RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

22. juni 1994

Forenede sager T-98/92 og T-99/92

Lello Di Marzio og Giorgio Lebedef

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — regler for årlig tilpasning af vederlagene — midlertidigt bidrag«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-541

Angående:

Påstande om, at sagsøgernes lønsedler for januar 1992 annulleres, at Rådets forordninger nr. 3830/91, nr. 3831/91, nr. 3833/91 og nr. 3834/91 af 19. december 1991 kendes ugyldige og uanvendelige, at Rådets forordning nr. 3832/91 af samme dato erklæres at være uden retsvirkning fra den 1. januar 1993, og at Kommissionen tilpligtes at tilbagebetale de beløb, som er uretmæssigt tilbageholdt i henhold til disse forordninger.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 65 skal Rådet foretage en årlig undersøgelse af tjenestemændenes lønniveau, hvorved eventuelle tilpasninger skal ske efter en metode, der fastsættes af Rådet. Ved afgørelse 81/1061 (EFT 1981 L 386, s. 6) fastlagde Rådet de nærmere regler om anvendelse af artikel 65 for perioden fra den 1. juli 1981 til den 30. juni 1991. Ved samme lejlighed blev der ved forordning nr. 3821/81 (EFT 1981 L 386, s. 1) indført et »krisefradrag«, som skulle anvendes på vederlagene frem til den 1. juli 1991.

Efter et bredt samråd med Fællesskabernes personale vedtog Rådet den 19. december 1991

— forordning nr. 3830/91, hvorved metoden for tilpasning af vederlagene, med visse ændringer, blev forlænget for en periode på ti år, idet bestemmelserne herom samtidig blev tilføjet som bilag XI til vedtægten; bla. blev vægtningen af det fælles indeks, som er omhandlet i vedtægtens artikel 65 ændret, således at det belgiske indeks indgår med en vægt af 25% (komponenten for Bruxellesregionen) (EFT L 361, s. 1)

— forordning nr. 3831/91, hvorved der fra den 1. januar 1992 blev indført et midlertidigt bidrag på 5,83% bratto ved indsættelse af en ny artikel 66a i vedtægten (EFT L 361, s. 7)

— forordningerne nr. 3833/91 og nr. 3834/91, hvorved de beløb, som er fastsat i tabellerne for vederlagene, blev justeret med tilbagevirkende gyldighed (EFT L 361, s. 10 og 13).

I slutningen af december 1991 modtog hver af sagsøgerne en supplerende lønseddel vedrørende de justeringer, som var foretaget i deres grundløn med tilbagevirkende gyldighed. Den 15. januar 1992 modtog sagsøgerne deres lønseddel for januar 1992, som var udfærdiget i henhold til de nævnte forordninger.

Sagsøgerne indgav henholdsvis den 13. og 14. april 1992 to enslydende klager over deres lønseddel, hvori de anfægtede forordningernes gyldighed, men modtog ikke noget svar herpå.

I — Spørgsmålet om påstandene vedrørende forordningerne nr. 3830/91 og nr. 3834/91 kunne tages under realitetspåkendelse

Retten bemærkede, at fristen for indgivelse af klage over en administrativ afgørelse udloses med fremsendelsen af den månedlige lønseddel, såfremt det klart fremgår af lønsedlen, hvad den administrative afgørelse går ud på (præmis 24).

Henvisning til: Rettens dom af 1. oktober 1992, sag T-7/91, Schavoir mod Rådet, Sml. II, s. 2307, præmis 34.

Derimod kunne lønsedlerne om de justeringer, som var foretaget af sagsøgernes vederlag i december 1991, ikke udløse nogen klagefrist efter vedtægtens artikel 90, stk. 2. Sagsøgerne modtog nemlig disse lønsedler, før de i sagen anfægtede forordninger, som indeholdt det retlige grundlag for lønsedlerne, var trådt i kraft og offentliggjort, således at sagsøgerne endnu ikke på det tidspunkt, da de modtog lønsedlerne, var fuldt ud bekendt med den retlige baggrund herfor. Den omstændighed, at forordningerne blev offentliggjort senere, eller at der i december 1991 blev givet personalet uformel meddelelse herom, kunne ikke ændre herved (præmis 22, 26 og 27).

II — Realiteten

1. Spørgsmålet, om der ved tilpasningen aį EF-tjenestemændenes vederlag kunne tages hensyn tilfaldet i de nationale tjenestemænds købekraft

Retten bemærkede for det første, at princippet efter forordning nr. 3830/91 om, at der skal være parallelitet mellem stigningen og faldet i købekraften for de vederlag, som de nationale og EF's tjenestemænd modtager, ikke er uforeneligt med vedtægtens artikel 65, stk. 1. Det fremgår nemlig af denne bestemmelses ordlyd for det første, at Rådet har et vidt skøn dels ved bedømmelsen af, om der bør foretages en tilpasning af vederlagene, dels med hensyn til de faktorer, der skal tages hensyn til i denne forbindelse, og for det andet, at stigningen i de offentlige lønninger i medlemsstaterne loin er én af disse faktorer, som ikke udelukker, at der også kan tages hensyn til en eventuel nedsættelse ardisse lønninger, hvilket i øvrigt i forvejen var foreskrevet efter den tidligere gældende metode, som var fastsat ved afgørelse 81/1061. Desuden følger det i sagens natur af selve begrebet »parallel udvikling«, at et fald i de nationale tjenestemænds købekraft vil påvirke tilpasningen af vederlagene for EF's tjenestemænd (præmis 41, 43 og 44).

Retten forkastede derefter anbringendet om, at begrundelsespligten var tilsidesat, idet den antog, at det generelle formål med forordning nr. 3830/91 var at forlænge gyldigheden af den hidtidige metode for tilpasningen af vederlagene for en periode på yderligere ti år, og samtidig foretage visse ændringer i gennemførelsesreglerne uden at ændre de grundlæggende principper. Endelig fandt Retten ikke, at der er nogen modstrid mellem at tage hensyn til stigningen og faldet i de nationale offentlige lønninger og at tage hensyn til udviklingen i de faktiske leveomkostninger for EF-tjenestemænd i Bruxelles, idet der efter artikel 3, stk. 2, i vedtægtens bilag XI skal tages hensyn til begge disse to af hinanden uafhængige faktorer (præmis 50-53).

Der var heller ikke, som anført af sagsøgerne, grundlag for at drage lovligheden af en vedtægtsbestemmelse i tvivl, som var forskriftsmæssigt vedtaget af Rådet, under henvisning til, at den, som påstået af sagsøgerne, var i strid med billighedsprincippet, omsorgspligten eller princippet om god forvaltning (præmis 58).

Henvisning til: Rettens dom af 17. juni 1993, sag T-65/92, Arauxo-Dumay mod Kommissionen, Sml. II, s. 597, præmis 37, og af 30. juni 1993, sag T-46/90, Devillezm.fl. mod Parlamentet Sml. II, s. 699, præmis 37.

Retten fandt i øvrigt ikke, at en ordning, hvorefter der ved tilpasningen af EF-tjenestemænds vederlag bl.a. tages hensyn til udsvingene i de nationale tjenestemænds købekraft, er urimelig eller i strid med omsorgspligten og princippet om god forvaltning (præmis 59).

Endelig fandt Retten, at parallelitetsprincippet, såvel for så vidt angår lønstigninger som lønfald, dels ikke er i strid med vedtægtens artikel 65, dels ikke kan udgøre en tilsidesættelse af en berettiget forventning om en korrekt anvendelse af denne vedtægtsbestemmelse (præmis 65).

Desuden kunne sagsøgerne ikke mere end ti år efter, at parallelitetsprincippet var blevet vedtaget ved afgørelse 81/1061, påberåbe sig, at der forelå en tilsidesættelse af deres berettigede forventning (præmis 67).

Under alle omstændigheder kunne en tjenestemand ikke til støtte for at anfægte gyldigheden af en ny forordningsbestemmelse påberåbe sig, at hans berettigede forventning er blevet tilsidesat, navnlig ikke inden for et område, hvor der sker en konstant tilpasning efter ændringerne i den økonomiske situation (præmis 68).

Henvisning til: Domstolens dom af 14. juni 1988, sag 33/87, Christianosmod Domstolen, Sml. s 2995, præmis 23; Rettens dom af 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarzmod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 85.

2. Vedrørende vægtningen af det fælles indeks, således at det belgiske indeks indgår meden vægt af 25% (komponenten for Briaelles-regionen)

Retten bemærkede, at det i en begrundelse for en generel gennemførelsesbestemmelse er tilstrækkeligt at angive dels den helhedssituation, som har ført til dens vedtagelse, dels de generelle formål, som den forfølger (præmis 79).

Henvisning til: Domstolens dom af 3. juli 1985, sag 3/83, Abrias m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1995, præmis 30 og 31.

Retten fandt, at begrundelsen for forordning nr. 3830/91, i modsætning til det af sagsøgerne hævdede, opfyldte kravene i traktatens artikel 190, idet det var angivet, at den anfægtede vægtning blev indført som led i bestræbelserne på at forbedre indeksernes effektivitet. Der kræves ikke efter traktatens artikel 190 en detaljeret begrundelse for de tekniske aspekter af beregningsmetoderne i en gennemførelsesforordning (præmis 81).

Henvisning til: Domstolens dom af 30. november 1978, sag 87/78, Welding, Smi. s. 2457, præmis 11.

Vedrørende påstanden om, at den vedtagne vægtning var uforenelig med parallelitetsprincippet og med vedtægtens artikel 65, bemærkede Retten, at artikel 65 ikke indeholder nogen definition af det fælles indeks, hvorfor Rådet ikke var afskåret fra som led i udøvelsen af sin frie skønsbeføjelse at vedtage artikel 3, stk. 2, i vedtægtens bilag XI som en gennemførelsesbestemmelse til vedtægtens artikel 65. Hermed blev der i øvrigt blot foretaget en teknisk justering af det fælles indeks, som var af relativt underordnet betydning, og Retten fandt ikke at kunne konstatere nogen modsætning mellem, på den ene side, artikel 3, stk. 2, i vedtægtens bilag XI, og på den anden side, vedtægtens artikel 65 tillige med de øvrige bestemmelser i bilag XI (præmis 82).

Henvisning til: Domstolens dom i førnævnte sag Abrias m.fl. mod Kommissionen, præmis 20.

3. Det midlertidige bidrag som blev indført ved forordning nr. 3831/91

Retten fandt, under hensyn til de langvarige forhandlinger, som var blevet ført forud for vedtagelsen af den anfægtede forordning mellem Fællesskaberne og personalet — hvilket som helhed var blevet holdt løbende underrettet om forhandlingernes genstand og konsekvenser — at forordningens begrundelse opfyldte kravene i traktatens artikel 190, da den indeholdt tilstrækkelige angivelser vedrørende såvel den helhedssituation, som førte til dens vedtagelse, som dens generelle formål (præmis 91, 92 og 95).

Henvisning til: Domstolens dom af 4. februar 1982, sag 828/79, Adam mod Kommissionen, Sml. s. 269, præmis 37.

Retten forkastede de anbringender, som var fremført om, at der var begået magtog procedurefordrejning, idet den ikke fandt, at der var fremlagt tilstrækkelig dokumentation herfor. Rådet havde vedtaget det omtvistede bidrag som led i udøvelsen af sine lovgivende beføjelser, og bidraget var indført som led i et omfattende kompromis om EF-tjenestemændenes vederlag, som havde været gjort til genstand for langvarige forhandlinger mellem Fællesskaberne og personalet (præmis 100).

4. Sagsøgernes øvrige påstande

Under hensyn til de anførte betragtninger fandt Retten, at påstandene var uden genstand eller ubegrundede, og at det var unødvendigt at undersøge, om de kunne realitetspåkendes (præmis 104).

Konklusion:

Sagsøgte frifindes.