FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. SZPUNAR

fremsat den 27. oktober 2022 ( 1 )

Sag C-522/21

MS

mod

Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (den regionale appeldomstol i Zweibrücken, Pfalz, Tyskland))

»Præjudiciel forelæggelse – intellektuel ejendomsret – sortsbeskyttelse – forordning (EF) nr. 2100/94 – undtagelsen i artikel 14, stk. 3 – artikel 94, stk. 2 – krænkelse – ret til erstatning – forordning (EF) nr. 1768/95 – artikel 18, stk. 2 – skadeserstatning – engangsbeløb svarende til det firedobbelte af licensafgiften – Kommissionens kompetence – vurdering af gyldigheden«

I. Indledning

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse indgår i en tvist mellem en sammenslutning af indehavere af sortsbeskyttelsesrettigheder og en landbruger angående beregningen af tabet som følge af landbrugerens ulovlige dyrkning af en af de beskyttede sorter.

2. Den forelæggende ret har anmodet om en vurdering af gyldigheden af artikel 18, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1768/95 ( 2 ) (herefter den »omtvistede bestemmelse«), der fastsætter et minimumsengangsbeløb i skadeserstatning i lyset af artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning (EF) nr. 2100/94 ( 3 ).

3. For så vidt som den tvivl, som denne ret nærer, følger af den fortolkning, som Domstolen har anlagt af denne bestemmelse i forordning nr. 2100/94, giver den foreliggende sag Domstolen mulighed for endnu en gang at tage stilling til fortolkningen af nævnte bestemmelse.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Forordning nr. 2100/94

4. Artikel 13 i forordning nr. 2100/94 med overskriften »Rettigheder knyttet til EF-sortsbeskyttelsen samt forbudte handlinger« bestemmer i stk. 1-3: »1. EF-sortsbeskyttelsen bevirker, at indehaveren eller indehaverne af EF-sortsbeskyttelsen, i det følgende benævnt »indehaveren«, har ret til at foretage de i stk. 2 nævnte handlinger med hensyn til den pågældende sort. 2. Uden at dette indskrænker anvendelsen af artikel 15 og 16, kræver følgende handlinger tilladelse fra indehaveren, hvis der benyttes sortsbestanddele eller udbytte af den beskyttede sort, i det følgende under ét benævnt »materiale«: a) produktion eller reproduktion (formering) […] Indehaveren kan knytte betingelser eller begrænsninger til sin tilladelse. 3. Stk. 2 gælder kun for udbytte, hvis dette er tilvejebragt ved ikke-tilladt brug af sortsbestanddele af den beskyttede sort, og hvis indehaveren ikke har haft rimelig mulighed for at udøve sin rettighed vedrørende de nævnte sortsbestanddele.«

5. Samme forordnings artikel 14 med overskriften »Undtagelser fra EF-sortsbeskyttelsen« har følgende ordlyd: »1. Uanset artikel 13, stk. 2, og med det formål at opretholde landbrugsproduktionen, er det tilladt landbrugere med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af EF-sortsbeskyttelse. 2. Bestemmelserne i stk. 1 gælder kun for følgende arter af landbrugsafgrøder: […] b) kornarter: […] Hordeum vulgare L. – byg […] 3. Inden forordningen træder i kraft, fastsættes de nærmere regler for håndhævelsen af undtagelsen i stk. 1 og for beskyttelsen af planteforædlernes og landbrugernes legitime interesser i gennemførelsesbestemmelser i medfør af artikel 114 på grundlag af følgende kriterier: – [D]er må ikke være kvantitative restriktioner på bedriftsniveau i det omfang, det er nødvendigt for bedriftens behov. – [D]et skal være tilladt landbrugeren selv at forarbejde eller at få forarbejdet høstudbyttet med henblik på udsåning, idet medlemsstaterne dog kan fastsætte visse begrænsninger for tilrettelæggelsen af forarbejdningen af det pågældende høstudbytte, specielt for at sikre, at det produkt, der indleveres til forarbejdning, er identisk med det forarbejdede produkt. – [S]må landbrugere skal ikke betale vederlag til indehaveren; ved små landbrugere forstås […] – [A]ndre landbrugere skal betale indehaveren et rimeligt vederlag, som skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion af formeringsmateriale af samme sort i samme område [herefter »produktion på licens«]; dette rimelige vederlag kan ændre størrelse i tidens løb under hensyntagen til, i hvor stort omfang undtagelsen i stk. 1 finder anvendelse for den pågældende sort. – [D]et påhviler alene indehaverne at kontrollere, at bestemmelserne i denne artikel eller bestemmelser, der er vedtaget i medfør heraf, overholdes; de kan ved tilrettelæggelsen af kontrollen ikke få bistand fra officielle organer. – [I]ndehaveren skal efter anmodning have relevante oplysninger fra landbrugere og leverandører af forarbejdningstjenesteydelser; officielle organer, der deltager i kontrollen med landbrugsproduktionen, kan ligeledes stille relevante oplysninger til rådighed, hvis de har fået disse oplysninger som led i den normale udførelse af deres opgaver, og det ikke medfører ekstra byrder eller udgifter. For så vidt angår personoplysninger indskrænker disse bestemmelser på ingen måde Fællesskabets og medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling og fri udveksling af personoplysninger.«

6. Forordningens artikel 94 med overskriften »Krænkelse«, bestemmer: »1. Hvis en person a) med hensyn til en sort, for hvilken der er meddelt EF-sortsbeskyttelse, foretager en af de i artikel 13, stk. 2, omhandlede handlinger uden at være berettiget hertil […] kan indehaveren kræve, at krænkelsen bringes til ophør, eller at der betales en rimelig godtgørelse, eller begge dele. 2. Hvis den pågældende har handlet forsætligt eller uagtsomt, er han desuden forpligtet til at erstatte indehaveren eventuel yderligere opstået skade som følge af krænkelsen. Ved simpel uagtsomhed kan dette krav nedsættes i forhold til graden af den simple uagtsomhed, men dog ikke så meget, at det bliver mindre end den fordel, den krænkende part har haft som følge af krænkelsen.«

2. Forordning nr. 1768/95

7. Forordning nr. 1768/95 er blevet vedtaget med hjemmel i artikel 114 i forordning nr. 2100/94.

8. Denne førstnævnte forordnings artikel 18, der har overskriften »Særlige civilretlige søgsmål«, bestemmer i stk. 2: »Hvis en sådan person gentagne gange forsætligt har misligholdt forpligtelsen i […] artikel 14, stk. 3, fjerde led, [i forordning nr. 2100/94] for så vidt angår én eller flere af samme indehavers sorter, er han forpligtet til i henhold til […] artikel 94, stk. 2, [i forordning nr. 2100/94] at erstatte indehaveren eventuel yderligere opstået skade, og en sådan erstatning skal mindst omfatte et engangsbeløb svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens […], uden at dette dog udelukker erstatning for en eventuel større skade.«

III. De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

9. Selskabet Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (herefter »STV«) er en sammenslutning af sortsbeskyttelsesberettigede, der af medlemmerne har fået til opgave at varetage deres beskyttelsesrettigheder særligt ved i eget navn at gøre retten til oplysninger og retten til betalinger gældende.

10. Appellanten i hovedsagen, MS, er en landbruger, som blev sagsøgt i første instans af STV bl.a. med påstand om oplysninger om den af ham foretagne ulovlige udsåning i de fire produktionsår 2012/2013 til 2015/2016 af vinterbygsorten »KWS Meridian«, som er beskyttet i henhold til EU-retten.

11. Under sagen mellem appellanten i hovedsagen og STV oplyste appellanten i hovedsagen for første gang omfanget af behandlingen af de ovenfor nævnte frø i de fire produktionsår, som var henholdsvis 24,5, 26, 34 og 45,4 deciton.

12. Efter afsigelsen af dommen i første instans betalte appellanten i hovedsagen efterfølgende den gennemsnitlige licensafgift for produktionsåret 2015/2016 svarende til den rimelige godtgørelse i henhold til artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 ( 4 ).

13. STV krævede betaling af yderligere skadeserstatning svarende til det firedobbelte af den gennemsnitlige licensafgift for produktionsårene 2013/2014, 2014/2015 og 2015/2016 ( 5 ) i form af den i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 omhandlede godtgørelse, sammenholdt med den omtvistede bestemmelse, idet selskabet fradrog den »simple« licensafgift for produktion af formeringsmateriale af den beskyttede sort, som appellanten i hovedsagen efterfølgende har betalt.

14. Appellanten i hovedsagen har anfægtet STV’s ret til en sådan betaling. I denne henseende har appellanten hævdet, at den skade, der opstod hos STV som følge af hans ulovlige adfærd, blev kompenseret med betalingen af den »simple« licensafgift i stedet for udsåningsafgiften i henhold til artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95. Han har ligeledes gjort gældende, at pålæggelsen af almindelig og yderligere pønalt begrundet erstatning ikke var forenelig med Domstolens praksis.

15. Ved dom af 4. december 2020 tog Landgericht Kaiserslautern (den regionale ret i første instans i Kaiserslautern) i det væsentlige STV’s påstande til følge ( 6 ) med henvisning til den omtvistede bestemmelses »klare ordlyd«.

16. Appellanten i hovedsagen iværksatte appel af denne dom ved Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (den regionale appeldomstol i Zweibrücken, Pfalz, Tyskland). Ifølge appellanten er den omtvistede bestemmelse ikke i overensstemmelse med artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 og bør erklæres ugyldig. Denne anden bestemmelse kan således ikke forstås således, at den tillader tildeling af en yderligere skadeserstatning i form af et engangsbeløb til indehaveren, i den foreliggende sag det firedobbelte af den skyldige licensafgift, men således at skadeserstatning så nøje som muligt skal svare til den skade, som indehaveren rent faktisk har lidt, og som med sikkerhed er opstået som følge af krænkelsen af dennes ret.

17. STV har gjort gældende, at den omtvistede bestemmelse ikke tilsidesætter forskrifterne i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 og er i overensstemmelse med Domstolens praksis. I lyset af den forsætlige og gentagne krænkelse af de rettigheder, som STV har i sin egenskab af indehaver, udgør fastsættelsen af et engangsbeløb for mindstetab svarende til det firedobbelte af den »simple« licensafgift ifølge STV en retfærdig og rimelig erstatning.

18. Den forelæggende ret mener, at dens afgørelse udelukkende afhænger af den omtvistede bestemmelses gyldighed. Den har anført, at denne bestemmelse, hvormed Europa-Kommissionen har fastsat et engangsbeløb for mindstetab svarende til det firedobbelte af licensafgiften, kan være i strid med artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 2100/94, og dermed skal annulleres.

19. Den forelæggende ret har anført, at artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 har til formål at udligne den fordel, som krænkeren, dvs. en landbruger, der ikke er omfattet af undtagelsen til EF-sortsbeskyttelse som omhandlet i denne forordnings artikel 14, har haft som følge af krænkelsen, ved at fastsætte en rimelig godtgørelse, som svarer til et beløb svarende til den »simple« licensafgift. I denne sammenhæng kan nævnte forordnings artikel 94, stk. 2, første punktum, forstås således, at indehaveren i tilfælde af en forsætlig eller uagtsom krænkelse kun har ret til erstatning af et videregående tab, hvis den pågældende konkret kan godtgøre dette.

20. Ifølge den forelæggende ret tyder Domstolens praksis på, at princippet om fastsættelse af et normativt engangsbeløb for et mindstetab ikke er i overensstemmelse med artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 2100/94 ( 7 ). Den har påpeget, at en gennemførelsesforordning udstedt i henhold til en bemyndigelse i grundforordningen ikke kan fravige sidstnævnte forordnings bestemmelser, som den er afledt af, og bør annulleres i tilfælde af modstrid ( 8 ).

21. På denne baggrund har Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (den regionale appeldomstol i Zweibrücken, Pfalz, Tyskland) ved afgørelse af 18. august 2021, som indgik til Domstolens Justitskontor den 24. august 2021, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er [den omtvistede bestemmelse], såfremt der på de i denne bestemmelse nævnte betingelser kan forlanges en erstatning på mindst det firedobbelte af licensafgiften, forenelig med [forordning nr. 2100/94], navnlig med artikel 94, stk. 2, første punktum?«

22. Parterne i hovedsagen og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. De samme parter og Kommissionen har ligeledes afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 14. juli 2022.

IV. Bedømmelse

23. Forud for prøvelsen af den omtvistede bestemmelses gyldighed skal det undersøges, om det præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.

A. Formaliteten

24. Kommissionen har, inden den gik over til at analysere realiteten, i sine indlæg gjort opmærksom på, at omstændighederne omkring retsforhandlingerne i hovedsagen, således som de fremgår af forelæggelsesafgørelsen, er uklare, uden dog udtrykkeligt at hævde, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling. Den har oplyst, at den nærer tvivl om, hvorvidt betingelserne i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, navnlig betingelsen om anvendelse med det formål at opretholde landbrugsproduktionen med henblik på formering på marken på landbrugernes egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale, i den foreliggende sag var opfyldt i produktionsårene 2013/2014 til 2015/2016, hvor sagsøgeren i hovedsagen dyrkede den pågældende beskyttede sort. Kommissionen har anført, at såfremt dette ikke er tilfældet, er det præjudicielle spørgsmål om den omtvistede bestemmelses gyldighed ikke afgørende for en løsning af tvisten. Den har dog fremhævet, at dette spørgsmål kun kan afgøres af den forelæggende ret, som det tilkommer at klarlægge alle de relevante omstændigheder.

25. For det første skal det anføres, at det fremgår af fast retspraksis, at eftersom det kun er den forelæggende ret, der har kompetence til at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der verserer for den, skal Domstolen i princippet begrænse sin prøvelse til de forhold, som den forelæggende ret har besluttet at forelægge den, og henholde sig til det, som denne retsinstans anser for godtgjort, og Domstolen kan ikke være bundet af hypoteser, der fremføres af en af parterne i hovedsagen ( 9 ).

26. For det andet skal det ligeledes anføres, at der foreligger en formodning for, at anmodninger om præjudicielle afgørelser om EU-retten er relevante ( 10 ). Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af en EU-retlig regel savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål ( 11 ).

27. Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag.

28. Det skal for det første anføres, at selv om det ganske vist er korrekt, at den forelæggende ret ikke har oplyst grundene til, at artikel 14, stk. 1 og 3, i forordning nr. 2100/94 finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har hverken appellanten i hovedsagen eller STV dog bestridt, at denne bestemmelse og i princippet den omtvistede bestemmelse finder anvendelse i den foreliggende sag.

29. For det andet skal det anføres, at det ikke kan udledes af det præjudicielle spørgsmål, at den forelæggende ret nærer tvivl ikke om, hvorvidt den omtvistede bestemmelse finder anvendelse, men blot om dens overensstemmelse med forordning nr. 2100/94, og navnlig artikel 94, stk. 2, første punktum.

30. Det skal i denne henseende anføres, at STV har præciseret, at det er ubestridt, at sagsøgeren i hovedsagen har anvendt formeringsmateriale af vinterbygsorten »KWS Meridian«, som han har tilvejebragt på sin egen bedrift, uden at have opfyldt de betingelser, der kræves for udsåning, navnlig i produktionsårene 2013/2014 til 2015/2016.

31. Efter min opfattelse hersker der derfor ikke tvivl om det foreliggende præjudicielle spørgsmåls formalitet.

B. Realiteten

32. Med henblik på en besvarelse af den forelæggende rets præjudicielle spørgsmål vil jeg for det første klarlægge forholdet mellem det princip, hvorefter tilladelse fra indehaveren af EU-sortsbeskyttelsen er nødvendig, hvis der benyttes sortsbestanddele eller høstudbytte af den beskyttede sort særligt med henblik på produktion eller reproduktion (formering), og undtagelsen fra denne tilladelse, og for det andet vil jeg i lyset af dette forhold foretage en kontrol af gyldigheden af den omtvistede bestemmelse som sådan.

1. Generelle betragtninger om forholdet mellem tilladelsen fra indehaveren af EU-sortsbeskyttelsen og undtagelsen fra denne tilladelse

33. Det skal påpeges, at der i henhold til artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 2100/94 kræves tilladelse fra indehaveren af en EU-sortsbeskyttelse, hvis der benyttes sortsbestanddele eller udbytte af den beskyttede sort til bl.a. produktion eller reproduktion (formering) ( 12 ).

34. Foreligger der ikke en sådan tilladelse, har indehaveren i henhold til artikel 94, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2100/94 bl.a. mulighed for at anlægge et søgsmål med påstand om betaling af en rimelig godtgørelse mod den person, der uden tilladelse har foretaget en sådan produktion eller reproduktion (formering). Hvis den pågældende endvidere forsætligt eller uagtsomt har undladt at indhente en tilladelse, har indehaveren også ret til erstatning for den lidte skade i henhold til nævnte forordnings artikel 94, stk. 2 ( 13 ).

35. Med det formål at opretholde landbrugsproduktionen indeholder artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 en undtagelse fra EU-sortsbeskyttelsen, der almindeligvis kaldes »landbrugsundtagelsen« ( 14 ). Denne bestemmelse giver landbrugere tilladelse til med henblik på formering på marken på deres egne bedrifter at anvende udbytte, som de har tilvejebragt ved på deres egne bedrifter at plante formeringsmateriale af en beskyttet sort, der er opført på listen over landbrugsafgrøder i nævnte forordnings artikel 14, stk. 2, som i den foreliggende sag kornsorten »Hordeum vulgare L. – byg«.

36. Med henblik på at tydeliggøre forholdet mellem princippet om indehaverens tilladelse og betingelserne for afvigelse fra dette princip vil jeg dels undersøge de betingelser, som landbrugeren skal opfylde for at kunne opnå den i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 omhandlede undtagelse, bl.a. betingelsen om et »rimeligt vederlag«, og det, der adskiller dette vederlag fra den i nævnte forordnings artikel 94, stk. 1, omhandlede »rimelige godtgørelse«. Dels vil jeg redegøre nærmere for gennemførelsesbestemmelserne vedrørende de nærmere regler for håndhævelsen af undtagelsen i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, som blev indført ved forordning nr. 1768/95.

a) De i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 opstillede betingelser

37. Undtagelsen fra EU-sortsbeskyttelsen er underlagt de i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 opstillede betingelser ( 15 ). Landbrugsundtagelsen finder således ikke anvendelse, hvis landbrugeren ikke opfylder disse betingelser. Disse »fastsættes […] i [forordning nr. 1768/95] i medfør af artikel 114« i forordning nr. 2100/94 på grundlag af en række kriterier opstillet i nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, og som gør det muligt dels at gennemføre nævnte undtagelse, dels at beskytte indehaverens og landbrugerens legitime interesser ( 16 ).

38. Blandt disse kriterier findes i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94 landbrugernes forpligtelse til at betale indehaveren et rimeligt vederlag, der i henhold til denne bestemmelse »skal være betydeligt lavere end det beløb, der opkræves for en licens til produktion«.

39. Det skal i denne henseende anføres, at Domstolen allerede har fastslået, at en landbruger, der ikke betaler dette rimelige vederlag til indehaveren, når denne anvender udbyttet fra dyrkning af formeringsmateriale af en beskyttet sort ( 17 ), ikke kan gøre artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 gældende og derfor skal anses for uden tilladelse at have foretaget en af de i denne forordnings artikel 13, stk. 2, omhandlede handlinger ( 18 ). Dette indebærer, at den pågældende ikke kan være omfattet af landbrugsundtagelsen, og ganske enkelt skal »vende tilbage til udgangspunktet«. Hvis betingelserne i nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, ikke overholdes, finder undtagelsen med andre ord ikke anvendelse, og udsåningen udgør en krænkelse af de rettigheder, som indehaveren har i henhold til samme forordnings artikel 13, stk. 2.

40. Landbrugeren er i givet fald omfattet af artikel 94 i forordning nr. 2100/94 ( 19 ). Indehaveren kan i dette tilfælde anlægge sag mod landbrugeren med påstand om, at krænkelsen bringes til ophør, eller at der betales en rimelig godtgørelse, eller begge dele. Hvis det drejer sig om en forsætlig eller uagtsom handling, skal landbrugeren desuden erstatte indehaverens tab ( 20 ).

41. Det forekommer her passende at nævne, at der er forskel på »begrebet rimeligt vederlag« i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94 og begrebet »rimelig« godtgørelse i forordningens artikel 94, stk. 1. Domstolen har således allerede fremhævet, at disse to bestemmelser til trods for ligheden mellem de begreber, der anvendes i de nævnte bestemmelser, ikke dækker over det samme begreb ( 21 ). Mens udtrykket »rimeligt vederlag« i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med artikel 5, stk. 5, i forordning nr. 1768/95, har til formål at fastlægge en ligevægt mellem landbrugernes og indehaverne af sortsbeskyttelsers gensidige legitime interesser, vedrører artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, hvis ordlyd ikke sondrer efter den krænkende parts status, specifikt betaling af en rimelig godtgørelse i forbindelse med en krænkelsessag ( 22 ).

42. Ifølge Domstolen følger det heraf, at gebyret for lovlig dyrkning som omhandlet i artikel 14 i forordning nr. 2100/94 ikke kan anvendes som udgangspunkt for beregningen af den rimelige godtgørelse i forordningens artikel 94, stk. 1 ( 23 ). Enhver anden fortolkning kan nemlig ikke garantere forordningens formål eller dens effektive virkning ( 24 ). Jeg vil vende tilbage til dette punkt, som er meget vigtigt i forbindelse med behandlingen af det præjudicielle spørgsmål ( 25 ).

b) Gennemførelsesbestemmelserne vedrørende de nærmere regler for håndhævelsen af landbrugsundtagelsen: forordning nr. 1768/95

43. Det skal fremhæves, at den i artikel 114 i forordning nr. 2100/94 nævnte forordning er forordning nr. 1768/95 ( 26 ). Ifølge artikel 1 i forordning nr. 1768/95 indeholder denne gennemførelsesbestemmelserne vedrørende de nærmere regler for håndhævelsen af undtagelsen i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 ( 27 ).

44. Forordning nr. 1768/95 fastsætter bl.a. dels de regler, der gør det muligt at fastsætte størrelsen af det rimelige vederlag (forordningens artikel 5) ( 28 ), dels det tidspunkt, hvor den individuelle forpligtelse til at betale vederlaget til indehaveren opstår i henhold til artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94, dvs. det tidspunkt, hvor landbrugeren faktisk anvender det høstede produkt til formering på marken (artikel 6 i forordning nr. 1768/95).

45. Forordning nr. 1768/95 åbner ligeledes i artikel 18 mulighed for særlige civilretlige søgsmål i tilfælde af manglende overholdelse af betingelserne for landbrugsundtagelsen.

46. Det fremgår således af den omtvistede bestemmelse, at i tilfælde af gentagne og forsætlige misligholdelser af forpligtelsen til at betale det rimelige vederlag, der er fastsat i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94, for så vidt angår en eller flere sorter tilhørende indehaveren, omfatter erstatningen for den skade, som indehaveren har lidt, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel 94, stk. 2, mindst et engangsbeløb svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens, uden at dette dog udelukker erstatning for en eventuel større skade.

47. Det er således denne bestemmelses gyldighed, som den forelæggende ret har ønsket en vurdering af, og som jeg vil undersøge i lyset af disse generelle betragtninger.

2. Kontrol af gyldigheden

48. Med sit eneste spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den omtvistede bestemmelse er ugyldig, henset til artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 2100/94, for så vidt som den bestemmer, at den pågældende, hvis denne gentagne gange forsætligt har tilsidesat forpligtelsen til at betale et rimeligt vederlag i henhold til artikel 14, stk. 3, fjerde led, i denne forordning, skal betale en minimumserstatning for den skade, som indehaveren har lidt, svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens.

49. I forbindelse med denne kontrol vil jeg først og fremmest angive grundene til, at appellanten i hovedsagens argumenter vedrørende Kommissionens manglende kompetence til at vedtage den omtvistede bestemmelse bør afvises. Dernæst vil jeg i lyset af Domstolens retspraksis analysere det normative indhold af artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, i lyset af hvilken den forelæggende ret har forelagt sit spørgsmål om vurdering af den omtvistede bestemmelses gyldighed. Til slut vil jeg på denne baggrund udlede et svar.

a) Kommissionens kompetence til at vedtage den omtvistede bestemmelse

50. Appellanten i hovedsagen har hævdet, at Kommissionen ikke havde kompetence til at vedtage den omtvistede bestemmelse og dermed til at fastsætte den rimelige godtgørelse i henhold til artikel 94 i forordning nr. 2100/94.

51. Jeg kan ikke tilslutte mig denne løsning.

52. Det skal påpeges, at Domstolens vurdering af en EU-retlig bestemmelses gyldighed skal foregå inden for rammerne af det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt den ( 29 ).

53. I denne sag vedrører spørgsmålet den omtvistede bestemmelses overensstemmelse, henset navnlig til artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 2100/94. Med henblik på at anfægte Kommissionens kompetence til at vedtage den omtvistede bestemmelse ønsker appellanten i hovedsagen at udvide det af den forelæggende ret forelagte spørgsmål ( 30 ).

54. Det er i øvrigt indlysende, at den kontrol af den omtvistede bestemmelses gyldighed, som den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at foretage, skal gennemføres under hensyntagen til denne akts art og genstand, idet dens retsgrundlag, som jeg har anført i punkt 7 i dette forslag til afgørelse, er artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 ( 31 ). I denne henseende bemyndiger artikel 114 i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med forordningens artikel 14, stk. 3, Kommissionen til at fastsætte gennemførelsesbestemmelserne vedrørende den i denne bestemmelse omhandlede undtagelse ( 32 ).

55. Det følger heraf, at Kommissionen har bemyndigelse til på grundlag af disse bestemmelser at vedtage en gennemførelsesforordning såsom forordning nr. 1768/95 med henblik på at fastsætte gennemførelsesbestemmelserne vedrørende den i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 omhandlede undtagelse og beskytte indehaverens og landbrugerens legitime interesser. I denne henseende fremgår det vedrørende genstanden og begrundelsen for forordning nr. 1768/95 af anden, tredje, tiende og ellevte betragtning til denne, at formålet med denne forordning er at fastlægge dels forholdet mellem indehaverens ret og de rettigheder, der følger af artikel 14 i forordning nr. 2100/94, på den ene side, dels mellem den til landbrugeren givne tilladelse og landbrugerens udnyttelse af denne tilladelse på den anden side.

56. Eftersom formålet med forordning nr. 1768/95 i øvrigt er at præcisere de betingelser, der er opstillet i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, der fastsætter de nærmere regler for håndhævelsen af den pågældende undtagelse og beskyttelsen af indehaverens og landbrugerens legitime interesser, skal det endvidere afgøres, om Kommissionen, som den forelæggende ret har spurgt om, med fastsættelsen i den omtvistede bestemmelse af en minimumserstatning for den skade, som indehaveren har lidt, svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens, har tilsidesat indholdet af bestemmelserne i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som Domstolen har fortolket denne bestemmelse.

57. Med henblik herpå er det nødvendigt kort at gengive den relevante retspraksis vedrørende artikel 94 i forordning nr. 2100/94.

b) Retspraksis vedrørende artikel 94 i forordning nr. 2100/94: Hansson-dommen

58. Hansson-dommen ( 33 ) udgør efter min opfattelse en præcedens, som Domstolen med føje kan basere sig på ved besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål. I den sag, der gav anledning til denne dom, ønskede den forelæggende ret nærmere bestemt en redegørelse for de principper, der styrer fastsættelsen og beregningen af størrelsen af godtgørelsen og af den godtgørelse, der skal betales i henhold til artikel 94 i forordning nr. 2100/94.

1) Erstatningens art

59. Hvad angår arten af den erstatning, der skal betales i henhold til artikel 94 i forordning nr. 2100/94, har Domstolen for det første anført, at det fremgår af ordlyden af denne forordnings artikel 94, stk. 2, at denne bestemmelse udelukkende vedrører erstatning for den skade, som indehaveren af en EU-sortsbeskyttelse har lidt på grund af en krænkelse af denne sort ( 34 ).

60. Domstolen anførte således, på den ene side, at artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 har til formål økonomisk at erstatte den fordel, som den krænkende part opnår ved krænkelsen, idet denne fordel svarer til et beløb svarende til det gebyr, som den pågældende ikke har betalt ( 35 ). I denne henseende fastslog Domstolen nærmere, at denne bestemmelse ikke fastsætter nogen form for erstatning for anden skade end den, som er forbundet med den manglende betaling af den »rimelige godtgørelse« som omhandlet i bestemmelsen ( 36 ). På den anden side påpegede Domstolen, at nævnte forordnings artikel 94, stk. 2, omhandler den skade, som den krænkende part »desuden« er forpligtet til at erstatte indehaveren i tilfælde af, at der er begået en krænkelse »forsætligt eller uagtsomt« ( 37 ).

61. Ifølge Domstolen følger det heraf, at artikel 94 i forordning nr. 2100/94 skaber en ret til erstatning for indehaveren af retten til EU-sortsbeskyttelse, »der ikke udelukkende er fuldstændig, men som desuden er støttet på et objektivt grundlag – dvs. at den alene omfatter den skade, der følger af krænkelsen« ( 38 ). Den fastslog følgelig i overensstemmelse med generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse ( 39 ), at denne bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den kan tjene som retsgrundlag for, at den krænkende part kan pålægges til rettighedsindehaveren at betale erstatning med karakter af straf, der er fastsat ud fra en fast sats. Den tilføjede, at størrelsen af den erstatning, der skal betales i henhold til nævnte bestemmelse, så nøje som muligt skal afspejle den faktiske og reelle skade, som indehaveren af sortsbeskyttelsen har lidt som følge af krænkelsen ( 40 ).

62. For det andet har Domstolen med henvisning til 17. og 26. betragtning til direktiv 2004/48/EF ( 41 ) samt dette direktivs artikel 13, stk. 1 ( 42 ), fastslået, at en sådan fortolkning er i overensstemmelse med formålene med direktiv 2004/48, der fastsætter en minimumsstandard i forhold til håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder i almindelighed ( 43 ).

2) Reglerne for fastsættelse af godtgørelser: erstatningens størrelse

63. Hvad angår størrelsen af erstatningen som omhandlet i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 har Domstolen fastslået, at det tilkommer indehaveren af den krænkede sort at redegøre for de omstændigheder, der viser, at skaden overstiger den rimelige godtgørelse i henhold til forordningens artikel 94, stk. 1 ( 44 ). Domstolen har i denne forbindelse fastsat størrelsen af denne erstatning, idet den understregede, at den sædvanlige afgift for en licens til produktion ikke kan udgøre beregningsgrundlaget for den rimelige godtgørelse. En sådan afgift gør det nemlig muligt at beregne den rimelige godtgørelse i nævnte forordnings artikel 94, stk. 1, og hænger ikke nødvendigvis sammen med den skade, der stadig ikke er erstattet, og som skal erstattes i henhold til forordningens artikel 94, stk. 2 ( 45 ).

64. Domstolen påpegede i denne forbindelse for det første, at de omstændigheder, der retfærdiggjorde en forhøjelse af den sædvanlige afgift, der skulle betales for produktion på licens i forbindelse med beregningen af den rimelige godtgørelse, ikke for anden gang kan overvæltes som erstatning i henhold til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 ( 46 ). For det andet fastslog Domstolen, at det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, i hvilket omfang de skader, som indehaveren af den krænkede sort har påberåbt sig, kan bevises med nøjagtighed, eller om der er anledning til at fastsætte et fast beløb, der så godt som muligt afspejler den skade, der faktisk er lidt ( 47 ).

c) Tvivlen om den omtvistede bestemmelses gyldighed, henset til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen

65. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om udbredelsen af princippet om et fast minimumsbeløb for tab svarende til de firedobbelte af licensafgiften, der er omhandlet i den omtvistede bestemmelse, er i overensstemmelse med artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen.

1) De argumenter, som sagsøgeren i hovedsagen, STV og Kommissionen har fremført

66. Appellanten i hovedsagen har hævdet, at den omtvistede bestemmelse, i det mindste anden del af den, er ugyldig og let kan annulleres eller ophæves, mens resten af forordning nr. 1768/95 opretholdes. Han har tilføjet, at første del af denne bestemmelse begrænser forpligtelsen til at godtgøre skaden, der er fastsat i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 i tilfælde af en krænkelse af »én eller flere af samme indehavers sorter«. En sådan begrænsning af denne bestemmelses rækkevidde og anvendelsesområde fremgår ikke af nævnte bestemmelses ordlyd og følger ikke af dens indhold, således at første del også er ulovlig og bør annulleres.

67. STV har hævdet, at Kommissionen gyldigt har vedtaget den omtvistede bestemmelse i overensstemmelse med målene og retningslinjerne i forordning nr. 2100/94, og at den ikke kan erklæres ugyldig. Det er ligeledes ubestridt, at sagsøgeren i hovedsagen har handlet forsætligt og uden tilladelse fra indehaveren af en EU-sortsbeskyttelse. Betingelserne i artikel 94, stk. 2, og artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, sammenholdt med den omtvistede bestemmelse, er dermed ubestrideligt opfyldt.

68. Kommissionen har hævdet, at den omtvistede bestemmelse er i overensstemmelse med forskrifterne i forordning nr. 2100/94, for så vidt som der på de i denne bestemmelse opstillede betingelser kan opkræves en mindsteerstatning svarende til det firedobbelte af licensafgiften.

69. Kommissionen har nærmere bestemt i sine skriftlige indlæg begrundet anvendelsen af et fast mindstebeløb i den omtvistede bestemmelse med, at den omstændighed, at der ikke betales den rimelige godtgørelse, der er lavere end den sædvanlige licensafgift, når dyrkningen af en beskyttet sort ikke er omfattet af landbrugsundtagelsen, dvs. i tilfælde af ulovlig udsåning, udgør misbrug af denne undtagelse, der ikke blot giver ret til betaling af denne afgift i henhold til artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, men også til erstatning for den lidte skade som omhandlet i denne forordnings artikel 94, stk. 2. Ifølge Kommissionen bør denne erstatning, når der er tale om gentagen og forsætlig misbrug, pålægges i form af det faste mindstebeløb, der er fastsat i den omtvistede bestemmelse ( 48 ).

70. Eftersom artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 om landbrugsundtagelsen sikrer den komplekse ligevægt mellem indehaverne af sortsbeskyttelsers interesser og landbrugernes interesser, vil det ifølge Kommissionen være passende, at en manglende opfyldelse fra en landbrugers side, der gentagne gange og forsætligt undlader at opfylde forpligtelsen til at betale et rimeligt vederlag, der er lavere end den sædvanlige licensafgift (forordningens artikel 14, stk. 3, fjerde led), idømmes en strengere sanktion end et »simpelt« tilfælde af en handling, hvortil der kræves tilladelse, forsætligt eller uagtsomt er blevet gennemført uden tilladelse (forordningens artikel 94, stk. 2) ( 49 ). Det omtvistede faste mindstebeløb svarer således til en standardtilgang til de minimumsskader, som indehavere af sortsbeskyttelser generelt lider.

71. I denne henseende har Kommissionen i retsmødet nævnt dommen i sagen Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa ( 50 ), hvori Domstolen fastslog, at artikel 13 i direktiv 2004/48 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter indehaveren af en ophavsret, der er genstand for krænkelse, kan kræve af den person, som har krænket denne ret, enten at erstatte det tab, som førstnævnte har lidt, under hensyn til alle relevante aspekter i det foreliggende tilfælde, eller at betale et beløb svarende til det dobbelte af det rimelige vederlag, som skulle have været betalt ved en tilladelse til at anvende det pågældende værk, uden at denne indehaver skal godtgøre det faktisk lidte tab.

72. Desuden har Kommissionen i retsmødet gjort gældende, at det komplekse mål om at sikre ligevægten mellem indehaveren af en sortsbeskyttelses interesser og landbrugernes interesser, navnlig ligger i den omstændighed, at ulovlig udsåning finder sted på landbrugerens bedrift, hvilket komplicerer indehavernes kontrol af anvendelsen af de beskyttede sorter. Under disse betingelser har Kommissionen anført, at foranstaltningerne skal udgøre et tilstrækkeligt incitament til, at det undgås at favorisere landbrugere, der unddrager sig forpligtelsen til at betale det rimelige vederlag, som de er forpligtede til at betale til indehaveren i henhold til artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94 i forhold til dem, der opfylder denne forpligtelse. Dette gælder så meget desto mere, som indehaverne i henhold til nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, femte led, er eneansvarlige for kontrol og overvågning af anvendelsen af de beskyttede sorter i forbindelse med lovlig dyrkning, og at de derfor er afhængige af de pågældende landbrugeres gode tro og samarbejde.

2) Bedømmelse

73. For det første må argumenterne om relevansen af det omhandlede faste mindstebeløb forkastes af følgende grunde.

74. Det skal fremhæves, at det fremgår af den omtvistede bestemmelse, at erstatning til indehaveren for eventuel yderligere opstået skade i henhold til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 mindst skal omfatte et engangsbeløb svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens, uden at dette dog udelukker erstatning for en eventuel større skade.

75. Når en landbruger overholder betingelserne i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, og navnlig betaler det rimelige vederlag for et produktionsår, betaler denne således i det væsentlige 50% af det beløb, der opkræves for en licens til produktion ( 51 ), men når den pågældende ikke overholder disse betingelser ( 52 ), og hvis den omtvistede bestemmelse finder anvendelse ( 53 ), betaler vedkommende i det væsentlige en fast minimumsbeløb på 400% af det beløb, der opkræves for en licens til produktion, dvs. fire gange 100% af det beløb, der opkræves, dvs. et beløb, der i det væsentlige er otte gange højere end det rimelige vederlag, der kræves i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, og for hvert af de produktionsår, der er tale om ( 54 ).

76. Det er ganske vist korrekt, at dette engangsbeløb rent »teknisk« kan begrundes i henhold til Kommissionens logik ( 55 ) med den omstændighed, at den afgift, der skal betales ved tilladt dyrkning, når landbrugeren er omfattet af undtagelsen i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, ikke kan anvendes som beregningsgrundlag for den rimelige godtgørelse i henhold til nævnte forordnings artikel 94, stk. 1 ( 56 ), og at landbrugeren derfor i tilfælde af ulovlig udsåning er forpligtet til at betale 100% af afgiften for produktion på licens som den rimelige godtgørelse i henhold til denne bestemmelse.

77. Indholdet af artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, og den lære, der kan udledes af Hansson-dommen, foranlediger mig dog til at mene, at et sådant engangsbeløb er i overensstemmelse med denne bestemmelses ordlyd.

78. For det første anførte Domstolen i Hansson-dommen, at artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 har til formål at erstatte indehaveren eventuel yderligere opstået skade som følge af krænkelsen ( 57 ), og betegnede denne erstatning som en »fuld og objektiv erstatning for skaden«. Den påpegede, at det med henblik på at opnå en sådan erstatning tilkommer indehaveren at fremlægge de omstændigheder, der godtgør, at »vedkommendes skade går ud over de omstændigheder, der dækkes af den rimelige godtgørelse i [denne forordnings] artikel 94, stk. 1« ( 58 ).

79. For det andet fremgår det af Hansson-dommen ( 59 ), at det tilkommer den påkendende ret at vurdere, i hvilket omfang de skader, som indehaveren af den krænkede sort har påberåbt sig, kan bevises »med nøjagtighed«, eller om der er anledning til »at fastsætte et fast beløb«. Selv om Domstolen i denne dom således erkendte muligheden for, at den påkendende ret kan fastsætte en standarderstatning i henhold til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, er det efter min opfattelse indlysende, at denne beslutning tilkommer den påkendende ret, og at størrelsen af erstatningen under alle omstændigheder »så nøje som muligt [skal] afspejle den faktiske og reelle skade, indehaveren af sortsbeskyttelsen har lidt som følge af krænkelsen« ( 60 ). Ifølge Domstolen skal forordningens artikel 94 derfor fortolkes således, »at den ret til erstatning, som bestemmelsen giver indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse, der er blevet krænket, dækker den samlede skade, som denne har lidt, uden at denne artikel kan tjene som grundlag for at pålægge et krænkelsestillæg« ( 61 ).

80. Når derimod, således som Kommissionen også har anført som svar på et spørgsmål fra Domstolen, den omtvistede bestemmelse finder anvendelse, skal den indehaver, der er offer for krænkelsen, ikke godtgøre det nøjagtige omfang af den lidte skade, men blot den gentagne og forsætlige krænkelse af dennes rettigheder. Imidlertid skal denne indehaver, således som jeg har anført, godtgøre, at den skade, som vedkommende har lidt, overstiger det, der er omfattet af den rimelige godtgørelse, idet det tilkommer den påkendende ret at fastslå det nøjagtige omfang af den lidte skade eller eventuelt at fastsætte engangsbeløbet ( 62 ).

81. Det vil således være i overensstemmelse med artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen, dels at anvende det sædvanlige afgiftsbeløb i forbindelse med produktion på licens, dvs. 100% af denne afgift som grundlag for vurdering af den skade, som indehaveren af sortsbeskyttelsen har lidt, ved at gange dette beløb med fire, således som det fremgår af den omtvistede bestemmelse, eftersom en sådan afgift vedrører beregningen af den rimelige godtgørelse i forordningens artikel 94, stk. 1, og ikke nødvendigvis hænger sammen med den skade, som indehaveren har lidt, og som skal erstattes i henhold til nævnte forordnings artikel 94, stk. 2 ( 63 ).

82. Derudover skal det fremhæves, at Domstolen i Hansson-dommen udelukkede muligheden for, at artikel 94 i forordning nr. 2100/94 kan fortolkes således, »at den kan tjene som retsgrundlag for, at den krænkende part kan pålægges til rettighedsindehaveren at betale erstatning [af pønal] karakter […], der er fastsat ud fra en fast sats« ( 64 ). I denne henseende tilføjede den, at størrelsen af den erstatning, der skal betales i henhold til denne bestemmelse »så nøje som muligt [skal] afspejle den faktiske og reelle skade, indehaveren af sortsbeskyttelsen har lidt som følge af krænkelsen« ( 65 ).

83. Det ville således også være i strid med artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen, at fastsætte en antagelse, der har forrang frem for den omtvistede bestemmelse, om, at størrelsen af erstatningen til indehaveren skal være mindst det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves i forbindelse med produktion på licens. I modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, ville en sådan antagelse resultere i, at der tildeles skadeserstatning af en strafferetlig karakter, for så vidt som denne første bestemmelse har til formål at erstatte »den skade, som indehaveren har lidt« og udelukkende den lidte skade. I denne henseende tager Kommissionen efter min opfattelse fejl, når den, som den har gjort i retsmødet, hævder, at denne bestemmelse svarer til en standardtilgang, der er typisk for den minimumsskade, som indehaverne sædvanligvis har lidt ( 66 ).

84. For det andet udleder jeg af anvendelsen af ordet »mindst« i den omtvistede bestemmelse, at retten ved bedømmelsen af den skade, som indehaveren af den krænkede sort har gjort gældende, og såfremt den fastsætter et engangsbeløb, er forpligtet til at beregne erstatningen for den lidte skade ved at basere sig på den antagelse, som Kommissionen har fastsat i forordning nr. 1768/95, om, at erstatningen mindst skal være de firedobbelte af licensafgiften ( 67 ). Desuden erkendte Kommissionen i sit svar på et spørgsmål fra Domstolen, at selv om den reelle skade nemt kan fastslås og viser sig at være mindre end det engangsbeløb, der er fastsat i den omtvistede bestemmelse, kan den påkendende ret i tilfælde af gentagne og forsætlige overtrædelser af forpligtelserne i henhold til den omtvistede bestemmelse øge dette beløb, men under ingen omstændigheder nedsætte det, henset til bestemmelsens ordlyd.

85. Dette indebærer, at selv om den skade, som den indehaver, der er offer for krænkelsen, har gjort gældende, kan bevises »med nøjagtighed«, skal den påkendende ret »fastsætte et fast beløb«, selv om fastsættelsen af et sådant fast beløb ikke er nødvendig. Såfremt den påkendende ret skulle beslutte at fastsætte et fast beløb, såfremt skaden ikke kan bevises med nøjagtighed, kan denne desuden ikke være lavere end det engangsbeløb, der er fastsat i den omtvistede bestemmelse ( 68 ). Det er indlysende, at en sådan begrænsning af den påkendende rets skønsbeføjelse ville være i strid ikke blot med artikel 94, stk. 2, første punktum i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen ( 69 ), men også med proportionalitetsprincippet. Selv om Kommissionen de lege ferenda kan fastsætte et minimumsbeløb for så vidt angår licensafgiften, skulle den bestemmelse, i henhold til hvilken denne fastsættelse kunne ske, gøre det muligt for sagsøgte at anfægte dette minimumsbeløb, som ikke pålægger den påkendende ret et ufravigeligt krav.

86. For det tredje og sidste er jeg af den opfattelse, at de argumenter, der er baseret på dommen i sagen Oławska Telewizja Kablowa ( 70 ), ikke er relevante i forbindelse med undersøgelsen af det spørgsmål om gyldighed, der er tale om i den foreliggende sag. Efter min opfattelse adskiller oplysningerne i hovedsagen sig klart fra oplysningerne i den sag, der gav anledning til denne dom.

87. For det første, for så vidt som direktiv 2004/48 indrømmer medlemsstaterne en vis skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen og ikke blot vedrører intellektuelle sortsrettigheder, men også intellektuelle ejendomsrettigheder, herunder industrielle ejendomsrettigheder ( 71 ), kan de eventuelle krænkelser af disse rettigheder være mange og forskelligartede. Som generaladvokat Saugmandsgaard Øe har påpeget ( 72 ), bør det, selv om dette direktiv i givet fald kan udgøre et element i den relevante kontekst, der skal tages hensyn til med henblik på fortolkningen af forordning nr. 2100/94, imidlertid undgås, at der under dække af en kontekstuel fortolkning af denne forordning skabes direkte anvendelige rettigheder, som ikke er fastsat i forordningen, ved at importere disse rettigheder fra direktivet.

88. For det andet og endnu vigtigere vedrørte den sag, der gav anledning til dommen i sagen Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa ( 73 ), fortolkningen af direktiv 2004/48, mens Domstolen i den foreliggende sag anmodes om at behandle et spørgsmål om vurdering af gyldigheden af en bestemmelse i forordning nr. 1768/95, dvs. den omtvistede bestemmelse, som er en anvendelsesforanstaltning og derfor skal være i overensstemmelse med forordning nr. 2100/94, og navnlig artikel 94, stk. 2, heri.

89. Det følger heraf, at artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 ikke muliggør fastsættelse af det engangsbeløb, der er omhandlet i den omtvistede bestemmelse. Indholdet af den omtvistede bestemmelse går således ud over indholdet af denne forordnings artikel 94, stk. 2. Som det fremgår af ovenstående punkter, kan de af STV og Kommissionen fremførte argumenter ikke så tvivl om Domstolens fortolkning af sidstnævnte bestemmelse i Hansson-dommen.

90. Under disse omstændigheder er udbredelsen af princippet om et fast minimumsbeløb for tab svarende til det firedobbelte af licensafgiften, der er omhandlet i den omtvistede bestemmelse, efter min opfattelse ikke i overensstemmelse med artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, således som fortolket af Domstolen, heller ikke selv om den omtvistede bestemmelse, som STV og Kommissionen har hævdet, kun finder anvendelse i tilfælde af gentagne og forsætlige overtrædelser af forpligtelsen til at betale det rimelige vederlag i nævnte forordnings artikel 14, stk. 3, fjerde led.

91. Med vedtagelsen af den omtvistede bestemmelse overskred Kommissionen således sine beføjelser, henset navnlig til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94.

V. Forslag til afgørelse

92. I lyset af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det af Pfälzisches Oberlandesgericht Zweibrücken (den regionale appeldomstol i Zweibrücken, Pfalz, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »Artikel 18, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse er ugyldig, henset til artikel 94, stk. 2, første punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse, for så vidt som det fremgår af denne bestemmelse, at der i tilfælde af gentagne og forsætlige misligholdelser af forpligtelsen til at betale det rimelige vederlag, der er fastsat i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94, skal betales en minimumserstatning for den skade, som indehaveren har lidt, svarende til det firedobbelte af det gennemsnitlige beløb, der opkræves for produktion på licens af en tilsvarende mængde formeringsmateriale af den samme sort i samme område.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Kommissionens forordning af 24.7.1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse (EFT 1995, L 173, s. 14).

( 3 ) – Rådets forordning af 27.7.1994 om EF-sortsbeskyttelse (EFT 1994, L 227, s. 1).

( 4 ) – Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at eftersom den sædvanlige licensafgift var på 11,95 EUR pr. dt, betalte appellanten i hovedsagen STV et beløb på 537,75 EUR (11,95 EUR x 45 dt).

( 5 ) – Det vil for de første to produktionsår sige beløb på henholdsvis 932,10 EUR og 1218,90 EUR, svarende til det firedobbelte af licensafgiften efter fradrag af den efterfølgende betalte »simple« licensafgift på henholdsvis 310,70 EUR (11,95 EUR x 26 dt) og 406,30 EUR (11,95 EUR x 34 dt), dvs. et samlet beløb på 2151 EUR, og for det tredje produktionsår et beløb på 1613,25 EUR svarende til det firedobbelte af licensafgiften efter fradrag af den »simple« licensafgift.

( 6 ) – Bortset fra et beløb på 0,25 EUR.

( 7 ) – Dom af 5.7.2012, Geistbeck (C-509/10, herefter »Geistbeck-dommen«, EU:C:2012:416, præmis 39), og af 9.6.2016, Hansson (C-481/14, herefter »Hansson-dommen«, EU:C:2016:419, præmis 32-34).

( 8 ) – Jf. dom af 2.3.1999, Spanien mod Kommissionen (C-179/97, EU:C:1999:109).

( 9 ) – Dom af 2.4.2020, Coty Germany (C-567/18, EU:C:2020:267, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).

( 10 ) – Vedrørende et spørgsmål om gyldighed; jf. ligeledes i denne retning dom af 26.7.2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl. (C-305/05, EU:C:2007:383, præmis 18).

( 11 ) – Dom af 10.12.2018, Wightman m.fl. (C-621/18, EU:C:2018:999, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).

( 12 ) – Jf. navnlig dom af 25.6.2015, Saatgut-Treuhandverwaltung (C-242/14, EU:C:2015:422, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).

( 13 ) – I denne henseende har Domstolen allerede henvist til denne bestemmelses objektive karakter ved at præcisere, at det fremgår af en sammenligning af denne bestemmelses ordlyd og ordlyden af nævnte forordnings artikel 94, stk. 1, at »der ikke indgår noget subjektivt element i stk. 1«, jf.. dom af 20.10.2011, Greenstar-Kanzi Europe, C-140/10, EU:C:2011:677, præmis 48).

( 14 ) – Det fremgår af 17. betragtning til forordning nr. 2100/94, at »udøvelsen af de til EF-sortsbeskyttelsen knyttede rettigheder skal være undergivet begrænsninger fastlagt i bestemmelser, der vedtages i almenhedens interesse«. Følgende fremgår af 18. betragtning til nævnte forordning: »[D]ette omfatter bl.a. sikring af landbrugsproduktionen; landbrugere skal derfor have tilladelse til på visse betingelser at anvende høstudbytte til formering.«

( 15 ) – Jf. navnlig dom af 25.6.2015, Saatgut-Treuhandverwaltung (C-242/14, EU:C:2015:422, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).

( 16 ) – Disse kriterier vedrører navnlig fravær af kvantitative restriktioner af landbrugsundtagelsen (artikel 14, stk. 3, første led), muligheden for, at landbrugeren selv kan forarbejde høstudbyttet med henblik på udsåning (artikel 14, stk. 3, andet led), undtagelsen af »små landbrugere« fra forpligtelsen til at betale et rimeligt vederlag til indehaveren (artikel 14, stk. 3, tredje led), indehavernes eneansvar for at kontrollere anvendelsen af landbrugsundtagelsen (artikel 14, stk. 3, femte led) eller landbrugernes forpligtelse til at give indehaveren oplysninger (artikel 14, stk. 3, sjette led).

( 17 ) – Der er således tale om en ulovlig udsåning eller med andre ord en ulovlig gentilsåning.

( 18 ) – Jf. i denne retning dom af 10.4.2003, Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 71), Geistbeck-dommen, præmis 23, og af 25.6.2015, Saatgut-Treuhandverwaltung (C-242/14, EU:C:2015:422, præmis 22).

( 19 ) – Jf. punkt 33 ff. i dette forslag til afgørelse.

( 20 ) – Jf. i denne retning dom af 10.4.2003, Schulin (C-305/00, EU:C:2003:218, præmis 71), Geistbeck-dommen, præmis 23 og 25, og dom af 25.6.2015, Saatgut-Treuhandverwaltung (C-242/14, EU:C:2015:422, præmis 22).

( 21 ) – Geistbeck-dommen, præmis 28. Anvendelsen navnlig i den franske version af de samme ord er i denne henseende vildledende. »[D]et samme [er] ikke tilfældet for de andre sprogversioner, navnlig den tyske og engelske version.«

( 22 ) – Geistbeck-dommen, præmis 30 og 31.

( 23 ) – Jf. i denne retning Geistbeck-dommen, præmis 32. Lad os tage et tænkt eksempel: Hvis gebyret for lovlig dyrkning er på 10 EUR, vil det »rimelige vederlag«, som landbrugeren skal betale i henhold til artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, være på 5 EUR. Hvis betingelserne i denne forordnings artikel 14, stk. 3, ikke er opfyldt, kan landbrugeren derimod ikke nyde godt af »landbrugsundtagelsen« og skal derfor betale den »rimelige godtgørelse« i henhold til forordningens artikel 94, stk. 1, der således vil være på 10 EUR.

( 24 ) – Jf. generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:187, punkt 58).

( 25 ) – Jf. punkt 81 og 82 i nærværende forslag til afgørelse.

( 26 ) – Jf. punkt 37 i nærværende forslag til afgørelse.

( 27 ) – Jf. punkt 35 i nærværende forslag til afgørelse.

( 28 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 2605/98 af 3.12.1998 om ændring af forordning nr. 1768/95 (EFT 1998, L 328, s. 6) har bl.a. tilføjet stk. 5 til artikel 5 i forordning nr. 1768/95. Følgende fremgår af nævnte stk. 5: »Hvis der, når det gælder stk. 2, ikke foreligger en aftale som nævnt i stk. 4, udgør vederlaget i henhold til stk. 2 50% af det beløb, der opkræves for produktion af formeringsmateriale på licens.«

( 29 ) – Dom af 28.10.1982, Dorca Marina m.fl. (50/82-58/82, EU:C:1982:378, præmis 13).

( 30 ) – Det fremgår af de generelle betragtninger, som jeg netop har fremsat vedrørende forholdet mellem princippet om indehaverens tilladelse og landbrugsundtagelsen, at sagsøgeren i hovedsagens argumenter i denne henseende er ugrundede. Jf. punkt 33 ff. i nærværende forslag til afgørelse.

( 31 ) – Jf. analogt dom af 20.5.2021, Renesola UK (C-209/20, EU:C:2021:400, præmis 31 ff.)

( 32 ) – Jf. i denne retning punkt 37-46 i nærværende forslag til afgørelse.

( 33 ) – Det skal fremhæves, at den tvist, der gav anledning til denne dom, var en tvist mellem Hansson, der var indehaver af en ret EU-sortsbeskyttelse til en særlig margueritsort, og selskabet Jungpflanzen, der i syv år havde dyrket og solgt denne blomstersort under en anden betegnelse, angående erstatning for den skade, som Hansson havde lidt som følge af det ikke tilladte salg af den pågældende sort.

( 34 ) – Hansson-dommen, præmis 30.

( 35 ) – Hansson-dommen, præmis 31. Dette beløb er i det væsentlige 100% af den licensafgift, der er fastsat i licenserne til produktion af certificerede frø. I eksemplet i fodnote 23 i dette forslag til afgørelse skal der betales et beløb på 10 EUR.

( 36 ) – Som allerede anført i præmis 41 i dette forslag til afgørelse skal der sondres mellem dette begreb og det »rimelige vederlag« i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94. Jf. i denne henseende punkt 42 i dette forslag til afgørelse.

( 37 ) – Hansson-dommen, præmis 31 og 32.

( 38 ) – Hansson-dommen, præmis 33. Min fremhævelse. Jf. også generaladvokat Saugmandsgaard Øes forslag til afgørelse Hansson (C-481/14, EU:C:2016:73, punkt 30), og generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Geistbeck (C-509/10, EU:C:2012:187, punkt 40).

( 39 ) – Jf. forslag til afgørelse Hansson (C-481/14, EU:C:2016:73, punkt 34): »Anvendelsen af udtrykket »erstatte indehaveren opstået skade« forekommer således efter min opfattelse at udelukke enhver fortolkning, hvorefter nævnte bestemmelse skulle forfølge et formål med karakter af »straf«, der består i at indrømme indehaveren en erstatning, der overstiger det beløb, som er nødvendigt for at erstatte den skade, som den pågældende har lidt.«

( 40 ) – Hansson-dommen, præmis 34 og 35. Generaladvokat Saugmandsgaard Øe præciserede i sit forslag til afgørelse i denne sag (C-481/14, EU:C:2016:73, punkt 35), at »[a]ndre bestemmelser i forordning nr. 2100/94 gør det derimod muligt at pålægge den krænkende part forpligtelser ud over skadens erstatning. Formålet om straf kan således nås ved hjælp af strafferetlige sanktioner, der i overensstemmelse med forordningens artikel 107 henhører under medlemsstaternes nationale ret i mangel af en harmonisering på EU-plan«. Min fremhævelse.

( 41 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT 2004, L 157, s. 45, berigtiget i EUT 2004, L 195, s. 16). 17. betragtning til dette direktiv har følgende ordlyd: »De foranstaltninger, procedurer og retsmidler, der fastlægges i dette direktiv, bør i hvert enkelt tilfælde fastsættes på en sådan måde, at der tages behørigt hensyn til det pågældende tilfældes specifikke karakteristika, herunder de særlige egenskaber ved den enkelte intellektuelle ejendomsret, og, når det er relevant, til krænkelsens forsætlige eller ikke-forsætlige karakter.« 26. betragtning til nævnte direktiv er affattet som følger: »Med henblik på at erstatte det tab, der er påført som følge af en krænkelse begået af en krænkende part, der vidste eller havde rimelig grund til at vide, at hans aktiviteter udgjorde en krænkelse, bør der ved udmålingen af erstatningen til rettighedshaveren tager hensyn til alle relevante aspekter som f.eks. rettighedshaverens tab af fortjeneste eller den krænkende parts uberettigede fortjeneste samt i givet fald det ikke-økonomiske tab, der er påført rettighedshaveren. Hvis det f.eks. er vanskeligt at bestemme størrelsen af det faktiske tab, kan erstatningen alternativt beregnes på grundlag af f.eks. de gebyrer og afgifter, som den krænkende part skulle have betalt, hvis han havde anmodet om tilladelse til at anvende den pågældende intellektuelle ejendomsrettighed. Formålet er ikke at indføre en pligt til at fastsætte en erstatning, der har karakter af straf, men at give mulighed for en erstatning på et objektivt grundlag, hvor der samtidig tages hensyn til rettighedshaverens udgifter til f.eks. påvisning og efterforskning af krænkelsen.«

( 42 ) – Med hensyn til dette direktiv skal det fremhæves, at Domstolen som svar på et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af direktivets artikel 13 med overskriften »Erstatning« fandt, at nævnte direktiv, således som det fremgår af dets artikel 2, stk. 1, finder anvendelse med forbehold af de midler, der er indført eller kan indføres i medlemsstaternes lovgivninger, for så vidt som disse midler er gunstigere for rettighedshaverne. Jf. dom af 25.1.2017, Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (C-367/15, EU:C:2017:36, præmis 22). Jeg vil vende tilbage til denne dom i punkt 86-88 i nærværende forslag til afgørelse. Artikel 13, stk. 1, i direktiv 2004/48 bestemmer, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at de kompetente retslige myndigheder på begæring af den forurettede pålægger den krænkende part, der vidste eller med rimelighed burde vide, at hans aktiviteter medførte en sådan krænkelse, at betale rettighedshaveren en erstatning, der står i rimeligt forhold til det tab, denne har lidt som følge af krænkelsen. Når de retslige myndigheder fastsætter erstatningen, a) skal de tage hensyn til alle relevante aspekter, såsom negative økonomiske konsekvenser, herunder tabt fortjeneste, som den forurettede har lidt, den krænkende parts uberettigede fortjeneste, og, når det er hensigtsmæssigt, andre elementer end de økonomiske, f.eks. den ikke-økonomiske skade, rettighedshaveren har lidt som følge af krænkelsen, b) eller de kan, som et alternativ til litra a), når det er hensigtsmæssigt, fastsætte erstatningen til et fast beløb på grundlag af elementer, der som minimum svarer til størrelsen af de gebyrer eller afgifter, som den krænkende part skulle have betalt, hvis han havde anmodet om tilladelse til at anvende den pågældende intellektuelle ejendomsrettighed«.

( 43 ) – Hansson-dommen, præmis 36-40.

( 44 ) – Hansson-dommen, præmis 33-43 og 56.

( 45 ) – Hansson-dommen, præmis 57.

( 46 ) – Hansson-dommen, præmis 58.

( 47 ) – Jf. Hansson-dommen, præmis 59.

( 48 ) – Kommissionen har i retsmødet gjort gældende, at et sådant fast minimumsbeløb i skadeserstatning også vil gøre det muligt for landbrugeren at beregne erstatningens størrelse i tilfælde af en gentagen og forsætlig overtrædelse fra hans side, hvilket således bidrager til landbrugerens såvel som indehaveren af sortsbeskyttelsens retssikkerhed.

( 49 ) – STV har gjort gældende, at den omtvistede bestemmelse »tjener til at genskabe ligevægten« mellem indehaverne af sortsbeskyttelsers interesser og landbrugernes interesser under hensyntagen til de førstnævntes ulemper i forhold til sidstnævntes fordele ved dyrkning. Det er dog vigtigt at påpege, at det er det rimelige vederlag omhandlet i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94, der har til formål at skabe denne ligevægt. Den omtvistede bestemmelse indeholder en forpligtelse til i henhold til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 at erstatte indehaveren eventuel yderligere opstået skade, hvis den berørte landbruger gentagne gange forsætligt har misligholdt forpligtelsen i artikel 14, stk. 3, fjerde led, i forordning nr. 2100/94.

( 50 ) – Dom af 25.1.2017 (C-367/15, EU:C:2017:36, præmis 23, 25, 26 og 31). Jf. også for den modsatte opfattelse generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Stowarzyszenie Oławska Telewizja Kablowa (C-367/15, EU:C:2016:900). Jf. også fodnote 42 i nærværende forslag til afgørelse. Det skal fremhæves, at Domstolen i denne dom præciserede, at såfremt erstatning af et tab beregnet på grundlag af det dobbelte af det hypotetiske vederlag i ekstraordinære tilfælde overskrider det reelt lidte tab så klart og betragteligt, at et krav herom vil kunne udgøre et retsmisbrug, fremgår det dog af de bemærkninger, som den berørte regering fremkom med under retsmødet, at den nationale retsinstans ifølge den lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, i et sådant tilfælde ikke er bundet af kravet fra indehaveren af den krænkede ret.

( 51 ) – Dvs. 50% af den afgift, der er fastsat i licenser til produktion af certificerede frø.

( 52 ) – Hansson-dommen, præmis 57.

( 53 ) – Dvs. »gentagne gange forsætligt har misligholdt forpligtelsen i […] artikel 14, stk. 3, fjerde led[, i forordning nr. 2100/94]«.

( 54 ) – Det skal anføres, at Kommissionen som svar på et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet oplyste, at baggrunden for indførelsen i den omtvistede bestemmelse af et sådant engangsbeløb ikke fremgår af de forberedende dokumenter til denne forordning.

( 55 ) – Jf. punkt 39-42 i dette forslag til afgørelse.

( 56 ) – Jf. i denne retning Geistbeck-dommen, præmis 32.

( 57 ) – Hansson-dommen, præmis 46, og Geistbeck-dommen, præmis 36.

( 58 ) – Hansson-dommen, præmis 33-43 og 56. Min fremhævelse.

( 59 ) – Præmis 59.

( 60 ) – Hansson-dommen, præmis 35. Min fremhævelse.

( 61 ) – Eller specifikt for tilbagebetaling af den fortjeneste eller fordel, som den krænkende part har opnået. Hansson-dommen, præmis 43.

( 62 ) – Jf. i denne retning punkt 63 og 64 i dette forslag til afgørelse. Det skal anføres, at Kommissionen i retsmødet har påpeget, at når planteforædleren kan bevise det nøjagtige omfang af den lidte skade, tillader den omtvistede bestemmelse ikke den påkendende ret at nedsætte det engangsbeløb, der er fastsat i denne bestemmelse.

( 63 ) – Jf. i denne retning Hansson-dommen, præmis 57.

( 64 ) – Hansson-dommen, præmis 34. Som generaladvokat Saugmandsgaard Øe påpegede i sit forslag til afgørelse HanssonC-481/14, EU:C:2016:73, punkt 35, fodnote på s. 9), foreslog Kommissionen i 2013 at ændre forordning nr. 2100/94, således at medlemsstaterne ville blive forpligtet til at vedtage strafferetlige sanktioner, som skulle være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning (forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om produktion og markedsføring af planteformeringsmateriale af 6.5.2013, COM(2013) 262 final, s. 98). Dette forslag blev forkastet ved Europa-Parlamentets lovgivningsmæssige beslutning af 11.3.2014 (T7-0185/2014), hvorefter Kommissionen trak det tilbage (EUT 2015, C 80, s. 20).

( 65 ) – Hansson-dommen, præmis 35.

( 66 ) – Jf. i denne henseende punkt 70 i nærværende forslag til afgørelse.

( 67 ) – I denne henseende skal det nævnes, at artikel 94, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 2100/94 bestemmer, at ved simpel uagtsomhed kan dette krav nedsættes i forhold til graden af den simple uagtsomhed, men dog ikke så meget, at det bliver mindre end den fordel, den krænkende part har haft som følge af krænkelsen. Modsætningsvist kan det udledes af denne bestemmelse, at der skulle have været en specifik bestemmelse i denne forordning, der tillod vedtagelsen af en bestemmelse som den omtvistede bestemmelse om en forhøjelse af denne ret til erstatning ud over den lidte skade.

( 68 ) – Jf. fodnote 67 i dette forslag til afgørelse. Det skal navnlig fremhæves, at artikel 94, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 2100/94 åbner mulighed for en nedsættelse af retten til erstatning for den skade, som indehaveren har lidt i tilfælde af simpel uagtsomhed, men dog ikke så meget, at det bliver mindre end den fordel, den krænkende part har haft som følge af krænkelsen.

( 69 ) – Hansson-dommen, præmis 59.

( 70 ) – Dom af 25.1.2017 (C-367/15, EU:C:2017:36).

( 71 ) – Jf. i denne retning artikel 1 i direktiv 2004/48.

( 72 ) – Jf. forslag til afgørelse Hansson (C-481/14, EU:C:2016:73, punkt 52).

( 73 ) – Dom af 25.1.2017 (C-367/15, EU:C:2017:36).