ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/680 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med kompetente myndigheders behandling af personoplysninger med henblik på at forebygge, efterforske, afsløre eller retsforfølge strafbare handlinger eller fuldbyrde strafferetlige sanktioner og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af Rådets rammeafgørelse 2008/977/RIA, sammenholdt med artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, undertegnet den 19. juni 1990, og med artikel 50 i chartret om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en behandling af de personoplysninger, som er indeholdt i et efterlysningsblad (rødt hjørne) udsendt af Den Internationale Kriminalpolitiorganisation (INTERPOL), så længe det ikke ved en endelig retsafgørelse truffet i en stat, der er part i aftalen indgået mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet i Schengen den 14. juni 1985, eller i en medlemsstat er blevet godtgjort, at princippet ne bis in idem finder anvendelse for så vidt angår de strafbare handlinger, hvorpå dette efterlysningsblad er støttet, og forudsat at en sådan behandling opfylder de i direktivet fastsatte betingelser, herunder navnlig at den er nødvendig for, at en kompetent myndighed kan udføre en opgave som omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 1.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 29. april 2021 — Banco de Portugal, Fundo de Resolução og Novo Banco SA, Sucursal en España mod VR (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Supremo — Spanien)

(Sag C-504/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - banktilsyn - sanering og likvidation af kreditinstitutter - direktiv 2001/24/EF - saneringsforanstaltning vedtaget af en myndighed i et kreditinstituts hjemland - overdragelse af rettigheder, aktiver eller forpligtelser til et »broinstitut« - tilbageførsel til kreditinstituttet under afvikling - artikel 3, stk. 2 - lex concursus - en saneringsforanstaltnings virkning i andre medlemsstater - gensidig anerkendelse - artikel 32 - en saneringsforanstaltnings virkninger på en verserende retssag - undtagelse fra anvendelsen af lex concursus - artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - effektiv domstolsbeskyttelse - retssikkerhedsprincippet)

(2021/C 278/05)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Banco de Portugal, Fundo de Resolução og Novo Banco SA, Sucursal en España

Sagsøgt: VR

Konklusion

Artikel 3, stk. 2, og artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF af 4. april 2001 om sanering og likvidation af kreditinstitutter, sammenholdt med retssikkerhedsprincippet og artikel 47, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en anerkendelse uden yderligere betingelser i en retssag, der verserer i en anden medlemsstat end hjemlandet, og som vedrører et passiv, som et kreditinstitut var blevet frataget ved en første saneringsforanstaltning truffet i sidstnævnte medlemsstat, af virkningerne af en anden saneringsforanstaltning, som med tilbagevirkende kraft til et tidspunkt forud for anlæggelsen af en sådan retssag atter overdrager dette passiv til det nævnte kreditinstitut, når en sådan anerkendelse fører til, at dette kreditinstitut, hvortil passivet var blevet overført ved den første foranstaltning, med tilbagevirkende kraft mister dets evne til at blive sagsøgt med henblik på denne igangværende retssag, hvilket således rejser tvivl om allerede trufne retsafgørelser til fordel for appellanten, der er genstand for denne samme retssag.

(1) EUT C 363 af 28.10.2019.
2)

Artikel 7, nr. 5), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at et selskab, der i en medlemsstat i medfør af en aftale indgået med et forsikringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat i dette sidstnævnte selskabs navn og for dettes regning driver virksomhed bestående i skadeafvikling inden for rammerne af en ansvarsforsikring for motorkøretøjer, skal anses for at være en filial, et agentur eller en anden virksomhed som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt dette selskab — udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for forsikringsselskabet og — har en ledelse og er materielt udstyret på en sådan måde, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne ikke behøver at henvende sig direkte til forsikringsselskabet.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 12. maj 2021 — CS og Finanzamt Österreich, Dienststelle Graz-Stadt, tidligere Finanzamt Graz-Stadt mod Finanzamt Österreich, Dienststelle Judenburg Liezen, tidligere Finanzamt Judenburg Liezen og technoRent International GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Verwaltungsgerichtshof — Østrig)

(Sag C-844/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 90 - nedsættelse af afgiftsgrundlaget - artikel 183 - tilbagebetaling af overskydende moms - morarenter - ingen national lovgivning - princip om afgiftens neutralitet - EU-retlige bestemmelsers direkte anvendelighed - princippet om overensstemmende fortolkning)

(2021/C 278/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: CS og Finanzamt Österreich, tidligere Finanzamt Graz-Stadt

Sagsøgte: Finanzamt Österreich, Dienststelle Judenburg Liezen, tidligere Finanzamt Judenburg Liezen og technoRent International GmbH

Konklusion

Artikel 90, stk. 1, og artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med princippet om afgiftsneutralitet, skal fortolkes således, at en tilbagebetaling som følge af en berigtigelse af afgiftsgrundlaget i henhold til dette direktivs artikel 90, stk. 1, ligesom en tilbagebetaling af overskydende merværdiafgift i henhold til nævnte direktivs artikel 183 skal give anledning til betaling af renter, når den ikke foretages inden for en rimelig frist. Det påhviler den forelæggende ret at gøre alt, hvad der henhører under dens kompetence, for at sikre disse bestemmelsers fulde virkning og anlægge en fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med EU-retten.

(1) EUT C 77 af 9.3.2020.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 20. maj 2021 — Azienda Sanitaria Provinciale di Catania mod Assessorato della Salute della Regione Siciliana (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte suprema di cassazione — Italien)

(Sag C-128/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - statsstøtte - landbrugssektoren - slagtning af dyr, der er ramt af smitsomme sygdomme - godtgørelse til opdrætterne - anmeldelses- og stand still-forpligtelser - artikel 108, stk. 3, TEUF - begreberne »eksisterende støtte« og »ny støtte« - forordning (EF) nr. 659/1999 - fritagelse gennem kategorier af støtte - forordning (EU) nr. 702/2014 - de minimis-støtte - forordning (EU) nr. 1408/2013)

(2021/C 278/04)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Azienda Sanitaria Provinciale di Catania

Sagsøgt: Assessorato della Salute della Regione Siciliana

Procesdeltager: AU

Konklusion

Artikel 108, stk. 3, TEUF skal fortolkes således, at en foranstaltning, der er indført af en medlemsstat, og som for en periode, der strækker sig over flere år, og som beløber sig til et beløb på 20 mio. EUR, har til formål at finansiere dels en godtgørelse til de opdrættere, der var tvunget til at slagte dyr, der var ramt af smitsomme sygdomme, dels betaling af honorarer til de praktiserende dyrlæger, der deltog i saneringsaktiviteterne, skal være underlagt den i denne bestemmelse fastsatte forudgående kontrolprocedure, når denne foranstaltning ikke er omfattet af en godkendelsesbeslutning fra Europa-Kommissionen, medmindre foranstaltningen opfylder de i Kommissionens forordning (EU) nr. 702/2014 af 25. juni 2014 om forenelighed med det indre marked efter artikel 107 og 108 [TEUF] af visse kategorier af støtte i landbrugs- og skovbrugssektoren og i landdistrikter eller de i Kommissionens forordning (EU) nr. 1408/2013 af 18. december 2013 om anvendelse af artikel 107 og 108 [TEUF] på de minimis-støtte i landbrugssektoren fastsatte betingelser.

(1) EUT C 182 af 27.5.2019.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 29. april 2021 — Natumi GmbH mod Land Nordrheim Westfalen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesverwaltungsgericht — Tyskland)

(Sag C-815/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - landbrug og fiskeri - økologisk produktion og mærkning af økologiske produkter - forordning (EF) nr. 834/2007 - artikel 19, stk. 2 - artikel 21 og 23 - forordning (EF) nr. 889/2008 - artikel 27, stk. 1 - artikel 28 - bilag IX, punkt 1.3 - forarbejdning af økologiske fødevarer - ikke-økologiske ingredienser af landbrugsoprindelse - algen Lithothamnium calcareum - pulver fremstillet af de rensede, formalede og tørrede sedimenter af denne alge - kvalificering - anvendelse i økologiske fødevarer med henblik på at berige disse produkter med calcium - tilladelse - betingelser)

(2021/C 278/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Natumi GmbH

Sagsøgt: Land Nordrheim Westfalen

Procesdeltager: Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht

Konklusion

Kommissionens forordning (EF) nr. 889/2008 af 5. september 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 834/2007 om økologisk produktion og mærkning af økologiske produkter, for så vidt angår økologisk produktion, mærkning og kontrol, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/1584 af 22. oktober 2018, skal fortolkes således, at denne forordning er til hinder for anvendelsen af et pulver fremstillet af rensede, formalede og tørrede sedimenter af algen Lithothamnium calcareum som ikke-økologisk ingrediens af landbrugsoprindelse som omhandlet i artikel 28 i forordning nr. 889/2008, som ændret ved gennemførelsesforordning 2018/1584, i forarbejdningen af økologiske fødevarer såsom økologiske ris- og sojadrikke med henblik på at berige disse produkter med calcium.

(1) EUT C 77 af 9.3.2020.
2)

EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet, er ikke til hinder for en processuel regel i national forvaltningsret, som foreskriver, at for at en bestemmelse, som er i strid med EU-retten, og som er pålagt ved en administrativ afgørelse, der i princippet ikke kan anfægtes af en gruppe af borgere, kan annulleres, fordi den ikke ville kunne fuldbyrdes, såfremt den blev håndhævet ved en senere afgørelse, skal borgeren godtgøre, at den pågældende bestemmelse på grundlag af en kortfattet undersøgelse, der ikke giver anledning til tvivl, med al klarhed ikke kunne vedtages i henhold til EU-retten, med forbehold for at denne regel imidlertid ikke anvendes så snævert, at borgerens mulighed for at opnå en effektiv annullation af den pågældende bestemmelse reelt gøres illusorisk, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
—

den er til hinder for en medlemsstats bestemmelse, hvorefter den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer kun dækker skader i form af udgifter til bugsering af det beskadigede køretøj, såfremt bugseringen finder sted på denne medlemsstats område; denne konstatering berører ikke medlemsstatens ret til — uden at anvende kriterier, der vedrører dens område — at begrænse godtgørelsen af udgifter til bugsering, og
Domstolens dom (Første Afdeling) af 12. maj 2021 — Vereniging van Effectenbezitters mod BP plc (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-709/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - forordning (EU) nr. 1215/2012 - artikel 7, nr. 2) - kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt - det sted, hvor skaden er indtrådt - skade, der udelukkende består i et formuetab)

(2021/C 278/09)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vereniging van Effectenbezitters

Sagsøgt: BP plc

Konklusion

Artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et rent formuetab, der direkte indtræffer på en investeringskonto, som følge af investeringsbeslutninger truffet på grundlag af oplysninger, der er let tilgængelige på globalt niveau, men ukorrekte, ufuldstændige eller vildledende, fra et internationalt børsnoteret selskab ikke giver mulighed for, under henvisning til skadens indtræden, at fastslå international kompetence for en ret i den medlemsstat, hvor den bank eller den investeringsvirksomhed, hos hvilken kontoen er oprettet, er etableret, når det nævnte selskab ikke var underlagt lovbestemte offentliggørelsesforpligtelser i denne medlemsstat.

(1) EUT C 19 af 20.1.2020.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. juni 2021 — FS mod Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Raad van State — Nederlandene)

(Sag C-719/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - unionsborgerskab - direktiv 2004/38/EF - unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område - artikel 15 - ophør af en unionsborgers midlertidige ophold på værtsmedlemsstatens område - udsendelsesafgørelse - unionsborgerens fysiske udrejse af dette område - tidsmæssige virkninger af udsendelsesafgørelsen - artikel 6 - nævnte unionsborgers mulighed for at få opholdsret på ny ved sin tilbagevenden til nævnte område)

(2021/C 320/06)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FS

Sagsøgt: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Konklusion

Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at en afgørelse om udsendelse af en unionsborger fra værtsmedlemsstatens område, der er truffet på grundlag af denne bestemmelse med henvisning til, at den pågældende unionsborger ikke længere har ret til midlertidigt ophold på dette område i henhold til dette direktiv, ikke er gennemført fuldt ud, alene fordi den pågældende unionsborger fysisk har forladt det nævnte område inden for den frist, der i udsendelsesafgørelsen er fastsat for vedkommendes frivillige udrejse. For på ny at opnå ret til ophold på samme område i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, skal en unionsborger, der er omfattet af en sådan udsendelsesafgørelse, ikke alene fysisk have forladt værtsmedlemsstatens område, men ligeledes reelt og faktisk have bragt sit ophold på dette område til ophør, således at det i forbindelse med dennes tilbagevenden til værtsmedlemsstatens område ikke kan antages, at den pågældendes ophold i realiteten er en fortsættelse af vedkommendes tidligere ophold på samme område. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet, henset til samtlige de konkrete omstændigheder, der kendetegner den pågældende unionsborgers specifikke situation. Hvis det følger af en sådan efterprøvelse, at unionsborgeren ikke reelt og faktisk har bragt sit midlertidige ophold på værtsmedlemsstatens område til ophør, er denne medlemsstat ikke forpligtet til at træffe en ny udsendelsesafgørelse på grundlag af de samme faktiske omstændigheder, der har givet anledning til den udsendelsesafgørelse, der allerede er truffet over for denne unionsborger, men kan lægge sidstnævnte afgørelse til grund med henblik på at pålægge unionsborgeren at forlade dens område.

(1) EUT C 19 af 20.1.2020.
2)

Bestemmelserne i forordning (EU) 2016/679, navnlig denne forordnings artikel 5, stk. 1, artikel 6, stk. 1, litra e), og artikel 10, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som pålægger et offentligt organ, der fører det register, hvori de strafpoint, som pålægges førere af motorkøretøjer for færdselsforseelser, er indført, at gøre disse oplysninger tilgængelige for offentligheden, uden at den person, der anmoder om aktindsigt, skal godtgøre en særlig interesse i at få de nævnte oplysninger.
1.

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser: — i henhold til artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, som ændret ved Rådets direktiv 2013/64/EU af 17. december 2013, sammenholdt med punkt 2.2 i bilag II til dette direktiv, idet det ikke har taget hensyn til den ulovlige vandindvinding og indvindingen af vand til byforsyning ved skønnet over indvindingen af grundvand i Doñana-området i forbindelse med den yderligere karakterisering i Hidrológico del Guadalquivir 2015-2021 (vandplanen for Guadalquivir 2015-2021), der er blevet godkendt ved Real Decreto 1/2016 por el que se aprueba la revisión de los Planes Hidrológicos de las demarcaciones hidrográficas del Cantábrico Occidental, Guadalquivir, Ceuta, Melilla, Segura y Júcar, y de la parte española de las demarcaciones hidrográficas del Cantábrico Oriental, Miño-Sil, Duero, Tajo, Guadiana y Ebro (kongeligt dekret nr. 1/2016 om godkendelse af revisionen af vandplanerne for vandområdedistrikterne i Cantábrico Occidental, Guadalquivir, Ceuta, Melilla, Segura og Júcar samt i den spanske del af vandområdedistrikterne i Cantábrico Oriental, Miño-Sil, Duero, Tajo, Guadiana og Ebro) af 8. januar 2016 — i henhold til artikel 11 i direktiv 2000/60, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 1, litra c), idet det ikke i det indsatsprogram, der er blevet opstillet inden for rammerne af vandplanen for Guadalquivir 2015-2021, har fastsat nogen foranstaltning til forebyggelse af en forstyrrelse af de beskyttede naturtyper, der ligger i det beskyttede område »Doñana« med koden ZEPA/LIC ES0000024, ved indvindingen af grundvand til behovene i turistområdet Matalascañas (Spanien), og — i henhold til artikel 6, stk. 2, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, idet det ikke har truffet de passende foranstaltninger for at undgå de væsentlige forstyrrelser af de beskyttede naturtyper, der ligger i det beskyttede område »Doñana« med koden ZEPA/LIC ES0000024, det beskyttede område »Doñana Norte y Oeste« med koden ZEPA/LIC ES6150009 og det beskyttede område »Dehesa del Estero y Montes de Moguer« med koden ZEC ES6150012, forårsaget af indvindinger af grundvand i det beskyttede naturområde Doñana siden den 19. juli 2006.
1)

§ 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at det påhviler den nationale ret i overensstemmelse med alle de regler i national ret, der finder anvendelse, at vurdere, om den begrænsning til tre på hinanden følgende år, som — medmindre der foreligger særlige omstændigheder — gælder for den periode, for hvilken én og samme virksomhed kan ansætte arbejdstagere tidsbegrænset til forskellige arbejdssteder inden for samme provins i henhold til såkaldte faste byggekontrakter, og tildelingen af en godtgørelse ved ansættelsesforholdets ophør til de pågældende arbejdstagere, såfremt den nationale ret konstaterer, at disse foranstaltninger faktisk er truffet med hensyn til de nævnte arbejdstagere, udgør passende foranstaltninger med henblik på at forhindre og i givet fald sanktionere misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold eller »tilsvarende retsregler« som omhandlet i § 5, stk. 1. Under alle omstændigheder kan en sådan national lovgivning ikke anvendes af den pågældende medlemsstats myndigheder på en sådan måde, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i form af såkaldte faste byggekontrakter anses for at være begrundet i »objektive omstændigheder« som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), alene fordi hver enkelt af disse kontrakter generelt indgås vedrørende et enkelt byggeri, uanset varigheden heraf, eftersom en sådan national lovgivning i praksis ikke forhindrer den pågældende arbejdsgiver i at dække faste og varige personalebehov ved en sådan fornyelse.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. juni 2021 — Mittelbayerischer Verlag KG mod SM (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Sąd Apelacyjny w Warszawa– Polen)

(Sag C-800/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - forordning (EU) nr. 1215/2012 - retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - artikel 7, nr. 2) - specielle kompetenceregler i sager om erstatning uden for kontrakt - det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå - person, der har gjort gældende, at der foreligger en krænkelse af vedkommendes personlige rettigheder som følge af offentliggørelsen af en artikel på internettet - stedet for skadens indtræden - centrum for denne persons interesser)

(2021/C 310/04)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Apelacyjny w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Mittelbayerischer Verlag KG

Sagsøgt: SM

Konklusion

Artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at retten på det sted, hvor centrum for en persons interesser befinder sig, i et tilfælde, hvor denne person har gjort gældende, at den pågældendes personlige rettigheder er blevet krænket ved indhold, der er blevet lagt på et websted, kun har kompetence til med hensyn til den samlede påståede skade at påkende et erstatningssøgsmål, der er anlagt af denne person, hvis dette indhold indeholder objektive og kontrollerbare forhold, der gør det muligt direkte eller indirekte at identificere den nævnte person.

(1) EUT C 27 af 27.1.2020.
4)

Artikel 58, stk. 5, i forordning 2016/679 skal fortolkes således, at når en tilsynsmyndighed i en medlemsstat, som ikke er den »ledende tilsynsmyndighed« som omhandlet i denne forordnings artikel 56, stk. 1, har anlagt et søgsmål om grænseoverskridende behandling af personoplysninger inden den 25. maj 2018, dvs. inden den dato, hvor den nævnte forordning fandt anvendelse, kan dette søgsmål, set fra et EU-retligt synspunkt, opretholdes på grundlag af bestemmelserne i direktiv 95/46, som fortsat finder anvendelse for så vidt angår overtrædelser af de regler, som det fastsætter, der er begået indtil datoen for dette direktivs ophævelse. Nævnte søgsmål kan desuden anlægges af denne myndighed for overtrædelser, der er begået efter denne dato på grundlag af artikel 58, stk. 5, i forordning 2016/679, for så vidt som det er i en af de situationer, hvor denne forordning undtagelsesvis tillægger en tilsynsmyndighed i en medlemsstat, som ikke er den »ledende tilsynsmyndighed«, en kompetence til at vedtage en afgørelse, hvori det fastslås, at den omhandlede behandling af oplysninger tilsidesætter de regler, der er fastsat i nævnte forordning for så vidt angår beskyttelsen af fysiske personers rettigheder i forbindelse med behandling af personoplysninger og under overholdelse af de samarbejds- og sammenhængsprocedurer, der er fastsat i denne forordning, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.