FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. MAZÁK

fremsat den 20. november 2008 ( 1 )

Sag C-489/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Hellenske Republik

»Traktatbrud — direktiv 93/36/EØF og 93/42/EØF — offentlige kontrakter — fremgangsmåde for indgåelse af offentlige indkøbsaftaler — offentlige indkøb til hospitaler«

1. Kommissionen har i dette søgsmål nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik ved at afslå tilbud vedrørende medicinske anordninger, der er forsynet med EF-mærkning, uden at de ordregivende myndigheder for de græske hospitaler har fulgt den fremgangsmåde, der er fastsat i Rådets direktiv 93/42/EØF (direktivet om medicinsk udstyr) ( 2 ), har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 93/36/EØF (direktivet om offentlige indkøb) ( 3 ) og artikel 17 og 18 i direktiv 93/42.

I — Retsforskrifter

A — Fællesskabsbestemmelser

2. Med hensyn til direktiv 93/42, som jeg forklarer i forslagets punkt 33, har Domstolen i Medipac-Kazantzidis-dommen ( 4 ) — som blev afsagt efter afslutningen af den skriftlige procedure i den foreliggende sag — efter min opfattelse nu afgjort spørgsmålet om de ordregivende myndigheders forpligtelser og den procedure, der skal følges i sager som den foreliggende. Jeg mener derfor ikke, at det er nødvendigt at gengive hele direktiv 93/42’s retlige ramme, eftersom dette allerede er gjort i Medipac-Kazantzidis-sagen.

3. Artikel 8, stk. 1-4, i direktiv 93/36 bestemmer henholdsvis følgende: »1. De i bilag III omhandlede tekniske specifikationer anføres i de generelle dokumenter eller i dokumenterne vedrørende den enkelte aftale. 2. Med forbehold af medlemsstaternes obligatoriske tekniske forskrifter, for så vidt disse er forenelige med fællesskabsretten, defineres de i stk. 1 omhandlede tekniske specifikationer af de ordregivende myndigheder ved henvisning til de nationale standarder, der gennemfører europæiske standarder, ved henvisning til europæiske tekniske godkendelser eller ved henvisning til fælles tekniske specifikationer. 3. En ordregivende myndighed kan fravige stk. 2 i følgende tilfælde: (a) når standarderne, de europæiske tekniske godkendelser eller de fælles tekniske specifikationer ikke indeholder nogen bestemmelse om, hvorledes der skal konstateres overensstemmelse, eller såfremt der ikke findes nogen teknisk metode, der giver mulighed for på tilfredsstillende måde at fastslå et produkts overensstemmelse med disse standarder, europæiske tekniske godkendelser eller fælles tekniske specifikationer (b) når anvendelsen af stk. 2 vil være til hinder for anvendelsen af direktiv 86/361/EØF [ ( 5 )] eller [Rådets] beslutning 87/95/EØF ( 6 ) […] eller andre fællesskabsinstrumenter på specifikke tjenesteydelses- eller produktområder (c) når anvendelsen af disse standarder, europæiske tekniske godkendelser eller fælles tekniske specifikationer ville tvinge den ordregivende myndighed til at anskaffe materiel, der er uforeneligt med udstyr, der allerede anvendes, eller ville medføre uforholdsmæssigt store udgifter eller tekniske vanskeligheder, men kun som led i en klart defineret og fastlagt plan med henblik på overgang til europæiske standarder, europæiske tekniske godkendelser eller fælles tekniske specifikationer inden for en bestemt frist (d) når det pågældende projekt er en virkelig nyskabelse, for hvilken anvendelsen af eksisterende europæiske standarder, europæiske tekniske godkendelser eller fælles tekniske specifikationer ville være uhensigtsmæssig. 4. Ordregivende myndigheder, der benytter stk. 3, angiver så vidt muligt begrundelsen herfor i den udbudsbekendtgørelse, der offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, eller i udbudsbetingelserne og angiver i alle tilfælde begrundelsen i deres interne dokumenter og stiller på anmodning disse oplysninger til rådighed for medlemsstaterne og Kommissionen.«

4. Bilag III til direktiv 93/36, med overskriften »Definition af visse tekniske specifikationer«, har følgende ordlyd: »I dette direktiv forstås ved: (1) Tekniske specifikationer: samtlige tekniske forskrifter, navnlig sådanne, der findes i udbudsbetingelserne, som fastlægger krævede egenskaber for et materiale, et produkt eller en leverance, og hvorved disse objektivt kan beskrives således, at de opfylder kravene for den anvendelse, som den ordregivende myndighed har bestemt dem til. Disse egenskaber omfatter kvalitetsniveau, brugeregenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder forskrifter for materialet, produktet eller leverancen for så vidt angår kvalitetssikring, terminologi, symboler, afprøvning og afprøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering. (2) Standard: den tekniske specifikation, som er godkendt af et anerkendt standardiseringsorgan til gentagen eller konstant anvendelse, men hvis overholdelse normalt ikke er obligatorisk. (3) Europæisk standard: standard, der er godkendt af Den Europæiske Standardiseringsorganisation (CEN) eller af Den Europæiske Komité for Elektronisk Standardisering (CENELEC) som »europæisk standard (EN)« eller som »harmoniseringsdokumenter (HD)« i henhold til de fælles regler for disse organisationer. (4) Europæisk teknisk godkendelse: godkendelse af et produkts egnethed til anvendelse på grundlag af den tekniske bedømmelse, som bygger på, at produktet opfylder de væsentlige krav, der gælder for bygge- og anlægsarbejder, til grund for hvilke lægges produktets iboende egenskaber og de forskrifter, der gælder for dets ibrugtagning og anvendelse. Europæisk godkendelse udstedes af et organ, der er godkendt hertil af medlemsstaten. (5) Fælles teknisk specifikation: teknisk specifikation udarbejdet efter en af medlemsstaterne godkendt procedure for at sikre ensartet anvendelse i alle Fællesskabets medlemsstater, og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende.«

B — Nationale bestemmelser

5. Direktiv 93/36 er blevet gennemført i græsk ret, navnlig ved præsidentdekret nr. 370 (FEK A’ 199/1995). Artikel 16 i dette præsidentdekret gengiver i det væsentlige ordlyden af artikel 8 i direktiv 93/36.

6. Tværministerielt dekret nr. DY7/oik.2480 af 19. august 1994 (FEK B’ 679), som tilpasser de græske retsforskrifter til direktiv 93/42, gennemførte direktivet i græsk ret.

7. Endvidere blev Ethnikou Organismou Farmakon (den græske myndighed, som har ansvar for at sikre gennemførelse af fællesskabsdirektiverne om medicinsk udstyr, under Sundhedsministeriet, »ΕΟF«), udpeget i henhold til artikel 19 i lov nr. 2889/2001 som den kompetente myndighed i forbindelse med medicinsk udstyr.

II — Sagens faktiske omstændigheder, den administrative procedure og parternes påstande

8. Kommissionen modtog en klage vedrørende tilfælde om afslag af medicinske anordninger — især kirurgiske suturer — i forbindelse med udbudsbekendtgørelser om indkøb til offentlige hospitaler i Grækenland, hvilket afslag var begrundet i deres »generelle overensstemmelse og sikkerhed«, skønt disse produkter var forsynet med EF-mærkning ( 7 ), og uden at den fremgangsmåde, der er fastsat i direktiv 93/42, var blevet fulgt.

9. Som led i Kommissionens undersøgelse fremsendte de græske myndigheder den den 20. april 2004 EOF’s cirkulære nr. 19384/2004 af (»cirkulære nr. 19384«). Ifølge dette cirkulære erkendtes det, at »visse udvalg med ansvar for kontraktindgåelse på hospitaler […] på grundlag af manglende overensstemmelse har afvist bud indgivet af selskaber vedrørende et stort antal medicinsk udstyr, certificeret med EF-mærkning uden EOF’s krævede forudgående undersøgelse«, og at »i visse tilfælde vedrørte den manglende overensstemmelse specifikationer, der var fastsat vilkårligt af hospitalerne«. Det blev endvidere i cirkulæret anført, at »de berørte selskaber derfor havde indbragt sagen for de græske domstole og de kompetente europæiske institutioner, der havde afgjort sagen til fordel for disse selskaber«. Cirkulære nr. 19384 foregreb således de retsregler, som udvalgene var forpligtet til at følge, og de nærmere enkeltheder i denne fremgangsmåde.

10. I lyset af ovennævnte udvikling underrettede Kommissionens tjenestegrene klageren om, at de agtede at henlægge sagen. Ved skrivelse af 8. november 2004 indgav klageren imidlertid supplerende oplysninger om, at de kompetente udvalg på visse hospitaler trods omdelingen af cirkulæret (herunder centralsygehusene i Komotini, Messolonghi, Agios Nikolaos på Kreta og Venizeleio-Pananeio i Heraklion på Kreta) stadig tilsidesatte reglerne.

11. Eksempelvis afviste centralhospitalet i Komotini i en bestemt udbudsprocedure en stor del af klagerens bud med henvisning til, at udstyret var uhensigtsmæssigt, skønt det var forsynet med EF-mærkning og fremstillet i overensstemmelse med Den Europæiske Farmakopé. Selv om det havde modtaget EOF’s cirkulære, nægtede hospitalet at efterkomme dets henstillinger om at sende udstyret til kontrol hos EOF.

12. På samme måde afviste centralhospitalet i Messolonghi klagerens bud og afsluttede udbudsproceduren uden at underrette EOF eller fremsende prøver til kontrol. Et lignende hændelsesmønster opstod under en udbudsprocedure gennemført af centralhospitalet i Agios Nikolaos på Kreta.

13. Endelig havde centralhospitalet i Heraklion på Kreta — selv om det på forhånd havde informeret EOF i overensstemmelse med cirkulæret — i en sag vedrørende en udbudsprocedure iværksat af dette hospital undladt at efterkomme EOF’s beslutning, hvori det medicinske udstyr blev erklæret sikkert.

14. På grundlag af disse oplysninger fremsendte Kommissionen den 21. marts 2005 en åbningsskrivelse til Den Hellenske Republik og indledte den formelle procedure efter artikel 226 EF mod denne medlemsstat for at have tilsidesat sine forpligtelser.

15. I deres svar af 24. maj 2005 bestred de græske myndigheder den omstændighed, at visse græske hospitaler ikke handlede i overensstemmelse med de relevante fællesskabsbestemmelser, og understregede blot den ekstraordinære karakter af de tilfælde, som Kommissionen henviste til. Efter de græske myndigheders opfattelse beviste de pågældende tilfælde ikke, at der var tale om en stor horisontal overtrædelse af fællesskabsretten.

16. Kommissionen fremsendte den 19. december 2006 en begrundet udtalelse, hvori den fastslog, at Den Hellenske Republik havde tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/36 og artikel 17 og 18 i direktiv 93/42 om indgåelse af offentlige indkøbsaftaler vedrørende medicinsk udstyr, og opfordrede denne medlemsstat til at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder fra meddelelsen heraf.

17. I Grækenlands svar af 9. februar 2006 meddelte medlemsstaten, at den havde truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre en korrekt anvendelse af fællesskabsretten, og at de tilfælde, der er omtalt i Kommissionens begrundede udtalelse, blot var undtagelser til generel praksis. Grækenland fremhævede også, at græsk lovgivning som sådan var i overensstemmelse med fællesskabsretten. Ud over cirkulære nr. 19384 og påmindelsen af henviste Grækenland endvidere til den omstændighed, at EOF efter hospitalernes anmodning foretog systematisk kontrol af det medicinske udstyrs kvalitet. Endelig understregede Grækenland, at de nationale hospitalers overholdelse af EOF’s henstillinger blev stadig mere systematisk.

18. På grundlag af nye oplysninger erfarede Kommissionen imidlertid, at den omhandlede overtrædelse faktisk endnu foregik. Oplysningerne viste, at hændelserne ikke var et enkeltstående undtagelsestilfælde, og hvad mere er, blev de ordregivende myndigheder ikke på nogen måde pålagt nogen sanktion for den ulovlige adfærd. Ifølge klageren var tilfældene med hospitalernes overholdelse i realiteten forholdsvis sjældne. Desuden fremgik det af de oplysninger, som Kommissionen havde fået stillet til rådighed, at EOF hverken var beføjet til at udøve nogen administrativ kontrol over hospitalerne eller at pålægge sanktioner, og at intet andet organ hidtil (hverken retsligt eller andet) havde udøvet nogen beføjelser på dette område. Kommissionen har til støtte for dens påstande citeret en række afgørelser fra Supreme Administrative Court (øverste forvaltningsdomstol), Council of State (Statsrådet), nærmere bestemt dens suspensionsudvalg, som eksempler på en almindelig tendens hos denne ret til at afvise appeller, der iværksættes over afgørelser fra ordregivende myndigheder, som er i strid med de gældende direktiver og cirkulærer på området.

19. Kommissionen antog derfor, at overtrædelsen — hvis faktiske forhold aldrig blev bestridt af de græske myndigheder — fortsat bestod, og at de foranstaltninger, som de nationale myndigheder havde truffet for at bringe den til ophør, hverken var tilstrækkelige eller effektive. Kommissionen har derfor anlagt denne sag.

20. Da der er afgivet skriftlige indlæg, har ingen af parterne anmodet om mundtlig forhandling.

21. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: — Det fastslås, at Den Hellenske Republik ved at afslå tilbud vedrørende medicinske anordninger, der er forsynet med EF-mærkning, uden at de ordregivende myndigheder for de græske hospitaler har fulgt den fremgangsmåde, der er fastsat i direktiv 93/42, har tilsidesat forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/36 og artikel 17 og 18 i Rådets direktiv 93/42. — Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

22. Den græske regering har nedlagt påstand om frifindelse.

III — Stillingtagen

A — Parternes argumenter

23. Kommissionen gør gældende, at direktiv 93/36 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb fastlægger helt klare regler for enhver ordregivende myndigheds definition af de tekniske specifikationer, som udstyr indeholdt i et bud er pålagt. Ifølge direktivets artikel 8, stk. 2, er henvisningen til de nationale standarder, der gennemfører europæiske standarder, europæiske tekniske godkendelser eller fælles tekniske specifikationer, obligatorisk både i udbudsbekendtgørelsen og vurderingen af de produkter, som er genstand for udbuddets overensstemmelse. Kommissionen har fremhævet, at fravigelser fra princippet i artikel 8, stk. 2, er udtømmende opregnet i artikel 8 stk. 3.

24. Kommissionen har endvidere understreget, at de udbud, som de græske hospitaler har afholdt, henviser til kravet i artikel 8 stk. 2, i direktiv 93/36 om en europæisk teknisk godkendelse, særligt for medicinsk udstyr, dvs. EF-mærkning, som også er fastlagt i direktiv 93/42. De ordregivende myndigheder udelukkede ikke desto mindre bud vedrørende medicinsk udstyr forsynet med EF-mærkning, selv om udelukkelse på dette grundlag klart ikke er en af de undtagelser, som er fastsat i artikel 8, stk. 3, i direktiv 93/36.

25. For så vidt angår direktiv 93/42 om medicinsk udstyr har Kommissionen anført, at de særlige og udtømmende procedurer for deres overensstemmelse og deres markedsføring samt for anfægtelse af deres overensstemmelse, er præciseret så detaljeret, at der ikke kan være tvivl om de certificerede kvalitative karakteristika, og at de nationale myndigheder ikke har nogen beføjelser ud over de rammer, der er fastlagt ved direktivet.

26. Kommissionen har anført, at de væsentlige krav om overensstemmelse og sikkerhed, som finder anvendelse på medicinsk udstyr, er opregnet i bilag I til direktiv 93/42, og at produkter, der er forsynet med EF-mærkning, opfylder alle disse krav. Artikel 3, sammenholdt med artikel 17 i direktiv 93/42, udgør grundlaget for at anerkende, at det pågældende udstyr er overensstemmende og må cirkulere frit på det indre marked.

27. Kommissionen gør gældende, at det er muligt, at visse former for medicinsk udstyr — skønt det er udstyret med EF-mærkning — af læger anses for at bringe patienters sikkerhed og sundhed i fare. Kommissionen har imidlertid herom fastslået, at dette udstyr i sådanne tilfælde alene må afvises af de ordregivende myndigheder som led i beskyttelsesproceduren efter artikel 8 og 18 i direktiv 93/42, som beskrevet i cirkulære nr. 19384.

28. Kommissionen har anført, at i stedet for at anvende beskyttelsesproceduren, afviste de græske ordregivende myndigheder direkte buddene for medicinsk udstyr, der var udstyret med EF-mærkning.

29. Det følger imidlertid efter Kommissionens opfattelse af fast retspraksis, at tilstedeværelsen af et direktiv, som tilnærmer medlemsstaternes love — som f.eks. direktiv 93/36 og 93/42 — hvori det angives, at overensstemmelsen af de produkter, som er indeholdt i buddene, med alle de tekniske bestemmelser i direktivet, nødvendigvis skal certificeres med EF-mærkning, udløser en pligt for en medlemsstat til at overholde de særlige procedurer i direktivet vedrørende uenigheden af gyldigheden af en certificering ( 8 ).

30. Kommissionen har anført, at de ordregivende myndigheders ulovlige adfærd — trods vedtagelsen af cirkulære nr. 19384 og afsendelsen af en påmindelse to år senere — og de græske myndigheders manglende kontrol eller sanktion heraf, fortsatte.

31. Den græske regering har anført, at hospitaler i deres rolle som ordregivende myndigheder opfylder de relevante fællesskabsretlige og nationale bestemmelser på området for offentlige kontrakter. Den omstændighed, at visse hospitaler ikke handlede i overensstemmelse med relevante fællesskabsretlige bestemmelser, udgør blot en undtagelse til hovedreglen, hvoraf det dog ikke kan udledes, at der foreligger en generel horisontal overtrædelse af fællesskabsretten på det pågældende område.

32. Den græske regering har endvidere anført, at EOF under alle omstændigheder omdelte cirkulære nr. 19384, og den 19. januar 2006 cirkulære nr. 4051, der begge tjener som en påmindelse om, hvorledes der foretages en korrekt vurdering af udstyr med henblik på levering heraf. EOF traf derfor de nødvendige foranstaltninger for at sikre en korrekt anvendelse af fællesskabsretten. Derudover har den græske regering forklaret, at grunden til, at den endnu ikke har fastsat de sanktioner, der skal pålægges de hospitaler, som ikke handler i overensstemmelse med de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, er, at inspektørerne ved Soma Epitheoriton Ypiresion Ygeias kai Pronoias (Helbreds- og Forebyggelsestjenesten) stadig gennemfører en undersøgelse.

B — Bedømmelse

33. Hvad for det første angår direktiv 93/42 skal jeg henvise til den nylige Medipac-Kazantzidis-dom ( 9 ) — som blev afsagt efter afslutningen af den skriftlige procedure i den foreliggende sag — hvori Domstolen har fastslået, at »en ordregivende myndighed, som har iværksat en udbudsprocedure med henblik på indkøb af medicinsk udstyr, og som har præciseret, at materialet skal være i overensstemmelse med den europæiske farmakopé og være forsynet med EF-mærkning, [ikke har mulighed for] af hensyn til beskyttelsen af folkesundheden [at] afvise […] det tilbudte udstyr direkte og uden for rammerne af beskyttelsesproceduren i artikel 8 og 18 i direktiv 93/42, når udstyret opfylder dette tekniske krav. Såfremt den ordregivende myndighed finder, at udstyret kan bringe folkesundheden i fare, skal den underrette det kompetente nationale organ herom med henblik på iværksættelsen af den nævnte beskyttelsesprocedure«.

34. Da denne del af sagen herefter er afgjort, resterer der at undersøge hovedspørgsmålet om bevisbyrden.

35. Kommissionen har med henvisning til visse konkrete sager forsøgt at bevise, at adfærden hos de græske hospitaler — i deres egenskab af ordregivende myndighed — er udtryk for en fast administrativ praksis, som er ulovlig og hverken kontrolleres eller sanktioneres af de kompetente myndigheder. Som følge heraf skal det ifølge Kommissionen fastslås, at Grækenland generelt har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler medlemsstaten i henhold til fællesskabsretten.

36. I dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland ( 10 ) fastslog Domstolen, at »selv om den gældende nationale lovgivning […] i sig selv er forenelig med fællesskabsretten, kan et traktatbrud udspringe af en eksisterende administrativ praksis, som krænker fællesskabsretten«.

37. I den forbindelse har Domstolen i en dom i en anden sag mellem Kommissionen mod Grækenland ( 11 ) fastslået, at »[h]vad angår muligheden for at konstatere et traktatbrud på baggrund af en i en medlemsstat anvendt administrativ praksis har Domstolen allerede fastslået de anvendelige kriterier. I et sådant tilfælde kan traktatbruddet nemlig alene påvises ved at fremlægge tilstrækkeligt dokumenterede og udførlige beviser for den kritiserede praksis. Den administrative praksis skal frembyde en vis grad af fasthed og almenhed, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning med henblik på at nå frem til, at der foreligger en almen og fast administrativ praksis«.

38. I denne sag afgav Kommissionen en begrundet udtalelse den 19. december 2005, hvori den fastslog, at Grækenland havde tilsidesat de forpligtelser, der påhviler medlemsstaten i henhold til artikel 8, stk. 2 i direktiv 93/36 og artikel 17 og 18 i direktiv 93/42 om indgåelse af offentlige indkøbsaftaler vedrørende medicinsk udstyr, og opfordrede denne medlemsstat til at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder fra meddelelsen heraf.

39. Den 9. februar 2006 besvarede Grækenland den begrundede udtalelse og anførte, at de nødvendige foranstaltninger var blevet truffet for at sikre en korrekt anvendelse af fællesskabsretten, bl.a. ved omdelingen af cirkulære nr. 19384 den og påmindelsen den , hvorved hospitalerne blev gjort opmærksom på deres fællesskabsretlige forpligtelser. Denne tilgang viser efter min opfattelse, at den græske regering: (i) accepterede tilstedeværelsen af de forhold, der ligger til grund for de påstande, som er indeholdt i den begrundede udtalelse; (ii) traf yderligere foranstaltninger med henblik at afhjælpe problemet (nemlig påmindelsen af ); og (iii) undlod at give et konkret svar på den kritiserede adfærd.

40. I stævningen har Kommissionen anført, at de ordregivende myndigheders ulovlige adfærd — trods vedtagelsen af cirkulære nr. 19384 og afsendelsen af en påmindelse to år senere — og de græske myndigheders manglende kontrol heraf, fortsatte. Efter Kommissionens opfattelse er de tilfælde, som den er blevet gjort opmærksom på, tegn på, hvad der tilsyneladende er en sædvanlig praksis på græske hospitaler, og at den pågældende overtrædelse langt fra er et enkeltstående tilfælde, således som hævdet af den græske regering, samt at de ansvarlige ordregivende myndigheders adfærd stadig er ikke undergivet nogen kontrol.

41. Inden jeg behandler realiteten med hensyn til Kommissionens klagepunkt, skal jeg behandle den græske regerings påstand om, at Kommissionen ikke er berettiget til på grundlag af undersøgelsen af enkelte klager — der af denne medlemsstat anses for at være »enkeltstående« — at drage generelle konklusioner om tilstedeværelsen af en bred horisontal tilsidesættelse af fællesskabsretten og herudfra antage, at Grækenland ved de påståede systematiske overtrædelser har tilsidesat sine forpligtelser.

42. Jeg skal i de følgende punkter søge at fastslå, hvorfor den hævdede tilsidesættelse kan anses for at være generel og vedvarende.

43. I denne sammenhæng finder jeg det formålstjenligt indgående at gennemgå de relevante dele af dommen i sagen Kommissionen mod Irland (»den irske affalds-sag«) ( 12 ). I denne dom fastslog Domstolen, at mens det påhviler Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger ( 13 ), er »medlemsstaterne […] i medfør af artikel 10 EF forpligtet til at lette Kommissionen i gennemførelsen af dens opgave, som i henhold til artikel 211 EF navnlig består i at drage omsorg for gennemførelsen af de i traktaten indeholdte bestemmelser og af de bestemmelser, som med hjemmel i denne vedtages af institutionerne [ ( 14 )] […] I dette lys skal der tages hensyn til den omstændighed, at Kommissionen i forbindelse med efterprøvelsen af, om de nationale bestemmelser, der skal sikre en effektiv gennemførelse af direktivet, anvendes korrekt i praksis, ikke […] har nogen undersøgelsesbeføjelser på området og derfor i vidt omfang er afhængig af de oplysninger, som eventuelle klagere og den pågældende medlemsstat har meddelt [ ( 15 )] […] Heraf følger bl.a., at når Kommissionen har givet oplysninger, der fyldestgørende beviser, at bestemte forhold foreligger på den sagsøgte medlemsstats område, påhviler det den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at anfægte de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf [ ( 16 )] […] Under sådanne omstændigheder må kontrol på stedet i første række […] gennemføres af de nationale myndigheder, der herved må samarbejde loyalt for at opfylde de forpligtelser, der påhviler alle medlemsstater [… ] til at lette Kommissionen udførelsen af dens generelle opgave [ ( 17 )]. Når Kommissionen henviser til detaljerede klager, der beviser, at der foreligger gentagne traktatbrud i forhold til direktivets bestemmelser, påhviler det den berørte medlemsstat konkret at bestride de påståede faktiske omstændigheder i disse klager [ ( 18 )] […] Når Kommissionen har fremlagt tilstrækkelige beviser for, at en medlemsstats myndigheder har udviklet en gentagen og vedvarende praksis, som strider mod et direktivs bestemmelser, påhviler det på samme måde den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at bestride de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf« ( 19 ).

44. Endvidere fastslog Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Italien ( 20 ), at »[d]ette påhviler medlemsstaterne i medfør af forpligtelsen til loyalt at samarbejde, som fastsat i artikel 10 EF, og forpligtelsen gælder under hele den i artikel 226 EF fastsatte procedure«.

45. Det er på denne baggrund, at jeg skal tage stilling til, hvilken afgørelse der bør træffes i sagen.

46. For det første, hvilket Domstolen fastslog i dommen i sagen Kommissionen mod Irland ( 21 ), »kan [Kommissionen] nedlægge påstand om, at Domstolen fastslår, at der foreligger tilsidesættelse af bestemmelser i et direktiv som følge af, at en medlemsstats myndigheder har vedtaget en generel praksis, der er i strid med bestemmelserne, hvilket de særlige situationer er udtryk for«.

47. I denne sag er det min opfattelse, at det fremgår af de sagsakter, som er blevet fremlagt for Domstolen, at der har været tale om i det mindste 14 tilfælde — som Kommissionen havde kendskab til — hvor hospitaler i deres egenskab af ordregivende myndigheder har handlet urigtigt og retsstridigt, som beskrevet ovenfor.

48. De 14 tilfælde af en påstået tilsidesættelse af fællesskabsretten vedrører følgende hospitaler: Attika, Athens Agios Savvas, Elpis, Argos, Athen (Røde Kors) hospital Korgialeneio-Benakeio, Centralsygehuset Geniko Nosokomeio i Kalamata (på Peloponnes-halvøen), Centralsygehuset i Nauplie, Athen Centralsygehus for Børn P. & A. Kyriakoy, Syros (på De Kykladiske Øer), Centralsygehuset i Sparta, Centralsygehuset Panakardiko i Tripolis, Elena Venizelou Centralsygehus og Fødeklinik, Centralsygehuset Asklipieio Voulas Attika og Kos.

49. Ifølge de for Domstolen foreliggende oplysninger befinder nogle af de største hospitaler i Grækenland sig på denne liste, bl.a. Attika, Agios Savvas (et velkendt kræfthospital), Korgialeneio-Benakeio, Kyriakoy og Elena Venizelou.

50. Desuden er det min opfattelse, at disse eksempler afspejler både en bred geografisk dækning og en række kompetenceområder, herunder centralsygehuse, et børnehospital, et kræfthospital og en fødeklinik ( 22 ).

51. I denne henseende er jeg enig i generaladvokat Geelhoeds standpunkt i forslaget til afgørelse i sagen Kommissionen mod Irland ( 23 ), hvorefter »[s]elv om man i isolerede tilfælde kan påvise en tilsidesættelse […], tyder en strukturelt betinget tilsidesættelse på, at der foreligger en mere generel praksis, der følger et mønster, som sandsynligvis vil dukke op igen og igen. For direktivers vedkommende indebærer dette, at direktivets væsentlige bestemmelser af en eller anden grund ikke gennemføres, og at det tilsigtede resultat ikke opnås i medlemsstaten. Et af tegnene herpå kan være, at den pågældende praksis ikke er begrænset til et bestemt sted i en medlemsstat, men er mere udbredt, således at der i medlemsstaten foregår flere tilsidesættelser af direktivet på samme tid«. Dette forekommer ganske rigtig at være tilfældet i denne sag.

52. Jeg bemærker endelig i denne henseende, at det relevante produkt i denne sag er et produkt, som hospitaler har behov for at købe på et løbende og regelmæssigt grundlag. Henset derfor til det pågældende produkts art — i modsætning til et, der bliver købt på engangsbasis — vil den af Kommissionen kritiserede generelle praksis efter min opfattelse sandsynligvis dukke op igen og igen.

53. Jeg finder derfor ud fra de overvejelser, der er nævnt i punkt 45-51 ovenfor, og lighedspunkterne og det tilbagevendende mønster mellem de foreliggende situationer, at der tilsyneladende foreligger en generel og systematisk tilsidesættelse af direktiv 93/36 og 93/42 fra de ordregivende myndigheder og Den Hellenske Republiks side ( 24 ).

54. Sammenfattende skal jeg anføre, at når Kommissionen har fremlagt tilstrækkelige beviser for, at en medlemsstats myndigheder har udviklet en gentagen og vedvarende praksis, som strider mod bestemmelserne i direktiv 93/36 og 93/42, påhviler det den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at anfægte de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf.

55. Kernen i nærværende sag er imidlertid, at den græske regering ikke har anfægtet de påstande, som vedrører de pågældende hospitaler ( 25 ). Derudover har Grækenland hverken fremsat argumenter eller fremlagt konkrete beviser med henblik på konkret og detaljeret at bestride eller anfægte Kommissionens anbringender.

56. I cirkulære nr. 19384, under den administrative fase, og især i sit svarskrift under nærværende sag, erkender den græske regering den omstændighed, at »visse hospitaler handlede i strid med de relevante fællesskabsbestemmelser«.

57. Derfor må de nævnte påstande — i lyset af den græske regerings undladelse af at anfægte Kommissionens påstande og fremføre tilstrækkelige modbeviser — anses for underbygget ( 26 ).

58. Jeg mener, at Kommissionen har fremført tilstrækkeligt bevis for, at Grækenland har tilsidesat fællesskabsretten. Dette bevis forstærkes blot yderligere af den omstændighed — hvilket fremgår af sagens akter og er blevet erkendt af den græske regering — at de ordregivende myndigheders ulovlige adfærd hverken kontrolleres eller sanktioneres af den pågældende medlemsstat.

59. Det følger af den retspraksis, der er nævnt i punkt 42 i dette forslag til afgørelse, at Grækenland er forpligtet til at lette Kommissionen i gennemførelsen af dens opgave under en i medfør af artikel 226 EF anlagt sag.

60. I stedet for derfor blot at benægte ( 27 ) at det er muligt, med henvisning til enkeltsager (hvilket Grækenland under alle omstændigheder ikke har bestridt), at konstatere et generelt traktatbrud i henhold til artikel 10 EF, burde Grækenland snarere have fremlagt beviser for tilfælde, hvor de to omhandlede direktiver blev anvendt korrekt. Med henblik herpå burde Grækenland have fremlagt en vurdering af det gennemsnitlige antal udbudsprocedurer, der afholdes årligt af et hospital, som dokumentation for, at de tilfælde, som Kommissionen havde kendskab til — på grundlag af deres antal, deres geografiske spredning og kompetenceområder — faktisk var enkeltstående, og at disse tilfælde i relation til alle de andre tilfælde ikke var behæftet med nogen almindelige mangler. Den græske regering formåede imidlertid åbenbart ikke dette, hverken under den administrative procedure eller i dens processkrifter i denne sag.

61. Det eneste argument, som den græske regering har fremført, er, at Kommissionen ikke har bevist, at de tilfælde, som den havde kendskab til, ikke var enkeltstående undtagelsestilfælde.

62. På grundlag dels af antallet, den geografiske spredning og antallet af kompetenceområder på hospitalerne, dels den omstændighed, at de indbefatter nogle af de største hospitaler i Grækenland, mener jeg, at de græske hospitalers adfærd udgør et generelt traktatbrud, som derfor ikke kan anses for at være forbeholdt de 14 tilfælde, som Kommissionen havde kendskab til.

63. Som Kommissionen har godtgjort, fører antallet af de kontraherende myndigheders tilfælde af tilsidesættelse og den manglende kontrol og sanktion af en sådan adfærd på det administrative og retslige plan — både generelt og i enkeltsager — til en konklusion, som afviger fra den, Grækenland har fremført. Jeg finder derfor, at både de ordregivende myndigheders adfærd og praksis hos de relevante tilsynsmyndigheder indebærer en systematisk tilsidesættelse af den lovlige procedure.

64. Kommissionen har godtgjort, at eksistensen af de faktiske situationer, der ligger til grund for de tilfælde, der er klaget over, alene kan forklares ved, at de i kraft af deres antal og art udgør en del af et mønster kendetegnet ved tilsidesættelse af fællesskabsretlige forpligtelser i større omfang. Betragtes en sådan situation i dens rette sammenhæng, kan de forskellige påklagede tilfælde ikke anses for isolerede tilfælde, men er snarere symptomatiske for en politik eller (administrativ) praksis, der ikke opfylder medlemsstaternes forpligtelser ( 28 ).

65. Forløbet af offentlige udbudsprocedurer på en lang række hospitaler — i strid med direktiv 93/36 — er klart i strid med de græske myndigheders forpligtelser efter artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/36.

66. Kommissionen fremhæver med rette, at de foranstaltninger, som den græske regering har truffet for at afhjælpe tilsidesættelserne — og som Kommissionen havde tilrådet — blot består i EOF’s fastsættelse af en administrativ retsforskrift, dvs. cirkulære nr. 19384, og fremsendelse af en påmindelse to år senere. Jeg bemærker, at sidstnævnte skrivelse blev afsendt den 19. januar 2006, en måned efter, at Kommissionen havde fremsendt sin begrundede udtalelse til de græske myndigheder.

67. Det fremgår imidlertid af de sagsakter, som er blevet fremlagt for Domstolen, at de ordregivende myndigheders ulovlige adfærd, såvel som de græske myndigheders manglende kontrol og sanktion heraf, fortsat består.

68. I lyset af de ovenstående overvejelser er jeg enig med Kommissionen i, at de tilfælde, der forelægges Kommissionen, udgør eksempler, som er et indicium for almen praksis ved de græske hospitaler med hensyn til levering af medicinsk udstyr.

69. De græske myndigheders argument — som bygger på eksistensen af nationale (klage)procedurer, som er indført for at forhindre enhver tilsidesættelse vedrørende offentlige udbud — begrunder ikke overtrædelse af fællesskabsbestemmelserne af en medlemsstat.

70. Domstolen fastslog nemlig i Brasserie du Pêcheur and Factortame-dommen ( 29 ), at »[e]fter Domstolens faste praksis er borgernes adgang til ved de nationale retsinstanser at påberåbe sig traktatens direkte anvendelige bestemmelser alene et udtryk for, hvad der er retssikkerhedsgarantiens mindstemål, og ikke i sig selv tilstrækkelig til at sikre en fuldstændig gennemførelse af traktaten«.

71. Tilsidesættelsen af en forpligtelse, der er forbundet med en administrativ praksis i en medlemsstat, forudsætter, at myndighederne i den sagsøgte medlemsstat kan påvise en bestemt slags adfærd ( 30 ).

72. Jeg er af den opfattelse, at dette er tilfældet i denne sag. Som det fremgår af de sagsakter, som er blevet fremlagt for Domstolen, er den anfægtede administrative praksis — hvilket er illustreret ved en lang række eksempler — af fast og generel karakter og forbundet med manglende kontrol, håndhævelse og sanktioner ( 31 ). Ifølge Kommissionens indlæg, som beskrevet i punkt 18 i dette forslag til afgørelse, har statsrådet — hvilket fremgår af en generel tendens til at afvise behandlingen af sager om afgørelser truffet af de ordregivende myndigheder — langt fra at være uenig med de ordregivende myndigheders ukorrekte og ulovlige fortolkning af de relevante bestemmelser, snarere bekræftet den ( 32 ).

73. Jeg finder på dette grundlag, at den af Kommissionen anfægtede retspraksis, som tidligere beskrevet, sandsynligvis fortsat vil bestå. Det lader endvidere til, at en sådan overtrædelse i Den Hellenske Republik ikke kun vil have skadelige virkninger for de særlige interesser, som er beskyttet ved direktiv 93/36 og 93/42, men også mere generelt for de formål, som fremmes ved de pågældende direktiver.

74. I denne sag kan situationen således ikke blot afhjælpes ved en indsats for at løse en række individuelle sager, hvor den pågældende fællesskabsforpligtelse ikke er opfyldt, idet der her kræves en ændring af medlemsstatens generelle politik og administrative praksis området ( 33 ).

75. Endvidere bekræftes konklusionen — om, at den anfægtede administrative praksis er af fast og generel karakter og forbundet med manglende kontrol, håndhævelse og sanktioner — paradoksalt nok af den græske regerings argument om, at sanktionerne (endnu) ikke kunne indføres, eftersom Helbreds- og Forebyggelsestjenestens undersøgelse på tidspunktet for indleveringen af duplikken endnu ikke var afsluttet. Faktisk forekommer undersøgelsen umiddelbart at være forlænget urimeligt, ikke mindst fordi de oplysninger, som fremkom under den administrative procedure efter artikel 226 EF, kunne have gjort det muligt for de græske myndigheder at fremme deres egen undersøgelse. Det fremgår navnlig af de dokumenter, Domstolen er blevet forelagt, at Kommissionen først underrettede Grækenland om de kontraherende myndigheders adfærd den 26. september 2003, og at Grækenland indleverede duplik den . Der var derfor hengået mindst tre et halvt år efter den dato, hvor Grækenland blev oplyst om den pågældende adfærd.

76. Det skal herved efter min mening tages i betragtning, at denne sag åbenbart opfylder kriterierne vedrørende tid (den omstændighed, at situationen med tilsidesættelse har eksisteret i lang tid) og grovhed (i hvor høj grad den faktiske situation i medlemsstaten afviger fra det resultat, fællesskabsforpligtelsen tilsigter) ( 34 ).

77. Endelig er traktatbrudssager undergivet objektive regler, og den langvarige karakter af myndighedernes undersøgelse kan ikke bringe Grækenlands traktatbrud til ophør. Domstolen fastslog i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien ( 35 ), at »[i]følge Domstolens faste praksis kan en medlemsstat ikke påberåbe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin nationale retsorden som begrundelse for at undlade at opfylde de forpligtelser, der følger af fællesskabsdirektiver«.

78. Det kan følgelig udledes af ovennævnte retspraksis, at det, da den græske regering ikke er fremkommet med oplysninger, der kan føre til et andet resultat, må fastslås, at Kommissionen har godtgjort, at Grækenland ved at afslå tilbud vedrørende medicinske anordninger, der er forsynet med EF-mærkning, uden at de ordregivende myndigheder for de græske hospitaler har fulgt den fremgangsmåde, der er fastsat i direktiv 93/42, har tilsidesat forpligtelser, som påhviler medlemsstaten i henhold til direktiv 93/36 og 93/42 ( 36 ).

IV — Sagens omkostninger

79. Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

V — Forslag til afgørelse

80. Det er derfor min opfattelse, at Domstolen skal — fastslå, at Den Hellenske Republik ved at afslå tilbud vedrørende medicinske anordninger, der er forsynet med EF-mærkning, uden at de ordregivende myndigheder for de græske hospitaler har fulgt den fremgangsmåde, der er fastsat i Rådets direktiv 93/42/EØF om medicinsk udstyr, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29. september 2003, har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb og artikel 17 og 18 i direktiv 93/42 om medicinske anordninger — tilpligte Den Hellenske Republik at betale sagens omkostninger.

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Rådets direktiv 93/42/EØF af 14.6.1993 om medicinske anordninger, EFT L 169, s. 1, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af , EFT L 284, s. 1 (»direktiv 93/42«).

( 3 ) – Rådets direktiv 93/36/EØF af 14.6.1993 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb, EFT L 199, s. 1, som ændret ved Kommissionens direktiv 2001/78/EF af , EFT L 285, s. 1 (»direktiv 93/36«). Direktiv 93/36 blev ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, EUT L 134, s. 114. Det er dog direktiv 93/36, som er relevant for de faktiske omstændigheder i denne sag.

( 4 ) – Sag C-6/05, Sml. I, s. 4557.

( 5 ) – Direktiv af 24.7.1986 om første fase af den gensidige anerkendelse af typegodkendelser af teleterminaludstyr, EFT L 217, s. 21.

( 6 ) – Beslutning af 22.12.1986 om standardisering inden for informationsteknologi og telekommunikation, EFT 1987 L 36, s. 31.

( 7 ) – Ifølge klagen påstår de kompetente udvalg, der normalt er sammensat af læger ansat af hospitaler, at være berettiget til at efterprøve den generelle overensstemmelse og sikkerhed ved brugen af det pågældende medicinske udstyr, og ud fra det standpunkt, at EF-mærkning ikke udgør en korrekt og bindende garanti, opdagede de ofte mangler ved disse standarder, der efter de pågældende udvalgs’ opfattelse begrænser eller endda ulovliggør det officielle EF-certifikat.

( 8 ) – Kommissionen henviser til dom af 8.5.2003, sag C-14/02, ATRAL, Sml. I, s. 4431, præmis 50-53, af , sag C-103/01, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5369, præmis 28 og 29, og af , sag C-40/04, Yonemoto, Sml. I, s. 7755, præmis 31 og 32, samt generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse i Medipac-Kazantzidis-sagen, nævnt ovenfor i fodnote 4, præmis 83-87.

( 9 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 4, præmis 55.

( 10 ) – Dom af 27.4.2006, sag C-441/02, Sml. I, s. 3449, præmis 47, hvori henvises til dom af sag C-278/03, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3747, præmis 13. Jf. også dom af , sag C-342/05, Kommissionen mod Finland, Sml. I, s. 4713, præmis 22.

( 11 ) – Dom af 7.6.2007, sag C-156/04, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 4129, præmis 50, hvori henvises til dom af , sag C-441/02, Kommissionen mod Tyskland, nævnt ovenfor i fodnote 10, præmis 49, 50 og 99, og den deri nævnte retspraksis. Vedrørende en dom, hvor Kommissionen ikke i en medlemsstat har påvist tilstedeværelsen af en administrativ praksis med de karakteristika, som er fastsat i Domstolens praksis, se dom af , sag C-287/03, Kommissionen mod Belgien, Sml. I s. 3761, præmis 28.

( 12 ) – Dom af 26.4.2005, sag C-494/01, Sml. I, s. 3331, præmis 41-47. Jf. også dom af , sag C-135/05, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3475, præmis 26-32. Jf. K. Lenaerts, »The Rule of Law and the Coherence of the Judicial System of the European Union«, 44 CML Rev., 2007, 1636, fodnote 70, der henviser til P. Wennerås, »A New Dawn for Commission Enforcement under Articles 226 and 228 EC: General and Persistent (GAP) Infringements, Lump Sums and Penalty Payments«, 43 CML Rev., 2006, 31, og A. Schrauwen, »Fishery, waste management and persistent and general failure to fulfil control obligations: The role of lump sums and penalty payments in enforcement actions under Community law«, 18 Journal of Environmental Law, 2006, s. 289.

( 13 ) – Jf. især dom af 25.5.1982, sag 96/81, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. 1791, præmis 6, og af , sag C-408/97, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 6417, præmis 15. Jf. også dom af , sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, Sml. s. 4875, præmis 21.

( 14 ) – Dom af 25.5.1982, sag 96/81, Kommissionen mod Nederlandene, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 7, og af , sag C-408/97, Kommissionen mod Nederlandene, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 16.

( 15 ) – Jf. analogt dom af 12.11.2000, sag C-408/97, Kommissionen mod Nederlandene, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 17.

( 16 ) – Jf. i denne retning dom af 9.11.1999, sag C-365/97, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 7773 (»San Rocco-dommen«), præmis 84 og 86.

( 17 ) – San Rocco-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 85.

( 18 ) – Jf. analogt dommen af 22.9.1988 i sagen Kommissionen mod Grækenland, nævnt ovenfor i præmis 13, præmis 19.

( 19 ) – Jf. analogt dommen af 22.9.1988 i sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 21, og San Rocco-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 84 og 86.

( 20 ) – Dom af 26.4.2007, sag C-135/05, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 32.

( 21 ) – Dom af 25.10.2007, sag C-248/05, Sml. I, s. 9261, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis.

( 22 ) – Det fremgår af sagsakterne indgivet til Domstolen, at den praksis, der klages over, omfatter flere andre hospitaler, herunder: Ippokratio hospital i Thessaloniki (»et af de største i landet«), centralsygehuset i Trikala, G. Papanikolaou hospital i Thessaloniki (»et af de største i landet«), Universitetshospitalet i Patras, det græske flådehospital i Athen, Agia Sofia hospital i Athen (»landets største børnehospital«), Kifisia Traumehospital (KAT, »et af de største hospitaler i Athen«) og Tzanio hospital (»det største hospital i Piraeus«).

( 23 ) – Sag C-494/01, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 44.

( 24 ) – I modsætning til f.eks. dom af 12.6.2003, sag C-229/00, Kommissionen mod Finland, Sml. I, s. 5727, præmis 53.

( 25 ) – Jf. dom af 26.4.2005, sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, nævnt ovenfor i fodnote 12, hvor Irland bestred rigtigheden af de fleste af Kommissionens påstande. Jf. også dom af , sag C-375/90, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 2055, præmis 34, hvorefter, eftersom »Den Hellenske Republik i sine skriftlige indlæg og i retsmødet [har] fremlagt detaljerede oplysninger, som viser, at kravene i bilag III i virkeligheden var overholdt«, Domstolen fastslog, at Kommissionen ikke har godtgjort, at bestemmelserne i den relevante forordning som påstået var blevet tilsidesat.

( 26 ) – Jf. også dom af 22.9.1988, sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 21. Se også dom af sag C-508/03, Kommission mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 3969, præmis 80.

( 27 ) – Jf. hvad Domstolen nærmere bestemt fastslog i dommen af 22.9.1988 i sag 272/86, Kommissionen mod Grækenland, nævnt ovenfor i fodnote 13, hvorefter en medlemsstat, selv om Kommissionen er forpligtet til at bevise sin påstand, ikke, når Kommissionen har givet tilstrækkelig mange oplysninger, der peger på et traktatbrud, kan nøjes med at benægte, at det forholder sig således. Medlemsstaten må på konkret og detaljeret måde gendrive de forelagte forhold og de heraf følgende virkninger. Hvis den ikke gør dette, må de af Kommissionen hævdede forhold anses for bevist.

( 28 ) – Jf. generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse i sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, dom afsagt den 26.4.2005, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 55.

( 29 ) – Dom af 5.3.1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Sml. I, s. 1029, præmis 20.

( 30 ) – K. Lenaerts, D. Arts, I. Maselis, Procedural Law of the European Union, 2. udg., London, 2006, s. 133, afsnit 5-008, der f.eks. nævner dom af 9.5.1985, sag 21/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1355, af , sag 35/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 545, af , sag C-150/00, Kommissionen mod Østrig, Sml. I, s. 3887, og af , sag C-41/02, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 11375.

( 31 ) – I lighed med sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, nævnt ovenfor i fodnote 12, har Grækenland (i) tilsyneladende generelt undladt at fastsætte og/eller håndhæve de fornødne retlige og administrative rammer for en korrekt anvendelse og håndhævelse af bestemmelserne i direktiv 93/36 og 93/42, og (ii) at anvende bestemmelserne i dette tilfælde. Objektivt set var der således en generel tendens til fra græske myndigheders side at tolerere tilfælde, hvor de nævnte bestemmelser ikke blev overholdt (jf. dommen i sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, nævnt ovenfor i fodnote 12, præmis 132).

( 32 ) – Med hensyn til foreneligheden med fællesskabsretten af en praksis, som er forbundet med en »neutral« national bestemmelse, inden for rammerne af domstolsadfærd, jf. dom af 9.12.2003, sag C-129/00, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 14637. Heri har Domstolen opstillet betingelserne for, hvornår en national retspraksis kan betegnes som et traktatbrud i henhold til artikel 226 EF.

( 33 ) – Jf. generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse i sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, nævnt ovenfor i fodnote 12, punkt 48, hvori han anførte: »at begrænse den afhjælpende indsats til påviste tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelser vil nemlig medføre, at andre tilsvarende situationer først vil blive afhjulpet, når de er blevet påvist og anfægtet […] af Kommissionen i en ny traktatbrudssag […] I mellemtiden vil den situation, der er i strid med det tilsigtede mål for fællesskabsforanstaltningen, fortsat bestå«.

( 34 ) – Ibidem, præmis 45 og 46.

( 35 ) – Dom af 1.3.1983, sag 301/81, Sml. s. 467, præmis 6.

( 36 ) – Jf. San Rocco-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 91.