatte frist at fremlægge oversættelsen af beviserne og dokumentationen til støtte for indsigelsen – adgang for Harmoniseringskontoret til at afslå indsigelsen

(Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 16, og art. 1, regel 17, stk. 2)

Hvis indsigeren ikke under en sag vedrørende en indsigelse, der er rejst mod registreringen af et EF-varemærke i henhold til artikel 42 ff. i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, som krævet i regel 17, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94, fremlægger oversættelsen af beviserne og dokumentationen til støtte for indsigelsen til sagsbehandlingssproget i indsigelsessagen inden udløbet af den af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) fastsatte frist herfor, kan Harmoniseringskontoret lovligt afslå indsigelsen som ubegrundet, medmindre der ellers kan træffes afgørelse herom på grundlag af de beviser, som Harmoniseringskontoret allerede har til rådighed, i henhold til regel 20, stk. 3, i gennemførelsesforordningen.

Afslaget på indsigelsen er berettiget, selv når indsigeren opfylder kravene i gennemførelsesforordningens regel 16 vedrørende fremlæggelsen af de nævnte beviser og den nævnte dokumentation, eftersom tilsidesættelsen af regel 17, stk. 2, ikke gør det muligt for ansøgeren om et varemærke at udøve sin kontradiktionsret under inter partes-proceduren eller for appelkammeret i tilstrækkeligt omfang at forvisse sig om eksistensen af de af indsigeren påberåbte rettigheder.

(jf. præmis 39, 43 og 45)
Sag T-372/02





Internationaler Hilfsfonds eV

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«Udviklingsbistand – Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand (ECHO) – rammekontrakt for partnerskab til medfinansiering af aktioner, der gennemføres af en NGO – afslag på sagsøgerens ansøgning – annullationssøgsmål – afvisning»

Rettens kendelse (Femte Afdeling) af 15. oktober 2003

Sammendrag af kendelse

1. Annullationssøgsmål – søgsmål, som er rettet mod en afgørelse, der blot bekræfter en tidligere afgørelse, der ikke er anfægtet inden for de gældende frister – afvisning – kravene til en afgørelse, som udelukkende udgør en bekræftelse

(Art. 230 EF)

2. Annullationssøgsmål – kompetencen for Fællesskabets retsinstanser – påstand om, at der meddeles en institution et påbud – afvisning

(Art. 230 EF og 233 EF)

3. Retspleje – sagsomkostninger – fastsættelse – omkostninger, der kan kræves erstattet – begreb – omstændigheder, der tages i betragtning – omkostninger til sagens behandling ved Den Europæiske Ombudsmand – ikke omfattet

[Rettens procesreglement, art. 91, litra b)]

1.

2.

3.
64

Hvad angår det forhold, at beslutningen uretmæssigt adskiller de to procedurer, bemærkes, at Kommissionen ved indledningen af den første formelle undersøgelsesprocedure konstaterede, at den bl.a. var i tvivl med hensyn til TAB- lånets forenelighed med artikel 87, stk. 1, EF, og med hensyn til muligheden for at godkende dette i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF. Kommissionen henviste i den første beslutning (betragtning 41) til, at den havde fremsat en anmodning om oplysninger for især at afgøre, om lånet var foreneligt med bestemmelserne i den allerede godkendte støtteordning, på grundlag af hvilken det angiveligt var ydet. Under disse omstændigheder besluttede Kommissionen, at den »for at undgå, at beslutningen vedrørende [gældseftergivelsen] forsinkes yderligere, vil [...] afslutte den formelle undersøgelsesprocedure med en endelig beslutning vedrørende [gældseftergivelsen]« (betragtning 42). Kommissionen fremkom imidlertid ikke i denne beslutning med nogen betragtninger med hensyn til de tyske myndigheders ansvar for den tid, der hengik mellem den 4. april 2000, dvs. det tidspunkt, hvor Kommissionen underrettede Tyskland om sin beslutning om at indlede den første formelle undersøgelsesprocedure (jf. ovenfor, præmis 12), og det ikke nærmere fastsatte tidspunkt for fremsættelsen af anmodningen om de ovenfor nævnte oplysninger. Eftersom det er ubestridt (jf. ovenfor, præmis 13), at der efter indledningen af denne første undersøgelsesprocedure ved flere lejligheder var kontakt mellem Kommissionen og de tyske myndigheder, kan Retten ikke henset til de oplysninger, den har fået forelagt, fastslå, at de tyske myndigheder har ansvaret for denne forsinkelse. Det fremgår således af sagen, at det ligeledes er muligt, at den pågældende forsinkelse, i hvert fald delvist, må tilskrives Kommissionen.
155

Det bemærkes for det første, at artikel 36, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 753/2002 bestemmer, at »visse geografiske angivelser« på de anførte betingelser kan falde ind under en undtagelse for enslydende angivelser, og for det andet, at det bestemmes udtrykkeligt i artikel 36, stk. 3, sidste afsnit, at de geografiske angivelser, der opfylder betingelserne i samme artikels stk. 2 og derfor falder ind under undtagelsen for enslydende angivelser, »er anført i bilag VI«. Optagelsen af en geografisk angivelse, der falder ind under en undtagelse for enslydende angivelser, i det nævnte bilag VI er derfor ikke bare orienterende og fakultativ, men en nødvendig formalitet, der kræver, at det på forhånd undersøges, om den geografiske angivelse opfylder betingelserne i artikel 36, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 753/2002 og de praktiske betingelser, der skal gøre det muligt at skelne de enslydende geografiske angivelser fra hinanden. Sagsøgerne har ikke ret i, at denne fortolkning er den eneste, der er forenelig med opbygningen og ordlyden af denne forordnings artikel 36, stk. 3, navnlig fordi artikel 36, stk. 3, andet afsnit, som undtagelse fra princippet i artikel 36, stk. 3, første afsnit, om, at geografiske angivelser, der anvendes i tredjelande, ikke må give anledning til forveksling med en geografisk angivelse, der anvendes til betegnelse af en kvbd, skal fortolkes strengt.
Påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2000) 2621 af 29. december 2000 om ophævelse af støtten ydet af Den Europæiske Socialfond (ESF), som Kommissionen havde godkendt ved beslutning K(91) 2852 af 19. december 1991 inden for rammerne af fællesskabsinitiativet »Euroform« for Spanien (PO 913051ES8), og i medfør af hvilken de spanske myndigheder tildelte Cámara de Comercio e Industria de Zaragoza ESF-midler til projektet »Tricoin« (ref.: EUR-82), som selskabet Copy Aragón de Zaragoza er ansvarlig for gennemførelsen af.
Retten har ikke kompetence til at give en institution pålæg som led i en legalitetskontrol i henhold til vedtægtens artikel 91, hvorfor en begæring om, at det pålægges en institution at indsætte en oversættelse i en tjenestemands bedømmelsesrapport, må afvises.

Bedømmerne har et vidt skøn ved deres bedømmelser af det arbejde, der udføres af personer, som de skal bedømme, og det tilkommer ikke Fællesskabets retsinstanser at gribe ind i denne vurdering, medmindre der foreligger en fejl eller et klart misbrug. De frivillige bemærkninger, der ledsager de analytiske vurderinger, har til formål at begrunde vurderingerne, således at tjenestemanden har grundlag for at bedømme berettigelsen og Retten eventuelt kan udøve sin retslige kontrol.

(jf. præmis 40 og 41)

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, Sml. s. 1789, præmis 23; Retten. 9. marts 1999, sag T-212/97, Hubert mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 41, og II, s. 185, præmis 142.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – klagesag – annullationssøgsmål mod afvisning af varemærkeansøgning som følge af en indsigelse – tilbagekaldelse af indsigelse – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

2. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – tilbagekaldelse af indsigelse – muligt på ethvert tidspunkt

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 42-44)

3. EF-varemærker – klagesag – søgsmål for Fællesskabets retsinstanser – Rettens kompetence – pålæg til Harmoniseringskontoret – udelukket

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 6)

Sammendrag

1. Ved tilbagekaldelse af den rejste indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke bortfalder genstanden for det søgsmål, der er indledt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), hvorved varemærkeansøgningen er blevet afvist som følge af indsigelsen, hvorefter det i henhold til procesreglementets artikel 113 ikke længere er fornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

Når en indsigelse trækkes tilbage under en sag for appelkammeret, hvorunder der skal tages stilling til en afgørelse om indsigelsen, eller under en sag for Fællesskabets retsinstanser, der vedrører en afgørelse om en klage indgivet til Harmoniseringskontoret over afgørelsen vedrørende indsigelsen, forsvinder grundlaget for sagen reelt, og denne er således uden genstand.

(jf. præmis 18, 20 og 24)

2. I forbindelse med en indsigelsesprocedure over for registreringen af et EF-varemærke i henhold til artikel 42 ff. i forordning nr. 40/94 kan indsigelsen principielt trækkes tilbage på ethvert tidspunkt. Selv om det er korrekt, at lovgiver i artikel 44, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 40/94 kun udtrykkeligt har fastsat en mulighed for tilbagekaldelse af en ansøgning om registrering af et varemærke, er varemærkeansøgeren og indsigeren imidlertid som følge af opbygningen af forordningen ligestillet i indsigelsessagen, således at denne lighed også omfatter muligheden for at trække sagsakter tilbage.

(jf. præmis 19)

3. I forbindelse med en sag, der er indbragt for Fællesskabets retsinstanser til prøvelse af en afgørelse fra et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), skal sidstnævnte i henhold til artikel 63, stk. 6, i forordning nr. 40/94 træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af disse retsinstansers afgørelse ved kendelse eller dom. Det tilkommer derfor ikke Retten at give Harmoniseringskontoret et pålæg.

(jf. præmis 23)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – negativ forvaltningsafgørelse

(Art. 242 EF og 243 EF)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorligt og uopretteligt tab – bevisbyrde – tabets indtræden afhængig af fremtidige og usikre begivenheder

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

Sammendrag

1. Principielt kan en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en negativ forvaltningsafgørelse ikke imødekommes, da en udsættelse ikke kan ændre stillingen for sagsøgeren.

(jf. præmis 58)

2. Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om udsættelse er uopsættelig, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Det er den part, der gør et alvorligt og uopretteligt tab gældende, der skal bevise, at det foreligger. Tabets truende nærhed behøver ikke være godtgjort med absolut vished. Det er tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudsigeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed.

Et tab, der er et rent hypotetisk tab, idet det støttes på, at fremtidige og usikre begivenheder finder sted, kan imidlertid ikke give anledning til de begærede foreløbige forholdsregler.

(jf. præmis 62-65)
Spørgsmålet om, hvorvidt en foreløbig forholdsregel er uopsættelig, skal vurderes ud fra, om det er nødvendigt at træffe en foreløbig afgørelse for at undgå, at den part, der har indgivet begæringen, lider et alvorligt og uopretteligt tab. Det påhviler sidstnævnte at godtgøre, at det vil påføre vedkommende et sådant tab, såfremt man afventer afgørelsen i hovedsagen.

Et rent økonomisk tab kan principielt ikke antages at være uopretteligt elier blot vanskeligt at oprette, såfremt tabet kan dækkes ved en senere økonomisk erstatning.

Retten må dog på grundlag af de konkrete omstændigheder i hvert enkelt tilfælde vurdere, om en øjeblikkelig gennemførelse af den anfægtede afgørelse kan forvolde sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab, som ikke ville kunne afhjælpes, selv om den anfægtede retsakt annulleredes under behandlingen af hovedsagen.

Det er ikke tilstrækkeligt til at opfylde kravet om, at det godtgøres, at den begærede udsættelse er uopsættelig, at det anføres, at gennemførelsen af den anfægtede retsakt får alvorlige og uoprettelige konsekvenser. Det skal endvidere godtgøres, at retsakten medfører et alvorligt og uopretteligt tab. 1 dette øjemed skal de oplysninger, der fremlægges, være underbygget af beviser og sætte Retten i stand til at danne sig et troværdigt billede af sagsøgerens situation.

(jf. præmis 26. 27, 29 og 31 )

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sag T-549/93 R, D mod Kommissionen, Sml. II, s. 1347, præmis 45; Willeme mod Kommissionen, præmis 36 og 37; Retten, 31. januar 2001, sag T-373/00 R, Tralli mod ECB, Sml. Pers. l-A, s. 19, og II. s. 83, præmis 26.
Spørgsmålet, om hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Når det gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

I forbindelse med denne samlede vurdering råder Fællesskabets retsinstanser i sager om foreløbige forholdsregler over et vidt skøn og kan frit under hensyn til sagens særegenheder afgøre, hvorledes disse forskellige betingelser skal efterprøves samt rækkefølgen for denne undersøgelse, når ingen fællesskabsretlig bestemmelse pålægger dem at anvende et forud fastsat skema for vurderingen af nødvendigheden af at træffe foreløbig afgørelse.

En begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af betingelserne ikke er opfyldt.

Spørgsmålet om, hvorvidt en foreløbig forholdsregel er uopsættelig, skal vurderes ud fra, om det er nødvendigt at træffe en foreløbig afgørelse for at undgå, at der påføres den part, der har indgivet begæringen, et alvorligt og uopretteligt tab. Det påhviler denne part at dokumentere ikke at kunne afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført et tab af denne art.

Et rent økonomisk tab kan principielt ikke antages at være uopretteligt eller blot vanskeligt at oprette, såfremt tabet kan dækkes ved en senere økonomisk erstatning. Retten skal imidlertid på grundlag af den enkelte sags omstændigheder afgøre, om det kan påføre sagsøgeren et alvorligt og overhængende tab, at afgørelsen gennemføres uden opsættelse, og om dette tab end ikke kan oprettes, hvis afgørelsen annulleres i hovedsagen.

Det forhold, at en midlertidigt ansat, hvis kontrakt udløber, på grund af sin familiære situation ser sig tvunget til at finde et nyt arbejde på sit tidligere tjenestested, udgør ikke i sig selv et alvorligt og uopretteligt tab. Det er en simpel konsekvens af det forhold, at nævnte kontrakt udløber.

(jf. præmis 29-33)

Henvisning til: Domstolen, 18. oktober 1991, sag C-213/91 R, Abertal m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5109, præmis 24; Retten, 26. februar 1999, sag T-203/98 R, Tzikis mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 37, og II, s. 167, præmis 49; Retten, 30. juni 1999, sag T-70/99 R, Alpharma mod Rådet, Sml. II, s. 2027, præmis 128; Retten, 31. januar 2001, sag T-373/00 R, Tralli mod ECB, Sml. Pers. IA, s. 19, og II, s. 83, præmis 26 og 27; Retten, 29. april 2002, sag T-300/01 R, De Nicola mod EIB, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 52 og 60, stadfæstet ved appel af Domstolen, 25. juli 2002, sag C-198/02 P(R), De Nicola mod EIB, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 46 og 49.