ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

2., 11.-13. og 15. betragtning til forordning nr. 44/2001 har følgende ordlyd: »(2) Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og for anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at vedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstater, der er bundet af denne forordning. […] (11) Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af sagens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres selvstændigt. (12) Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. (13) For forsikringsaftaler, forbrugeraftaler og arbejdsaftaler er det ønskeligt at beskytte den svage part ved hjælp af kompetenceregler, der er gunstigere for denne parts interesser end de almindelige kompetenceregler. […] (15) Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og til at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilket tidspunkt en sag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsen af denne forordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt.«
43

På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet, navnlig dets artikel 73 og 78, skal fortolkes således, at når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af momsen, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for moms for den afgiftspligtige transaktion, skal den aftalte pris, i det tilfælde hvor leverandøren ikke har mulighed for at få tilbagebetalt den af skatteforvaltningen krævede moms af erhververen, anses for allerede at omfatte momsen.
64

Den omstændighed, at der ikke foreligger et sådant vægtigt bevis på en velbegrundet frygt hos ansøgerne som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 4, forklarer den forelæggende rets behov for at vide, i hvilket omfang det er tilladeligt at kræve, at ansøgeren, når han ikke kan bygge sin frygt på allerede at have været udsat for forfølgelse på grund af sit tilhørsforhold til nævnte gruppe, ved tilbagevenden til sit hjemland fortsat undgår risikoen for forfølgelse ved at holde sin homoseksualitet skjult eller i det mindste ved at udvise tilbageholdenhed i forhold til at give udtryk for sin seksuelle orientering.
28

Det bemærkes, at Domstolen allerede har udtalt, at den har kompetence til at træffe afgørelse om præjudicielle spørgsmål, der vedrører EU-retlige bestemmelser i tilfælde, hvor de faktiske omstændigheder i hovedsagen ligger uden for EU-rettens anvendelsesområde, men hvor det følger af national ret, at disse bestemmelser skal finde anvendelse (jf. i denne retning Leur-Bloem-dommen, præmis 26 og 27). Domstolen har ligeledes fastslået, at såfremt den i national ret valgte regulering af rent interne forhold er tilpasset EU-retten, bl.a. for at undgå forskelsbehandling af statens egne statsborgere eller for at undgå konkurrencefordrejninger, er det afgjort i Den Europæiske Unions interesse, at bestemmelser eller begreber, der er hentet fra EU-retten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås (jf. i denne retning dommen i sagen Modehuis A. Zwijnenburg, præmis 33).
27

Ifølge Domstolens praksis indebærer friheden til at vælge i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, i direktiv 87/344, således ikke en forpligtelse for medlemsstaterne til under alle omstændigheder at pålægge forsikrerne at dække det fulde beløb af de udgifter, der er afholdt inden for rammerne af en forsikrets forsvar, for så vidt som det frie valg ikke derved gøres illusorisk. Dette ville være tilfældet, såfremt begrænsningen af godtgørelsen af disse udgifter de facto ville gøre det umuligt for den forsikrede at træffe et rimeligt valg af sin repræsentant. Det tilkommer under alle omstændigheder de nationale retter, der skal påkende et eventuelt søgsmål i denne forbindelse, at efterprøve, om der foreligger en sådan begrænsning (jf. i denne retning Stark-dommen, præmis 33).
42

På grundlag af det ovenfor anførte skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at når en værtsmedlemsstats foranstaltning har til formål at fastlægge kriterier for tyrkiske statsborgeres lovlige ophold ved at vedtage eller ændre de materielle betingelser for og/eller fremgangsmåden ved disse statsborgeres indrejse, ophold og i givet fald beskæftigelse på dens område, og når disse betingelser udgør en ny begrænsning for udøvelsen af den frie bevægelighed for tyrkiske arbejdstagere i henhold til »standstill«-klausulen i denne artikel, gør alene den omstændighed, at foranstaltningen har til formål at forhindre ulovlig indrejse og ulovligt ophold forud for indgivelse af ansøgning om en opholdstilladelse, det ikke muligt at udelukke anvendelsen af denne klausul.
48

Som det fremgår af denne doms præmis 37, er det imidlertid op til medlemsstaterne at afgøre, om de finder det nødvendigt i deres lovgivning at fastsætte den undtagelse, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, litra d), i direktiv 95/46 til fordel for faglige organer som IPI, der handler direkte eller med hjælp fra privatdetektiver. Det står dem frit for at lægge til grund, at disse faglige organer og de privatdetektiver, der handler på disse organers vegne, på trods af anvendelsen af artikel 10 og 11 i dette direktiv, råder over tilstrækkelige midler til at kunne afsløre brud på den omhandlede etiske regel, således at det ikke er nødvendigt at gennemføre denne undtagelse for at gøre det muligt for disse organer at udføre deres opgave, der består i at tilse, at lovgivningen overholdes.
Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet af 25. juni 1998, som blev godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 (EUT L 124, s. 1, herefter »Århuskonventionen«), bestemmer i artikel 9:

»[...]

2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed

a) som har tilstrækkelig interesse, eller alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket,

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, stk. 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder, forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor, sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

[...]«
18

Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan en national ret på baggrund af nationale bestemmelser, der for så vidt angår rent interne situationer henviser til EU-retten, fortolke og anvende EU-rettens bestemmelser og principper på en sådan måde, at retten fraviger den fortolkning – eller anvender denne urigtigt – som Domstolen har anlagt heraf i sin praksis? 2) Er det i henhold til artikel 3 i [lov nr. 241/1990] og artikel 3 i [Siciliens regionallov nr. 10/1991], sammenholdt med artikel 1 i [lov nr. 241/1990], hvorefter de italienske myndigheder skal anvende principperne i EU’s retssystem i overensstemmelse med forvaltningens pligt til i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF og [chartrets] artikel 41, stk. 2, litra c), at begrunde sine beslutninger, foreneligt med EU-retten at anvende og fortolke de ovenstående nationale bestemmelser, hvorefter paritetiske beslutninger, dvs. subjektive rettigheder på pensionsområdet, der ikke desto mindre er bindende, kan unddrages begrundelsespligten, og udgør denne situation en væsentlig overtrædelse af den administrative foranstaltning? 3) Er artikel 21g, stk. 2, første led, i [lov nr. 241/1990], som fortolket i den forvaltningsretlige praksis, sammenholdt med pligten til at begrunde forvaltningsakter, som fastsat i artikel 3 i [lov nr. 2/1990] og artikel 3 i [Siciliens regionallov nr. 10/1991], sammenholdt med pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger, som fastsat i artikel 296, stk. 21, i TEUF og i [chartrets] artikel 41, stk. 2, litra c), forenelig med artikel 241 i [lov nr. 241/1990] om forvaltningens pligt til at anvende EU-rettens principper, og er det følgelig foreneligt og tilladt, at forvaltningen anlægger og anvender en fortolkning, hvorefter den har mulighed for først at fremkomme med begrundelsen under retssagen?«
58

Det følger heraf, at det andet spørgsmål skal besvares med, at første direktivs artikel 3, stk. 1, og andet direktivs artikel 1, stk. 1 og 2, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, i medfør af hvilke den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer kun dækker den erstatning for immateriel skade, som i henhold til de nationale bestemmelser om erstatningsansvar skal betales på grund af et nærtstående familiemedlems død i et trafikuheld, op til et maksimumsbeløb, der er lavere end dem, der er fastsat i andet direktivs artikel 1, stk. 2.
Artikel 2 i direktiv 77/799 med overskriften »Udveksling af oplysninger efter anmodning« bestemte:

»1. En medlemsstats kompetente myndighed kan anmode en anden medlemsstats kompetente myndighed om at meddele de i artikel 1, stk. 1, omhandlede oplysninger vedrørende enkeltsager. Den kompetente myndighed i den stat, til hvilken anmodningen er rettet, er ikke forpligtet til at efterkomme denne anmodning, hvis det viser sig, at den kompetente myndighed i den stat, der har fremsat anmodningen, ikke har udtømt sine egne sædvanlige oplysningsmuligheder, som den efter omstændighederne kunne have udnyttet for at fremskaffe de ønskede oplysninger uden risiko for ikke at opnå det tilstræbte resultat.

2. Med henblik på meddelelse af de i stk. 1 omhandlede oplysninger lader den kompetente myndighed i den stat, der er anmodet om oplysningerne, foretage de nødvendige undersøgelser for at tilvejebringe disse oplysninger, for så vidt det skønnes påkrævet.

For at tilvejebringe de ønskede oplysninger forholder den myndighed, til hvilken ansøgningen er rettet, eller den administrative myndighed, som førstnævnte forelægger sagen for, sig på samme måde, som hvis den handlede på egne vegne eller efter anmodning fra en anden myndighed i sin egen medlemsstat.«
Den ordning, der var fastsat i lov nr. 161/2002 om finansieringsinstitutter, som ændret ved lov nr. 129/2008, og som var gældende for finansieringsinstitutter, der var omfattet af et moratorium, blev omformuleret ved lov nr. 44/2009 af 15. april 2009 (herefter »lov nr. 44/2009«). For det første blev de bestemmelser i artikel 98 i lov nr. 161/2002 om finansieringsinstitutter, der forbød sagsanlæg og udsatte verserende procedurer over for finansieringsinstitutter, som var omfattet af et moratorium, ophævet. For det andet blev der ved lov nr. 44/2009 indført en række overgangsbestemmelser, hvis punkt II, som vedrører finansieringsinstitutter omfattet af et moratorium, har følgende ordlyd:

»Følgende særlige regler finder anvendelse på finansieringsinstitutter, som er omfattet af et gældsmoratorium på ikrafttrædelsesdatoen for [lov nr. 44/2009].

1. Det bevilgede moratorium fortsætter uanset denne lovs ikrafttræden og kan forlænges i overensstemmelse med reglerne i artikel 10, stk. 2, i [lov nr. 44/2009].

2. Hvad angår moratoriet finder bestemmelserne i artikel 101, stk. 1, samt artikel 102, 103 og 103a [i kapitel XX i lov nr. 161/2002 om finansieringsinstitutter] anvendelse, som om likvidationen af finansieringsinstituttet var blevet anordnet ved retsafgørelse på ikrafttrædelsesdatoen for [lov nr. 44/2009]; likvidationsprocedurerne skal imidlertid benævnes »bevilget gældsmoratorium«, så længe denne bevilling er gyldig [i overensstemmelse med det i stk. 1 ovenfor fastsatte]. Ved udløbet af denne bevilling skal finansieringsinstituttet, uden at der herved er behov for en særlig retsafgørelse, anses for at være genstand for likvidationsprocedurer i overensstemmelse med de almindelige bestemmelser [...]«
Konventionens artikel 8 bestemmer:

»The applicable law shall determine, in particular –

1. the basis and extent of liability;

2. the grounds for exemption from liability, any limitation of liability, and any division of liability;

3. the existence and kinds of injury or damage which may have to be compensated;

4. the kinds and extent of damages;

5. the question whether a right to damages may be assigned or inherited;

6. the persons who have suffered damage and who may claim damages in their own right;

7. the liability of a principal for the acts of his agent or of a master for the acts of his servant;

8. rules of prescription and limitation, including rules relating to the commencement of a period of prescription or limitation, and the interruption and suspension of this period.«
17

Under disse omstændigheder har Înalta Curte de Casaţie și Justiţie, der, idet den er appelret i sidste instans, ser sig forpligtet til at forelægge et spørgsmål for Domstolen i henhold til artikel 267, stk. 3, TEUF, besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål: »Er en fortolkning af bestemmelserne i artikel 124 i [lov om skatteprocedure], hvorefter staten ikke er pligtig at betale renter af de i momsangivelserne krævede beløb for perioden fra datoen for modregning af disse beløb til datoen for annullation af modregningsforanstaltningerne ved retsafgørelse, i strid med bestemmelserne i artikel 183 i [...] direktiv 2006/112 [...]?«
7

Artikel 30 i direktiv 2004/18, der har overskriften »Tilfælde, der kan begrunde anvendelsen af udbud med forhandling efter forudgående udbudsbekendtgørelse«, fastsætter følgende i stk. 1-3: »1. De ordregivende myndigheder kan indgå offentlige kontrakter ved udbud med forhandling efter forudgående offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse i følgende tilfælde: a) når der i forbindelse med et offentligt eller et begrænset udbud eller en konkurrencepræget dialog er afgivet tilbud, som ikke er forskriftsmæssige, eller er afgivet tilbud, som er uantagelige efter nationale bestemmelser, der er i overensstemmelse med artikel 4, 24, 25 og 27 samt bestemmelserne i kapitel VII, forudsat at de oprindelige udbudsbetingelser ikke ændres væsentligt. […] b) i undtagelsestilfælde, når bygge- og anlægsarbejdernes, vareindkøbenes eller tjenesteydelsernes art eller de hermed forbundne risici ikke muliggør en forudgående samlet prisfastsættelse c) i det omfang, hvor den tjenesteydelse, der skal præsteres, især hvis det drejer sig om tjenesteydelser i kategori 6 i bilag II A og intellektuelle tjenesteydelser, som f.eks. tjenesteydelser vedrørende projektering af arbejder, er af en sådan art, at kontrakten ikke kan specificeres tilstrækkelig nøjagtigt til, at den kan indgås ved at vælge det bedste tilbud i henhold til reglerne for offentligt eller begrænset udbud […] 2. I de i stk. 1 nævnte tilfælde forhandler de ordregivende myndigheder med tilbudsgiverne om de tilbud, de har afgivet, med henblik på at tilpasse dem til de krav, de har stillet i udbudsbekendtgørelsen, i udbudsbetingelserne og i eventuelle supplerende dokumenter, og for at finde frem til det bedste tilbud i overensstemmelse med artikel 53, stk. 1. 3. Under forhandlingerne sikrer de ordregivende myndigheder, at alle tilbudsgivere behandles ens. De udøver især ikke forskelsbehandling ved at give oplysninger, som kan stille nogle tilbudsgivere bedre end andre.«
12

Regeringens bekendtgørelse nr. 587/2006 om detaljerede ordninger for gensidig overførsel af pensionsrettigheder i forbindelse med Fællesskabernes pensionsordning (herefter »bekendtgørelse nr. 587/2006«) foreskriver de nærmere bestemmelser om overførsel af pensionsrettigheder for en tjekkisk tjenestemand, der indtræder i Fællesskabernes tjeneste. Bekendtgørelsens § 2 regulerer beregningen af det beløb, der skal overføres for en pensionsrettighed, der er erhvervet i Den Tjekkiske Republik og har følgende ordlyd: »1) Beløbet for en pensionsrettighed, der er erhvervet i Den Tjekkiske Republik, og som skal overføres, beregnes ved at gange den opsatte pensions enhedsværdi med summen af alderspensionens forventede variable beløb og en forholdsmæssig andel af alderspensionens grundbeløb. 2) Den forventede variable alderspension beregnes efter proceduren i § 34, stk. 1, i lov om pensionsforsikring, således at forsikringsperioden og beregningsgrundlaget fastsættes på skæringsdatoen; ved skæringsdato forstås datoen for fremsættelsen af anmodningen om overførsel af pensionsrettigheder over for den kompetente institution ved De Europæiske Fællesskaber […]. Med henblik på fastsættelse af det personlige udmålingsgrundlag anses en periode med deltagelse i De Europæiske Fællesskabers pensionsordning for en udelukket periode. […] 3) Den forholdsmæssige del af alderspensionens grundbeløb beregnes ved at gange alderspensionens grundbeløb, som finder anvendelse på skæringsdatoen, med kvotienten af forsikringsperioden i den tjekkiske pensionsforsikringsordning på skæringsdatoen og forsikringsperioden fra denne dato indtil den dato, hvor den, der anmoder om overførsel af pensionsrettigheder (herefter »ansøgeren«), opnår pensionsalderen i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder på skæringsdatoen. […] 4) Den opsatte pensions enhedsværdi beregnes på grundlag af ansøgerens alder på skæringsdatoen […], på grundlag af de på skæringsdatoen gældende dødelighedstabeller og 70% af værdien af den på skæringsdatoen gældende maksimale tekniske rentesats, der fastsættes i en juridisk bestemmelse med henblik på forsikringsformål. […] 5) For at fastsætte den opsatte pensions enhedsværdi anvendes dødelighedstabellerne fra arbejds- og socialministeriet, som er fælles for mænd og kvinder og henholdsvis for en periode på fem på hinanden følgende kalenderår. 6) Det i henhold til stk. 1-5 beregnede beløb forhøjes med et beløb, der defineres som rente af beløbet i henhold til stk. 1-5 for perioden fra skæringsdatoen indtil datoen inden dagen for beløbets overførsel […] på kontoen for De Europæiske Fællesskabers pensionsordning. […]«
78

I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, kan en sådan undladelse ikke medføre, at det fjerde anbringende skal afvises fra realitetsbehandling med henvisning til, at det først er fremsat under appelsagen. Selv om en part skal kunne gøre gældende, at der er sket en rettergangsfejl, fra det tidspunkt, hvor den pågældende finder, at der foreligger bevis for en tilsidesættelse af de gældende regler, er vedkommende nemlig ikke forpligtet til at gøre det på et trin, hvor de fulde virkninger af denne tilsidesættelse endnu ikke er kendt. Hvad angår navnlig Rettens overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid er en appellant, som er af den opfattelse, at denne overskridelse fra Rettens side krænker vedkommendes interesser, ikke forpligtet til ufortøvet at gøre denne krænkelse gældende. Den pågældende kan i givet fald afvente sagens afslutning for at få klarhed over den fulde varighed af denne og for således at råde over alle de oplysninger, der er nødvendige for at identificere den krænkelse, som vedkommende finder at have lidt.
I denne erklærings punkt 4 anførte Det Europæiske Råd, at det var blevet umuligt at undgå nye restriktive foranstaltninger. I lyset af det arbejde, som Rådet for Udenrigsanliggender havde udført, opfordrede Det Europæiske Råd sidstnævnte til på sin næste samling at vedtage foranstaltninger til gennemførelse af foranstaltningerne i Sikkerhedsrådets resolution 1929 (2010) og ledsageforanstaltninger hertil med henblik på gennem forhandling at støtte en løsning af alle de udestående betænkeligheder med hensyn til Irans udvikling af følsomme teknologier til støtte for sine atom- og missilprogrammer. Foranstaltningerne skulle fokusere på områder som:

»handel, navnlig med varer med dobbelt anvendelse, og yderligere restriktioner på handelsforsikring; finanssektoren, herunder indefrysning af aktiver i yderligere iranske banker og restriktioner på bankvirksomhed og forsikring; den iranske transportsektor, herunder navnlig the Islamic Republic of Iran Shipping Line (IRISL) og dets dattervirksomheder og luftfragtaktiviteter; nøglesektorer inden for gas- og olieindustrien med forbud mod nye investeringer, teknisk bistand og teknologioverførsel, udstyr og tjenester med tilknytning til disse områder, herunder navnlig teknologi til raffinering, likvefaktion og LNG; og nye visumforbud og indefrysning af aktiver, navnlig for så vidt angår the Islamic Revolutionary Guard Corps (IRGC)«.