De to præjudicielle sager, i hvilke jeg skal fremsætte nærværende forslag til afgørelse, rejser identiske problemer vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 95, dvs. vedrørende det bekendte forbud mod indenlandske afgifter af diskriminerende art. De spørgsmål, som er blevet forelagt Domstolen, kommer fra Corte d'Appello di Milano, og er opstået under to sager, anlagt henholdsvis i 1976 og i 1977 af virksomhederne Essevi i Milano og Salengo i Genova mod det italienske finansministerium; sagsøgerne havde i første instans påstået — og fået medhold i påstanden ved domme afsagt af Tribunale di Milano af 1. juni og 7. oktober 1978 — sagsøgte dømt til at tilbagebetale de beløb, som var opkrævet i statsafgift af nogle partier fransk cognac, som firma Salengo og A/S Essevi havde indført i tiden hhv. 1960-1971 og 1962-1967. Corte d'Appello di Milano skal i anden instans tage stilling til, om den spiritusafgiftsordning, som er fastsat i henhold til nogle italienske love fra 1936 (som efterfølgende er blevet ændret) er forenelig med den nævnte artikel 95; det er baggrunden for forelæggelsen i medfør af EØF-traktatens artikel 1977.

For så vidt angår den nærmere beskrivelse af den fiskale byrde, der er tale om, bør det understreges, at den — på tidspunktet for de i sagen omhandlede begivenheder — blev beregnet på grundlag af den mængde ren alkohol, som fandtes i hvert enkelt produkt, og at de former for spiritus, som fremstilles af vin, principielt var fritaget for afgiften, mens der gjaldt nedsatte satser for andre spiritusarter. Fritagelserne og nedsættelserne kunne imidlertid kun finde anvendelse, hvis de anvendte råvarer i forvejen var blevet kontrolleret i produktionsleddet af embedsmænd fra finansministeriet. Dette begrænsede i praksis de nævnte begunstigelser til at gælde indenlandsk fremstillede spiritusprodukter.

Kommissionen havde allerede den 4. november 1965 meddelt den italienske regering, at man fandt det stridende mod EØF-traktatens artikel 95, at indførte spiritusprodukter var omfattet af produktionsafgiften og statsafgift på strengere betingelser end dem, der gjaldt for tilsvarende indenlandske produkter. Efter at den italienske regering havde svaret den 12. februar 1966 og herved anført, at de differentierede afgifter af spiritusprodukter skulle sikre afsætningen ar en række alkoholholdige råvarer udvundet af landbrugsprodukter, præciserede Kommissionen efterfølgende sit standpunkt ved skrivelse af 8. maj 1968. I skrivelsen erkendte Kommissionen først, at »der i Italien består en række problemer på landbrugsområdet med hensyn til spiritus.« Herefter udtaltes det, »at de differentierede afgifter, som er fastsat i den italienske lovgivning og beror på anvendelsen af statsafgiften, kan bestå midlertidigt, da statsafgiften i en vis forstand er led i den italienske landbrugspolitik vedrørende spiritus, som giver mulighed for, at spiritus af enhver oprindelse kan afsættes på markedet, uanset råvareprisen«. Som følge heraf blev den italienske regering opfordret til kun at ændre reglerne for produktionsafgiften. I den begrundede udtalelse af 28. februar 1969 understregede man denne indstilling, idet man dels bekræftede, at Italien midlertidigt kunne opretholde den differentierede statsafgift, dels foreholdt den italienske regering, at den alene i tre tilfælde af nedsættelse af produktionsafgiften havde overtrådt artikel 95.

Seks år senere, ved skrivelse af 31. juli 1975, henledte Kommissionen på ny den italienske regerings opmærksomhed på spørgsmålet om det differentierede afgiftssystem for spiritus og meddelte under henvisning til Domstolens dom af 10. december 1974 i sag 48/74, Charmasson (Sml. 1974, s. 1383), at systemet ikke længere kunne anses for lovligt. I dommen var det nemlig blevet udtalt, at enhver hindring for samhandelen var i strid med traktaten efter overgangsperiodens udløb, også når den bestod som del af en national markedsordning for nærmere bestemte landbrugsprodukter. Ved dommen var der således åbnet mulighed for private til at gå rettens vej med henblik på fjernelse af sådanne hindringer. Kommissionen meddelte derfor, at enhver medlemsstat havde pligt til at ophæve enhver foranstaltning, som måtte anses for uforenelig med fællesskabsretten i lyset af den nævnte dom.

Ved anordning (decreto legislativo) nr. 46 af 18. marts 1976 (artikel 20) indførtes i Italien et nyt system for visse indførte spiritusprodukter. Kommissionen meddelte imidlertid den italienske regering ved skrivelse af 18. juni 1976, at Italien fortsat overtrådte artikel 95, idet indførte produkter var undergivet højere afgifter end dem, der gjaldt for lignende indenlandske produkter. På sin side meddelte den italienske regering ved skrivelse af 28. juli 1976, at man anså statsafgiften af alkohol som en foranstaltning til udligning af en række produktionsomkostninger for alkohol fremstillet af en række nærmere bestemte råvarer, og at foranstaltningen var lovlig som instrument i landbrugspolitikken i mangel af en fælles politik på dette område. Kommissionen afviste imidlertid betragtningerne i sidstnævnte skrivelse og afgav den 31. juli 1978 en begrundet udtalelse, hvori det hed: »Den italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i medfør af denne traktat, ved at have opretholdt ... afgiftsmæssig forskelsbehandling i forbindelse med produktionsafgiften, statsafgiften og den særlige statsafgift på indført spiritus fra de øvrige medlemsstater«.