Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 25. marts 1999. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik. - Traktatbrud - Direktiv 91/157/EØF om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer - Medlemsstatens manglende indførelse af de i direktivets artikel 6 omhandlede programmer. - Sag C-178/98.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04853



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 I denne sag, der er anlagt i medfoer af EF-traktatens artikel 169, har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer (1) (herefter »direktivet«), idet den ikke har truffet og/eller givet meddelelse om alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme direktivets artikel 6.

II - De relevante retsregler

2 I direktivets artikel 1 bestemmes foelgende:

»Formaalet med dette direktiv er at gennemfoere en indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om nyttiggoerelse og kontrolleret bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer som anfoert i bilag I.«

3 I direktivets artikel 6 bestemmes foelgende:

»Medlemsstaterne udarbejder programmer med henblik paa foelgende maal:

- mindskelse af tungmetalindholdet i batterier og akkumulatorer

- fremme af markedsfoering af batterier og akkumulatorer, der indeholder mindre maengder af farlige stoffer, og/eller som indeholder mindre forurenende stoffer

- gradvis nedbringelse af maengden af brugte batterier og akkumulatorer henhoerende under bilag I i husholdningsaffald

- fremme af forskning vedroerende nedbringelse af indholdet af farlige stoffer, anvendelse af mindre forurenende erstatningsstoffer i batterier og akkumulatorer samt vedroerende mulighederne for genanvendelse

- saerskilt bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer henhoerende under bilag I.

Programmerne udarbejdes foerste gang for en periode paa fire aar, der begynder den 18. marts 1993. De meddeles Kommissionen senest den 17. september 1992.

Programmerne kontrolleres og ajourfoeres regelmaessigt og mindst hvert fjerde aar under hensyntagen til den tekniske udvikling og de oekonomiske og miljoemaessige forhold. De aendrede programmer meddeles i god tid til Kommissionen.«

III - De faktiske omstaendigheder

4 Den 22. december 1992 sendte Kommissionen en skrivelse til den franske regering for at minde den om dens forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6 og for at anmode den om at fremsende en kopi af de programmer, der er naevnt i denne bestemmelse. Skrivelsen blev ikke besvaret.

5 Paa denne baggrund sendte Kommissionen den 3. juli 1995 i overensstemmelse med proceduren i henhold til traktatens artikel 169 den franske regering en aabningsskrivelse (2), hvori den anfoerte, at Den Franske Republik efter de oplysninger, der forelaa for Kommissionen, ikke havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6, og hvori den opfordrede Den Franske Republik til at fremsaette sine bemaerkninger hertil inden for en frist paa to maaneder.

6 Den franske regering besvarede aabningsskrivelsen ved skrivelse af 19. september 1995 til Kommissionen, idet den henviste til, at en bekendtgoerelse, der skulle gennemfoere direktivet i national ret, var under udarbejdelse. Naermere bestemt anfoerte den, at bekendtgoerelsen var under behandling i Conseil d'État.

7 Endvidere sendte regeringen den 9. april 1996 Kommissionen et forslag til bekendtgoerelse og anfoerte, at programmerne i henhold til direktivets artikel 6 var udarbejdet, og at de ville blive underskrevet inden for én til to maaneder.

8 Da der ikke var fremkommet andre oplysninger om disse programmer, sendte Kommissionen den 5. maj 1997 Den Franske Republik en begrundet udtalelse (3), hvori den konstaterede, at Den Franske Republik ikke havde overholdt de forpligtelser, der paahviler den, idet den ikke havde givet meddelelse om de programmer, der er omhandlet i direktivets artikel 6. Kommissionen opfordrede Den Franske Republik til at rette sig efter udtalelsen inden to maaneder efter meddelelsen heraf.

9 Ved skrivelse af 12. juni 1997 meddelte Den Franske Republik Kommissionen, at forslaget til den bekendtgoerelse, der skulle gennemfoere direktivet i national ret, var forelagt premierministeren til behandling, og at man regnede med, at alle noedvendige bestemmelser ville vaere indfoert inden den 1. januar 1998.

10 Som anfoert af den franske regering i svarskriftet og som erkendt af Kommissionen i replikken, har Den Franske Republik endeligt vedtaget foranstaltninger til gennemfoerelse af direktivet i national ret. Naermere bestemt udstedte den bekendtgoerelse 97-1328 af 30. december 1997, og den 20. januar 1998 blev bekendtgoerelsen meddelt Kommissionen, hvilket denne selv har oplyst.

11 Da Kommissionen fandt, at denne gennemfoerelse i sig selv ikke havde nogen konsekvenser for den foreliggende sag, at den franske regering ikke havde truffet samtlige noedvendige foranstaltninger for gennemfoerelsen af direktivets artikel 6, og at regeringen under alle omstaendigheder ikke havde underrettet Kommissionen om nogen form for foranstaltninger til gennemfoerelse af artikel 6, anlagde Kommissionen den 14. maj 1998 denne sag ved Domstolen.

IV - Parternes anbringender

12 Kommissionen stoetter sit sagsanlaeg paa EF-traktatens artikel 189, stk. 3, og paa samme traktats artikel 5, stk. 1, hvorefter enhver medlemsstat, som et direktiv rettes til, er forpligtet til at naa de deri tilsigtede maal inden for den fastsatte frist. Kommissionen henviser ogsaa til Domstolens faste praksis, hvorefter en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin nationale retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser og frister, der foelger af faellesskabsdirektiver. Endelig anfoerer Kommissionen til stoette for sit soegsmaal, at en medlemsstat i henhold til Domstolens faste praksis ikke kan paaberaabe sig det forhold, at lovbestemmelser eller administrative forskrifter, som er noedvendige for generelt at gennemfoere direktivet i national ret, endnu ikke er blevet truffet, med henblik paa at begrunde et andet traktatbrud, der vedroerer en konkret forpligtelse, der foelger af samme direktiv.

13 Kommissionen anfoerer, at det ikke er bestridt, og at det er ubestrideligt, at Den Franske Republik ikke har truffet alle de noedvendige foranstaltninger for at opstille de i direktivets artikel 6 fastsatte programmer og/eller at foranstaltningerne ikke er blevet meddelt Kommissionen inden for de fastsatte frister.

14 Kommissionen goer endvidere gaeldende, at Den Franske Republik under den administrative procedure ikke har truffet nogen form for foranstaltning, der kan anses for et program i henhold til direktivets artikel 6, men at den udelukkende har bekraeftet, at de noedvendige foranstaltninger var under udarbejdelse. Kommissionen fremhaever, at visse af de foranstaltninger, som naevnes i Den Franske Republiks svarskrift, aldrig er blevet meddelt den.

15 Kommissionen anfoerer tillige, at uanset det forhold, at de af sagsoegte meddelte oplysninger paa dette stadium i sagen er af en meget kortfattet og almen karakter, er det klart, at handlinger eller forskrifter som de af Den Franske Republik beskrevne paa ingen maade opfylder forpligtelsen til at udarbejde et program i henhold til artikel 6, saaledes som dette er defineret i Domstolens praksis. Sagsoegeren goer gaeldende, at det med henblik paa at efterproeve denne paastand hverken er noedvendigt eller hensigtsmaessigt at tage stilling til de naevnte foranstaltninger i detaljer, eftersom det tydeligt fremgaar af beskrivelsen af dem, at det drejer sig om spredte og ufuldstaendige foranstaltninger af »delvis« og »fragmenteret« karakter (4). Ifoelge Kommissionen er foranstaltningerne paa den ene side forskellige fra den ene del af Frankrig til den anden, fordi de ikke udgoer resultatet af en af medlemsstaten koordineret handling, men er resultatet af initiativer fra private personer eller virksomheder eller lokale organer, og paa den anden side indeholder de hverken talmateriale eller oplysninger om tidspunkterne for deres gennemfoerelse, hvilket Domstolen har fundet noedvendigt, for at bestemte foranstaltninger kan betegnes som programmer.

16 Hvad angaar foranstaltninger, som er under udarbejdelse, og aftaler, som skal indgaas, med henblik paa planlaegningen af bortskaffelsen fremhaever Kommissionen, at det er aabenbart, at disse foranstaltninger endnu ikke er blevet truffet, og den anfoerer, at planer om foranstaltninger er uden betydning for fastslaaelsen af et allerede begaaet traktatbrud.

17 Kommissionen goer endvidere gaeldende, at den franske regerings henvisning til direktivernes generelle karakter er uden betydning for den foreliggende sag. Direktivet begraenser sig ikke til at fastsaette de fem maal i artikel 6, men forpligter klart medlemsstaterne til at vedtage fleraarige og fortloebende programmer for at naa disse maal. Denne specifikke forpligtelse kan ikke betragtes som den samme som den generelle forpligtelse til at naa direktivets maal.

18 Endelig fremhaever sagsoegeren, at Den Franske Republik under alle omstaendigheder ikke har meddelt den indholdet af noget program om de i direktivets artikel 6 naevnte maal, hverken inden for den i artikel 6 fastsatte frist (dvs. foer den 17.9.1992), eller inden for den i den begrundede udtalelse fastsatte frist, eller inden afgivelsen af replikken. Sagsoegeren anfoerer, at denne tilsidesaettelse er vaesentlig og ikke er af ren formel karakter.

19 Paa denne baggrund har Kommissionen paastaaet dels, at det fastslaas, at Den Franske Republik har tilsidesat direktivets artikel 6, idet den ikke har truffet og/eller givet meddelelse om alle de foranstaltninger, der er noedvendige med henblik paa at efterkomme denne artikel, dels at den sagsoegte medlemsstat tilpligtes at betale sagens omkostninger.

20 Den Franske Republik goer gaeldende, at de fem maal, der er naevnt i direktivets artikel 6, er naaet eller er ved at blive naaet som foelge af forskellige foranstaltninger truffet af de franske myndigheder. Sagsoegte goer foerst og fremmest gaeldende, at direktivet er blevet gennemfoert i fransk ret ved bekendtgoerelse 97-1328, hvis vedtagelse har gjort det muligt for Kommissionen at afslutte den administrative procedure, som denne havde indledt i henhold til EF-traktatens artikel 171 som foelge af, at Den Franske Republik ikke havde opfyldt Domstolens dom af 29. maj 1997, Kommissionen mod Frankrig (5). Den Franske Republik har erkendt, at de forskellige foranstaltninger, den har truffet for at gennemfoere de i direktivets artikel 6 naevnte maal, ikke har form af programmer, men den fastholder, at eftersom de naevnte foranstaltninger daekker maalene i direktivets artikel 6, er traktatbruddet af rent formel karakter. Den anfoerer endvidere, at for saa vidt formaalet med et direktiv opfyldes, har medlemsstaterne et skoen hvad angaar gennemfoerelsen af direktivets bestemmelser. Ifoelge den franske regering er det vaesentligt, at de offentlige myndigheder samt erhvervslivet har ivaerksat en lang raekke foranstaltninger, som vedroerer saavel de erhvervsdrivende som privatpersoner, med henblik paa at naa de fem maal, der er naevnt i direktivets artikel 6. Som sagsoegte har anfoert, er der endvidere andre vaesentlige foranstaltninger under udarbejdelse.

21 Hvad angaar det foerste maal i direktivets artikel 6, dvs. mindskelse af tungmetalindholdet i batterier og akkumulatorer, goer den franske regering saaledes gaeldende, at de trufne foranstaltninger har haft til formaal at mindske forureningen og aendre sammensaetningen af produkterne. Naermere bestemt anfoerer den franske regering foelgende:

- For det foerste har de franske producenter ivaerksat et program til nedbringelse af kviksoelvindholdet, som siden 1993 har medfoert, at kviksoelv er fjernet i almindelige cylinder- og prismeformede batterier. Paa denne maade er anvendelsen af kviksoelv nu begraenset til saerlige batterier, der ikke saelges i stoerre omfang, eftersom de gradvist erstattes af substituerbare produkter.

- For det andet har producenterne anmodet om et forbud, som skal gaelde fra den 1. januar 1999, mod salg af kviksoelvoxidbatterier samt ikke-alkaliske og alkaliske batterier, der indeholder ekstra kviksoelv.

- For det tredje findes der et forslag om at forlaenge blybatteriers levetid og nedsaette deres blyindhold ved at tilsaette et ikke-forurenende tilsaetningsstof (»Métaleurop«-projektet, som stoettes af Kontoret for Miljoe og Energikontrol (herefter »ADEME«)). Dette projekt har til formaal at formindske maengden af brugte batterier med 15-20%.

22 Hvad angaar andet maal i direktivets artikel 6 anfoerer den franske regering, at batteriproducenterne har foert en kampagne for, at det procentvise indhold af kviksoelv- og cadmium angives paa batterierne.

23 Hvad angaar tredje maal i direktivets artikel 6 goer sagsoegte gaeldende, at der med hensyn til indsamling af batterier og akkumulatorer er truffet foranstaltninger af virksomheder, producenter, lokale organer og forretninger. Naermere bestemt naevner den franske regering indsamlingen af blybatterier, som forestaas af bilforhandlerne i foreningen »Relais Vert Auto« (ADEME deltager i indsamlingen og stoetter projektet), Métaleurop's opstilling af taette beholdere til indsamling af blybatterier, ivaerksaettelsen af et genanvendelsessystem (Ecovolt-foreningen) for nikkel-cadmium-, nikkel-metal-hydrid og lithium-akkumulatorer, France Logistique Systèmes' undersoegelse af indsamlingen af sikkerhedsbelysning, indsamlingen (siden 1994) af engangskameraer forestaaet af den franske sammenslutning af fotoproducenter (Féderation française des industries de l'image) (paa nuvaerende tidspunkt indsamles mellem 90 og 95% af kameraerne, og maengden af indsamlede batterier steg i perioden 1994-1997 fra 19 tons til 91 tons), den selektive indsamling af og indsamlingssteder for batterier og akkumulatorer, forretningers og navnlig de store varehuses indsamling af visse batterier og akkumulatorer, samt mindre virksomheders indsamling af knapcelle-batterier.

24 Hvad angaar det fjerde maal i direktivets artikel 6 anfoerer den franske regering, at den i 1992 havde overvejelser om brugen af cadmium i bl.a. nikkel-cadmium-akkumulatorer, og i 1996 ivaerksatte overvejelser om brugen af bly i bl.a. blyakkumulatorer.

25 Hvad angaar det femte maal i direktivets artikel 6 goer den franske regering gaeldende, at der ud over foranstaltningerne vedroerende det tredje maal er taget foelgende initiativer:

- 5,4 mio. ud af 6 mio. blybatterier indsamles og nyttiggoeres i 6 genanvendelsesanlaeg i Frankrig.

- Ca. 1 000 tons baerbare nikkel-cadmium og nikkel-metal-hydrid batterier og akkumulatorer er blevet behandlet i 1997, dvs. en genanvendelsesprocent paa ca. 4-5%.

- Den oekonomiske stoette, som ADEME har ydet til genanvendelse af nikkel-metal-hydrid akkumulatorer, nyttiggoerelse af de 10-15% bly, der stadig findes i affaldet fra destruerede batterier, genanvendelse af ikke-forurenede polymere stoffer, der hidhoerer herfra (investeringer i industrien er naert forestaaende) og indfoerelsen af et genanvendelsessystem for lithiumbatterier og -akkumulatorer (denne branche begynder nu at fungere).

- ADEME's offentliggoerelse af oplysninger om alle de steder i Frankrig, hvor batterier og akkumulatorer nyttiggoeres.

- Miljoeministeriets udarbejdelse af en undersoegelse om virkningen af de batterier og akkumulatorer, som ikke er omfattet af direktivet, og som hoerer under behandling af husholdningsaffald gennem indsamling af dette affald.

26 Med hensyn til de planlagte foranstaltninger bemaerker den franske regering, at man inden for rammerne af bekendtgoerelse 97-1328, hvorved direktivet blev gennemfoert i fransk ret, er ved at udarbejde aftaler, som har til formaal at oprette bortskaffelsessystemer, og at fastlaegge, hvorledes disse skal fungere, og saaledes bidrage til gennemfoerelsen af de i direktivets artikel 6 naevnte maal.

27 Over for Kommissionens paastand om, at den franske regering ikke har koordineret de naevnte foranstaltninger, henviser regeringen til den vaesentlige rolle, ADEME (6) spiller i forbindelse med vedtagelsen af en raekke af disse foranstaltninger, navnlig, som allerede naevnt, takket vaere dets oekonomiske stoette til forskellige projekter, der falder inden for rammerne af gennemfoerelsen af direktivets maal. Den sagsoegte regering goer gaeldende, at den med hjaelp fra ADEME har bidraget til at ivaerksaette hovedparten af de foranstaltninger, der har til formaal at gennemfoere de fem maal, der er naevnt i direktivets artikel 6.

28 Med hensyn til Kommissionens paastand om, at oplysningerne om de trufne foranstaltninger er almene og kortfattede, anfoerer den franske regering i duplikken, at den efter en grundig undersoegelse, for saa vidt angaar to af de fem maal i henhold til direktivet, har indsamlet supplerende talmateriale for hele Frankrig.

29 Vedroerende mindskelsen af tungmetalindholdet i batterier og akkumulatorer har sagsoegte saaledes vedlagt et skema over forskellen mellem kviksoelvmaengden i batterier, der saelges i Frankrig, og kviksoelvindholdet i batterier, der er solgt siden 1990. Ifoelge den franske regering viser dette skema, at de trufne foranstaltninger har vaeret effektive, eftersom maengden af kviksoelv i batterier solgt i Frankrig har vaeret konstant faldende siden 1990, saaledes at man kan konstatere, at stort set samtlige batterier, der nu saelges i Frankrig, ikke indeholder kviksoelv.

30 Hvad angaar fremme af forskning, nedbringelse af indholdet af farlige stoffer, anvendelse af mindre forurenende erstatningsstoffer i batterier og akkumulatorer og genanvendelsessystemer anfoerer den franske regering, at den arbejdsgruppe, som har vaeret nedsat siden 1992, og som repraesentanter fra forskellige ministerier har vaeret medlem af - dvs. at droeftelserne er af tvaerministeriel karakter - staar bag oprettelsen af et organ, der skal varetage indsamling og bortskaffelse af baerbare batterier.

31 Hvad angaar saerskilt bortskaffelse af brugte batterier og akkumulatorer, der er naevnt i bilag I, har den franske regering anfoert, at Frankrig allerede raader over tilstraekkelige anlaeg til behandling af alle brugte batterier og akkumulatorer. Opdelt paa de i direktivet fastsatte kategorier, giver regeringen foelgende oplysninger:

- Paa seks aar er der konstateret en maerkbar stigning (femdobling) i maengden af behandlede nikkel-cadmium akkumulatorer. I denne henseende bemaerker den franske regering, at den fortsatte stigning i genbrugsmaengden skyldes en forbedring af indsamlingen og en foroeget behandlingskapacitet, hvilket igen skyldes en bedre planlaegning.

- Den franske regering vil indfoere nye bestemmelser om indsamling og bortskaffelse af samtlige batterier og akkumulatorer. Disse bestemmelser skal gaa videre end mindsteforpligtelserne i den foerste bekendtgoerelse, hvorved direktivet blev gennemfoert i national ret.

- Med hensyn til batterier, der indeholder kviksoelv, er maengden af indsamlede batterier paa aarsbasis konstant stigende. Sagsoegeren naevner endvidere forslag om bortskaffelsesmaal for fremtiden.

- Med hensyn til ikke-baerbare blyakkumulatorer er genanvendelsesprocenten for denne type 85%, hvilket har vaeret stabilt siden 1993.

32 Sagsoegte goer gaeldende, at Domstolen boer fastslaa, at Den Franske Republik med henblik paa at naa maalene i direktivets artikel 6 maaske ikke har vedtaget programmer i begrebets formelle betydning, men at den sammen med de erhvervsdrivende, forbrugerne og andre offentlige institutioner har truffet en lang raekke foranstaltninger til opfyldelsen af dette maal, og at visse af disse foranstaltninger har vist sig at vaere saerlig effektive. Derfor paastaar Den Franske Republik sig frifundet for Kommissionens paastande, efter at Domstolen har fastslaaet, at Den Franske Republiks manglende opfyldelse af forpligtelserne i henhold til den omtvistede artikel i direktivet blot er et rent formelt traktatbrud vedroerende offentliggoerelse af programmer, eftersom direktivets maal er naaet eller er ved at blive naaet.

V - Stillingtagen

33 Ifoelge Kommissionen har Den Franske Republik tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 6 i direktivet. Det skal derfor naermere fastlaegges, hvad disse forpligtelser gaar ud paa, eftersom parterne fortolker dem forskelligt.

34 Domstolen har allerede i vidt omfang fastlagt disse forpligtelser i nyere domme, henholdsvis dom af 28. maj 1998, Kommissionen mod Spanien (7), og af 21. januar 1999, Kommissionen mod Belgien (8). Jeg vil i det vaesentlige basere mig paa disse domme med henblik paa at tage stilling til, om Den Franske Republik har tilsidesat den dobbelte forpligtelse, som foelger af direktivets artikel 6, en forpligtelse som paa den ene side (a) paalaegger den at udarbejde programmer med henblik paa at naa maalene i artikel 6, stk. 1, og paa den anden side (b) paalaegger den at meddele disse programmer til Kommissionen i overensstemmelse med bestemmelserne i artiklens stk. 2 og 3.

a) Forpligtelsen til at udarbejde programmer

35 I henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, skal medlemsstaterne udarbejde programmer med henblik paa at naa de fem maal, der opregnes i samme stykke.

36 Domstolen har fastslaaet, at »det foelger af ordlyden af artikel 6 og direktivets generelle opbygning, at de forskellige problemer i forbindelse med saerligt affald som batterier og akkumulatorer skal loeses inden for en praecis tidsplan. Det bemaerkes, at selv om der i forhold til direktivets maal er opnaaet visse resultater inden udloebet af direktivets frist for gennemfoerelse af programmerne, fritager dette ikke en medlemsstat fra at udarbejde programmerne« (9).

37 Domstolen har, meget betegnende, anfoert, at de af medlemsstaterne trufne foranstaltninger ikke maa udgoere »en raekke regulerende indgreb eller enkeltstaaende handlinger, som ikke har en saadan karakter af planlaegning og strukturering med henblik paa at naa maalene, at de kan anses for at vaere programmer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 6« (10).

38 Endvidere har Domstolen fastslaaet, at de nationale programmer skal have karakter af egentlige »programmer« som fastsat i direktivets artikel 6. Saaledes skal programmerne indebaere »en forpligtelse til at kontrollere og ajourfoere programmerne regelmaessigt og mindst hvert fjerde aar«, dvs. indeholde »en praecis tidsplan for kontrol af programmerne, navnlig paa grundlag af den tekniske udvikling og de oekonomiske og miljoemaessige forhold« (11).

39 I denne henseende fremgaar det, som allerede naevnt i mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Belgien (jf. fodnote 8), af anvendelsen af udtrykkene »mindskelse« og »fremme« i artikel 6, stk. 1, og af den omstaendighed, at artiklen stiller krav om successive programmer, som daekker fireaars perioder, at der ikke er fastsat nogen kvantitativ graense for den endelige gennemfoerelse af direktivets konkrete maal. Tvaertimod fastsaetter direktivet en dynamisk fremgangsmaade for en fortsat mindskelse af farlige stoffer, dvs. kviksoelv og tungmetaller, der leder frem til et totalt forbud mod disse (12).

40 I den foreliggende sag er det uomtvisteligt, at Den Franske Republik ikke har udarbejdet programmer som foreskrevet i direktivets artikel 6. De foranstaltninger, som den haevder at have truffet, kan ikke anses for programmer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 6. Den Franske Republik erkender i oevrigt selv udtrykkeligt, at de trufne foranstaltninger ikke har karakter af et program.

Hovedparten af disse foranstaltninger er ikke baseret paa kvantitativt afgraensede handlinger og har ikke nogen tidsplan, hvilket er traek, der kendetegner et program (13). Endvidere anfoerer Den Franske Republik i svarskriftet, at den har foretaget en grundig undersoegelse for at indsamle supplerende talmateriale for saa vidt angaar kun to af de fem maal, der er opstillet i direktivet. Heraf fremgaar det, at det ikke, generelt set, drejede sig om foranstaltninger baseret paa kvantitativt afgraensede handlinger, hvis resultat har vaeret genstand for en opfoelgning, en kontrol, en revurdering og en ajourfoering paa grundlag af den tidsplan, som et program kraever. Det er under alle omstaendigheder klart, at disse foranstaltninger, samlet set, tilsidesaetter direktivets specifikke bestemmelser og ikke er i overensstemmelse med den praecise tidsplan, der er fastsat i direktivets artikel 6, dvs. de udgoer ikke en raekke programmer af en varighed paa fire aar at regne fra den 18. marts 1993.

41 Endvidere er Den Franske Republiks henvisning til foranstaltninger, som skal traeffes, eller som er under forberedelse - ud over at den indebaerer en anerkendelse af baade noedvendigheden af og, paa nuvaerende tidspunkt, manglen paa saadanne foranstaltninger - uden betydning i denne sag. Ifoelge fast retspraksis skal spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, vurderes paa baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udloebet af fristen i den begrundede udtalelse, og aendringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning (14).

42 Sagsoegte goer paa trods af disse omstaendigheder gaeldende, at de paagaeldende maal er daekket af foranstaltningerne, og at tilsidesaettelsen af artikel 6 derfor er rent formel. Dette argument er imidlertid ikke holdbart. Som allerede naevnt har Domstolen for det foerste fastslaaet, at de i direktivets artikel 6 naevnte maal kun kan naas gennem udarbejdelse af saerlige programmer som fastsat i artiklen (15). For det andet synes de foranstaltninger, som Den Franske Republik har erklaeret at have truffet for at gennemfoere direktivets fem maal, ikke indholdsmaessigt at vaere udtryk for en dynamisk og systematisk proces til mindskelse af farlige stoffer, dvs. kviksoelv og tungmetaller, der skal foere til en fuldstaendig fjernelse heraf, og foranstaltningerne har under alle omstaendigheder ikke foert til dette resultat, hvilket fremgaar af den franske regerings henvisning til foranstaltninger, der - eftersom det uomtvisteligt stadig er noedvendigt at traeffe foranstaltninger - er under udarbejdelse. Endvidere fremgaar den omstaendighed, at samtlige de i direktivets artikel 6 specifikt naevnte maal endnu ikke er opfyldt, af, at den franske regering i sine processkrifter snart ikke naevner noget om opfyldelsen af maalene, snart anmoder om, at man anerkender, at de i artiklen naevnte maal naas ved hjaelp af foranstaltninger af en anden art, hvoraf nogle har vist sig saerlig effektive.

43 Det skal ligeledes bemaerkes, at nogle af de foranstaltninger, som den franske regering paaberaaber sig til stoette for, at den har opfyldt maalene i artikel 6 (16), som den selv naevner (17), er truffet af erhvervsorganer. Det er saaledes aabenbart, at paa trods af ADEME's virksomhed - der, som den franske regering anfoerer, har begraenset sig til gennemfoerelse af nogle af disse foranstaltninger - har Den Franske Republik ikke udarbejdet de noedvendige programmer paa grundlag af bestemmelser i national ret, der sikrer en koordinering paa omraadet og har bindende virkning, som det kraeves i overensstemmelse med Domstolens praksis (18). Denne manglende centrale regulering, som ud fra et tvingende retsgrundlag kunne sikre planlaegningen af de paagaeldende foranstaltninger i overensstemmelse med de saerlige bestemmelser i direktivets artikel 6, er paa ingen maade i overensstemmelse med direktivets maal, som i oevrigt udtrykkeligt omfatter medlemsstaternes forpligtelse til at udarbejde programmer. Eftersom det i betragtningerne til direktivet endvidere naevnes, at det er noedvendigt, at der sker en tilnaermelse af lovgivningerne ved hjaelp af udarbejdelse af programmer og meddelelse af disse til Kommissionen, er det saa meget mere udelukket, at disse nationale programmer opdeles i initiativer og foranstaltninger, som traeffes af offentlige organer, hvis kompetence er af forskelligt omfang. Endvidere har Domstolen fastslaaet, at »enhver medlemsstat frit [kan] fordele kompetencen paa nationalt plan, som den finder det hensigtsmaessigt, og kan gennemfoere et direktiv ved foranstaltninger, der traeffes af de regionale eller de lokale myndigheder, men medlemsstaten fritages ikke herved for forpligtelsen til at omsaette direktivets bestemmelser til bindende internretlige bestemmelser« (19).

44 Generelt set har man indtryk af, at den franske regering, i stedet for at anfaegte realiteten i de klagepunkter, som Kommissionen retter mod den, egentlig forsoeger at fremhaeve de i Frankrig trufne initiativer og udfoerte handlinger af forskellig art med henblik paa gennemfoerelsen af de specifikke maal, der er naevnt i direktivbestemmelsen, samtidig med, at regeringen fuldt ud er klar over det forhold, at disse initiativer og handlinger ikke, inden for fristerne og paa passende maade, har gjort det muligt at opfylde forpligtelserne ifoelge bestemmelsen.

45 Disse generelle bemaerkninger giver efter min opfattelse tilstraekkeligt grundlag for at fastslaa, at Den Franske Republik har tilsidesat sin forpligtelse til at udarbejde programmer i henhold til direktivets artikel 6, uden at det er noedvendigt at foretage en detaljeret gennemgang af de naevnte forskellige foranstaltninger (20). Selv om visse af de trufne foranstaltninger har positive virkninger paa gennemfoerelsen af direktivets generelle maal, svarer de ikke til begrebet »program«, som det fremgaar af direktivets artikel 6. Vedtagelsen af disse foranstaltninger kan derfor ikke anses for at opfylde forpligtelsen til rettidigt at udarbejde programmer, der er i overensstemmelse med de specifikke betingelser i direktivets artikel 6.

46 I modsaetning til, hvad sagsoegte har haevdet, fritager en medlemsstats skoensbefoejelse, hvad angaar midlerne til at gennemfoere et direktiv, ikke medlemsstaten fra forpligtelsen til at gennemfoere direktivet fuldt ud, og denne skoensbefoejelse kan ikke foere til en tilsidesaettelse af specifikke forpligtelser saasom forpligtelsen til at vedtage programmer som fastsat i direktivets artikel 6.

47 I denne henseende er den franske regerings henvisning til den bekendtgoerelse (97-1328), som er udstedt til gennemfoerelse af direktivet, og som er vedtaget uafhaengigt af fristerne i direktivet og i den begrundede udtalelse, uden betydning for den foreliggende sag, der vedroerer den specifikke forpligtelse efter direktivets artikel 6 og ikke den generelle forpligtelse til at efterkomme direktivet, som fremgaar af dettes artikel 11 (21). I oevrigt har Domstolen fastslaaet, at »en medlemsstat ... ikke [kan] paaberaabe sig, at den ikke har truffet de til gennemfoerelse af det paagaeldende direktiv noedvendige foranstaltninger, til stoette for, at Domstolen undlader at tage stilling til en paastand om, at det fastslaas, at der er sket en tilsidesaettelse af en konkret forpligtelse, der foelger af direktivet« (22). Ifoelge fast retspraksis kan en medlemsstat heller ikke paaberaabe sig bestemmelser, fremgangsmaader eller forhold i sin nationale retsorden til stoette for, at forpligtelser og frister, der foelger af et direktiv, ikke overholdes (23).

48 Paa baggrund af ovenstaaende har Den Franske Republik, ved ikke inden for den fastsatte frist i direktivet - eller inden for fristen i Kommissionens begrundede udtalelse - at have truffet samtlige de foranstaltninger, som var noedvendige for at efterkomme direktivets artikel 6, tilsidesat de forpligtelser, som paahviler den i henhold til denne artikel, og foelgelig boer Kommissionens paastand paa dette punkt tages til foelge (24).

b) Forpligtelsen til at give meddelelse om programmerne

49 I henhold til direktivets artikel 6, stk. 2, skal medlemsstaterne senest den 17. september 1992 meddele Kommissionen de programmer, som er udarbejdet efter artikel 6, stk. 2, for en periode paa fire aar, der begynder den 18. marts 1993. De skal derefter meddele samtlige aendrede programmer i god tid.

50 Det fremgaar klart, at Den Franske Republik ikke har meddelt de noedvendige programmer til Kommissionen, hverken inden for den i direktivet fastsatte frist eller inden for den i Kommissionens begrundede udtalelse fastsatte frist.

Som Kommissionen anfoerer, uden at det bestrides af sagsoegte, er samtlige de foranstaltninger, som Den Franske Republik anser for at bidrage til gennemfoerelsen af de i direktivets artikel 6 naevnte maal, blevet meddelt Kommissionen i forbindelse med svarskriftet. Forud for dette havde Kommissionen kun faaet meddelelse om den bekendtgoerelse - oprindelig som et forslag og derefter som en endelig retsakt - som er udstedt til gennemfoerelse af direktivet (bekendtgoerelse 97-1328), og som ligeledes er udstedt (30.12.1997) og meddelt Kommissionen (20.1.1998) uafhaengigt af de fastsatte frister.

Det skal endvidere bemaerkes, at Den Franske Republik selv erkender, at den har undladt at meddele de paagaeldende programmer, idet den haevder, at dens tilsidesaettelse af forpligtelserne i henhold til den omtvistede artikel i direktivet udelukkende er et rent formelt traktatbrud, der bestaar i ikke at have offentliggjort programmer.

51 Endelig er der ikke givet meddelelse om aendrede og ajourfoerte programmer - hvilket man heller ikke har kunnet - i henhold til bestemmelserne i artikel 6, stk. 3, idet Den Franske Republik hverken har udarbejdet et program, der er gyldigt i mindst en fireaarig periode, som fastsat i direktivets artikel 6, stk. 3, eller rettidigt har givet meddelelse om de foranstaltninger, som den haevder at have truffet i forbindelse med de paataenkte programmer.

52 Det foelger saaledes heraf, at Den Franske Republik har tilsidesat den forpligtelse til at meddele de paagaeldende programmer, som foelger af direktivets artikel 6, stk. 2 og 3.

53 Denne forpligtelse er ikke af rent formel karakter, men er vaesentlig i det omfang den paa den ene side i sig selv udgoer en specifik forpligtelse, som udtrykkeligt er naevnt i artikel 6, stk. 2, og paa den anden side goer det muligt for Kommissionen at foere kontrol med de nationale foranstaltninger. Domstolen fastslog i oevrigt i sagen Kommissionen mod Belgien, at »det ... i den forbindelse [er] vaesentligt, at medlemsstaterne, der har en saadan forpligtelse, meddeler Kommissionen de handlinger, som de paataenker at traeffe bestemmelse om og udfoere inden for de beroerte omraader. Det er foerst efter en gennemgang af disse kvantitative og tidsmaessige praeciseringer, at Kommissionen kan vurdere, om de paataenkte foranstaltninger i henhold til direktivet faktisk bidrager til at gennemfoere programmerne, der skal virkeliggoere direktivets maal« (25).

54 Paa baggrund af det anfoerte har Den Franske Republik tilsidesat sine forpligtelser efter direktivets artikel 6 ved ikke rettidigt, hvilket den selv erkender, at underrette Kommissionen om de trufne foranstaltninger og saerligt ved ikke at give meddelelse om programmerne i henhold til artikel 6.

55 Som anfoert i mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Belgien (jf. fodnote 8), mener jeg, at artikel 6's almindelige opbygning er udtryk for en samlet forpligtelse til at udarbejde og meddele de fastsatte programmer (26). Saafremt man i den foreliggende sag vaelger at fortolke forholdet som én enkelt forpligtelse, hvis formaal er udarbejdelse og meddelelse af noedvendige foranstaltninger, kan Domstolen, naar den foerst har fastslaaet, at Den Franske Republik har tilsidesat sin forpligtelse til at give underretning om trufne foranstaltninger og om programmer ifoelge direktivets artikel 6, anse tilsidesaettelsen af denne artikel som fastslaaet, uden det i oevrigt er noedvendigt at afgoere, om de af den paagaeldende medlemsstat trufne foranstaltninger opfylder de oevrige betingelser i artikel 6.

VI - Forslag til afgoerelse

56 Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen

1) at fastslaa, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 6 i Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer

2) at paalaegge Den Franske Republik at betale sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2.

(1) - EFT L 78, s. 38.

(2) - Skrivelse SG(95) D/8446 af 3.7.1995.

(3) - Skrivelse C(97) 640 endelig udg. af 5.5.1997.

(4) - Kommissionen har imidlertid subsidiaert fremsat en detaljeret kritik af de foranstaltninger, som den franske regering - der finder, at disse daekker de i direktivets artikel 6 naevnte maal - har paaberaabt sig i svarskriftet. Hvad angaar foranstaltningerne vedroerende det foerste maal i direktivets artikel 6 anfoerer Kommissionen, at den for det foerste ikke kan tage stilling til, om der foreligger et »program«, som er ivaerksat af de franske producenter, eftersom den ikke har faaet meddelelse om en foranstaltning af en saadan art, som en foranstaltning truffet af eller koordineret af medlemsstaten; for det andet vedroerer det foerste maal i direktivets artikel 6 ikke udelukkende »batterier til almindelig brug«, men samtlige batterier og akkumulatorer; for det tredje udgoer en simpel forespoergsel hos producenterne med henblik paa at opnaa et forbud mod markedsfoering af visse batterier ikke et program i den anfoerte forstand; for det fjerde synes forslaget om at forlaenge visse blybatteriers levetid - fordi saavel fremgangsmaaden som tidsplanen er ukendt - at tilsigte en reducering af maengden af brugte batterier, hvilket ikke er ensbetydende med en nedsaettelse af tungmetalindholdet. Hvad angaar foranstaltningerne til opfyldelse af det andet maal i direktivets artikel 6 fremhaever Kommissionen, at den ikke kan afgoere, om der foreligger en »kampagne«, og at sagsoegte ikke naevner nogen foranstaltning i denne henseende, som sagsoegte selv har truffet, mens Kommissionen samtidig naevner, at maerkningen med tungmetalindholdet udgoer en specifik forpligtelse i henhold til direktivets artikel 4, stk. 2, og at det i direktivets artikel 6 naevnte maal ikke kun vedroerer batterier, men ligeledes akkumulatorer. Hvad angaar foranstaltningerne vedroerende det tredje maal i direktivets artikel 6 gentager sagsoegeren sin kritik af den franske regerings manglende initiativ og koordinering af mange af de trufne foranstaltninger, og bemaerker, at disse foranstaltninger ikke indgaar som led i en kvalitativ og tidsmaessig planlaegning, hvilket noedvendigvis indgaar i begrebet program. Vedroerende handlinger udfoert af lokale organer fremhaever Kommissionen, at planlaegningen af saerskilt indsamling udgoer en specifik forpligtelse i henhold til direktivets artikel 7. Kommissionen naevner ligeledes, at punktvise resultater fra visse indsamlingssteder hvad angaar indsamling af batterier - der er ikke angivet nogen som helst tal for akkumulatorer - paa ingen maade udgoer »programmer« i henhold til direktivets artikel 6. Hvad angaar fremme af forskning goer Kommissionen opmaerksom paa, at de »overvejelser«, som den franske regering henviser til, kun indirekte og delvis angaar direktivets maal, at de hverken angaar batterier eller genanvendelsessystemer, og at de ikke tydeligt indgaar i et program, der er koordineret af medlemsstaten. Endelig anfoerer Kommissionen, at de konkrete resultater af disse to »overvejelser« ikke er naevnt, og at den anden foerst blev paabegyndt i 1996, altsaa fire aar efter udloebet af den i direktivet fastsatte frist for udarbejdelsen af foerste program. Hvad angaar det femte maal i direktivets artikel 6 finder Kommissionen, at den franske regerings faktiske oplysninger om for det foerste maengden af bestemte indsamlede akkumulatorer og behandlingen heraf og for det andet de tre former for oekonomisk stoette, ikke goer det muligt at konkludere, at der er tale om programmer. Endvidere vedroerer disse oplysninger en raekke punktvise foranstaltninger, hvorfor der ikke er nogen garanti for, at de omfatter samtlige batterier og akkumulatorer.

(5) - Forenede sager C-282/96 og C-283/96, Sml. I, s. 2929, hvori Domstolen bl.a. fastslog, at Den Franske Republik, ved ikke inden for de fastsatte frister at have vedtaget de love og administrative bestemmelser, der var noedvendige for at efterkomme direktiv 91/157, havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 11, som har foelgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv inden den 18.9.1992. De underretter straks Kommissionen herom. 2. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen teksten til de nationale retsforskrifter, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af dette direktiv. Kommissionen underretter de oevrige medlemsstater herom.«

(6) - Som sagsoegte naevner, er ADEME et offentligt organ for industri og handel, der hoerer under det franske miljoeministerium. ADEME er resultatet af en sammenlaegning af Kontoret for Luftkvaliteten, det franske energikontor og det nationale Kontor for Indsamling og Bortskaffelse af Affald. ADEME har kompetence paa en lang raekke omraader, hvilket bevirker, at det har en ledende rolle inden for forskning, oplysning og tjenesteydelser, alt imens det samtidig kan indgaa aftaler med virksomhederne.

(7) - Sag C-298/97, Sml. I, s. 3301.

(8) - Sag C-347/97, Sml. I, s. 309. Jf. om det paagaeldende direktiv ligeledes dom af 11.7.1996, sag C-303/95, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3859 (artikel 11 i direktiv 91/157 - ubestridt traktatbrud), af 13.11.1997, sag C-236/96, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6397, og den i fodnote 5 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig.

(9) - Jf. den i fodnote 8 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 18. Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i samme sag (punkt 30), har direktivet bl.a. til hensigt at beskytte miljoeet, saaledes som det udtrykkeligt fremgaar af dets betragtninger. Opfyldelsen af dette maal er noedvendigvis afhaengig af en samtidig gennemfoerelse af for det foerste retsakter og for det andet faktiske handlinger; gennemfoerelsen afhaenger ligeledes i vidt omfang af medlemsstaternes myndigheders og Faellesskabets samlede aktion i de sektorer, som har en miljoemaessig interesse. Med andre ord kan noedvendigheden af en hensigtsmaessig planlaegning af gennemfoerelse af det samlede antal programmer, som er indeholdt i direktivets artikel 6, ikke opfyldes gennem ad hoc-handlinger truffet af de nationale myndigheder i de sektorer, som skal vaere omfattet af planlaegningen. Jf. ogsaa den i fodnote 7 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Spanien, praemis 15 og 16, og mit forslag til afgoerelse i samme sag, punkt 11.

(10) - Jf. den i fodnote 8 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 23.

(11) - Jf. den i fodnote 8 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Belgien, praemis 20.

(12) - Jf. mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Belgien (naevnt i fodnote 8), punkt 34.

(13) - Jf. for saa vidt angaar betydningen af kvantitative oplysninger og en tidsplan med hensyn til vurderingen af, om det udarbejdede program er af passende karakter, dom af 5.10.1994, sag C-255/93, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 4949, praemis 20-27.

(14) - Jf. f.eks. dom af 11.6.1998, forenede sager C-232/95 og C-233/95, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3343, praemis 38.

(15) - Jf. ovenfor i punkt 36, 37 og 38.

(16) - Jf. ovenfor i punkt 20 ff.

(17) - Jf. i udpraeget grad i punkt 6 i svarskriftet.

(18) - Jf. f.eks. dom af 2.12.1986, sag 239/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 3645, praemis 7.

(19) - Jf. dom af 28.2.1991, sag C-131/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 825, praemis 71.

(20) - Der kan ganske subsidiaert fremsaettes foelgende bemaerkninger angaaende hver enkelt gruppe foranstaltninger: 1. Hvad angaar foranstaltningerne vedroerende det foerste maal i direktivets artikel 6 har Kommissionen med rette anfoert, for det foerste, at selv under hensyn til de forhold, den franske regering har paaberaabt sig i duplikken, viser det sig, at der ikke foreligger programmer, som svarer til begrebet i direktivets artikel 6 (den omtvistede artikel), og som er i overensstemmelse med den fastlagte tidsplan; for det andet omfatter de trufne foranstaltninger udelukkende en bestemt kategori af batterier, mens direktivet ligeledes paalaegger en forpligtelse til at traeffe foranstaltninger for akkumulatorer; for det tredje udgoer en simpel forespoergsel hos producenterne med henblik paa at opnaa et forbud mod salg af visse batterier ikke et program i den angivne betydning; for det fjerde synes maalet med projektet (jf. ovenfor) om at forlaenge blybatteriers levetid - et projekt hvis fremgangsmaade og tidsplan ikke er naermere praeciseret - primaert at vaere en mindskelse af maengden af brugte batterier, et maal som ikke er i overensstemmelse med foerste maal i direktivets artikel 6.

2. Med hensyn til foranstaltningerne vedroerende direktivets andet maal viser det sig, at den naevnte »kampagne« ikke har form af et program, mens det forfulgte maal om angivelse af indholdet af tungmetaller, som Kommissionen anfoerer, synes at henhoere under anvendelsesomraadet for direktivets artikel 4, stk. 2.

3. De foranstaltninger, som skal bidrage til gennemfoerelsen af det tredje maal i artikel 6, synes at udgoere en gruppe af enkeltstaaende initiativer, uden at der findes talmateriale og en tidsplan, som begrebet »program« kraever. Som Kommissionen endvidere bemaerker, udgoer den saerskilte indsamling, som udfoeres af lokale organer, en foranstaltning, som henhoerer under direktivets artikel 7, hvorefter »1. Medlemsstaterne paaser, at saerskilt indsamling og i givet fald indfoerelse af et pantsystem tilrettelaegges effektivt ...«

4. Hvad angaar de arbejdsgrupper, som den franske regering paaberaaber sig med henblik paa at godtgoere, at foranstaltningerne til gennemfoerelsen af det fjerde maal i direktivets artikel 6 er blevet truffet, anfoerer Kommissionen med rette, at for det foerste vedroerer disse gruppers arbejde kun indirekte direktivets maal, og for det andet paabegyndte den anden arbejdsgruppe foerst sit arbejde fire aar efter den i direktivet fastsatte frist. Endvidere daekker disse to arbejdsgrupper kun en begraenset del af det tilstraebte maal i henhold til fjerde maal i direktivets artikel 6. Endelig mener jeg ikke, at oprettelsen af et organ, der skal staa for indsamlingen og bortskaffelsen af baerbare batterier - hvilket er resultatet af arbejdsgruppen, der har vaeret nedsat siden 1992, jf. henvisningen hertil i duplikken - muliggoer en gennemfoerelse af dette direktivmaal i sin helhed.

5. Hvad angaar foranstaltningerne til gennemfoerelse af det femte maal i direktivets artikel 6 er der anledning til at bemaerke, at selv om de har haft positive resultater, skyldes det ikke de forhold, den franske regering paaberaaber sig, navnlig at de udgoer koordinerede foranstaltninger inden for rammerne af specifikke programmer som fastsat i direktivets artikel 6. F.eks. medfoerer de naevnte former for oekonomisk stoette ikke noedvendigvis, at der er etableret hensigtsmaessige programmer for saerskilt indsamling. Endvidere naevner den franske regering foranstaltninger, hvis vedtagelse er naer forestaaende, og maal, som skal naas ved hjaelp af en ny bekendtgoerelse, men dette argument kan ikke begrunde det forhold, at programmer, som skulle have vaeret vedtaget, ikke er vedtaget inden for den fastsatte tidsramme.

(21) - Jf. med hensyn til den sidstnaevnte forpligtelse punkt 28 og fodnote 5 i dette forslag til afgoerelse.

(22) - Jf. dom af 11.8.1995, sag C-431/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2189, praemis 23.

(23) - Jf. f.eks. dom af 19.2.1998, sag C-8/97, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 823, praemis 8, og i den i fodnote 7 naevnte dom i sagen Kommissionen mod Spanien, praemis 14.

(24) - Jf. f.eks. dom af 20.3.1997, sag C-294/96, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 1781, og af 5.10.1995, Kommissionen mod Frankrig, naevnt i fodnote 13, praemis 29.

(25) - Jf. dom af 21.1.1999, naevnt i fodnote 8, praemis 17. Som naevnt i mit forslag til afgoerelse i samme sag (punkt 46, 47 og 48) er der til meddelelsen om programmerne knyttet direkte og alvorlige foelger for en effektiv gennemfoerelse af materielle forpligtelser efter direktivets artikel 6. Det paagaeldende direktiv er udstedt i henhold til artikel 100 A i EF-traktaten, dvs. dets formaal er en tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser, der vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion. Naermere bestemt, som det fremgaar af betragtningerne til direktivet, er tilnaermelsen af lovgivningerne noedvendig, fordi der, hvis de er af »forskelligartet indhold, vil ... kunne opstaa hindringer for samhandelen i Faellesskabet og konkurrencefordrejninger, og dette vil kunne faa direkte virkninger for oprettelsen af det indre marked og dettes funktion«. Kontrollen af programmer, foranstaltninger og andre handlinger fra de nationale myndigheders side i den af direktivet regulerede sektor er saaledes af stor betydning. For at muliggoere denne kontrol skal de af artikel 6 omfattede programmer ikke alene vaere udarbejdet, de skal tillige vaere meddelt Kommissionen. Derfor kan de konkrete forpligtelser efter direktivets artikel 6 ikke anses for at vaere opfyldt, naar de foranstaltninger, medlemsstaterne har truffet, ikke er Kommissionen bekendt.

(26) - Jf. punkt 28 og 46.