ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Der er sket en forvanskning af klageadgangene og foretaget urigtig retsanvendelse, ligesom begrundelsen er urimelig og selvmodsigende hvad angår identificeringen af støttemodtageren og vurderingen af Kommissionens skønsbeføjelser ved identificeringen af støttemodtageren.

Med det første anbringende har appellanten AceaElectrabel Produzione SpA (»AEP« eller »appellanten«) anført alvorlige mangler ved dommen, for så vidt Retten har afvist anbringendet vedrørende urigtig identificering af støttemodtageren, som var en subjektiv forudsætning for i den foreliggende sag at anvende det princip, der følger af »Deggendorf-dommen« (hvorefter udbetalingen af en ny støtte, der i sig selv er fundet forenelig, i bestemte tilfælde kan udsættes, indtil en tidligere ulovlig støtte til samme virksomhed er blevet tilbagebetalt). For det første har appellanten anfægtet, at dette anbringende skulle afvises, for så vidt som det vedrører en tilsidesættelse af artikel 88 EF og forordning nr. 659/99 (1). AEP har gjort gældende, at Retten har gengivet denne del af anbringendet urigtigt, hvorved appellanten udelukkende har villet anfægte den urigtige identificering af støttemodtageren som en af de typiske mangler ved den administrative retsakt. Retten har, ved at fastslå at spørgsmålet om tilsidesættelse af reglerne om tilbagesøgning af støtten ikke har betydning for sagen, gengivet argumenterne til støtte for denne del af dette anbringende urigtigt.

Endvidere har sagsøgeren anfægtet dommen, for så vidt den ikke kritiserer beslutningen på trods af den alvorlige fejl, der består i, at AEP (modtager af den nye støtte) identificeres med sammenslutningen ACEA (modtager af den ikke tilbagebetalte støtte), som er støttet på den urigtige, ulogiske og selvmodsigende anvendelse af begrebet om en virksomhedssammenslutnings økonomiske enhed, der er udviklet i fællesskabsretspraksis. Appellanten har anfægtet, at dette begreb kan anvendes på et joint venture, der kontrolleres af to forskellige sammenslutninger (hvilket er tilfældet med AEP), eftersom fast retspraksis vedrørende virksomheders økonomiske enhed udelukkende vedrører tilfælde med flere virksomheder, der alene kontrolleres af én økonomisk enhed. Fejlen er så meget desto mere alvorlig, eftersom Retten har fundet det uden betydning, at 70 % af AEP’s kapital ejes af en anden økonomisk sammenslutning, som ikke har nogen forbindelse med modtageren af den ikke tilbagebetalte støtte. Retten har endvidere foretaget en urigtig anvendelse af begrebet om en driftsmæssig selvstændig virksomhed, idet den har fastslået, at appellanten ikke kan anses for at være driftsmæssig selvstændig, eftersom den er underlagt to virksomheders fælles kontrol.
4)

Hvis denne frist på fem år anses at finde anvendelse, gør artikel 10 i forordning nr. 2216/2004 af 21. december 2004 det da muligt at fravige denne frist, og kan der da med hjemmel i denne bestemmelse gives en lokal myndighed, som med henblik på at forhandle en aftale om tildelingen af den offentlige fjernvarmeforsyningsopgave ønsker udlevering af disse oplysninger, afslag på at fravige denne frist?
Retten har begået en retlig fejl ved at vurdere, at der i den konkrete sag ikke er et sammenfald af ekstraordinære omstændigheder, der kan begrunde en berettiget forventning om lovligheden af den omhandlede skatteforanstaltning, hvilken berettiget forventning er til hinder for et krav om tilbagesøgning af støtte i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 (1), sammenholdt med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Urigtig gengivelse af retsforhandlingerne og tilsidesættelse af retten til kontradiktion. Tilsidesættelse af retspraksis vedrørende begrundelse. Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har overholdt de processuelle regler vedrørende bevisbedømmelse ved at se bort fra det materielle indhold af dokumenter på sagen.

Hverken den formelle forskel mellem den omhandlede skatteforanstaltning og den i beslutning 93/337 (2) omhandlede foranstaltning, eller det faktum, at Kommissionen kunne have begrundet selektivitetskriteriet ud fra et andet element end det, der udtrykkeligt fremgår af beslutning 93/337, eller konstateringen af, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet, i beslutning 93/337, udgør tilstrækkelige retlige grunde til, at Retten ikke skal vurdere, om der foreligger en ekstraordinær omstændighed, der i sig selv eller i kombination med andre sammenfaldende omstændigheder i sagen er til hinder for, at Kommissionen kræver tilbagesøgning af den i beslutningen omhandlede støtte.

Retten har, ved at lægge til grund, at de omhandlede foranstaltninger i de forenede sager T-30/01 — T-32/01 og T-86/02 — T-88/02 ikke er beslægtede med den omhandlede skatteforanstaltning, — af skattetekniske grunde og på grund af omfanget af nedsættelsen, — foretaget en urigtig gengivelse af retsforhandlingerne mellem parterne, tilsidesat kontradiktionsprincippet og endvidere klart tilsidesat retspraksis vedrørende begrundelse.

Retten har begået en retlig fejl ved at lægge til grund, at Kommissionens handlemåde vedrørende skattefritagelsen og/eller skattenedslaget i 1993 — der ifølge sagens akter ikke er blevet bedømt at Retten, der derved har tilsidesat processuelle regler — ikke udgør en ekstraordinær omstændighed, der har kunnet begrunde nogen form for berettiget forventning til lovligheden af den omhandlede skatteforanstaltning, og som i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning 659/1999 kan være til hinder for tilbagesøgningen af støtten, idet tilbagesøgningen er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
4)

Skal artikel 8 i rammeafgørelse 2001/220/RIA, når den fastsætter, at hver medlemsstat sikrer et passende beskyttelsesniveau for ofre, fortolkes således, at den tillader generaliseret og præceptiv idømmelse af foranstaltninger om adgangsforbud eller forbud mod kommunikation som tillægsstraf i alle de tilfælde, hvor ofret har været udsat for forbrydelser begået i hjemmet, under hensyn til disse overtrædelsers specifikke karakter, eller kræver artikel 8 derimod, at der foretages en individuel afvejning for i hvert enkelt tilfælde at identificere det passende beskyttelsesniveau under hensyn til de konkurrerende interesser?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance de Liège (Belgien) den 23. november 2009 — Claude Chartry mod État belge

(Sag C-457/09)

2010/C 37/05

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Claude Chartry

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 6 i traktaten om oprettelse af Den Europæiske Union, underskrevet i Maastricht den 7. februar 1992 og trådt i kraft den 1. november 1993, og artikel 234 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab til hinder for en national lov som loven af 12. juli 2009, der ændrer artikel 26 i loven [om forfatningsdomstolen], med krav om, at den nationale dommer, der fastslår, at en skattepligtig borger fratages adgangen til retlig prøvelse som sikret ved artikel 6 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder — der indgår i fællesskabsretten — i henhold til en anden national lovgivning [nemlig] artikel 49 i lov af 9. juli 2004, først forelægger denne sag for forfatningsdomstolen og dermed ikke straks kan sikre fællesskabsrettens direkte virkning i den verserende sag og kan prøve foreneligheden med konventionen, når forfatningsdomstolen har anerkendt den nationale lovgivnings overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, der sikres ved den [belgiske] forfatnings del II?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 25. november 2009 — Charles Defossez mod Christian Wiart, kurator for aktieselskabet Sotimon SARL, Office national de l’emploi og CGEA de Lille

(Sag C-477/09)

2010/C 37/19

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Charles Defossez

Sagsøgte: Christian Wiart, som kurator for aktieselskabet Sotimon SARL, Office national de l’emploi (fonds de fermeture d’entreprises) og CGEA de Lille

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 8a i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (1) som ændret ved Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002 (2) — som i stk. 1 bestemmer, at såfremt en virksomhed, der har aktiviteter i mindst to medlemsstater, bliver insolvent, er det garantiinstitutionen i den medlemsstat, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører eller udførte sit arbejde, der skal dække betalingen af arbejdstagernes tilgodehavender, og i stk. 2 bestemmer, at omfanget af arbejdstagernes rettigheder fastslås i henhold til den lovgivning, der gælder for den pågældende garantiinstitution — fortolkes således, at den angiver den kompetente institution og dermed udelukker alle andre institutioner, eller om bestemmelsen under hensyntagen dels til direktivets formål, som er at styrke rettighederne for arbejdstagere, der gør brug af deres ret til fri bevægelighed, og dels til direktivets artikel 9, stk. 1 — hvoraf fremgår, at direktivet ikke berører medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne — skal fortolkes således, at den ikke fratager arbejdstageren retten til at gøre krav på dækning under en mere gunstig dækning tegnet hos den institution, som arbejdstageren er forsikret i via sin arbejdsgivers bidragsbetaling i henhold til national lovgivning, i stedet for forsikringsdækning, som er tegnet hos den anden institution?

(1) EFT L 283, s. 23.

(2) EFT L 270, s. 10.
5)

Retten har begået en retlig fejl ved at tilsidesætte de processuelle regler vedrørende bevisbedømmelse og bevisbyrde med hensyn til objektive, relevante, sammenhængende og slående beviser på sagens akter, og som dokumenterer, at Kommissionen forud for beslutningen af 28. november 2000 havde foretaget en indledende undersøgelse af den omhandlede skatteforanstaltning, og at den havde afsluttet denne undersøgelse. Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke finder, at den nye undersøgelse i år 2000 af den omhandlede skatteforanstaltning skulle foretages inden for rammerne af proceduren for eksisterende støtte.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/24

Appel iværksat den 4. december 2009 af Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd til prøvelse af dom afsagt den 23. september 2009 af Retten i Første Instans (Syvende Afdeling) i sag T-296/06, Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-511/09 P)

2010/C 37/30

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd (ved A. Bentley, QC)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen, IML Industria Meccanica Lombarda Srl

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans den 23. september 2009 i sag T-296/06, Dongguan Nanzha Leco Stationery Mfg. Co., Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union ophæves, for så vidt som den afviser første del af appellantens første anbringende ved første instans;

— Rådets forordning (EF) nr. 1136/2006 (1) annulleres, for så vidt som den pålægger en antidumpingtold på bueformede ringmekanismer med løftearm (hebel) fremstillet af appellanten ud over den told, der skulle betales, hvis den anfægtede justering af eksportprisen ikke var blevet foretaget; og

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med foreliggende sag inklusiv omkostningerne ved første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at den appellerede dom ikke anvender den korrekte retsvirkning af begrebet normal værdi, som dette er defineret i artikel 2, stk. 7, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 (2), med senere ændringer, på beskyttelsen mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab. Som følge heraf drager den anfægtede dom den fejlagtige konklusion, at den analoge normale værdi, der er fastlagt i overensstemmelse med denne bestemmelse, nødvendigvis svarer til det punkt, hvor de omhandlede produkter forlader produktionslinjen i Kina, selv om den anfægtede dom selv fastslår, at SA&G-omkostningerne for både hjemmemarkeds- og eksportsalg ikke afholdes af selskabet i Kina, men af forretningsmæssigt forbundne virksomheder i et land med markedsøkonomi, Hong Kong. Denne fejlagtige konklusion fører til, at den anfægtede dom tilsidesætter artikel 2, stk. 10, i Rådets forordning (EF) nr. 384/96, med senere ændringer, ved at opretholde institutionernes justering af eksportprisen, der består i et fradrag af SA&G-omkostninger og fortjeneste for de forretningsmæssigt forbundne virksomheder i Hong Kong.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1136/2006 af 24.7.2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af bueformede ringmekanismer med løftearm (hebel) med oprindelse i Folkerepublikken Kina (EUT L 205, s. 1).

(2) EFT L 56, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/4

Appel iværksat den 23. november 2009 af The Wellcome Foundation Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Syvende Afdeling) den 23. september 2009 i sag T-493/07 — The Wellcome Foundation Ltd mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-461/09 P)

2010/C 37/06

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: The Wellcome Foundation Ltd (ved avocat R. Gilbey)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Serono Genetics Institute SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Det fastslås, at Retten i Første Instans tilsidesatte varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b) (1), og artikel 51, stk. 2, da den stadfæstede appelkammerets anfægtede afgørelse.

— Den appellerede dom, som bekræfter appelkammerets afgørelse i det omfang, den afslog at annullere alle Harmoniseringskontorets og Rettens afgørelser vedrørende omkostninger, ophæves, og Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten i Første Instans uden hjemmel og på grundlag af sagens faktiske omstændigheder, som de fremgår af varemærkeregistrene og som fremlagt for Harmoniseringskontoret, har anset den relevante kundekreds for at udvise en høj grad af opmærksomhed.

Appellanten har gjort gældende, at Retten i Første Instans nægtede at inddrage beviser fremlagt af appellanten, og at disse beviser burde have været inddraget, da de blot var supplerende i forhold til de for Harmoniseringskontoret fremførte argumenter og fremlagte beviser.

Appellanten har gjort gældende, at Retten i Første Instans brugte vage og selvmodsigende formuleringer i sin beskrivelse af graden af lighed mellem varerne, og at Retten derved ikke gav en præcis og konsekvent begrundelse for den appellerede dom.

Appellanten har gjort gældende, at Retten i Første Instans på grundlag af de foreliggende faktiske omstændigheder foretog en forkert, utilstrækkelig og mangelfuld retlig efterprøvelse, da den konkluderede, at appelkammeret havde ret i at anse, at der var en lav grad af lighed mellem varerne.

Appellanten har gjort gældende, at Retten i Første Instans på grundlag de foreliggende faktiske omstændigheder undlod at anvende den rigtige helhedsvurdering af tegnene, da den konkluderede, at der var en lav grad af lighed mellem tegnene.

Henset til den forkerte, utilstrækkelige og mangelfulde prøvelse i sin definition på den relevante kundekreds, i sin vurdering af graden af lighed mellem varerne og i sin vurdering af graden af ligheden mellem tegnene har appellanten endelig gjort gældende, at Retten i Første Instans baserede sin konklusion vedrørende risikoen for forveksling på forkerte, utilstrækkelige og mangelfulde kriterier.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).
2)

I de tilfælde, hvor en tilsidesættelse af direktiv 91/628 ikke har medført, at dyrene er døde, er retten da generelt forpligtet til at undersøge, om den kompetente myndighed i medlemsstaten har anvendt bestemmelsen i artikel 5, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 615/98 af 18. marts 1998 om særlige gennemførelsesbestemmelser for ordningen med eksportrestitutioner for så vidt angår kvægs velfærd under transport (3) i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening (1) (herefter »IPPC-direktivet«), idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de kompetente nationale myndigheder ved hjælp af godkendelser i overensstemmelse med direktivets artikel 6 og 8 eller på passende måde ved at revurdere og om nødvendigt ajourføre vilkårene kan sikre, at bestående anlæg senest 30. oktober 2007 drives i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i direktivets artikel 3, 7, 9, 10 og 13 samt artikel 14, litra a) og b), samt artikel 15, stk. 2, dog uden at anden særlig fællesskabslovgivning berøres heraf.
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/66/EF af 6. september 2006 om batterier og akkumulatorer og udtjente batterier og akkumulatorer samt om ophævelse af direktiv 91/157/EØF (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, og idet det under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel [49], da det i deres nuværende formulering har opretholdt henholdsvis artikel 24 i Code des assurances sociales (lov om sociale forsikringsordninger), der udelukker godtgørelse af biomedicinske analyser, der er udført i en anden medlemsstat, idet den kun bestemmer, at udgifterne til disse analyser afholdes gennem betalende tredjemand, og artikel 12 i Statuts de l'Union des caisses de maladie (vedtægterne for sammenslutningen af sygekasser), der som betingelse for godtgørelse af biomedicinske analyser, der er udført i en anden medlemsstat, kræver, at samtlige betingelser for dispensation som fastsat i de nationale luxembourgske aftaler er opfyldt.
—

Det fastslås, at artikel 12, stk. 4, litra a), i aftale om vedtægten for Europaskolerne (1) skal fortolkes og anvendes således, at det sikres, at lærere, der er udstationeret af en medlemsstat, under deres udstationering har adgang til den samme stigning i rang og løn, som de lærere, der er ansat i denne medlemsstat, og at udelukkelsen af visse lærere udstationeret af Det Forenede Kongerige, under deres udstationering, fra adgang til forbedrede lønskalaer (kendt under forskellige betegnelser såsom »threshold pay [tærskel-løn]«, »excellent teacher system [system for fremragende lærere]«, »advanced skills teachers [lærere med videregående kvalifikationer]«) og fra adgang til andre løntillæg (såsom »teaching and learning responsibility payments [vederlag for ansvarlighed i undervisning og læring]«), såvel som fra stigning efter de eksisterende lønskalaer for lærere, der er ansat ved offentligt støttede skoler i England og Wales, er uforenelig med aftalens artikel 12, stk. 4, litra a), og artikel 25, stk. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/32

Sag anlagt den 23. december 2009 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-551/09)

2010/C 63/52

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved K. Gross og M. Adam, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288 TEUF samt artikel 1 og 3 i Kommissionens beslutning af 30. april 2008 om Østrigs statsstøtte C 56/06 (ex NN 77/06) til privatiseringen af Bank Burgenland (2008/719/EF), idet den ikke har vedtaget alle de nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge støtten.

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288 TEUF samt artikel 4 i Kommissionens beslutning af 30. april 2008 om Østrigs statsstøtte C 56/06 (ex NN 77/06) til privatiseringen af Bank Burgenland (2008/719/EF), idet den ikke rettidigt har meddelt Kommissionen de nødvendige oplysninger til beregning af støttebeløbet.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge Kommissionen er den i Kommissionens beslutning af 30. april 2008 om Østrigs statsstøtte C 56/06 (ex NN 77/06) til privatiseringen af Bank Burgenland (2008/719/EF) fastsatte frist for Republikken Østrig til at meddele de nødvendige oplysninger til beregning af støttebeløbet udløbet.

En aftale indgået mellem Republikken Østrig og Kommissionen efter udløbet af ovennævnte frist og vedrørende det beløb, der skal tilbagesøges, er blevet tilbagekaldt af Republikken Østrig under påberåbelse af, at det af tilbagesøgningskravet berørte selskab ville ophæve købet af Bank Burgenland, såfremt det blev pålagt en tilbagebetalingsforpligtelse. Denne ophævelse ville ifølge Republikken Østrig have alvorlige økonomiske følger for Land Burgenland. Ifølge Kommissionen berettiger denne omstændighed imidlertid ikke, at der afstås fra at den påbudte tilbagesøgning.

Et søgsmål mod ovennævnte beslutning kan heller ikke have opsættende virkning for forpligtelsen til gennemførelse heraf.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/23

Sag anlagt den 21. december 2009 — Europa-Kommissionen mod Kongeriget Belgien

(Sag C-538/09)

2010/C 51/38

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved D. Recchia og M. Marghelis, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (1), idet visse aktiviteter i henhold til den belgiske lovgivning ikke underkastes forundersøgelse af deres miljømæssige indvirkning, selv om disse aktiviteter kan påvirke et Natura 2000-område, og idet den belgiske lovgivning for visse aktiviteter har indført en erklæringsordning.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for søgsmålet anført et enkelt klagepunkt vedrørende utilstrækkelig gennemførelse af artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43EØF (»habitatdirektivet«).

Kommissionen har i denne forbindelse anført, at denne bestemmelse kræver, at alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for forvaltning af et Natura 2000-område, skal gøres til genstand for en passende forundersøgelse af deres miljømæssige indvirkning. Den belgiske lovgivning er ikke i overensstemmelse med fællesskabsretten, for så vidt som den ikke systematisk kræver foretagelse af en sådan forundersøgelse, og fastsætter en simpel erklæringsordning for visse aktiviteter, der kan påvirke et Natura 2000-område.

Dette er navnlig tilfældet for alle de planer og projekter, for hvilke der ikke kræves miljøgodkendelse i regionen Vallonien.

(1) EFT L 206. s. 7.