Forslag til afgørelse fra generaladvokat Saggio fremsat den 26. november 1998. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò & C. og Gariboldi Engineering Company Srl. - EF-traktatens artikel 181 - Voldgiftsbestemmelse - Manglende opfyldelse af en kontrakt. - Sag C-65/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-01017



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 181 anlagt sag ved Domstolen med paastand om, at de italienske selskaber Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò e C. (herefter »Cascina Laura«) og Gariboldi Engineering Company Srl (herefter »Gariboldi« eller »sagsoegte«) tilpligtes at tilbagebetale det beloeb, der var udbetalt med henblik paa gennemfoerelsen af et projekt, som var naermere beskrevet i en kontrakt, som Kommissionen ensidigt opsagde med henvisning til, at medkontrahenten havde misligholdt kontrakten. Kommissionen har naermere bestemt nedlagt paastand om, at Gariboldi og Cascina Laura tilpligtes at tilbagebetale 479 134 ECU, med tillaeg af rente som fastsat i kontrakten og beregnet paa grundlag af den sats, som anvendes af Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde paa fondens transaktioner i ecu, og som offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den foerste hverdag i hver maaned. Kommissionen har endvidere nedlagt paastand om, at de to selskaber tilpligtes at betale erstatning for den skade, Kommissionen har lidt som foelge af den manglende opfyldelse af kontrakten, og om, at selskaberne tilpligtes at betale sagens omkostninger. Efter at Cascina Laura var erklaeret konkurs, meddelte Kommissionen, at den haevede sagen, for saa vidt som den vedroerer Cascina Laura, men at den opretholdt sin paastand vedroerende sagens omkostninger.

Faktiske omstaendigheder

Kontrakten

2 Den 1. juni 1990 indgik Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab ved Kommissionen kontrakt nr. BM 5/89 IT (herefter »kontrakten« med Cascina Laura, Gariboldi og selskabet Servizi Agroalimentare ed Ambiente Srl (herefter »SAA«). I kontrakten var det praeciseret, at de paagaeldende tre italienske selskaber (herefter »medkontrahenten«) havde indgaaet kontrakten i faellesskab og haeftede solidarisk for dens opfyldelse.

3 Formaalet med kontrakten var at gennemfoere et »projekt med kraft- og varmeproduktion baseret paa biomasse fra affald fra risproduktion (rishalm

og -avner)«, som et »demonstrationsprojekt og pilotprojekt paa energiomraadet«, jf. forordning (EOEF) nr. 3640/85 (1) (artikel 1, stk. 1).

4 I henhold til kontrakten ydede Faellesskabet en finansiel stoette svarende til 40% af de faktiske udgifter til projektet, idet beloebet dog ikke kunne overstige 680 103 ECU (artikel 3). Til gengaeld paatog medkontrahenten sig det tekniske og oekonomiske ansvar for arbejdet (artikel 4-1). Ud over den principale forpligtelse til at gennemfoere projektet paatog medkontrahenten sig ogsaa andre forpligtelser, herunder til at overholde en noejagtig tidsplan og til med regelmaessige mellemrum at fremsende detaljerede rapporter til Kommissionen om, hvorledes arbejdet skred frem, og om de afholdte udgifter (artikel 4-3-2). Arbejdet burde have vaeret paabegyndt den 1. december 1989 og afsluttet den 31. juli 1991.

5 I henhold til kontraktens artikel 8 kunne Kommissionen opsige den, saafremt medkontrahenten ikke overholdt sine forpligtelser, »navnlig bestemmelserne i artikel 4-3«. I samme bestemmelse var det praeciseret, at opsigelsen »faar virkning ved meddelelse herom, fremsendt ved rekommanderet skrivelse med modtagelsesbevis, medmindre forpligtelsen overholdes senest en maaned efter«, og i tilfaelde af opsigelse, at »medkontrahenten oejeblikkeligt [skal] tilbagebetale de beloeb, der er udbetalt i form af oekonomisk stoette, til Kommissionen, med renter fra det tidspunkt, hvor medkontrahenten fik udbetalt den paagaeldende stoette«. Den rentesats, der finder anvendelse, er den, der anvendes af Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde paa fondens transaktioner i ecu, og som offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den foerste hverdag i hver maaned.

6 Kontraktens artikel 13 indeholdt voldgiftsbestemmelsen, hvorefter eventuelle tvister vedroerende kontraktens gyldighed, fortolkning og gennemfoerelse skal indbringes for Domstolen. I henhold til kontraktens artikel 14 finder italiensk ret anvendelse paa den.

De kontraherende parters adfaerd

7 Den 5. juli 1990 overfoerte Kommissionen et beloeb paa 204 031 ECU, svarende til 30% af den hoejst mulige stoette, til konto nr. 2007/1 i Banca Popolare di Intra (Novara). Kontoen var aabnet i Cascina Laura's navn. Paa ordre af dette selskab overfoerte banken derefter hele det paagaeldende beloeb i italienske lire, med tillaeg af rente med virkning fra den 12. september 1990, til SAA og Gariboldi. Foerstnaevnte selskab fik saaledes den 10. juli 1990 udbetalt 15 360 000 ITL i check, mens Gariboldi fik udbetalt 297 038 483 ITL ved en overfoersel den 26. september 1990.

8 Efter at Kommissionen, som fastsat i kontrakten, i december 1990 havde modtaget den foerste foreloebige tekniske og oekonomiske rapport, foretog Kommissionen den 20. februar 1991 endnu en overfoersel, denne gang paa 275 103 ECU, til Cascina Laura. Kommissionen modtog imidlertid ikke de foelgende rapporter, saaledes som fastsat i kontraktens artikel 4-3-2. Ved skrivelser af 9. juli 1993 og 13. august 1993 forlangte Kommissionen derfor, at forpligtelserne blev overholdt. Den 25. oktober 1993 meddelte Kommissionen Cascina Laura, at den ville opsige kontrakten, saafremt den ikke havde modtaget en teknisk og oekonomisk rapport senest den 15. november 1991. Ved skrivelse af 12. november 1993 forklarede Cascina Laura, at den manglende overholdelse af de kontraktlige forpligtelser skyldtes oekonomiske problemer, som ville blive afhjulpet i kraft en aftale, som kort efter ville blive indgaaet med en ny partner. Kommissionen hoerte imidlertid ikke mere herom.

9 Den 10. april 1992 rettede Gariboldi henvendelse til Kommissionen for at goere opmaerksom paa Cascina Laura's adfaerd, idet dette selskab efter Gariboldi's opfattelse var ansvarligt for en raekke misligholdelser, som indebar en betydelig risiko for, at projektet ikke blev gennemfoert. Selskabet Gariboldi anfoerte endvidere, at selv om det loyalt og rettidigt havde overholdt sine forpligtelser, havde det indtil da ikke modtaget nogen del af faellesskabsfinansieringen, idet hele beloebet var blevet overfoert til en bankkonto, som kun stod i Cascina Laura's navn. Efter Gariboldi's opfattelse skyldtes alle problemerne i forbindelse med gennemfoerelsen af projektet, at Cascina Laura ikke havde overholdt sine forpligtelser over for sine kreditorer og leverandoerer. Gariboldi meddelte Kommissionen, at man for Tribunale di Milano havde indgivet begaering om, at Cascina Laura blev erklaeret konkurs.

Som svar herpaa meddelte Kommissionen ved skrivelse af 7. maj 1992 Gariboldi, at man havde taget kontakt med Cascina Laura og navnlig med arkitekt Delbò for at faa klarhed over, i hvilket omfang kontrakten var blevet gennemfoert.

10 Ved skrivelse af 2. september 1992 genoptog Kommissionen sagen over for Cascina Laura. Som svar paa denne skrivelse gjorde Cascina Laura opmaerksom paa de oekonomiske problemer, man stod overfor, og paa, at det var noedvendigt ikke at ivaerksaette retsskridt over for Cascina Laura, der kunne medfoere uoprettelig skade. Ved skrivelse af 20. oktober 1992 sendte Gariboldi endnu en skrivelse til Kommissionen, hvori selskabet gentog sine klager over Cascina Laura's adfaerd og afviste enhver form for haeftelse som foelge af den manglende opfyldelse af de kontraktlige forpligtelser.

11 Den 21. og 22. juni 1993 foretog Kommissionen en kontrol paa Cascina Laura og Gariboldi's hjemsted. I den rapport, der blev udarbejdet, og som er dateret den 6. juli 1993, gjorde Kommissionens tjenestemaend opmaerksom paa, at kun den termiske del af anlaegget - som ifoelge interne aftaler tilhoerte Gariboldi - var faerdiggjort, mens alle oevrige vigtige dele af projektet endnu ikke var ivaerksat. Under hensyntagen til de arbejder, der allerede var gennemfoert, til Gariboldi's interesse i at fortsaette kontraktforholdet og til de af Cascina Laura givne tilsagn fandt Kommissionens tjenestemaend, at der burde gives parterne en sidste og kort frist til at fuldfoere projektet. Saafremt der ikke skete mere, burde Kommissionen utvivlsomt opsige kontrakten.

12 Den sidste frist, som var fastsat for medkontrahenten, udloeb den 26. oktober 1993, uden at der skete noget. Kommissionen meddelte herefter officielt Cascina Laura og Gariboldi, at den ivaerksatte opsigelsesproceduren. I henhold til kontraktens artikel 8 indebar dette, at opsigelsen ville faa virkning, medmindre forpligtelsen blev overholdt senest en maaned efter. I sin svarskrivelse meddelte selskabet Gariboldi, at det loyalt havde overholdt sin del af de kontraktlige forpligtelser, mens Cascina Laura ikke reagerede. Ved skrivelse af 27. april 1994 til Cascina Laura og Gariboldi bekraeftede Kommissionen opsigelsen af kontrakten og meddelte, at de beloeb, der skulle tilbagebetales, dvs. hovedstol og renter, udgjorde 608 647 ECU. Ved senere skrivelser, nemlig af 2. maj 1994, af 26. maj 1994 og af 16. november 1994, kraevede Kommissionen beloebet betalt. Kun selskabet Gariboldi reagerede paa disse skrivelser, idet det gentog, at det ikke haeftede for den manglende opfyldelse af kontrakten, som alene maatte tilregnes Cascina Laura.

13 For saa vidt angaar medkontrahenternes retsstilling erklaerede Tribunale di Novara SAA konkurs den 13. januar 1994. Cascina Laura indgik en aftale om akkord den 29. november 1994 og blev af samme retsinstans erklaeret konkurs den 23. juni 1997. Gariboldi traadte i likvidation i henhold til generalforsamlingsbeslutning af 2. juni 1994.

Parternes paastande

14 I staevningen, som er registreret paa Domstolens Justitskontor den 14. februar 1997, har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:

»1) Cascina Laura og Gariboldi tilpligtes in solidum at tilbagebetale 479 134 ECU, med tillaeg af renter fra udbetalingen af beloebet, til betaling sker, dvs. 1 047 ECU pr. maaned fra den 31. juli 1990 og 2 464 ECU pr. maaned fra den 20. april 1991, dvs. i alt 4 206 ECU pr. maaned fra den 20. april 1991, indtil beloebet er tilbagebetalt.

2) Cascina Laura og Gariboldi tilpligtes in solidum at betale Kommissionen 100 000 ECU eller et andet efter Domstolens skoen passende beloeb i erstatning.

3) Cascina Laura og Gariboldi tilpligtes in solidum at betale sagens omkostninger.«

15 I svarskriftet af 12. maj 1997 har Gariboldi nedlagt foelgende paastande:

»1) Principalt:

Det fastslaas, at kontrakt nr. BM 5/89 IT aldrig er traadt i kraft over for Gariboldi, idet Kommissionen ikke har overholdt kontrakten, eftersom den har overfoert stoettebeloebet til et retssubjekt, som ikke havde befoejelse til at modtage det, og at Gariboldi foelgelig ikke er Kommissionen noget beloeb skyldigt.

Subsidiaert fastslaas det, at Gariboldi's underskrivelse af kontrakt nr. BM 5/89 IT hoejst kan tillaegges virkning som en kautionsforpligtelse, saaledes som Kommissionen selv har bekraeftet det, og at artikel 1955 i den italienske codice civile foelgelig ikke finder anvendelse.

Det fastslaas, at garantiforpligtelsen i relation til Gariboldi er ophoert, jf. artikel 1955 i den italienske codice civile, som foelge af, at Kommissionen har udvist forsoemmelighed.

Foelgelig frifindes Gariboldi for alle Kommissionens paastande over for selskabet.

2) Mere subsidiaert:

Saafremt Domstolen i strid med det af Gariboldi anfoerte maatte fastslaa, at Gariboldi paa nogen maade holdes ansvarlig i relation til kontrakten, fastslaas det allerede nu, at selskabet Orzya Srl ikke er part i sagen og ikke kan holdes ansvarligt, eftersom det ikke var eneaktionaer i sagsoegtes selskab paa det tidspunkt, hvor den omtvistede forpligtelse opstod.

3) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.«

16 Kommissionen og Gariboldi har indgivet replik og duplik henholdsvis den 10. juli 1997 og den 8. oktober 1997, hvor de har opretholdt deres tidligere paastande.

17 Cascina Laura har ikke givet moede. Efter at Tribunale di Novara havde erklaeret Cascina Laura konkurs, har Kommissionen ved processkrift indleveret den 21. april 1998 haevet sagen, for saa vidt som den vedroerer paastandene over for Cascina Laura, jf. artikel 78 i Domstolens procesreglement. Kommissionen har dog nedlagt paastand om, at Cascina Laura i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 5, tilpligtes at betale de omkostninger, selskabet maatte blive paalagt, idet Kommissionen samtidig praeciserede, at den opretholdt sine paastande over for Gariboldi.

Realiteten

18 Kommissionens paastand om tilbagebetaling af det omtvistede beloeb, med renter, er begrundet og maa tages til foelge, mens Gariboldi efter min opfattelse boer frifindes for Kommissionens erstatningspaastand.

19 For saa vidt angaar paastanden om tilbagebetaling maa det foerst naevnes, at sagsoegte ikke har bestridt, at det i kontrakten omhandlede projekt ikke er blevet gennemfoert inden for de fastsatte frister og paa de i kontrakten angivne vilkaar. At projektet ikke er blevet gennemfoert, fremgaar i oevrigt klart af den rapport, der er udarbejdet vedroerende den kontrol, som blev foretaget den 21. og 22. juni 1993. Rapporten er vedlagt som bilag til staevningen. Kommissionen har saaledes med rette bragt kontraktens artikel 8 i anvendelse, hvori det hedder, at »Kommissionen kan opsige kontrakten, saafremt medkontrahenten ikke overholder de forpligtelser, der paahviler ham i henhold til kontrakten«, navnlig saafremt han ikke overholder kontraktbestemmelserne om, at der til Kommissionen skal fremsendes rapporter om, hvorledes arbejdet skrider frem, og en opgoerelse over de afholdte udgifter (kontraktens artikel 4-3).

Saafremt kontrakten opsiges af ovennaevnte grunde, skal medkontrahenten i henhold til den naevnte artikel 8 oejeblikkeligt tilbagebetale de beloeb, der er udbetalt i form af oekonomisk stoette, til Kommissionen, med renter fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende beloeb blev modtaget. Den rentesats, der finder anvendelse, er den, der anvendes af Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde paa fondens transaktioner i ecu.

20 Det sagsoegte selskab har imidlertid bestridt, at det kan holdes ansvarligt. Det har anfoert, at det ikke kan vaere forpligtet til at tilbagebetale de beloeb, som Kommissionen har udbetalt direkte og alene til Cascina Laura, naar forholdet er det, at hverken Cascina Laura eller dette selskabs repraesentant efter loven havde fuldmagt til at modtage beloeb paa de oevrige selskabers vegne. Saavel i relation til de rapporter, der i henhold til kontrakten skulle udarbejdes, og indtil opsigelsesproceduren blev indledt, har Gariboldi i oevrigt ikke modtaget nogen meddelelser vedroerende overholdelsen af de i kontrakten angivne forpligtelser. Som foelge af Kommissionens adfaerd er der derfor ikke paa noget tidspunkt opstaaet et passivt haeftelsesforhold, idet Kommissionen lige fra begyndelsen kun har varetaget kontraktforholdet over for Cascina Laura.

21 Sagsoegte har naermere anfoert, at Kommissionens ovenfor angivne adfaerd viser, at Kommissionen alene ville opfatte Gariboldi's rolle paa den maade, at selskabet stod som simpel kautionist med hensyn til Cascina Laura's opfyldelse af hovedforpligtelsen (dvs. gennemfoerelsen af projektet), idet Cascina Laura som retssubjekt var den faktiske modtager af finansieringen. Paa den baggrund er det derfor ifoelge sagsoegte artikel 1955 i codice civile, der finder anvendelse. I henhold til denne bestemmelse bortfalder den personlige haeftelse, naar en forsoemmelighed fra fordringshaverens side goer det umuligt at goere regres over for den, til fordel for hvem kautionen er stillet. I den foreliggende sag har Kommissionen ifoelge sagsoegte ikke udvist den fornoedne agtpaagivenhed med hensyn til, om Cascina Laura overholdt sine kontraktlige forpligtelser, og det paa trods af de mange henvendelser og klager fra Gariboldi's side. Gariboldi har foelgelig ikke kunnet varetage sine rettigheder, f.eks. ved at udtage det leverede materiel og finde en anden partner, der kunne fuldfoere arbejdet. Kautionistens forpligtelse (dvs. Gariboldi's) med hensyn til hoveddebitors (Cascina Laura) opfyldelse af hovedforpligtelsen er saaledes bortfaldet paa grund af en omstaendighed, der maa tillaegges fordringshaveren (Kommissionen), hvis adfaerd har medfoert, at kautionisten ikke kan goere regres over for hoveddebitor.

Sagsoegte har tilfoejet, at Kommissionen selv stiltiende har erklaeret sig enig i dette synspunkt, navnlig i den del af staevningen, hvor den har redegjort for baggrunden for, at der for institutionen er skabt et passivt haeftelsesforhold med hensyn til de kontraktlige forpligtelser, idet formaalet med et saadant vilkaar er at »styrke fordringshaverens rettigheder herved, at der etableres et kautionsforhold, og det goeres lettere at inddrive fordringen«. Ifoelge sagsoegte har Kommissionen herved tilkendegivet, at formaalet med Gariboldi's deltagelse alene var, at der for det organ, der ydede finansieringen, blev tilvejebragt en form for sikkerhed med hensyn til gennemfoerelsen af den hovedforpligtelse, der paahvilede de andre selskaber. Da formaalet med en solidarisk haeftelse er at skabe en garanti, er det de bestemmelser i codice civile, der omhandler kaution, der finder anvendelse, det vil f.eks. ogsaa sige den ovenfor naevnte bestemmelse i artikel 1955, hvorefter kautionisten kan erklaere sig frigjort for sin forpligtelse over for fordringshaveren, saafremt det paa grund af en omstaendighed, der maa tillaegges fordringshaveren, bliver umuligt at goere regres over for hoveddebitor.

22 Det sagsoegte selskabs argumentation er efter min opfattelse ikke holdbar. I den del af kontrakten, der omhandler parterne, er »medkontrahenten« defineret som de tre selskaber Cascina Laura, Gariboldi og SAA, idet det praeciseres, at de handler »i faellesskab og haefter solidarisk«. Det har saaledes vaeret de kontraherende parters udtrykkelige og entydige vilje, at de tre selskaber haefter solidarisk for opfyldelsen af forpligtelserne i henhold til kontrakten. For mig at se er det derfor de bestemmelser i codice civile, der omhandler »solidariske forpligtelser« (artikel 1292 ff.), der finder anvendelse, herunder artikel 1292. For saa vidt angaar passiv haeftelse hedder det i denne bestemmelse, at »der foreligger solidarisk haeftelse, saafremt flere debitorer er forpligtet til at levere den samme ydelse, hvorfor hver af debitorerne kan paalaegges at levere hele ydelsen, ligesom levering af ydelsen fra én debitors side frigoer de oevrige debitorer«. Corte Suprema di cassazione har saaledes praeciseret, at »saafremt flere debitorer haefter solidarisk over for en enkelt fordringshaver, er der flere forskellige og selvstaendige kreditor-debitor-forhold, hvor kun ydelsen er den samme; fordringshaveren kan derfor vaelge, hvilken af de solidarisk haeftende debitorer der skal opfylde hele kontrakten. Dette indebaerer, at den i artikel 2740 omhandlede generelle formueretlige haeftelse hviler paa hver enkelt debitor, separat og for hele fordringen« (2). For saa vidt angaar et passivt haeftelsesforhold som omhandlet i ovennaevnte bestemmelser i codice civile haefter hver enkelt debitor for, at de oevrige debitorer overholder de kontraktlige forpligtelser.

23 Saafremt det i kontrakten omhandlede projekt ikke gennemfoeres, skal »medkontrahenten« tilbagebetale de beloeb, Kommissionen har udbetalt (kontraktens artikel 8). Kommissionen kunne udoeve sin ret ved at fremsaette kravet saavel over for alle de kontraherende selskaber som over for hver enkelt af dem, idet de var solidarisk ansvarlige for, at projektet blev gennemfoert. Kommissionen fremsatte derfor foerst kravet over for de to selskaber, som drev virksomhed paa det tidspunkt, hvor kontrakten blev opsagt (dvs. Cascina Laura og Gariboldi), men gjorde siden kun kravet gaeldende over for Gariboldi, efter at Cascina Laura var erklaeret konkurs.

24 Lad mig foerst behandle de indsigelser, Gariboldi har fremfoert. For det foerste maa det praeciseres, at dette selskabs solidariske haeftelse, der opstod paa det tidspunkt, hvor kontrakten blev underskrevet, ikke ophoerer, blot fordi Kommissionen har overfoert finansieringsbeloebet til en konto, der alene var aabnet i Cascina Laura's navn, og heller ikke som foelge af, at brevvekslingen vedroerende kontraktens gennemfoerelse i foerste omgang udelukkende skete med Cascina Laura. I henhold til kontrakten var Kommissionen ikke forpligtet til at overfoere finansieringsbeloebet paa en konto, der var aabnet i de tre selskabers navn. I bilag II til kontrakten, som omhandler »finansielle bestemmelser«, hedder det blot, at beloebet skal overfoeres »til en rentebaerende konto, som medkontrahenten har aabnet i dette oejemed« (3). Under alle omstaendigheder blev de beloeb, Kommissionen havde udbetalt, efterfoelgende overfoert til Gariboldi, saaledes som dette selskab aendrede sit tidligere synspunkt og indroemmede i duplikken. Dette viser, at for saa vidt angaar det interne forhold mellem selskaberne havde den omstaendighed, at bankkontoen var aabnet i det ene af selskabernes navn og ikke i alle selskabernes navne, ingen betydning, og at Gariboldi i hvert fald var klar over, at den konto, der var aabnet i Cascina Laura's navn, blev anvendt med henblik paa kreditering af de beloeb, der hidroerte fra den finansielle stoette. Naar man har valgt at anvende en konto, der alene stod i et af selskabernes navn, kan det maaske blot skyldes bekvemmelighedshensyn. Denne omstaendighed kan i mangel af udtrykkelige oplysninger herom i kontrakten ikke medfoere, at det solidariske haeftelsesforhold aendres.

25 Det samme raesonnement maa anlaegges for saa vidt angaar de relationer, Kommissionen udelukkende har opretholdt med Cascina Laura. I mangel af udtrykkelige oplysninger om det modsatte i kontrakten kunne Kommissionen ogsaa rette sig mod et enkelt af selskaberne og kraeve, at de kontraktlige forpligtelser blev opfyldt. Som sagsoegte ved flere lejligheder har understreget, var det under alle omstaendigheder netop selskabet Cascina Laura, som viste sig at vaere mest genstridige med hensyn til opfyldelsen af sine egne forpligtelser, saaledes som disse var aftalt mellem selskaberne internt. Det er derfor vanskeligt at se, at resultatet ville vaere blevet anderledes, saafremt Kommissionen ogsaa over for Gariboldi havde kraevet, at projektet blev gennemfoert. Resultatet ville under alle omstaendigheder vaere blevet, at kontrakten blev opsagt, og at de solidarisk haeftende selskaber skulle tilbagebetale beloebet.

26 Kommissionens adfaerd i relation til kontraktforholdet kan derfor ikke vaere til hinder for, at der er opstaaet en passiv haeftelse. Jeg er heller ikke enig med sagsoegte i, at en saadan adfaerd ville have medfoert en aendring af forpligtelsen i den forstand, at der i stedet for en passiv haeftelse, dvs. en rent juridisk betegnelse for kontraktforholdet, er tilvejebragt et kautionsforhold.

27 Hertil bemaerkes blot, at det i artikel 1937 i codice civile er fastsat, at »viljen til at forpligte sig som kautionist skal vaere udtrykkelig«. I svarskriftet har sagsoegte selv indroemmet, at »en betingelse for, at der er tale om et kautionsforhold, er, at parternes vilje skal vaere utvetydig og udtrykkelig«. Det fremgaar ubestrideligt af kontrakten, at de tre selskaber over for Faellesskabet har forpligtet sig i faellesskab og solidarisk. Hvert af selskaberne har frivilligt over for Faellesskabet forpligtet sig til at opfylde forpligtelsen fuldstaendigt, og en eventuel fordeling af opgaverne mellem solidarisk haeftende, saaledes som den maatte vaere aftalt internt, er uden betydning for udenforstaaende. Den omstaendighed, at Kommissionen naesten udelukkende har opretholdt kontraktforholdet til Cascina Laura, kan ikke medfoere en radikal aendring af en saa udtrykkelig tilkendegivelse fra parternes side. Det maa i oevrigt praeciseres, at Gariboldi's bidrag, som langt fra blot bestod i at garantere, at de oevrige selskaber opfyldte deres forpligtelser, i virkeligheden var saerdeles konkret, idet Gariboldi leverede de maskiner, der var noedvendige med henblik paa gennemfoerelsen af det i kontrakten omhandlede projekt. Under de omstaendigheder er der al grund til at antage, at de tre solidarisk haeftende selskaber internt har varetaget forskellige opgaver med henblik paa at naa et faelles maal.

Selvfoelgelig kunne Gariboldi have fastlagt sin stilling i det interne forhold mellem selskaberne anderledes, idet selskabet kunne have valgt blot at optraede som leverandoer af det materiel, der var noedvendigt med henblik paa gennemfoerelsen af projektet. Det gjorde Gariboldi imidlertid ikke, men accepterede tvaertimod frivilligt at dele de risici, der var forbundet med forpligtelsen, med andre retssubjekter, og selskabet fremstod saaledes over for Kommissionen som en solidarisk haeftende debitor. Hvis de selskaber, som i loebet af kontraktforholdet var helt selvstaendige med hensyn til gennemfoerelsen af et faelles projekt, ikke viste sig at vaere trovaerdige for saa vidt angaar overholdelsen af de forpligtelser, der var aftalt internt, kan Gariboldi bestemt ikke klage over det til Kommissionen.

28 For saa vidt angaar argumentet om, at Kommissionen skulle have anerkendt, at den forpligtelse, Gariboldi havde indgaaet, var en kautionsforpligtelse, bemaerkes blot, at efter min opfattelse kan ingen af de bemaerkninger, der findes i Kommissionens akter, fortolkes som anfoert af sagsoegte. Det kan saaledes ikke bestrides, at formaalet med en passiv haeftelse er at give fordringshaveren en sikkerhed i den forstand, at fordringshaverens ret i kraft af det solidariske baand lettere og sikrere kan saettes igennem. Den solidariske forpligtelse, der er fastsat i artikel 1292 i codice civile, er en form for sikkerhed i den forstand, at debitor ogsaa haefter for de oevrige solidarisk haeftende debitorers forpligtelser.

29 Da det saaledes kan udelukkes, at der er tale om et kautionsforhold, er det i den foreliggende sag ufornoedent at tage stilling til, om de bestemmelser, Gariboldi har paaberaabt sig til stoette for, at kautionsforholdet er ophoert som foelge af fordringshaverens adfaerd, finder anvendelse. Argumentet om, at Kommissionen trods Gariboldi's henvendelser ikke med den fornoedne hurtighed har kontrolleret, at Cascina Laura overholdt de kontraktlige forpligtelser, og derefter opsagt kontrakten, er derfor ikke relevante. Gariboldi har udelukkende paaberaabt sig disse omstaendigheder med henblik paa at bevise, at kautionsforholdet som foelge af fordringshaverens retsstridige adfaerd var ophoert i henhold til artikel 1955 i codice civile.

30 Sammenfattende er jeg herefter af den opfattelse, at Kommissionens paastand maa tages til foelge. Gariboldi boer foelgelig doemmes til at betale Kommissionen hovedstolen paa 479 134 ECU, med renter beregnet efter den sats, der anvendes af Den Europaeiske Fond for Monetaert Samarbejde paa fondens transaktioner i ecu, og som offentliggoeres den foerste hverdag i hver maaned. De relevante datoer ved renteberegningen er den 31. juli 1990 for saa vidt angaar den foerste udbetaling paa 204 031 ECU, hvor satsen udgoer 10,24% p.a. (4), og den 20. april 1991 for saa vidt angaar den anden udbetaling paa 275 103 ECU, hvor satsen udgoer 10,75% p.a. (5). Heraf foelger, at der ud over ovennaevnte hovedstol skal betales renter, som udgoer 1 742 ECU pr. maaned fra den 31. juli 1991 og 2 464 ECU pr. maaned fra den 20. april 1991, til betaling sker.

Erstatningskravet

31 Kommissionen har ligeledes nedlagt paastand om, at sagsoegte tilpligtes at erstatte den skade, Kommissionen haevder at have lidt som foelge af den manglende opfyldelse af de i kontrakten fastsatte forpligtelser. Kommissionen har herved paaberaabt sig artikel 1453 i codice civile. Heri hedder det, at »naar en af parterne i en gensidigt bebyrdende kontrakt ikke overholder sine forpligtelser, kan medkontrahenten vaelge mellem at kraeve kontrakten opfyldt eller opsige den, idet medkontrahenten dog under alle omstaendigheder kan kraeve erstatning for den lidte skade«. For saa vidt angaar fastsaettelsen af skaden er det ifoelge Kommissionen artikel 1226 i codice civile, der finder anvendelse. I denne bestemmelse er det bl.a. fastsat, at »saafremt skaden ikke kan opgoeres praecist, fastsaettes den ud fra billighedshensyn efter rettens skoen«.

32 Kommissionen har naermere anfoert, at den i den foreliggende sag har lidt skade som foelge af, at medkontrahenten ikke har opfyldt kontrakten, og det af tre forskellige grunde, nemlig a) fordi Kommissionen har udbetalt betydelige beloeb til et projekt, som end ikke er blevet paabegyndt; de paagaeldende beloeb kunne have vaeret tildelt andre virksomheder i henhold til samme program, b) fordi Kommissionen unoedigt har spildt menneskelige ressourcer i forbindelse med forvaltningen af kontraktforholdet med medkontrahenten. Det har stillet Kommissionen daarligere i den forstand, at den har maattet omfordele materielle og menneskelige ressourcer, der kunne have vaeret anvendt bedre ud fra hensynet til den almindelige interesse og institutionens interesser, og endelig c) fordi Kommissionen som institution har mistet trovaerdighed i forhold til de oevrige faellesskabsinstitutioner, medlemsstaterne og potentielle medkontrahenter.

Kommissionen har saaledes nedlagt paastand om, at sagsoegte tilpligtes at betale 100 000 ECU i erstatning, idet Kommissionen dog er indforstaaet med, at Domstolen ud fra billighedshensyn maatte finde et andet beloeb passende.

33 Efter min opfattelse boer der ikke gives Kommissionen medhold. Selv om de situationer, jeg netop har naevnt, teoretisk kan bevirke, at medkontrahenten ifalder ansvar, har Kommissionen for mig at se ikke loeftet den bevisbyrde, der i henhold til de almindelige regler i italiensk ret paahviler den, der kraever erstatning (6). Jeg skal i den forbindelse naevne, at i henhold til det almindelige princip, der er fastsat i artikel 1223 i codice civile, kan der i mangel af en udtrykkelig sanktion i kontrakten udelukkende anerkendes en ret til erstatning for skade som foelge af misligholdelse af en kontraktlig forpligtelse, saafremt den part, der mener at have lidt skade, beviser, at han som foelge af misligholdelse har lidt et tab i form af forringelse af allerede eksisterende, skadelidte tilhoerende vaerdier (damnum emergens) eller mistet muligheder for vinding (lucrum cessans), og der er tale om en oejeblikkelig og direkte foelge af den retsstridige omstaendighed (adaekvat aarsagssammenhaeng).

34 Paa grundlag af Kommissionens bemaerkninger, der i sandhed er relativt generelle, er det ikke bevist, om de ovenfor naevnte betingelser er opfyldt. Der kan saaledes ikke i de naevnte bemaerkninger hentes tilstraekkelige oplysninger med henblik paa vurderingen af dels, om den skade, Kommissionen haevder at have lidt, er reel, dels, om der er aarsagssammenhaeng mellem den paagaeldende skade og medkontrahentens manglende opfyldelse af de kontraktlige forpligtelser. For saa vidt angaar den foerste form for skade, Kommissionen haevder at have lidt, er det navnlig ikke praeciseret, hvorfor den manglende gennemfoerelse af projektet og dermed den omstaendighed, at der ikke kunne bevilges midler til andre virksomheder i henhold til samme program, har paafoert Kommissionen skade. I oevrigt er valget af medkontrahent resultatet af en vurdering, som Kommissionen selv foretager under hensyntagen til de garantier for en omhyggelig opfyldelse af de kontraktlige forpligtelser, som medkontrahenten kan tilbyde. Med hensyn til den anden form for skade har Kommissionen ikke praeciseret, hvilke ressourcer der er blevet »spildt« i forbindelse med forvaltningen af kontraktforholdet med Cascina Laura og Gariboldi, og heller ikke, paa hvilken maade de »bestraebelser«, Kommissionen har udfoldet for at faa medkontrahenten til at overholde sine forpligtelser, har paafoert Kommissionen skade. Endelig maa jeg naevne, at selv om det antages, at Kommissionen kan lide en ideel skade som foelge af den manglende gennemfoerelse af en kontrakt, er der ikke fremfoert nogen beviser for den skade, Kommissionen maatte have lidt i form af »mistet trovaerdighed«, saavel i relation til medlemsstaterne som andre private retssubjekter, som foelge af den manglende gennemfoerelse af det i kontrakten omhandlede projekt. Under alle omstaendigheder er det en risiko, der er forbundet med enhver gensidigt bebyrdende kontrakt, at en af parterne ikke overholder sine forpligtelser, uden at det herved er en direkte foelge, at medkontrahentens trovaerdighed er blevet kraenket.

35 Sammenfattende er det saaledes min opfattelse, at Kommissionen ikke har loeftet bevisbyrden med hensyn til kravet om erstatning for den skade, den maatte have lidt som foelge af medkontrahentens misligholdelse, og at denne paastand derfor ikke kan tages til foelge.

Sagens omkostninger

36 Da Gariboldi har tabt sagen og Kommissionen har nedlagt paastand om, at Gariboldi tilpligtes at betale sagens omkostninger, boer sagsoegte paalaegges at betale sagens omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 2. For saa vidt angaar Cascina Laura skyldes Kommissionens delvise ophaevelse af sagen udelukkende Cascina Laura's forhold. Kommissionens paastand om, at ogsaa dette selskab tilpligtes at betale sagens omkostninger, boer derfor tages til foelge, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 5.

37 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at

»1) Gariboldi Engineering Company Srl doemmes til at betale Kommissionen hovedstolen, 479 134 ECU, med renter 1 742 ECU pr. maaned fra den 31. juli 1991 og 2 464 ECU pr. maaned fra en 20. april 1991, til betaling sker.

2) Gariboldi Engineering Company Srl frifindes for Kommissionens erstatningspaastand.

3) Gariboldi Engineering Company Srl og Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò e C. paalaegges in solidum at betale sagens omkostninger.«

(1) - Raadets forordning af 20.12.1985 om ydelse af finansiel stoette til demonstrationsprojekter og industrielle pilotprojekter paa energiomraadet (EFT L 350, s. 29).

(2) - Dom nr. 2623 af 13.3.1987.

(3) - Jf. punkt 1 i bilag II, der har overskriften »Betalingsvilkaar«.

(4) - EFT 1990 C 163, s. 1.

(5) - EFT 1991 C 86, s. 1.

(6) - Det fremgaar af Corte Suprema di cassazione's faste praksis, at »udbetaling af erstatning, selv paa grundlag af billighed, kraever, at skadelidte beviser, at der er tale om en skade«, jf. bl.a. dom nr. 1837 af 19.3.1990.