Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 16. marts 1999. - Leathertex Divisione Sintetici SpA mod Bodetex BVBA. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Hof van cassatie - Belgien. - Bruxelles-konventionen - Fortolkningen af artikel 2 og artikel 5, nr. 1 - Handelsagenturkontrakt - Krav i henhold til forskellige forpligtelser, som følger af samme kontrakt, og som betragtes som ligestillede - Kompetence for den ret, sagen er indbragt for, til at påkende hele sagen. - Sag C-420/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-06747



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Hof van Cassatie (Belgien) har forelagt et spørgsmål om fortolkningen af artikel 2 og artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen (1) med henblik på at afgøre, hvilken ret der har den stedlige kompetence til at påkende en sag, som angår flere betalingskrav i henhold til forskellige forpligtelser, der følger af en og samme kontrakt.

2 Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det i en sådan situation på grundlag af de relevante konventionsbestemmelser er muligt at henføre alle kravene til én enkelt ret, selv om kravene - som udspringer af ligestillede kontraktmæssige forpligtelser - efter Domstolens faste praksis skal opfyldes i to forskellige kontraherende stater.

I - Bruxelles-konventionen

3 I konventionens artikel 2, stk. 1, fastslås princippet om, at den stedlige kompetence bestemmes på grundlag af det sted, hvor sagsøgte har bopæl. Det hedder i bestemmelsen, at »med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat«.

4 Konventionens artikel 5 indeholder dog et antal fakultative kompetenceregler, som sagsøger kan vælge imellem. Særlig for så vidt angår sager om kontraktforhold bestemmer artikel 5, nr. 1, at »en person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat ... ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes ...«.

5 Artikel 22, der opstiller regler for visse tilfælde, hvor der er tale om indbyrdes sammenhængende krav, har følgende ordlyd:

»Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen.

Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav.

Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.«

II - De faktiske omstændigheder og hovedsagen

6 I flere år var selskabet Bodetex BVBA (herefter »Bodetex«), som har hjemsted i Belgien, handelsagent på det belgiske og det nederlandske marked for selskabet Leathertex Divisione Sintetici SpA (herefter »Leathertex«), der har hjemsted i Italien. Bodetex udøvede agentvirksomheden mod betaling af provision.

7 Eftersom flere provisionsbeløb, som Bodetex mente at have krav på for året 1987, ikke blev betalt trods fremsendelse af flere rykkerskrivelser, konstaterede Bodetex i skrivelse af 9. marts 1988, at handelsagenturkontrakten var bragt til ophør, og krævede betaling af den skyldige provision samt godtgørelse for ophævelse af kontrakten uden overholdelse af opsigelsesvarslet. Leathertex besvarede ikke skrivelsen, og Bodetex anlagde sag mod Leathertex ved Rechtbank van Koophandel, Kortrijk (herefter »Rechtbank«) med påstand om betaling af beløbene.

8 Ved dom af 1. oktober 1991 fandt Rechtbank, at der skulle sondres mellem de to forpligtelser, der lå til grund for sagen. Retten nåede frem til, at den første forpligtelse, forpligtelsen til at overholde et rimeligt varsel i tilfælde af, at en handelsagenturkontrakt bliver bragt til ophør, og - såfremt et sådant varsel ikke gives - forpligtelsen til at betale en godtgørelse for ophævelse af kontrakten uden overholdelse af opsigelsesvarslet, skulle opfyldes i Belgien, mens den anden forpligtelse, forpligtelsen til at betale provision, skulle opfyldes i Italien i henhold til princippet om, at pengeskyld er henteskyld.

9 Rechtbank fandt således, at den på grundlag af konventionens artikel 5, nr. 1, havde kompetence til at påkende kravet vedrørende opsigelsesvarslet, og den erklærede sig derefter kompetent til at påkende hele sagen, idet den anså de to forpligtelser for at være konnekse. Retten tilpligtede herefter Leathertex at betale Bodetex den skyldige provision og en godtgørelse for manglende overholdelse af opsigelsesvarslet.

10 Leathertex ankede dommen til Hof van Beroep, Gent. Ved dom af 29. oktober 1993 stadfæstede denne ret afgørelsen om, at Rechtbank havde kompetence til at påkende Bodetex' krav.

11 Hof van Beroep konstaterede, at Bodetex' søgsmål var støttet på to særskilte forpligtelser i henhold til den omtvistede kontrakt. Den fandt, at forpligtelsen til at betale provision ikke kunne betragtes som hovedforpligtelsen, og at de to forpligtelser således måtte betragtes som ligestillede.

12 Under disse omstændigheder fandt Hof van Beroep, at der ikke var noget til hinder for, at Bodetex anlagde sagen ved retten på det sted, hvor én af de to forpligtelser skulle opfyldes. Ifølge Hof van Beroep havde Rechtbank således kompetence til at påkende sagen som retten på det sted, hvor forpligtelsen til at overholde et rimeligt opsigelsesvarsel skulle opfyldes.

13 Leathertex indgav kassationsanke mod denne dom.

III - Det præjudicielle spørgsmål

14 Hof van Cassatie konstaterede, at det var ubestridt, at forpligtelsen til at betale provision ikke kunne betragtes som hovedforpligtelsen, at de belgiske domstole havde kompetence til at træffe afgørelse om forpligtelsen til at betale godtgørelse for ophævelse af kontrakten uden overholdelse af et opsigelsesvarsel, idet denne forpligtelse fulgte af et kontraktforhold og skulle opfyldes i Belgien, og endelig at de to forpligtelser var ligestillede.

15 Hof van Cassatie rejste spørgsmålet, om det i denne situation var muligt for en handelsagent som sagsøgeren i hovedsagen at fravige den almindelige regel i konventionens artikel 2 og anlægge sagen i medfør af artikel 5, nr. 1, ved retten på det sted, hvor én af de omtvistede forpligtelser skulle opfyldes.

16 Hof van Cassatie besluttede derfor at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 5, nr. 1, og artikel 2 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, i den i sagen gældende affattelse, forstås således, at et krav bestående af flere enkeltkrav, som støttes på forskellige forpligtelser i henhold til samme kontrakt, kan fremsættes for samme ret, også selv om de forpligtelser i henhold til kontraktforholdet, kravet støttes på, efter lovkonfliktreglerne i den stat, hvori den ret, sagen er indbragt for, er beliggende, skal opfyldes, for så vidt angår den ene forpligtelse i den stat, hvori retten er beliggende, men for så vidt angår den anden forpligtelse i en anden EF-medlemsstat, når det tages i betragtning, at den ret, sagen er indbragt for, på grundlag af det fremsatte krav finder, at de to forpligtelser, der ligger til grund for kravet, ikke er underordnet hinanden, men er ligestillede?«

IV - Besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål

17 Med det stillede spørgsmål ønsker Hof van Cassatie nærmere bestemt oplyst, om konventionens artikel 5, nr. 1, kan fortolkes således, at samme ret kan påkende en sag, der består af flere enkeltkrav i henhold til ligestillede forpligtelser, som følger af samme handelsagenturkontrakt, selv om kompetencen til at påkende tvisten tilkommer retterne i flere kontraherende stater, når man i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, tager opfyldelsesstedet for de forskellige forpligtelser i betragtning.

18 Det fremgår af det præjudicielle spørgsmål, at den forelæggende ret søger at finde en løsning i overensstemmelse med konventionen, som gør det muligt at undgå, at tvisten splittes op i flere sager, idet der er risiko for, at kravene i sagen henføres til retterne i forskellige kontraherende stater, hvilket ville være i strid med de formål, som forfølges med konventionen.

19 Lad mig minde om, at det ifølge Domstolens faste praksis er »konventionens formål at fastlægge retternes internationale kompetence i de kontraherende stater, at lette anerkendelsen af de respektive retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelse af afgørelserne«. Denne målsætning »forudsætter et krav om, at antallet af værneting for en og samme kontrakt begrænses i videst muligt omfang« (2).

20 Domstolen har også udtalt, at »situationer, hvor flere forskellige retter har kompetence til at pådømme samme type sager, ikke er fremmende for retssikkerheden og en effektiv retsbeskyttelse inden for de geografiske områder, som Fællesskabet består af« (3), og at det er væsentligt at fortolke konventionens bestemmelser således, at »man modvirker risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser ...« (4).

21 Indledningsvis skal jeg bemærke, at den i konventionens artikel 2 opstillede principielle kompetenceregel, som udgør en af de kompetenceregler, sagsøgeren i hovedsagen kan vælge imellem, og hvorefter sag kan anlægges ved retten på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, uden tvivl gør det muligt at undgå de vanskeligheder, som den belgiske ret står overfor. Som Domstolen har udtalt, har »sagsøgeren altid ... mulighed for at anlægge sag ved [denne] ret ... jf. konventionens artikel 2, hvorved man får et sikkert og pålideligt kriterium« (5).

22 Retten på sagsøgtes bopæl kan således påkende hele sagen og behøver ikke beskæftige sig med at bestemme opfyldelsesstedet for forpligtelserne, hvilket er nødvendigt ved anvendelsen af artikel 5, nr. 1, og medfører en risiko for, at retten må erklære, at den delvis savner kompetence, såfremt en af forpligtelserne er blevet eller skal opfyldes på et andet sted.

23 Må man da - som Hof van Cassatie synes at foreslå (6) - lade sig nøje med konventionens artikel 2, når anvendelsen af artikel 5, nr. 1, fører til, at tvisten splittes op mellem flere forskellige værneting?

24 Besvarelsen af dette spørgsmål kan føre i tre forskellige retninger, når man tager omstændighederne i hovedsagen og de i forelæggelsesdommen anførte forhold i betragtning.

25 For det første er det, som Det Forenede Kongeriges regering anfører, svært at se bort fra, hvilken indbyrdes vægt der kan tillægges de pågældende forpligtelser. Etableres der en rangfølge mellem de forpligtelser, som ligger til grund for søgsmålet, når disse, som i det foreliggende tilfælde, efter deres karakter synes at egne sig dertil, kan kravene naturligvis henføres til én enkelt ret - retten på opfyldelsesstedet for hovedforpligtelsen - uden at det er nødvendigt at anvende artikel 2 (jf. afsnit A nedenfor).

26 For det andet forekommer det - såfremt de omtvistede forpligtelser er eller skal betragtes som ligestillede, og såfremt de skal opfyldes i forskellige kontraherende stater - hensigtsmæssigt at fastlægge betydningen heraf for kompetencefordelingen i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, og sammenholde dette forhold med konventionens formål (jf afsnit B nedenfor).

27 Endelig kan man ikke se bort fra, at det i høj grad skyldes den fortolkning, som Domstolen siden Tessili-dommen (7) har anlagt af begrebet »opfyldelsesstedet«, at anvendelsen af artikel 5, nr. 1, i hovedsagen fører til, at kravene skal påkendes af flere forskellige retter. Det må derfor undersøges, om der findes andre løsninger, der kan bringe anvendelsen af artikel 5, nr. 1, i bedre overensstemmelse med konventionens formål, således at denne fakultative kompetenceregel i konventionen genvinder sin fulde betydning (jf. afsnit C nedenfor).

28 Inden jeg behandler hvert enkelt af disse punkter, skal jeg bemærke, at den version af konventionen, som finder anvendelse i hovedsagen, og som Hof van Cassatie (8) ønsker fortolket, er konventionen som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978, der trådte i kraft den 1. november 1986, idet sagen blev anlagt af Bodetex ved stævning af 2. november 1988.

29 Det er ikke bestridt, at der er tale om en sag om et kontraktforhold, så meget mere som den kontrakttype, som den omtvistede kontrakt ifølge sagens akter hører til, allerede er blevet kvalificeret som sådan af Domstolen (9).

A - Ligestillede forpligtelser

30 Det Forenede Kongeriges regering påberåber sig navnlig Shenavai-dommen, hvori det blev fastslået som princip, at en accessorisk forpligtelse følger hovedforpligtelsen (10), og anfører, at det er vigtigt, at Domstolen tilkendegiver, at den nationale ret, når der er tale om flere forpligtelser, i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, skal bestemme, hvad der er den kontraktmæssige hovedforpligtelse, som søgsmålet støttes på.

31 Regeringen finder, at hovedforpligtelsen i det foreliggende tilfælde alene kan være forpligtelsen til at betale den krævede provision, eftersom den manglende betaling af provisionsbeløbene er den eneste grund til, at Bodetex fandt, at Leathertex havde opsagt kontrakten uden varsel, og derfor har krævet godtgørelse. Det Forenede Kongeriges regering mener derfor, at hele sagen i medfør af artikel 5, nr. 1, kan påkendes af en enkelt ret - retten på det sted, hvor forpligtelsen til at betale provision skulle opfyldes.

32 Eftersom de omtvistede forpligtelser ifølge forelæggelsesdommen betragtes som ligestillede, finder Det Forenede Kongerige, at Domstolen - som den normalt anser sig berettiget til - skal omformulere det præjudicielle spørgsmål for at kunne give den forelæggende ret et brugbart svar, på grundlag af hvilket denne kan afgøre den sag, der er indbragt for den, ved at opstille en rangfølge mellem de omtvistede forpligtelser.

33 I Shenavai-dommen præciserede Domstolen - efter at have konstateret at der »udelukkende [skal] lægges vægt på den i kontrakten fastlagte forpligtelse, der kræves opfyldt ved retsforfølgning« - at »i de særlige tilfælde, hvor en tvist vedrører flere forpligtelser, der udspringer af en og samme kontrakt og ligger til grund for sagen ... [bliver] hovedforpligtelsen blandt flere omtvistede forpligtelser afgørende for kompetencen« (11).

34 En sag om et kontraktforhold kan således ikke indbringes for retten på ethvert sted, hvor blot en af forpligtelserne i henhold til kontrakten skal opfyldes, hvilket også er naturligt, hvis man vil undgå, at samme sag kan indbringes for flere forskellige retter.

35 Det Forenede Kongeriges regering har anvendt et andet ordvalg til beskrivelse af sagens omstændigheder, men foreslår i virkeligheden en løsning, som er i overensstemmelse med denne retspraksis, og som indebærer en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål, der er i overensstemmelse med konventionens formål, og hvorved det undgås, at kompetencen spredes på flere retter.

36 Tilsvarende gælder for den af Bodetex foreslåede fremgangsmåde. Ifølge Bodetex svarer Bodetex' forhold til Leathertex, som det havde indgået en handelsagenturkontrakt med, til det retsforhold, som bestod mellem Roger Ivenel og hans arbejdsgiver i Ivenel-dommen (12). I begge tilfælde bestod arbejdet i at opsøge kunder med henblik på at forhandle og afslutte kontrakter for opdragsgiverens regning og i dennes navn. Der bestod et vedvarende erhvervsretligt forhold mellem aftaleparterne, der gjaldt et opsigelsesvarsel, og der skulle betales en godtgørelse, såfremt kontrakten blev hævet. I begge tilfælde var én af medkontrahenterne svagere stillet end den anden, Roger Ivenel juridisk set og Bodetex økonomisk set.

37 Bodetex foreslår derfor at overføre den løsning, som Domstolen anvendte i Ivenel-sagen på den foreliggende sag, hvilket indebærer, at det skal afgøres, hvad der er den »mest karakteristiske« ydelse. Bodetex foreslår at besvare dette spørgsmål således, at denne ydelse er den, der går ud på at søge nye kunder og at forhandle de af kontrakten omfattede produkter. Bodetex finder, at denne ydelse skal opfyldes i Belgien, og at alle kravene derfor kan påkendes i Belgien.

38 Som Det Forenede Kongeriges regering vil Bodetex ikke alene opstille en rangfølge mellem de omtvistede forpligtelser, men vil også udvælge den vigtigste af disse med henblik på at samle alle kravene for retten på det sted, hvor denne forpligtelse skal opfyldes.

39 Jeg kan dog ikke tilslutte mig denne argumentation, navnlig på grund af de processuelle forhold i hovedsagen.

40 Først skal jeg bemærke, at de omtvistede forpligtelser klart er beskrevet som ligestillede i selve det præjudicielle spørgsmål. Ligeledes konstaterer den forelæggende ret udtrykkeligt, at det står fast i den sag, der ligger til grund for det præjudicielle spørgsmål, at de to forpligtelser er ligestillede, og at det præjudicielle spørgsmål således ikke angår dette forhold.

41 Den forelæggende ret citerer flere af præmisserne i Hof van Beroep's dom af 29. oktober 1993 og konstaterer, at denne ret klart har udtalt, at »de to forpligtelser må betragtes som ligestillede ...« (13). Hof van Cassatie henviser til formuleringerne i Shenavai-dommen og anfører, at det ikke er blevet bestridt, at forpligtelserne er ligestillede (14).

42 Den forelæggende ret har uden tvivl formuleret det præjudicielle spørgsmål på grundlag af disse omstændigheder i den nationale procedure. Parterne i hovedsagen har ikke bestridt Hof van Beroep's retlige bedømmelse, og den forelæggende ret har ikke anset sig forpligtet til - eller måske har det ikke været muligt rent retligt - selv at rejse spørgsmålet, om denne bedømmelse eventuelt er fejlagtig. Det er også muligt, at Hof van Cassatie ganske enkelt har været enig i Hof van Beroep's bedømmelse.

43 Hvad enten den nationale ret har været retligt tvunget, eller der er tale om et egentligt valg, kan Domstolen ved besvarelsen af det stillede spørgsmål i hvert fald ikke se bort fra omstændigheder, der ikke er bestridt i forelæggelsesdommen, idet der da vil være risiko for, at dele af svaret til den forelæggende ret ikke er direkte anvendelige med henblik på afgørelsen af hovedsagen.

44 Det må erindres i denne forbindelse, at det ifølge fast retspraksis udelukkende tilkommer de nationale retsinstanser, for hvilke de konkrete tvister er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen (15).

45 Det er således min opfattelse, at der ikke bør stilles spørgsmålstegn ved Hof van Cassatie's konstatering af, at de omtvistede forpligtelser er ligestillede.

B - Betydningen af, at der er flere »opfyldelsessteder«

46 I spørgsmålet anfører Hof van Cassatie, at de kontraktmæssige forpligtelser, som søgsmålet støttes på, efter lovvalgsreglerne for den ret, sagen er indbragt for, skal opfyldes dels i den stat, hvor retten er beliggende, dels i en anden kontraherende stat.

47 Den nationale ret henviser indirekte til Domstolens praksis siden Tessili-dommen, der, når den anvendes i det foreliggende tilfælde, fører til, at de omtvistede forpligtelser skal opfyldes på forskellige steder, og til, at kravene i sagen derfor skal påkendes af flere forskellige retter (16).

48 Ifølge Tessili-dommen »tilkommer [det] den nationale ret, hvortil sagen er indbragt, i medfør af konventionen at afgøre, om det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt eller skal opfyldes, er beliggende inden for rettens stedlige kompetence; i denne henseende må retten i henhold til sine egne lovvalgsregler afgøre, hvilken lov der er anvendelig på det pågældende retsforhold og i overensstemmelse med denne lov fastlægge den omtvistede kontraktmæssige forpligtelses opfyldelsessted« (17).

49 Det fremgår klart af argumenterne i de afgivne indlæg, hvilke vanskeligheder der opstår, i det mindste i forbindelse med anvendelsen af praksis ifølge Tessili-dommen.

50 Enten kan sagsøgeren fortsat benytte sig af den fakultative kompetenceregel, og konventionens artikel 5, nr. 1, fortolket i overensstemmelse med denne praksis fører da til, at der er flere forskellige opfyldelsessteder for de omtvistede forpligtelser, hvilket også indebærer, at kravene skal påkendes af flere forskellige retter. Den italienske regering og Leathertex støtter denne løsning.

51 Eller også gives der - som det foreslås subsidiært af Det Forenede Kongeriges regering - for at undgå, at flere retter har kompetence til at påkende samme sag, afkald på den fakultative kompetenceregel, og man vender tilbage til kriteriet sagsøgtes bopæl i konventionens artikel 2.

52 Den tredje mulighed er, at den ret, som i medfør af konventionens artikel 5, nr. 1, har kompetence til at påkende et af de krav, der støttes på de ligestillede forpligtelser, ligeledes har kompetence til at påkende det andet krav, hvis der er en så nær sammenhæng mellem de to krav, at det af retsplejehensyn er hensigtsmæssigt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå indbyrdes uforenelige afgørelser. Kommissionen foreslår denne løsning.

53 Efter min opfattelse går Kommissionens standpunkt, hvorefter der i forbindelse med kompetencespørgsmålet skal lægges vægt på, om kravene er konnekse, ud over, hvad der er holdepunkter for i konventionsteksten (18).

54 Det må konstateres, at selv om konneksitet er omhandlet i konventionen, danner det ikke grundlag for en kompetenceregel. Med andre ord kan en ret ikke på grundlag af konventionens artikel 22 give afkald på sin kompetence til fordel for en anden ret, fordi sagerne er konnekse, medmindre der allerede er anlagt en konneks sag for denne anden ret. Den i artikel 22 fastsatte ordning kan således kun finde anvendelse i denne situation. Det er alene i dette tilfælde, at sagerne kan samles ved én enkelt ret på grund af denne konneksitetsundtagelse.

55 Domstolen har i øvrigt klart fastslået dette i Elefanten Schuh-dommen, idet den har udtalt, at »formålet med konventionens artikel 22 er at opstille regler for sammenhængende sager, som anlægges ved retter i forskellige medlemsstater. Bestemmelsen indeholder ingen regler om kompetence« (19).

56 Kommissionen tilslutter sig i øvrigt denne opfattelse, idet den anfører, at »så længe der kun er anlagt sag ved én enkelt ret, kan der ikke være tale om at anvende artikel 22« (20).

57 Kommissionen tilføjer endog, at der udelukkende er tale om at fortolke artikel 5, nr. 1, således, at man på forhånd undgår situationer, hvor artikel 22 vil finde anvendelse (21).

58 Selv om Kommissionen forfølger et klart og ubestrideligt berettiget formål, har jeg svært ved at forstå, hvorledes den kan nå frem til at foreslå en fortolkning af artikel 5, nr. 1, der ligger så fjernt fra bestemmelsens ordlyd.

59 Såfremt en enkelt ret kan påkende alle konnekse krav, når de forpligtelser, kravene støttes på, skal opfyldes i forskellige kontraherende stater, indebærer det, at man helt ser bort fra kriteriet opfyldelsesstedet for en af forpligtelserne, og dette er i strid med bestemmelserne i artikel 5, nr. 1.

60 Kommissionens forslag svarer i virkeligheden til at ændre konventionens systematik for så vidt angår konnekse krav, og dette er på en gang i strid med konventionens ordlyd og tager ikke hensyn til, hvad de kontraherende stater har ønsket skulle være meningen med bestemmelsen. Denne løsning er aldrig virkelig blevet overvejet, og den er dermed utilladelig.

61 De to andre argumentationskæder angår valget mellem, om det i den foreliggende sag er artikel 2 eller artikel 5, nr. 1, som fortolket i lyset af Domstolens praksis ifølge Tessili-dommen, der skal anvendes. Dette valg må foretages på grundlag af konventionens formål.

62 Lad mig minde om, at konventionen har til formål at styrke retsbeskyttelsen i Fællesskabet for de dér bosiddende personer (22).

63 Som jeg allerede har anført, fremgår det af Domstolens praksis, at det for at realisere formålet om retssikkerhed i videst muligt omfang skal undgås, at flere retsinstanser har kompetence til at påkende sager vedrørende samme kontrakt (23).

64 For at sikre at konventionen anvendes fuldt ud, er det vigtigt, at de kontraherende staters regler om retternes kompetence gøres ensartede, således at det i videst muligt omfang undgås, at flere retsinstanser har kompetence til at pådømme tvister, som udspringer af samme retsforhold, og således at sagsøgeren let kan afgøre, ved hvilken ret han kan anlægge sag, og sagsøgte med rimelighed kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsøgt (24). Retssikkerheden for de i Fællesskabet bosiddende personer skal således bevares ved, at det sikres, at parterne kan forudse, hvilke kompetenceregler der finder anvendelse.

65 Det modvirker også risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser og letter anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser uden for den stat, hvor de er afsagt (25), når en enkelt ret er kompetent til at påkende hele sagen.

66 Dette vil sige, at det, såfremt man vil respektere ånden bag konventionen, er væsentligt at nå frem til løsninger, hvorved sagerne samles, og således at fortolke konventionsteksten i denne retning.

67 De af Domstolen afsagte domme i sager vedrørende flere forskellige forpligtelser bekræfter denne opfattelse.

68 Hvad enten der har været spørgsmål om blandt flere forpligtelser at bestemme den kontraktmæssige forpligtelse, der ligger til grund for sagen (26), hovedforpligtelsen (27) eller den karakteristiske forpligtelse (28), har Domstolen, hver gang det var muligt, opstillet en rangfølge mellem de omtvistede forpligtelser for at undgå, at konnekse sager skulle påkendes af forskellige retter.

69 I den foreliggende sag er det imidlertid ikke muligt at opstille en rangfølge mellem forpligtelserne, eftersom disse betragtes som ligestillede.

70 Spørgsmålet er således, om det i denne situation er muligt på anden måde, på grundlag af konventionsteksten, at samle kompetencen hos en enkelt ret.

71 Domstolen har flere gange konstateret, at de »specielle kompetenceregler«, som opstilles i konventionens artikel 5, er undtagelser fra princippet om, at retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, har kompetencen, jf. de »almindelige bestemmelser« i konventionens artikel 2 og 3, og at de specielle kompetenceregler derfor skal fortolkes strengt (29).

72 Man kunne udlede af denne praksis, at når anvendelsen af de specielle kompetenceregler fører til et resultat, som åbenbart er i strid med konventionens formål, må man afstå fra at anvende den fakultative kompetenceregel og som i Humbert-dommen konstatere, at konventionens artikel 5, nr. 1, ikke kan finde anvendelse (30).

73 Denne løsning forekommer mig at være af tvivlsom juridisk holdbarhed.

74 Konventionen opstiller ingen forudgående betingelser for anvendelsen af de fakultative kompetenceregler. Sagsøger kan altid vælge mellem de forskellige værneting, når sagen falder inden for konventionens anvendelsesområde, og naturligvis forudsat at sagens retlige karakter giver mulighed for, at sagsøgeren, hvis han vil, anvender en af de specielle kompetenceregler (31).

75 I Humbert-dommen blev anvendelsen af det fakultative værneting forkastet til fordel for kompetencereglen i konventionens artikel 2, men dette skyldtes specielle omstændigheder ved det søgsmål, der var tale om i denne sag, og som angik forpligtelser, der skulle opfyldes uden for konventionens geografiske anvendelsesområde. Anvendelsen af artikel 5, nr. 1, førte til, at det var en ret uden for de kontraherende staters område, som havde kompetencen, hvilket er i strid med såvel ordlyden af artikel 5 som med bestemmelsens ånd, idet sagsøgte, på andre steder end ved hans bopæl i hans egen kontraherende stat, kun kan sagsøges i de andre kontraherende stater, men ikke i tredjelande.

76 Domstolen har i øvrigt udtalt, at selv om der er ulemper forbundet med, at forskellige aspekter af samme sag påkendes af forskellige retter, har sagsøgeren altid mulighed for at anlægge sag ved retten på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, hvorved man får et sikkert og pålideligt kriterium (32).

77 Med andre ord har parterne med det fakultative værneting i deres, og navnlig i sagsøgerens interesse, altid garanti for en forudsigelig kompetenceregel, som sagsøgeren kan vælge, hvis den anden kompetenceregel af grunde, der skyldes sagsøgerens forhold, ikke skulle være hensigtsmæssig.

78 Sagsøgerens valg kan være i strid med konventionens formål: Det tilkommer sagsøgeren at bedømme, hvorvidt ulemperne ved, at anvendelsen af artikel 5, nr. 1, kan føre til, at der er flere retter, der har kompetence, opvejer fordelene ved, at alle de krav, sagen støttes på, kan påkendes af én enkelt ret på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, når en af de i medfør af artikel 5, nr. 1, kompetente retter ligger i den kontraherende stat, hvor sagsøgeren selv har bopæl.

79 Jeg er enig i den opfattelse, at der ikke kan opstilles andre betingelser for anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, end dem, som følger af dens eget anvendelsesområde, selv når sagsøgerens brug af bestemmelsen indebærer en kompetencefordeling, som ikke er i overensstemmelse med principperne bag konventionen, hvis dette er sagsøgerens valg.

80 Det ville være ensbetydende med at tilføje en ekstra betingelse til konventionsteksten, hvis man skulle begrænse de anvendelige kompetenceregler til konventionens artikel 2, når anvendelsen af artikel 5, nr. 1, risikerer at føre til uønskede konsekvenser.

81 Det følger heraf, at krav i henhold til to ligestillede forpligtelser, der udspringer af en og samme kontrakt, og som efter lovkonfliktreglerne i den stat, hvori den ret, sagen er indbragt for, er beliggende, skal opfyldes i to forskellige kontraherende stater, i medfør af konventionens artikel 2 kan påkendes af samme ret, nemlig i den kontraherende stat, hvor sagsøgte har bopæl.

82 Derimod er konventionens artikel 5, nr. 1, i samme situation til hinder for, at en enkelt ret antages at have kompetence til at påkende kravene, når forpligtelserne skal opfyldes i to forskellige kontraherende stater.

83 Domstolen kan nå til det resultat, at det tilkommer sagsøgeren at vælge den løsning, som han anser for mest fordelagtig, med den dertil hørende risiko for at miste fordelene ved, at hele sagen kan påkendes ved et enkelt værneting. Den foreslåede fortolkning kan således være et svar på den forelæggende rets spørgsmål.

84 Domstolen kan imidlertid også nå frem til, at det i et tilfælde som det foreliggende ikke er i overensstemmelse med principperne bag konventionen, at en af de fakultative kompetenceregler, som en af parterne kan anvende, fører til en løsning, der ligger så fjernt fra disse principper. Jeg deler denne opfattelse og skal derfor foreslå en anden fortolkning af bestemmelserne.

C - Betydningen af begrebet »opfyldelsesstedet«

85 Den forelæggende ret har naturligvis henholdt sig til den fællesskabsretlige retspraksis og har anvendt værnetingets lovkonfliktregler med henblik på at fastlægge opfyldelsesstedet for de omtvistede forpligtelser.

1) Praksis ifølge Tessili-dommen

86 Som allerede anført (33) skyldes det delvis den fremgangsmåde, som de belgiske retter har anvendt til at fastlægge opfyldelsesstedet, at de omtvistede forpligtelser skal opfyldes på forskellige steder.

87 Siden konventionens ikrafttræden har det været et spørgsmål, om de deri anvendte udtryk og begreber skal fortolkes selvstændigt, og dermed på samme måde i alle de kontraherende stater, eller om de skal anses for at henvise til de materielle regler i den lov, der finder anvendelse i hvert enkelt tilfælde i medfør af lovkonfliktreglerne for den ret, sagen først er indbragt for (34).

88 I Tessili-dommen udtalte Domstolen, at »ingen af disse to muligheder ... nødvendigvis [udelukker] den anden, da et formålstjenligt valg kun kan foretages særskilt for hver enkelt bestemmelse i konventionen, idet dog dennes fulde virkning ud fra de i traktatens artikel 220 nævnte målsætninger skal sikres« (35).

89 Domstolen har flere gange valgt at fortolke visse begreber i konventionen selvstændigt og har anført, at »ifølge fast retspraksis ... anlægger Domstolen principielt en selvstændig fortolkning af de i konventionen benyttede begreber, således at konventionen får fuld retsvirkning under hensyn til formålene med EØF-traktatens artikel 220, som konventionen er udstedt til gennemførelse af« (36).

90 For så vidt angår begrebet »opfyldelsesstedet« for kontraktmæssige forpligtelser i konventionens artikel 5, nr. 1, valgte Domstolen imidlertid oprindelig at henvise til lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen er indbragt for, og dette resultat er for nylig helt klart blevet bekræftet, og dermed er enhver selvstændig fortolkning indirekte blevet afvist (37).

91 Domstolen begrundede henvisningen til den materielle lov, der er anvendelig, med de forskelle, der bestod mellem de nationale lovgivninger inden for kontraktretten, og med den manglende enhed i gældende materiel ret på retsudviklingens trin i 1976 (38). Det blev anført, at dette så meget desto mere måtte gælde, som bestemmelsen af forpligtelsers opfyldelsessted er afhængig af den kontraktsammenhæng, forpligtelsen er en del af (39).

92 Den i Tessili-dommen udtrykte opfattelse afspejler et berettiget ønske om ikke at påtvinge alle de kontraherende stater en definition, som er i strid med deres nationale lovgivninger, og som ikke er åbenbart påkrævet i betragtning af konventionens formål.

93 Betalingsforpligtelsen, som naturligvis er relevant i et meget stort antal kontrakter, og som direkte ligger til grund for hovedsagen (40), illustrerer således det utilfredsstillende ved en selvstændig fortolkning, som på dette område blot ville være udtryk for, hvorledes opfyldelsesstedet for denne type forpligtelse bestemmes i en del af de kontraherende stater.

94 Alt efter, om betalingen anses for at være hente- eller bringeskyld, er opfyldelsesstedet for betalingsforpligtelsen enten sagsøgtes eller sagsøgerens bopæl. Ud over de vanskeligheder, som er forbundet med at vælge mellem de kontraherende staters nationale lovgivninger, som er ligeligt fordelt mellem den ene og den anden ordning (41), foreligger der ikke noget rationelt kriterium, på grundlag af hvilket der kan træffes afgørelse om en mellemløsning i overensstemmelse med konventionens principper.

95 Hvis man vælger en selvstændig fortolkning på grundlag af princippet om, at pengeskyld er bringeskyld (42), bliver resultatet et forum actoris, hvilket i hvert fald ikke er konventionens mål. Dette fremgår af, at udgangspunktet i konventionen er, at retten på sagsøgtes bopæl er kompetent i medfør af artikel 2. Som Domstolen desuden selv har fremhævet, anerkendes »... retterne på sagsøgers bopæl ikke ... som værneting, jf. artikel 3, stk. 2, hvorefter nationale bestemmelser, der hjemler dette værneting, er uden retsvirkning i forhold til en sagsøgt med bopæl på en kontraherende stats område« (43). Domstolen har tilføjet, at »konventionen ... således, bortset fra de tilfælde, hvor det udtrykkeligt er fastsat klart [taler] imod, at retterne på det sted, hvor sagsøgeren har bopæl, tillægges kompetence« (44).

96 Hvis man på den anden side henlægger opfyldelsesstedet for betalingsforpligtelsen til sagsøgtes bopæl - hvilket bliver resultatet, hvis man følger lovgivningen i de kontraherende stater, hvor pengeskyld er henteskyld - bliver konventionens fakultative værneting uden betydning, eftersom kompetencen ved denne fortolkning af artikel 5, nr. 1, henlægges til retten på sagsøgtes bopæl, og kompetencereglen dermed får samme indhold som reglen i artikel 2.

97 I Custom Made Commercial-dommen gik det præjudicielle spørgsmål ud på, om praksis ifølge Tessili-dommen kunne anvendes i et tilfælde, hvor en leverandør fremsatte krav over for en kunde om betaling i henhold til en bearbejdelseskontrakt, når den materielle lov, der var anvendelig på den omtvistede forpligtelse i medfør af lovkonfliktreglerne ved den ret, sagen var indbragt for, foreskrev, at bestemmelser som dem, der er fastsat i artikel 59, stk 1, i den uniforme lov om internationale løsørekøb, som er knyttet som bilag til Haagerkonventionen, skulle anvendes på kontrakten.

98 Ulemperne ved, at de lovgivninger, der er anvendelige, er forskellige, forsvinder, når det er en uniform lov, der er anvendelig på kontraktforholdet. Men indholdet af den relevante bestemmelse i denne lov - hvorefter opfyldelsesstedet for køberens forpligtelse til at betale købesummen til sælgeren er sælgerens forretningssted eller i mangel heraf hans faste bopæl, medmindre parterne i aftalen har fastsat et andet opfyldelsessted for forpligtelsen - indebar, at det var sagsøgerens værneting, der var kompetent til at påkende tvisten.

99 Domstolen fastholdt imidlertid sin praksis ved at overføre den også til tilfælde, hvor lovkonfliktreglerne henviser til en uniform lov (45). Domstolen afviste således at anlægge en selvstændig fortolkning, hvorefter sælgerens forretningssted og således i det konkrete tilfælde sagsøgers forretningssted var opfyldelsessted for betalingsforpligtelsen.

2) Anvendelsen på den foreliggende sag

100 I den foreliggende sag er der flere kompetente værneting, fordi de nationale regler om opfyldelsesstedet for betalingsforpligtelser, efter anvendelsen af lovkonfliktreglerne, er forskellige.

101 Uanset at det åbenbart er i strid med kravet om, at kompetencereglerne skal være enkle, kunne det accepteres, at der er flere retter, der er kompetente til at påkende sagen, såfremt dette var berettiget af andre væsentlige hensyn ifølge konventionens almindelige opbygning.

102 Ud over hensynet til, at det skal kunne forudses, hvilken ret der har kompetencen, skal der også lægges vægt på hensynet til, at der så vidt muligt består en tilknytning mellem sagen og den ret, der skal påkende den. De specielle kompetenceregler, som »forum contractus« i henhold til konventionens artikel 5, nr. 1, hører under, er begrundet i hensynet til, at der af hensyn til en hensigtsmæssig påkendelse af tvisten skal være en snæver tilknytning mellem retstvisten og den ret, der skal påkende den (46).

103 Princippet bygger på den tankegang, at det er lettere for en ret, som geografisk er placeret tæt på det omtvistede retsforhold, at påkende den sag, der er indbragt for den, eftersom den har kendskab til sagens omstændigheder.

104 Selv om kriteriet om forudsigelighed således med sikkerhed udgør et kriterium, som artikel 5, nr. 1, bør fortolkes i lyset af, må det holdes i erindring, at det er tilknytningskriteriet, der ligger til grund for bestemmelsen. Artikel 5, nr. 1, bør derfor fortolkes således, at begrebet opfyldelsesstedet så ofte som muligt fastlægges således, at det afspejler en tilknytning mellem sagen og den ret, der skal påkende den.

105 Domstolen har i sin praksis med jævne mellemrum fremhævet den grundlæggende betydning af dette princip, som ligger til grund for artikel 5, samt at der er tale om en valgmulighed i forhold til artikel 2 (47).

106 I den foreliggende sag er det vanskeligt at finde en sådan tilknytning mellem kravet om betaling af den skyldige provision og værnetinget herfor, hvilket i henhold til den materielle lov, der er anvendelig, er beliggende i Italien, når man ved, at beløbet udgør vederlaget for Bodetex' opfyldelse af kontrakten, og at denne virksomhed er etableret i Belgien og i henhold til kontrakten skal virke på det belgiske og det nederlandske marked.

107 Jeg skal tilføje, denne gang for så vidt angår kriteriet om, at det skal kunne forudses, hvilken ret der har kompetencen, at det ikke gør kompetencereglerne mere letlæste, at det kompetente værneting skal fastlægges på grundlag af en indirekte metode, idet de for retten gældende internationalprivatretlige regler skal anvendes med henblik på at bestemme den materielle lov, der er anvendelig, og på grundlag af hvilken opfyldelsesstedet for den omtvistede forpligtelse skal fastlægges.

108 Det er således åbenbart, at anvendelsen af artikel 5, nr. 1, fortolket i overensstemmelse med praksis ifølge Tessili-dommen, i den foreliggende hovedsag står i klar modstrid med flere af konventionens grundlæggende principper, i en sådan grad at Hof van Beroep åbenbart har ønsket at finde en anden måde til at opnå, at kravene kan påkendes af samme ret.

109 Det forekommer mig, at der findes en anden løsning, som er i bedre overensstemmelse med konventionens krav, og som kan anvendes i den foreliggende sag.

3) En løsning, der er i bedre overensstemmelse med konventionens formål

a) Opfyldelsesstedet: Et begreb, hvis indhold varierer

110 Jeg tager udgangspunkt i den af generaladvokat Lenz foreslåede tankegang (48), som er, at opfyldelsesstedet for en forpligtelse ikke er fastlagt i den materielle ret med henblik på krav som dem, der stilles i konventionen.

111 De materielle bestemmelser om opfyldelsesstedet skal »ikke alene konkretisere parternes forpligtelser i tilfælde, hvor der ikke er truffet aftale herom, men skal også indbyrdes afgrænse parternes ansvarsområder, nemlig hvis aftaleforholdet ikke afvikles normalt ...« (49).

112 Lenz tilføjede, at »det materielle opfyldelsessted for pengeforpligtelser ... i de fleste tilfælde kun [indebærer] en bestemmelse af, hvorledes de risici og byrder, der er forbundet med pengeoverførsler, skal fordeles, idet det må bemærkes, at rådigheden over penge ikke beror på ydelsesstedet« (50). Han finder, at »den materielle lov, der gælder for aftalen [må fraviges, hvis] den ikke kan bidrage til at henføre sagen til en retsinstans, den har tilknytning til ...« (51).

113 Det er således ofte forskellige hensyn, der ligger bag fastlæggelsen af opfyldelsesstedet for en forpligtelse i den materielle ret, og de formål, der forfølges med konventionen.

114 Ud over den ulempe, at de nationale lovgivninger er forskellige, hvilket er i strid med konventionens formål om harmonisering af kompetencereglerne, er det således beklageligt, at anvendelsen af lex causae indebærer, at værnetinget fastlægges på grundlag af et opfyldelsessted, hvis indhold retligt set fastlægges på grundlag af andre hensyn end hensynet til en hensigtsmæssig påkendelse af tvisten.

115 Jeg skal endelig anføre, at generaladvokat Lenz' konstatering af, at Domstolen hverken i De Bloos eller Tessili-sagen »har benyttet synspunktet om retsforholdets tilknytning til bestemte retsinstanser som anledning til at efterprøve, om man ved fortolkningen af artikel 5, nr. 1, bør gå ud over den materielle ret (der gælder for aftalen)« (52), også gælder for så vidt angår Custom Made Commercial-dommen.

116 At Domstolen så ihærdigt har fastholdt en fortolkning af bestemmelsen, som ligger så fjernt fra dens oprindelige begrundelse, kan ikke blot forklares med eksistensen af et fakultativt værneting, som giver den sagsøger, der står over for processuelle vanskeligheder, f.eks. fordi der er flere kompetente værneting, eller fordi der foreligger en negativ kompetencekonflikt, mulighed for at anlægge sag om alle kravene i medfør af konventionens artikel 2.

117 Dette viser, at Domstolen har haft god grund til at tøve med at anlægge en selvstændig fortolkning af begrebet opfyldelsesstedet.

b) Valget af en selvstændig fortolkning

118 Der er ingen tvivl om, at en sådan fortolkning af flere grunde er vanskelig at anlægge.

119 På den ene side kan man spørge, om ikke en selvstændig fortolkning i sig selv, i sager om kontraktforhold, er uhensigtsmæssig af retssikkerhedshensyn, eftersom Domstolen i så fald må foretage lige så mange definitioner af begrebet »opfyldelsessted«, som der findes kontrakter - hvilket omfatter kontrakter »sui generis« og således er en uendelig opgave.

120 Hvis man på den anden side giver sig i kast med denne prekære opgave, tilkommer det Domstolen at give begrebet »opfyldelsesstedet« indhold. Vi har set ovenfor, at det ikke i Custom Made Commercial-dommen var tilstrækkeligt til at få Domstolen til at ændre sin praksis, at der var tale om uniforme love, hvorefter det ikke længere skulle være et problem, at den materielle lov, der var anvendelig, ikke var harmoniseret, således som det blev påberåbt i Tessili-sagen (53).

121 Beslutningen om at opretholde retspraksis er den direkte konsekvens af, at en uniform lov af de ovenfor anførte grunde (54) ikke altid er egnet til at give Domstolen de holdepunkter, som er nødvendige for at anlægge en selvstændig fortolkning, der er i overensstemmelse med konventionens formål.

122 Jeg mener dog, at en selvstændig fortolkning af opfyldelsesstedet er at foretrække, uanset hvor vanskeligt det måtte være at fastlægge den.

123 Man kan indvende mod denne løsning, at den beror på en konkret stillingtagen for hver enkelt kontrakt, hvilket skaber en permanent retsusikkerhed.

124 Denne kritik, som ikke er helt uden grundlag, er imidlertid ikke et afgørende kriterium for at afvise tanken om en selvstændig fortolkning.

125 I virkeligheden er det den internationalprivatretlige løsning, som fører til, at det er nødvendigt at tage konkret stilling i hvert enkelt tilfælde. Fastlæggelsen af opfyldelsesstedet skal foretages af Domstolen, hvis man beslutter sig for en selvstændig fortolkning, men den nationale ret skal allerede efter en tilsvarende analyse afgøre, hvorledes opfyldelsesstedet kan fastlægges for hver kontrakt, der er genstand for en retstvist.

126 Hertil kommer, at det ikke er uberettiget at antage, at ulemperne ved fremgangsmåden ifølge Tessili-dommen forstærkes af, at de løsninger, man når frem til, i mangel af en uniform lov under alle omstændigheder bliver forskellige fra stat til stat. Selv når de lovkonfliktregler, der finder anvendelse, udspringer af internationale retsakter, fastlægges opfyldelsesstedet for en forpligtelse ud fra en national lov. Selv når reglen i sig selv er fastlagt på internationalt niveau, er dens indhold bestemt på grundlag af andre hensyn end processuelle.

127 Begrebet opfyldelsesstedet omfatter et ubegrænset antal forpligtelser, og det er så meget mere uhåndgribeligt, som det i hvert enkelt tilfælde kun kan fastlægges af én enkelt domstol.

128 På denne måde opnår den selvstændige fortolkning en vis legitimitet på grundlag af konventionens formål om harmonisering og forenkling.

129 Risikoen for, at denne fortolkning kan være til skade for borgernes retssikkerhed, må i øvrigt ikke overdrives.

130 En selvstændig fortolkning af opfyldelsesstedet for en forpligtelse vil ofte kunne overføres på andre forpligtelser, der kan være meget talrige (55).

131 I sin søgen efter en løsning, der er i bedre overensstemmelse med konventionens formål, og i særdeleshed med artikel 5, nr. 1, vil Domstolen i så høj grad som muligt lægge vægt på at undgå fortolkninger, som giver lige så mange definitioner, som der er forpligtelser.

132 Jeg mener derimod, at der skal fastlægges et almindeligt kriterium, hvis anvendelse skal tjene til at udlede særlige definitioner, om ikke for hver enkelt kontraktmæssig forpligtelse, så i hvert fald for visse kategorier af disse.

133 Det skal tilføjes, at den retsusikkerhed, som vil opstå på grund af usikkerheden omkring fastlæggelsen af opfyldelsesstedet for forpligtelser, forekommer mig at være større, når der er tale om anvendelse af lex causae, end når der tale om udarbejdelse af en selvstændig fællesskabsretlig fortolkning.

134 Valget af et selvstændigt fortolkningskriterium gør det faktisk lettere at udarbejde pragmatiske definitioner, der kan anvendes ensartet og permanent på det voksende antal kategorier af forpligtelser, og samtidig kan man følge et fast mønster, der respekterer konventionens formål.

135 Det er i øvrigt kun hensigtsmæssigt at anvende regler, der udspringer af uniforme love, i det omfang den deri anvendte definition af opfyldelsesstedet, svarer til konventionens krav.

136 Det er således min konklusion, at Domstolens almindelige praksis vedrørende Bruxelles-konventionen bør følges, og at de i konventionen anvendte udtryk bør fortolkes selvstændigt.

4) Opfyldelsesstedet for de omtvistede forpligtelser

137 Af hensyn til kriteriet om en tilknytning mellem retstvisten og den ret, der skal påkende tvisten, er det nødvendigt at gå frem i to etaper, når opfyldelsesstedet for de omtvistede forpligtelser i hovedsagen skal fastlægges.

a) Betalingsforpligtelserne

138 Domstolens praksis ifølge De Bloos-dommen bør bringes i anvendelse.

139 Det i De Bloos-dommen fastslåede princip indebærer, at det er den forpligtelse, der svarer til den kontraktmæssige rettighed, sagsøgeren påberåber sig som grundlag for søgsmålet, der skal tages i betragtning (56). Der er således på den ene side tale om forpligtelsen til at betale den skyldige provision som vederlag for udførelsen af den i kontrakten beskrevne handelsagentvirksomhed, og på den anden side, om forpligtelsen til at betale en godtgørelse for ophævelse af handelsagenturkontrakten uden overholdelse af det deri foreskrevne opsigelsesvarsel.

140 Det skal imidlertid anføres, at Domstolen udtalte følgende i De Bloos-dommen: »I de tilfælde, hvor sagsøgeren rejser krav om erstatning eller påstår kontrakten ophævet på grund af modpartens misligholdelse, er den forpligtelse, artikel 5, nr. 1, sigter til, altid den forpligtelse, der følger af kontrakten, og hvis misligholdelse påberåbes som grundlag for kravene« (57).

141 I De Bloos-dommen tages det i betragtning, at kravet ikke går ud på direkte opfyldelse af den misligholdte kontraktmæssige forpligtelse, men tager sigte på at opnå erstatning som følge af misligholdelsen eller at drage de retlige konsekvenser af denne, for at der ikke skal ske en kunstig opdeling af opfyldelsesstedet for den oprindelige kontraktmæssige forpligtelse og den »forpligtelse, der træder i stedet for den ikke-opfyldte kontraktmæssige forpligtelse« (58), hvilket man også kan beskrive som en kompensatorisk forpligtelse.

142 I denne situation er det opfyldelsessted, der skal anvendes til at bestemme det rette værneting, således ikke i overensstemmelse med det første princip i dommen, dvs. den forpligtelse, der svarer til den kontraktmæssige rettighed, der ligger til grund for sagen, men opfyldelsesstedet for den ikke-opfyldte forpligtelse, der ligger bag betalingskravet.

143 På denne måde er der ikke flere retter, der har kompetence til at påkende sagen, selv om en og samme ikke-opfyldte kontraktmæssige forpligtelse af og til giver anledning til flere krav.

144 Det følger heraf, at den forpligtelse, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af artikel 5, nr. 1, når der er tale om forpligtelsen til at betale godtgørelse for ophævelse af kontrakten uden overholdelse af opsigelsesvarsel, er forpligtelsen til at overholde et opsigelsesvarsel (59).

145 Hvis man følger indholdet af De Bloos-dommen, kan denne argumentation derimod ikke overføres på kravet om betaling af provision. Betaling af provision er ikke en forpligtelse, der træder i stedet for en ikke-opfyldt kontraktmæssig forpligtelse i De Bloos-dommens forstand, men er, som det fremgår af sagens akter, en af agenturgiverens kontraktmæssige hovedforpligtelser.

146 Under disse omstændigheder må det opfyldelsessted, der skal tages i betragtning, være det sted, hvor selve betalingsforpligtelsen skal opfyldes.

147 Jeg har allerede nævnt, hvilke vanskeligheder der er forbundet med at fastlægge opfyldelsesstedet for forpligtelser til at betale pengebeløb (60).

148 Hvis man følger praksis ifølge De Bloos-dommen, fastlægges opfyldelsesstedet for oprindelige kontraktmæssige forpligtelser i medfør af den materielle lov, der er anvendelig, hvilket uundgåeligt indebærer, at værnetinget bestemmes på grundlag af, om betalingen anses for at være henteskyld eller bringeskyld, og at der opstår en risiko for, at der ikke tages hensyn til, at der skal være en tilknytning mellem retstvisten og den ret, der skal påkende den.

149 Der er imidlertid ingen grund til at sondre mellem disse forpligtelser, eftersom de indgår i samme kategori af betalingsforpligtelser.

150 Som generaladvokat Lenz anførte i sit forslag til afgørelse i Custom Made Commercial-sagen for så vidt angår betaling af en købesum, har »retten på bestemmelsesstedet for leveringen i almindelighed ... en nærmere tilknytning til sagen end retten på forsendelsesstedet, når der er tale om sager, som drejer sig om betaling af vederlaget, og som opstår på grund af påståede mangler ved den leverede ydelse ...« (61).

151 Han foreslog derfor, at Domstolen svarede, at »når der anlægges sag mod en kunde med krav om betaling i henhold til en bearbejdelseskontrakt, der er undergivet den uniforme købelov, og når artikel 59, stk. 1, i den uniforme købelov efter den materielle lov finder anvendelse på betalingen, er opfyldelsesstedet i Bruxelles-konventionens artikel 5, nr. 1's forstand det i kontrakten aftalte bestemmelsessted for leverancen ...« (62).

152 Uanset om sagen har til formål at opnå betaling af en købesum eller at opnå betaling af et erstatningskrav, foreligger den faktiske baggrund for sagen ofte på opfyldelsesstedet for den egentlige forpligtelse, således at kriteriet om, at der skal være en nær tilknytning mellem retstvisten og den ret, der skal påkende den, ofte tilgodeses, når man vælger dette værneting.

153 Det er derfor, jeg tilslutter mig denne opfattelse og mener, at den bør overføres på det tilfælde, hvor der rejses krav om en provision, der hævdes at skulle betales for behørig udførelse af handelsagentvirksomhed.

154 Forsøget på at finde den nære tilknytning mellem retten og sagen, som er baggrunden for denne argumentation, må ikke forstås som et ønske om at gøre denne tilknytning til et direkte kompetencekriterium.

155 Jeg er enig med Domstolen i, at man »i artikel 5 ikke [har] benyttet selve tilknytningen som kriterium for valget af rette værneting«, og at »sagsøgeren ... ikke [kan] anlægge sag mod sagsøgte ved enhver ret, som har tilknytning til tvisten, idet artikel 5 udtømmende opregner kriterierne for en tvists tilknytning til en bestemt ret« (63).

156 Ligesom Domstolen anser jeg det for væsentligt ikke at anvende andre kriterier end opfyldelsesstedet, når kompetencen på grundlag af dette henføres til en ret, der ikke har direkte forbindelse med sagen.

157 Hvis man lader retten ved opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for kravet, eller i tilfælde af betalingskrav, ved opfyldelsesstedet for den tilsvarende egentlige forpligtelse, have kompetencen, øger man chancerne for, at der foreligger en tilknytning. Reglen er imidlertid overhovedet ikke udtryk for en systematik, idet sagsgenstanden eller årsagen til den sag, der forelægges for retten, kan befinde sig på et andet sted end opfyldelsesstedet for forpligtelsen på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.

158 Eftersom det ikke var muligt at anvende et kompetencekriterium, der byggede direkte på tilknytningskriteriet, hvilket ville have skadet mulighederne for at forudse, hvilken ret der har kompetencen, og tvunget parterne til systematisk at diskutere, med henblik på at løse kompetencespørgsmålet, hvilket værneting der er bedst beliggende for at påkende sagen, blev det besluttet at vælge opfyldelsesstedet som det kriterium, der er bedst egnet til at tilgodese dette formål. Begrebets faste karakter giver en klar og præcis forståelse af de pågældende kompetenceregler, uanset om der kan påvises nogen tilknytning mellem retstvisten og den ret, sagen henføres til.

159 Domstolen har valgt denne fortolkning, når den har præciseret, at »en person i henhold til artikel 5, nr. 1, i sager om kontraktforhold kan sagsøges ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes, selv i de tilfælde, hvor den således udpegede ret ikke er den, der har den snævreste tilknytning til tvisten« (64).

160 Man må således fastholde valget af opfyldelsesstedet for de forpligtelser, som betaling af skyldig provision og godtgørelse for manglende overholdelse af opsigelsesvarslet er modydelserne for, selv når det ikke kan påvises, at der er nogen nær forbindelse mellem retstvisten og den pågældende ret.

161 Det forekommer mig således alt i alt, at det, når kravet er et betalingskrav, bidrager til at undgå, at kompetencen ellers systematisk eller i hvert fald i stor udstrækning udstykkes i flere dele, at henvise til opfyldelsesstedet for de kontraktmæssige ydelser med henblik på at fastlægge det rette værneting. Denne løsning forekommer mig ligeledes at tilgodese, at det rette værneting er beliggende tæt på sagen, uden at borgernes retssikkerhed dermed trues ved, at man anvender dette som et direkte kriterium.

b) De egentlige forpligtelser

162 Jeg skal herefter tage stilling til, på grundlag af hvilke forhold man kan fastlægge opfyldelsesstedet i konventionens artikel 5, nr. 1's forstand, for forpligtelser, hvor modydelsen består af betaling af handelsagentprovision og betaling af en godtgørelse for manglende overholdelse af et opsigelsesvarsel.

163 Det er min opfattelse, at der - for at undgå, at der ved definitionen af opfyldelsesstedet tages andre hensyn end dem, som er strengt knyttet til den geografiske placering af den pågældende forpligtelse, hvilket er det eneste gyldige kriterium i betragtning af konventionens krav om en nær forbindelse mellem retstvisten og den kompetente ret - må lægges vægt på det sted, hvor den omtvistede forpligtelse rent faktisk er blevet eller skal opfyldes.

164 Eftersom retten på dette sted er beliggende i nærheden af et af de strategisk vigtige punkter i det kontraktmæssige forhold, har denne ret i princippet alle de midler til rådighed, som denne nærhed giver, til at påkende sagen hurtigere og med kendskab til alle omstændigheder i den sag, der er indbragt for den.

165 Jeg skal minde om, at denne fremgangsmåde ikke er fuldstændig ny, idet arbejdskontrakter på grund af deres særlige karakter ikke er omfattet af anvendelsesområdet for praksis ifølge Tessili-dommen, og opfyldelsesstedet i sådanne sager defineres selvstændigt.

166 Efter at have konstateret, at »den forpligtelse, der skal tages i betragtning ved anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, på arbejdskontrakter, altid [er] den, der er karakteristisk for sådanne aftaler, dvs. arbejdstagerens forpligtelse til at udføre det aftalte arbejde« (65), har Domstolen udtalt, at på dette område skal »opfyldelsesstedet for den relevante forpligtelse ... fortolkes således, at det med henblik på anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, betegner det sted, hvor arbejdstageren faktisk udfører den med arbejdsgiveren aftalte virksomhed« (66).

167 Denne fortolkning er begrundet i to typer af betragtninger.

168 På den ene side er arbejdskontrakter, i modsætning til andre, kontrakter af særlig beskaffenhed, idet arbejdstageren varigt knyttes til arbejdsgiverens forretningsmæssige organisation, og idet arbejdskontrakter refererer sig til det sted, hvor arbejdet udføres, hvilket er afgørende for anvendelsen af præceptive retsregler og kollektive overenskomster, der beskytter arbejdstageren (67).

Domstolen udledte heraf, at opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der skal lægges til grund med henblik på anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 1, ikke skal bestemmes under henvisning til den nationale lov, der er anvendelig i henhold til lovvalgsreglerne for den ret, sagen er indbragt for, men derimod på grundlag af ensartede kriterier, som Domstolen skal opstille ud fra konventionens opbygning og formål (68).

169 På den anden side har Domstolen anlagt denne fortolkning af hensyn til, at den part, som ud fra en social betragtning må anses for at være den svageste part i kontraktforholdet, i dette tilfælde arbejdstageren, indrømmes en passende beskyttelse (69). Domstolen finder, at en sådan beskyttelse bedst opnås, hvis sager vedrørende en arbejdskontrakt henføres under retternes kompetence på det sted, hvor arbejdstageren opfylder sine forpligtelser over for arbejdsgiveren, eftersom det er på dette sted, arbejdstageren med de mindste omkostninger kan anlægge sagen eller varetage sine interesser som sagsøgt (70).

170 Jeg mener ikke, at en kontrakt som en handelsagenturkontrakt og en arbejdskontrakt kan sammenlignes, for så vidt angår om parterne er lige stærke. Agentens økonomiske afhængighed af agenturgiveren er ikke så stor, at han nødvendigvis alene på grund af sin stilling må betragtes som den svageste part. Handelsagenten er juridisk uafhængig (71) og har betydelig frihed til at tilrettelægge sin virksomhed. Medmindre en eksklusivklausul hindrer ham deri, kan han desuden være tilknyttet andre agenturgivere, hvilket kan sikre ham en vis mindsteomsætning og dermed formindske en eventuel afhængighed.

171 Desuden foreligger der ingen tilsvarende regulering som inden for arbejdsretten, hvor præceptive regler skal anvendes på opfyldelsesstedet for kontrakten. Den lov, der skal anvendes, kan være den af parterne valgte lov.

172 Det er således ikke samme hensyn, som i denne sag får mig til at foreslå en selvstændig fortolkning af opfyldelsesstedet, og som har fået Domstolen til at anlægge en sådan fortolkning for så vidt angår arbejdskontrakter, idet de hensyn, som jeg anser for afgørende, ikke har samme specifikke karakter.

173 Derimod er valget dikteret af, at det faktiske opfyldelsessted for en handelsagenturkontrakt er specielt egnet til at forene de to kriterier dels om tilknytningen, dels, at kompetencereglerne skal kunne forudses.

174 Som det fremgår af artikel 7, stk. 2, i direktiv 86/653, er en handelsagenturkontrakt i de fleste tilfælde begrænset til at omfatte et i kontrakten bestemt geografisk område. Uanset om dette er tilfældet eller ikke, bør det på grundlag af kontrakten være muligt at bestemme det faktiske opfyldelsessted for kontraktens forpligtelser, hvilket er så meget desto mere berettiget som den lov, der er anvendelig (72) på en agenturkontrakt som den, der er tale om i hovedsagen, overlader det til aftaleparterne selv at bestemme opfyldelsesstedet for deres forpligtelser.

175 I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesdommen, at Bodetex' agentur for Leathertex på det belgiske og det nederlandske marked ikke var eksklusivt.

176 Kontrakterne giver svar på spørgsmålet om, hvor den kontraktmæssige opfyldelse skal ske rent geografisk. Henvisningen til den omtvistede forpligtelse gør det imidlertid muligt at undgå den usikkerhed, der opstår, når forpligtelserne samtidig kan opfyldes på flere kontraherende staters område, og medfører samtidig, at sagen også henføres til de retter, der er tættest på retstvisten. Det er således opfyldelsesstedet for selve forpligtelsen, der skal tages i betragtning, som det også fremgår af ordlyden af konventionens artikel 5, nr. 1. Det tilkommer den nationale ret på grundlag af de oplysninger, den har til rådighed, at bestemme det sted, hvor den omtvistede forpligtelse faktisk er blevet eller skulle have været opfyldt i medfør af kontrakten.

177 Denne løsning giver absolut ikke noget systematisk svar i de tilfælde, hvor retstvisten kan være opdelt, eftersom det kan være flere forpligtelser, som udspringer af samme kontrakt, og som er blevet eller kan opfyldes på flere kontraherende staters område, der som i det foreliggende tilfælde ligger til grund for samme retstvist.

178 Princippet om, at opfyldelsesstedet skal fastlægges alene på grundlag af de egentlige forpligtelser, når den omtvistede forpligtelse angår betaling af en sum penge, formindsker imidlertid denne risiko.

179 I den foreliggende sag, hvor det er ligestillede forpligtelser, som ligger til grund for søgsmålet, beror spørgsmålet, om en enkelt ret kan påkende kravene på, om opfyldelsesstedet for de egentlige forpligtelser, som pengekravene hviler på, kan samles på samme sted.

180 For så vidt angår kravet om betaling af en godtgørelse for manglende overholdelse af opsigelsesvarslet må der henvises til opfyldelsesstedet for den oprindelige fordring, som hævdes ikke at være blevet opfyldt, dvs. opsigelsesvarslet. Eftersom dette varsel udgør en forlængelse af hele kontraktens virkninger i en retligt bestemt periode (73), falder opfyldelsesstedet sammen med opfyldelsesstedet for selve kontrakten og ikke for en særlig forpligtelse.

181 For så vidt angår kravet om betaling af provision er det opfyldelsessted, som skal tages i betragtning, opfyldelsesstedet for det mandat, som er overdraget til handelsagenten, og for hvilket provisionen udgør modydelsen, hvilket igen falder sammen med opfyldelsesstedet for selve kontrakten.

182 Når opfyldelsesstedet for de omtvistede forpligtelser som i den foreliggende hovedsag falder sammen med opfyldelsesstedet for selve kontrakten, og anvendelsesområdet for kontrakten omfatter flere kontraherende staters område, tilkommer det den forelæggende ret at fastlægge dette opfyldelsessted på grundlag af de faktiske omstændigheder, som gør det muligt for den at henføre sagen til den af staterne, som er den stat, på hvis område handelsagenten udøver den største del af sin virksomhed.

183 Generelt set fritager denne fremgangsmåde ikke den forelæggende ret for først at undersøge, om der ikke kan etableres en rangfølge mellem de omtvistede forpligtelser, der udspringer af samme kontrakt, med henblik på i overensstemmelse med Domstolens faste praksis at anvende hovedforpligtelsen til at bestemme det kompetente værneting.

Forslag til afgørelse

184 Sammenfattende foreslår jeg Domstolen at besvare det af Hof van Cassatie stillede præjudicielle spørgsmål således:

»Artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, skal fortolkes således, at et søgsmål, der består af et krav om betaling af provision for handelsagenturvirksomhed og et krav om betaling af godtgørelse for manglende overholdelse af et opsigelsesvarsel, i tilfælde hvor kravene udspringer af forpligtelser, der betragtes som ligestillede, og af samme handelsagenturkontrakt, kan påkendes af samme ret, såfremt det sted, hvor den agenturvirksomhed, for hvilken provisionen udgør vederlaget, faktisk er blevet eller skal udføres, og det sted, hvor forpligtelsen til at overholde opsigelsesvarslet, for hvilken godtgørelsen for manglende overholdelse af opsigelsesvarslet er modydelsen, er beliggende på samme kontraherende stats område.«

(1) - Konvention af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17), som ændret ved konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1, og - den ændrede tekst - s. 77, herefter »konventionen«).

(2) - Dom af 6.10.1976, sag 14/76, De Bloos, Sml. s. 1497, præmis 8 og 9. Jf. også dom af 15.1.1987, sag 266/85, Shenavai, Sml. s. 239, præmis 8.

(3) - Dom af 22.3.1983, sag 34/82, Peters, Sml. s. 987, præmis 17.

(4) - Dom af 13.7.1993, sag C-125/92, Mulox IBC, Sml. I, s. 4075, præmis 21.

(5) - Dom af 15.2.1989, sag 32/88, Humbert, Sml. s. 341, præmis 20.

(6) - Jf. punkt 3, tredje afsnit, i den franske oversættelse af forelæggelsesdommen.

(7) - Dom af 6.10.1976, sag 12/76, Sml. s. 1473.

(8) - Jf. punkt 3 og 4 i dette forslag til afgørelse.

(9) - Dom af 8.3.1988, sag 9/87, Arcado, Sml. s. 1539, hvori det i præmis 16 udtales, at »en sag om retsstridig ophævelse af en kontrakt om selvstændigt handelsagentur og om betaling af provision i henhold til kontrakten er en sag om kontraktforhold, jf. artikel 5, nr. 1, i konventionen af 27.9.1968«.

(10) - Præmis 19.

(11) - Præmis 18 og 19.

(12) - Dom af 26.5.1982, sag 133/81, Sml. s. 1891.

(13) - S. 2 i den franske oversættelse af de udeladte afsnit af forelæggelsesdommen.

(14) - S. 3 og 4 i den franske oversættelse af forelæggelsesdommen.

(15) - Dom af 20.3.1997, sag C-295/95, Farrell, Sml. I, s. 1683, præmis 11.

(16) - Forelæggelsesdommens beskrivelse af Hof van Beroep's begrundelse for dens kompetence er ikke fri for en vis tvetydighed, og der kan sættes spørgsmålstegn ved, om de omtvistede forpligtelser efter de lovkonfliktregler, der finder anvendelse, skal opfyldes i forskellige kontraherende stater. Hof van Cassatie udtaler således dels, at Hof van Beroep har fundet, at forpligtelsen til at overholde et opsigelsesvarsel ved ophævelse af kontrakten ifølge de belgiske lovkonfliktregler skal opfyldes i Belgien, dels at lovkonfliktreglerne ikke er blevet anvendt i Hof van Beroep's dom for så vidt angår forpligtelsen til at betale den skyldige provision (s. 6 i den franske oversættelse af de udeladte afsnit af forelæggelsesdommen). Forelæggelsesdommen synes at lægge til grund, at anvendelsen af lovkonfliktreglerne fører til, at sagen skal påkendes af flere forskellige retter, men hvis Hof van Beroep kun har anvendt disse regler delvist, bliver det stillede spørgsmål mindre interessant. I virkeligheden er denne tvetydighed kun tilsyneladende. Der er ingen tvivl om, at Hof van Beroep kun har anvendt sine lovkonfliktregler for så vidt angår en af de omtvistede forpligtelser. Den omstændighed, at Hof van Beroep stadfæster en dom, i hvilken det ikke anføres som begrundelse for, at en og samme ret kan påkende begge krav, at opfyldelsesstedet efter lovkonfliktreglerne er det samme, men at forpligtelserne er konnekse, viser imidlertid, at fastlæggelsen af opfyldelsesstedet for den anden forpligtelse i henhold til lovkonfliktreglerne ville have ført til et andet opfyldelsessted. Hvis dette ikke var tilfældet, ville samme ret have kunnet påkende hele sagen alene på grundlag af de anvendelige internationalprivatretlige regler. Det af Hof van Cassatie stillede spørgsmål bekræfter således, at anvendelsen af lex causae fører til, at der foreligger to forskellige opfyldelsessteder, og at sagen således klart er omfattet af Domstolens praksis ifølge Tessili-dommen.

(17) - Præmis 13.

(18) - Det bemærkes, at Kommissionen alene har fremført denne argumentation i sit skriftlige indlæg og under retsmødet blot har omtalt argumentationen for at supplere dens hovedopfattelse, hvorefter sagen bør påkendes af retten på det sted, hvor forpligtelsen faktisk blev opfyldt. Dette tyder således på en vis ændring af dens oprindelige opfattelse.

(19) - Dom af 24.6.1981, sag 150/80, Sml. s. 1671, præmis 18, 19 og 20, min fremhævelse.

(20) - Punkt 17 i den franske oversættelse af Kommissionens skriftlige indlæg. Det skal tilføjes, at det direkte på grundlag af konventionens artikel 6 er muligt at samle flere konnekse sager ved en enkelt ret, således at risikoen for, at sag skal anlægges ved flere retter undgås på anden måde end ved hjælp af konneksitetsindsigelse, men de pågældende situationer er udtømmende opregnet i bestemmelsen - der skal være tale om flere sagsøgte, sager om opfyldelse af en forpligtelse eller intervention, sager om modfordringer, eller i sager om kontraktforhold, såfremt sagen kan forenes med en sag om rettigheder over fast ejendom mod samme sagsøgte - og der er således ikke tale om alle sager, der drejer sig om konnekse krav. Tilsvarende kan i sager om forsikringsforhold og om forbrugerkontrakter, såvel som når der er tale om enekompetence, alle konnekse krav fra sagens begyndelse påkendes af retten i én enkelt kontraherende stat.

(21) - Sammesteds.

(22) - Jf. konventionens præambel.

(23) - Jf. punkt 19 og 20 i dette forslag til afgørelse.

(24) - Jf. navnlig dom af 9.1.1997, sag C-383/95, Rutten, Sml. I, s. 57, præmis 13, og Farrell-dommen, præmis 13.

(25) - Jf. f.eks. Mulox IBC-dommen, præmis 21. Ud over de åbenbare ulemper, det har for borgerne, at der afsiges indbyrdes uforenelige afgørelser i konnekse sager, for så vidt angår den anvendelige retsregels præcise indhold, skal der, som Domstolen har udtalt, tages hensyn til, at »[flere værneting] øger risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser, hvilket i henhold til konventionens artikel 27, nr. 3, bevirker, at anerkendelses- eller fuldbyrdelsespåtegning skal nægtes« (dom af 11.1.1990, sag C-220/88, Dumez France og Tracobra, Sml. I, s. 49, præmis 18).

(26) - De Bloos-dommen.

(27) - Shenavai-dommen.

(28) - Ivenel-dommen.

(29) - Dom af 27.9.1988, sag 189/87, Kalfelis, Sml. s. 5565, præmis 19, og Humbert-dommen, præmis 18.

(30) - Præmis 19.

(31) - Således skyldtes det i Kalfelis-dommen bestemmelsens anvendelsesområde, at den ret, for hvilken der var indbragt en sag, der kumulativt støttedes på et krav om erstatning uden for kontrakt, misligholdelse af en kontraktmæssig forpligtelse og ugrundet berigelse, i medfør af konventionens artikel 5, nr. 3 - ifølge hvilken retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, er kompetent i sager om erstatning uden for kontrakt - ikke kunne påkende de dele af sagen, der ikke støttedes på et krav om erstatning uden for kontrakt.

(32) - Kalfelis-dommen, præmis 20, og Humbert-dommen, præmis 20.

(33) - Jf. punkt 47 ff. i dette forslag til afgørelse.

(34) - Tessili- og De Bloos-dommene, der begge blev afsagt den 6.10.1976, er de første domme, hvori Domstolen fortolkede konventionen.

(35) - Præmis 11.

(36) - Farrell-dommen, præmis 12. Domstolen definerede allerede i 1976, i dom af 14.10.1976, sag 29/76, LTU, Sml. s. 1541, begrebet »i borgerlige sager, herunder handelssager«. Andre definitioner har fulgt efter: Begrebet »i sager om kontraktforhold« i Peters-dommen, »i sager om erstatning uden for kontrakt« i Kalfelis-dommen og begrebet »den berettigede i sager om underholdspligt« i Farrell-dommen for blot at nævne nogle eksempler.

(37) - Den i Tessili-dommen, præmis 13, anvendte løsning blev gentaget i Shenavai-dommen, præmis 7, og igen i dommen af 29.6.1994, sag C-288/92, Custom Made Commercial, Sml. I, s. 2913, præmis 26 ff.

(38) - Tessili-dommen, præmis 14.

(39) - Sammesteds.

(40) - Jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse.

(41) - Kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien, Den Franske Republik og Storhertugdømmet Luxembourg anser i princippet betalingsforpligtelser for at skulle opfyldes på skyldnerens bopæl (henteskyld), og Kongeriget Danmark, Den Hellenske Republik, Irland, Kongeriget Nederlandene, Republikken Finland, Kongeriget Sverige samt Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland anser opfyldelsesstedet for pengeskyld for at være på fordringshaverens bopæl (bringeskyld).

(42) - For så vidt angår internationale løsørekøb bestemmer Haagerkonventionen af 1.7.1964 om en uniform lov om internationale løsørekøb (United Nations, Treaty Series, 1972, vol. 834, nr. 11929, s. 107) og Wienerkonventionen af 11.4.1980 om offentliggørelse af De Forenede Nationers konvention om internationale løsørekøb (dekret nr. 87-1034 af 22.12.1987, Journal officiel de la République francaise af 27.12.1987, s. 15241), at betaling skal ske på sælgerens forretningssted eller i mangel heraf på hans faste bopæl.

(43) - Dumez France og Tracoba-dommen, præmis 16.

(44) - Dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Shearson Lehman Hutton, Sml. I, s. 139, præmis 17.

(45) - Præmis 28.

(46) - Rapport om konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1979 C 59, s. 1, »Jenard-rapporten«).

(47) - Tessili-dommen, præmis 13, Ivenel-dommen, præmis 11, Shenavai-dommen, præmis 6, og Custom Made Commercial-dommen, præmis 13.

(48) - Forslag til afgørelse i Custom Made Commecial-sagen.

(49) - Punkt 26.

(50) - Punkt 21. I punkt 26 nævner generaladvokat Lenz som eksempel artikel 59, stk. 1, i den uniforme lov om internationale løsørekøb, hvorefter køberens forpligtelse til at betale købesummen er bringeskyld. Han præciserer, at baggrunden herfor er, at pengeskyldneren må bære risikoen for, at betalingsformidlingen fungerer normalt.

(51) - Punkt 80.

(52) - Punkt 49.

(53) - Punkt 97 ff. i dette forslag til afgørelse.

(54) - Punkt 98 i dette forslag til afgørelse.

(55) - Man kan således tænke sig, at opfyldelsesstedet for en tjenesteydelse som den, en handelsagent, der er knyttet til et vist geografisk område, udfører, kan give anledning til en fortolkning, der kan overføres på andre agentaftaler, uanset disses nærmere indhold.

(56) - Præmis 13.

(57) - Præmis 14.

(58) - Præmis 17.

(59) - Opsigelsesvarslet følger af artikel 15 i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18.12.1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (EFT L 382, s. 17).

(60) - Punkt 94 i dette forslag til afgørelse.

(61) - Præmis 80.

(62) - Præmis 82. Min fremhævelse. Jf. også punkt 97 og 98 i dette forslag til afgørelse for så vidt angår opfyldelsesstedet for betalingsforpligtelser i medfør af artikel 59, stk. 1, i den uniforme købelov.

(63) - Custom Made Commmercial-dommen, præmis 12 og 13.

(64) - Præmis 21.

(65) - Mulox IBC-dommen, præmis 14.

(66) - Præmis 20, min fremhævelse.

(67) - Præmis 15.

(68) - Præmis 16.

(69) - Præmis 18.

(70) - Præmis 19.

(71) - Artikel 1, stk. 2, i direktiv 86/653.

(72) - I medfør af artikel 5 og 6 i Haagerkonventionen af 14.3.1978 om offentliggørelse af konventionen om, hvilken lov der skal finde anvendelse på agent- og forhandlerkontrakter (dekret nr. 92-423 af 4.5.1992, Journal officiel de la République française af 8.5.1992, s. 6307), kan der enten være tale om den interne lov, som parterne har valgt, eller loven i den stat, i hvilken agenten på tidspunktet for etableringen af agentforholdet havde sit forretningssted eller i mangel heraf hans faste bopæl, eller endelig loven i den stat, hvor agenten først og fremmest skal udøve sin virksomhed, hvis hovedmanden har sit forretningssted eller i mangel heraf sin faste bopæl i denne stat.

(73) - Jf. artikel 15 i direktiv 86/653.