ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

I betragtning af det ovenstående har Tribunale civile di Modena besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen de følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 510/2006) med henblik på artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13) fortolkes således, at betegnelsen af et levnedsmiddel indeholdende geografiske henvisninger, for hvilken der på nationalt plan foreligger en »afvisning« eller i hvert fald en blokering af en ansøgning til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om at foretage registrering som BOB eller BGB i de nævnte forordningers betydning, anses for en artsbetegnelse i det mindste for hele den periode, i hvilken virkningerne af den omtalte »afvisning« eller blokering består? 2) Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 510/2006) med henblik på artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13) fortolkes således, at betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, som ikke er registreret som BOB elle BGB i de nævnte forordningers betydning, retsmæssigt kan anvendes på det europæiske marked af producenter, der i god tro og konsekvent i længere tid har anvendt betegnelsen inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 2081/92 (nu forordning nr. 510/2006) og i perioden efter ikrafttrædelsen? 3) Skal artikel 15, stk. 2, i direktiv 89/104 […] fortolkes således, at et retssubjekt, der er indehaver af et fællesmærke for et levnedsmiddel, indeholdende en geografisk henvisning, ikke lovligt kan hindre producenterne af et produkt med de samme egenskaber i at betegne dette med en betegnelse svarende til den, som findes i fællesmærket, når de nævnte producenter har anvendt betegnelsen i god tro og konsekvent i et tidsrum, der ligger meget langt forud for tidspunktet for registrering af det nævnte fællesmærke?«
92

Kommissionen er for det andet for så vidt angår artikel 12 EF dels af den opfattelse, at tilbagebetalingspligten udgør en skjult forskelsbehandling i strid med den nævnte bestemmelse, eftersom den hovedsageligt påvirker ikke-hjemmehørende personer. Denne vurdering er støttet på den konstatering, at det hovedsageligt er ikke-hjemmehørende arbejdstagere, der — når de ophører med at være beskæftiget i Tyskland — er tilbøjelige til at forlade denne medlemsstat, som regel for at vende tilbage til deres oprindelsesstat, hvorimod det sjældent forekommer, at hjemmehørende arbejdstagere beslutter sig for at tilbringe deres otium i udlandet. Dels foreligger der ligeledes en tilsidesættelse af artikel 18 EF. Tilbagebetalingspligten afskrækker borgerne i Den Europæiske Union, uanset nationalitet, herunder tyske statsborgere, fra at bosætte sig i en anden medlemsstat.
98

Kommissionen har til støtte for, at den ordning, som Den Hellenske Republik har indført, ikke er effektiv, anført, at den grundlæggende kontrol er beskeden, at der ikke gives særlig mange skriftlige advarsler, og at procedurerne for fuldbyrdelse af sanktioner er problematiske. Det fremgår navnlig af FVO’s inspektionsrapport nr. 9211/2003, at der i 2002 blev givet ni mundtlige advarsler, 16 skriftlige advarsler og en administrativ bøde i forbindelse med i alt 26 overtrædelser. I øvrigt blev ingen autorisationer suspenderet eller inddraget i 2001 og 2002. Det fremgår desuden af den nævnte rapport, at det blev foreslået at tildele fire bøder på 3000 EUR for overtrædelser begået i et af præfekturerne, men at bøderne ikke blev pålagt.
94

Den pågældende medlemsstat har dernæst forklaret, at det fremgår af den korrespondance, der har været ført mellem LNEC og den pågældende virksomhed, at denne sidstnævnte aldrig har haft til hensigt at indlede en procedure med henblik på godkendelse af de polyethylenrør, som den agtede at markedsføre i Portugal, men at den kun ønskede, at de udenlandske attester, som den var i besiddelse af, blev anset for at være tilstrækkelige, og at den blev fritaget for godkendelsesproceduren. Da LNEC ikke havde modtaget nogen ansøgning om godkendelse fra denne virksomhed og end ikke en anmodning om oplysninger vedrørende forløbet af godkendelsesproceduren, ville det have været et vidtgående krav at stille til LNEC, at organet oplyste den pågældende virksomhed om betingelserne for, at IIP’s attest eller enhver anden attest kunne anvendes med henblik på at opnå en typeattest og om nødvendigt en godkendelse af de omhandlede rør. For at afklare enhver tvivl meddelte LNEC ikke desto mindre den 12. februar 2008 den pågældende virksomhed, at den i nogen tid havde kunnet markedsføre de pågældende varer i Portugal, uden at der krævedes en forudgående godkendelse.
97

Hvad angår den anden retlige fejl, hvorefter Retten fejlagtigt fastslog, at udgangsbeløbet for den bøde, der er fastsat i retningslinjerne for en »meget alvorlig« overtrædelse, udgør en minimumstærskel, som ikke kan fraviges, bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 190 blot har undersøgt, om den fejl, den havde fastslået i forbindelse med bedømmelsen af overtrædelsens konkrete indvirkning, havde haft en konsekvens for beregningen af bøden. I forbindelse med denne undersøgelse skal det for det første fastslås, at Kommissionen ikke havde forhøjet udgangsbeløbet på grund af indvirkningen på markedet. Under udøvelsen af den fulde prøvelsesret fandt Retten dernæst, at det udgangsbeløb, der var fastsat i den omtvistede beslutning, kunne begrundes med kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig«. Den omstændighed, at Retten ikke fandt det hensigtsmæssigt under de foreliggende omstændigheder at ændre det af Kommissionen fastsatte udgangsbeløb, betyder ikke, at den opfattede beløbet på 20 mio. EUR som en minimumstærskel, der ikke må fraviges.
35

Kommissionen finder, at den anfægtede forordnings formål, nemlig at danne grundlag for Fællesskabets finansielle bidrag til Irland-fonden i årene 2007-2010, der vil være at anvende i overensstemmelse med IFI-aftalen, nødvendigvis indebærer en henvisning til den engelsk-irske aftale, hvis eneste målsætning ifølge aftalens præambel, artikel 2, litra a), og artikel 4, litra a), nr. ii), er fred og forsoning til gavn for de to kontraherende stater og navnlig for Nordirlands befolkning. Udgangspunktet har været den politiske ustabilitet og ikke de økonomiske og sociale vanskeligheder. Målsætningerne angivet i artikel 2 i IFI-aftalen bidrager til det samarbejde på tværs af grænsen, som er nævnt i artikel 10, litra a), i den engelsk-irske aftale, idet et sådant samarbejde er et middel til at virkeliggøre den engelsk-irske aftales mål, nemlig fred og forsoning til gavn for de to kontraherende stater. Heraf følger, at den økonomiske og sociale udvikling som omhandlet i den engelsk-irske aftale aldrig har været et mål i sig selv.
Følgende fremgår af første til fjerde og sjette til niende betragtning i forordning nr. 1768/92:

»Forskningen på det farmaceutiske område bidrager på afgørende måde til den fortsatte forbedring af folkesundheden.

Lægemidler, herunder navnlig dem, der fremkommer som et resultat af langvarig og omkostningskrævende forskning, vil i fremtiden kun blive udviklet i Fællesskabet og i Europa, hvis de omfattes af en hensigtsmæssig lovgivning, som sikrer en tilstrækkelig beskyttelse til fremme af denne forskning.

Situationen er i dag den, at den tid, der går fra indgivelsen af patentansøgningen for et nyt lægemiddel, indtil tilladelsen til at markedsføre det pågældende lægemiddel foreligger, gør den effektive patentbeskyttelsesperiode for kort til, at forskningsinvesteringerne kan afskrives.

Disse omstændigheder medfører en utilstrækkelig beskyttelse, der er til skade for lægemiddelforskningen.

[…]

Der bør indføres en ensartet løsning på fællesskabsplan for således at undgå en uensartet udvikling af de nationale lovgivninger, som kan føre til nye forskelle, der vil kunne hindre den frie bevægelighed for lægemidler i Fællesskabet og dermed direkte påvirke det indre markeds oprettelse og funktion.

Det er nødvendigt at indføre et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, for hvilke der er udstedt en gyldig markedsføringstilladelse, og som kan tildeles indehaveren af et nationalt eller et europæisk patent på ensartede vilkår i alle medlemsstater; […]

Varigheden af den beskyttelse, certifikatet giver, skal fastlægges således, at beskyttelsen bliver tilstrækkelig og effektiv; der bør med henblik herpå indrømmes den, der er indehaver af såvel et patent som et certifikat, en beskyttelsesperiode på i alt højst 15 år regnet fra tidspunktet for den første markedsføringstilladelse for det pågældende lægemiddel i Fællesskabet.

Der bør ikke desto mindre tages hensyn til samtlige interesser herunder folkesundheden, som gør sig gældende i en sektor, der er så kompleks og følsom som den farmaceutiske; derfor bør certifikatet ikke udstedes for en periode på over fem år; […]«
84

For det andet skal det for så vidt angår argumentet om velkendthed indledningsvis præciseres, at det er det ældre varemærkes velkendthed, i dette tilfælde varemærket Carbonell, der skal tages i betragtning med henblik på bedømmelsen af, om ligheden mellem de varer, der er omfattet af de to varemærker, er tilstrækkelig til, at der er risiko for forveksling (jf. i denne retning dom af 29.9.1998, sag C-39/97, Canon, Sml. I, s. 5507, præmis 24). I det foreliggende tilfælde kan appellanten derfor ikke påberåbe sig varemærket La Españolas velkendthed på det spanske marked for olivenolie — som appellanten i øvrigt gjorde det uden at få medhold ved første instans — for at bekræfte, at der ikke er risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker, eftersom det er ubestridt, at dette varemærke er yngre end varemærket Carbonell. Hvad desuden angår sidstnævnte varemærkes velkendthed har appellanten ikke forklaret, på hvilken måde Retten, hvis den havde taget dette element i betragtning, havde kunnet tillægge varemærket La Española en forhøjet grad af særpræg og således udelukke, at der var risiko for forveksling mellem de nævnte omtvistede varemærker.
29

Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, andet punktum, og artikel 6, stk. 2, i direktiv 97/7 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter sælgeren kan forlange, at forbrugeren betaler erstatning for værdiforringelsen ved brug af et gode, der er erhvervet i henhold til en aftale om fjernsalg, i et tilfælde hvor sidstnævnte rettidigt har udøvet sin fortrydelsesret. Bestemmelsen er imidlertid ikke til hinder for, at forbrugeren pålægges at betale erstatning for værdiforringelse ved brug af godet i tilfælde af, at den pågældende har gjort brug af godet på en måde, der er uforenelig med civilretlige principper, såsom princippet om god tro eller forbuddet mod uberettiget vinding, på den betingelse, at direktivets formål og navnlig virkningen og effektiviteten af fortrydelsesretten ikke bringes i fare, hvilket det påhviler den nationale ret at afgøre.
Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Anden Afdeling) den 29. august 2007, SELEX Sistemi Integrati mod Kommissionen (sag T-186/05), hvorved Retten som delvist åbenbart uegnet til realitetsbehandling og delvist åbenbart ugrundet afviste påstanden om erstatning for det tab, appellanten angiveligt har lidt som følge af Kommissionens beslutning af 12. februar 2004 om afslag på appellantens klage over, at Eurocontrol angiveligt tilsidesatte EF-traktatens konkurrencebestemmelser.
136

Hvis Retten havde foretaget en korrekt retlig analyse, ville den ifølge DSD have været forpligtet til at lægge til grund, at selskabet ikke udsteder en licens til brug af sit logo uafhængigt af anvendelsen af DSD-ordningen, således at den omtvistede beslutning ville skulle fortolkes i den retning, at afvisning af at tildele en sådan licens udgør et misbrug. Nævnte beslutning ville således have den virkning, at DSD ville være forpligtet til at tildele en licens. Retten har således set bort fra den omstændighed, at de nødvendige betingelser for en sådan forpligtelses berettigelse ikke var opfyldt. Denne tilsidesættelse udgør en urigtig retsanvendelse.
186

Det tredje anbringende om ophævelse af den appellerede dom er udtrykt i fem led om, at Retten — idet den fastslog, at der forelå en direkte årsagsforbindelse mellem Kommissionens fejl og den skade, Schneider har lidt på grund af den nedsættelse af salgsprisen for Legrand, som blev indrømmet til gengæld for den udsættelse til den 10. december 2002 af den effektive gennemførelse af salget, der var aftalt den — henholdsvis: — foretog materielt ukorrekte konstateringer af de faktiske omstændigheder med henblik på at fastslå for det første, at Schneider var nødsaget til at afslutte forhandlingerne om salget og salgsprisen for Legrand den 26. juli 2002, for det andet, at den , der var den udskudte dato, som var aftalt for den effektive gennemførelse af salget, var tilstrækkeligt senere end det tidspunkt, hvorpå Schneider I-dommen kunne forventes afsagt, til at Schneider kunne sikre sig mulighed for at opnå, at Kommissionen vurderede fusionen på ny ved at fremlægge nye afhjælpningsforanstaltninger, og for det tredje, at der herved forelå en årsagsforbindelse mellem den tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelse og den af Schneider påståede nedsættelse af salgsprisen — gengav beviserne urigtigt med hensyn til stillingtagen til disse tre spørgsmål — begik en fejl ved den retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder — behæftede sin beslutning med en selvmodsigende begrundelse med hensyn til undersøgelsen i dommens præmis 260-286, der tidligere havde medført, at Retten havde udelukket, at der var årsagsforbindelse mellem Kommissionens fejl og det pågældende samlede værditab, som aktiverne led i perioden fra Schneiders erhvervelse af dem, til de senere blev afhændet — foretog materielt ukorrekte konstateringer af de faktiske omstændigheder og begik retlige fejl med henblik på at fastslå, at Schneider ikke havde bidraget til realiseringen af det samlede tab, mens en modsat konklusion blev draget i præmisserne, nemlig for det første, at Schneider var bekendt med de konkurrenceproblemer, som nødvendigvis opstod som følge af den situation, hvor den ene fusionsdeltager ville kunne støtte sig på den andens stilling, som blev frembragt af fusionen, for det andet, at selskabet havde givet afkald på sin begæring om udsættelse af gennemførelsen af beslutningen om deling og ikke efterfølgende havde anlagt sag om foreløbige forholdsregler med hensyn til pligten til at sælge Legrand, og for det tredje havde valgt at sælge Legrand på et tidspunkt, hvor det ikke var forpligtet hertil.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 16. juli 2009 –

Kommissionen mod Irland

(Sag C-554/07)

»Traktatbrud – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – artikel 2, 9 og 13 – økonomisk virksomhed udøvet af staten, lokale myndigheder og andre offentligretlige organer – fritagelse«

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – offentligretlige organer (Rådets direktiv 2006/112, art. 2, 9 og 13) (jf. præmis 47-50, 62-68 og 74-76 samt konkl. 1)

Angående

Traktatbrud – urigtig gennemførelse af artikel 13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – afgiftsfritagelse for enhver økonomisk virksomhed, som udøves af staten, lokale myndigheder og andre offentligretlige organer.

Konklusion

1) Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 9 og 13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, idet denne medlemsstat i den nationale lovgivning

ikke har fastsat nogen almindelig bestemmelse, hvorefter økonomisk virksomhed, som udøves af offentligretlige organer, men ikke i deres egenskab af offentlig myndighed, er undergivet merværdiafgift

hverken har fastsat en almindelig bestemmelse, hvorefter offentligretlige organer, der handler i deres egenskab af offentlig myndighed, er merværdiafgiftspligtige, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning, eller noget andet kriterium, hvorved der opstilles grænser for finansministerens skønsbeføjelse i denne henseende, og

ikke har fastsat nogen almindelig bestemmelse, hvorefter offentligretlige organer er merværdiafgiftspligtige, for så vidt som de udøver de i bilag I til nævnte direktiv anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.
Artikel 6, stk. 2-6, i direktiv 85/337, som ændret ved artikel 3, stk. 4, i direktiv 2003/35, har følgende ordlyd:

»2. Offentligheden informeres ved offentligt opslag eller andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives:

a) ansøgningen om tilladelse

b) det forhold, at projektet er omfattet af en procedure med miljøkonsekvensvurdering, og eventuelt at artikel 7 gælder

c) de kompetente myndigheder, der har ansvaret for at træffe afgørelsen, hvorfra der kan indhentes relevante oplysninger, hvortil kommentarer eller spørgsmål kan rettes samt nærmere oplysninger om fristerne for fremsendelse af bemærkninger eller spørgsmål

d) karakteren af eventuelle afgørelser eller udkastet til afgørelsen, hvis et sådant foreligger

e) hvorvidt de oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5, er til rådighed

f) hvornår, hvor og hvordan de relevante oplysninger stilles til rådighed

g) hvilke foranstaltninger der er truffet med henblik på offentlig deltagelse, jf. stk. 5.

3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister:

a) alle oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5

b) i overensstemmelse med national lovgivning de vigtigste rapporter og anbefalinger, der er indgivet til den eller de kompetente myndigheder på det tidspunkt, hvor den berørte offentlighed informeres i henhold til stk. 2

c) i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger andre end de i stk. 2 omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel.

4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndigheder, inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen.

5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) og høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges af medlemsstaterne.

6. Der fastsættes rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der giver tilstrækkelig tid til at informere offentligheden og til, at den berørte offentlighed kan forberede sig på og opnå reel deltagelse i de miljøbeslutningsprocedurer, der er omfattet af denne artikel.«
High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen to spørgsmål, der hver især vedrører sagsøgerens to anbringender. Ministeren ankede, for så vidt angår det andet spørgsmål, denne afgørelse til Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), som forkastede anken. High Coourt of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), har efterfølgende fremsendt følgende præjudicielle spørgsmål til Domstolen:

»Såfremt en medlemsstat har indført et system med decentraliseret regering, i forbindelse med hvilket de centrale statslige myndigheder har bevaret kompetence til at handle på hele medlemsstatens vegne med henblik på at sikre den pågældende stats overholdelse af sine fællesskabsretlige forpligtelser i forhold til [forordning nr. 1782/2003], spørges:

1) Kan en medlemsstat inddrage krav om vedligeholdelse af offentlige veje i sine normer for [GLMS] i henhold til artikel 5 og bilag IV i [forordning nr. 1782/2003]?
18

Desuden bestemmer § 34, stk. 1, nr. 1, i SGB XI — som er opført under denne lovs almindelige bestemmelser — at med forbehold for visse undtagelser vedrørende midlertidige ophold, som ikke har relevans for tvisten i hovedsagen, er kravet på ydelser suspenderet, så længe den forsikrede opholder sig i udlandet. Det følger dog af forelæggelsesafgørelsen, at denne bestemmelse skal fortolkes i lyset af Domstolens dom af 5. marts 1998, Molenaar (sag C-160/96, Sml. I, s. 843, præmis 39 og 43), hvori Domstolen fastslog, at artikel 19, stk. 1, artikel 25, stk. 1, og artikel 28, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at retten til en ydelse som den plejegodtgørelse, der er fastsat i § 37 i SGB XI, er betinget af, at den forsikrede er bosat i den stat, hvis ordning han er tilsluttet. Det fremgår af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at de tyske myndigheder mener, at denne dom pålægger, at plejeydelsen skal præsteres uden for Tyskland, da det drejer sig om en pengeydelse, men at ydelser, som i tysk ret anses for naturalydelser, såsom de i §§ 36 og 43 i SGB XI omhandlede, ikke skal ydes.
26

Til støtte for appellen har appellanten fremført fire anbringender. Som det første anbringende er det gjort gældende, at Retten har foretaget en alt for vid fortolkning af Albany-dommen for at fastslå, at appellantens konkurrencemæssige stilling ikke var berørt af den støtte, som følger af de pågældende skattemæssige foranstaltninger. Med det andet anbringende har appellanten anført, at Retten foretog urigtig retsanvendelse ved at fastslå, at appellanten ikke kunne påberåbe sig de sociale elementer i Fællesskabets retningslinjer med henblik på at påvise, at fagforeningen var individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Med det tredje anbringende gøres gældende, at der er sket urigtig anvendelse af dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen og i sagen Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, i det omfang Retten fandt, at appellanten ikke kunne anses for individuelt berørt alene under henvisning til, at den omhandlede støtte blev ydet modtagerne gennem en reduktion af lønkrav fra sømænd, der har ret til en fritagelse for indkomstskat. Med det fjerde anbringende gør appellanten gældende, at Retten anvendte den retspraksis, der følger af dommen i sagen Kwekerij Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen og i sagen CIRFS m.fl. mod Kommissionen, urigtigt ved at fastslå, at appellantens egen interesse som forhandler ikke blev påvirket af de omhandlede skattemæssige foranstaltninger.
63

Det skal præciseres, at den kompensation, som tilkommer en passager i henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 261/2004, kan nedsættes med 50%, hvis betingelserne fastsat i forordningens artikel 7, stk. 2, er opfyldt. Selv om denne bestemmelse kun henviser til den situation, hvor passagererne får omlagt sin rejse, må det fastslås, at den fastsatte nedsættelse af kompensationen er afhængig af selve den forsinkelse, som passageren er udsat for, således at der intet er til hinder for, at denne bestemmelse kan finde tilsvarende anvendelse på kompensationer, der udbetales til passagerer på forsinkede flyafgange. Heraf følger, at kompensationen til en passager på en forsinket flyafgang, som ankommer til sit endelige bestemmelsessted tre timer eller mere efter det ankomsttidspunkt, som oprindeligt er fastsat, kan nedsættes med 50% i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning nr. 261/2004, når forsinkelsen for flyvninger, som ikke henhører under artikel 7, stk. 2, litra a) eller b), forbliver mindre end fire timer.