ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det skal endelig tilføjes, at Kommissionen i resuméet af indledningsbeslutningen, der sammen med denne beslutning blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 21. december 2007, fandt, at den omhandlede skatteordning syntes at opfylde samtlige gældende betingelser for at kunne anses for statsstøtte. Kommissionen præciserede ligeledes følgende:

»Foranstaltningen ser […] ud til at indebære en fritagelse for det spanske skattesystem, fordi den finansielle goodwill afskrives, selv om den ikke er registreret i den overtagende virksomheds regnskaber, fordi der ikke er nogen fusion mellem den overtagende virksomhed og den overtagne virksomhed. Den indebærer derfor en økonomisk fordel, der består i nedsættelse af skattebyrden for virksomheder, der erhverver betydelige kapitalandele i udenlandske virksomheder. Det ser ud til, at foranstaltningen indebærer statsmidler, og at den er specifik, da den begunstiger virksomheder, der foretager bestemte investeringer.

Foranstaltningen påvirker formentlig samhandelen mellem medlemsstaterne, fordi den styrker handelsvilkårene for de begunstigede virksomheder, der er impliceret i visse holdingaktiviteter. Konkurrencen kan ligeledes være berørt, da statsstøtte til spanske virksomheder, der afgiver overtagelsesbud på udenlandske virksomheder, medfører, at ikke-spanske konkurrenter, som afgiver sammenlignelige bud på de pågældende markeder, stilles i en relativ ugunstig situation.

Det ser ikke ud til, at undtagelserne i artikel [10]7, stk. 2 og 3, finder anvendelse, og støtten ser ikke ud til at være forenelig med [det indre marked]. Kommissionen finder derfor, at de spanske myndigheder muligvis har ydet statsstøtte efter traktatens artikel [10]7, stk. 1, i forbindelse med gennemførelsen af den omhandlede foranstaltning.«
129

Det skal indledningsvis bemærkes, at selv om appellanterne har nedlagt påstand om en erstatning for økonomisk skade på 3975329 EUR i appelskriftet, har de ikke anfægtet beløbet på 3 mio. EUR, som Personaleretten fastsatte på grundlag af den løn, Alessandro Missir Mamachi ville have modtaget indtil pensionstidspunktet, fratrukket det beløb, som han selv og hans hustru ville have anvendt på egne fornødenheder. Appellanterne har med det foreliggende anbringende alene anfægtet Personalerettens vurdering om, at der skulle tages hensyn til samtlige vedtægtsmæssige ydelser, herunder andre ydelser end det engangsbeløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73, i forbindelse med erstatningen for den økonomiske skade. Selv om det antages, at appellanterne med påstanden om en erstatning for økonomisk skade på 3975329 EUR har rejst tvivl om Personalerettens fastsættelse af beløbet på 3 mio. EUR, fremgår det som bekendt at fast retspraksis, at det alene er EU-Personaleretten, der, når den har fastslået, at der er indtrådt et tab, har kompetence til inden for rammerne af den nedlagte påstand at fastslå, hvorledes og i hvilket omfang skaden skal erstattes, under forudsætning af at disse – for at Retten skal kunne kan udøve sin kontrol med EU-Personalerettens domme – er tilstrækkeligt begrundede, ligesom de hvad angår vurderingen af tabet skal angive de kriterier, der er lagt til grund for opgørelsen af erstatningsbeløbet (jf. i denne retning dom af 5.11.2014, Kommissionen mod Thomé, T-669/13 P, EU:T:2014:929, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis). Da appellanterne ikke har forklaret, hvilken fejl Personaleretten begik ved anvendelsen af de kriterier, som den lagde til grund for fastsættelsen af beløbet på 3 mio. EUR, må det således konkluderes, at dette beløb svarer til erstatningen for den økonomiske skade, som Alessandro Missir Mamachis fire børn har lidt.
40

EUIPO har dertil svaret, at udbudsbetingelsernes punkt 13.1 er i overensstemmelse med den retspraksis, hvorefter for det første en mulig interessekonflikt kan opstå, såfremt en tilbudsgiver har deltaget i en udarbejdelse af udbuddet og for det andet, at den pågældende tilbudsgiver i et sådant tilfælde kan få mulighed for at angive grundene til, at denne mulige konflikt ikke under de konkrete omstændigheder i sagen indrømmer tilbudsgiveren en uretmæssig konkurrencefordel. Under alle omstændigheder skal interessekonflikten være reel og ikke-hypotetisk, og risikoen for at den opstår skal fastslås i forlængelse af en specifik undersøgelse af tilbuddet og af tilbudsgiverens situation. En potentiel interessekonflikt som følge af, at en underleverandør har deltaget i udarbejdelsen af udbudsbetingelserne, er ikke tilstrækkelig til at udelukke tilbudsgiveren. I det foreliggende tilfælde tog EUIPO hensyn til den påståede interessekonflikt. Efter at have konstateret, at PricewaterhouseCoopers (PWC) Spain var en underleverandør i Drasis-konsortiet, anmodede EUIPO straks om uddybende oplysninger over for konsortiet. For det første forklarede Drasis som svar på denne anmodning, at det kun var PWC UK og PWC Belgium, der havde deltaget i udarbejdelsen af udbudsbetingelserne, og at der ikke forelå nogen strukturel forbindelse mellem på den ene side disse selskaber og på den anden side PWC Spain. For det andet afslørede PWC UK og PWC Belgium i henhold til det fortrolighedskrav, som selskaberne var bundet af inden for rammerne af leveringen af tjenesteydelser til EUIPO med henblik på affattelsen af udbudsbetingelserne, ikke nogen relevant oplysning vedrørende dette emne særligt ikke til de øvrige selskaber i samme koncern. For det tredje præciserede Drasis, at det først kontaktede PWC Spain seks dage inden fristen for indgivelsen af tilbud, og konsortiets skrivelse bekræftede den omstændighed, at det hverken deltog i udarbejdelsen, affattelsen, prissættelsen eller valideringen af det tekniske tilbud, der blev fremlagt af konsortiet. På baggrund af disse oplysninger foretog EUIPO dernæst en efterprøvelse af, om PWC Spains deltagelse i konsortiet havde kunnet tildele denne en uretmæssig konkurrencefordel i forhold til de øvrige tilbudsgivere og konkluderede, at dette ikke var tilfældet. Følgelig er EUIPO af den opfattelse, at det har handlet under overholdelse af de gældende udbudsbetingelser og de gældende regler, og at det med rette har fundet, at der ikke var nogen gyldig grund til at udelukke Drasis-konsortiet fra udbudsproceduren. Endelig opnåede den første tilbudsgivers tilbud i henhold til de tekniske tildelingskriterier flere point end Drasis-konsortiets tilbud, hvilket i sig selv beviser, at dette ikke fik en uretmæssig fordel.
128

Kommissionen fandt i den anfægtede afgørelse, at reglen om fortabelse af underskud havde et mere omfattende anvendelsesområde end den tidligere regel (10. betragtning), at reglen oprindeligt ikke foreskrev nogen undtagelser (11. betragtning), og at reglen, som det fremgår af gengivelsen af bemærkningerne til ændringsloven vedrørende beskatning af virksomheder af 2008 (jf. præmis 6 ovenfor), havde et dobbelt formål: for det første at forenkle lovgivningen og for det andet på målrettet vis at bekæmpe misbrug (12. betragtning). Kommissionen understregede ligeledes, at fraværet af en udtrykkelig undtagelse med henblik på at tillade fremførsel af underskud i tilfælde af sanering blev modsvaret af skattemyndighedernes mulighed for ud fra rimelighedsbetragtninger at eftergive skattekrav på grundlag af saneringsdekretet (12. betragtning, jf. præmis 7 ovenfor).
172

Det må i denne forbindelse for det første fastslås, at argumentet om manglende kontrol med anvendelsen af underskuddene ikke er sammenhængende. Således kan andre virksomheder, der ikke opfylder betingelserne for anvendelse af saneringsklausulen, også komme i økonomiske vanskeligheder og ikke være i stand til at kontrollere anvendelsen af deres underskud samtidig med, at de er udelukket fra at anvende saneringsklausulen. For det andet er forskellen i situationen for virksomheder, der har behov for sanering, og sunde virksomheder for så vidt angår adgang til kapital og rådigheden over skjulte reserver ikke relevant i den foreliggende sag. Som Kommissionen med rette anførte i 91. betragtning til den anfægtede afgørelse, er det mulige formål om at begunstige adgangen til kapital for virksomheder i vanskeligheder ikke et formål, der er skattesystemet iboende.
Tegnet fluege.de, der er ansøgt registreret for »reklamevirksomhed; bistand ved forretningsledelse; forretningsadministration; bistand ved varetagelse af kontoropgaver«, »transportvirksomhed; pakning og opbevaring af varer; arrangering af rejser« og »restauranter (mad og drikke); midlertidig indkvartering«, som henhører under henholdsvis klasse 35, 39 og 43 i Nicearrangementet, er beskrivende for de varer, der er omfattet af EF-varemærkeansøgningen ud fra synsvinklen for den gennemsnitlige tysktalende forbruger i Den Europæiske Union.

Eftersom det ansøgte varemærke umiddelbart ville kunne genkendes af den nævnte kundekreds som et domænenavn, der henviser til en internetside på området for luftfart og flyafgange, er det beskrivende for tjenesteydelserne »transportvirksomhed«, der henhører under klasse 39, og nærmere bestemt inden for disse tjenesteydelser, lufttransporttjenester. Hvad angår de andre tjenesteydelser, der i varemærkeansøgningen er defineret meget bredt, kan disse alle udbydes på dette område og i tæt sammenhæng med lufttransport og flyafgange.

Den omstændighed, at et beskrivende begreb, der mangler særpræg, sættes sammen med et domæne på første niveau, medfører ikke, at tegnet – der således umiddelbart kan identificeres af den relevante kundekreds som et domænenavn og således som en henvisning til en internetadresse – opnår fornødent særpræg. Den del af et sådant domænenavn, der har særpræg, er nemlig ikke domænet på første niveau, der eventuelt består af et punktum og en bogstavkombination, der svarer til landekoden, men i højere grad domænet på andet niveau, der er blevet tilføjet domænet på første niveau.

Et domænenavn henviser i sig selv højst til en internetadresse og ikke til den handelsmæssige oprindelse af en bestemt producents eller leverandørs varer eller tjenesteydelser. Praksis på området for tildeling af domænenavne og brugen af domænenavne kan ikke afgøre, hvorvidt et domænenavn er egnet til at blive registreret som EF-varemærke i forhold til de relative registreringshindringer i forordning nr. 207/2009.

Det bemærkes i denne forbindelse, at det er nødvendigt at sondre mellem de rettigheder, der kan udledes af registreringen af et domænenavn på den ene side, og de rettigheder, der kan udledes af registreringen af et tegn som EF-varemærke på den anden side. Den omstændighed, at en part er i besiddelse af et domænenavn, indebærer således ikke, at dette domænenavn følgelig kan registreres som EF-varemærke. Med henblik herpå skal varemærket nemlig opfylde samtlige betingelser, der i denne henseende er angivet i forordning nr. 207/2009. Ethvert argument, der således hænger sammen med den omstændighed, at der ikke foreligger et friholdelsesbehov som følge af en angivelig eneret, der er opnået til det omhandlede domænenavn, er således uvirksomt.

(jf. præmis 20, 26, 28-31, 38 og 41)
Det fremgår af artikel 264 TEUF, at såfremt Unionens retsinstanser erklærer den anfægtede retsakt for ugyldig, kan de, dersom de finder det nødvendigt, angive, hvilke af den annullerede retsakts virkninger der skal betragtes som bestående.

I forbindelse med en appel af en dom afsagt af Personaleretten kan sagsøgeren imidlertid ikke med rette kritisere Personaleretten for ikke at have gjort brug af den mulighed, der tilkommer denne, for at ændre en annullationsdoms tidsmæssige virkninger, eftersom Personaleretten ved den anfægtede dom ikke har annulleret den anfægtede afgørelse, men frifundet sagsøgte.

(jf. præmis 31 og 32)
Sag T-63/12

Oil Turbo Compressor Co. (Private Joint Stock)

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger over for Iran med henblik på at forhindre nuklear spredning — indefrysning af midler — annullationssøgsmål — begrundelsespligt«

Sammendrag – Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 26. oktober 2012

Den Europæiske Union – domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger over for Iran – kontrollens rækkevidde – udelukkelse af de omstændigheder, som institutionen er blevet bekendt med efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse (Rådets afgørelse 2010/413, som ændret ved afgørelse 2011/783) Den Europæiske Union – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Iran – indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som er involveret i eller støtter nuklear spredning – selskab, der i afgørelsen om indefrysning af dets midler er blevet klassificeret som en filial af en af disse enheder – selskab, som har solgt sine kapitalandele inden vedtagelsen af denne afgørelse – annullation af afgørelsen i forhold til selskabet (Rådets afgørelse 2010/413, som ændret ved afgørelse 2011/783)
I henhold til artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker træffer appelkammeret efter at have realitetsbehandlet sagen afgørelse om klagen og kan udøve den kompetence, som henhører under den afdeling, der har vedtaget den anfægtede afgørelse. Det følger af bestemmelsen, at appelkammeret som følge af en klage over undersøgerens afgørelse om afslag på registrering kan foretage en ny og fuldstændig prøvelse af ansøgningens realitet, såvel retligt som faktisk. Denne beføjelse forudsætter imidlertid, at klagen kan antages til realitetsbehandling ved appelkammeret.

I denne forbindelse præciserer artikel 59, første punktum, i forordning nr. 207/2009, at »[a]dgang til at klage har enhver part i en sag, der har ført til en afgørelse, som er gået vedkommende part imod«. Det følger af bestemmelsen, at parterne i en sag for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kun kan klage til appelkammeret over den afgørelse, som den lavere instans har truffet, for så vidt som denne afgørelse meddeler afslag på deres krav eller anmodninger. For så vidt som en afgørelse truffet af den lavere instans ved Harmoniseringskontoret derimod giver en berørt part medhold i sagen, har denne ikke mulighed for at indgive en klage til appelkammeret.

Det fremgår af artikel 59, første punktum, i forordning nr. 207/2009, at når undersøgeren kun har afslået en ansøgning om registrering af et EF-varemærke for de varer, der er omfattet af den pågældende ansøgning, men godtager registrering for de tjenesteydelser, der er omfattet af ansøgningen, kan den klage, som varemærkeansøgeren indgiver til appelkammeret, forskriftsmæssigt alene vedrøre undersøgerens afslag på registrering for de varer, der er omfattet af ansøgningen. Undersøgerens godkendelse af registrering af en sådan ansøgning for tjenesteydelserne kan derimod ikke gyldigt påklages til appelkammeret af den pågældende ansøger.

(jf. præmis 21-24)
Den mulighed, hvorefter en medlemsstat i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler for at opfylde særlige behov kan undtage lægemidler fra direktivets anvendelsesområde, når disse er udleveret i henhold til en bestilling, afgivet i god tro og uopfordret, og er fremstillet i henhold til anvisninger fra sundhedspersoner, der er beføjet dertil på disses personlige og direkte ansvar, til en bestemt patient, må kun anvendes, hvis det er nødvendigt under hensyn til patientens konkrete behov. I denne forbindelse henviser begrebet »særlige behov«, der er omhandlet i bestemmelsen, udelukkende til individuelle situationer, der er begrundet i lægelige hensyn, og forudsætter, at lægemidlet er nødvendigt for at opfylde patienternes behov. Kravet om, at lægemidlerne skal udleveres i henhold til en »bestilling, afgivet i god tro og uopfordret«, betyder ligeledes, at lægemidlet skal ordineres af en læge efter en faktisk vurdering af patienterne og udelukkende på grundlag af terapeutiske hensyn.

Hospitalspræparater med cholsyre, der ifølge en medlemsstats lovgivning er lægemidler, som fremstilles efter forskrifterne i en farmakopé og i overensstemmelse med god praksis i henhold til den omhandlede lovgivning, når der ikke findes nogen farmaceutisk specialitet, der er tilgængelig eller tillempet af en sundhedsinstitutions interne apotek eller af denne institutions farmaceutiske enhed, som er godkendt i henhold til nævnte lovgivning, opfylder kravene i henhold til begreberne »særlige behov« og »bestilling, afgivet i god tro og uopfordret« og er derfor i overensstemmelse med betingelserne i nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, idet disse hospitalspræparater udleveres på recept til en eller flere patienter af den nævnte institutions interne apotek, og idet den pågældende medlemsstat har undtaget dem fra anvendelsesområdet for EU-lovgivningen om humanmedicinske lægemidler, siden man begyndte at anvende dette lægemiddel.

Under disse omstændigheder sigter disse hospitalspræparater for det første mod at opfylde særlige behov i den forstand, at de er rettet mod individuelle situationer begrundet i lægelige hensyn, og at de er nødvendige for at opfylde patienternes behov, henset til den omstændighed, at der ikke eksisterer noget lægemiddel på markedet, som kan bruges til behandling af leversygdomme, der vil kunne resultere i snarligt dødsfald for den smittede person, og for det andet ordineres de af en læge efter en faktisk vurdering af patienterne og udelukkende på grundlag af terapeutiske hensyn.

(jf. præmis 37-39, 41 og 43-46)
Det fremgår af artikel 3, stk. 6, i grundforordning nr. 1225/2009 om antidumping, at Unionens institutioner skal påvise, at dumpingimporten forvolder skade på EU-erhvervsgrenen i betragtning af importmængderne og priserne. Det er den såkaldte undersøgelse af, hvad der kan tilskrives den. Det fremgår ligeledes af grundforordningens artikel 3, stk. 7, at institutionerne dels skal undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EU-erhvervsgrenen, på samme tidspunkt som de indførsler, der er genstand for dumping, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives den nævnte import. Dette er undersøgelsen af, hvad der må tilskrives andre skadesfaktorer end dumpingimporten.

Formålet med artikel 3, stk. 6 og 7, i forordning nr. 1225/2009 er således at sikre, at EU-institutionerne udskiller og adskiller dumpingimportens skadevirkninger fra de andre faktorers skadevirkninger. Hvis institutionerne undlader at udskille og adskille de forskellige skadesfaktorers indvirkning, kan de ikke på kvalificeret vis konkludere, at dumpingimporten har forvoldt EU-erhvervsgrenen. Endvidere skal institutionerne ved fastsættelsen af skaden bl.a. undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, må tilskrives EU-producenternes egen adfærd.

(jf. præmis 62-64)
Sag T-110/12

(summarisk offentliggørelse)

Iranian Offshore Engineering & Construction Co.

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger over for Iran med det formål at forhindre nuklear spredning — indefrysning af midler — annullationssøgsmål — frist for tilpasning af påstandene — formaliteten — begrundelsespligt — åbenbart urigtigt skøn«

Sammendrag – Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 6. september 2013

Retslig procedure – retsakter, der under sagen ophæver og erstatter de anfægtede retsakter– anmodning om tilpasning af annullationspåstandene under sagen – frist for indgivelse af en sådan anmodning – begyndelsestidspunkt – tidspunktet, hvor de berørte får meddelelse om den nye retsakt (Art. 263, stk. 6, TEUF; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 1 og 2; Rådets afgørelse 2010/413/FUSP, art. 24, stk. 3; Rådets forordning nr. 267/2012, bilag IX)

Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – fastlæggelse af anbringenderne ud fra deres indhold og ikke ud fra deres formelle kvalificering

Annullationssøgsmål – anbringender – manglende eller utilstrækkelig begrundelse – anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed (Art. 263, stk. 2, TEUF)

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – restriktive foranstaltninger over for Iran – indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som medvirker til eller støtter den nukleare spredning – afgørelse, der er truffet under omstændigheder, som er den berørte bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå konsekvenserne af den foranstaltning, der er truffet vedrørende den pågældende – kortfattet begrundelse tilladt (Art. 296 TEUF; Rådets afgørelse 2011/783/FUSP, art. 1; Rådets forordning nr. 1245/2011, art. 1; Rådets forordning nr. 267/2012)

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Iran – indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer, som medvirker til eller støtter den nukleare spredning – domstolsprøvelse af lovligheden – pligt til at oplyse om de omstændigheder, som lægges den pågældende til last – rækkevidde (Rådets afgørelse 2011/783/FUSP, art. 1; Rådets forordning nr. 1245/2011, art. 1; Rådets forordning nr. 267/2012)
Den ordregivende myndighed er forpligtet til på alle stadier i en udbudsprocedure at overholde princippet om ligebehandling og følgelig chanceligheden for alle tilbudsgivere. Ligebehandlingsprincippet indebærer en forpligtelse til gennemsigtighed, således at det er muligt at fastslå, at princippet er blevet overholdt. Dette gennemsigtighedsprincip indebærer, at alle tekniske oplysninger, som har betydning for forståelsen af udbudsbekendtgørelsen eller af udbudsbetingelserne, på et så tidligt tidspunkt som muligt stilles til rådighed for samtlige de virksomheder, der deltager i indgåelsen af en offentlig kontrakt, dels således at alle rimeligt velinformerede og normalt omhyggelige bydende kan forstå deres nøjagtige indhold og fortolke dem på samme måde, dels således at den ordregivende myndighed behørigt kan kontrollere, om de bydendes bud opfylder kriterierne for den pågældende kontrakt.

På denne baggrund udgør et afslag fra en institutions side på at oplyse en tilbudsgiver om bedømmelsesrapporten under den administrative procedure ikke en tilsidesættelse af gennemsigtighedsprincippet, eftersom det ikke bevirkede, at sagsøgernes og de øvrige tilbudsgiveres chancer blev gjort ulige i forbindelse med udformningen af deres bud. Som det fremgår af artikel 147 i forordning nr. 2342/2002 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, har bedømmelsesrapporten ikke til formål at redegøre for alle betingelser og bestemmelser vedrørende tildelingsproceduren, men at præsentere resultatet af den bedømmelse, som bedømmelsesudvalget har foretaget, som i den henseende bl.a. skal omfatte navnene på de afviste ansøgere eller bydende og begrundelsen for afvisningen af deres tilbud samt navnet på den foreslåede kontrahent og begrundelsen for, at denne er blevet valgt.

(jf. præmis 45-51)