ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Efter de i de to foregående præmisser nævnte ændringer bestemte denne artikel 69:

»1. Pensionsalderen for dommere indtræder for kvinders vedkommende ved det fyldte 60. år og for mænds vedkommende ved det fyldte 65. år, medmindre de tidligst 12 måneder og senest 6 måneder før denne alder indgiver en erklæring til justitsministeren om, at de ønsker at forblive i deres embede, og fremlægger et certifikat, der er udarbejdet i henhold til de gældende betingelser for ansøgere til et dommerembede, og som dokumenterer, at deres sundhedsmæssige tilstand gør det muligt for dem at opfylde de forpligtelser, som stillingen indebærer.

[…]

1b. Justitsministeren kan tillade en dommer at fortsætte i embedet under hensyntagen til nødvendigheden af en rationel fordeling af medlemmerne af de almindelige domstole og de behov, der følger af arbejdsbyrden ved de enkelte domstole. Såfremt en dommer opnår den i stk. 1 nævnte alder inden afslutningen af proceduren for forlængelse af dommerens mandat, forbliver den pågældende i sin stilling indtil afslutningen af den nævnte procedure.

[…]

3. Når justitsministeren har udstedt en tilladelse som omhandlet i stk. 1b, kan den berørte dommer kun fortsætte i embedet indtil udløbet af vedkommendes 70. leveår. […]«
I henhold til artikel 1, afdeling 2, del A, stk. 2, i bilag I til decreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti (dekret nr. 264 om regulering af vejledende kriterier til nemmere at føre bevis for, at kravene for at kvalificere produktionsrester som biprodukter og ikke som affald er opfyldt) af 13. oktober 2016 (GURI nr. 38, af 15.2.2017) gælder følgende:

»På grundlag af de på datoen for dette dekrets ikrafttræden gældende bestemmelser kan der til energiproduktion ved forbrænding udelukkende anvendes de restbiomasser, der er opført i bilag X til del V i [lovdekret nr. 152/2006] og i artikel 2a i lovdekret nr. 171 af 3. november 2008, uden at dette berører fremtidige bestemmelser, som udtrykkeligt regulerer anvendelse af restbiomasser som brændsel. I det tilfælde, hvor de i artikel 185 [i lovdekret nr. 152/2006] omhandlede materialer skal anvendes til energiproduktion ved forbrænding, er disse under alle omstændigheder […] underlagt affaldsordningen, såfremt de ikke er angivet i de i dette stykke omhandlede bestemmelser.«
22

Såfremt den i national ret valgte regulering af rent interne forhold er tilpasset EU-retten, f.eks. for at undgå forskelsbehandling af statens egne statsborgere eller for at undgå konkurrencefordrejninger eller for at sikre en ensartet behandling af sammenlignelige situationer, er det således afgjort i Unionens interesse, at bestemmelser eller begreber, der er hentet fra EU-retten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås (jf. i denne retning dom af 18.10.1990, Dzodzi, C-297/88 og C-197/89, EU:C:1990:360, præmis 37, af 17.7.1997, Leur-Bloem, C-28/95, EU:C:1997:369, præmis 32, og af 18.10.2012, Nolan, C-583/10, EU:C:2012:638, præmis 46).
16

For denne ret har AGCM gjort gældende, at indgåelse af kontrakter uden forudgående udbud skal være inspireret af de generelle principper, såsom ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og princippet om gennemsigtighed. Myndigheden har anført, at 29. og 30. betragtning til forordning nr. 1370/2007 foreskriver offentliggørelse af hensigten om indgåelse af kontrakter om offentlig trafikbetjening uden forudgående udbud, således at potentielle operatører får mulighed for at reagere, og at der bør være en øget gennemskuelighed i tilfælde af indgåelse af en kontrakt uden forudgående udbud. Myndigheden har endvidere fremhævet, at eftersom formålet med denne forordnings artikel 7, stk. 2, er at give de interesserede mulighed for at udarbejde et bud inden for rammerne af en procedure for indgåelse af en kontrakt uden forudgående udbud, burde regionen Sardinien have anmodet den historiske operatør om at meddele alle de oplysninger, som den havde hvad angår omfanget af efterspørgslen, arbejdskraften, det rullende materiel og andre informationer, og stille dem til rådighed for de andre operatører, der havde tilkendegivet deres interesse.
Samme direktivs artikel 22, der har overskriften »Udsættelse af frister for opfyldelse og undtagelse fra forpligtelsen til at anvende visse grænseværdier«, har følgende ordlyd:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. Når en medlemsstat anvender stk. 1 eller 2, sikrer den, at grænseværdien for hvert forurenende stof ikke overskrides med mere end den højeste tolerancemargen, der er fastsat i bilag XI for hvert af de forurenende stoffer.

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og Fællesskabet samt forventede virkninger af nuværende fællesskabsforanstaltninger og planlagte fællesskabsforanstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
11

Under søgsmålet anlagt til prøvelse af afgørelsen fra direktøren for skatte- og afgiftsmyndigheden anførte Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (den regionale domstol i forvaltningsretlige sager i Warszawa, Polen), at det fremgik af de oplysninger, der forelå, at den ene af de to ukrainske enheder var et stråfirma, som skulle sløre den faktiske køber af mobiltelefonerne og tjente til at begå skatte- og afgiftssvig til skade for såvel de polske som de ukrainske skatte- og afgiftsmyndigheder, og at den anden enhed ikke var den erhvervsdrivende, som havde foretaget købet af telefonerne hos Unitel. Denne ret var af den opfattelse, at der ikke var sket en levering af varer, idet skatte- og afgiftsmyndigheden havde godtgjort, at køberne af de pågældende varer, som var angivet i fakturaerne, ikke var kommet i besiddelse af disse varer, at de ikke som ejere rådede over disse, og at de ikke udøvede økonomisk virksomhed, således at de pågældende transaktioner ikke kunne kvalificeres som »udførsel af varer« som omhandlet i momslovens artikel 2, nr. 8. Nævnte ret fastslog desuden, at Unitel ikke havde udvist den nødvendige omhu ved udførelsen af disse transaktioner. Den anførte bl.a. i denne henseende, at dette selskab havde udstedt sine fakturaer på grundlag af oplysninger opgivet af enheder, hvis fuldmagter ikke var gyldige, eller som ikke rådede over faktiske forretningsadresser og ej heller gyldig dokumentation for opgørelse af momstilsvaret.
Artikel 4, stk. 1 og 3, i lovdekret nr. 91 af 24. juni 2014 (GURI nr. 144 af 24.6.2014), som efter ændringer blev ophøjet til lov ved lov nr. 116 af 11. august 2014 (almindeligt tillæg til GURI nr. 192 af 20.8.2014) (herefter »lovdekret nr. 91/2014«), bestemmer:

»1. Fremstillingen af »Mozzarella di Bufala Campana BOB«, der er registreret som beskyttet oprindelsesbetegnelse (BOB) i medfør af [Kommissionens forordning (EF) nr. 1107/96 af 12. juni 1996 om registrering af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser efter proceduren i artikel 17 i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 (EUT 1996, L 148, s. 1)], skal ske i et rum, hvor der alene forarbejdes mælk fra bedrifter, der er omfattet af kontrolordningen for »Mozzarella di Bufala Campana BOB«. I dette rum kan der også fremstilles halvforarbejdede produkter og andre produkter, forudsat at de alene fremstilles med mælk fra bedrifter, der er omfattet af kontrolordningen for »Mozzarella di Bufala Campana BOB«. Fremstilingen af produkter, der delvist eller udelukkende fremstilles med anden mælk end den fra bedrifter, der er omfattet af kontrolordningen for »Mozzarella di Bufala Campana BOB«, skal ske i et adskilt rum i henhold til bestemmelserne i det i stk. 3 nævnte dekret.

[…]

3. Ved dekret fra ministeriet for landbrugs-, fødevare- og skovbrugspolitik) i samråd med sundhedsministeren, som skal vedtages inden 30 dage efter ikrafttrædelsen af dette dekret, fastsættes vilkårene for gennemførelse af bestemmelserne i stk. 1, tredje punktum, og stk. 2, idet den rummæssige adskillelse af produktionerne i stk. 1, sidste punktum, skal hindre enhver kontakt, selv utilsigtet, mellem mælk fra bedrifter, der er omfattet af kontrolordningen for »Mozzarella di Bufala Campana BOB«, og anden mælk, samt mellem »Mozzarella di Bufala Campana BOB« og produkter fremstillet med anden mælk, i samtlige trin af forarbejdningen og emballeringen.«
Artikel 7, stk. 1-3, i Verdrag tussen het Koninkrijk België en het Koninkrijk der Nederlanden tot het vermijden van dubbele belasting en tot het voorkomen van het ontgaan van belasting inzake belastingen naar het inkomen en naar het vermogen (overenskomst mellem Kongeriget Belgien og Kongeriget Nederlandene til undgåelse af dobbeltbeskatning og forhindring af skatteunddragelse for så vidt angår indkomst- og formueskatter) af 5. juni 2001 (Belgisch Staatsblad af 20.12.2002, s. 57534, herefter »den belgisk-nederlandske dobbeltbeskatningsoverenskomst«) bestemmer:

»1. Fortjeneste indvundet af et foretagende i en kontraherende stat kan kun beskattes i denne stat, medmindre foretagendet driver erhvervsvirksomhed i den anden kontraherende stat gennem et dér beliggende fast driftssted. Såfremt foretagendet driver sådan virksomhed, kan dets fortjeneste beskattes i den anden stat, men kun for så vidt angår den del deraf, som kan henføres til dette faste driftssted.

2. Med forbehold for bestemmelserne i stk. 3 skal der, når et foretagende i en kontraherende stat driver erhvervsvirksomhed i den anden kontraherende stat gennem et dér beliggende fast driftssted, i hver af de kontraherende stater til dette faste driftssted henføres den fortjeneste, som det kunne forventes at have opnået, hvis det havde været et uafhængigt foretagende, der udøvede den samme eller lignende virksomhed på samme eller lignende betingelser, og som under fuldstændigt frie forhold afsluttede forretninger med det foretagende, hvis faste driftssted det er.

3. Ved ansættelsen af et fast driftssteds fortjeneste skal det være tilladt at fradrage de udgifter, som er afholdt til gavn for det faste driftssted, herunder udgifter til ledelse og almindelig administration i øvrigt, hvad enten de afholdes i den stat, hvor det pågældende faste driftssted er beliggende, eller andre steder.«
37

En sådan fortolkning bekræftes ligeledes af forarbejderne til direktiv 2008/118. Som Kommissionen har anført, begrænsede det oprindelige udkast til dette direktiv listen over de personer, der hæftede for punktafgiften i tilfælde af en uretmæssig indførsel af varer på en medlemsstats område, til alene at omfatte de personer, der havde stillet sikkerhed for betaling af denne afgift. Rådet for Den Europæiske Union ønskede imidlertid at udvide denne liste til »enhver person, der deltog i uregelmæssigheden«, således som det fremgår af dette direktivs artikel 38, stk. 3. Ved at vælge denne ordlyd har EU-lovgiver således haft til hensigt at definere de personer, der kan hæfte for betalingen af punktafgift i tilfælde af uregelmæssigheder, bredt, på en måde, der i videst muligt omfang sikrer inddrivelsen af disse afgifter.
57

En bred fortolkning af den undtagelse, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, litra d), i forordning nr. 561/2006, kan imidlertid bevirke for det første, at Deutsche Posts førere, dvs. et stort antal førere, ikke længere ville nyde godt af beskyttelsen af deres arbejdsvilkår som fastsat i forordning nr. 561/2006, hvilket er i strid med formålet om at forbedre arbejdsvilkårene for disse arbejdstagere. For det andet kan en sådan udvidelse af undtagelsen fastsat i artikel 13, stk. 1, litra d), i forordning nr. 561/2006 bevirke, at alle Deutsche Posts køretøjer, dvs. et stort antal køretøjer, vil kunne føres af sådanne førere, som lovligt vil kunne køre i mange timer uden hvile, hvilket er væsentligt til skade for målet om at forbedre færdselssikkerheden (jf. analogt dom af 28.7.2011, Seeger, C-554/09, EU:C:2011:523, præmis 35 og 36).
13

Hvad angår den indsigelse om, at rechtbank Amsterdam (ret i første instans i Amsterdam) manglede kompetence, fastslog denne ret i sin dom af 12. januar 2017, at den havde kompetence til at træffe afgørelse i den sag om foreløbige forholdsregler, som var anlagt for den. I denne forbindelse støttede den sig på den omstændighed dels, at den ifølge nederlandsk ret har kompetence til at påkende lignende krav, der støttes på et Beneluxdesign, dels, at artikel 3 i lov af 4. november 2004 ikke betyder, at denne ret ikke skulle have kompetence i en sag om foreløbige forholdsregler, hvor der er nedlagt påstand om et forbud, der er begrænset til det nederlandske område, såsom den påstand, der er nedlagt for den.
36

Navnlig er den omstændighed alene, at en kurator har anlagt et sådant søgsmål, ikke afgørende for vurderingen af, om dette henhører under begrebet »insolvensbehandlingen og dens virkninger«. For det første kan et søgsmål om betaling af varer leveret i henhold til en aftale således principielt anlægges af kreditor selv, hvorfor det ikke henhører under kuratorens enekompetence. For det andet afhænger et sådant søgsmål på ingen måde af, at der er indledt insolvensbehandling, for så vidt som et sådant søgsmål om betaling kan anlægges uden for rammerne af en insolvensbehandling. Et søgsmål om betaling af varer leveret i henhold til en aftale som det, der er omhandlet i hovedsagen, kan derfor ikke anses for at være en direkte og uadskillelig følge af en insolvensbehandling (jf. analogt dom af 6.2.2019, NK, C-535/17, EU:C:2019:96, præmis 36).
12

Artikel 12a, stk. 2, i lov af 15. december 1980 fastsætter: »Såfremt den i stk. 1 omhandlede udlænding indgiver sin ansøgning til en belgisk diplomatisk eller konsulær repræsentation, der har kompetence for hans bopæl eller opholdssted i udlandet, skal ansøgningen vedlægges dokumenter, hvoraf fremgår, at de i artikel 10, stk. 1 til 3, omhandlede betingelser er opfyldt, herunder en lægeerklæring, hvoraf fremgår, at han ikke lider af nogen i bilaget til denne lov opregnede sygdomme, og, såfremt han er fyldt 18 år, et udtog af strafferegisteret eller et tilsvarende dokument. Datoen for ansøgningens indgivelse er den dato, hvor alle de i henhold til artikel 30 i lov af 16. juli 2004 om international privatret og internationale konventioner om samme emne krævede beviser er fremlagt. Afgørelsen om tilladelse til ophold træffes og bringes til ansøgerens kundskab så hurtigt som muligt og senest seks måneder efter den dato, hvor ansøgningen er indgivet, jf. andet afsnit. Afgørelsen træffes under hensyntagen til alle sagens elementer. Såfremt betingelsen om tilstrækkelige midler til underholdet som omhandlet i artikel 10, stk. 5, ikke er opfyldt, skal ministeren eller dennes befuldmægtigede på basis af det behov, som referencepersonen selv har, samt dennes familiemedlem, fastsætte, hvilke eksistensmidler de har behov for, for ikke at falde det offentlige til byrde. Ministeren eller dennes befuldmægtigede kan herved anmode udlændingen om at fremlægge alle afgørelser og oplysninger, der har betydning for fastsættelse af dette beløb. I særlige tilfælde, hvis behandlingen af en ansøgning er kompliceret, samt hvis der er tale om en undersøgelse af, om et ægteskab som omhandlet i den borgerlige lovbogs artikel 146a opfylder de med dette partnerskab forbundne forpligtelser i henhold til artikel 10, stk. 1, første afsnit, nr. 5, kan ministeren eller dennes befuldmægtigede forlænge denne frist to gange a tre måneder. Dette sker i en med grunde forsynet afgørelse, der bringes til ansøgerens kundskab. Såfremt der ikke er truffet afgørelse inden seks måneder efter datoen for ansøgningens indgivelse, eventuelt forlænget i henhold til femte afsnit, skal tilladelsen meddeles.«
47

I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at det er momsfritagelsen i sig selv, der ikke må kunne fremkalde konkurrencefordrejning, og at dette skal være tilfældet på et marked, hvor konkurrencen under alle omstændigheder påvirkes af, at der findes en aktør, som leverer ydelser til sine medlemmer, og som ikke må søge at opnå overskud. For at momsfritagelse skal kunne nægtes, er det således den omstændighed, at tjenesteydelser, der leveres af en sammenslutning, er fritaget for moms, og ikke den omstændighed, at sammenslutningen opfylder de øvrige betingelser i den pågældende bestemmelse, der skal kunne fremkalde konkurrencefordrejning (dom af 20.11.2003, Taksatorringen, C-8/01, EU:C:2003:621, præmis 58).
Artikel 50 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT 2009, L 316, s. 65) har følgende ordlyd:

»1. Den ansvarlige kontrolmyndighed kontrollerer med hensyn til de krav og normer, som dens ansvarsområde omfatter, mindst 1% af alle landbrugere, der indsender støtteansøgninger i henhold til de ordninger for direkte betalinger, jf. artikel 2, litra d), i forordning [nr. 73/2009], som den pågældende kontrolmyndighed er ansvarlig for. Den ansvarlige kontrolmyndighed kontrollerer også med hensyn til de krav og normer, som dens ansvarsområde omfatter, mindst 1% af alle landbrugere, der skal overholde krydsoverensstemmelsesforpligtelser i det pågældende kalenderår i henhold til artikel 85t og 103z i [Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (EUT 2007, L 299, s. 1)], og som den pågældende kontrolmyndighed er ansvarlig for.

Den minimumskontrolprocent, der er nævnt i første afsnit, kan nås enten for hver ansvarlig kontrolmyndighed eller for hver retsakt eller norm eller gruppe af retsakter eller normer. I de tilfælde, hvor kontrollen ikke foretages af betalingsorganerne som fastsat i artikel 48, kan denne minimumskontrolprocent dog nås for hvert betalingsorgan.

Såfremt lovgivningen vedrørende retsakten og normerne i forvejen fastsætter minimumskontrolprocenter, gælder disse i stedet for den minimumsprocent, der er nævnt i første afsnit. Alternativt kan medlemsstaterne beslutte, at eventuelle misligholdelser, der konstateres i forbindelse med en af kontrollerne på stedet i henhold til lovgivningen vedrørende retsakterne eller normerne, og som foretages uden for den minimumskontrolprocent, der er omhandlet i første afsnit, skal rapporteres til og følges op af den ansvarlige kontrolmyndighed, der er ansvarlig for den pågældende retsakt eller norm. Bestemmelserne i dette afsnit finder anvendelse.

[…]

3. Hvis kontrollen på stedet afslører, at en given retsakt eller norm er tilsidesat i betydelig grad, forhøjes det antal kontroller på stedet, der skal foretages i forbindelse med den pågældende retsakt eller norm i den følgende kontrolperiode. I forbindelse med en bestemt retsakt kan den ansvarlige kontrolmyndighed begrænse de yderligere kontrollers omfang til de krav, som hyppigst overtrædes.«
Artikel 37 i den nye lov om den øverste domstol har følgende ordlyd:

»1. Pensionsalderen for dommere ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] indtræder den dag, hvor de fylder 65 år, medmindre de tidligst 12 måneder og senest 6 måneder før denne alder [på 65 år] indgiver en erklæring om, at de ønsker at fortsætte med at udøve deres embede, og et certifikat, der er udarbejdet i henhold til de gældende betingelser for ansøgere til dommerembeder, og som dokumenterer, at deres sundhedsmæssige tilstand gør det muligt for dem at opfylde de forpligtelser, som stillingen indebærer, og såfremt [republikkens præsident] giver sin tilladelse til, at de beholder deres stilling som dommer ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].

1a. Før [republikkens præsident] giver en sådan tilladelse, indhenter han en udtalelse fra domstolsrådet. Domstolsrådet fremsender sin udtalelse til [republikkens præsident] inden for en frist på 30 dage fra den dag at regne, hvor det blev anmodet om udtalelsen. Hvis domstolsrådet ikke har fremsendt sin udtalelse inden for den i andet punktum fastsatte frist, anses udtalelsen for at være positiv.

1b. Når domstolsrådet afgiver den i stk. 1a omhandlede udtalelse, tager det hensyn til væsentlige retsplejehensyn eller væsentlige sociale interesser, navnlig en rationel fordeling af medlemmerne af [Sąd Najwyższy (øverste domstol)] eller de behov, der følger af arbejdsbyrden ved visse af afdelingerne ved [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].

[…]

4. Den i stk. 1 omhandlede tilladelse indrømmes for en periode på 3 år og kan fornyes én gang. […]«