ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 4. september 2009 –

Østrig mod Kommissionen

(Sag T-368/05)

»EUGFL – »Garantisektionen« – udgifter udelukket fra fællesskabsfinansiering – oksekødspræmie – ammekopræmie – ekstensiveringsbetalinger – nøglekontroller – forpligtelse til at anvende en datamatiseret geografisk informationssystemteknik – kontrol med alpefoderarealer – forpligtelse til samarbejde – begrundelsespligt – den anvendte type finansiel korrektion – ekstrapolering af konstateringerne om tilsidesættelse«

1. Landbrug – EUGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets retsforskrifter (Rådets forordning nr. 1258/1999) (jf. præmis 71, 72, 116 og 117)

2. Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL – ydelse af støtte og præmier – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet – rækkevidde (art. 10 EF; Rådets forordning nr. 3508/92, art. 8, og nr. 1258/1999, art. 8, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 3887/92, art. 6, stk. 1, og art. 9, stk. 2) (jf. præmis 78-88)

3. Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde med fællesskabsinstitutionerne – gensidighed (art. 10 EF; Rådets forordning nr. 1258/1999, art. 8, stk. 1) (jf. præmis 128-131)

4. Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL – regnskabsafslutningsprocedure – forligsprocedure – forligsorganets udtalelse – ingen bindende virkning (jf. præmis 141)

5. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse om afslutning af EUGFL-regnskaberne (art. 253 EF) (jf. præmis 148 og 149)

6. Landbrug – EUGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets retsforskrifter – finansiel korrektion – vurdering af passivitetskravet og risikograden for fonden (Rådets forordning nr. 1258/1999) (jf. præmis 181-184)

7. Landbrug – EUGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets retsforskrifter – ekstrapolering af konstateringerne om tilsidesættelser i en medlemsstats kontrolsystem fra en region til andre regioner (Rådets forordning nr. 1258/1999) (jf. præmis 199-201)

Angående

Annullation af Kommissionens beslutning 2005/555/EF af 15. juli 2005 om udelukkelse fra fællesskabsfinansiering af visse udbetalinger foretaget af medlemsstaterne under Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EUT L 188, s. 36), for så vidt som den udelukker visse udgifter afholdt af Republikken Østrig.

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
120

I den foreliggende sag fremgår den selektive karakter af den skattefordel, der er omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra d), og artikel 11, i lovdekret nr. 269/2003 af flere forskellige forehold. For det første indrømmes retten til nedsat indkomstskat i de tre år efter udgangen af det år, i løbet af hvilket noteringen er sket, såvel som retten til fradraget i den skattepligtige indkomst af et beløb svarende til udgifterne ved noteringen, kun selskaber, der er ny-noterede på et reguleret marked. Derefter skal disse virksomheder, dvs. aktieselskaber, der er ny-noterede, noteres på den officielle børs på et reguleret marked i perioden mellem den 2. oktober 2003, datoen for lovdekret nr. 269/2003’s ikrafttræden, og den , fristen for den første notering i henhold til artikel 11 i lovdekret nr. 269/2003. De pågældende foranstaltninger begunstiger således udelukkende de virksomheder, der gennemfører de pågældende transaktioner (jf. i denne retning dommen af i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 69 ovenfor, præmis 97) i den korte periode på 15 måneder, hvor støtteordningen fandt anvendelse (jf. i denne retning og analogt Rettens dom af , forenede sager T-92/00 og T-103/00, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1385, præmis 49). Alle andre virksomheder er faktisk udelukket fra støtteordningens fordele, uanset om det er selskaber, der allerede er noteret, eller selskaber, som ikke opfylder og ikke kan opfylde de betingelser, der kræves for at blive noteret i den periode, som er dækket af støtteordningen. Det skal herved endvidere præciseres, hvilket også fremgår af betragtning 18 til den anfægtede beslutning, og som Kommissionen gentagne gange har gjort det gældende i sine indlæg uden at blive modsagt af Den Italienske Republik, at den korte periode, der er fastsat af støtteordningen, i det væsentlige er sammenlignelig med den tid, som kræves for at planlægge, indlede og succesfuldt gennemføre noteringen, henset til bestemmelserne for denne, som pålægger strenge betingelser, som skal overholdes af de virksomheder, som er opsat på at blive noteret. De fordele, der blev tildelt af de pågældende foranstaltninger, var, således som Den Italienske Republik anerkendte under retsmødet, de facto tilgængelige alene for virksomheder, som allerede havde indledt noteringsproceduren, for virksomheder, der i det mindste havde planlagt at gøre det, eller for virksomheder, som var klar til at påtage sig et sådan initiativ inden for et meget kort tidsrum.
283

Det skal tilføjes, at selv om det system, der gennemførtes i denne sag, ikke indeholdt et rent forbud mod eksport, var dette på ingen måde på grund af konkurrencefremmende overvejelser fra sagsøgernes side, men var derimod begrundet med overvejelser i tilknytning til ønsket om at undgå at indføre et system, som, fordi det ville have været alt for udtrykkeligt konkurrencebegrænsende, ville have været lettere at afsløre. Som det er blevet fastslået (jf. præmis 51-68 og 113 ovenfor), sørgede sagsøgerne for, efter i 1997 at have indført et afregningssystem, hvis konkurrencebegrænsende karakter var åbenbar, fra og med 1998, mens de samtidig fra da af undgik enhver for åbenbart konkurrencebegrænsende formulering, at opretholde det konkurrencebegrænsende system, der var indført i 1997, idet de ledsagede det af forskellige initiativer, som hovedsageligt havde til formål at sikre, at eksport fortsat var noget exceptionelt.
Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2005/579/EF af 20. juli 2005 om udelukkelse fra EF-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EUT L 199, s. 84), for så vidt som den udelukker visse udgifter afholdt af Den Italienske Republik i råtobaksektoren.
1)

Kommissionens beslutning 2005/354/EF af 29. april 2005 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, fra EF-finansiering, annulleres, for så vidt som beslutningen udelukker visse udgifter afholdt af Kongeriget Spanien i forbindelse med støtte til produktionen af hamp i produktionsårene 1996/1997 – 1999/2000 fra EF-finansiering.
45

Sagsøgeren har gjort gældende, at filmen Dr. No siden 1962 jævnligt er blevet vist i Den Europæiske Union, og at selskabet endog har forberedt en ny serie af videoer og dvd’er. Det har også gjort opmærksom på, at det samlede overskud, der er opnået i Den Europæiske Union, udgør mere end 26 mio. USD. De dokumenter, som sagsøgeren har forelagt, er imidlertid ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at filmens titel er blevet anvendt erhvervsmæssigt i de områder, hvor den er beskyttet, inden indgivelsen af EF-varemærkeansøgningen. Sagsøgeren har nemlig for det første ikke præciseret omfanget af titlens brug på de pågældende markeder, hvilket kunne være gjort uden større vanskeligheder, f.eks. ved at fremlægge oplysninger vedrørende den hidtidige fremvisning af filmen, såvel i biografer som i tv, eller vedrørende længden af perioden, hvorunder filmen blev distribueret. Sagsøgeren har derimod begrænset sig til at fremlægge et uddrag af en internetside, hvoraf det fremgår, at filmen Dr. No blev vist i Det Forenede Kongerige den 2. juni 1999. For det andet udgør udsagnene fra sagsøgernes administrerende direktør samt fra den af sagsøgeren udpegede ekspert beviser, der stammer fra personer, der ikke er uafhængige af sagsøgeren, og som således ikke udgør tilstrækkeligt bevis til at godtgøre brugen af titlen (jf. i denne retning Rettens dom af , sag T-303/03, Lidl Stiftung mod KHIM — REWE-Zentral (Salvita), Sml. II, s. 1917, præmis 42-45). For det tredje er de oplysninger om omsætningen, der blev offentliggjort på en anden internetside, også utilstrækkelige, idet de udgør en alt for generel henvisning til de aktiviteter, som sagsøgeren har udøvet uden for De Forenede Stater, og idet de heller ikke præciserer hverken karakteren af aktiviteten eller de omhandlede områder. Af samme grund er et tidsskrifts oplysninger vedrørende de billetindtægter, som filmen har indspillet, uden betydning for anvendelsen af tegnet. Endelig og for det fjerde vedrører de øvrige avisartikler, som sagsøgeren har fremlagt, emner, der ikke tjener til at godtgøre brugen af tegnet i de anførte medlemsstater.
161

Sagsøgerne har for det første kritiseret Kommissionen for at have tilsidesat sin pligt til at udvise omhu, da den ikke har taget hensyn til de argumenter og oplysninger, som sagsøgerne har fremført eller fremdraget til støtte for deres argumentation under den administrative procedure, idet den har set fuldstændig bort herfra eller i hvert fald ikke medtaget dem i sin analyse, selv om der var tale om omstændigheder, der var afgørende for afgrænsningen af det relevante geografiske marked. For det andet kritiserer sagsøgerne Kommissionen for, at den har baseret den anfægtede beslutning på oplysninger, som er afgivet af parterne i fusionen og af tredjemænd, som har tilknytning til disse, eller tredjemænd, der ikke rådede over den nødvendige sagkundskab, eller hvis stilling ikke var tilstrækkeligt repræsentativ, eller for at have baseret beslutningen på personlige hypoteser, der ikke er tilstrækkelig underbygget, uden at have foretaget en uafhængig markedsundersøgelse på foranledning af de argumenter, sagsøgerne havde fremført, hvortil kom indbyrdes uoverensstemmelser mellem de oplysninger, Kommissionen rådede over. Dette medførte, at Kommissionen nåede frem til urigtige resultater og konklusioner. Hvad særlig angår erklæringen fra J. bebrejder sagsøgerne Kommissionen, at den ikke anmodede dem om at kommentere dennes indhold og ikke tog hensyn til deres skrivelser af 21. december 2004 (jf. ovenfor, præmis 26).
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 7. maj 2009 –

NHL Enterprises mod KHIM – Glory & Pompea (LA KINGS)

(Sag T-414/05)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om LA KINGS som EF-figurmærke – det ældre nationale figurmærke KING – relativ registreringshindring – ingen risiko for forveksling – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24, 35, 51, 57, 58 og 75-77)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 6. juli 2005 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 371/2003-4) vedrørende en indsigelsessag mellem Glory & Pompea, SA og NHL Enterprises BV.

Oplysninger vedrørende sagen:

Ansøger om EF-varemærket: NHL Enterprises BV Det omhandlede EF-varemærke: Figurmærket LA KINGS for varer i klasse 16, 25 og 41 – ansøgning nr. 1041102 Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Manufacturas Antonio Gassol SA. Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke blev senere overdraget til Glory & Pompea, SA. Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Det nationale figurmærke KING for varer i klasse 25 Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen taget til følge for alle varer i klasse 25 Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen





Konklusion

1) Afgørelsen truffet den 6. juli 2005 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 371/2003-4) annulleres.
65

For så vidt angår den første betingelse var Rådet i den anfægtede forordning af den opfattelse, at flere elementer var udtryk for væsentlig statslig indgriben over for sagsøgerne. Disse elementer var for det første, at vedtægterne for en af sagsøgerne tillader dens statskontrollerede partner, som ikke har kapital i selskabet, og som angiveligt kun fungerede som udlejer, at kræve kompensation, hvis selskabet ikke når sine mål for produktion, salg og fortjeneste. For det andet var de lokale myndigheders godkendelse nødvendig for, at bygninger kunne anerkendes som anlægsaktiver, og for, at amortiseringen af retten til at anvende jorden kunne påbegyndes. For det tredje havde en af sagsøgerne aldrig betalt leje for retten til at benytte land, og for det fjerde drog denne sagsøger fordel af bankgarantier, der blev stillet omkostningsfrit af en tredjepart (betragtning 16 til den anfægtede forordning).
200

Kommissionen kritiserer i det væsentlige fransk lovgivning for »ikke at indeholde nogen bestemmelse, som udtrykkeligt fastsætter, at statens kompensation for omkostningerne til public service-virksomhed for en kanal, der har fået pålagt public service-opgaver, ikke må overstige, hvad der er nødvendigt for at dække disse udgifter under hensyntagen til kanalens nettogevinst fra den erhvervsmæssige virksomhed« (den anfægtede beslutnings punkt 61), for det andet »aldrig udtrykkeligt at angive, at den erhvervsmæssige virksomhed […] skal drives i overensstemmelse med markedspraksis« (den anfægtede beslutnings punkt 62), for det tredje »[ikke] udtrykkeligt at bestemme, at kommerciel drift af et tv-program, der hører ind under public service-opgaverne, samt en public service-tv-kanals salg af reklametid skal foretages til markedspris« (den anfægtede beslutnings punkt 63).
40

Kommissionen har som svar på Rettens skriftlige og mundtlige spørgsmål endvidere gjort gældende, at konkurrencestøtten blev tildelt i overensstemmelse med artikel 4 i direktiv 90/684, og at den havde til formål at give alle skibsværfter i Fællesskabet mulighed for at bekæmpe den illoyale konkurrence fra visse asiatiske lande, som støttede værfter på deres område. Kommissionen har i den forbindelse præciseret, at selv om det for at modtage konkurrencestøtten ikke var nødvendigt, at KWW led ordretab, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne støtte blev beregnet på grundlag af salgsprisen fastsat i den enkelte indgåede skibsbygningskontrakt. Det er følgelig Kommissionens opfattelse, at tildelingen af den nævnte støtte medførte en nedbringelse af ordretab. Kommissionen har endvidere fundet, at konkurrencestøtten skulle tages i betragtning i den samlede udbetalte støtte for ordretab, eftersom det følger af en skrivelse, som Forbundsrepublikken Tyskland adresserede til Kommissionen den 27. november 1992, at KWW kun accepterede at modtage 450000000 DEM i støtte til ordretab og ikke 569600000 DEM, som det oprindeligt var planlagt mellem THA og Kvaerner under deres eneforhandlinger, eftersom konkurrencestøtten ligeledes ville blive tildelt skibsværftet for at dække dets ordretab.
1)

Afgørelsen truffet den 21. februar 2005 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers generalsekretær, hvorved denne gav Borax Europe Ltd afslag på aktindsigt i lydoptagelser fra mødet den 5. og 6. oktober 2004, to forslag til summarisk referat fra dette møde, tretten kommentarer fra sagkyndige, to kommentarer fra repræsentanter for industrien og det dokument, der var fremlagt af den danske rapportør, annulleres.
Artikel 8, stk. 2, i direktiv 91/414 bestemmer:

»Uanset artikel 4 […] kan en medlemsstat i et tidsrum af tolv år fra datoen for meddelelsen af nærværende direktiv tillade markedsføring på sit område af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet.

Efter vedtagelsen af nærværende direktiv skal Kommissionen påbegynde et arbejdsprogram for gradvis undersøgelse af disse aktive stoffer inden for den tolvårsperiode, der er nævnt i første afsnit. Det kan i programmet indgå, at interesserede parter skal forelægge Kommissionen og medlemsstaterne alle relevante oplysninger inden for en i programmet fastsat frist. Alle de bestemmelser, der er nødvendige for programmets iværksættelse, fastsættes i en forordning, som vedtages efter fremgangsmåden i artikel 19.

[…]

I løbet af den i første afsnit nævnte tolvårsperiode kan der efter undersøgelse i den i artikel 19 nævnte komité efter fremgangsmåden i samme artikel træffes afgørelse om, at det aktive stof kan optages i bilag I, og om betingelserne derfor, eller der kan i tilfælde, hvor kravene i artikel 5 ikke er opfyldt, eller de krævede oplysninger og data ikke er blevet forelagt inden for den fastsatte frist, træffes afgørelse om, at det pågældende aktive stof ikke skal optages i bilag I. Medlemsstaterne foreskriver, at relevante godkendelser skal gives, trækkes tilbage eller eventuelt ændres inden for en nærmere fastsat frist.«
65

Sagsøgeren kan heller ikke påberåbe sig overførelsen af sit ansvar i form af en overtagelsesaftale for virksomhedens erhvervsgren indgået med Virteon. Dels kan en sådan kontrakt ikke gøres gældende over for Kommissionen for at undgå et bødeansvar, der er pådraget i medfør af Fællesskabets konkurrenceret, for så vidt som kontrakten sigter på at fordele ansvaret mellem virksomhederne for at have deltaget i et kartel. Dels er den påståede overførsel af ansvar, der har fundet sted i den foreliggende sag i henhold til ordlyden af overtagelsesaftalen, uden indvirkning på afgørelsen af sagsøgerens ansvar, eftersom kontrakten blev indgået mellem Hoechst og et datterselskab, som Hoechst ejede 100%, og hvis retsstridige adfærd Hoechst følgelig kan pålægges ansvaret for i medfør af virksomhedens stilling som moderselskab. Under alle omstændigheder fremgår det ikke af sagens akter — i modsætning til i den sag, der gav anledning til dommen af 13. december 2001, Krupp Thyssen Stainless og Acciai speciali Terni mod Kommissionen (forenede sager T-45/98 og T-47/98, Sml. II, s. 3757, præmis 62), som sagsøgeren har påberåbt sig, i hvilken Retten fastslog, at Kommissionen undtagelsesvis kunne pålægge et selskab ansvaret for sin forgængers overtrædende adfærd — at Clariant AG har accepteret at blive holdt ansvarlig for Hoechsts handlinger før overførelsen af MCES-erhvervsgrenen.
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 30. september 2009 –

Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-175/05)

»Konkurrence – karteller – markedet for monochloreddikesyre – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – annullationssøgsmål – formaliteten – opdeling af markedet og fastsættelse af priser – tilregnelse af ulovlig adfærd – bøder – begrundelsespligt – overtrædelsens grovhed og varighed – afskrækkende virkning«

1. Annullationssøgsmål – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – søgsmål anlagt af flere medlemmer af en gruppe af selskaber til prøvelse af en kommissionsbeslutning, der pålægger den en bøde in solidum – søgsmål, der kan antages til realitetsbehandling med hensyn til visse af disse medlemmer – ufornødent at træffe afgørelse om en formalitetsindsigelse rejst mod visse andre, der ikke kan drage fordel af en eventuel annullation (art. 230 EF) (jf. præmis 46 og 47)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for, at moderselskabet udøver en sådan indflydelse på sine helejede datterselskaber, at det kan træffe afgørelse om deres drift – moderselskabet forpligtet til at afkræfte formodningen om, at det faktisk har en anvisningsbeføjelse over for datterselskabet (art. 81 EF og 82 EF) (jf. præmis 91-93 og 96)

3. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb – beregning – relevant omsætning – samlet omsætning for alle de selskaber, som udgør den økonomiske enhed, der handler som virksomhed (art. 81 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, og nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 114, 132 og 133)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – omsætning, der tages i betragtning – referenceår – overtrædelsens hele sidste år (Rådets forordning nr. 17, art. 15, og nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 142 og 143)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende virkning – hensyntagen til den sanktionerede virksomheds størrelse og samlede ressourcer (Rådets forordning nr. 17, art. 15, og nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1A) (jf. præmis 154 og 155)

Angående

Principalt en påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2004) 4876 endelig udg. af 19. januar 2005 om en procedure efter artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-1/37.773 – MCAA) og subsidiært en påstand om nedsættelse af den bøde, der er blevet pålagt sagsøgerne.

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 30. september 2009 –

Elf Aquitaine mod Kommissionen

(Sag T-174/05)

»Konkurrence – karteller – markedet for monochloreddikesyre – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – opdeling af markedet og fastsættelse af priser – ret til forsvar – begrundelsespligt – tilregnelse af ulovlig adfærd – princippet om individuelle straffe og sanktioner – det strafferetlige legalitetsprincip – uskyldsformodning – princippet om god forvaltningsskik – retssikkerhedsprincippet – magtfordrejning – bøder«

1. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold – overholdelse af retten til forsvar (Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23 og art. 27, stk. 1) (jf. præmis 55, 56, 70, 71 og 196-198)

2. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne – beslutning vedrørende en flerhed af adressater (art. 81 EF, 82 EF og 253 EF) (jf. præmis 79 og 80)

3. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – Kommissionen har intet skøn (art. 81 EF og 82 EF) (jf. præmis 106-108 og 225-227)

4. Konkurrence – aftaler – virksomhed – begreb – økonomisk enhed – pålæggelse af ansvar for overtrædelser – moderselskab og dattervirksomheder – fælles og solidarisk ansvar for de berørte selskaber (art. 81, stk. 1, EF) (jf. præmis 121-124, 184-187 og 192-194)

5. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for, at moderselskabet udøver en sådan indflydelse på sine helejede datterselskaber, at det kan træffe afgørelse om deres drift – moderselskabet forpligtet til at afkræfte formodningen om, at det faktisk har en anvisningsbeføjelse over for datterselskabet – anvendelse af formodningen i tilfælde af at moderselskabet ejer næsten hele kapitalen i datterselskabet (art. 81 EF og 82 EF) (jf. præmis 125, 151-156, 160, 172 og 173)

Angående

Principalt en påstand om annullation af artikel 1, litra d), artikel 2, litra c), artikel 3 og artikel 4, stk. 9, i Kommissionens beslutning K(2004) 4876 endelig udg. af 19. januar 2005 om en procedure efter artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-1/37.773 – MCAA), subsidiært en påstand om annullation af beslutningens artikel 2, litra c), og mere subsidiært en påstand om, at beslutningens artikel 2, litra c), omgøres.

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.