FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CLAUS GULMANN

fremsat den 28. september 1993 ( *1 )

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon i Frankrig har i denne sag stillet Domstolen 15 spørgsmål, der vedrører gyldigheden af en bestemmelse i Rådets forordning (EØF) nr. 345/92 af 27. januar 1992 om ellevte ændring af forordning (EØF) nr. 3094/86 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne ( 1 ). Bestemmelsen indeholder et generelt forbud mod fiskeri med drivgarn, hvis individuelle eller samlede længde er større end 2,5 km, og fastsætter en undtagelse for fiskeri med drivgarn på op til 5 km, der gælder indtil den 31. december 1993, og som finder anvendelse på fartøjer, som har fisket tun med drivgarn i det nordøstlige Atlanterhav i mindst to år. Der er rejst spørgsmål om gyldigheden af såvel forbuddet som undtagelsen, for så vidt denne er begrænset på den angivne måde ( 2 ).

2. Forbuddet mod at benytte de pågældende drivgarn er navnlig udstedt på baggrund af en resolution, som FN's Generalforsamling vedtog den 22. december 1989 om fiskeri med store pelagiske drivgarn og dets konsekvenser for havenes biologiske ressourcer (resolution nr. 44/225), og hvori det bl.a. blev henstillet, at alle medlemmerne af det internationale samfund senest den 30. juni 1992 fastsætter »moratoria ... on all large-scale pelagic driftnet fishing« ( 3 ), og at »further expansion of large-scale pelagic driftnet fishing on the high seas of the North Pacific and all the other high seas outside the Pacific Ocean« straks ophører. Disse henstillinger blev vedtaget bl.a. under henvisning til følgende betragtninger: »Noting that many countries are disturbed by the increase in the use of large-scale pelagic driftnets, which can reach or exceed 30 miles (48 kilometres) in total length, to catch living marine resources on the high seas of the world's oceans and seas. Mindful that large-scale pelagic driftnet fishing, a method of fishing with a net or a combination of nets intended to be held in a more or less vertical position by floats and weights, the purpose of which is to enmesh fish by drifting on the surface of or in the water, can be a highly indiscriminate and wasteful fishing method that is widely considered to threaten the effective conservation of living marine resources, such as highly migratory and anadromous species of fish, birds and marine mammals.«

3. Resolutionen, der endvidere henviste til, at der efter FN's havretskonvention gælder en pligt for alle det internationale samfunds medlemmer »to co-operate globally and regionally in the conservation and management of living resources on the high seas, and a duty to take, or to co-operate with others in taking, such measures for their nationals as may be necessary for the conservation of those resources« ( 4 ), er blevet støttet af resolutioner vedtaget af en række internationale organer.

4. Det af Rådet vedtagne forbud rammer bla. en gruppe franske fiskere, der i 1987 startede tunfisken i Atlanterhavet med drivgarn ( 5 ). Denne gruppe er omfattet af den tidsbegrænsede undtagelse fra forbuddet ( 6 ). Sagsøgte i hovedsagen hører til denne gruppe.

5. Sagsøgte i hovedsagen gør navnlig gældende, at den omtvistede bestemmelse er ulovlig, fordi Rådet ikke har kompetence til at lade den omfatte fiskeri på det åbne hav, fordi den er udstedt med forkert hjemmel, og fordi den er fejlagtigt begrundet og indholdsmæssigt behæftet med mangler. Disse indsigelser mod den omtvistede bestemmelses gyldighed afspejles i den forelæggende rets spørgsmål, hvis rækkefølge jeg i det følgende i et vist omfang har ændret. For en ordret gengivelse af spørgsmålene henvises til retsmøderapporten.

6. Den omtvistede bestemmelse er udstedt med hjemmel i Rådets forordning (EØF) nr. 170/83 af 25. januar 1983 om en fællesskabsordning for bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne ( 7 ) (herefter benævnt »grundforordningen«). Grundforordningens artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 1 bestemmer, at bevaringsforanstaltninger udstedt med hjemmel i forordningen skal have til formal at beskytte fiskebankerne, bevare havets biologiske ressourcer og sikre en afbalanceret udnyttelse heraf på et varigt grundlag og på tilfredsstillende økonomiske og sociale betingelser. Artikel 2, stk. 2, bestemmer, at bevaringsforanstaltningerne bl.a. kan bestå i fastsættelse af normer vedrørende fiskeredskaberne, og artikel 11 bestemmer, at foranstaltninger, der omhandles i artikel 2, fastsættes af Rådet med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen. På grundlag af denne hjemmel udstedte Rådet forordning (EØF) nr. 171/83 af 25. januar 1983 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne ( 8 ), der blev afløst af forordning nr. 3094/86 af 7. oktober 1986 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne ( 9 ). Forordningen fastsætter regler om maskestørrelser, mindstemål for fisk og begrænsninger af fiskeriet af visse arter, i visse områder og perioder og med visse fartøjer og redskabstyper. Forordning nr. 345/92 indeholder den ellevte ændring af forordningen. Den i den foreliggende sag omtvistede bestemmelse, dvs. artikel 1, nr. 8, i forordning nr. 345/92, hvorved der indsættes en ny artikel 9a i forordning nr. 3094/86, har følgende ordlyd: »1. Det er for ethvert fartøj forbudt at have om bord eller drive fiskeri med et eller flere drivgarn, hvis individuelle eller samlede længde er større end 2,5 km. 2. Der indrømmes en undtagelse indtil den 31. december 1993 for fartøjer, som har fisket Iangfinnet tun med drivgarn i det nordøstlige Atlanterhav i mindst de to år, der går forud for ikrafttrædelsen af denne forordning. Disse fartøjer opføres i et EF-register og kan anvende drivgarn med en længde på indtil 2,5 km, idet garnets samlede længde dog ikke må overskride 5 km. ... Gyldigheden af denne undtagelse udløber på nævnte dato, medmindre Rådet med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen beslutter at forlænge gyldigheden på baggrund af videnskabelige undersøgelser, der godtgør, at dette ikke medfører nogen risiko for miljøet. 3. ... 4. Uanset artikel 1, stk. 1, finder denne artikel anvendelse i alle farvande, bortset fra Østersøen, Bælterne og Øresund, der henhører under medlemsstaternes højhed eller jurisdiktion, og uden for disse farvande, på alle fiskerfartøjer, der fører en medlemsstats flag eller er indregistreret i en medlemsstat.«

Om Fællesskabet har kompetence til at regulere bevarelsen af de biologiske ressourcer på det åbne hav (spørgsmål 1.1 og 1.2)

7. Det fremgår udtrykkeligt af den omtvistede bestemmelses stk. 4, at forbuddet mod brug af store drivgarn ikke alene gælder ved fiskeri i de farvande, der henhører under medlemsstaternes højhed eller jurisdiktion, men også ved fiskeri på det åbne hav, som foretages af fiskerfartøjer, der fører en medlemsstats flag eller er indregistreret i en medlemsstat. Ved sine to første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om Fællesskabet har kompetence til på denne måde at lovgive for det åbne hav.

8. Der er intet efter den almindelige folkeret, der hindrer staterne i at regulere fiskeri på det åbne hav for egne fartøjer, og der eksisterer ikke særlige folkeretlige regler, der på det foreliggende område begrænser staternes almindelige reguleringskompetence ( 10 ).

9. Det følger af Domstolens faste praksis, at Fællesskabet har kompetence til at lovgive for det åbne hav, for så vidt som staterne ifølge folkeretten har en tilsvarende kompetence ( 11 ).

10. Sagsøgte i hovedsagens hovedsynspunkt er da også, at det omtvistede forbud er udstedt med hjemmel i grundforordningen, og at denne forordning ikke giver Rådet kompetence til at begrænse den frie adgang til fiskeri på det åbne hav. Grundforordningen giver til forskel fra EØF-traktatens artikel 43, jf. artikel 38, Rådet hjemmel til at vedtage regler uden høring af Europa-Parlamentet. Dette synspunkt må afvises. Der er intet i grundforordningen, der kan tages til indtægt for en fortolkning, hvorefter Fællesskabets kompetence til at træffe tekniske bevaringsforanstaltninger med hjemmel i denne forordning skulle være begrænset til de farvande, der henhører under medlemsstaternes højhed eller jurisdiktion ( 12 ). En sådan begrænsning kan heller ikke udledes af Rådets forordninger nr. 101/76 og nr. 171/83 ( 13 ). Det forhold, at der i de nævnte forordninger som udgangspunkt alene fastsættes regler, som gælder for farvande, der henhører under medlemsstaternes højhed eller jurisdiktion, udelukker ikke, at der, når dette skønnes nødvendigt, kan fastsættes regler, der gælder for medlemsstaternes fartøjer, også når de fisker uden for disse farvande ( 14 ). Det er en naturlig og endog i visse tilfælde en nødvendig følge af Fællesskabets kompetence på fiskeriområdet, at der fastsættes regler for fiskeri på det åbne hav for egne fartøjer, og der er ingen anledning til i hjemmelsbcstemmelsen i grundforordningens artikel 11 at indfortolke en begrænsning i Rådets kompetence til at fastsætte sådanne regler, når der ikke efter folkeretten gælder en sådan begrænsning ( 15 ).

11. Da den forelæggende rets andet spørgsmål, der vedrører forbuddet mod at opbevare drivgarn om bord, forudsætter en benægtende besvarelse af det første spørgsmål, er der ikke anledning til at komme nærmere ind herpå.

Om forordningen er udstedt med rette hjemmel (spørgsmål 4.1 og 4.2)

12. Den forelæggende ret har stillet spørgsmål om, hvorvidt den omtvistede bestemmelse gyldigt er udstedt med hjemmel i grundforordningen, der vedrører bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne. Der henvises i forelæggelseskendelsen til, at en række forhold viser, at begrundelsen for bestemmelsen ikke er ressourcebcvarclse, men hovedsageligt miljømæssige hensyn, hvorfor den omtvistede bestemmelse burde have været udstedt under henvisning til traktatens regler på miljøområdet ( 16 ).

13. Sagsøgte i hovedsagen gør gældende — at den omtvistede bestemmelse ikke er udstedt af hensyn, der vedrører ressourcebevarelse, eftersom bestanden af tunfisk fornys hurtigere end fiskeriet begrænser denne, men derimod er udstedt af miljømæssige hensyn, idet den centrale og tungestvejende begrundelse for forordningen er beskyttelse af delfiner ( 17 ), og — at bestemmelsen i lyset af Domstolens dom af 11. juni 1991 i sag C-300/89, Kommissionen mod Rådet (titandioxidaffald) ( 18 ), burde være udstedt med hjemmel i traktatens artikel 130 R og 130 S og ikke i grundforordningen og med enstemmighed i stedet for med kvalificeret flertal.

14. Denne opfattelse må afvises. Det kan ganske vist lægges til grund, at et vigtigt formål med den omtvistede bestemmelse er at forhindre bifangster af delfiner, og det forekommer mig også på denne baggrund rimeligt at acceptere, at den omtvistede bestemmelse tjener et miljømæssigt formål. Men der kan herfra ikke drages den slutning, at bestemmelsen ikke kan vedtages med hjemmel i traktatens og den afledte fællesskabsrets bestemmelser om bevarelse af fiskeressourcerne.

15. For det første tager den omtvistede bestemmelse umiddelbart sigte på at regulere anvendelsen af en bestemt fiskerimetode, og en sådan regulering sker efter min mening mest naturligt inden for rammerne af den fælles fiskeripolitik. Jeg forstår sagsøgte i hovedsagen således, at det gøres gældende, at en regulering af fangstmetoderne for tun alene ville kunne ske med hjemmel i grundforordningen, såfremt reguleringen var nødvendig med henblik på at bevare bestanden af tun, mens samme regulering falder uden for grundforordningens hjemmelsbestemmelse, såfremt det kan godtgøres, at den først og fremmest er vedtaget af hensyn til bevarelse af delfiner. Det kan ikke i sig selv være afgørende, at foranstaltningen har til formål at beskytte en anden art end den, der fiskes ved anvendelsen af den pågældende fangstmetode, idet tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne utvivlsomt må omfatte foranstaltninger, der retter sig mod ikkesclcktive fangstmetoder med henblik på at undgå bifangster ( 19 ). Efter min mening kan det heller ikke være afgørende, at der i givet fald er tale om at beskytte delfiner. Det er ganske vist muligt, at delfiner som sådan ikke er omfattet af de fiskeressourcer, som grundforordningen umiddelbart har til formål at bevare ( 20 ), og at det er denne problemstilling, som implicit ligger til grund for sagsøgte i hovedsagens argumentation. Spørgsmålet har imidlertid ikke været udtrykkeligt drøftet i de skriftlige og mundtlige indlæg, og det er heller ikke nødvendigt at tage stilling hertil. Det er nemlig efter min opfattelse klart, at der inden for rammerne af en fællesskabsordning til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne kan føres en samlet politik med henblik på at bevare alle havets biologiske ressourcer, jf. artikel 1 i grundforordningen, for så vidt som denne politik udmøntes i foranstaltninger, der vedrører de vilkår, hvorunder fiskerne udøver deres erhverv. Det ville efter min mening hverken være hensigtsmæssigt eller praktisk muligt at opstille en sondring mellem på den ene side foranstaltninger, der regulerer anvendelsen af fiskerimetoder, og som lægger mest vægt på at undgå bifangster af arter, der indgår som en del af de fiskeressourcer, der udnyttes af fiskerisektoren, og på den anden side foranstaltninger af denne type, der først og fremmest har til formål at undgå bifangster af andre arter. I den omtvistede forordnings attende betragtning anføres det blot, at »den kraftige og ukontrollerede stigning i fiskenet med drivgarn kan medføre alvorlige ulemper med hensyn til udvidelse af fiskeriet og bifangster af andre arter end målarten«, og hertil kommer, at oplysninger i sagen viser, at forordningen ikke udelukkende har til formål at beskytte delfiner.

16. Det følger for det andet såvel af traktatens artikel 130 R som af Domstolens praksis, at kravene med hensyn til miljøbeskyttelse er en vigtig bestanddel af Fællesskabets politik på andre områder ( 21 ). Der vil efter min opfattelse indgå miljømæssige hensyn i enhver foranstaltning vedtaget inden for rammerne af den fælles fiskeripolitik med henblik på at bevare havets biologiske ressourcer.

17. Uanset et vigtigt formål bag den omtvistede bestemmelse måtte være at beskytte delfiner, og uanset at bestemmelsen herved i høj grad måtte varetage et miljømæssigt hensyn, kan denne efter min opfattelse med rette udstedes med hjemmel i grundforordningen.

Om forbuddet er udstedt på et tilstrækkeligt videnskabeligt grundlag (spørgsmål 2.1, 2.2, 2.3, 7.1 og 7.2)

18. Den forelæggende ret har stillet Domstolen en række spørgsmål, der i deres kerne går ud på at opnå Domstolens stillingtagen til, hvorvidt den omtvistede bestemmelses gyldighed kan anfægtes under henvisning til, at den ikke er udstedt på et tilstrækkeligt videnskabeligt grundlag.

19. Den forelæggende ret har for det første henvist til — at artikel 2, stk. 1, i grundforordningen bestemmer, at »de bevaringsforanstaltninger, der er nødvendige til gennemførelse af målsætningerne i artikel 1, udarbejdes på grundlag af foreliggende videnskabelig rådgivning, herunder især rapporten fra den i artikel 12 omhandlede Videnskabelige og Tekniske Komité for Fiskeri« ( 22 ), og — at artikel 119 i FN's havretskonvention bestemmer, at staterne ved fastsættelsen af bevarelsesforanstaltninger for det åbne hav skal »træffe foranstaltninger, som på grundlag af det bedste videnskabelige materiale, der står til deres rådighed, er udformet med henblik på at bevare eller genoprette bestandene ...« Den forelæggende ret har i forlængelse heraf anført, at den omtvistede forordning i sin første betragtning nævner, at bevarelsesforanstaltninger skal udarbejdes på grundlag af foreliggende videnskabelig rådgivning, men at forordningen ikke henviser til videnskabelige oplysninger eller videnskabelige rapporter, og at det af forordningen kan udledes, at denne faktisk ikke er udstedt på grundlag af videnskabelig rådgivning, idet det fremgår heraf, at det vil være nødvendigt at foretage videnskabelige undersøgelser ( 23 ).

20. Den forelæggende ret har for det andet anført, at den omtvistede bestemmelse ikke er i overensstemmelse med de eneste videnskabelige udtalelser, der foreligger, nemlig — en rapport udarbejdet på Kommissionens bestilling af IFREMER og IEO, de franske og spanske havforskningsinstitutter, på grundlag af fiskerisæsonen 1989, og med titlen »Samspil mellem forskellige fiskeredskaber i overfladefiskeriet efter langfinnet tun i Nordøstatlanten«, hvoraf fremgår, at der ikke er ressourceproblemer for så vidt angår langfinnet tun i Nordøstatlanten, at drivgarn er det mest selektive fiskeredskab til tunfiskeri, idet der ikke fanges små tun, at bifangster er meget små med drivgarn, og at fangst af delfiner må betegnes som tilfældig, og — en rapport fra Den Permanente Komité vedrørende Forskning og Statistik (SCRS) under Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Alanterhavet (ICCAT) dateret november 1991, hvoraf fremgår, at de foreliggende oplysninger tyder på, at bestanden af langfinnet tun i Nordatlanten kun udnyttes moderat, og at der ikke foreslås foranstaltninger.

21. Den forelæggende ret giver for det tredje udtryk for, at den ikke finder, at forordningen er udstedt på et videnskabeligt grundlag, som er tilstrækkeligt for at dokumentere, at den er begrundet i de angivne hensyn, og at der tværtimod er indicier for, at forordningen er udstedt alene af symbolske grunde. Den henviser i denne forbindelse navnlig til et interview med det kompetente medlem af Kommissionen ( 24 ).

22. Sagsøgte i hovedsagen er enig i det af den forelæggende ret anførte. Det fremgår dog navnlig af virksomhedens mundtlige indlæg i sagen, at den ser spørgsmålet om det videnskabelige grundlag for forordningen i snæver sammenhæng med spørgsmålet om den korrekte hjemmel for et forbud mod drivgarn. Da virksomheden er af den opfattelse, at et forbud mod drivgarn udstedt med hjemmel i grundforordningen alene ville kunne udstedes med det formål at bevare bestanden af tunfisk og ikke af miljømæssige hensyn vedrørende beskyttelse af delfiner, mener den, at der ikke er det fornødne videnskabelige grundlag for forordningen, allerede fordi der ikke er noget, som tyder på, at bestanden af tunfisk er truet ( 25 ). I forlængelse heraf har virksomheden tilføjet, at såfremt Rådet ønskede at træffe bevarelsesforanstaltninger ud fra et forsigtighedsprincip, kunne dette ske gennem fastsættelse af fiskekvoter (TAC) frem for helt at forbyde fiskeriet, hvilket den mener er konsekvensen af det vedtagne forbud mod drivgarn, idet andre former for fiskeri efter selskabets opfattelse ikke er rentable på lang sigt.

23. Rådet og Kommissionen gør gældende, at det af formuleringen »udarbejdes på grundlag af foreliggende videnskabelig rådgivning« (min fremhævelse) kan udledes, at bevaringsforanstaltninger ikke nødvendigvis skal vedtages i fuld overensstemmelse med denne rådgivning, og at en manglende eller utilstrækkelig rådgivning i øvrigt ikke forhindrer fællesskabslovgiver i at træffe de foranstaltninger, som den finder nødvendige for at realisere de målsætninger, som er fastsat i artikel 1 i grundforordningen. De to institutioner begrunder dette synspunkt med, at fællesskabslovgiver ikke har overført nogen kompetence til videnskabelige instanser, og at det ville ændre den institutionelle ligevægt, hvis man antog, at fællesskabslovgiver var forpligtet til at indhente og følge udtalelser fra videnskabelige instanser.

24. Rådet gør dernæst gældende, at der faktisk foreligger videnskabelige oplysninger, som dokumenterer de skadelige virkninger for bevarelsen af havets ressourcer, der følger af anvendelsen af store drivgarn. Rådet henviser til, at forbuddet er udstedt i lyset af de videnskabelige overvejelser, som har ført talrige lande og internationale organer til at forbyde eller anbefale et forbud mod drivgarn. Rådet henviser i denne forbindelse navnlig til den ovenfor nævnte FN-resolution nr. 44/225, som er fulgt op af resolutioner vedtaget af Organisationen for Fiskeriet i det Nordvestlige Atlanterhav, Den Internationale Hvalkommission, Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT) ( 26 ) og Den Internationale Sammenslutning til Bevarelse af Naturen.

25. En stillingtagen til de foreliggende spørgsmål må ske på baggrund af Domstolens praksis, hvorefter domstolskontrollen af Rådets foranstaltninger — henset til Rådets skønsbeføjelse ved gennemførelse af den fælles landbrugspolitik, herunder den fælles fiskeripolitik, jf. traktatens artikel 38 og 43 — må begrænses til en undersøgelse af, om den pågældende foranstaltning er behæftet med åbenbare fejl eller magtfordrejning, eller om den pågældende myndighed åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn ( 27 ). Det må lægges til grund, at Rådet har et vidt skøn, når det drejer sig om at foretage en samlet afvejning af, hvorvidt en given bevaringsforanstaltning er nødvendig »for at beskytte fiskebankerne, bevare havets biologiske ressourcer og sikre en afbalanceret udnyttelse heraf på et varigt grundlag og på tilfredsstillende økonomiske og sociale betingelser ...«, jf. artikel 1 i grundforordningen ( 28 ).

26. Det må for det første være givet, at Rådet ikke ved udøvelsen af sit skøn kan være bundet til at følge nærmere bestemt videnskabelig rådgivning fra bestemte videnskabelige organer. Som anført af Rådet og Kommissionen er der ikke holdepunkter for at antage, at fællesskabslovgiver skulle have tilsigtet at give videnskabelige organer en kompetence til at binde Rådet ved udøvelse af dets skøn ( 29 ).

27. Der kan for det andet være grund til at fremhæve, at de ovenfor omtalte videnskabelige rapporter efter min mening ikke kan tillægges den væsentlige betydning for det foreliggende spørgsmål, som den forelæggende ret og sagsøgte i hovedsagen tillægger dem. Hvad angår rapporten fra Den Permanente Komité vedrørende Forskning og Statistik (SCRS), der er et organ under ICCAT, tager denne kun stilling til, om tunfiskebcstanden er truet, og beskæftiger sig ikke med spørgsmålet om bifangster, hvortil kommer, at rapporten er blevet efterfulgt af den omtalte resolution fra ICCAT, der anbefaler respekt af FN-resolution nr. 44/225. Hvad angår rapporten fra IFREMER/IEO vedrører denne først og fremmest samspillet mellem forskellige fiskeredskaber og behandler kun bifangster af havpattedyr som et bispørgsmål. Hvad angår det af Rådet fremlagte arbejdsdokument fra Den Videnskabelige og Tekniske Komité mener jeg ikke, at dette taler imod et forbud mod drivgarn, idet der næppe af rapporten kan udledes andet end, at komitéen ikke er i besiddelse af de nødvendige videnskabelige oplysninger for at vurdere behovet for et forbud ( 30 ).

28. Det kan for det tredje efter min mening lægges til grund, at Rådet har haft tilstrækkeligt grundlag for i overenstemmclse med artikel 2, stk. 1, i grundforordningen at skønne, at den pågældende foranstaltning er nødvendig for at gennemføre de i artikel 1 i forordningen nævnte målsætninger. Der er ikke på grundlag af det foreliggende anledning til at kritisere Rådets skøn, fordi der ikke foreligger videnskabelige oplysninger, der gør det muligt med absolut sikkerhed at udtale sig om, hvorvidt foranstaltningen er nødvendig. Som anført af Kommissionen må det i visse sammenhænge anses for nødvendigt at træffe foranstaltninger ud fra et forsigtighedsprincip ( 31 ). Det kan med andre ord ikke påvirke gyldigheden af den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 345/92, at den angiver, at der skal foretages yderligere videnskabelige undersøgelser med henblik på at vurdere de miljømæssige virkninger af fiskeri med drivgarn. Det forhold, at artikel 2, stk. 1, i grundforordningen bestemmer, at foranstaltninger skal udarbejdes på grundlag af foreliggende videnskabelig rådgivning, kan efter min opfattelse ikke fortolkes som et krav om, at Rådet i alle tilfælde selv skal være i besiddelse af og udtrykkeligt tage stilling til videnskabelige oplysninger. Tværtimod mener jeg, at Rådet klart må anses for at handle inden for rammerne af sit skøn, når det træffer tekniske bevaringsforanstaltninger under henvisning til en resolution vedtaget af FN, som anbefaler, at der gribes ind over for fiskeri med drivgarn bl.a. i Atlanterhavet, og som er fulgt op af resolutioner vedtaget af en række andre internationale organer ( 32 ).

29. Det forhold, at Rådet vælger at handle i overenstemmelse med en bred international opinion kan selvsagt ikke tages til indtægt for synspunktet om, at Rådet reelt handler af symbolske grunde. Jeg opfatter den forelæggende rets spørgsmål i denne henseende som et spørgsmål om, hvorvidt Rådet må antages at have udøvet magtfordrejning, dvs. at forordningen skulle være udstedt til forfølgelse af andre formål end dem, der er angivet. Imidlertid har henvisningen til resolutionerne vedtaget af FN og andre internationale organer samt til holdningen hos bl.a. miljøorganisationer og utallige fiskere netop til formål at dokumentere, at de forhold, som ifølge forordningens attende betragtning begrunder forbuddet, nemlig at »den kraftige og ukontrollerede stigning i fiskeriet med drivgarn kan medføre alvorlige ulemper med hensyn til en udvidelse af fiskeriet og bifangster af andre arter end målarten«, er til stede.

30. Den forelæggende ret har også rejst spørgsmål om, hvorvidt forbuddet overhovedet kan udstedes under henvisning til FN-resolution nr. 44/225, når henses til, at denne resolution angår store pelagiske drivgarn, der kan have en længde på mere end 50 km, hvilket ifølge den forelæggende ret står i modsætning til, at de franske fiskere kun har kunnet anvende drivgarn på højst 5 sømil (9,6 km) ( 33 ) og af praktiske grunde kun har anvendt garn, hvis længde ikke overstiger 7 km (spørgsmål 7.1).

31. Dette forhold kan ikke påvirke gyldigheden af den omtvistede bestemmelse. Den pågældende resolution indeholder ikke nogen definition af begrebet store drivgarn, og det må være klart, at det forhold, at store pelagiske drivgarn i resolutionen angives at kunne overstige 50 km, ikke kan tages til indtægt for en fortolkning, hvorefter drivgarn på 2,5 km ikke skulle være omfattet af dette begreb og dermed af resolutionen. Hertil kommer, at det i arbejdsdokumentet fra Den Videnskabelige og Tekniske Komité for Fiskeri indledningsvist anføres, at »there is no specific definition of ’large scale’, but for practical purposes it was arbitrarily agreed to consider these as nets when strung together, exceeding about 1 km«. Der kan i øvrigt være grund til at nævne, at Fællesskabet i forbindelse med en stemmcforklaring vedrørende en senere FN-resolution om samme spørgsmål meddelte FN, at Fællesskabet til gennemførelse af resolution nr. 44/225 havde vedtaget det omtvistede forbud, og at den i Wellington den 24. november 1989 indgåede Convention for the Prohibition of Fishing with Long Driftnets in the South Pacific finder anvendelse på drivgarn på mere end 2,5 km. I lyset heraf mener jeg ikke, at der er grundlag for at kritisere Rådets skøn, hvorefter i hvert fald drivgarn på 2,5 km må karakteriseres som store drivgarn, der er omfattet af resolution nr. 44/225.

32. Det videnskabelige grundlag for forordningen har endelig forbindelse med den forelæggende rets spørgsmål om, hvorvidt forordningen kan begrundes under henvisning til Bern-konventionen ( 34 ) (spørgsmål 7.2). Den forelæggende ret anfører, at konventionen alene synes at forbyde forsætlig indfangning eller anvendelse af garn, når disse anvendes til massiv og ikke selektiv fangst eller slagtning af visse beskyttede arter, hvilket den nævnte rapport fra IFREMER/IEO ifølge den forelæggende ret dokumenterer, at der ikke er tale om i forbindelse med anvendelse af drivgarn.

33. Det følger af artikel 6 i Bernkonventionen, at deltagerstaterne skal forbyde »alle former for forsætlig indfangning og fangcnskabshold samt forsætlig ihjelslag-ning« af bl.a. visse havpattedyr. I artikel 8 bestemmes det, at i tilfælde, hvor der gælder undtagelser fra dette forbud, skal deltagerstaterne, »forbyde anvendelsen af ikkcselektivc fangst- og drabsmetoder og af alle midler, som vil kunne medføre, at bestande af en art forsvinder i et lokalt område eller forstyrres alvorligt«. På baggrund af det ovenfor anførte vedrørende Rådets skønsmæssige beføjelse til at lægge vægt på, at en bred international opinion anser drivgarn for at være et ikke selektivt fangstredskab, der medfører bifangster af bl.a. delfiner, er der efter min opfattelse intet grundlag for at anfægte Rådets vurdering af, at en henvisning til Bern-konventionen er relevant.

Om undtagelsesbestemmelsen gyldigt kan begrænses på den angivne måde (spørgsmål 2.4, 2.5, 3 og 7.3)

34. Den forelæggende ret har stillet Domstolen spørgsmål, der vedrører den undtagelse, der i den omtvistede bestemmelse er gjort fra det generelle forbud mod fisken med store drivgarn, og som indebærer en stillingtagen til — om forordningen lovligt kan begrænse undtagelsen fra forbuddet til 5 km og til at gælde indtil 31. december 1993, herunder — om disse begrænsninger er forenelige med princippet om relativ stabilitet og formålet med den fælles fiskeripolitik — om begrænsningerne er forholdsmæssige, når henses til, at det ifølge betragtningerne alene findes nødvendigt at undgå »den kraftige og ukontrollerede stigning«, og — om forordningen gyldigt kan bestemme, at undtagelsen kun vil blive forlænget »på grundlag af videnskabelige undersøgelser, der godtgør, at det ilsite medfører nogen risiko for miljøet«, og på denne måde skabe en omvendt bevisbyrde.

35. Som anført af Rådet og Kommissionen må fællesskabslovgiver have kompetence til at vedtage overgangsregler, når dette skønnes nødvendigt. Den omtvistede undtagelsesbestemmelse er en sådan overgangsregel, idet den i henhold til forordningens tyvende betragtning har til formål at gennemføre en etapevis tilpasning for de fiskere, der er økonomisk afhængige af anvendelsen af drivgarn. En overgangsregel må nødvendigvis være tidsbegrænset. Hvad angår den gradvise tilpasning, har Rådet og Kommissionen forklaret, at der er tale om en første tilpasning, når anvendelsen af drivgarn begrænses fra de 5 sømil, som de franske fiskere selv har besluttet, til de 5 km, som er tilladt efter undtagelsesbestemmelsen, og en anden tilpasning, når det endelige forbud mod drivgarn på over 2,5 km træder i kraft. Spørgsmålet er, om der er fremkommet forhold, som giver grundlag for at antage, at Rådet ved at fastsætte en overgangsregel af dette indhold åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn eller har udøvet magtfordrejning ( 35 ).

36. Princippet om relativ stabilitet er defineret i artikel 4, stk. 1, i grundforordningen, hvorefter: »De fangstmængder, der står til rådighed for Fællesskabet ... fordeles mellem medlemsstaterne på en sådan måde, at hver enkelt medlemsstat sikres et relativt stabilt fiskeri med hensyn til hver af de pågældende bestande.« Fordelingen af fangstmængder mellem medlemsstaterne sker på grundlag af nationale kvoter, og som senest fastslået i Domstolens domme af 13. oktober 1992 i sagerne C-70/90, C-71/90 og C-73/90, Spanien mod Rådet ( 36 ), skal princippet om relativ stabilitet forstås således, »at der ved fordelingen opretholdes en bestemt procentdel for hver enkelt medlemsstat«. I lyset af det således fastlagte indhold af princippet om relativ stabilitet vil en teknisk foranstaltning, der begrænser visse fiskeres mulighed for at anvende den fangstmetode, som de hidtil har benyttet, men som ikke begrænser dem i deres adgang til at fiske den pågældende bestand, ikke kunne være i strid hermed.

37. Den forelæggende ret har vedrørende formålene med den falles fiskeripolitik i øvrigt henvist til visse af de i traktatens artikel 39 angivne formål for den fælles landbrugspolitik, der i henhold til traktatens artikel 38 også finder anvendelse på fiskeri. Det må være tilstrækkeligt her at henvise til Domstolens praksis, hvorefter fællesskabsinstitutionerne ved forfølgelse af de i artikel 39 angivne mål »til stadighed [skal] sørge for at udjævne en eventuel indbyrdes modstrid mellem disse mål betragtet særskilt samt, om nødvendigt, give det ene eller det andet af dem midlertidig forrang, hvis de økonomiske forhold eller omstændigheder, med henblik på hvilke de træffer afgørelse, kræver det« ( 37 ).

38. Undtagelsesbestemmelsen finder anvendelse på fiskere, der har fisket med drivgarn i mindst to år. Den forelæggende ret har henvist til, at de pågældende begrænsninger af undtagelsen derfor betyder, at fiskeriet med drivgarn formindskes, og har stillet spørgsmål om, hvorvidt dette er foreneligt med, at forordningen i dens attende betragtning angiver, at det alene er nødvendigt at undgå de ulemper, der er forbundet med »den kraftige og ukontrollerede stigning i fiskeriet med drivgarn«. Rådet og Kommissionen har gjort gældende, at en regel, hvorefter fiskeri med drivgarn alene ville være forbudt for nye fiskere, ville skabe en permanent forskelsbehandling. Det ligger efter min mening klart inden for rammerne af Rådets skøn at vurdere, at en sådan retstilstand er uønskelig.

39. Hvad endeligt angår spørgsmålet, om forordningen gyldigt kan bestemme, at undtagelsen kim kan forlanges, såfremt der foreligger videnskabelige undersøgelser, der godtgør, at dette ikke medfører nogen risiko for miljøet, bemærkes, at fællesskabslovgiver under alle omstændigheder til enhver tid vil kunne ændre sin lovgivning, også selv om der ikke var fastsat en udtrykkelig hjemmel herfor. Det kan derfor ikke være udtryk for en overskridelse af Rådets skønsmæssige beføjelser, at det har valgt at fastsætte en sådan udtrykkelig hjemmel og i den forbindelse har præciseret, at undtagelsen alene kan forlænges, såfremt de forhold, som har begrundet begrænsningerne, i lyset af nye videnskabelige undersøgelser må antages ikke at være til stede.

40. Jeg mener herefter at måtte konstatere, at der ikke er fremkommet forhold, som giver grundlag for at antage, at Rådet skulle have overskredet grænserne for sit skøn eller udøvet magtfordrejning ved at begrænse undtagelsesbestemmelsen på den nævnte måde.

Om problemerne omkring falles udnyttelse af fangstpladser (spørgsmål 5)

41. Den forelæggende ret har oplyst, at spanske fiskere ifølge spansk lovgivning ikke må fiske med drivgarn og derfor som hidtil fisker med kastesnøre og line, og at denne samtidige anvendelse af forskellige fiskeredskaber på fangstpladserne har givet anledning til en række problemer, idet »spanske fiskere ikke har til hensigt at lade andre fællesskabsfiskere anvende drivgarn, når de ikke selv må fiske hermed«. Den forelæggende ret mener, at den omtvistede bestemmelse er inspireret heraf, eftersom det i forordningens nittende betragtning anføres, at »utallige fiskere herunder EF-fiskere har givet udtryk for alvorlige betænkeligheder«, og den finder, at der er anledning til at rejse spørgsmål om bestemmelsens gyldighed, fordi den »vilkårligt« begunstiger spanske fiskere, der i forvejen fanger langt flere tun end de franske fiskere.

42. Sagsøgte i hovedsagen har under den mundtlige forhandling i sagen gjort gældende, at de nævnte forhold er udtryk for en forskelsbehandling på grund af nationalitet.

43. Det forhold, at spanske fiskere måtte have en betydelig interesse i, at det forbud mod anvendelse af drivgarn, som i henhold til spansk lovgivning gælder for dem, udstrækkes til også at gælde for de franske tunfiskere, som anvender de samme fangstpladser, og det forhold, at de spanske fiskere giver udtryk for deres holdning til fiskeri med drivgarn over for fællesskabslovgiver, som tager denne holdning i betragtning, kan efter min opfattelse på ingen måde give anledning til at rejse tvivl om gyldigheden af den omtvistede bestemmelse.

Om den omtvistede bestemmelse er udtryk for en forskelsbehandling mellem fiskere (spørgsmål 6)

44. Under henvisning til stk. 4 i den omtvistede bestemmelse, hvorefter forbuddet mod drivgarn ikke gælder i Østersøen, Bælterne og Øresund, har den forelæggende ret spurgt, om forordningen ikke er udtryk for en forskelsbehandling mellem fiskere i betragtning af, at forbuddet gælder i Atlanterhavet, der er kompetenceområde for Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet, men ikke i de nævnte områder, der er kompetenceområde for Den Internationale Østersøfiskerikommission. Den forelæggende ret mener, at der er tale om sammenlignelige situationer, der skal behandles ens.

45. Sagsøgte i hovedsagen har tilføjet, at den beskrevne forskelsbehandling er særlig alvorlig, fordi fiskerne i Østersøen, Bælterne og Øresund i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 1866/86 af 12. juni 1986 ( 38 ) kan fiske med drivgarn på op til 21 km.

46. Rådet og Kommissionen har oplyst, at forordningen ikke finder anvendelse i Østersøen mv., fordi kompetencen til at fastsætte regler for alle arter i dette farvand som følge af Fællesskabets deltagelse i Østersøkonventionen ( 39 ) tilkommer Den Internationale Østersøfiskerikommission, jf. herved forordningens 22. betragtning. Rådet tilføjer, at Fællesskabet har stillet forslag om, at der vedtages tilsvarende foranstaltninger vedrørende drivgarn for disse farvande. Derimod deltager Fællesskabet endnu ikke i den internationale konvention om bevarelse af tunfiskebestanden i Atlanterhavet, men har alene observatørstatus ( 40 ). Rådet og Kommissionen mener derfor ikke, at der er tale om sammenlignelige situationer.

47. På baggrund af det af Rådet og Kommissionen oplyste, finder jeg intet grundlag for at antage, at forordningen på den angivne måde skulle være udtryk for en forskelsbehandling mellem fiskere.

Forslag til afgørelse

48. På baggrund af ovenstående skal jeg foreslå Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål med, at gennemgangen heraf intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 1, nr. 8, i Rådets forordning (EØF) nr. 345/92 af 27. januar 1992 om ellevte ændring af forordning (EØF) nr. 3094/86 om fastlæggelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne.

( *1 ) – Originalsprog: dansk.

( 1 ) – EFT L 42, s. 15.

( 2 ) – Tvisten i dcii nationale sag er opstået mellem Armement Islais, et fransk rederi, der driver tunfisken med drivgarn, og Etablissements Armand Mondici, en fransk producent af drivgam, og har sin baggrund i, at Armement Islais som folge af Rattets vedtagelse af ovennævnte forbud annullerede en ordre hos Mondici på 200 drivgarn. Den forelæggende ret har oplyst, og dette bestrides ojcnsynligt ikke af parterne, at forordningen er en offentligretlig regulering, der i fransk ret vi! virke som force majeure og dermed frigorc Armement Islais for dets forpligtelser, medmindre den er ulovlig.

( 3 ) – Dette kan dog efter resolutionen undlades, »should effective conservation and management measures be taken based upon statistically sound analysis to be jointly made by concerned parties of the international community with an interest in the fishery resources of the region, to prevent unacceptable impact of such fishing practices on that region and to ensure the conservation of the living marine resources of that region«.

( 4 ) – Se konventionens artikel 117 og 118. Konventionen, der endnu ikke er trådt i kraft, er undertegnet, men ikke ratificeret af EF. Der er ikke grund til her at drøfte, om den pågældende bestemmelse måtte være udtryk for gældende folkeretlig sædvaneret.

( 5 ) – Kommissionen har gjort opmærksom på, at forbuddet endvidere har ramt bl.a. en italiensk fiskerflåde på 700 fiskerfartøjer, som drev fiskeri med drivgarn, og som ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen.

( 6 ) – 33 virksomheder hørende til denne gruppe anlagde sag ved Domstolen mod Rådet med påstand om annullation af den omtvistede undtagelsesbestemmelse, jf. sag C-131/92. Denne sag afviste Domstolen fra realitetsbehandling ved kendelse af 24.5.1993.

( 7 ) – EFT L 24, s. 1.

( 8 ) – EFT L 24, s. 14.

( 9 ) – EFT L 288, s. 1.

( 10 ) – Som nævnt ovenfor indeholder FN's havretskonvention i artikel 117 en forpligtelse for staterne til i forhold til deres egne statsborgere at træffe de nødvendige foranstaltninger for at bevare fiskeressourcerne på det åbne hav. Se i denne forbindelse også Domstolens dom af 24.11.1992, sag C-286/90, Poulsen, Sml. I, s. 6019, præmis 22, der forudsatte staternes kompetence til at regulere fisken på det åbne hav fra egne fartøjer.

( 11 ) – Se Domstolens dom af 14.7.1976, forenede sager 3/76, 4/76 og 6/76, Kramer, Sml. s. 1279, præmis 31. Fællesskabets kompetence til at vedtage forskrifter om bevarelse af fiskeressourcerne på det åbne hav, som finder anvendelse på medlemsstaternes fartøjer, er senest fastslået i Domstolens dom af 25.7.1991, sag C-258/89, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 3977, præmis 9, hvor Domstolen afviste den spanske regerings anbringende om, at Fællcsskabctudcn for farvande henhørende under medlemsstaternes højhedsområdc og jurisdiktion alene havde kompetence til at indgå og gennemføre internationale aftaler. Domstolen henviste til, at Fællesskabet har »kompetence til at træffe bevarelsesforanstaltninger både selvstændigt og i form af forpligtelser i henhold til konventioner med tredjelande eller inden for rammerne af internationale organisationer«.

( 12 ) – Sagsogtc i hovedsagen gor gældende, at grundforordningen ikke giver Fællesskabet kompetence til at begrænse den frie adgang til fiskeri på det åbne hav, men derimod angiver at vedrøre fiskerizonerne på 200 somil og kystfarvandene indtil 12-sømilcgrænscn. Det er rigligt, at grundforordningen blev udstedt i anledning af den skete udvidelse af disse farvande. Delte kan dog ikke i sig selv tages til indtægt for en fortolkning, hvorefter forordningen kun kan udgorc hjemmel for foranstaltninger, der finder anvendelse herpå.

( 13 ) – Sagsagtc i hovedsagen henviser til, at Rådets forordning (EØF) nr. 101/76 af 19. januar 1976 om etablering af en fælles strukturpolitik for fiskerisektoren (EFT L 20, s. 19), som grundforordningen angiver al supplere, udtrykkeligt henviser til »de dele af havet, der horer under medlemsstaternes suverænitet eller er underlagt deres jurisdiktion«, og at forordning nr. 171/83, som blev udstedt samme dag som grundforordningen, og som forordning nr. 3094/86 har erstattet, i artikel 1, stk. 1, angav, al den fandt anvendelse på »... fangst og landing af biologiske ressourcer, der lever i samtlige maritime farvande, der horer under medlemsstaternes højhedsomrade eller Jurisdiktion ...«. Det bemærkes, at artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 171/83 svarer til artikel 1, slk. 1, i forordning nr. 3094/86, og at bestemmelsen blot udtrykker en hovedregel, se note 14.

( 14 ) – Forordning nr. 3094/86 indeholdt også i sin oprindelige ver sion en regel af denne type, if. artikel 6, stk. 1, litra b), der forbyder fangst af laks og havørred uden for farvandene under medlemsstaternes højhedsomrade eller jurisdiktion. Denne bestemmelse var genstand for de præjudicielle spørgsmål i Poulsen-sagen, jf. nole 10. Det var med fuld rette, at der ikke under denne sag blev rejst spørgsmål om Rådets kompetence til at fastsætte det omtvistede forbud mod fiskeri af laks på det åbne hav, så længe det gjaldt for fisken fra fartøjer registreret i en af medlemsstaterne.

( 15 ) – At grundforordningen giver Fællesskabet den nævnte kompetence fremgår indirekte af Domstolens dom i sag C-258/89, jf. note 11. Domstolen fastslog i denne dom, at Spanien havde tilsidesat sine forpligtelser efter fællesskabsretten, idet det ikke for de fangster, der var taget uden for Fællesskabets fiskeriområde, havde gennemført kontrolforanstaltninger, som fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 2057/82 (EFF 1982 L 220. s. 1) og Rådets forordning (EØF) nr. 2241/87 (EFF 1987 L 207, s. 1), der kodificerer og erstatter forordning nr. 2057/82. Forordning nr. 2241/87 er udstedt under henvisning til grundforordningen. Domstolen afviste den spanske regerings fortolkning, hvorefter forordningerne ikke skulle kunne finde anvendelse på fiskeri på det åbne hav og understregede, at forordningerne var udstedt inden for rammerne af Fællesskabets kompetence. Se også Domstolens dom af 14.11.1989, forenede sager 6/88 og 7/88, Spanien og Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 3639.

( 16 ) – Spørgsmål 4.2 angår for så vidt såvel spørgsmålet om, hvorvidt forbuddet mod drivgarn med hjemmel i grundforordningen gyldigt kan udstedes af miljømæssige nensyn, som spørgsmålet om, hvorvidt der er et tilstrækkeligt videnskabeligt grundlag for at antage, at forbuddet er nødvendigt for at varetage de pågældende miljømæssige hensyn. Jeg vil under dette punkt alene beskæftige mig med førstnævnte problemstilling, idet spørgsmålet om videnskabeligt grundlag behandles nedenfor.

( 17 ) – Som dokumentation for, at forordningen reelt er udstedt på baggrund af miljømæssige overvejelser, som vedrører beskyttelsen af delfiner, har virksomheden henvist til at betragtningerne til forordningen først taler om miljø, idet der henvises til FN-rcsolution nr. 44/225, Bern-konventionen og FN's havretskonvention, og først herefter taler om den kraftige og ukontrollerede stigning i fiskeriet, der kan medføre ulemper med hensyn til en udvidelse af fiskeriet at det i nittende betragtning til forordningen anføres, at økologiske organisationer har givet udtryk for alvorlige betænkeligheder at den omtvistede undtagelsesbestemmelse foreskriver, at undtagelsen kan forlænges, hvis videnskabelige undersøgelser godtgør, at dette ikke medfører nogen risiko »for miljøet« — og altså ikke »for havets biologiske ressourcer«, og at en række omstændigheder i forbindelse med udarbejdelsen af forordningen viser, at dens reelle formål er at beskytte delfiner. Således er hovedvægten i et af Rådet fremlagt arbejdsdokument fra Den Videnskabelige og Tekniske Komité for Fiskeri lagt på spørgsmålet om delfiner. Endvidere har det kompetente medlem af Kommissionen i et interview i bladet »France-Ecopêcbe« i september 1991 udtalt, at spørgsmålet om drivgarncne er blevet symbolsk, og at det ikke længere har betydning at have ret eller uret vedrørende de virkninger, som det franske tunfisken har for havpattedyrenes dødelighed, idet der har dannet sig en generel offentlig mening, som Fællesskabet må bøje sig for.

( 18 ) – Sml. I, s. 2867.

( 19 ) – Se i denne forbindelse tiende betragtning til forordning nr. 345/92, hvori det anforcs, at »det nuværende omfang af gcnudsælning medforer et utilstedeligt spild; forbud mod fiskeri, der foretages under anvendelse af utilstrækkeligt selektive metoder ... vil være et forste skridt i retning af en endelig afskaffelse af metoder, der er uforenelige med bevarelse og korrekt anvendelse af ressourcerne; det er nodvendigt at indforc en sammenhængende forvaltnings- og udnyltclscsordning, der begrænser gcnudsælningcrnc til et minimum«.

( 20 ) – Der kan være to grunde hertil. Dels mä det antages, at begrebet fiskeressourcer alene omfatter arter, der kan udnyttes gennem erhvervsmæssigt fiskeri, if. bl.a. forste betragtning til grundforordningen og tredje betragtning til forordning nr. 345/92, hvori det anforcs, at bevarelsesforanstaltninger er nodvendige for at kunne opretholde den erhvervssektor, der er afhængig af fiskeressourcerne. Det er i sagen oplyst, at delfiner i 1950'crnc og 1960'crnc blev fanget med narpun med henblik på udnyttelse, og at det vurderes, at der i den pågældende periode blev fanget ca. 5-15000 delfiner om året. Imidlertid har det som bekendt været nodvendigt helt at forbyde målrettet fangst af delfiner, og det er derfor tvivlsomt, om fiskerisektoren kan siges at være afhængig heraf. Dels er delfiner et havpattedyr og derfor muligvis allerede af denne grund ikke omfattet af begrebet fiskeressourcer.

( 21 ) – Se Domstolens dom af 29.3.1990, sag 62/88, Grækenland mod Rådet, Sml. I, s. 1527, hvor det i præmis 19 fastslås: »Artikel 130 R og 130 S har til formål at give Fællesskabet kompetence til at gøre en særlig indsats på miljøområdet. Disse artikler påvirker dog ikke de beføjelser, som Fællesskabet har i henhold til andre bestemmelser i traktaten, selv om de foranstaltninger, der skal træffes i henhold til de sidstnævnte bestemmelser, samtidig forfølger et af miljøbcskyttclscsformålcnc.« Se i denne forbindelse også Domstolens dom af 17.3.1993, sag C-155/91, Kommissionen mod Rådet, »affaldsdircktiv-sagcn«, Sml. I, s. 939.

( 22 ) – Se artikel 12 i grundforordningen, der bestemmer: »Kommissionen nedsætter i sit regie en Videnskabelig og Teknisk Komité for Fiskeri. Komitéen rådspørges med mellemrum og udarbejder årligt en rapport om situationen vedrørende fiskeressourcerne, om forudsætningerne for at beyarc fiskebankerne og bestandene samt om det videnskabelige og tekniske udstyr, der står til rådighed i Fællesskabet.«

( 23 ) – Den forelæggende ret henviser herved til, at forordningen i sin attende betragtning anvender udtrykket »kan« (»den kraftige og ukontrollerede stigning i fiskeriet med drivgarn kan medføre alvorlige ulemper ...«), at forordningen i sin tyvende betragtning taler om, at de miljømæssige virkninger af fiskeri med drivgarn skal analyseres, og at den omtvistede bestemmelse foreskriver, at undtagelsen vil kunne forlænges »på baggrund af videnskabelige undersøgelser, der godtgør, at dette ikke medfører nogen risiko for miljøet«.

( 24 ) – Se ovenfor i note 17.

( 25 ) – Virksomheden har anført, at det af Rådet fremlagte mødereferat af 12.11.1992, hvori det bl.a. konkluderes, at »SCRS (Den Permanente Komité vedrørende Forskning og Statistik) finder, at situationen for den nordatlantiske tunbestand nærmer sig et punkt, hvor der er tale om en kraftig udnyttelse«, på den ene side er fremkommet efter vedtagelsen af forordning nr. 345/92, og på den anden side ikke er udtryk for, at bestanden af tun ikke fortsat fornys hurtigere end fiskeriet.

( 26 ) – Rådet har fremhævet, at ICCAT har anmodet alle dens medlemsstater, herunder Frankrig, om at støtte FN-rcsolution nr. 44/225.

( 27 ) – Se bl.a. Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fcdcsa, Sml. I, s. 4023, præmis 8, hvor Domstolen fastslog dette princip i forbindelse med, at det under retsforhandlingerne i sagen bl.a. var blevet gjort gældende, at det omtvistede direktiv ikke var baseret på noget videnskabeligt grundlag, der kunne begrunde de vurderinger vedrørende den offentlige sundhed og forbrugernes ønsker, der havde ført ril dets vedtagelse.

( 28 ) – Se i denne forbindelse generaladvokat Mischo's gennemgang af domspraksis i hans forslag til afgørelse af 8.3.1990 i sag C-331/88.

( 29 ) – Det forhold, at Kommissionen selv har indhentet den nævnte rapport fra IFREMER/IEO, og det forhold, at artikel 2, stk. 1, i grundforordningen særligt fremhæver Den Videnskabelige og Tekniske Komité for Fiskeri, der er nedsat under Kommissionen, er ikke tilstrækkeligt til, at Rådet ved udovclsc af dets skon skulle være bundet af den videnskabelige rådgivning fra disse organer.

( 30 ) – Arbejdsdokumentet er dateret den 11.12.1990 og gennemgår i punkt 12 de nyeste oplysninger om brug af store drivgarn og om de forskellige forholdsregler, der er truffet af visse stater eller anbefalet af internationale organisationer.

( 31 ) – Kommissionen har i denne forbindelse oplyst, at der ved den årlige fastsættelse af de samlede tilladte fangstmængder (TAC) i henhold til artikel 3 i grundforordningen bl.a. fastsættes et vist antal TAC på grundlag af et forsigtighedsprincip, dvs. hvor fangsten bor begrænses og kontrolleres af bcvarclscshensyn, men hvor der endnu mangler tilstrækkelige videnskabelige oplysninger for at vurdere behovet for en endelig TAC.

( 32 ) – Dette synspunkt finder støtte i Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fcdcsa, Sml. I, s. 4023, hvor Domstolen i præmis 9 afviste et anbringende om, at der forelå videnskabelige beviser for, at de i sagen omhandlede hormoner var uskadelige, under henvisning til, at Rådet havde handlet inden for rammerne af sit skøn, da det valgte den løsning at forbyde de pågældende hormoner, idet Rådet dermed i stedet tog hensyn til de betænkeligheder, som Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt flere forbrugerorganisationer havde givet udtryk for. Domstolen fastslog endvidere i præmis 10: »Direktivet har heller ikke tilsidesat den berettigede forventning hos de erhvervsdrivende, som var berørt af forbuddet mod at anvende de pågældende hormoner. Ganske vist henvises der i Rådets direktiv 81/602/EØF ... til, at der skal foretages omhyggelige undersøgelser med henblik på at fastslå, om stofferne er skadelige eller ej (fjerde betragtning), ligesom Kommissionen pålægges at tage hensyn til den videnskabelige udvikling (artikel 8). Imidlertid foregriber direktivet ikke de konsekvenser, som Rådet skal drage under udøvelsen af sit skøn. Når der yderligere henses til de divergerende opfattelser, der var gjort gældende, kunne de erhvervsdrivende ikke med føje forvente, at et forbud mod at indgive de pågældende stoffer i dyr udelukkende kunne baseres på videnskabelige oplysninger.«

( 33 ) – Det er oplyst i sagen, at Comité Interprofessionnel du Thon Blanc Germon (faglig sammenslutning vedrørende fiskeri af tun), der er et fransk organ, som har kompetence til at fastsætte regler for tunfiskerc, den 2.5.1990 traf afgørelse om, at der højst kan anvendes drivgarn på 5 sømil.

( 34 ) – Se Radcis afgørelse 82/72/EØF af 3.12.1981 om indgåelse af konventionen om beskyttelse af Europas vilde dyr og planter samt naturlige levesteder (EFT 1982 L 38, s. 1).

( 35 ) – Se Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fcdcsa, Sml. I, s. 4023, præmis 8.

( 36 ) – Se pramis 15 i sag C-70/90 (Sml. I, s. 3153) og i sag C-71/90 (Sml. I, s. 5175) samt pra:mis 16 i sac C-73/90 (Sml. I, s. 5191).

( 37 ) – Se Domstolens dom af 20.10.1977, sag 29/77, Roqucltc, Sml. s. 1835, præmis 30.

( 38 ) – Radcis forordning om fastsættelse af tekniske foranstaltninger li! bevarelse af fiskeressourcerne i Østcrsocn, Bælterne og Øresund (EFT L 162, s. 1). Forordningen er udstedt til gennemførelse af rekommandationer fra Østcrsofiskcrikommissioncn.

( 39 ) – Se meddelelse om ikrafttrædelse for Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs vedkommende af konventionen om fiskeri og bevaring af de levende rigdomskilder i Østcrsocn og Bælterne (EFI 1984 L 96. s. 42).

( 40 ) – Rådet har truffet afgørelse om tiltrædelse af konventionen den 9.6.1986 (EIT L 162. s. 33).