Sag C-138/02

Brian Francis Collins

mod

Secretary of State for Work and Pensions

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Social Security Commissioner)

»Fri bevægelighed for personer − EF-traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF) − begrebet »arbejdstager« − social sikringsydelse til arbejdssøgende − bopælskrav − unionsborgerskab«

Sammendrag af dom

1. Fri bevægelighed for personer – arbejdstager – begreb – statsborger i en medlemsstat, der søger lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvor han arbejdede for 17 år siden − ikke omfattet af begrebet arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første del, afsnit II, i forordning nr. 1612/68

(Rådets forordning nr. 1612/68)

2. Fri bevægelighed for personer – ret til indrejse og ophold for medlemsstaternes statsborgere − statsborger i en medlemsstat, der søger lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvor han arbejdede for 17 år siden − ret til ophold med hjemmel udelukkende i direktiv 68/360 − ikke omfattet

(Rådets direktiv 68/360, art. 4 og 8)

3. Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – fællesskabsborger − støtte til arbejdssøgende − bopælskrav − lovlig − betingelser

(EF-traktaten, art. 6, 8 og 48, stk. 2 (efter ændring nu art. 12 EF, 17 EF og 39, stk. 2, EF))

1. En statsborger i en medlemsstat, som med henblik på at søge lønnet beskæftigelse rejser til en anden medlemsstat, hvor han arbejdede for 17 år siden, og som dér ansøger om en støtte til arbejdssøgende, er ikke en arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første del, afsnit II, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som ændret ved forordning nr. 2434/92.

Begrebet »arbejdstager« i nævnte afsnit af forordning nr. 1612/68 omhandler udelukkende de personer, der befinder sig på arbejdsmarkedet, og som derfor i henhold til nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, kan påberåbe sig de samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere.

Da den pågældende person ikke har en tilstrækkelig tæt tilknytning til arbejdsmarkedet i værtsmedlemsstaten, skal hans situation således sammenlignes med den situation, som enhver anden statsborger fra en medlemsstat befinder sig i, når denne for første gang søger arbejde i en anden medlemsstat og endnu ikke har indgået en arbejdsaftale dér, og som kun er omfattet af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår adgangen til beskæftigelse.

Det tilkommer imidlertid den nationale domstol at tage stilling til, om begrebet »arbejdstager«, som omhandlet i en national lovgivning − hvorefter tildelingen af nævnte støtte er betinget af, at den pågældende er arbejdstager i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1612/68 − skal fortolkes på den i forordningens afsnit II forudsatte måde.

(jf. præmis 29-33 samt domskonkl. 1)

2. En statsborger i en medlemsstat, som med henblik på at søge lønnet beskæftigelse rejser til en anden medlemsstat, hvor han arbejdede for sytten år siden, har ikke ret til at tage ophold i værtsmedlemsstaten med hjemmel udelukkende i Rådets direktiv 68/360 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer.

Anerkendelsen af en ret til ophold i en medlemsstat, som omhandlet i artikel 4 og 8 i direktiv 68/360, er nemlig forbeholdt statsborgere i en medlemsstat, som allerede har beskæftigelse i førstnævnte medlemsstat, hvorimod personer, der søger arbejde, ikke er omfattet og udelukkende kan støtte ret på de af direktivets bestemmelser, der vedrører deres færden inden for Fællesskabet.

(jf. præmis 43 og 44 samt domskonkl. 2)

3. Retten til ligebehandling i traktatens artikel 48, stk. 2 (efter ændring nu artikel 39, stk. 2, EF), sammenholdt med traktatens artikel 6 og 8 (efter ændring nu artikel 12 EF og 17 EF), er ikke til hinder for nationale bestemmelser, der stiller krav om bopæl som betingelse for at få tildelt en støtte til arbejdssøgende, såfremt betingelsen støttes på objektive hensyn, der er uafhængige af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt forfølges med de nationale bestemmelser.

(jf. præmis 73 samt domskonkl. 3)