ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
115

Tilbagesøgningen af et beløb på 8 EUR pr. passager fra luftfartsselskaberne giver nemlig ikke mulighed for at sikre genoprettelsen af den situation, der ville have foreligget, hvis de pågældende transaktioner var blevet gennemført uden tildeling af den pågældende støtte, eftersom det ikke er muligt for luftfartsselskaberne med tilbagevirkende kraft at opkræve de 8 EUR pr. passager fra deres kunder, der skulle have været opkrævet. Tilbagesøgningen af et beløb på 8 EUR pr. passager fra luftfartsselskaberne er således ikke nødvendig for at fjerne den konkurrencefordrejning, som er forårsaget af den konkurrencefordel, som er opnået ved en sådan støtte (jf. i denne retning dom af 8.12.2011, Residex Capital IV, sag C-275/10, Sml., EU:C:2011:814, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis). Tværtimod risikerer opkrævningen af et sådant beløb, som sagsøgeren med føje har gjort gældende, at skabe yderligere konkurrencefordrejning, eftersom den kunne medføre, at der tilbagesøges mere fra luftfartsselskaberne, end hvad der svarer til den fordel, de reelt havde opnået.
80

Det skal i den forbindelse – hvad først og fremmest angår sagsøgernes argument om, at den planlagte offentliggørelse ville udsætte selskaberne for en øget risiko for at blive dømt ved civile søgsmål anlagt mod dem, bl.a. af intervenienten, som følge af deres deltagelse i den ved PHP-beslutningen straffede overtrædelse – straks bemærkes, at interessen for en virksomhed, som Kommissionen har pålagt en bøde for overtrædelse af konkurrenceretten, i, at detaljerne i den retsstridige adfærd, der bebrejdes den, ikke gøres tilgængelige for offentligheden, ikke fortjener en særlig beskyttelse, henset dels til offentlighedens interesse i at få kendskab til begrundelsen for enhver foranstaltning fra Kommissionen i videst muligt omfang, erhvervsdrivendes interesse i at få oplyst, hvilken adfærd der kan udsætte dem for sanktioner, interessen i for de personer, der har lidt skade på grund af en overtrædelse, at få kendskab til detaljerne for i givet fald at kunne gøre deres krav gældende mod de virksomheder, der er pålagt sanktioner, dels til denne virksomheds mulighed for at lade en sådan beslutning underkaste retslig prøvelse (dommen i sagen Bank Austria Creditanstalt mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 59, præmis 78, og i sagen Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 62, præmis 72; jf. analogt EFTA-Domstolens dom af 21.12.2012, E-14/11, DB Schenker mod EFTA-tilsynsmyndigheden, Report of the EFTA Court, s. 1178, præmis 189).
107

Det skal i den forbindelse hvad først og fremmest angår sagsøgerens argument om, at den planlagte offentliggørelse ville skade selskabets omdømme og dermed dets forretningsmæssige interesser, straks bemærkes, at interessen for en virksomhed, som Kommissionen har pålagt en bøde for overtrædelse af konkurrenceretten, i, at detaljerne i den retsstridige adfærd, der bebrejdes den, ikke gøres tilgængelige for offentligheden, ikke fortjener en særlig beskyttelse, henset dels til offentlighedens interesse i at få kendskab til begrundelsen for enhver foranstaltning fra Kommissionen i videst muligt omfang, erhvervsdrivendes interesse i at få oplyst, hvilken adfærd der kan udsætte dem for sanktioner, interessen i for de personer, der har lidt skade på grund af en overtrædelse, at få kendskab til detaljerne for i givet fald at kunne gøre deres krav gældende mod de virksomheder, der er pålagt sanktioner, dels til denne virksomheds mulighed for at lade en sådan beslutning underkaste retslig prøvelse (dommen i sagen Bank Austria Creditanstalt mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 33, præmis 78, og i sagen Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 33, præmis 72; jf. analogt EFTA-Domstolens dom af 21.12.2012, E-14/11, DB Schenker mod EFTA-tilsynsmyndigheden, Report of the EFTA Court, s. 1178, præmis 189).
Artikel 8 i forordning nr. 141/2000 fastsætter, at de lægemidler til sjældne sygdomme, for hvilke der er udstedt en markedsføringstilladelse, har en eksklusiv ret på markedet:

»1. Er der udstedt en markedsføringstilladelse for et lægemiddel til sjældne sygdomme i henhold til forordning (EØF) nr. 2309/93, eller har alle medlemsstaterne udstedt en markedsføringstilladelse for det pågældende lægemiddel i overensstemmelse med proceduren for gensidig anerkendelse i artikel 7 og 7a i direktiv 65/65/EØF eller artikel 9, stk. 4, i Rådets andet direktiv 75/319/EØF af 20. maj 1975 om tilnærmelse af lovgivning om lægemidler, og med forbehold af bestemmelserne om intellektuel ejendomsret eller enhver anden bestemmelse i fællesskabsretten, må Fællesskabet og medlemsstaterne i en periode på ti år ikke acceptere en anden ansøgning om markedsføringstilladelse eller give en markedsføringstilladelse eller imødekomme en supplerende ansøgning vedrørende en eksisterende markedsføringstilladelse for den samme terapeutiske indikation i forbindelse med et lignende lægemiddel.

[…]

3. Uanset stk. 1 og med forbehold af lovgivningen om intellektuel ejendomsret eller enhver anden bestemmelse i fællesskabslovgivningen kan der tildeles markedsføringstilladelse for samme terapeutiske indikation for et lignende lægemiddel, hvis:

a) indehaveren af markedsføringstilladelsen for det oprindelige lægemiddel til sjældne sygdomme giver sit samtykke til den anden ansøger, eller

b) indehaveren af markedsføringstilladelsen for det oprindelige lægemiddel til sjældne sygdomme er ude af stand til at levere tilstrækkeligt store mængder af lægemidlet, eller

c) den anden ansøger i sin ansøgning kan påvise, at hans lægemiddel, selv om det ligner det allerede godkendte lægemiddel til sjældne sygdomme, er sikrere, mere effektivt eller på anden vis klinisk overlegent.

4. Kommissionen vedtager definitioner af udtrykkene »lignende lægemiddel« og »klinisk overlegenhed« i form af en gennemførelsesforordning i overensstemmelse med proceduren i artikel 72 i forordning (EØF) nr. 2309/93.

[...]«
63

I denne henseende bemærkes først og fremmest, at bortset fra, at omstruktureringen af SNCB’s godsaktiviteter til forskel fra omstruktureringen af SeaFrance ikke blev foretaget på baggrund af redningen af en virksomhed i vanskeligheder, men på baggrund af en omfattende plan for industriel og handelsmæssig omstrukturering af sektoren, er der en væsentlig forskel ved de gældende retsforskrifter. Omstruktureringen af SNCB’s godsaktiviteter var således omfattet af Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til jernbaneselskaber (EUT 2008 C 184, s. 13). Disse retningslinjer udgør et særligt regelsæt for jernbanetransport, der er en undtagelse fra rammebestemmelserne for omstruktureringsstøtte, bl.a. med hensyn til størrelsen af støttemodtagerens egetbidrag. I henhold til disse retningslinjers punkt 82 kan Kommissionen godkende mindre bidrag end dem, der er fastsat i rammebestemmelserne om statsstøtte til omstrukturering. Det er på dette grundlag, at Kommissionen godkendte et egetbidrag fra SNCB’s godsdatterselskab på et niveau mellem 15% og 25% af finansieringsbehovet i forbindelse med omstruktureringen (jf. 246.-249. betragtning til SNCB gods-afgørelsen). Dernæst fremgår det – selv om Kommissionen i SNCB gods-afgørelsen medgav, at en del af egetbidraget fra SNCB’s godsdatterselskab udgøres af et lån fra SNCB, som blev ydet på markedsvilkår – af 113. betragtning til denne afgørelse, at dette selskab for at dække finansieringsbehovet i forbindelse med omstruktureringen også måtte oprette et eksternt lån på 50 mio. EUR hos et kreditinstitut. Til forskel fra SeaFrances omstruktureringsplan indebar planen for omstruktureringen af SNCB’s godsaktiviteter således deltagelse af aktører uden for SNCB-koncernen. Endelig udgjorde størrelsen af det lån, som SNCB skulle yde sit godsdatterselskab, en forholdsvis begrænset del af egetbidraget. Dette lån var således på 25 mio. EUR, og det samlede beløb for godsdatterselskabets egetbidrag var på 135 mio. EUR ud af en samlet udgift på 490 mio. EUR (jf. 248. betragtning til SNCB gods-afgørelsen). Ifølge SeaFrances ændrede omstruktureringsplan udgjorde lånet på 99,7 mio. EUR derimod mellem 85 og 90% af SeaFrances egetbidrag til finansieringen af virksomhedens omstrukturering, da den samlede størrelse af dette bidrag var på [fortroligt] mio. EUR ud af de samlede omstruktureringsomkostninger på [fortroligt] mio. EUR (jf. 35. og 150. betragtning til den anfægtede afgørelse).
39

Intervenienten har hævdet, at sidebillederne af flasken åbenlyst er indleveret for sent. For det første er de ikke blevet indgivet inden for den af indsigelsesafdelingen fastsatte frist (dvs. inden den 1.8.2007), men tre et halvt år senere (dvs. den 18.2.2011) for første gang for appelkammeret. De har dernæst ingen indholdsmæssig sammenhæng med de beviser for brugen, der allerede er indgivet, idet de viser en flaske med en bulet flaskehals snarere end en lige. Desuden har sagsøgeren ikke bevist, at der foreligger en sådan sammenhæng, og har navnlig hverken gjort gældende, at dette er et bevis på brugen, eller at det er et tillæg til de beviser, der allerede er indgivet. Sagsøgeren har heller ikke fremført argumenter på baggrund af disse sidebilleder under indsigelsessagen. Endelig angiver kopien af gengivelserne af flasken i den anfægtede afgørelses punkt 13-16 klart dem, som appelkammeret havde taget i betragtning i forbindelse med udøvelsen af dets skønsbeføjelse, der alle ses forfra, og dem, som appelkammeret havde tilsidesat som for sent indgivet. I denne henseende kan appelkammerets begrundelse være implicit, hvilket er muligt i henhold til retspraksis.
15

For det fjerde fastslog appelkammeret, at der ikke forelå en risiko for forveksling mellem de omtvistede tegn af følgende grunde: Appelkammeret bemærkede indledningsvis, at sagsøgeren, selv om denne var indehaver af en række Coca-Cola-varemærker, der har et højt renommé og er velkendte, og hvis renommé er knyttet til gengivelsen i spencerskrift, dog ikke var indehaver af denne unægteligt elegante skrifttype, som frit kan anvendes af alle. Dernæst anførte appelkammeret, at selv om varerne i det foreliggende tilfælde var af samme art, og de ældre varemærker ubestridt havde et renommé, var det vanskeligt at se, hvorfor en forbruger ville forveksle ordet »master«, sammensat med et arabisk ord, med de ældre varemærker, der indeholder ordene »coca-cola«, når der ikke var noget sammenfald for så vidt angik teksten. Ifølge appelkammeret var der intet håndgribeligt i de ældre tegn, der var gengivet i det ansøgte tegn, ud over tegnets »hale«-bestanddel, der udgik fra den nederste del af henholdsvis bogstavet »c« og bogstavet »m«. Appelkammeret tilføjede imidlertid, at denne bestanddel i sig selv, adskilt fra den principale Coca-Cola-kontekst, ikke var tilstrækkelig til at skabe en grad af lighed mellem tegnene, idet beviserne ikke godtgjorde, at forbrugerne ville koncentrere sig om denne detalje, når den var adskilt fra den nævnte kontekst. Endvidere fandt appelkammeret, at spencerskriften ikke var særligt fantasifuld, uanset dens haler, buer og andre prydelser, og at den ikke havde et sådant særpræg, at det forhold, at den blev anvendt i andre varemærker end sagsøgerens, ville give anledning til en mistanke om, at disse varemærker havde samme handelsmæssige oprindelse. Endelig forkastede appelkammeret sagsøgerens påstand om, at intervenienten i praksis udbød varer med etiketter, der efterlignede dem, der var påsat sagsøgerens varer, henset til, at det i nærværende sag relevante spørgsmål var, om det ansøgte varemærke havde en lighed, der kunne medføre en forveksling med de ældre registrerede varemærker, idet den måde, hvorpå varemærkerne kunne anvendes i praksis, var irrelevant for en sådan vurdering.
286

Sagsøgerne har i det væsentlige, temmelig kortfattet, påberåbt sig en tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder og af proportionalitetsprincippet. De har gentaget deres argumentation om, at de anfægtede restriktive foranstaltninger ikke forfølger noget legitimt mål med FUSP, som allerede er blevet behandlet i forbindelse med analysen af det første anbringende, navnlig i præmis 106 ovenfor. Ifølge sagsøgerne står de imidlertid, hvis de antages at forfølge et sådant mål, ikke i et rimeligt forhold til dette mål. Til støtte for dette klagepunkt har sagsøgerne ganske kortfattet påberåbt sig visse argumenter, som allerede er blevet behandlet og forkastet ovenfor. De har særligt gjort gældende, at det i de anfægtede retsakter for så vidt angår visse af dem ikke en gang foreholdes dem at have været ansvarlige for Zimbabwes regerings politik eller at have udøvet en indflydelse på denne på tidspunktet for vedtagelsen af de omhandlede foranstaltninger. De har ligeledes i det væsentlige påberåbt sig en mangelfuld begrundelse for de anfægtede retsakter, for så vidt som disses ophavsmænd ikke har redegjort for, på hvilken måde de anfægtede restriktive foranstaltninger kunne bidrage til at virkeliggøre noget som helst legitimt formål med FUSP. De har ligeledes henvist til, at GPA’en appellerer til, at de restriktive foranstaltninger bringes til ophør. Det er ikke nødvendigt at analysere disse argumenter yderligere, for så vidt som de stort set gentager de – langt mere udførlige – argumenter, som blev fremsat inden for rammerne af de første tre anbringender. Af de grunde, som allerede er anført inden for rammerne af analysen af disse anbringender, skal disse argumenter, som i øvrigt ikke har nogen sammenhæng med proportionalitetsprincippet, ligeledes forkastes.
8

Ændringerne indført ved gennemførelsesforordning nr. 302/2012 vedrører EU’s refundering. Artikel 103a, stk. 2, i forordningen om fusionsmarkedsordningen bestemmer, at støtten i denne artikels stk. 1 refunderes af EU i henhold til regler, som Kommissionen vedtager for finansiering af sådanne foranstaltninger, herunder tærsklerne og lofterne for støtten og omfanget af EU’s finansiering af den. Tildelingen af støtte til PS’er afhænger nemlig i vidt omfang af medlemsstaterne. Artikel 103a, stk. 1, i forordningen om fusionsmarkedsordningen bestemmer, at »medlemsstaterne [kan] yde [PS’er støtte]«. Artikel 36 i gennemførelsesforordning nr. 543/2011, som ændret, giver medlemsstaterne en skønsmargen til at fastsætte de minimumskriterier, som en enhed skal opfylde for at kunne fremlægge en anerkendelsesplan, reglerne for anerkendelsesplanernes udarbejdelse, indhold og gennemførelse, de administrative procedurer for accept af, kontrol med og gennemførelse af anerkendelsesplaner samt ændringer af planerne, uden at der kræves forudgående accept fra den kompetente myndighed. Medlemsstaterne bestemmer endvidere betydningen af foranstaltningerne til finansiering af PS’er i den nationale landbrugspolitik. Anvendelsen af mere gunstige finansieringsregler på PS’er end på PO’er tilsigter at gøre det muligt for de producenter i frugt- og grøntsagssektoren, som endnu ikke kan opfylde kriterierne fastsat for PO’er, at organisere sig formelt på markedet. I henhold 29. betragtning til gennemførelsesforordning nr. 543/2011, som ændret, bør kun producentsammenslutninger, der kan godtgøre, at de er i stand til at opfylde alle betingelserne for anerkendelse inden for et bestemt tidsrum, foreløbigt anerkendes, for at fremme oprettelsen af stabile producentorganisationer, der kan bidrage varigt til at nå frugt- og grøntsagsordningens mål.
10

Først og fremmest anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 37 i det væsentlige, at det skakternede mønster, således som det er gengivet i det anfægtede varemærke, er et basalt og almindeligt mønster bestående af meget enkle elementer, og at det er almindeligt kendt, at dette mønster sædvanligvis bliver anvendt til dekorationsmæssige formål for så vidt angår forskellige varer, herunder de varer, der henhører under klasse 18. Appelkammeret fastslog dernæst i den anfægtede afgørelses punkt 41 og 42, at det anfægtede varemærke – i mangel af elementer, der kan individualisere det i forhold til andre gengivelser af skaktern – ikke er egnet til at opfylde et varemærkes grundlæggende funktion som identifikations- eller oprindelsesangivelse. Endvidere fastslog appelkammeret i den samme afgørelses punkt 43 og 47, at det anfægtede varemærkes struktur af kæde- og skudtråde ikke udgør et væsentligt kendetegn ved det nævnte varemærke og ikke giver varemærket fornødent særpræg. Ifølge den anfægtede afgørelses punkt 46 kan den omstændighed, at det nævnte varemærkes struktur af kæde- og skudtråde er blevet kopieret, endvidere ikke godtgøre, at den udgør en handelsmæssig oprindelsesangivelse for den relevante kundekreds. Det samme gælder ifølge den anfægtede afgørelses punkt 48 den særlige farvekombination, dvs. brun og beige. Appelkammeret fastslog derfor i den anfægtede afgørelses punkt 49, at det anfægtede varemærke er meget enkelt og ikke indeholder elementer, der kan individualisere det, for at det ikke fremstår som et almindeligt og elementært skakternet mønster. Appelkammeret tilføjede derfor i den anfægtede afgørelses punkt 50, at tegn såsom det anfægtede varemærke generelt anvendes som supplerende tegn, der eksister ved siden af fabrikantens husmærke, således at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 51 konkluderede, at det nævnte varemærkede mangler fornødent særpræg. På samme måde var appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 55 af den opfattelse, at de dokumenter, som indehaveren af det anfægtede varemærke havde fremlagt, ikke påviser, at den relevante kundekreds har for vane at gøre antagelser om de omhandlede varers handelsmæssige oprindelse på grundlag af mønstrene. Endelig fastslog appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 73-75, at det på baggrund af de af sagsøgeren fremlagte beviser ikke var blevet godtgjort, at det anfægtede varemærke havde opnået fornødent særpræg ved den brug, der var gjort deraf, i en væsentlig del af det relevante område, dvs. i Danmark, Portugal, Finland og Sverige, hverken på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen herom eller efter dets registrering.
74

I tilfælde af en mulig udbredelse af en udførlig udtalelse, der er afgivet af Kommissionen i forbindelse med proceduren i direktiv 98/34, kan det imidlertid ikke antages, at en medlemsstats villighed til at samarbejde i forbindelse med proceduren i det nævnte direktiv bliver mindre. Ud over at den meddelende medlemsstat er pålagt at samarbejde ved direktiv 98/34 (jf. præmis 68-70 ovenfor), skal det bemærkes, at det forhold, at en udførlig udtalelse bliver offentliggjort, udgør et incitament for den nævnte medlemsstat til at tage behørigt hensyn hertil. Offentliggørelsen af eventuelle uoverensstemmelser med EU-retten indeholdt i denne udførlige udtalelse gør medlemsstaten så meget desto mere forpligtet til at redegøre for grundene til, at den vurderer, at den påtænkte tekniske forskrift ikke skaber hindringer for varernes frie bevægelighed, for den frie udveksling af tjenesteydelser eller for etableringsfriheden for tjenesteydere inden for det indre marked, eller til at ændre udkastet til teknisk forskrift med henblik på at sikre lovgivningens overensstemmelse med EU-retten.
90

Sagsøgeren har gjort gældende, at Rådet i forbindelse med vedtagelsen af de anfægtede retsakter har tilsidesat princippet om overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, således som de er fortolket i retspraksis, ved ikke at meddele sagsøgeren de beviser, der begrundede de anfægtede retsakter, og ved ikke at gøre sagsøgeren i stand til at give sin mening til kende for så vidt angik de nævnte beviser. I den foreliggende sag blev sagsøgeren ikke meddelt noget bevis til støtte for de anfægtede retsakter forud for vedtagelsen af nævnte retsakter eller efter vedtagelsen heraf, selv om sagsøgeren havde fremsat flere anmodninger herom, bl.a. i skrivelsen af 28. november 2012 (nævnt i præmis 17 ovenfor). Den omstændighed, at Rådet fulgte et forslag fra en medlemsstat om at opføre sagsøgerens navn på de omtvistede lister, indebærer ikke, at det ikke skulle have forsikret sig om, at dette forslag var velbegrundet, i givet fald ved at anmode den pågældende medlemsstat om at fremlægge de nødvendige beviser og oplysninger med henblik herpå. Rådet kan under alle omstændigheder ikke afhjælpe denne manglende meddelelse af beviser inden for rammerne af den foreliggende procedure uden herved at tilsidesætte sagsøgerens ret til en effektiv domstolsbeskyttelse. Det fremgår af Rådets følgeskrivelse med referencenummer 17576/12, at Rådet ikke vedtog de anfægtede retsakter på grundlag af beviserne for sagsøgerens medvirken i nuklear spredning eller i omgåelse af sanktionerne, men kun med den ulovlige begrundelse, at opførelsen af sagsøgerens navn på de omtvistede lister »markant vil kunne øge det igangværende diplomatiske pres på Iran«. Rådet undlod desuden at høre sagsøgeren og at tage de faktiske oplysninger, som sagsøgeren havde fremlagt for Rådet, i betragtning.
68

Det fremgår navnlig af 37. betragtning til den anfægtede afgørelse, at høringskonsulenten hvad angår kategori I-oplysningerne har accepteret at skjule henvisningen til en bilproducent og til to bilmodeller af et bestemt mærke for at beskytte oplysningen om, at disse modeller »udgjorde et ikke-rentabelt marked for [sagsøgeren]«, og at sagsøgeren »tilsyneladende var tilfreds med at trække sig fra det«. Navnlig fordi denne vurdering, som hidrører fra Kommissionen og ikke synes kendt uden for den sagsøgende virksomhed, allerede var blevet offentliggjort i den midlertidige udgave af autoglasbeslutningen, og at spørgsmålet om tilsløring heraf følgelig er blevet uden genstand, accepterede høringskonsulenten at skjule henvisningerne til producenten, til mærket og til de modeller, der er omtalt i 394. betragtning til samme beslutning. For at bevare den effektive virkning af at skjule dette, accepterede høringskonsulenten ligeledes at udelukke de samme oplysninger, som fremgik af 383., 393., 396. og 397. betragtning til autoglasbeslutningen. Af de samme årsager accepterede høringskonsulenten at skjule navnene på bilproducenterne og -modellerne i 367. og 395. betragtning til autoglasbeslutningen, som indeholder Kommissionens vurderinger forbundet med de tekniske vanskeligheder ved visse ruder, fordi disse ikke var populære blandt producenterne, og fordi visse aftalte priser medførte tab.