ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 EF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhører enhver bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder under den nationale rets kompetence. Det tilkommer ligeledes udelukkende den nationale retsinstans, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse.

Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

I denne sammenhæng anfægter tvivlen om, hvorvidt de nationale retsinstanser, som følge af Domstolens besvarelse af et præjudicielt spørgsmål om fortolkning af et direktiv, har mulighed for, under overholdelse af de af Domstolen fastsatte principper, at fortolke national ret i lyset af dette svar, ikke Domstolens forpligtelse til at tage stilling til spørgsmålet. Enhver anden konklusion er nemlig uforenelig med selve formålet med de beføjelser, artikel 234 EF tillægger Domstolen, hvilke beføjelser i det væsentlige har til formål at sikre de nationale retsinstansers ensartede anvendelse af fællesskabsretten.

(jf. præmis 19-22)
En sagsøgers søgsmålsinteresse for så vidt angår sagens genstand skal foreligge på tidspunktet for sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises. Sagens genstand skal, ligesom søgsmålsinteressen, bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel.

Enhver person, der under overholdelse af de anvendelige regler herom har ansøgt om en kapacitetsforøgelse vedrørende visse fiskerifartøjer grundet forbedringer med hensyn til sikkerhed, som har resulteret i bygning af et erstatningsfartøj, i medfør af artikel 4, stk. 2, i beslutning 97/413 om mål og detaljerede regler for omstrukturering af Fællesskabets fiskerisektor i perioden fra den 1. januar 1997 til den 31. december 2001 med henblik på at opnå en bæredygtig ligevægt mellem ressourcerne og udnyttelsen heraf og punkt 3.3 i bilaget til Kommissionens beslutning 98/125 om godkendelse af det flerårige udviklingsprogram for Irlands fiskerflåde for perioden fra den 1. januar 1997 til den 31. december 2001, har en åbenbar interesse i at søge en beslutning, som giver afslag på en tilladelse hertil, annulleret.

En annullation af en beslutning fra Kommissionen om afslag på meddelelse af den tilladelse, hvorom der er ansøgt, har således som virkning for alle de personer, hvis anmodninger er blevet afvist, at meddelelse af en tilladelse atter bliver mulig i henhold til den fornyede prøvelse, som Kommissionen er forpligtet til at foretage med hensyn til disse anmodninger. Når denne tilladelse bliver meddelt, indebærer dette, at alle de skridt, som skal tages — herunder i givet fald bygning af erstatningsfartøjet — med henblik på at gennemføre eller anvende den kapacitetsforøgelse, hvorom der er ansøgt, kan påbegyndes under overholdelse af de betingelser og frister, som eventuelt måtte finde anvendelse.

Sagsøgerne, som på datoen for den anfægtede beslutning ikke havde påbegyndt bygningen af de fartøjer, som er omhandlet af beslutningens bilag II, således at de på samme dato ikke var ejere af disse fartøjer, kan således ikke af denne grund ikke anses for at have en søgsmålsinteresse.

(jf. præmis 25 og 32-34)
Er der tale om erhverv, for »hvis udøvelse det er nødvendigt at have nøje kendskab til national ret, og i forbindelse med hvilke rådgivning og/eller bistand med hensyn til national ret indgår som et væsentligt og fast element«, kan værtsmedlemsstaten som en undtagelse fra princippet i artikel 4, stk. 1, litra b), tredje afsnit, i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved direktiv 2001/19, pålægge ansøgeren at gennemgå en prøvetid eller bestå en egnethedsprøve. Indholdet af den uddannelse, der er foreskrevet som betingelse for at optage et reguleret erhverv, er fastsat under hensyn til de krav, der er forbundet med udøvelsen af dette erhverv. Et erhverv, der kan udøves af personer, som ikke har modtaget nogen væsentlig juridisk uddannelse, kan således ikke anses for at udgøre et erhverv, hvor »det er nødvendigt at have nøje kendskab til national ret«.

Artikel 3 og 4 i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved direktiv 2001/19, er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat, og som har indgået en samarbejdsaftale med en ejendomsmægler, der er autoriseret i værtslandet, for at kunne udøve visse former for erhvervsvirksomhed, som er omfattet af det lovregulerede ejendomsmæglererhverv, skal indhente en tilladelse, hvis udstedelse er underlagt krav om bestået juridisk egnethedsprøve.

Hvis det viser sig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, at tjenesteyderen efter indgåelsen af samarbejdsaftalen ikke udøver alle de faglige aspekter af det lovregulerede ejendomsmæglererhverv, således som disse er defineret i værtslandet, men kun visse former for lovreguleret erhvervsmæssig beskæftigelse, som er omfattet af dette erhverv, uden at varetage de juridiske aspekter af salget, er det åbenlyst, at pligten til at opfylde udligningsforanstaltninger for så vidt angår dennes kendskab til den omhandlede medlemsstats lovgivning under disse omstændigheder går videre, end hvad der er nødvendigt for at beskytte aftagerne af sådanne tjenesteydelser mod risikoen for forkert juridisk vejledning ved salget.

(jf. præmis 40, 41 og 43 samt domskonkl.)
Sag C-412/06

Annelore Hamilton

mod

Volksbank Filder eG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Stuttgart)

»Forbrugerbeskyttelse — aftaler indgået uden for fast forretningssted — direktiv 85/577/EØF — artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 1 — lånekontrakter af lang varighed — fortrydelsesret«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 21. november 2007 I - 2385

Domstolens dom (Første Afdeling) af 10. april 2008 I - 2395

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted – direktiv 85/577

(Rådets direktiv 85/577, art. 4 og art. 5, stk. 1)

Direktiv 85/577 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted skal fortolkes således, at national lovgiver har beføjelse til at fastsætte, at fortrydelsesretten i direktivets artikel 5, stk. 1, kan udøves senest en måned efter kontrahenternes fuldstændige opfyldelse af de forpligtelser, der følger af en lånekontrakt af lang varighed, når forbrugeren har modtaget en fejlagtig oplysning om de nærmere foranstaltninger vedrørende påberåbelsen af denne ret.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
1)

Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer, Rådets direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret og Rådets direktiv 90/365/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet, idet det har opretholdt nationale bestemmelser, hvorefter inaktive og pensionerede statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater og i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde for at opnå en opholdstilladelse skal bevise, at de varigt råder over midler.
Sag C-265/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Portugisiske Republik

»Traktatbrud — frie varebevægelser — artikel 28 EF og 30 EF — EØS-aftalens artikel 11 og 13 — kvantitative indførselsrestriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — motorkøretøjer — fastsættelse af farvet film på ruderne«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 13. december 2007 I - 2247

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. april 2008 I - 2268

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 28 EF og 30 EF; EØS-aftalens art. 11 og 13)

En medlemsstat, hvis lovgivning indeholder et forbud mod fastsættelse af farvet film på forruden og ruderne ved passagersæderne i motorkøretøjer, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, 30 EF samt artikel 11 og 13 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Dette forbud påvirker således salget af næsten al farvet film, der lovligt er fremstillet og markedsført i andre medlemsstater eller i andre stater, som er parter i EØS-aftalen, og som er beregnet til fastsættelse på motorkøretøjers ruder, og er for vidtgående og ikke proportionelt set i forhold til de mål om bekæmpelse af kriminalitet og beskyttelse af færdselssikkerheden, som det tilstræber. Selv om forbuddet ganske vist synes at gøre det lettere at observere køretøjer udefra, følger det ikke heraf, at det er nødvendigt for at nå disse mål. For det første er visuel kontrol således kun et middel blandt andre med henblik på at bekæmpe kriminalitet og overtrædelse af den obligatoriske anvendelse af sikkerhedssele, og for det andet muliggør i det mindste visse former for film, nemlig film, som er tilstrækkeligt gennemsigtig, den ønskede visuelle kontrol af motorkøretøjernes kabine.

(jf. præmis 35, 38, 40-42, 46 og 47)
Inden for rammerne af den gennemførelseskompetence, som er overdraget til Kommissionen af Rådet i medfør af artikel 202, tredje led, EF, og hvis grænser hovedsageligt bedømmes på grundlag af de vigtigste generelle mål bag de pågældende regler, er Kommissionen beføjet til at træffe samtlige de foranstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige med henblik på at gennemføre grundforordningen, forudsat at disse ikke strider mod grundforordningen.

Kommissionens beslutning 2005/717 om ændring af direktiv 2002/95 om begrænsning af anvendelsen af visse farlige stoffer i elektrisk og elektronisk udstyr for så vidt angår tilpasning af bilaget til den tekniske udvikling, som bl.a. undtager alle anvendelser af decabromodiphenylether (deca-BDE) i polymerer, er baseret på direktiv 2002/95 og særligt direktivets artikel 5, stk. 1, litra b), der fastsætter betingelserne for undtagelse fra princippet om forbud, der er fastsat i direktivets artikel 4, stk. 1, mod visse stoffer og komponenter, herunder deca-BDE, i dette udstyr, og som derfor skal fortolkes strengt.

Nævnte beslutning, der svarer til en generel undtagelse for anvendelsen af deca-BDE i elektrisk og elektronisk udstyr, er blevet vedtaget, uden at de betingelser, der er fastsat af fællesskabslovgiver i nævnte artikel 5, stk. 1, i direktiv 2002/95, er overholdt, og er i strid med det mål, der forfølges af denne lovgiver, om at fastsætte princippet om forbud mod de komponenter, der er omhandlet i direktivet. Med vedtagelsen af nævnte beslutning tilsidesatte Kommissionen således nævnte artikel 5, stk. 1, i det omfang beslutningen vedrører undtagelsen for deca-BDE.

(jf. præmis 52, 53, 56, 71, 76 og 78)
Ydelser, der udbetales i henhold til en plejeforsikringsordning, som på objektivt grundlag og efter lovbestemte kriterier giver ret til godtgørelse fra en forsikringsordning af udgifter til støtte og ikke-lægelige ydelser til personer, der lider af en langvarig og alvorlig nedsat evne til at tage vare på sig selv, henhører under det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71.

Fællesskabsretten finder ikke anvendelse på rent interne forhold. Denne konklusion anfægtes ikke af princippet om unionsborgerskab i artikel 17 EF, som ifølge artikel 18 EF omfatter unionsborgeres ret til frit at bevæge sig og opholde sig på medlemsstaternes område. Unionsborgerskabet har nemlig ikke til formål at udvide det materielle anvendelsesområde for traktaten til at omfatte interne forhold, der ikke har nogen tilknytning til fællesskabsretten. Fortolkningen af fællesskabsbestemmelser kan imidlertid eventuelt være nyttig for de nationale retsinstanser, herunder vedrørende rent interne forhold, navnlig såfremt det er et krav i den nationale lovgivning, at den pågældende medlemsstats statsborgere skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på fællesskabsretten i en tilsvarende situation.

Artikel 39 EF og 43 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for regler udstedt af en delstatsenhed i en medlemsstat i lighed med dem, der regulerer en plejeforsikringsordning, hvorved tilslutning til en social sikringsordning samt modtagelsen af de heri fastsatte ydelser er begrænset til personer med bopæl på det område, som henhører under denne enheds kompetence, og til personer, der er erhvervsmæssigt beskæftiget på dette område, men har bopæl i en anden medlemsstat, i det omfang en sådan begrænsning påvirker statsborgere fra andre medlemsstater eller egne statsborgere, der har benyttet sig af deres ret til fri bevægelighed inden for Det Europæiske Fællesskab.

Disse bestemmelser i traktaten er nemlig til hinder for enhver national foranstaltning, som ganske vist finder anvendelse uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, men som kan gøre det vanskeligere eller mindre attraktivt for fællesskabsborgerne at udøve de i traktaten sikrede grundlæggende friheder. For at en foranstaltning kan anses for at begrænse den frie bevægelighed, er det dog ikke nødvendigt, at foranstaltningen lægger de berørte personers nationalitet til grund, eller at den fører til en begunstigelse af alle indenlandske arbejdstagere eller til en ringere stilling alene for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, og ikke desuden for indenlandske arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt, at den begunstigende foranstaltning kommer bestemte grupper personer til gode, som udøver en erhvervsaktivitet i den pågældende medlemsstat.

Disse bestemmelser i traktaten om den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital desuden udgør bestemmelser, der er grundlæggende for Fællesskabet, og selv den mindste begrænsning af disse friheder er retsstridig.

(jf. præmis 45, 50, 52 og 60 samt domskonkl. 2)
Sag C-306/06

01051 Telecom GmbH

mod

Deutsche Telekom AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Köln)

»Direktiv 2000/35/EF — bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner — artikel 3, stk. 1, litra c), nr. ii) — forsinket betaling — bankoverførsel — tidspunkt, hvor betalingen må anses for udført«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 18. oktober 2007 I - 1925

Domstolens dom (Første Afdeling) af 3. april 2008 I - 1939

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2000/35

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29.6.2000, art. 3, stk. 1, litra c), nr. ii)]

Artikel 3, stk. 1, litra c), nr. ii), i direktiv 2000/35/EF om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at det, for at en betaling ved bankoverførsel udelukker eller afbryder anvendelsen af morarenter, kræves, at det skyldige beløb er opført på fordringshavers konto ved forfaldstid.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 om kørekort, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, der ligger uden for en periode med forbud mod at ansøge om et nyt kørekort, som er fastsat for den pågældende persons vedkommende, og dermed gyldigheden af dette kørekort, så længe dets indehaver ikke har opfyldt betingelserne i den førstnævnte medlemsstats lovgivning for udstedelse af et nyt kørekort efter en inddragelse af et tidligere udstedt kørekort, herunder en undersøgelse af egnetheden til at føre motorkøretøj, hvorved det attesteres, at de omstændigheder, der begrundede inddragelsen, ikke længere foreligger.

Under de samme omstændigheder er nævnte bestemmelser ikke til hinder for, at en medlemsstat på sit område nægter at anerkende den førerret, der følger af et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat på et senere tidspunkt, hvis det på grundlag af angivelser på selve kørekortet eller andre uanfægtelige oplysninger, der hidrører fra udstedelsesmedlemsstaten, står fast, at indehaveren, som på den førstnævnte medlemsstats område har været omfattet af en foranstaltning, hvorved et tidligere udstedt kørekort er blevet inddraget, ikke havde sædvanlig bopæl på udstedelsesmedlemsstatens område på det tidspunkt, hvor kørekortet blev udstedt.

(jf. præmis 73 og domskonkl. 1)
Domstolen anmodes ikke om at udøve responderende virksomhed vedrørende et hypotetisk spørgsmål, når den får forelagt en præjudiciel anmodning af en nationale ret, der skal træffe afgørelse i en appelsag om, hvilken afgiftsordning en vare, der afsættes på hjemmemarkedet, hører ind under i henhold til fællesskabsretten, når den nationale ret forelægger Domstolen et fortolkningsspørgsmål vedrørende en fællesskabsretlig bestemmelse, og når den nationale ret er af den opfattelse, at en præjudiciel afgørelse herom er nødvendig med henblik på at efterprøve lovligheden af en forhåndsbesked.

Den omstændighed, at den skattemyndighed, som har indgivet appellen, har gjort gældende, at forhåndsbeskeden skal stadfæstes, og den omstændighed, at forhåndsbeskeden ikke er anfægtet af den interesserede part, eftersom den nationale ret har fuld prøvelsesret, uanset parternes påstande, bevirker ikke, at hovedsagen ikke har judiciel karakter.

Når den nationale rets afgørelser ikke kan appelleres ifølge national ret, er den desuden forpligtet til at indbringe sagen for Domstolen i henhold til artikel 234, stk. 3, EF.

Det er således kun ved at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, at man opnår det formål, der forfølges ved artikel 234 EF, og som er at sikre, at fællesskabsretten anvendes korrekt og fortolkes ensartet i alle medlemsstaterne, og at forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

(jf. præmis 28-32)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 5. juni 2008 — Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-226/06)

»Traktatbrud — direktiv 89/391/EØF — foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet — artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4 — ikke korrekt gennemført«

Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed — direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet [Rådets direktiv 89/391, art. 9, stk. 1, litra c), art. 10, stk. 1, og art. 10, stk. 3, litra b), art. 13, stk. 2, litra a), c), e) og f]) (jf. præmis 44-46, 48-54 og 58)

Angående

Traktatbrudssøgsmål — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183, s. 1).

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivets artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Første Afdeling) af 5. juni 2008 — Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-226/06)

»Traktatbrud — direktiv 89/391/EØF — foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet — artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4 — ikke korrekt gennemført«

Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed — direktiv 89/391 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet [Rådets direktiv 89/391, art. 9, stk. 1, litra c), art. 10, stk. 1, og art. 10, stk. 3, litra b), art. 13, stk. 2, litra a), c), e) og f]) (jf. præmis 44-46, 48-54 og 58)

Angående

Traktatbrudssøgsmål — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183, s. 1).

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivets artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4.
Eftersom internationale aftaler indgået af Fællesskabet har forrang for afledte fællesskabsretsakter, kan en afledt fællesskabsretsakts gyldighed være påvirket af, at den er uforenelig med sådanne folkeretlige regler. Når ugyldigheden påberåbes ved en national ret, skal Domstolen således i medfør af artikel 234 EF vurdere gyldigheden af den omhandlede fællesskabsretsakt med hensyn til samtlige folkeretlige regler, under forudsætning af at to betingelser overholdes. For det første skal Fællesskabet være bundet af disse regler. For det andet kan Domstolen alene foretage en undersøgelse af fællesskabsreglers gyldighed med hensyn til en international traktat, når dennes art og opbygning ikke er til hinder herfor, og når bestemmelserne i øvrigt, henset til deres indhold, fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise.

Eftersom Fællesskabet ikke er bundet af den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe (Marpol-konvention 73/78), er den omstændighed alene, at direktiv 2005/35 om forurening fra skibe og om indførelse af sanktioner for overtrædelser har til formål at inkorporere visse regler, der er indeholdt i direktivet, i fællesskabsretten, heller ikke tilstrækkelig til, at det tilkommer Domstolen at efterprøve dette direktivs gyldighed med hensyn til nævnte konvention. Fællesskabet skal således udøve sine beføjelser under overholdelse af folkeretten, herunder bestemmelserne i internationale konventioner, i det omfang de kodificerer sædvaneretlige regler, som den almindelige folkeret sikrer. Eftersom regel 9 og regel 11, litra b), i bilag I og regel 5 og regel 6, litra b), i bilag II til nævnte Marpol-konvention imidlertid ikke er udtryk for sædvaneretlige regler, som den almindelige folkeret sikrer, kan gyldigheden af direktiv 2005/35 ikke vurderes med hensyn til denne konvention, selv om medlemsstaterne er bundet heraf.

(jf. præmis 42-45 og 50-52 samt domskonkl. 1)