ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Såfremt et luftfartsselskab i lufthavnen i afrejsemedlemsstaten, direkte og/eller gennem sine repræsentanter og dertil autoriserede medarbejdere, afviser en passager med den begrundelse, at bestemmelsesmedlemsstatens myndigheder vil nægte at tillade passagerens indrejse i den omhandlede stat, fordi vedkommende angiveligt ikke er i besiddelse af indrejsevisum (visa), kan det da antages, at luftfartsselskabet udøver en funktion og handler som den pågældende stats forlængede arm (emanation of State), således at den skadelidte passager ved en ret i bestemmelsesmedlemsstaten kan gøre afgørelse nr. 565/2014/EU gældende over for staten med henblik på at bevise, at vedkommende havde ret til indrejse uden yderligere visum, og anmode om kompensation for krænkelsen af denne rettighed og det heraf følgende brud på vedkommendes transportkontrakt?
1)

Skal artikel 3, stk. 1a, fjerde afsnit, litra iii), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/109/EF af 15. december 2004 om harmonisering af gennemsigtighedskrav i forbindelse med oplysninger om udstedere, hvis værdipapirer er optaget til handel på et reguleret marked, og om ændring af direktiv 2001/34/EF (1), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/50/EU, fortolkes således, at det er en betingelse for lovligt at kunne stille »strengere krav« for så vidt angår »aktionærer, fysiske personer eller juridiske enheder«, at de »love eller administrative bestemmelser«, der opstiller de strengere krav vedrørende oplysninger om ejerandele, er »under tilsyn« fra en myndighed, som medlemsstaten har udpeget i henhold til artikel 4 i direktiv 2004/25/EF (2) […] om overtagelsestilbud, og at dette tilsyn omfatter kontrol med, at de strengere krav vedrørende oplysninger om ejerandele som omhandlet i direktiv 2004/109/EF er opfyldt?
4)

Skal den omstændighed, at [EU-midlerne] skal tildeles til biavlsprogrammerne for 2017-2019 på grundlag af det antal bistader, som medlemsstaterne oplyste i 2013 i deres biavlsprogrammer for 2014-2016, fortolkes således, at det også er muligt at fastsætte det antal bistader, der kræves for at få tildelt støtte efter den periode, der udløb den 31. december 2016, og som ligger til grund for fordelingen af støtten for perioden 2017, på en anden måde?
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/36/EU af 26. februar 2014 (1), idet det ikke senest den 30. september 2016 har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1.

Retten har tilsidesat kravene i forordning (EF) nr. 1367/2006 (1), idet den har afslået at give fri aktindsigt i miljøoplysninger. Den har fortolket afslagsgrunden i artikel 4, stk. 2, første led, i forordning (EF) nr. 1049/2001 (2), sammenholdt med artikel 6, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1367/2006 for bredt i lyset af Århuskonventionens krav. Retten har retligt fejlagtigt lagt til grund, at oplysningerne vedrørende et industrianlægs CO2-effektivitet er følsomme forretningsoplysninger.
3)

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, skal artikel 8, stk. 1, litra f), i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre fortolkes således, at den udstedende judicielle myndigheds undladelse af at anføre den idømte tillægsstraf om tilsyn i den europæiske arrestordre har til følge, at tillægsstraffen, som den fuldbyrdende judicielle myndighed må antages ikke at have kendskab til, ikke kan føre til en faktisk frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat?
—

forpligtelsen til at iagttage god praksis i forbindelse med udlevering af lægemidler som defineret af medlemsstatens myndigheder, idet det herved bl.a. kræves, at der indgår et sundhedsspørgeskema i forbindelse med køb af lægemidler online, og forbydes at anvende søge- og annonceringsydelser mod betaling, således som fastsat i den franske social- og sundhedsministers bekendtgørelse af 28. november 2016?
3.

Skal — i tilfælde af, at det bekræftes, at der skal træffes rimelige forholdsregler for at undgå selve den lange forsinkelse — artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 fortolkes således, at luftfartsselskabet for at afværge forpligtelsen til at betale kompensation i henhold til forordningens artikel 7 ved transport af passagerer med en flyforbindelse, som består af to (eller flere) flyvninger, kun skal træffe rimelige forholdsregler for at undgå forsinkelsen af den flyvning, som det selv gennemfører, og som risikerer en mulig forsinkelse, eller at det desuden skal træffe rimelige foranstaltninger for at undgå en lang forsinkelse for den enkelte passager på det endelige bestemmelsessted (f.eks. ved at undersøge muligheden for ombooking til en anden flyforbindelse)?
1)

Er en bestemmelse i national lovgivning, artikel 1 i Ovršni zakon (offentliggjort i Narodne novine nr. 112/12, 25/13, 93/14, 55/16 og 73/17), som bemyndiger notarer til at foretage tvangsinddrivelse af fordringer på grundlag af et autentisk dokument ved udstedelse af en fuldbyrdelsesordre som et tvangsfuldbyrdelsesdokument uden udtrykkeligt samtykke fra rekvisitus, i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og artikel 18 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, henset til Domstolens dom i sag C-484/15 og i sag C-551/15?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Chambre disciplinaire de première instance de l’ordre des chirurgiens-dentistes de Midi-Pyrénées (Frankrig) den 24. april 2018 — Conseil départemental de l’ordre des chirurgiens-dentistes de la Haute-Garonne mod RG og RG

(Sag C-296/18)

(2019/C 4/15)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Chambre disciplinaire de première instance de l’ordre des chirurgiens-dentistes de Midi-Pyrénées

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Conseil départemental de l’ordre des chirurgiens-dentistes de la Haute-Garonne

Sagsøgte: RG og RG

Ved kendelse af 23. oktober 2018 har Domstolen (Ottende Afdeling) besluttet:

Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«) skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der generelt og absolut forbyder enhver reklame for medlemmer af tandlægeerhvervet, idet den forbyder disse at lave nogen form for reklame for deres person eller deres virksomhed på internettet.
1)

Tillader begrebet et pålideligt billede, der er omhandlet i artikel 2, stk. 3, i Rådets fjerde direktiv 78/660/EØF af 25. juli 1978 om årsregnskaberne for visse selskabsformer (1), at der ved et aktieselskabs køb af et finansielt aktiv opføres et nedslag som en udgift i resultatopgørelsen i tilknytning til en gæld på over et år, der ikke er rentebærende, og at der opføres en anskaffelsespris for det finansielle aktiv på aktivsiden i balancen med fradrag af nævnte nedslag, i lyset af de principper for værdiansættelse, der fremgår af ovennævnte direktivs artikel 32?
1)

Anbringende om indførelse af begrænsninger, der er forbudte i henhold til artikel 56 TEUF, for den frie bevægelighed for tjenesteydelser inden for Unionen for så vidt angår statsborgere i medlemsstaterne, der er bosat i en anden medlemsstat end modtageren af den pågældende tjenesteydelse, ved: a) medlemsstaternes forpligtelse til at sikre de udsendte arbejdstagere den aflønning, herunder overtidsbetaling, som er fastlagt i henhold til lovgivningen eller praksis i den udsendende medlemsstat [artikel 1, nr. 2), litra a)] b) medlemsstaternes forpligtelse til principielt at sikre de udsendte arbejdstagere samtlige anvendelige arbejds- og ansættelsesvilkår, der er fastlagt i henhold til lovgivningen eller praksis i den udsendende medlemsstat, i de tilfælde, hvor en arbejdstagers udstationerings faktiske varighed eller den samlede varighed af udstationeringen af arbejdstagere, der erstatter hinanden ved udførelsen af det samme arbejde, overstiger 12 måneder, henholdsvis i de tilfælde, hvor tjenesteyderen fremsender en begrundet meddelelse, overstiger 18 måneder [artikel 1, nr. 2), litra b)].
—

Skal de samme bestemmelser navnlig fortolkes således, at de er til hinder for, at de ligningsmæssige fradrag, som skal tage højde for varigheden af ejerskabet af værdipapirerne, ikke finder anvendelse på den kapitalgevinst, der er henført til udskudt beskatning, idet denne skatteligningsregel ikke fandt anvendelse på det tidspunkt, da denne kapitalgevinst blev realiseret, og finder anvendelse på kapitalgevinsten ved afhændelse af de værdipapirer, der blev modtaget ved ombytningen, på grundlag af datoen for ombytningen og ikke datoen for erhvervelsen af de værdipapirer, der blev overdraget ved ombytningen?
1)

Skal artikel 242, stk. 1, litra a) og b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 (1) af 9. oktober 2013 om EU-toldkodeksen fortolkes således, at tyveri af varer, der er henført under toldoplagsproceduren, under de omstændigheder, der gør sig gældende i hovedsagen, udgør en unddragelse fra toldoplagsproceduren, som medfører pålæggelse af en finansiel sanktion mod bevillingshaveren for en toldretlig overtrædelse?
Skal punkt 2.22, 2.23, 2.27, 2.28 og 20.33 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 549/2013 ( 1 ) af 21. maj 2013 om det europæiske national- og regionalregnskabssystem fortolkes således, at en separat finansiel institution, der ledes af den offentlige forvaltning og service, skal anses for at være ikke-markedsmæssig og således henhører under sektoren offentlig forvaltning og service, hvis institutionen udviser kendetegn som koncerntilknyttet finansiel institution, uden at kriteriet om udsættelse for risiko skal undersøges?
C 4/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel d’Aix-en-Provence (Frankrig) den 23. oktober 2018 — straffesag mod B S og C A

(Sag C-663/18)

(2019/C 4/25)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel d’Aix-en-Provence

Parterne i hovedsagen

B S og C A

Præjudicielt spørgsmål

Den Europæiske Unions Domstol er blevet forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 28 TEUF, 29 TEUF, 30 TEUF og 32 TEUF, forordning nr. 1307/2013 (1) og nr. 1308/2013 (2) samt af princippet om varernes frie bevægelighed, idet det ønskes afklaret, om disse retsforskrifter skal fortolkes således, at de ved bekendtgørelse af 22. august 1990 indførte undtagelsesbestemmelser, hvorefter dyrkning, industriel anvendelse og markedsføring af hamp skal begrænses til plantens fibre og frø, fastsætter en restriktion, der er i strid med fællesskabsretten.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17.12.2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landsbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 637/2008 og Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (EUT L 347, s. 608).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (EUT L 347, s. 671).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) den 7. november 2018 — SY mod Associated Newspapers Ltd

(Sag C-687/18)

(2019/C 25/34)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SY

Sagsøgt: Associated Newspapers Ltd

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelser i national ret, såsom section 32(4) og (5) i Data Protection Act 1998 (lov af 1998 om databeskyttelse, herefter »DPA«) — som bestemmer, at såfremt en dataansvarlig påstår, at personoplysninger, som sagen mod den pågældende dataansvarlige vedrører, behandles i) kun i journalistisk øjemed, med henblik på kunstnerisk eller litterær virksomhed og ii) med henblik på offentliggørelse af journalistisk, litterært eller kunstnerisk materiale, som ikke tidligere er blevet offentliggjort af den dataansvarlige, udsættes en sådan sag, for så vidt som den vedrører ikke-offentliggjorte personoplysninger, indtil a) en afgørelse truffet af Information Commissioner om, at betingelse i) eller ii) ikke er opfyldt, b) den dataansvarliges påstand trækkes tilbage, eller c) personoplysningerne offentliggøres — forenelige med artikel 9, 22 og 23 i direktiv 95/46/EF (1) og artikel 7, 8 og 47 i chartret om grundlæggende rettigheder?

(1) Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24.10.1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT L 281, s. 31).
2)

Skal de samme bestemmelser navnlig fortolkes således, at de er til hinder for, at de ligningsmæssige fradrag, som skal tage højde for varigheden af ejerskabet af værdipapirerne, ikke finder anvendelse på den kapitalgevinst, der er henført til udskudt beskatning, idet denne skatteligningsregel ikke fandt anvendelse på det tidspunkt, da denne kapitalgevinst blev realiseret, og finder anvendelse på kapitalgevinsten ved afhændelse af de værdipapirer, der blev modtaget ved ombytningen, på grundlag af datoen for ombytningen og ikke datoen for erhvervelsen af de værdipapirer, der blev overdraget ved ombytningen?
2.

Retten har ved bedømmelsen af den »reelle brug« i henhold til artikel 42, stk. 2 og 3, i forordning nr. 207/2009 på afgørende måde taget udgangspunkt i, at de omsætningstal, der fremgår af regningerne, i forhold til de omsætningstal, der følger af de indleverede erklæringer på tro og love, er for små. Retten måtte dog højst have taget hensyn til den objektive produktions-og omsætningskapacitet, der er normal inden for branchen. Den enkelte virksomheds aktuelle subjektive forhold må ikke spille nogen rolle for omfanget af brugen. Derudover skal brug af et varemærke også klassificeres som reel, selv når den størrelsesmæssigt set er ubetydelig; der findes ingen absolutte undergrænser. Der skal ikke foretages en bedømmelse af forretningsstrategien og de omhandlede varers kommercielle successer. Det eneste afgørende er, at er ikke foreligger en rent symbolsk brug.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Bucureşti (Rumænien) den 17. oktober 2018 — Autoritatea naţională de reglementare în domeniul energiei (ANRE) mod Societatea de Producere a Energiei Electrice în Hidrocentrale Hidroelectrica SA

(Sag C-648/18)

(2019/C 25/23)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Autoritatea naţională de reglementare în domeniul energiei (ANRE)

Sagsøgt: Societatea de Producere a Energiei Electrice în Hidrocentrale Hidroelectrica SA

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 35 TEUF til hinder for en fortolkning af artikel 23, stk. 1, og af artikel 28, litra c), i Legea energiei electrice și a gazelor naturale nr. 123/2012, hvorefter Rumæniens elektricitetsproducenter har pligt til at handle med hele den producerede elektricitetsmængde udelukkende på et rumænsk, centraliseret konkurrencepræget marked henset til, at der er mulighed for at eksportere elektriciteten, men ikke direkte og kun gennem et tradingselskab?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Genova (Italien) den 12. oktober 2018 — LG m.fl. mod Rina SpA, Ente Registro Italiano Navale

(Sag C-641/18)

(2019/C 25/21)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Genova

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: LG m.fl.

Sagsøgte: Rina SpA og Ente Registro Italiano Navale

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, [stk.] 1, og artikel 2, [stk.] 1, i forordning (EF) nr. 44/2001 (1) af [22.] december 2000 — herunder i lyset af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, EMRK’s artikel 6, stk. 1, samt 16. betragtning til direktiv 2009/15/EF (2) — fortolkes således, at de udelukker, at retten i en medlemsstat inden for rammerne af en erstatningssag som følge af dødsfald og personlige skader i forbindelse med forlis af en passagerfærge, hvorunder der er nedlagt påstand om ifald af ansvar for culpøs adfærd, kan erklære at mangle kompetence, henset til den retlige immunitet, som anerkendes enheder og private juridiske personer med hjemsted i den pågældende medlemsstat, der udfører klassifikations- og/eller certificeringsaktiviteter, når disse aktiviteter udføres på vegne af et tredjeland?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/15/EF af 23.4.2009 om fælles regler og standarder for organisationer, der udfører inspektion og syn af skibe, og for søfartsmyndighedernes aktiviteter i forbindelse dermed (EUT 2009, L 131, s. 47).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, kan varerne da anses for at blive transporteret »af leverandøren eller for hans regning« i tilfælde, hvor kunden indgår aftale med leveringsselskabet og ét af følgende forhold gør sig gældende, og i så fald hvilke(t): a) Kunden har ikke noget praktisk alternativ til at anvende leveringsselskabet. b) Kunden har alene en kontrakt med leverandøren og ikke med leveringsselskabet. c) Leverandøren og leveringsselskabet er enige om beløbet, som opkræves af leveringsselskabet uden input fra kunden. d) Leverandøren godtgør kunden leveringsomkostningerne gennem en rabat på varernes pris. e) Leverandøren opkræver leveringsomkostningerne fra kunden og overfører beløbet [til] det uafhængige leveringsselskab. f) Kontraktvilkårene, som fastlægger ejendomsrettens overgang til kunden, giver ikke mening kommercielt, men dette ikke har betydning i praksis, da leverandøren godtgør kunden omkostninger ved eventuel skade på varerne under transporten. g) I forhold til leveringsomkostningerne i tilfælde, hvor der er et problem med den oprindelige levering: i) er leverandøren ifølge sin kontrakt med kunden forpligtet til at refundere omkostningerne, som allerede er betalt af kunden ii) er leverandøren ifølge sin kontrakt med kunden ikke forpligtet til at refundere omkostningerne, men gør det i praksis iii) bærer leverandøren (og ikke leveringsselskabet) omkostningerne ved refusionen i begge tilfælde, og/eller iv) er leverandøren ifølge sin kontrakt med kunden forpligtet til at betale både omkostningen ved at sende erstatningsvarer og de dermed forbundne leveringsomkostninger, eller v) er leverandøren ifølge sin kontrakt med kunden forpligtet til at betale omkostningerne ved at sende erstatningsvarer, men ikke for de dermed forbundne leveringsomkostninger, men gør det i praksis.
2)

Er disse principper til hinder for en lovgivning såsom momslovens artikel 23, stk. 1, litra b), og stk. 6, som fortolkes således, at en afgiftspligtig person, der har valgt en metode med koefficienter eller en fordelingsnøgle med henblik på beregningen af retten til at fradrage den afholdte afgift i forbindelse med goder og tjenesteydelser til blandet brug, og som har foretaget justeringer af grundlaget for de endelige beløb for det år, som fradraget vedrører, i henhold til nævnte bestemmelses stk. 6, ikke kan ændre disse elementer med tilbagevirkende kraft og foretage en ny beregning af det oprindelige fradrag, som allerede er blevet reguleret i overensstemmelse med denne bestemmelse, i forbindelse med en momsansættelse med tilbagevirkende kraft for en aktivitet, som oprindeligt var afgiftsfritaget?
4)

Udgør Europa-Kommissionens adfærd — for så vidt som den nægter at iværksætte en traktatbrudsprocedure og anlægge et traktatbrudssøgsmål for [Domstolen] med påstand om, at en stat har tilsidesat EU-retten — en kvalificeret tilsidesættelse som omhandlet i EU-traktatens artikel 2, artikel 4, stk. 2 og 3, artikel 6, stk. 1, artikel 9, artikel 10, stk. 1, og artikel 17, artikel 1, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der kan danne grundlag for et erstatningssøgsmål med påstand om Den Europæiske Unions ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF, når der som i det foreliggende tilfælde består følgende situation: — ved meddelelse DG EMPL/B2/DA-MAT/sk (2016), som de italienske myndigheder modtog den 10. juni 2016, afsluttede Kommissionen i juni 2016 sag EU Pilot 7779/15/EMPL med en kritik af medlemsstaten og med varsling om en nært forestående indledning af en traktatbrudsprocedure, idet den fastslog, at de nationale bestemmelser om de tjenester, der leveres af magistrati onorari (honorære dommere), var uforenelig med EU-retten for så vidt angår misbrug i form af flere på hinanden følgende forlængelser af tidsbegrænsede aftaler, forskelsbehandling med hensyn til løn i forhold til magistrati ordinari o professionali (ordinære dommere og fagdommere), samt ferier og barselsorlov, hvilken traktatbrudsprocedure endnu ikke er blevet iværksat; — ved meddelelse C(2016) 8600 final af 21. december 2016 præciserede Kommissionen, at den fortsat havde skønsbeføjelser til at bestemme, om og hvornår den i givet fald ville iværksætte en traktatbrudsprocedure eller indbringe sagen for Domstolen, og det af Domstolens praksis følger, at borgerne ikke kan vinde sager anlagt til prøvelse af Kommissionens undladelse af at iværksætte en traktatbrudsprocedure?
1)

Skal de generelle principper i den gældende EU-lovgivning om EU-rettens forrang, retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning, ligestilling af sagens parter, effektiv retsbeskyttelse, retten til en uafhængig domstol og mere generelt til en retfærdig rettergang, som sikres ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i lyset af Domstolens praksis om den italienske stats ansvar for åbenbar tilsidesættelse af fællesskabslovgivningen begået af en ret i sidste instans, og navnlig i dom [af 30.9.2003, C-224/01, Köbler, EU:C:2003:513, af 13.6.2006, C-173/03, Traghetti del Mediterraneo, EU:C:2006:391, og af 24.11.2011, C-379/10, Kommissionen mod Italien, EU:C:2011:775], fortolkes således, at de nævnte bestemmelser og den anførte praksis fra Domstolen er til hinder for, at en medlemsstat for at begunstige sig selv og de egne offentlige myndigheder, såsom i den foreliggende situation, anvender bestemmelser — som dem, der er blevet indført ved lov nr. 18/2015 med den erklærede hensigt om at gennemføre Domstolens nævnte afgørelser, men med det væsentlige formål om at udhule deres virkninger og styre de nationale retter — der i medfør af den nye affattelse af artikel 2, stk. 3 og 3a, i lov nr. 117 af 13. april 1988 om dommeres civile ansvar indfører et begreb om ansvar i tilfælde af forsæt eller grov uagtsomhed »som følge af åbenbar tilsidesættelse af loven og EU-retten«? De omhandlede nationale bestemmelser stiller nemlig den nationale ret, som i den foreliggende situation over for valget — der uanset hvorledes det udøves bevirker, at retten pådrages civilt eller disciplinært ansvar over for staten i de sager, hvor den offentlige forvaltning er part — mellem at tilsidesætte den nationale lovgivning ved at se bort fra den, og i stedet anvende EU-retten som fortolket af Domstolen, eller at tilsidesætte EU-retten ved at anvende nationale bestemmelser, der hindrer sikring af effektiv beskyttelse og er i strid med artikel 1, stk. 3, og artikel 7 i direktiv 2003/88, med § § 2 og 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er gennemført ved direktiv 1999/70, og med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fortolket i Domstolens praksis, og navnlig i dom af [af 1.3.2012, C-393/10, O’Brien, EU:C:2012:110, og af 29.11.2017, C-214/16, King, EU:C:2017:914]?