ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Den omstændighed alene, at en offentlig virksomhed er oprettet i form af et privatretligt kapitalselskab, kan ikke, selv om denne selskabsform giver det en vis autonomi, udelukke, at en støtteforanstaltning, der træffes af et sådant selskab, kan tilregnes staten. Den omstændighed, at en sådan virksomhed er undergivet kontrol, og at der som følge heraf i praksis består en reel mulighed for at udøve en dominerende indflydelse, indebærer, at det på forhånd ikke er udelukket at tilregne staten en foranstaltning truffet af en sådan virksomhed, og der følgelig ikke kan udelukkes at være en risiko for omgåelse af traktatens regler om statsstøtte, selv om den offentlige virksomheds juridiske form i sig selv er relevant som et blandt flere indicier for, om staten i et konkret tilfælde er impliceret eller ej (dom af 16.5.2002, Frankrig mod Kommissionen, C-482/99, EU:C:2002:294, præmis 57).
39

Det skal i øvrigt bemærkes, at det fremgår af sagen akter for Domstolen, at elektronisk kommunikation af retsakterne med den ret, for hvilken sagen er anlagt, i forbindelse med sager, hvor repræsentation ved en advokat ikke er obligatorisk, hvilket er tilfældet i hovedsagen, er fakultativ. Alle advokater, herunder dem, der er etableret i en anden medlemsstat, kan indgive retsakterne til denne ret ved indlevering til justitskontoret eller med posten, mens det alene er de advokater, der hører under den pågældende retskreds, der i givet fald har mulighed for at anvende elektronisk kommunikation.
49

Det er imidlertid for det første vigtigt at præcisere, at forpligtelsen til at tilbagebetale provisionen skal stå i direkte forhold til omfanget af den manglende gennemførelse af kontrakten. En forpligtelse til at tilbagebetale en del af provisionen, der er forholdsmæssigt større end omfanget af denne manglende gennemførelse, vil således være en fravigelse til skade for agenten, som er forbudt ved artikel 11, stk. 3, i direktiv 86/653. En fravigelse til fordel for agenten bestående i at kræve tilbagebetaling af en del af provisionen, der er forholdsmæssigt mindre end omfanget af den manglende gennemførelse af kontrakten, er derimod stadig mulig.
19

For så vidt som Kommissionen har anfægtet, at denne appel kan antages til realitetsbehandling, med den begrundelse at Den Portugisiske Republik blot har anmodet om en fornyet prøvelse af de argumenter, som allerede er blevet fremført for Retten, skal det bemærkes, at det fremgår af bl.a. artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De krav til begrundelse, der følger af disse bestemmelser, kan ikke anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager, eller nøjagtigt gengiver, de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund (dom af 19.1.2017, Kommissionen mod Total og Elf Aquitaine, C-351/15 P, EU:C:2017:27, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
19

For så vidt som Kommissionen har anfægtet, at denne appel kan antages til realitetsbehandling, med den begrundelse, at Den Portugisiske Republik blot har anmodet om en fornyet prøvelse af de argumenter, som allerede er blevet fremført for Retten, skal det bemærkes, at det fremgår af bl.a. artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De krav til begrundelse, der følger af disse bestemmelser, kan ikke anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager, eller nøjagtigt gengiver, de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund (dom af 19.1.2017, Kommissionen mod Total og Elf Aquitaine, C-351/15 P, EU:C:2017:27, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
15

For det andet har den nævnte ret anført, at henset til, at den udløsende faktor for dette supplerende bidrag er udbetaling af udbytte, at bidragets beskatningsgrundlag er størrelsen af det udbetalte udbytte, at den afgiftspligtige person er det selskab, der udlodder udbytte, og at der ikke er fastsat nogen skattegodtgørelse for aktionærerne, forekommer det nævnte bidrag ikke at have karakter af kildeskat i henhold til de kriterier, som Domstolen har opstillet i sin dom af 26. juni 2008, Burda (C-284/06, EU:C:2008:365). Henset til dom af 4. oktober 2001, Athinaïki Zythopoiia (C-294/99, EU:C:2001:505), har den forelæggende ret imidlertid rejst spørgsmålet om, hvorvidt det supplerende bidrag i tilfælde af, at det ikke udgør en beskatning i strid med dette direktivs artikel 4, stk. 1, litra a), kan betragtes som en »kildeskat«, som det udloddede overskud er fritaget for i henhold til direktivets artikel 5.
8

Forordningens artikel 13 bestemmer: »Når et transporterende luftfartsselskab udbetaler kompensation, eller opfylder de andre forpligtelser i henhold til denne forordning, må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser luftfartsselskabets ret til at rejse erstatningskrav over for enhver person, herunder tredjemand, i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse. Navnlig begrænser denne forordning på ingen måde det transporterende luftfartsselskabs ret til at rejse erstatningskrav over for en rejsearrangør eller andre personer, som det transporterende luftfartsselskab har kontrakt med. Tilsvarende må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser den ret, som en rejsearrangør eller tredjemand, der ikke er passager, med hvem det transporterende luftfartsselskab har kontrakt, har til at rejse erstatningskrav over for eller kræve kompensation af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse.«
1)

Princippet om ligebehandling af erhvervsdrivende, som er fastsat i artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester (»forsyningsvirksomhedsdirektivet«), skal fortolkes således, at det er til hinder for, at den ordregivende myndighed som led i en offentlig udbudsprocedure opfordrer en tilbudsgiver til at fremlægge erklæringer eller dokumenter, som skulle fremsendes i medfør af udbudsspecifikationerne, og som ikke blev fremsendt inden for den frist, der var fastsat for afgivelsen af tilbuddene. Derimod er denne artikel ikke til hinder for, at den ordregivende myndighed opfordrer en tilbudsgiver til at præcisere sit tilbud eller til at berigtige en åbenbar materiel fejl, som er indeholdt i tilbuddet, dog med det forbehold, at en sådan opfordring rettes til alle tilbudsgivere, der befinder sig i samme situation, at alle tilbudsgiverne behandles ens og rimeligt, og at denne præcisering eller berigtigelse ikke kan sidestilles med afgivelsen af et nyt tilbud, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
13

The Shirtmakers har iværksat appel til prøvelse af afgørelsen fra Gerechtshof Amsterdam (appeldomstolen i Amsterdam, Nederlandene) til den forelæggende ret, som har anført, at toldkodeksens artikel 32, stk. 1, litra e), afspejler artikel 8 i aftalen om anvendelsen af artikel VII i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (EFT 1994, L 336, s. 119). Den forelæggende ret har anført, at de faktiske transportører bragte tekstilvarerne til Unionens toldområde ad luft- eller søvejen, at Fracht betalte dem visse beløb herfor, og at Fracht efterfølgende fakturerede The Shirtmakers disse beløb, forhøjet med et vederlag for sin ydelse, uden udtrykkeligt at sondre mellem de omkostninger, som de faktiske transportører havde faktureret Fracht, og vederlaget for sin ydelse.
41

Med henblik på at nå dette mål sidestiller momsdirektivets artikel 16 det forhold, at en afgiftspligtig person fra sin egen virksomhed udtager et gode, som han anvender til privat brug for sig selv eller for sit personale, eller som han overdrager vederlagsfrit, eller som han mere generelt benytter til et for virksomheden uvedkommende formål, med levering mod vederlag, såfremt dette gode eller de bestanddele, det er sammensat af, har givet ret til fuldt eller delvis fradrag af momsen (dom af 17.7.2014, BCR Leasing IFN, C-438/13, EU:C:2014:2093, præmis 24).
64

Det fremgår nemlig af femte og ottende betragtning til direktiv 2010/30, at »[f]orelæggelsen af præcise, relevante og sammenlignelige oplysninger om […] produkters […] energiforbrug«»spiller en afgørende rolle i markedskræfternes spil«, og dermed for muligheden for at lede forbrugerne hen mod apparater, der »medfører […] et lavere forbrug af energi […] under deres anvendelse«. Direktivets artikel 1, stk. 1, foreskriver ligeledes, at det har til formål at harmonisere nationale foranstaltninger vedrørende information til slutbrugere om forbruget af energi »under […] anvendelse«, således at slutbrugerne får mulighed for at vælge »mere effektive« produkter. Information til forbrugerne om energieffektiviteten af apparater under deres anvendelse udgør dermed hovedformålet med dette direktiv og afspejler et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe.
29

I denne sammenhæng definerer forordningens artikel 30 ensartet og selvstændigt det tidspunkt, hvor en sag skal anses for at være anlagt ved en ret med henblik på anvendelse af afdeling 9 i nævnte forordnings kapitel II, herunder navnlig sidstnævntes artikel 27, vedrørende litispendens (dom af 22.10.2015, Aannemingsbedrijf Aertssen og Aertssen Terrassements, C-523/14, EU:C:2015:722, præmis 57). I henhold til nævnte artikel 30, nr. 1), som den forelæggende ret har anmodet om en fortolkning af, anses en sag for anlagt ved en ret på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen indleveres til en ret, forudsat at sagsøgeren ikke efterfølgende har undladt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte.
38

Hvad i anden række angår ydelser med lastning og losning, som leveres til en erhvervsdrivende, men viderefaktureres til en anden erhvervsdrivende, såsom en speditør eller transportør, er det for det første ubestridt, at enhver erhvervsdrivende anses for at handle i eget navn. Når en person for tredjemands regning accepterer at afregne en faktura for levering af ydelser, kan denne person for det andet anses for at have optrådt som formidler i forbindelse med gennemførelsen af denne ydelse.
29

I denne forbindelse har Domstolen fremhævet, at et ordmærkes lovprisende konnotation ikke udelukker, at dette ikke desto mindre er egnet til over for forbrugerne at garantere oprindelsen af de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af varemærket. Et sådant varemærke kan således af den berørte kundekreds på samme tid opfattes som et salgsfremmende udtryk og som en angivelse af varernes eller tjenesteydelsernes handelsmæssige oprindelse. Det følger heraf, at for så vidt som denne kundekreds opfatter varemærket som en angivelse af denne oprindelse, er den omstændighed, at varemærket samtidigt eller først og fremmest opfattes som et salgsfremmende udtryk, uden betydning for dets fornødne særpræg (dom af 21.1.2010, Audi mod KHIM, C-398/08 P, EU:C:2010:29, præmis 45, og kendelse af 12.6.2014, Delphi Technologies mod KHIM, C-448/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:1746, præmis 36).
48

Dom af 18. september 2014, Vueling Airlines (C-487/12, EU:C:2014:2232), kan ikke føre til en anden konklusion. I denne dom fastslog Domstolen, at artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1008/2008 er til hinder for en lovgivning som den i sagen omhandlede, der tager sigte på at forpligte luftfartsselskaber til under alle omstændigheder at transportere passagerenes indtjekkede bagage, uden at der kan kræves noget pristillæg for denne transport. Til gengæld fastslog Domstolen på ingen måde, at den frie prisfastsættelse generelt er til hinder for anvendelsen af enhver forbrugerbeskyttelsesregel. Derimod fandt Domstolen, at EU-retten – med forbehold for anvendelsen af bl.a. reglerne på området for forbrugerbeskyttelse – ikke er til hinder for, at medlemsstaterne regulerer aspekter vedrørende luftbefordringsaftaler, navnlig med henblik på at beskytte forbrugerne mod misbrug, dog med det forbehold, at de ikke er i strid med prisbestemmelserne i forordning nr. 1008/2008 (jf. i denne retning dom af 18.9.2014, Vueling Airlines, C-487/12, EU:C:2014:2232, præmis 44).
59

Det skal nemlig indledningsvis bemærkes, at EU-lovgiver har en vid skønsmargen hvad angår komplekse lægelige spørgsmål, såsom spørgsmålet, om de særlige fysiske evner, der kræves for at udøve erhvervet som pilot med henblik på lufttransport, ikke er at finde hos personer over en vis alder, og at nævnte lovgiver, når der er usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, kan træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at skulle afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har (jf. analogt dom af 22.5.2014, Glatzel, C-356/12, EU:C:2014:350, præmis 64 og 65).
10

Ved afgørelse af 21. september 2011 bekræftede skatte- og afgiftsmyndigheden denne opkrævning med den begrundelse, at »L.Č.« ikke havde ret til at anvende en momssats på 0% på de ydelser, hun havde leveret inden for rammerne af den kontrakt, der var indgået med »Atek«, idet ydelserne for det første ikke kunne sidestilles med afsendings- eller transportkommissionsydelser, da der ikke findes nogen retlig tilknytning til afsenderen eller modtageren af de transporterede varer, og da »L.Č.« for det andet ikke er indehaver af en tilladelse som krævet i henhold til lettisk ret, kan hun ikke anses for at være transportør og må følgelig ikke udføre transport af varer.
43

Henset til ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at Bruxelles I-forordningens artikel 23, stk. 1, skal fortolkes således, at en værnetingsklausul indsat i en aftale indgået mellem to selskaber ikke kan påberåbes af repræsentanterne for det ene selskab for at anfægte kompetencen for en ret til at påkende en erstatningssag med påstand om deres solidariske hæftelse for handlinger, der hævdes at være ulovlige, og som er begået under udøvelsen af deres hverv.
36

Indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den. Den omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet det præjudicielle spørgsmål under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, er ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for denne, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke (dom af 15.10.2015, Biovet, C-306/14, EU:C:2015:689, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
8

Samme direktivs artikel 5 har følgende ordlyd: »1. Medmindre medlemsstaterne bestemmer andet, gælder artikel 3 og 4 ikke for overførsel af en virksomhed eller bedrift eller af en del af en virksomhed eller bedrift, når der mod overdrageren er indledt konkursbehandling eller en anden tilsvarende insolvensbehandling, som tager sigte på realisering af overdragerens aktiver, og som er under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed (som kan være en kurator, der er godkendt af en kompetent offentlig myndighed). 2. Når artikel 3 og 4 gælder for overførsel under en insolvensbehandling, som er indledt mod en overdrager (uanset om behandlingen er indledt med henblik på realisering af overdragerens aktiver), og forudsat at denne behandling gennemføres under tilsyn af en kompetent offentlig myndighed (som kan være en kurator, der er fastsat ved national lovgivning), kan en medlemsstat bestemme: a) at uanset artikel 3, stk. 1, skal overdragerens økonomiske forpligtelser i henhold til arbejdskontrakter eller arbejdsforhold, som skal opfyldes inden overførslen eller indledningen af insolvensbehandling, ikke overgå til erhververen, forudsat at denne behandling i henhold til den pågældende medlemsstats lovgivning indebærer en beskyttelse, som mindst svarer til den, der gives i de situationer, der er omfattet af Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens [EFT 1980, L 283, s. 23] og, eller alternativt b) at erhververen, overdrageren eller en eller flere personer, der udfører overdragerens opgaver, på den ene side og arbejdstagernes repræsentanter på den anden side, dersom gældende lovgivning eller praksis tillader det, kan aftale ændringer i arbejdstagerens løn- og arbejdsvilkår med henblik på at bevare beskæftigelsesmuligheder ved at sikre, at virksomheden eller bedriften eller en del af virksomheden eller bedriften kan overleve. 3. En medlemsstat kan anvende stk. 2, litra b), på en overførsel, når overdrageren befinder sig i en alvorlig økonomisk krise som defineret i den nationale lovgivning, forudsat at en sådan situation er fastslået af en kompetent offentlig myndighed og er åben for retlig kontrol, samt at den nationale lovgivning allerede indeholdt sådanne bestemmelser den 17. juli 1998. […] 4. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at forhindre misbrug af insolvensbehandling på en sådan måde, at arbejdstagerne fratages de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv.«
28

På tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede faktiske omstændigheder rådede udbyderne af hasardspil ifølge den forelæggende ret over to muligheder for at indgå en koncessionsaftale med henblik på foranstaltning af online hasardspil. Den forelæggende ret har anført, at den første mulighed, dvs. økonomiministerens bekendtgørelse af et offentligt udbud, ikke er blevet anvendt af sidstnævnte i hele den omtvistede periode. Hvad angår den anden mulighed, dvs. afgivelse af et bud med henblik på indgåelse af en koncessionsaftale, har den nævnte ret præciseret, at kun en erhvervsdrivende, der kunne anses for en »pålidelig udbyder af hasardspil« som omhandlet i lovgivningen i dens affattelse den 25. juni 2014, havde tilladelse til at afgive et sådant bud. I henhold til denne lovgivning forholdt det sig på tidspunktet for vedtagelsen af den første afgørelse om blokering af Unibets websteder således, at de erhvervsdrivende, der ikke kunne godtgøre ti års levering af tjenesteydelser i Ungarn, ikke var omfattet af anvendelsesområdet for begrebet »pålidelig udbyder af hasardspil«. Ifølge den nævnte ret var Unibet derfor udelukket fra markedet for online hasardspil. Desuden er den forelæggende ret af den opfattelse, at som følge af den korte tidsfrist mellem den 15. juli 2014 – der er den dato, hvor definitionen af en »pålidelig erhvervsdrivende« blev ændret ved lov, således at Unibet eventuelt kunne være omfattet af det nævnte begreb – og den 29. august 2014 – som er datoen for vedtagelsen af den anden afgørelse om blokering af Unibets websteder – blev Unibet forhindret i at afgive et bud, der var affattet detaljeret.
71

Dels har Domstolen allerede fastslået, at en begrundelse, der vedrører en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, ikke kan påberåbes af en skattepligtigs bopælsmedlemsstat for at unddrage sig det ansvar, der i princippet påhviler denne stat, for at indrømme den nævnte skattepligtige de fradrag af personlig og familiemæssig art, som han har ret til, medmindre denne stat i medfør af en aftale bliver frigjort for sin forpligtelse til fuldt ud at påtage sig at tage hensyn til den personlige og familiemæssige situation for skattepligtige, der er bosiddende på dens område, og som delvist udøver økonomisk virksomhed i en anden medlemsstat, eller nævnte stat konstaterer, at en eller flere beskæftigelsesstater – selv uafhængigt af en overenskomst – i forbindelse med de indtægter, de beskatter, indrømmer fordele i tilknytning til, at de tager hensyn til den personlige og familiemæssige situation for skattepligtige, som ikke er bosiddende på disse staters område, men som erhverver skattepligtige indtægter på deres område (jf. i denne retning dom af 12.12.2002, de Groot, C-385/00, EU:C:2002:750, præmis 99 og 100, af 28.2.2013, Beker, C-168/11, EU:C:2013:117, præmis 56, og af 12.12.2013, Imfeld og Garcet, C-303/12, EU:C:2013:822, præmis 69).
Artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en tredjestatsborger, der er indehaver af en kombineret tilladelse i henhold til dette direktivs artikel 2, litra c), ikke kan opnå en ydelse såsom et tilskud til familier med mindst tre mindreårige børn, der er indført ved legge n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (lov nr. 448 om offentlige finansforanstaltninger med henblik på stabilisering og udvikling) af 23. december 1998.
15

I samme afdeling 2, underafdeling 2, del 1, findes nævnte lovs § 23, der selv har overskriften »Identifikations- og dokumentkontrol«, hvis stk. 1 og 3 har følgende ordlyd: »1) Forbundspolitiet kan kontrollere en persons identitet 1. for at forebygge fare 2. ved politimæssig kontrol med grænseoverskridende trafik 3. i et område inden for en radius på op til 30 km fra grænsen for at forebygge eller forhindre enhver ulovlig indrejse på Forbundsrepublikkens område eller at forebygge strafbare handlinger som omhandlet i § 12, stk. 1, nr. 1-4 4. når personen befinder sig i et lokale tilhørende forbundspolitiet (§ 1, stk. 3), forbundsjernbanernes anlæg eller lokaler (§ 3), i lufthavnsanlæg bestemt til lufttrafik (§ 4), et forfatningsmæssigt organs eller et forbundsministeriums sæde (§ 5), ved et grænseovergangssted (§ 61), eller i umiddelbart nærhed af disse anlæg, og der på grundlag af de faktiske omstændigheder er grund til at antage, at der er risiko for, at strafbare handlinger dér vil blive begået, hvorved personer, der befinder sig i eller ved disse anlæg, eller disse anlæg selv er direkte truede, og en identitetskontrol er nødvendig på grund af overhængende fare eller på grund af oplysninger om personen, eller 5. for beskyttelse af private rettigheder. […] 3) med henblik på identifikation kan forbundspolitiet træffe de nødvendige foranstaltninger. Det kan bl.a. standse den berørte, forhøre om dennes identitet og kræve, at denne til undersøgelse heraf udleverer sine identitetspapirer. Ved politiets kontrol af grænsetrafikken kan forbundspolitiet ligeledes kræve, at vedkommende fremviser grænsepassagedokumenter. Vedkommende kan standses og føres til politistationen, hvis hans identitet eller ret til at passere grænsen ikke kan fastslås på anden måde eller kun ved overvindelse af alvorlige vanskeligheder. På de betingelser, der er fastsat i fjerde punktum, kan den pågældende person samt de genstande, som vedkommende medbringer, undersøges med henblik på at finde oplysninger, som kan fastlægge hans identitet. […]«