FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

A. RANTOS

fremsat den 9. september 2021 ( 1 ) ( i )

Sag C-581/20

Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad

mod

TOTO SpA – Costruzioni Generali,

Vianini Lavori SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og anerkendelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – begrebet »det civil- og handelsretlige område« – foreløbige, herunder sikrende, retsmidler – kontrakt om anlæg af en offentlig vej«

1. Med henblik på at sikre forpligtelserne i henhold til en offentlig kontrakt, der var blevet indgået i Polen om anlæggelse af et afsnit af en motortrafikvej, stillede de virksomheder, som kontrakten var blevet tildelt, i 2015 garantier, der var underskrevet af et bulgarsk forsikringsselskab.

2. Nogle år senere anmodede de valgte tilbudsgivere forgæves en polsk domstol om at forhindre den ordregivende myndighed i at benytte disse garantier som et foreløbigt, herunder sikrende, retsmiddel. De rettede en tilsvarende anmodning til de bulgarske retter, som blev afvist i første instans og taget til følge i appelinstansen.

3. Den polske ordregivende myndighed har iværksat kassationsappel ved Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien). I denne henseende skal det bl.a. afklares, om de bulgarske retter, henset til artikel 35 i forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 2 ), har international kompetence til at iværksætte de begærede foreløbige, herunder sikrende, retsmidler ( 3 ).

4. Medmindre jeg tager fejl, har Domstolen indtil nu kun taget stilling til den nævnte artikel ved én lejlighed ( 4 ). Domme, der er blevet afsagt med hensyn til de forudgående instrumenter ( 5 ), kaster imidlertid lys over den forelæggende rets spørgsmål, dog uden at besvare dem.

5. Som Domstolen har anmodet om, berører dette forslag til afgørelse kun det andet præjudicielle spørgsmål. Svaret kræver en nærmere undersøgelse af forholdet mellem to retsinstanser i forskellige medlemsstater – den retsinstans, der træffer afgørelse om sagens realitet, og den, der udelukkende træffer afgørelse om foreløbig, herunder sikrende, beskyttelse – i grænseoverskridende tilfælde, i hvilken forbindelse artikel 35 har til formål at sikre, at »[parterne] ikke lider tab som følge af den lange sagsbehandling, der er forbundet med enhver international[…] procedure« ( 6 ).

I. Retsforskrifter

A. Forordning nr. 1215/2012

6. 33. betragtning har følgende affattelse: »Når foreløbige, herunder sikrende, retsmidler iværksættes af en ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet, bør deres frie bevægelighed sikres inden for rammerne af denne forordning. Imidlertid bør foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som en sådan ret har truffet afgørelse om, uden at sagsøgte forinden er blevet indkaldt, ikke anerkendes og fuldbyrdes inden for rammerne af denne forordning, medmindre den retsafgørelse, der indeholder retsmidlet, er blevet forkyndt for sagsøgte forud for fuldbyrdelsen. Dette bør ikke være til hinder for anerkendelse og fuldbyrdelse af sådanne retsmidler i henhold til national lovgivning. Når foreløbige, herunder sikrende, retsmidler iværksættes af en ret, der ikke har kompetence med hensyn til sagens realitet, bør deres virkning inden for denne forordnings rammer være begrænset til den pågældende medlemsstat.«

7. Artikel 2 fastsætter: »I denne forordning forstås ved: a) »retsafgørelse« enhver retsafgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder fastsættelse af sagsomkostninger, som foretages af en embedsmand ved retten. I kapitel III anses »retsafgørelse« for at omfatte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som en ret, der i henhold til denne forordning har kompetence med hensyn til sagens realitet, har truffet afgørelse om. Det omfatter ikke foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er truffet afgørelse om af en sådan ret, uden at den sagsøgte er blevet indkaldt, medmindre retsafgørelsen indeholdende retsmidlet er blevet forkyndt for sagsøgte forud for fuldbyrdelsen […]«

8. Artikel 29, som indgår i afdelingen »Litis pendens og indbyrdes sammenhængende krav«, er affattet således: »1. Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået, jf. dog artikel 31, stk. 2. 2. I de i stk. 1 omhandlede sager på begæring fra en ret, for hvilken tvisten er indbragt, giver enhver anden ret, for hvilken tvisten er indbragt, uden ophold førstnævnte ret meddelelse om, hvornår tvisten blev indbragt for den i overensstemmelse med artikel 32. 3. Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.«

9. Artikel 35 (»Foreløbige, herunder sikrende, retsmidler«) er affattet således: »Der kan over for en medlemsstats retter anmodes om anvendelse af sådanne foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som er fastsat i den pågældende medlemsstats lovgivning, selv om en ret i en anden stat er kompetent til at påkende sagens realitet.«

10. Artikel 36, som indgår i afdelingen »Anerkendelse«, bestemmer: »1. Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure. […]«

11. Artikel 42, stk. 2, foreskriver: »For i en medlemsstat at få fuldbyrdet en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, om anvendelse af foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, fremlægger den, der fremsætter anmodningen, følgende for den kompetente fuldbyrdelsesmyndighed: a) en kopi af retsafgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser for at fastslå dens ægthed b) en attest udstedt i medfør af artikel 53, som indeholder en beskrivelse af retsmidlet, og som bekræfter, i) at retten har kompetence med hensyn til sagens realitet ii) at retsafgørelsen er eksigibel i domsstaten, og c) bevis for forkyndelsen af retsafgørelsen, hvis der blev truffet afgørelse om retsmidlet, uden at sagsøgte forinden var blevet indkaldt.«

12. Artikel 45, stk. 1, litra c), bestemmer: »1. Efter anmodning fra en berettiget part afslås anerkendelse af en retsafgørelse: c) såfremt afgørelsen er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.«

B. National ret. Grazhdanski Protsesualen Kodeks ( 7 )

13. Følgende bestemmelser er relevante med henblik på denne sag: artikel 18 (staters immunitet), artikel 389-396 (udstedelse af en foreløbig forholdsregel), artikel 397-403 (sikrende retsmidler) og artikel 274-280 (retsmidler til prøvelse af afgørelser).

14. Eftersom mit forslag til afgørelse udelukkende vedrører fortolkningen af artikel 35 i forordning nr. 1215/2012, er det ikke nødvendigt at gengive disse artikler.

II. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

15. Ved kontrakt af 30. juli 2015 tildelte Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej reprezentowany przez Generalnego Dyrektora Dróg Krajowych i Autostrad (herefter »den polske statskasse«) ordren på anlæg af motortrafikvejen S-5 Poznań-Wroclaw, afsnit Poznań A2, Gluchowo-Wroczyn, til virksomhederne TOTO SpA – Costruzioni Generali og Vianini Lavori SpA, der handlede som et konsortium registreret i Italien.

16. Parterne indsatte en bestemmelse i kontrakten, artikel 20.6, hvorefter retterne på den ordregivende myndigheds hjemsted (dvs. de polske retter) havde kompetence til at afgøre parternes tvister ( 8 ).

17. På grundlag af denne kontrakt blev der stillet garantier, henholdsvis nr. 02900100000348 og nr. 02900100000818, for opfyldelse i henhold til kontrakten ( 9 ) og for eventuel betaling af en »konventionalbod« efter arbejdets afslutning ( 10 ). Begge garantier blev udstedt af det bulgarske forsikringsselskab Euroins AD og er underlagt polsk materiel ret.

18. De valgte tilbudsgivere anlagde negative anerkendelsessøgsmål mod den polske statskasse ved Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa). De pågældende selskaber nedlagde påstand om, at det fastslås, at statskassen [ikke var berettiget til at forlange betaling af den aftalte konventionalbod, da betingelserne herfor ikke var opfyldt, og/eller at sagsøgte ikke var berettiget til konventionalbod på grund af den forsinkede opfyldelse af kontrakten, som sagsøgte gør gældende ( 11 ).

19. De nævnte selskaber anmodede retten om »at udstede foreløbige forholdsregler ved at pålægge sagsøgte navnlig ikke at benytte de af ZD »Euroins« AD stillede garantier nr. 02900100000348 og 02900100000818« ( 12 ).

20. Ved kendelse af 7. juni 2019 afviste Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa) at iværksætte de begærede foreløbige, herunder sikrende, retsmidler ( 13 ).

21. Den 31. juli 2019 anmodede de valgte tilbudsgivere atter om iværksættelse af de pågældende retsmidler, denne gang ved Sofiyski gradski sad (byretten i Sofia, Bulgarien) til støtte for søgsmålene ved Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa).

22. Anmodningen blev afvist i første instans, men taget til følge i appelsagen for Sofiyski apelativen sad (appeldomstolen i Sofia, Bulgarien). Sidstnævnte domstol anordnede på betingelse af en sikkerhedsstillelse arrest i den polske statskasses krav på grundlag af garanti nr. 02900100000348 og nr. 02900100000818, som var blevet udstedt til sidstnævntes fordel af forsikringsselskabet Euroins AD.

23. Den polske statskasse iværksatte kassationsappel ved Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien). I forbindelse med denne kassationsappel fremsatte den polske statskasse desuden et europæisk betalingspåkrav i henhold til forordning (EF) nr. 1896/2006 ( 14 ), formular E ( 15 ).

24. De valgte tilbudsgivere, som havde gjort indsigelse mod betalingspåkravet ved hjælp af formular F i forordning nr. 1896/2006, vedlagde sidstnævnte formular til deres svarskrift.

25. På denne baggrund har Varhoven kasatsionen (øverste kassationsdomstol) forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 1 i [forordning nr. 1215/2012] fortolkes således, at en sag som den, der beskrives i nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse, helt eller delvis skal anses for en sag på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i denne forordnings artikel 1, stk. 1? 2) Skal – efter at der er gjort brug af retten til at anmode om anordning af foreløbige/sikrende retsmidler, og efter at den domstol, der er kompetent til at påkende sagens realitet, allerede har truffet afgørelse herom – den ret, for hvilken der verserer en anmodning om foreløbige retsmidler på samme grundlag og i henhold til artikel 35 i [forordning nr. 1215/2012], anses for ikke kompetent fra det tidspunkt, hvor der fremlægges dokumentation for, at den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, har afsagt en afgørelse herom? 3) Såfremt det fremgår af besvarelsen af de to første spørgsmål, at den ret, til hvilken der er indgivet en anmodning som omhandlet i artikel 35 i [forordning nr. 1215/2012], er kompetent, skal betingelserne for at anordne sikrende retsmidler i henhold til artikel 35, i [forordning nr. 1215/2012] da fortolkes autonomt? Finder en bestemmelse, der i et tilfælde som det foreliggende ikke tillader anordning af et sikrende retsmiddel over for en offentlig myndighed, ikke anvendelse?«

III. Retsforhandlingerne for Domstolen

26. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 5. november 2020. Anmodningen om behandling efter proceduren i artikel 105 i Domstolens procesreglement blev ikke imødekommet.

27. TOTO – Costruzioni Generali og Vianini Lavori, Republikken Polen og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg. Ovennævnte aktører samt den polske statskasse deltog i retsmødet, som blev afholdt den 15. juli 2021.

IV. Bedømmelse

28. Som jeg har nævnt, omhandler mit forslag til afgørelse alene det andet præjudicielle spørgsmål. Dette spørgsmål omhandler nærmere bestemt forholdet mellem retsinstanser i forskellige medlemsstater, ved hvilke der konsekutivt i henhold til forordning nr. 1215/2012 anmodes om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler.

29. Besvarelsen af dette spørgsmål kræver en fortolkning af artikel 35 i forordning nr. 1215/2012, som gør det muligt at afklare, om en retsinstans (en bulgarsk ret i dette tilfælde), der ikke har kompetence med hensyn til sagens realitet, kan iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, når den ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet (en polsk ret i dette tilfælde), allerede har taget stilling til en identisk anmodning.

30. Inden jeg foreslår et svar på dette spørgsmål, vil jeg gøre rede for nogle generelle aspekter ved forordning nr. 1215/2012, som kan bidrage diskussionen.

A. Indledende betragtninger: foreløbig, herunder sikrende, beskyttelse i forordning nr. 1215/2012

1. Ordningen for international kompetence og udvekslingen af retsafgørelser vedrørende foreløbige, herunder sikrende, retsmidler

31. Forordning nr. 1215/2012 indfører en tosporet ordning til at opnå foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i sager, der er omfattet af forordningens anvendelsesområde: – For det første bestemmer denne forordning, at de retter, der i overensstemmelse med afdeling 1-6 i kapitel II har kompetence med hensyn til sagens realitet, også har international kompetence ( 16 ). Disse retsinstansers kompetence afhænger ikke af, at der er en bestemt tilknytning mellem retsmidlets genstand og den kompetente ret ( 17 ). Med det forbehold, som jeg vil gøre rede for, er et retsmiddel, der iværksættes af en ret, der har kompetence i hovedsagen, omfattet af ordningen for anerkendelse og fuldbyrdelse i forordning nr. 1215/2012. – For det andet bestemmer samme forordnings artikel 35, at retter, der ikke har kompetence til at påkende sagens realitet, kan iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler vedrørende den pågældende sag.

32. I sidstnævnte tilfælde har Domstolen opstillet visse betingelser for muligheden for, at en ret, der ikke har kompetence til at påkende sagens realitet, ikke desto mindre kan have kompetence med hensyn til at iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler ( 18 ). – De foreløbige, herunder sikrende, retsmidler skal »sikre opretholdelsen af en bestemt faktisk eller retlig situation med det formål at beskytte rettigheder, der i øvrigt påstås anerkendt ved afgørelsen af sagens realitet« ( 19 ). – Der kan ikke iværksættes retsmidler, der på grund af deres virkninger de facto erstatter proceduren vedrørende sagens realitet, dvs. at de under sagens tilrettelæggelse anvendes til at omgå kompetencereglerne ( 20 ). – Der skal være en reel tilknytning mellem den ret, der ikke har kompetence til at påkende sagens realitet, og det ønskede retsmiddel. Anvendelse af denne type retsmidler »kræver […] et særligt overblik og nøje kendskab til de konkrete omstændigheder, under hvilke retsmidlet skal udfolde sin virkning« ( 21 ).

33. Disse betingelser skyldes, at artikel 35 i forordning nr. 1215/2012 giver en part, der anmoder om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, en fordel, der kan bringe modparten i en ugunstig situation, da bestemmelsen udgør en undtagelse til den kompetenceordning, der gælder i henhold til forordningen. Derfor skal bestemmelsen fortolkes restriktivt ( 22 ).

34. Ud over at give mulighed for et yderligere værneting kan artikel 35 desuden give anledning til forumshopping ( 23 ) og misbrug ( 24 ).

35. Inden for rammerne af forordning nr. 1215/2012 er beføjelsen hos den ret, der iværksætter foreløbige, herunder sikrende, retsmidler i henhold til artikel 35, desuden underlagt en begrænsning med hensyn til deres rækkevidde: Virkningen af disse retsmidler er begrænset til den pågældende medlemsstat ( 25 ).

36. Det bør imidlertid erindres, at godkendelsen af de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der iværksættes af en anden ret end den, der påkender eller skal påkende ( 26 ) sagens realitet, skyldes praktiske behov, der er specifikke for den foreløbige og sikrende retlige beskyttelse ( 27 ) og umiddelbart forståelige.

37. Ved hjælp af denne bestemmelse gives den interesserede part muligheden for at opnå et foreløbigt, herunder sikrende, retsmiddel i den medlemsstat, hvor de aktiver eller den person, der er omfattet af det pågældende retsmiddel, befinder sig. Således undgås ulemperne ved at skulle anlægge sag i udlandet for det første og opnå anerkendelse af en retsafgørelse afsagt af en anden ret for det andet ( 28 ).

38. Denne mulighed er så meget desto mere nødvendig, når de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, som den ret, der påkender sagens realitet, har iværksat inaudita parte (hvilken iværksættelse bevarer retsmidlernes overraskelseseffekt), i princippet ( 29 ) ikke kan bevæge sig frit ( 30 ) mellem medlemsstaterne i henhold til forordning nr. 1215/2012 ( 31 ).

39. Udelukkelsen af den frie bevægelighed for denne form for retsmidler sker ved hjælp af definitionen af »retsafgørelse« i artikel 2, litra a), andet afsnit, i forordning nr. 1215/2012. I praksis udmønter dette sig i kravet efter forordningens artikel 42, stk. 2: Fuldbyrdelse i en medlemsstat af et foreløbigt, herunder sikrende, retsmiddel, der er anordnet i en anden medlemsstat af retten i hovedsagen, kræver fremlæggelse af attesten i artikel 53. Denne attest indeholder særlige oplysninger, der godtgør rettens status og indkaldelsen af sagsøgte til at give fremmøde eller, i mangel heraf, forkyndelsen af retsmidlet.

2. Forholdet mellem kompetencereglerne

40. Der er intet formelt hierarki mellem de kompetenceregler, der er til rådighed for en ansøger om foreløbig, herunder sikrende, beskyttelse, som kan vælge herimellem. Der kan således opstå situationer med parallelle sager om foreløbig, herunder sikrende, beskyttelse, som lovgiver ikke har fastlagt en særlig løsning for.

a) Parallelle sager om foreløbig, herunder sikrende, beskyttelse

41. Forordning nr. 1215/2012 indeholder en specifik bestemmelse (artikel 35) om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler. Det kan siges, at denne bestemmelse supplerer den naturlige beføjelse hos den ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet, til at iværksætte disse retsmidler. Samtidig baner den vejen for identiske procedurer ved forskellige retter med risiko for indbyrdes uforenelige retsafgørelser.

42. Princippet om fortrinsret, der i afdelingen »Litis pendens og indbyrdes sammenhængende krav« i forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse på parallelle sager, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, mellem de samme parter i henhold til artikel 29, kan efter min opfattelse udvides til at omfatte disse sagers retsbevarende fase ( 32 ).

43. Ifølge dette princip udsætter den ret, for hvilken den anden anmodning fremsættes, »på embeds vegne sagen, indtil denne rets [den ret, ved hvilken sagen først er anlagt] kompetence er fastslået«. Den ret, for hvilken den anden anmodning fremsættes, skal erklære sig inkompetent til fordel for den første ret, når den første ret har fastslået sin kompetence ( 33 ).

44. Den omstændighed, at der samtidig foreligger anmodninger om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler for en ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet, og en anden ret, der ikke har denne kompetence (men hvortil der rettes henvendelse i henhold til artikel 35 i forordning nr. 1215/2012), giver den berørte part mulighed for at undgå den forsinkelse, som indførsel af et retsmiddel, der er iværksat i én medlemsstat, til en anden medlemsstat, sædvanligvis er forbundet med.

45. Ud fra denne betragtning kan det synes paradoksalt, at en part, der anmoder en anden ret om et foreløbigt, herunder sikrende, retsmiddel, netop for at undgå forsinkelserne ved den første ret, i henhold til litis pendens-bestemmelsen udelukkende skal gøre dette i den medlemsstat, hvor hovedsagen er anlagt, kun fordi anmodningen om dette retsmiddel blev fremsat dér først ( 34 ).

46. Som alternativ ville det være tænkeligt at undlade at anvende den almindelige litis pendens-bestemmelse (artikel 29 i forordning nr. 1215/2012) i forbindelse med foreløbige, herunder sikrende, retsmidler og behandle problemet vedrørende to uforenelige retsafgørelser, såfremt de bliver truffet, ved efterfølgende at træffe afgørelse om deres anerkendelse og fuldbyrdelse ( 35 ).

47. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at denne løsning risikerer at være uforenelig med den nævnte forordning.

48. Selv om Domstolen ikke har taget stilling til dette aspekt, har den udtalt sig i negative vendinger om en situation, hvor »en række retsinstanser ville få tillagt kompetence i en tvist, der udspringer af samme retsforhold, hvilket er i strid med konventionens formål«, i forbindelse med Bruxelles-konventionens artikel 24 ( 36 ).

49. På nuværende tidspunkt er det tilstrækkeligt at anføre, at undtagelserne til litis pendens-bestemmelsen findes i selve forordningen, og ingen af dem svarer til den her beskrevne ( 37 ). Forslagene til ændring af dette aspekt, som blev fremsat med hensyn til artikel 35 i forordning nr. 1215/2012, blev ikke indført i den endelige tekst, hvilket taler imod en særbehandling af litis pendens i forbindelse med anmodninger om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler inden for den gældende ordning ( 38 ).

50. Jeg er sammenfattende af den opfattelse, at litis pendens-bestemmelsen i artikel 29 i forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse på anmodninger om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler. Dette har to konsekvenser: a) Den ret, for hvilken den første anmodning om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler er blevet fremsat, har fortrinsret, så snart denne har fastslået sin kompetence, og b) fra dette tidspunkt erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.

b) Uforenelighed mellem foreløbige, herunder sikrende, retsmidler fra forskellige retter

51. I Italian Leather-dommen ( 39 ) behandlede Domstolen i forbindelse med Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 3), en situation, hvori to retter (en ret, der havde kompetence i henhold til Bruxelleskonventionens artikel 24, og en ret, som parterne havde valgt til at påkende sagens realitet), havde iværksat foreløbige, herunder sikrende, retsmidler.

52. Nedenstående følger af ovennævnte dom: – Domstolen præciserede, at den uforenelighed, der er til hinder for anerkendelsen af en udenlandsk retsafgørelse, angår retsvirkningerne af retsafgørelser, men derimod ikke den omstændighed, at der findes forskellige lovgivninger i medlemsstaterne, eller at de respektive retter bedømmer den samme betingelse forskelligt ( 40 ). – Domstolen bekræftede, at uforeneligheden finder sted, når retsvirkningerne af de omtvistede retsafgørelser, idet de gør sig gældende samtidigt i en medlemsstat, forstyrrer den pågældende medlemsstats retstilstand ( 41 ). – Domstolen bemærkede, at den ret, som anmodningen rettes til, på disse betingelser og i betragtning af, at grunden til at nægte anerkendelse af retsafgørelser, som er omhandlet i Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 3), er af bindende karakter, skal afslå at anerkende den udenlandske afgørelse ( 42 ).

53. Som følge af sammenfaldet mellem Bruxelleskonventionens artikel 27, nr. 3), og den nuværende artikel 45, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1215/2012 ( 43 ) kan det fastslås, at en lignende løsning gør sig gældende i forbindelse med anvendelsen af sidstnævnte.

B. Besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål

54. Den forelæggende rets tvivl, der ligger til grund for det andet præjudicielle spørgsmål, samt parternes anbringender desangående støtter sig på flere grunde, som jeg vil behandle som følger: – Jeg vil først undersøge betydningen af værnetingsklausulen til fordel for de polske retter. – Derefter vil jeg se nærmere på den reelle tilknytning mellem de begærede retsmidler og det bulgarske område. – Jeg vil endelig tage stilling til relevansen af den polske retsafgørelse, hvorved det blev afslået at iværksætte de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, for den bulgarske ret.

1. Værnetingsklausulen: en hindring for de bulgarske retters iværksættelse af retsmidler?

55. Kompetencen hos retten i hovedsagen til at iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler afhænger ikke af, at der er en særlig tilknytning mellem retsmidlets genstand og den kompetente ret; det er tilstrækkeligt, at de omstændigheder, der i henhold til forordning nr. 1215/2012 begrunder, at den pågældende ret har kompetence til at påkende sagens realitet, er til stede.

56. En af disse omstændigheder er, at parterne skal have aftalt, hvilken ret der har kompetence, gennem en klausul, der tillægger enekompetence i henhold til artikel 25 i forordning nr. 1215/2012.

57. På grund af udgangspunktet i partsautonomien er det imidlertid berettiget at rejse tvivl om, hvorvidt enhver aftale om kompetence automatisk kan udvides til at omfatte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler. Omvendt må der stilles spørgsmål ved, om en aftale om værneting automatisk udelukker den kompetence, der følger af artikel 35 i forordning nr. 1215/2012.

58. Domstolen har endnu ikke taget stilling til denne problemstilling. I Italian Leather-dommen præciseres det under alle omstændigheder, at kompetencen i henhold til artikel 35 kan sameksistere med kompetencen hos en anden ret, som parterne har valgt til at træffe endelig afgørelse i sagen.

59. Efter min opfattelse kan parterne (jeg kan i det mindste ikke finde grunde, der forhindrer dette) indgå aftale om eller ophæve den internationale kompetence med hensyn til foreløbig beskyttelse, når de befinder sig i en situation, der er omfattet af forordning nr. 1215/2012. Spørgsmålet om, hvilke tvister værnetingsaftalen omfatter eller ikke omfatter, er et spørgsmål om fortolkningen af den aftale, de har indgået.

60. Det er selvfølgelig tilrådeligt, at parterne udtrykkeligt giver udtryk for deres ønske om, at aftalen også omfatter midlertidig beskyttelse. Såfremt deres klare vilje ikke fremgår, kan det formodes ( 44 ), at en værnetingsklausul, der er affattet i generelle vendinger, udvider den valgte rets kompetence til at omfatte iværksættelse af foreløbige, herunder sikrende, retsmidler.

61. Denne løsning finder imidlertid ikke anvendelse på udelukkelsen af adgangen til enhver anden ret end den aftalte ( 45 ): Afkaldet på anvendelsen af artikel 35 i forordning nr. 1215/2012 må ikke ske ved en formodning.

62. I denne sag indsatte parterne i deres aftale en klausul, der i generelle vendinger fastslog, at de polske retter havde kompetence til at afgøre deres tvister, da den ordregivende myndighed havde hjemsted i Polen ( 46 ).

63. Den forelæggende ret har ikke rejst tvivl om, at de polske retter har enekompetence til at påkende sagens realitet; det ønskes derimod oplyst, om denne enekompetence også gør sig gældende for iværksættelsen af midlertidig beskyttelse.

64. Den polske regerings og de valgte tilbudsgiveres indlæg er ikke enige om rækkevidden af værnetingsaftalen i kontrakten ( 47 ). Jeg er enig med Kommissionen i, at spørgsmålet om, hvorvidt dette valg omfatter foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, hvorved alle andre retter udelukkes, bør besvares af den forelæggende ret ( 48 ).

65. I denne forbindelse skal det med henblik på at beskytte forudsigeligheden for parterne tages i betragtning, at »[e]n værnetingsklausul […] kun [kan] angå allerede opståede eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, hvilket begrænser en værnetingsklausuls rækkevidde til kun at omfatte tvister, som opstår i det retsforhold, i anledning af hvilket klausulen er indgået […]« ( 49 ).

66. Værnetingsklausulen omfatter således ikke en »tvist[, der] ikke med rimelighed kunne forudses af den virksomhed, der er offer herfor på det tidspunkt, hvor den indgik den pågældende aftale« ( 50 ).

67. Med forbehold af, at det som nævnt tilkommer den forelæggende ret at træffe denne afgørelse, er jeg af den opfattelse, at de parter, der har underskrevet den aftalte klausul i denne sag, med rimelighed kunne forudse, at en af disse eventuelt ville anmode om et foreløbigt, herunder sikrende, retsmiddel for at modsætte sig gennemførelsen af garantierne. Inden for rammerne af offentlige kontrakter er uenigheder om de ordregivende myndigheders gennemførelse af garantier ikke ualmindelige.

2. Reel tilknytning

68. Hvis det fastslås, at værnetingsklausulen ikke har virkning med hensyn til den foreløbige beskyttelse, og det dermed afvises, at de polske retter har enekompetence, vil en sådan bedømmelse endnu ikke umiddelbart medføre, at det kan fastslås, at de bulgarske retter har kompetence som retter, til hvilke der kan fremsættes anmodning i henhold til artikel 35 i forordning nr. 1215/2012.

69. I så fald afhænger de bulgarske retters kompetence først og fremmest af, hvad de nationale regler bestemmer desangående. Der skal desuden være en reel tilknytning mellem genstanden for det foreløbige, herunder sikrende, retsmiddel og medlemsstatens (Bulgarien) stedlige kompetence.

70. Der er rejst tvivl om, hvorvidt der er en reel tilknytning i denne sag, af to grunde: – Den flytbare karakter af de aktiver, der befinder sig på bulgarsk område, og som retsmidlet angår. – Den faktiske betaling af den anfægtede garanti skal ske til den polske statskasse på det polske område i forbindelse med uregelmæssigheder forbundet med opfyldelsen af en kontrakt om anlægsarbejde, der blev indgået og opfyldt i Polen ( 51 ).

71. Kravet om en reel tilknytning har en direkte forbindelse med begrundelsen for artikel 35 i forordning nr. 1215/2012, dvs. at retsmidlet iværksættes og fuldbyrdes i den samme medlemsstat. Derfor udgøres den reelle tilknytning i praksis af de aktiver, som det foreløbige, herunder sikrende, retsmiddel vedrører.

72. Spørgsmålet om, hvor betalingen for garantien har fundet sted, er derimod uden betydning.

73. I denne sag havde de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler som nævnt til formål at sikre påstanden om anerkendelse af, at den polske statskasse ikke havde krav på betaling af de beløb, for hvilke der var stillet sikkerhed. Til gennemførelse af disse retsmidler anordnede den bulgarske appeldomstol arrest i den ordregivende myndigheds krav mod det bulgarske forsikringsselskab Euroins AD.

74. Den reelle tilknytning mellem de bulgarske retter og de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler afhænger i sidste ende af, om den omhandlede fordring anses for at befinde sig i Bulgarien ( 52 ), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

3. Retsafgørelsen, der blev truffet i Polen, som en hindring for, at de bulgarske retter iværksætter sikrende retsmidler

75. Bør den bulgarske ret fastslå, at den ikke har kompetence til at iværksætte det begærede foreløbige, herunder sikrende, retsmiddel, når der er indgivet en identisk anmodning ( 53 ) til den (polske) ret, der påkender tvisten i hovedsagen, og sidstnævnte ret har afvist at iværksætte det pågældende retsmiddel?

76. Svaret giver mulighed for to tilgange afhængig af spørgsmålet om, hvorvidt den polske afgørelse om ikke at iværksætte de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler er endelig eller ej. Da det på grundlag af de fremlagte oplysninger ikke er muligt med fuld sikkerhed at fastslå denne afgørelses karakter, vil jeg behandle de to mulige situationer.

a) En endelig afgørelse: eventuel anerkendelse

77. Inden for ordningen i forordning nr. 1215/2012 kan en procedure vedrørende sagens realitet eller midlertidig beskyttelse, der er indledt i en medlemsstat, afsluttes via den proces, der finder anvendelse, under henvisning til, at en afgørelse om det samme, der er truffet i en anden medlemsstat, er endelig ( 54 ).

78. Jeg udleder af parternes indlæg, at retskraften ( 55 ) af den polske afgørelse er et omtvistet punkt, som den forelæggende ret må afklare. Snarere end retskraft (hvilket begreb giver anledning til vanskeligheder, når det anvendes på afgørelser af foreløbig karakter) foretrækker jeg under alle omstændigheder at tale om retsafgørelsens endelige karakter, dvs. en afgørelse, som ikke kan appelleres.

79. Hvis det fastslås, at den foreløbige afgørelse i Polen har denne endelige karakter, kan den ligeledes have virkning i Bulgarien og (såfremt de faktiske omstændigheder er de samme ( 56 )) forhindre, at der iværksættes andre retsmidler, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, mellem de samme parter.

80. Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien) ønsker også oplyst, hvornår de lovgivningsmæssige konsekvenser af, at der foreligger en udenlandsk afgørelse, skal drages. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om en ret skal fastslå, at den ikke har kompetence, så snart der fremlægges dokumentation for den nævnte afgørelse.

81. Svaret er i princippet bekræftende. I henhold til artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 kræver anerkendelsen af en medlemsstats retsafgørelse i en anden medlemsstat ikke anvendelse af en særlig procedure. En part, der påberåber sig en sådan retsafgørelse, skal imidlertid overholde de formelle betingelser i artikel 37 og fremlægge en autentisk kopi af retsafgørelsen og den i artikel 53 omhandlede attest, som ifølge forordningens ordlyd er obligatorisk ( 57 ). Retten eller myndigheden, ved hvilken en udenlandsk retsafgørelse påberåbes, kan også kræve en oversættelse eller en translitteration i medfør af artikel 37, stk. 2.

82. Det tilkommer den part, som anerkendelsen af den vedtagne retsafgørelse berører negativt, at anmode om afslag på anerkendelse heraf af en af de i artikel 45 nævnte grunde, hvis den pågældende finder det hensigtsmæssigt. En sådan anmodning kan afgives i forbindelse med et bispørgsmål i overensstemmelse med forordningens artikel 36, stk. 3.

83. I denne forbindelse er det ikke muligt at påberåbe sig det i artikel 45, stk. 1, litra c), anførte: I den foreliggende sag findes der i Bulgarien endnu ikke et retsmiddel, hvis retsvirkninger er uforenelige med retsvirkningerne af den polske retsafgørelse, og dermed kan argumentet mod anerkendelsen af sidstnævnte afgørelse ikke tages til følge.

b) En retsafgørelse, som ikke er endelig: litis pendens-bestemmelsen

84. Hvis den polske afgørelse kan appelleres i Polen, må det fastslås, at sagen om de foreløbige retsmidler med henblik på forordning nr. 1215/2012 stadig verserer i dette land.

85. I denne forbindelse kan den interesserede part ganske vist anmode om anerkendelse af retsmidlet i Bulgarien ( 58 ). Den omstændighed, at det stadig er muligt at iværksætte appel til prøvelse af retsmidlet, kan imidlertid betyde, at en sådan anmodning er sket for tidligt. Forordningen tillader, at den myndighed, som begæringen rettes til, udsætter anerkendelsen af en udenlandsk retsafgørelse, når denne afgørelse bliver anfægtet i domsstaten ( 59 ).

86. Eftersom der i Bulgarien foreligger en identisk og senere anmodning om foreløbig beskyttelse, er litis pendens-bestemmelsen, som pålægger andre retter, for hvilken tvisten indbringes efterfølgende, forpligtelser på embeds vegne, efter min opfattelse mere hensigtsmæssig.

87. Det dokument, der attesterer den polske retsafgørelse, har (eller kan have, hvis det opfylder de betingelser, der følger af den gældende lovgivning ( 60 )) beviskraft med hensyn til de centrale elementer i artikel 29 i forordning nr. 1215/2012: – Det anvendes til at undersøge, om der er sammenfald mellem parterne, genstanden og grundlaget i de to sager. – Det anfører den dato, hvor der blev anlagt sag ved den første ret. – Det bekræfter, at den første ret har fastslået, at den har kompetence til at anordne eller give afslag på det foreløbige, herunder sikrende, retsmiddel ( 61 ).

88. Hvis det, når disse forhold er blevet efterprøvet, bekræftes, at retten i Polen var den første ret, der påkendte sagen, samt at sagen er sammenfaldende med hensyn til genstanden, parterne og grundlaget, skal den bulgarske ret erklære sig inkompetent i overensstemmelse med artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012.

V. Forslag til afgørelse

89. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det andet præjudicielle spørgsmål fra Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien) således: »1) Artikel 35 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en ret, for hvilken en sag om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler verserer, skal erklære sig inkompetent til at træffe afgørelse herom, når a) retten i en anden medlemsstat, der påkender sagens realitet, har truffet endelig afgørelse med hensyn til de pågældende retsmidler, b) den berørte part påberåber sig denne endelige afgørelse ved at fremlægge den dokumentation, som forordning nr. 1215/2012 kræver med henblik på anerkendelse i den medlemsstat, hvor sagen stadig verserer, og c) de anmodninger, der er rettet til de to retter, har samme genstand, hviler på samme grundlag og er fremsat mellem de samme parter. 2) Hvis den afgørelse, som den ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet, har truffet, endnu ikke er endelig, erklærer den ret, for hvilken tvisten indbringes efterfølgende i henhold til artikel 35 i forordning nr. 1215/2012, for hvilken sagen om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der har samme genstand, hviler på samme grundlag og er fremsat mellem de samme parter, verserer, sig inkompetent til fordel for den første i overensstemmelse med artikel 29, stk. 3, i forordning nr. 1215/2012.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( i ) – Generaladvokatens navn er blevet rettet på side 1, punkt 18 og 30 samt fodnote 9, 10, 13 og 57 i dette forslag til afgørelse er blevet ændret siden den første offentliggørelse heraf på internettet.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

( 3 ) – Jeg anvender formuleringen »foreløbige, herunder sikrende, retsmidler«, da denne formulering anvendes i forordning nr. 1215/2012. Det bør reelt præciseres, hvilken kategori af retsmidler det begærede retsmiddel er omfattet af i hvert enkelt tilfælde.

( 4 ) – Dom af 3.9.2020, Supreme Site Services m.fl. (C-186/19, EU:C:2020:638).

( 5 ) – Artikel 24 i Bruxelleskonventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1972, L 299, s. 32, konsolideret udgave i EFT 1998, C 27, s. 1, herefter »Bruxelleskonventionen«) og artikel 31 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1, herefter »forordning nr. 44/2001«). Ordlyden af disse bestemmelser og af den nuværende artikel 35 er ikke identisk; desuden har lovgiver fastlagt ordningen om foreløbig beskyttelse andre steder i forordning nr. 1215/2012. Ændringerne berører imidlertid ikke anvendeligheden af Domstolens hidtidige praksis som reference i denne sag.

( 6 ) – Dom af 28.4.2005, St. Paul Dairy (C-104/03, EU:C:2005:255, herefter »dommen i sagen St. Paul Dairy«, præmis 12).

( 7 ) – Den civile retsplejelov, Bulgarien.

( 8 ) – Ifølge punkt 2 i den polske regerings skriftlige indlæg var bestemmelsen affattet som følger: »Den kompetente ret på den ordregivende myndigheds hjemsted […] har kompetence til at bilægge enhver tvist, der måtte opstå med hensyn til udførelsen [af kontrakten].«

( 9 ) – Ifølge sammendraget af forelæggelsesafgørelsen blev denne garanti stillet for opfyldelse i henhold til kontrakten på i alt 52294272,43 [polske zloty (PLN)], idet det i bilag 4 af 25.1.2019 blev fastsat, at garantien skulle have virkning til den 31.7.2019 i den nævnte størrelse som garanti i tilfælde af manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten op til maksimumsbeløbet og til den 30.6.2024 som garanti for udførelse af anlægsarbejdet i henhold til kontrakten på op til 15877,73 PLN.

( 10 ) – Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at denne garanti blev stillet til sikring af betalingen af en konventionalbod på 9314671,95 PLN til den 31.7.2019, til sikkerhed for rettidig afslutning af anlægsarbejdet i henhold til kontrakten.

( 11 ) – Forelæggelsesafgørelsens præmis 2.

( 12 ) – Forelæggelsesafgørelsens præmis 4.

( 13 ) – Ifølge forelæggelsesafgørelsens præmis 4 lagde den polske domstol til grund, at anmodningerne om udstedelse af foreløbige forholdsregler var ubegrundede, da der ikke forelå nogen acceptabel grund til, at sagsøgte ikke ville underskrive et yderligere bilag, og virksomhederne ydermere ikke havde begrundet, at det forekom sandsynligt, at nægtelse af foreløbige retsmidler ville gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at fuldbyrde en eventuel fremtidig afgørelse, som tager hensyn til de potentielle krav fra dem, der fremsætter anmodningen. Virksomhederne havde heller ikke godtgjort, at det forekom sandsynligt, at nægtelse af foreløbige retsmidler ville føre til uoprettelige tab, og i hvilket omfang den eventuelle konventionalbod kunne true deres finansielle stabilitet.

( 14 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (EUT 2006, L 399, s. 1).

( 15 ) – Det europæiske betalingspåkrav blev udstedt til fordel for Polens statskasse mod Euroins AD på et beløb på 4086197,80 PLN som kapitalbeløb, renter på 3322112,05 PLN samt et beløb på 76405,75 PLN.

( 16 ) – Disse retters kompetence til at iværksætte foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, fremgår ikke udtrykkeligt, men følger naturligt af deres kendskab til sagen. Denne kompetence følger implicit af 33. betragtning til forordning nr. 1215/2012; se også dom af 17.11.1998, Van Uden (C-391/95, EU:C:1998:543, herefter »Van Uden-dommen«, præmis 19).

( 17 ) – Dom af 27.4.1999, Mietz (C-99/96, EU:C:1999:202, præmis 41).

( 18 ) – Disse betingelser er blevet præciseret i forlængelse af fortolkningen af de tilsvarende bestemmelser i Bruxelles-konventionen og i forordning nr. 44/2001.

( 19 ) – Dom af 26.3.1992, Reichert og Kockler (C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 34), Van Uden-dommen, præmis 37, og dom af 3.9.2020, Supreme Site Services m.fl. (C-186/19, EU:C:2020:638, præmis 50).

( 20 ) – Van Uden-dommen, præmis 43 ff., dom af 27.4.1999, Mietz (C-99/96, EU:C:1999:202, præmis 42), og dommen i sagen St. Paul Dairy, præmis 18.

( 21 ) – Van Uden-dommen, præmis 38.

( 22 ) – Dommen i sagen St. Paul Dairy, præmis 11. Artikel 35 udgør bestemt en uregelmæssighed i ordningen: Dette understøttes også af bestemmelsens placering i en særskilt afdeling, der er adskilt fra de egentlige kompetenceregler, selv om den stadigvæk henhører under kapitel II i forordning nr. 1215/2012.

( 23 ) – Denne bekymring blev fremsat af deltagerne i retsmødet, som ikke var enige om det reelle omfang af risikoen. Navnlig Kommissionen anførte, at artikel 35 indeholder selvbegrænsende elementer. Dette er korrekt: Lovgiver og Domstolen, som har fortolket bestemmelsen, har begrænset dens anvendelsesområde. Jeg kan imidlertid ikke tilslutte mig visse af Kommissionens argumenter: Navnlig opfattelsen af, at de retsmidler, der kan iværksættes i henhold til artikel 35, skal være uopsættelige. Det forholder sig for det første sådan, at der i de fleste tilfælde anmodes om en sikrende og foreløbig beskyttelse, der har en sådan karakter, hvilket de facto gør en sådan begrænsning mindre effektiv. For det andet er det stadig uvist, om uopsættelighed er en betingelse for anvendelsen af artikel 35: I bekræftende fald bør bestemmelsen fortolkes selvstændigt.

( 24 ) – I retsmødet blev der specifikt henvist til faren for overdækning af sikkerhedsstillelse som følge af iværksættelse af flere sikrende retsmidler til samme formål ved to forskellige retter, som ikke har pligt til at kommunikere med hinanden i denne forbindelse (jf. fodnote 38 med hensyn til det forgæves forsøg på at indføre en pligt hertil i forordning nr. 1215/2012). Forordningen indeholder ingen løsning på denne situation ud over den, der følger af anvendelsen af bestemmelserne om litis pendens eller om anerkendelse.

( 25 ) – 33. betragtning til og artikel 2, litra a), andet afsnit, i forordning nr. 1215/2012. Denne begrænsning kunne allerede fornemmes i den foregående ordning, som krævede en reel tilknytning mellem genstanden for de begærede retsmidler og den stedlige kompetence i den stat, i hvilken retten er beliggende.

( 26 ) – Der kan være tale om såvel den ret, der påkender sagens realitet på nuværende tidspunkt, som den ret, der skal gøre det i fremtiden, hvis retsmidlet iværksættes inden hovedsagens indledning.

( 27 ) – Dom af 21.5.1980, Denilauler (125/79, EU:C:1980:130, præmis 15 og 16), og af 26.3.1992, Reichert og Kockler (C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 33). Med hensyn til tab som følge af den lange sagsbehandling, der er forbundet med internationale procedurer, jf. dommen i sagen St. Paul Dairy, præmis 12.

( 28 ) – Disse ulemper gør sig også gældende inden for den forenklede ordning med automatisk anerkendelse og fuldbyrdelse uden eksekvatur i forordning nr. 1215/2012: Den berørte part skal i oprindelsesstaten indhente den dokumentation, som den pågældende afkræves i den medlemsstat, som anmodningen rettes til; det kan ikke på forhånd afvises, at den part, som anmodningen om anerkendelse eller fuldbyrdelse vedrører, anmoder om afvisning af anmodningen i den pågældende sag; ej heller, at det retsmiddel, der er iværksat i en medlemsstat, kræver tilpasning for at kunne fuldbyrdes i en anden.

( 29 ) – Deres frie bevægelighed er udelukkende mulig, hvis sagsøgte er blevet indkaldt til at give fremmøde, eller den retsafgørelse, der indeholder retsmidlet, i modsat fald er blevet forkyndt inden fuldbyrdelsen.

( 30 ) – Det fremgår af 33. betragtning, at begrænsningen gør sig gældende med henblik på såvel fuldbyrdelsen som anerkendelsen.

( 31 ) – Det fremgår af 33. betragtning, at retsmidlerne kan bevæge sig frit, hvis dette er tilladt efter national ret.

( 32 ) – Jeg ser ikke bort fra, at der hersker tvivl om en mekanisk anvendelse af artikel 29 med hensyn til foreløbige, herunder sikrende, retsmidler af grunde, der afhænger af kendetegnene ved scenariet med parallelle sager.

( 33 ) – Reglen om tidsmæssig prioritering vendes undtagelsesvist om, hvis der er tale om en ret med enekompetence; jf. artikel 31, stk. 2 og 3. I den foreliggende sag blev den første anmodning om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler rettet til den polske ret, som af kontraktens parter var blevet valgt til at afgøre deres tvister.

( 34 ) – Denne argumentation overbeviser ikke alle. Forslaget i Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3), som blev udarbejdet på Kommissionens anmodning, var under alle omstændigheder at give fortrinsret til den ret, der har kompetence med hensyn til sagens realitet, henset til denne rets større kendskab til sagen; jf. punkt 777. Dette er i overensstemmelse med artikel 15 i Rådets forordning (EU) 2019/1111 af 25.6.2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser (EUT 2019, L 178, s. 1), som er uden sidestykke i andre instrumenter.

( 35 ) – Dette er blevet foreslået i retslitteraturen; jf. F. Eichel, »Art. 35 Brüssel Ia-VO«, i Wieczorek/Schütze, Zivilprozessordnung und Nebengesetze, bind 13/2, 4. udg., 2019, punkt 83 og de deri nævnte henvisninger.

( 36 ) – Dommen i sagen St. Paul Dairy, præmis 20.

( 37 ) – Jeg minder desuden om, at argumentet om urimeligt langvarige procedurer som grundlag for at undlade at anvende den (daværende) artikel 21 i Bruxelleskonventionen blev forkastet af Domstolen i dom af 9.12.2003, Gasser (C-116/02, EU:C:2003:657).

( 38 ) – Jf. Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States (Study JLS/C4/2005/3), som er nævnt i fodnote 34. Forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (KOM(2010) 748 endelig), som talte for, at retterne skulle kommunikere med hinanden for at koordinere procedurerne, blev heller ikke vedtaget.

( 39 ) – Dom af 6.6.2002 (C-80/00, EU:C:2002:342, herefter »Italian Leather-dommen«).

( 40 ) – Ibidem, præmis 44.

( 41 ) – Ibidem, præmis 48.

( 42 ) – Ibidem, punkt 2 i domskonklusionen.

( 43 ) – »[Der] afslås anerkendelse af en retsafgørelse […], såfremt afgørelsen er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den medlemsstat, som anmodningen rettes til.«

( 44 ) – En sådan formodning vil naturligvis kunne afkræftes.

( 45 ) – I betragtning af konsekvenserne herved: Det forholder sig desuden således, at ethvert retsmiddel, der ikke kan fuldbyrdes i den stat, hvor den valgte ret befinder sig, vil være betinget af anerkendelse og fuldbyrdelse. Jf. fodnote 28 i dette forslag til afgørelse desangående.

( 46 ) – Jf. punkt 16 i dette forslag til afgørelse. Jeg tager det for givet, at den polske statskasse har anfægtet, at de bulgarske retter har kompetence, under påberåbelse af denne klausul.

( 47 ) – Punkt 7 ff., og navnlig punkt 11, i Republikken Polens skriftlige indlæg og punkt 28 og 29 i det skriftlige indlæg fra TOTO – Costruzioni Generali og Vianini Lavori.

( 48 ) – Punkt 19 i Kommissionens skriftlige indlæg. Jf. bl.a. dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C-352/13, EU:C:2015:335, præmis 67).

( 49 ) – Jf. analogt dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C-352/13, EU:C:2015:335, præmis 68).

( 50 ) – Ibidem, præmis 70.

( 51 ) – Republikken Polens skriftlige indlæg, punkt 36.

( 52 ) – Da der er tale om et immaterielt aktiv, har fordringsretten ingen fysisk placering: Dens placering kan fastlægges med henvisning til den konto, hvoraf den fremgår, eller gennem en retlig formodning.

( 53 ) – Den forelæggende ret har ikke gjort indsigelse på grundlag af et påstået manglende sammenfald eller en ændring i omstændighederne, og derfor vil jeg ikke behandle dette aspekt.

( 54 ) – Med hensyn til anerkendelsen af en udenlandsk retsafgørelse, der endnu ikke er endelig, jf. punkt 85 i dette forslag til afgørelse.

( 55 ) – Retskraft nævnes i forelæggelsesafgørelsen og i parternes indlæg.

( 56 ) – Jeg bør fremhæve, at der skal være sammenfald mellem genstanden, parterne og grundlaget: I modsat fald (f.eks. fordi der er indtruffet begivenheder, der medfører betydelige ændringer i den oprindelige situation) er der intet til hinder for en ny anmodning om foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, eventuelt fremsat til en udenlandsk ret, der ikke har kompetence med hensyn til sagens realitet. Denne type retsmidler iværksættes eller afslås på grund af deres art afhængig af de forhold, der foreligger for en ret på et konkret tidspunkt. Hvis disse forhold ændrer sig, er et afslag i første omgang ikke til hinder for, at disse retsmidler anordnes på et senere tidspunkt.

( 57 ) – Dokumentationen synes at være specifik i modsætning til det, der gjorde sig gældende i den tidligere ordning: Artikel 55 i forordning nr. 44/2001 gjorde det muligt at dispensere fra kravet om fremlæggelse af attesten i bilag V til den nævnte forordning eller at lade denne attest erstatte af tilsvarende dokumenter. Det er tvivlsomt, om de dokumenter, der kræves i henhold til den nuværende artikel 42, skal fremlægges, eftersom de udelukkende kræves med henblik på fuldbyrdelsen af retsmidlet; 33. betragtning taler derimod om en begrænset bevægelighed, også med hensyn til anerkendelse, og den »retsafgørelse«, der defineres i artikel 2, gør sig gældende for kapitel III som helhed. Under alle omstændigheder kan spørgsmålet forblive ubesvaret med hensyn til den foreliggende sag.

( 58 ) – Forordning nr. 1215/2012 betinger ikke anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af udenlandske retsafgørelser af, at de er endelige.

( 59 ) – Artikel 38, litra a).

( 60 ) – Den nationale lovgivning i den stat, som anmodningen rettes til, eller den lovgivning, der fremgår af en konvention. Forordning nr. 1215/2012 omhandler ikke dette aspekt.

( 61 ) – I hvilken forbindelse der ikke kræves en formel erklæring: Jf. dom af 27.2.2014, Cartier parfums-lunettes og Axa Corporate Solutions Assurance (C-1/13, EU:C:2014:109).