Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål - Domstolens dom - dommens retskraft - den nationale rets adgang til på ny at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen - rækkevidde

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål - forelæggelse for Domstolen - bestemmelse af spørgsmål, som skal forelægges - den nationale rets enekompetence - parternes mulighed for at ændre spørgsmålenes indhold - foreligger ikke - hypoteser, der er fremført af parterne i hovedsagen, og som er gengivet i forelæggelsesafgørelsen - ikke taget i betragtning

(Art. 234 EF)

3. Fri bevægelighed for personer - arbejdstagere - opholdsret for familiemedlemmer - tidsubegrænset opholdstilladelse for en arbejdstagers ægtefælle - nationale bestemmelser, hvorefter den tid, en person skal have haft bopæl, er kortere for ægtefæller til derværende og fastboende personer end for medlemsstaternes statsborgere og deres familiemedlemmer, der ikke opfylder denne betingelse - manglende sammenlignelighed mellem de to kategorier af personers retsstilling i relation til fællesskabsretten - forskelsbehandling i strid med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 2)

Sammendrag

1. Den retskraft, der knytter sig til en dom afsagt i en præjudiciel sag, er ikke til hinder for, at den nationale domstol, som dommen retter sig til, kan finde det nødvendigt på ny at indbringe en sag for Domstolen, inden der træffes afgørelse i hovedsagen. Der er adgang til at indbringe en sådan sag, såfremt den nationale domstol har vanskeligheder med hensyn til forståelsen eller anvendelsen af dommen, såfremt den nationale ret forelægger Domstolen et nyt retsspørgsmål, eller såfremt retten fremfører nye synspunkter, på grundlag af hvilke Domstolen kan tænkes at ville ændre sin besvarelse af et tidligere spørgsmål.

( jf. præmis 39 )

2. Det tilkommer udelukkende den nationale ret at fastlægge indholdet af de spørgsmål, den forelægger Domstolen i medfør af artikel 234 EF, og parterne kan ikke ændre spørgsmålenes indhold. Det følger heraf, at Domstolen i princippet skal begrænse sin prøvelse til de forhold, som den forelæggende ret har besluttet, at der skal tages hensyn til. For så vidt angår anvendelsen af den relevante nationale lovgivning må Domstolen således henholde sig til det, som retten anser for at være gældende ret, og Domstolen er ikke bundet af hypoteser, der fremføres af en af parterne i hovedsagen, og som den nationale ret blot gengiver uden nogen form for stillingtagen.

( jf. præmis 40 og 41 )

3. Bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter ægtefæller til vandrende arbejdstagere, som er statsborgere i andre medlemsstater, skal have haft bopæl på denne medlemsstats område i mere end fire år, før de kan ansøge om tidsubegrænset opholdstilladelse dér og få ansøgningen behandlet, mens ægtefæller til derværende og fastboende personer, som ikke er underlagt nogen begrænsninger med hensyn til det tidsrum, de kan opholde sig dér, kun skal have haft bopæl i 12 måneder på dette område, indebærer ikke en forskelsbehandling, som er i strid med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68.

Det forholder sig ikke anderledes, såfremt der tages hensyn til, at disse to kategorier af personers retsstilling ifølge den forelæggende ret på alle punkter er sammenlignelig bortset fra længden af det forudgående ophold, der kræves med henblik på at opnå tidsubegrænset opholdstilladelse i den pågældende medlemsstat.

For så vidt som opholdsretten for en vandrende arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat, er betinget af, at han fortsat har status som arbejdstager eller i givet fald som arbejdssøgende, medmindre han støtter ret på andre fællesskabsretlige bestemmelser, er hans retsstilling ikke sammenlignelig med retstillingen for en person, der i henhold til den nationale lovgivning i en medlemsstat ikke er underlagt nogen begrænsning for så vidt angår den periode, i hvilken den pågældende kan opholde sig i denne medlemsstat, og som under sit ophold ikke skal opfylde nogen betingelse, der kan sammenlignes med dem, der er fastsat i de fællesskabsretlige bestemmelser, hvorved en statsborger i en medlemsstat tillægges en opholdsret på en anden medlemsstats område.

Da retten til ophold for disse to kategorier af personer ikke på alle punkter er sammenlignelig, er ægtefællernes situation heller ikke sammenlignelig, navnlig hvad angår spørgsmålet om varigheden af den opholdsperiode, der skal være tilbagelagt, før de kan tildeles en tidsubegrænset opholdsret i den pågældende medlemsstat.

Da disse situationer ikke er sammenlignelige efter fællesskabsretten, er spørgsmålet, om en sådan forskelsbehandling med hensyn til varigheden af denne periode er berettiget, uden betydning i denne henseende.

( jf. præmis 27, 46-50 og 56 samt domskonkl. )