ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I en situation som den i hovedsagen omhandlede omfatter den regel om international kompetence, der er fastsat i artikel 7, nr. 1), litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, et actio pauliana-søgsmål, hvorved en person, som er indehaver af en fordring hidrørende fra en kontrakt, nedlægger påstand om, at det fastslås, at en handling, der angiveligt er til skade for dennes rettigheder, og hvorved dennes skyldner har overdraget et gode til en tredjemand, erklæres ugyldig i forhold til fordringshaveren.

Således som Domstolen gentagne gange har fastslået, forudsætter anvendelsen af denne specielle kompetenceregel, at der foreligger en retlig forpligtelse, som en person frivilligt har påtaget sig over for en anden person, og som ligger til grund for sagsøgerens sagsanlæg (jf. i denne retning dom af 20.1.2005, Engler, C-27/02, EU:C:2005:33, præmis 51, af 18.7.2013, ÖFAB, C-147/12, EU:C:2013:490, præmis 33, og af 21.1.2016, ERGO Insurance og Gjensidige Baltic, C-359/14 og C-475/14, EU:C:2016:40, præmis 44).

Et actio pauliana-søgsmål hviler på en fordringsret, nemlig kreditors krav på sin skyldner, og søgsmålet har til formål at sikre kreditors adgang til at søge fyldestgørelse i skyldners formue (dom af 10.1.1990, Reichert og Kockler, C-115/88, EU:C:1990:3, præmis 12, og af 26.3.1992, Reichert og Kockler, C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 17). Det beskytter således kreditors interesser, bl.a. med henblik på en efterfølgende tvangsfuldbyrdelse af skyldnerens forpligtelser (dom af 26.3.1992, Reichert og Kockler, C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 28).

Ved dette søgsmål tilsigter kreditor nemlig at få fastslået, at skyldnerens overdragelse af aktiver til en tredjemand er sket på bekostning af kreditors rettigheder, der udspringer af kontraktens bindende virkning, og som svarer til de forpligtelser, dennes skyldner frivilligt har påtaget sig. Årsagen til søgsmålet er således i det væsentlige en tilsidesættelse af de forpligtelser, som skyldneren har påtaget sig over for kreditor.

Kriteriet om kompetence for retterne på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, bør derfor suppleres med det kompetencekriterium, der er hjemlet i artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1215/2012, idet en sådan kompetence – i lyset af den omstændighed, at forbindelserne mellem kreditor og skyldneren finder deres oprindelse i en kontrakt – opfylder såvel kravet om retssikkerhed og forudsigelighed som hensynet til god retspleje.

(jf. præmis 39-41, 43, 44 og 49 samt domskonkl.)
Sag C-602/17

Benoît Sauvage

og

Kristel Lejeune

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse

indgivet af tribunal de première instance de Liège)

»Præjudiciel forelæggelse – arbejdskraftens frie bevægelighed – indtægter oppebåret i en anden stat end bopælsstaten – bilateral dobbeltbeskatningsoverenskomst – fordeling af beskatningskompetencen – bopælsstatens beskatningskompetence – tilknytningsfaktorer«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 24. oktober 2018

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – løn – indkomstskat – bilateral dobbeltbeskatningsoverenskomst – national skatteordning, der følger af nævnte overenskomst, hvorefter en hjemmehørendes indkomst, der hidrører fra en anden medlemsstat og vedrører lønnet beskæftigelse, som den hjemmehørende har i denne medlemsstat, kun fritages, hvis aktivitet faktisk udøves i nævnte medlemsstat – lovlig

(Art. 45 TEUF)

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en skatteordning i en medlemsstat, der følger af en dobbeltbeskatningsoverenskomst som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter skattefritagelsen af en hjemmehørendes indkomst, der hidrører fra en anden medlemsstat og vedrører lønnet beskæftigelse, som den hjemmehørende har i denne anden medlemsstat, er underlagt en betingelse om, at den aktivitet, der ligger til grund for betalingen af indkomsten, faktisk udøves i denne anden medlemsstat.

Da medlemsstaterne dels frit kan definere tilknytningsmomenterne med henblik på fordelingen af deres beskatningskompetence, således som det fremgår af nærværende doms præmis 22, udgør den blotte omstændighed, at der er blevet truffet et valg om, at beskatningskompetencen for kildestaten er underlagt en betingelse om, at den hjemmehørende lønmodtager er fysisk til stede på kildestatens område, ikke diskrimination eller forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af arbejdskraftens frie bevægelighed (jf. i denne retning dom af 12.5.1998, Gilly,C-336/96, EU:C:1998:221, præmis 30).

Dels er formålet med en dobbeltbeskatningsoverenskomst at undgå, at samme indtægter beskattes i begge kontraherende parter i overenskomsten, og ikke at sikre, at den beskatning, som den skattepligtige person er underlagt i den ene kontraherende part, ikke er højere end beskatningen i den anden kontraherende part (dom af 19.11.2015, Bukovansky,C-241/14, EU:C:2015:766, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 27, 28 og 37 samt domskonkl.)
Det følger af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 479/2008 om den fælles markedsordning for vin, at formålet med foranstaltninger til omstrukturering af vindyrkningsarealer er at øge vinproducenternes konkurrenceevne. Henset til dette formål kan en relativt beskeden foranstaltning, der blot fører til bedre drift af vinavlen ved at beskytte stænglerne med forskellige midler, som fører til en betydeligt bedre konkurrenceevne til fordel for landbrugerne, kvalificeres som en foranstaltning til omstrukturering. Det fremgår navnlig på ingen måde af ordlyden af artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 479/2008, at foranstaltninger, der anvender eksisterende eller gamle metoder, kun kan være berettigede til støtte til omstrukturering af vindyrkningsarealer, hvis de kombineres med nye teknologier eller opfindelser. På baggrund af de manglende oplysninger i forordning nr. 479/2008 om, hvorvidt en foranstaltning til beskyttelse af vindyrkningsarealer mod bl.a. skader forårsaget af vilde dyr og fugle er støtteberettiget, er der følgelig ikke noget retligt grundlag for at nægte en medlemsstat at lade en foranstaltning til beskyttelse af vindyrkningsarealer mod skader forårsaget af dyr og fugle være omfattet af foranstaltningerne til omstrukturering og omstilling af vindyrkningsarealer, eftersom denne foranstaltning bidrager til at forbedre denne medlemsstats vinproducenters konkurrenceevne.

(jf. præmis 46, 47, 51 og 52)
Artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at en forudgående godkendelsesprocedure i henhold til Rådets direktiv 93/42/EØF af 14. juni 1993 om medicinsk udstyr, som berigtiget og som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/47/EF af 5. september 2007, for et medicinsk udstyr, der som integrerende bestanddel indeholder et stof som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 4, ved anvendelsen af forordningen ikke kan ligestilles med en procedure vedrørende tilladelse til markedsføring for dette stof som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EF af 31. marts 2004, selv om dette stof har været genstand for en vurdering som foreskrevet i punkt 7.4, første og andet afsnit, i bilag I til direktiv 93/42, som ændret ved direktiv 2007/47.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger, sammenholdt med artikel 10, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at et trossamfunds medlemmers indsamling af personoplysninger i forbindelse med forkyndelsesvirksomhed fra dør til dør og den efterfølgende behandling af disse personoplysninger hverken udgør behandling af personoplysninger, som foretages under udøvelsen af aktiviteter som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 2, første led, eller behandling af personoplysninger foretaget af fysiske personer ved udøvelsen af rent personlige eller familiemæssige aktiviteter som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 2, andet led.

Artikel 2, litra c), i direktiv 95/46 skal fortolkes således, at begrebet »register« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter en samling af personoplysninger, der er indsamlet i forbindelse med forkyndelsesvirksomhed fra dør til dør, og som omfatter navne og adresser samt andre oplysninger vedrørende de besøgte personer, når disse oplysninger er struktureret i henhold til kriterier, der i praksis gør det muligt let at hente disse frem til senere brug. Det er ikke nødvendigt, for at en sådan samling kan være omfattet af dette begreb, at den omfatter kartotekskort, konkrete fortegnelser eller andre søgesystemer.

Artikel 2, litra d), i direktiv 95/46, sammenholdt med artikel 10, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at et trossamfund kan holdes ansvarligt, sammen med dets forkyndende medlemmer, for behandlingen af personoplysninger foretaget af sidstnævnte i forbindelse med forkyndelsesvirksomhed fra dør til dør, som organiseres, koordineres og tilskyndes af dette trossamfund, uden at det i denne forbindelse er påkrævet, at trossamfundet har adgang til disse oplysninger, eller at det har udstedt skriftlige retningslinjer eller anvisninger til dets medlemmer vedrørende denne behandling.

Denne konklusion anfægtes ikke af princippet om de religiøse samfunds organisatoriske autonomi, som følger af artikel 17 TEUF. Forpligtelsen for enhver person til at overholde Unionens retsregler om beskyttelse af personoplysninger kan således ikke anses for at gribe ind i de religiøse samfunds organisatoriske autonomi (jf. analogt dom af 17.4.2018, Egenberger,C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 58).

(jf. præmis 74 og 75 samt domskonkl. 3)
Sag C-287/17

Česká pojišťovna a.s.

mod

WCZ, spol. s r.o.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresní soud v Českých Budějovicích)

»Præjudiciel forelæggelse – selskabsret – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2011/7/EU – artikel 6, stk. 1 og 3 – kompensation for omkostninger ved inddrivelse af gæld – omkostninger i forbindelse med udsendte rykkerskrivelser på grund af debitors forsinkede betaling«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 13. september 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2011/7 – ret til kompensation for omkostninger ved inddrivelse – omkostninger i forbindelse med udsendte rykkerskrivelser på grund af forsinket betaling – mulighed for at opnå en rimelig kompensation ud over det faste beløb

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7, 19. betragtning og art. 6)

Artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at den giver en kreditor, som kræver kompensation for omkostninger i forbindelse med rykkerskrivelser sendt til debitor på grund af dennes forsinkede betaling, en ret til rimelig kompensation som omhandlet i denne artikels stk. 3 ud over det faste beløb på 40 EUR i samme artikels stk. 1 som følge af denne forsinkelse.

Den omstændighed, at det i 19. betragtning til direktiv 2011/7 anføres, at dette direktiv bør fastsætte et fast minimumsbeløb til inddrivelse af administrative omkostninger og kompensation for interne omkostninger, som er påløbet på grund af forsinket betaling, udelukker i øvrigt heller ikke, at kreditor kan tildeles en rimelig kompensation for disse omkostninger, i det omfang dette faste minimumsbeløb er utilstrækkeligt. Selv om det desuden er korrekt, at nævnte betragtning præciserer, at kompensation i form af et fast beløb bør sigte mod at begrænse de administrative og interne omkostninger i forbindelse med inddrivelsen, skal dette udsagn imidlertid læses i lyset af betragtningen i sin helhed. Det følger heraf, at EU-lovgiver med denne præcisering kun har fremhævet, at den automatiske karakter af den faste kompensation på 40 EUR udgør et incitament for kreditor til at begrænse sine inddrivelsesomkostninger til dette beløb, uden at det af den grund er udelukket, at kreditor i givet fald kan opnå en rimelig kompensation, der er større, men som ikke er automatisk.

(jf. præmis 36-38 og domskonkl.)
Sag C-425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

mod

Stadt Kempten

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – fremstilling, præsentation og salg af tobaksvarer – direktiv 2014/40/EU – forbud mod markedsføring af tobak, der indtages oralt – begreberne »tyggetobak« og »tobak, der indtages oralt« – pasta bestående af fintmalet tobak (Thunder Chewing Tabacco) og porøse portionsbreve i cellulose fyldt med fintskåren tobak (Thunder Frosted Chewing Bags)«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. oktober 2018

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremstilling, præsentation og salg af tobaksvarer – direktiv 2014/40 – anvendelsesområde – tobaksprodukter, der er bestemt til at tygges – begreb – bedømmelseskriterier

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/40, art. 2, nr. 6) og 8)]

Artikel 2, nr. 8), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/40/EU af 3. april 2014 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fremstilling, præsentation og salg af tobak og relaterede produkter og om ophævelse af direktiv 2001/37/EF, sammenholdt med direktivets artikel 2, nr. 6), skal fortolkes således, at tobaksprodukter, der er bestemt til at tygges i disse bestemmelsers forstand, kun omfatter tobaksprodukter, der strengt taget alene kan indtages tygget, hvilket det påhviler den nationale ret at fastlægge på grundlag af samtlige relevante og objektive kendetegn for de pågældende produkter, såsom deres sammensætning, deres konsistens, deres præsentationsform og i givet fald forbrugernes faktiske brug heraf.

Som anført af Europa-Kommissionen fremgår det nemlig af forarbejderne til direktiv 2014/40, at EU-lovgiver ved tilføjelsen af adverbiet »udelukkende« i den i direktivets artikel 2, nr. 6), indeholdte definition af begrebet »tyggetobak« tilsigtede at præcisere dette begreb med henblik på at begrænse mulighederne for omgåelse af forbuddet mod tobak, der indtages oralt, oven på gentagne forsøg på at markedsføre tobak af snus-typen under betegnelsen »tyggetobak«. Det følger heraf, at det alene er produkter, der strengt taget kun kan indtages tygget – dvs. hvis væsentligste indholdsstoffer kun udløses i munden ved tygning – som kan kvalificeres som »tobaksprodukter, der er bestemt til […] at […] tygges« som omhandlet i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2014/40. Et tobaksprodukt, der, selv om det ligeledes kan tygges, hovedsageligt er bestemt til at blive suttet på, dvs. et produkt, hvis væsentligste indholdsstoffer udløses blot ved at holde det i munden, kan derimod ikke kvalificeres som et sådant produkt.

(jf. præmis 31-33 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at begrebet »gensidigt bebyrdende aftaler« omfatter en afgørelse, hvorved en ordregivende myndighed direkte og således uden at afholde en udbudsprocedure tildeler en bestemt økonomisk aktør en finansiering, der udelukkende er bestemt til fremstilling af produkter, som gratis skal leveres af denne til forskellige myndigheder, der er fritaget for betaling af enhver form for vederlag til den førnævnte leverandør, med undtagelse af betalingen af et fast beløb på 180 EUR pr. forsendelse i leveringsomkostninger.

Heraf følger, at en kontrakt som den i hovedsagen omhandlede, hvorved en økonomisk aktør forpligter sig til at fremstille og levere et produkt til forskellige myndigheder mod en finansiering, som udelukkende er bestemt til at gennemføre dette mål, er omfattet af begrebet »gensidigt bebyrdende« aftale som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18, selv om dette tilskud eller de leveringsomkostninger, som de nævnte myndigheder kan faktureres, ikke fuldt ud kompenserer for omkostningerne til fremstilling og distribution af det nævnte produkt.

(jf. præmis 31 og 32 samt domskonkl. 1)
Artikel 18 og 42 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at de i princippet ikke pålægger en ordregivende myndighed ved fastsættelsen af de tekniske specifikationer i et udbud vedrørende erhvervelse af medicinske varer at tillægge enten de individuelle egenskaber ved de medicinske apparater eller resultaterne af disse apparaters funktionsmåde betydning, men kræver, at de tekniske specifikationer som helhed overholder ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet. Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om de pågældende tekniske specifikationer i den tvist, som den er forelagt, opfylder disse krav.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
1.

Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder – nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 23, 24 og 32)
Sag C-308/17

Den Hellenske Republik

mod

Leo Kuhn

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 1215/2012 – retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område – anvendelsesområde – artikel 1, stk. 1 – begrebet »det civil- og handelsretlige område« – obligationer udstedt af en medlemsstat – den private sektors deltagelse i omstruktureringen af denne stats offentlige gæld – ensidig ændring af lånebetingelser med tilbagevirkende kraft – klausuler om kollektiv optræden – søgsmål mod den nævnte stat anlagt af private indehavere af disse obligationer i deres egenskab af fysiske personer – statens ansvar for handlinger og undladelser under udøvelse af statsmagt«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. november 2018

Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – anvendelsesområde – det civil- og handelsretlige område – søgsmål, som en person, der har købt obligationer udstedt af en medlemsstat, anlægger mod sidstnævnte med henblik på at anfægte en ombytning af de nævnte obligationer med obligationer med en lavere værdi – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 1, stk. 1)

Artikel 1, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at »det civil- og handelsretlige område« i denne bestemmelses forstand ikke omfatter en tvist som den i hovedsagen omhandlede, der vedrører et søgsmål, som en fysisk person, der har købt obligationer udstedt af en medlemsstat, anlægger mod denne medlemsstat med henblik på at anfægte den ombytning af de nævnte obligationer med obligationer med en lavere værdi, som denne fysiske person er blevet pålagt ved en lov, som den nationale lovgiver har vedtaget under ekstraordinære omstændigheder, og i medfør af hvilken disse betingelser ensidigt og med tilbagevirkende kraft er blevet ændret ved indsættelsen af en klausul om kollektiv optræden, der gør det muligt for et flertal af indehaverne af de pågældende obligationer at pålægge mindretallet denne ombytning.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Sag C-625/17

Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

mod

Finanzamt Feldkirch

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 56 TEUF og 63 TEUF – fri udveksling af tjenesteydelser og fri bevægelighed for kapital – kreditinstitutter – stabilitetsafgift og særligt bidrag til denne afgift fastsættes på grundlag af den ukonsoliderede balancesum for kreditinstitutter med hjemsted i Østrig – banktransaktioner med en grænseoverskridende karakter omfattet – udelukkelse af datterselskabers transaktioner i en anden medlemsstat – forskellig behandling – restriktion – berettigelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. november 2018

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – skattelovgivning – beskatning af kreditinstitutter – national lovgivning, som fastsætter en stabilitetsafgift og et særligt bidrag til denne afgift på grundlag af den ukonsoliderede balancesum for residente kreditinstitutter – tjenesteydelser leveret til kunder, der ikke har bopæl i medlemsstaten, af kreditinstituttet uden formidling gennem et fast driftssted i udlandet omfattet – tjenesteydelser leveret til kunder, der ikke har bopæl i medlemsstaten, af institutter, der ikke har hjemsted i medlemsstaten, ikke omfattet – lovlighed

(Art. 56 TEUF)

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den pålægger kreditinstitutter med hjemsted i Østrig, der som det i hovedsagen omhandlede kreditinstitut leverer tjenesteydelser til dets kunder med bopæl i andre medlemsstater, uden at benytte de faste driftsteder, der er etableret i disse medlemsstater, at betale en afgift fastsat på grundlag af »den gennemsnitlige ukonsoliderede balancesum«, som omfatter de banktransaktioner, der foretages direkte af disse institutter med statsborgere i andre medlemsstater, når den udelukker de samme transaktioner foretaget af filialer af kreditinstitutter med hjemsted i Østrig, selv om disse filialer har hjemsted i andre medlemsstater.

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
Sag C-679/17

Vlaamse Gewest

og

Vlaamse Gewest

mod

Johannes Huijbrechts

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af hof van beroep te Antwerpen)

»Præjudiciel forelæggelse – frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – arveafgift – skovområder, der forvaltes på en bæredygtig måde – fritagelse – beskyttelse af skovarealet«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. november 2018

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner – skattelovgivning – arveafgift – national lovgivning, der indrømmer en skattefordel for skovområder erhvervet ved arv, såfremt de forvaltes på en bæredygtig måde – begrænsning til kun at gælde skovområder, der er beliggende i den medlemsstat, hvor den skattepligtige person er bosiddende – ikke tilladt

(Art. 63 TEUF)

Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, der indrømmer en skattefordel for skovområder erhvervet ved arv, såfremt disse skovområder er genstand for bæredygtig forvaltning som fastlagt i national ret, men begrænser denne fordel til skovområder, der er beliggende på denne medlemsstats område.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)