Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 25. april 1996. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Storhertugdømmet Luxembourg. - Traktatbrud - Manglende gennemførelse af Rådets direktiv 86/609/EØF - Beskyttelse af dyr, der anvendes til forsøg og andre videnskabelige formål. - Sag C-274/93.



Samling af Afgørelser 1996 side I-02019



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Traktatbrudssoegsmaal ° soegsmaalets genstand ° afgraensning under den forudgaaende administrative procedure ° aendring efter sagens anlaeg ° ikke tilladt

(EOEF-traktaten, art. 169)

Sammendrag

Genstanden for et soegsmaal i henhold til traktatens artikel 169 fastlaegges under den forudgaaende administrative procedure i henhold til denne traktatbestemmelse. Den paagaeldende medlemsstats mulighed for at fremsaette bemaerkninger udgoer nemlig en med traktaten tilsigtet vaesentlig garanti og et vaesentligt formkrav, der skal sikre, at den procedure, hvorefter det skal fastslaas, at en medlemsstat har begaaet et traktatbrud, forloeber forskriftsmaessigt. Staevningen maa derfor ikke stoettes paa andre klagepunkter end dem, der er fremsat i den begrundede udtalelse.

Kommissionen kan derfor ikke, naar den under den forudgaaende administrative procedure og i staevningen har gjort gaeldende, at en medlemsstat har undladt at gennemfoere et direktiv, under sagen ved Domstolen, efter at have modtaget meddelelse om de nationale lovregler, som gaelder paa det omraade, der er omfattet af direktivet, goere det klagepunkt gaeldende over for medlemsstaten, at dens gennemfoerelse af direktivet har vaeret ufuldstaendig og dermed mangelfuld. En stillingtagen til et saadant klagepunkt vil nemlig kraeve en detaljeret gennemgang af den nationale lovgivning, som Domstolen ikke kan foretage, naar den paagaeldende medlemsstat ikke under den forudgaaende administrative procedure har haft lejlighed til at tage stilling til den paastaaede mangelfulde gennemfoerelse af direktivet ved hjaelp af en lovgivning, som Kommissionen ikke tidligere har henvist til.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. maj 1993 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber anlagt sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 med paastand om, at det fastslaas, at Storhertugdoemmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 25 i Raadets direktiv 86/609/EOEF af 24. november 1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om beskyttelse af dyr, der anvendes til forsoeg og andre videnskabelige formaal (EFT L 358, s. 1, herefter "direktivet"), og efter EOEF-traktatens artikel 5 og 189 ved ikke at have truffet de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet inden for de fastsatte frister og/eller ved ikke at have givet Kommissionen meddelelse om disse foranstaltninger.

2 Ifoelge artikel 1 har direktivet til formaal at sikre, at medlemsstaternes love og administrative bestemmelser tilnaermes indbyrdes, saaledes at det undgaas, at disse, navnlig ved konkurrencefordrejning eller handelshindringer, indvirker paa faellesmarkedets gennemfoerelse og funktion.

3 Ifoelge direktivets artikel 25 skulle medlemsstaterne udstede de noedvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet senest den 24. november 1989, og de skulle straks underrette Kommissionen herom ved at meddele den de nationale retsforskrifter, som de havde vedtaget paa det omraade, der er omfattet af direktivet.

4 Da Kommissionen ikke havde modtaget nogen meddelelse om de trufne foranstaltninger og ikke raadede over andre oplysninger, hvoraf den kunne slutte, at Storhertugdoemmet Luxembourg havde opfyldt sine forpligtelser efter direktivet, fremsendte den en aabningsskrivelse til medlemsstaten den 4. september 1990. Da denne skrivelse forblev ubesvaret, afgav Kommissionen en begrundet udtalelse den 20. maj 1992, som ligeledes forblev ubesvaret. Den anlagde derfor naervaerende sag.

5 Selv om Kommissionen forskriftsmaessigt har anlagt sag mod Storhertugdoemmet Luxembourg, har sagsoegte ikke indgivet svarskrift inden for den fastsatte frist.

6 Den 28. maj 1993 tilsendte Storhertugdoemmet Luxembourg Kommissionens Juridiske Tjeneste en skrivelse, hvorved den gav Kommissionen meddelelse om lov af 15. marts 1983 om vaern for dyr (loi ayant pour objet d' assurer la protection de la vie et le bien-être des animaux, Mémorial A, nr. 15, af 19.3.1983, s. 306, herefter "den luxembourgske lov").

7 Ved skrivelse af 8. december 1994 har Kommissionen fremsat begaering om, at Domstolen afsiger udeblivelsesdom i medfoer af procesreglementets artikel 94, stk. 1, saaledes at Domstolen afsiger dom efter Kommissionens paastand, der nu lyder som foelger:

"... det fastslaas, at Storhertugdoemmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 25 i Raadets direktiv 86/609/EOEF af 24. november 1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om beskyttelse af dyr, der anvendes til forsoeg og andre videnskabelige formaal, og efter EF-traktatens artikel 5 og 189 ved ikke at have truffet alle de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet inden for de fastsatte frister".

8 Til stoette herfor har Kommissionen paaberaabt sig en raekke bestemmelser i direktivet, som efter dens opfattelse ikke er blevet gennemfoert ved den luxembourgske lov.

9 I den foreliggende sag skal Domstolen afsige udeblivelsesdom. Den skal derfor i medfoer af procesreglementets artikel 94, stk. 2, undersoege, om sagen kan antages til realitetsbehandling, og om sagsoegerens paastande forekommer begrundede.

10 Vedroerende formaliteten bemaerkes, at Kommissionen har fremsat begaering om, at Domstolen efter en undersoegelse af den luxembourgske lov fastslaar, at direktivet er ufuldstaendigt og dermed mangelfuldt gennemfoert. I staevningen gjorde Kommissionen derimod, under henvisning til den begrundede udtalelse, den havde afgivet i henhold til traktatens artikel 169, gaeldende, at sagsoegte ikke havde gennemfoert direktivet og ikke havde givet Kommissionen meddelelse om gennemfoerelsesforanstaltninger.

11 I denne forbindelse bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens faste praksis (jf. navnlig dom af 12.1.1994, sag C-296/92, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 1, praemis 11), at genstanden for et soegsmaal i henhold til traktatens artikel 169 fastlaegges under den forudgaaende administrative procedure i henhold til denne traktatbestemmelse. Den paagaeldende medlemsstats mulighed for at fremsaette bemaerkninger udgoer nemlig en med traktaten tilsigtet vaesentlig garanti og et vaesentligt formkrav, der skal sikre, at den procedure, hvorefter det skal fastslaas, at en medlemsstat har begaaet et traktatbrud, forloeber forskriftsmaessigt. Staevningen maa derfor ikke stoettes paa andre klagepunkter end dem, der er fremsat i den begrundede udtalelse (jf. ogsaa dom af 17.11.1992, sag C-157/91, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 5899, praemis 17, og af 28.4.1993, sag C-306/91, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 2133, praemis 22).

12 For saa vidt som Kommissionen efter staevningens indgivelse og under henvisning til visse af direktivets bestemmelser, som haevdes ikke at vaere gennemfoert ved den luxembourgske lov, har nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke har truffet alle de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet, bemaerkes, at en stillingtagen hertil vil kraeve, at der foretages en detaljeret gennemgang af den luxembourgske lov til efterproevelse af, hvilke af direktivets bestemmelser der ikke er korrekt gennemfoert. Denne situation kan derfor ikke sammenlignes med den, hvor en medlemsstat har truffet visse gennemfoerelsesforanstaltninger efter den administrative procedure, uden dog at have gennemfoert alle direktivets bestemmelser, og hvor Kommissionen som foelge heraf har begraenset sine paastande til de bestemmelser, som utvivlsomt endnu ikke er gennemfoert (jf. bl.a. dom af 14.12.1995, sag C-132/94, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 4789).

13 Domstolen kan imidlertid kun foretage en saadan gennemgang paa grundlag af en administrativ procedure, hvorunder den sagsoegte medlemsstat har haft mulighed for at tage stilling til Kommissionens anbringender om den mangelfulde gennemfoerelse af de paagaeldende, naermere angivne bestemmelser i direktivet. Hverken den luxembourgske lov eller de naevnte anbringender er imidlertid blevet behandlet under en administrativ procedure i denne sag.

14 Foelgelig maa den af Kommissionen anlagte sag afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

15 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Selv om Kommissionen har tabt sagen for saa vidt angaar den afgraensning, den har foretaget af sagens genstand i sit indlaeg, maa det fastslaas, at det skyldes sagsoegtes manglende samarbejde, at Kommissionen har indgivet staevning med de aendringer, der er indeholdt i dens indlaeg, og det boer derfor paalaegges sagsoegte i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 3, at betale alle sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Storhertugdoemmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.