ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller i hvert fald ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.
2)

I en situation, hvor efterforskningsmyndighederne på tidspunktet for en domfældelse for ulovlig indførsel af narkotika var i besiddelse af oplysninger og beviser, som understøttede en stærk mistanke om deltagelse i en kriminel organisation, men af taktiske årsager forbundet med deres efterforskning undlod at videregive disse oplysninger og beviser til domstolen og undlod at indlede en retsforfølgning på grundlag heraf, udgør den nævnte ulovlige indførsel af narkotika, da den »samme handling« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, som deltagelse i en kriminel organisation, som handler med narkotika?
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/43/EF (1) af 17. maj 2006 om lovpligtig revision af årsregnskaber og konsoliderede regnskaber, om ændring af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 84/253/EØF, idet denne medlemsstat ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Er bestemmelserne i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) til hinder for anvendelse af en national lov, hvorefter der ikke er adgang til at indgå tidsubegrænsede ansættelseskontrakter med professorer, der er fyldt 65 år? I denne sammenhæng og mere konkret spørges: Er de i artikel 7, stk. 1, nr. 6, i lov om beskyttelse mod diskrimination nævnte foranstaltninger, hvorved der indføres aldersgrænser for beskæftigelse i en konkret stilling, henset til direktivets artikel 6, stk. 1, objektive og rimeligt begrundet i et legitimt formål, og står de i et rimeligt forhold til de med direktivet forfulgte formål henset til den omstændighed, at direktivet fuldt ud er blevet gennemført i bulgarsk ret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 220/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundespatentgericht (Tyskland) den 24. juni 2009 — Rechtsanwaltssozietät Lovells mod Bayer CropScience AG

(Sag C-229/09)

2009/C 220/34

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundespatentgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rechtsanwaltssozietät Lovells

Sagsøgt: Bayer CropScience AG

Præjudicielt spørgsmål

Er anvendelsen af artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentet og Rådets forordning (EF) nr. 1610/96 af 23. juli 1996 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler (1) udelukkende betinget af en markedsføringstilladelse i henhold til artikel 4 i direktiv 91/414/EØF (2), eller kan et certifikat også udstedes på grundlag af en markedsføringstilladelse i henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 91/414?

(1) EFT L 198, s. 30.

(2) EFT L 230, s. 1.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 273/2004 af 11. februar 2004 om narkotikaprækursorer (1) og Rådets forordning (EF) nr. 111/2005 af 22. december 2004 om regler for overvågning af handel med narkotikaprækursorer mellem Fællesskabet og tredjelande (2), idet den ikke har vedtaget de nationale foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 10 og 12 i forordning nr. 273/2004, ikke har foretaget underretning om foranstaltninger som omhandlet i samme forordnings artikel 16 og ikke har vedtaget de nationale foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 26, stk. 3, og artikel 31 i forordning nr. 111/2005.
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/88/EF af 24. oktober 2006 om dyresundhedsbestemmelser for akvakulturdyr og produkter deraf og om forebyggelse og bekæmpelse af visse sygdomme hos vanddyr (1) (som ændret ved Kommissionens direktiv 2008/53/EF af 30. april 2008 om ændring af bilag IV til Rådets direktiv 2006/88/EF for så vidt angår forårsviræmi hos karper (SVC) (2)), idet medlemsstaten ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller ikke fuldt ud har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien for så vidt angår visse zoologiske haver i Aragon, Asturias, De Baleariske Øer, Kanarieøerne, Cantabria, Castilla y Leon, Comunitat Valenciana, Extremadura og Galicien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 2-5, i Rådets direktiv 1999/22/EF af 29. marts 1999 om hold af vilde dyr i zoologiske haver (1), — idet det ikke inden for den i direktivet fastsatte frist har sikret, at alle zoologiske haver på dets geografiske område har en gyldig tilladelse udstedt i overensstemmelse med det i direktivets artikel 4, stk. 2 og 3, fastsatte og hvad angår Aragon, Asturias, Kanarieøerne, Cantabria og Castilla y Leon i direktivets artikel 4, stk. 4, og — idet det over for zoologiske haver uden tilladelse ikke har fastsat lukningsforanstaltningerne i overensstemmelse med direktivets artikel 4, stk. 5.
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forordning (EF) nr. 273/2004 om narkotikaprækursorer (1) og Rådets forordning (EF) nr. 111/2005 om regler for overvågning af handel med narkotikaprækursorer mellem Fællesskabet og tredjelande (2), idet det ikke har vedtaget de nødvendige nationale foranstaltninger til gennemførelsen af artikel 10 og 12 i forordning (EF) nr. 273/2004, og meddelt disse foranstaltninger i henhold til denne forordnings artikel 16, samt ved ikke at have vedtaget de nødvendige nationale foranstaltninger til gennemførelse af artikel 26, stk. 3, og artikel 31 i forordning (EF) nr. 111/2005.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens beslutning 2005/919/EF af 14. december 2004 om skattelettelser for virksomheder, der deltager i udstillinger i udlandet (meddelt den 17.12.2004 under nummer K(2004) 4746, EUT L 335 af 21.12.2005, s. 39) samt i henhold til EF-traktaten ved ikke inden for den fastsatte frist at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at ophæve den støtteordning, der ved beslutningen blev erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, og for at tilbagesøge den i henhold til denne ordning tildelte støtte hos modtagerne heraf.
1)

Retten i Første Instans har foretaget en urigtig fortolkning og anvendelse af retssikkerhedsprincippet, for så vidt den i den appellerede dom har fastslået, at kontradiktionsproceduren i forbindelse med regnskabsafslutningen som uanfægtet var særligt langvarig, eftersom den blev indledt den 9. november 1999 ved den første undersøgelse og afsluttet den 15. december 2006, da den appellerede dom blev offentliggjort, men at Retten imidlertid efter Den Hellenske Republiks opfattelse med urette har fundet, at denne konstatering skal ses i forhold til EUGFL’s regnskabsafslutningsprocedure, og fastslået, at retssikkerhedsprincippet ikke er blevet tilsidesat.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 244/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie (Republikken Polen) den 23. juli 2009 — Artur Weryński mod Mediatel 4B Spółka

(Sag C-283/09)

2009/C 244/03

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Artur Weryński

Sagsøgt: Mediatel 4B Spółka

Præjudicielt spørgsmål

Har den anmodede ret i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28. maj 2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område (1) ret til at kræve et forskud til dækning af udgifterne til vidnegodtgørelse eller refusion af den godtgørelse, der er udbetalt til et afhørt vidne, eller skal denne ret selv dække udgifterne til godtgørelsen af sine egne økonomiske midler?

(1) EFT L 174, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 244/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesarbeitsgericht Hamburg (Tyskland) den 6. juli 2009 — Susanne Bulicke mod Deutsche Büroservice GmbH

(Sag C-246/09)

2009/C 244/02

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesarbeitsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Susanne Bulicke

Sagsøgt: Deutsche Büroservice GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Er en national lovgivning, hvorefter der (uden for det kollektive overenskomstområde) med hensyn til adgangen til skriftligt at rejse krav om skadeserstatning og/eller godtgørelse på grund af forskelsbehandling ved ansættelse gælder en frist på to måneder fra modtagelse af afslaget — eller fortolket: fra det tidspunkt, hvor forskelsbehandlingen er kommet til kundskab — i strid med primær fællesskabsret (sikring af en effektiv retsbeskyttelse) og/eller med det fællesskabsretlige forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, jf. direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 (1), når der for tilsvarende krav i henhold til national ret gælder en forældelsesfrist på tre år, og/eller med forbuddet mod forringelser i henhold til artikel 8 i direktiv 2000/78/EF, såfremt en tidligere national forskrift indeholdt en længere forældelsesfrist ved forskelsbehandling på grund af køn?

(1) Rådets direktiv 2000/78/EF af 27.11.2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT L 303, s. 16).
1)

Bestemmelserne i artikel 2 og 3 [i direktiv 89/105] regulerer forholdet mellem de offentlige myndigheder i en medlemsstat og medicinalfirmaerne — idet fastsættelsen af prisen på et lægemiddel eller forhøjelsen heraf foretages på grundlag af firmaernes oplysninger, men under forbehold af den kompetente myndigheds godkendelse, dvs. på grundlag af en dialog mellem medicinalfirmaerne og de myndigheder, som har til opgave at overvåge udgifterne på lægemidler — hvorimod [direktivets] artikel 4, stk. 1, regulerer det tilfælde, hvor der indføres »et prisstop for alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler«, hvilket prisstop anses for en generel foranstaltning, som den pågældende medlemsstat skal undersøge mindst én gang årligt på grundlag af de nationaløkonomiske forhold i medlemsstaten, med henblik på at træffe afgørelse om, hvorvidt prisstoppet kan opretholdes. Ifølge denne bestemmelse har de kompetente myndigheder en frist på 90 dage, inden for hvilken de skal give meddelelse om de eventuelle prisforhøjelser eller -nedsættelser. I den forbindelse ønsker retten et svar på følgende spørgsmål: »Skal udtrykket i denne bestemmelse de eventuelle [pris]nedsættelser« fortolkes således, at der ud over den generelle foranstaltning, som et prisstop for alle eller bestemte kategorier af lægemidler består af, kan anvendes en anden generel foranstaltning i form af en nedsættelse af priserne på alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler, eller sigter udtrykket »eventuelle prisnedsættelser« kun til de lægemidler, som i forvejen er omfattet af prisstoppet?
—

Det fastslås, at Republikken Cypern har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 2, og artikel 31, stk. 1, litra a), i direktiv 93/38/EØF (1) og artikel 1, stk. 1, i direktiv 92/13/EØF (2), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
3)

Såfremt spørgsmål 1 eller 2 besvares bekræftende, kan artikel 9, stk. 3, i Århuskonventionen — henset til det hovedformål, der forfølges med denne internationale konvention — da fortolkes således, at udtrykket »forvaltningsakter« ligeledes omfatter den akt, der består i at træffe en afgørelse med den virkning, at offentlighedens adgang til domstolsprøvelse ligeledes omfatter retten til at anfægte selve den afgørelse truffet af forvaltningsorganet, hvis ugyldighed kan have en indvirkning på miljøet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 233/8

Sag anlagt den 16. juli 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Polen

(Sag C-271/09)

2009/C 233/12

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Montaguti og K. Herrmann, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF, idet den har opretholdt art. 143, art. 136, stk. 3, og art. 136a, stk. 2, i lov af 28. august 1997 om pensionsfondes organisation og virksomhed (ustawa o organizacju i funkcjonowaniu funduszy emertalnych), hvorved adgangen for polske åbne pensionsfonde til at foretage udenlandske investeringer begrænses.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 143 i lov af 28. august 1997 om pensionsfondes organisation og virksomhed (herefter: »pensionsfondloven«) begrænser værdien af investeringer uden for Republikken Polen, idet de åbne pensionsfondes (otwarte fundusze emerytalne, OFE, herefter: »OPF«) investeringer af denne art i henhold til bestemmelsens stk. 2 kun kan udgøre 5 % af værdien af aktiverne af den gældende OPF. Desuden indeholder fortegnelsen over typer af udlandsinvesteringer i artikel 143, stk. 1, i pensionsfondloven ikke en række investeringskategorier, som er fastsat for investeringer i OPF i Republikken Polen.

I henhold til artikel 136, stk. 3, i pensionfondloven tages der ved fastsættelsen af værdien af OPF’s nettoaktiver ikke hensyn til værdien af investeringer i værdipapirer, som udstedes af fællesskabsinvesteringsselskaber med hjemsted i udlandet i henhold til artikel 143, stk. 1. Størrelsen på OPF’s administrationsgebyrer beregnes imidlertid på grundlag af værdien af OPF’s nettoaktiver. Dermed udgør bestemmelsen en begrænsning af kapitalens fri bevægelighed i henhold til artikel 56 EF, idet den afholder OPF fra at investere aktiver i udenlandske investeringsfonde.

Pensionsfondlovens artikel 136a, stk. 2 bestemmer, at transaktionsomkostninger i forbindelse med udenlandske afregningsinstititutioner af OPF’s aktiver højst kan udlignes med indenlandske afregningsinstitutioners tilsvarende omkostninger. Denne bestemmelse kan afholde OPF fra at foretage udlandsinvesteringer, idet det ikke er muligt fuldt ud at udligne transaktionsomkostningerne i OPF’s aktiver, som det er tilfældet med indlandsinvesteringer.

Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 56 EF finder anvendelse på OPF’s investeringsvirksomhed, der er en del af den polske pensionsordning, som støttes på kapitalisering af bidrag fra OPF’s medlemmer. De pågældende begrænsinger i kapitalens fri bevægelighed kan hverken retfærdiggøres af betragtninger om tilsyn i henhold til artikel 58 EF eller af generelle betragtninger om den almene interesse. Kvantitative eller kvalitative begrænsinger er nemlig ikke egnede foranstaltninger til at sikre finansiel stabilitet vedrørende de af OPF indsamlede bidrag fra dens medlemmer. Under alle omstændigheder er alle de omstridte foranstaltninger uforholdsmæssige.
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Skal artikel 2, 13 og 76 i forordning (EØF) nr. 1408/71 og artikel 10, stk. 1, litra a), i forordning (EØF) nr. 574/72 under de i spørgsmål 1 beskrevne omstændigheder fortolkes således, at en moder, der er tredjelandsstatsborger, på grund af sit statsborgerskab er afskåret fra tildeling af familieydelser i bopælsmedlemsstaten, uagtet at det pågældende barn er unionsborger?
—

Anvendte artikel 4, 10, 13 og 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 (1) forkert, ved navnlig at fastslå, at Kommissionens klassificering af de omtvistede foranstaltninger som eksisterende støtte er til hinder for, at et afslag på en klage kan anfægtes.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 233/3

Sag anlagt den 24. juni 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Polen

(Sag C-228/09)

2009/C 233/04

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved D. Triantafyllou og A. Stobiecka-Kuik, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 78, 79, 83 og 86 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den i beskatningsgrundlaget for moms opkrævet i Polen har inkluderet en »registreringsafgift« ved overdragelse, erhvervelse inden for Fællesskabet og indførsel af et motorkøretøj til privat brug.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Klagepunkterne i dette søgsmål vedrører det forhold, at Republikken Polen i beskatningsgrundlaget for moms har inkluderet en registreringsafgift ved overdragelse, erhvervelse inden for Fællesskabet og indførsel af motorkøretøjer til privat brug, som ikke er blevet indregistreret, og som finder sted i denne medlemsstat.

Ifølge Kommissionen er der væsentlige lighedspunkter mellem den polske skat/afgift, som er omtvistet i den foreliggende sag, og den danske skat/afgift, som forelå i sag C-98/05, De Danske Bilimportører. I denne sag fastslog Domstolen, at skatten/registreringsafgiften ikke var omfattet af beskatningsgrundlaget for moms.

Det er Kommissionens opfattelse, at den måde, hvorpå den polske registreringsafgift fungerer ved flere transaktioner vedrørende det samme køretøj, inden indregistreringen finder sted, indebærer, at der i det væsentlige er tale om en skat/registreringsafgift, og ikke en salgsafgift, som påstået af Republikken Polen. Den afgiftspligtige person skal således kunne fratrække registreringsafgiften i den skyldige skat. Dette betyder, at skatten/afgiften takket være fradragsordningen for yderligere betalt skat kun opkræves én gang.

Kommissionen er ikke enig i Republikken Polens argument, hvorefter den person, som har ansvaret for betalingen af registreringsafgiften, er den person, som videresælger køretøjet, den person i Fællesskabet, som køber køretøjet, eller importøren af køretøjet frem for den person, i hvis navn køretøjet indregistreres.

(1) EUT L 347, s. 1.
1)

Skal artikel 49 og 50 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse som den, der er fastsat i artikel 2 i Wet arbeid vreemdelingen, sammenholdt med artikel 1e, stk. 1, litra c), i Besluit uitvoering Wet arbeid vreemdelingen, hvorefter tilrådighedsstillelse af arbejdstagere som omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra c), i direktiv 96/71/EF (1) er underlagt et krav om en beskæftigelsestilladelse?
2)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, under hvilke betingelser kan operationen da anses som nyttiggørelse af affald? a) Kan der ses helt bort fra spørgsmålet om betaling for affaldsoperationen, eller er det i det mindste nødvendigt, for at kunne anse operationen som nyttiggørelse af affald, at anlægsoperatørens indkomst fra salg af varmeenergi eller elektrisk energi fra forbrænding af en vis mængde affald, overstiger anlægsoperatørens indkomst fra betaling for modtagelse af affald? b) Kan det angående arten af affaldsmodtagerens anlæg antages at være en tilstrækkelig faktor til at godtgøre, at der er tale om en operation til nyttiggørelse af affald, at det i beslutningen om tilladelse til anlæggets drift er formelt klassificeret som et anlæg til nyttiggørelse af affald til energiformål, og at anlægsoperatøren ved en kontrakt har forpligtet sig selv til at levere en vis mængde varmeenergi til netværket og ifalder kontraktansvar, hvis denne forpligtelse ikke overholdes, eller er det en minimumsbetingelse for at anse operationen som nyttiggørelse af affald, at anlægsoperatøren ud fra et retligt, teknisk og økonomisk synspunkt faktisk kan drive anlægget, i det mindste midlertidigt, på grundlag af andre brændstoffer end affald?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF (1) af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF — Erklæring vedtaget af Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 267/43

Appel iværksat den 26. august 2009 af Victor Guedes — Indústria e Comércio, SA til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) den 11. juni 2009 i sag T-151/08 — Victor Guedes — Indústria e Comércio mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Consorci de l’Espai Rural de Gallecs

(Sag C-342/09 P)

2009/C 267/75

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Victor Guedes — Indústria e Comércio, SA (ved advogado B. Braga da Cruz)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Consorci de l’Espai Rural de Gallecs

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt den 11. juni 2009 af Retten i Første Instans i sag T-151/08 (på baggrund af afgørelse truffet den 16.1.2008 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 986/2007-2) og afgørelse truffet den 27.4.2007 af Afdelingen for administration af varemærker ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i indsigelsessag nr. B 828634) ophæves i overensstemmelse med gældende fællesskabsretlige bestemmelser.

— Registrering af EF-varemærke nr. 3710597 for varer i klasse 29 og 31 afslås.

— Indstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

I afgørelsen truffet af Afdelingen for administration af varemærker ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) anses nogle af de omhandlede varer for at være af samme art eller udvise klare lighedstræk, mens de omtvistede varemærker anses for at være forskellige, uden at der herved er taget hensyn til det ældre varemærke »GALLO«’s renommé.

Andet Appelkammer stadfæstede denne afgørelse, idet det anførte, at de omtvistede varemærker er forskellige, uanset at det ældre varemærke »GALLO« har et behørigt påvist renommé.

De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans stadfæstede appelkammerets afgørelse med hensyn til, at de omtvistede varemærker er forskellige på det fonetiske, grafiske og begrebsmæssige plan.

Appellanten bestrider dette resultat, idet selskabet er af den opfattelse, at varemærkerne GALLO og GALLECS betegner varer af samme eller lignende art, eller som udviser klare lighedstræk.

Der foreligger således adskillige afgørelser fra Fællesskabets retsinstanser, hvorefter mærker, hvis første bestanddele er ens, har en sådan lighed, at de kan forveksles og således ikke begge må bruges på markedet.

Desuden er det undersøgt og fastslået, at varemærket GALLO har et renommé, som tillægger dette ældre varemærke et forstærket særpræg i Portugal.

Der består en reel risiko for, at indstævnte vil udnytte appellantens ældre portugisiske renommerede varemærke »GALLO« utilbørligt.

Derfor har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom tilsidesætter bestemmelserne i artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 8, stk. 5, i EF-varemærkeforordningen.