ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/5

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 11. juni 2009 — Inspecteur van de Belastingdienst mod X BV (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Gerechtshof te Amsterdam, Nederlandene)

(Sag C-429/07) (1)

(Konkurrencepolitik - artikel 81 EF og 82 EF - artikel 15, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1/2003 - skriftlige indlæg fra Kommissionen - national tvist om skattefradrag af en bøde pålagt ved en kommissionsbeslutning)

2009/C 180/08

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Gerechtshof te Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Inspecteur van de Belastingdienst

Sagsøgt: X BV

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Gerechtshof te Amsterdam — fortolkning af artikel 15, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EUT L 1, s. 1) — Kommissionens indgivelse af skriftlige indlæg i en sag vedrørende problemet, om en bøde pålagt af Kommissionen kan fradrages i skat

Konklusion

Artikel 15, stk. 3, første afsnit, tredje punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 skal fortolkes således, at den giver Kommissionen beføjelse til på eget initiativ at indgive skriftlige indlæg for en ret i en medlemsstat i en sag, der vedrører spørgsmålet, om en bøde eller en del af denne, som Kommissionen har pålagt et selskab på grund af overtrædelse af artikel 81 EF eller 82 EF, kan fradrages i den skattepligtige indkomst.

(1) EUT C 297 af 8.12.2007.
1)

Ved ubegrundet at have forsinket sin besvarelse af en tilbudsgivers anmodning om oplysninger om begrundelsen for afslaget på vedkommendes bud har Den Hellenske Republik tilsidesat den forpligtelse, som påhviler den efter artikel 41, stk. 4, i Rådets direktiv 93/38/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT L 199, s. 84), som ændret ved Kommissionens direktiv 2001/78/EF af 13. september 2001.
1)

Artikel 21, stk. 1, litra c), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 91/680/EØF af 16. december 1991, skal fortolkes således, at i henhold til denne bestemmelse skyldes merværdiafgiften i den medlemsstat, hvis merværdiafgift er anført på fakturaen eller et dokument, der tjener som faktura, selv hvis den pågældende transaktion ikke var afgiftspligtig i denne medlemsstat. Det påhviler den forelæggende ret under hensyn til alle de relevante omstændigheder at undersøge, hvilken medlemsstat den merværdiafgift, der er anført på den pågældende faktura, skyldes til. Relevant herved kan bl.a. være den anførte sats, den valuta, hvori det beløb, der skal betales, er udtrykt, det sprog, hvorpå fakturaen er affattet, den pågældende fakturas indhold og kontekst, etableringsstedet for udstederen af fakturaen og modtageren af de leverede tjenesteydelser samt disses adfærd.
3)

Når leveringen af tjenesteydelser i den omhandlede kontrakt er fremherskende i forhold til leveringen af varer, skal en kontrakt som den i hovedsagen omhandlede, der er indgået mellem en offentlig sygekasse og en erhvervsdrivende, hvori er fastsat bestemmelser om vederlag for de forskellige former for behandling, som den erhvervsdrivende skal foretage, og varigheden af kontraktens anvendelse, og hvorefter den erhvervsdrivende har pligt til at betjene de forsikrede, som henvender sig til ham, og hvorefter den pågældende sygekasse er den eneste, der betaler for denne erhvervsdrivendes ydelser, anses for en »rammeaftale« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 5, i direktiv 2004/18.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/5

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. juni 2009 — sag anlagt af Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Korkein hallinto-oikeus, Finland)

(Sag C-303/07) (1)

(Etableringsfrihed - direktiv 90/435/EØF - selskabsskat - udlodning af udbytte - kildebeskatning af udbytte udbetalt til ikke-hjemmehørende selskaber, som ikke er omfattet af nævnte direktiv - skattefritagelse for udbytte udbetalt til hjemmehørende selskaber)

2009/C 180/07

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Part i hovedsagen

Aberdeen Property Fininvest Alpha Oy

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Korkein hallinto-oikeus — fortolkning af artikel 43 EF, 48 EF, 56 EF og 58 EF, samt artikel 2, litra a), i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (EFT L 225, s. 6) — kildeskat af udbytte udloddet af et moderselskab hjemmehørende i en anden medlemsstat, men fritagelse for udbytte udloddet af et moderselskab hjemmehørende på det nationale område — skattepligtig, som ikke er nævnt i direktivet om beskatningsordningen for moder- og datterselskaber — beskatningsoverenskomst — hindring for grundlæggende frihedsrettigheder — sammenlignelig situation

Konklusion

Artikel 43 EF og 48 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fritager udbytte for kildeskat, når udbyttet udbetales af et datterselskab hjemmehørende i denne stat til et aktieselskab, der er hjemmehørende i samme stat, men som undergiver tilsvarende udbytte kildebeskatning, når det udbetales til et moderselskab, som er et investeringsselskab med variabel kapital (SICAV), hjemmehørende i en anden medlemsstat, som har en juridisk form, der ikke kendes i den første stats lovgivning, som ikke er anført på listen over selskaber som omhandlet i artikel 2, litra a), i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, som ændret ved Rådets direktiv 2003/123/EF af 22. december 2003, og som er fritaget for indkomstskat i henhold til den anden medlemsstats lovgivning.

(1) EUT C 211 af 8.9.2007.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/12

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 11. juni 2009 — RLRE Tellmer Property s.r.o. mod Finanční ředitelství v Ústí nad Labem (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Krajský soud v Ústi nad Labem — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-572/07) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - moms - fritagelse for udlejning af fast ejendom - rengøring af fællesarealer knyttet til lejeforholdet - sekundære ydelser)

2009/C 180/19

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Ústi nad Labem

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RLRE Tellmer Property s.r.o.

Sagsøgt: Finanční ředitelství v Ústí nad Labem

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Krajský soud, Ústí nad Labem — fortolkning af Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) — rækkevidden af momsfritagelse ved udlejning af fast ejendom — udgifterne til rengøring af fællesarealer i en udlejningsejendom omfattet

Konklusion

Med henblik på anvendelsen af artikel 13, punkt B, litra b), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, skal udlejning af fast ejendom og rengøring af dennes fællesarealer under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende anses for selvstændige og af hinanden uafhængige transaktioner, således at den omhandlede ydelse ikke er omfattet af denne bestemmelse.

(1) EUT C 79 af 29.3.2008.
—

den omstændighed, at ansøgeren ved eller burde vide, at en tredjemand i mindst én medlemsstat bruger et identisk eller lignende tegn for varer af samme eller lignende art, hvilket giver anledning til forveksling med det tegn, som er søgt registreret
1)

Artikel 4, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1972/2003 af 10. november 2003 om overgangsforanstaltninger for samhandelen med landbrugsprodukter som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse, artikel 6, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 60/2004 af 14. januar 2004 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse og Kommissionens forordning (EF) nr. 832/2005 af 31. maj 2005 om bestemmelse af overskudsmængderne af sukker, isoglucose og fruktose for Tjekkiet, Estland, Cypern, Letland, Litauen, Ungarn, Malta, Polen, Slovenien og Slovakiet er ikke til hinder for en national foranstaltning, såsom lov om afgift på overskudslagre (Üleliigse laovaru tasu seadus) af 7. april 2004, som ændret den 25. januar 2007, hvorefter en erhvervsdrivendes overskudslager fastsættes ved fra det lager, der faktisk haves den 1. maj 2004, at fratrække overførselslageret, der defineres som det gennemsnitlige lager pr. 1. maj i de fire forudgående aktivitetsår, multipliceret med en koefficient på 1,2, svarende til væksten i den pågældende medlemsstats landbrugsproduktion i samme periode.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/10

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. juni 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Østrig

(Sag C-564/07) (1)

(Traktatbrud - artikel 49 EF - fri udveksling af tjenesteydelser - patentagenter - pligt til at tegne en erhvervsansvarsforsikring - pligt til at udpege en befuldmægtiget i den medlemsstat, hvori der leveres tjenesteydelser)

2009/C 180/16

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Traversa og H. Krämer, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig (ved E. Riedl og G. Kunnert, som befuldmægtigede)

Sagens genstand

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 49 EF — krav opstillet i national lovgivning til patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, for i en periode at kunne udføre tjenesteydelser i den pågældende medlemsstat — pligt til at lade sig optage i det nationale register, til med dette formål for øje at have en erhvervsansvarsforsikring, til at underkaste sig den fulde nationale disciplinærkontrol ud over den med faglige forseelser forbundne og til at have en lokal befuldmægtiget

Konklusion

1) Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, idet den pålægger patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, som i en periode vil levere tjenesteydelser i Østrig, at have en befuldmægtiget, der er bosiddende i Østrig.

2) I øvrigt frifindes Republikken Østrig.

3) Hver part bærer sine egne omkostninger.

(1) EUT C 79 af 29.3.2008.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/8

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 11. juni 2009 — Imagination Technologies Ltd mod Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-542/07 P) (1)

(Appel - EF-varemærker - afslag på registrering - forordning (EF) nr. 40/94 - artikel 7, stk. 3 - fornødent særpræg opnået ved brug - brug efter datoen for indgivelsen af registreringsansøgningen)

2009/C 180/13

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Imagination Technologies Ltd (ved barrister M. Edenborough, samt solicitors P. Brownlow og Jenkins)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design) (ved D. Botis, som befuldmægtiget)

Sagens genstand

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 20. september 2007 i sag T-461/04, Imagination Technologies mod KHIM (Pure Digital), hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i et søgsmål med påstand om annullation af afgørelse truffet den 16. september 2004 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (KHIM) (sag R 108/2004-2) om afslag på en klage over undersøgerens afgørelse, hvorved denne afslog at registrere ordmærket »PURE DIGITAL« for varer og tjenesteydelser i klasse 9 og 38

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Imagination Technologies Ltd betaler sagens omkostninger.

(1) EUT C 37 af 9.2.2008.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/7

Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. juni 2009 — The Queen, Generics (UK) Ltd mod Licensing Authority (repræsenteret af Medicines and Healthcare products Regulatory Agency) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Det Forenede Kongerige))

(Sag C-527/07) (1)

(Anmodning om præjudiciel afgørelse - direktiv 2001/83/EF - humanmedicinske lægemidler - markedsføringstilladelse - begrundelse for afslag - generiske lægemidler - begrebet »referencelægemiddel«)

2009/C 180/11

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Queen, Generics (UK) Ltd

Sagsøgt: Licensing Authority (repræsenteret af Medicines and Healthcare products Regulatory Agency)

Procesdeltagere: Shire Pharmaceuticals Ltd, Janssen-Cilag AB

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) — fortolkning af artikel 10, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67) — markedsføringstilladelse — forkortet procedure — ansøgning om tilladelse til en generisk udgave af et referencelægemiddel — begrebet referencelægemiddel i forbindelse med behandlingen af ansøgningen

Konklusion

Et lægemiddel som det i hovedsagen omhandlede Nivalin, der ikke henhører under anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur, og hvis markedsføring i en medlemsstat ikke er blevet godkendt i overensstemmelse med den gældende fællesskabsret, kan ikke anses for et referencelægemiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EF af 31. marts 2004.

(1) EUT C 22 af 26.1.2008.
1)

Artikel 5, stk. 2, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at tilstedeværelsen af en utilbørlig udnyttelse i denne bestemmelses forstand hverken forudsætter, at der foreligger en risiko for forveksling eller en risiko for, at varemærkets særpræg eller renommé eller mere generelt varemærkeindehaveren påføres skade. Den fordel, der følger af tredjemands brug af et tegn, som ligner et renommeret varemærke, opnås utilbørligt af denne tredjemand, når han gennem denne brug forsøger at lægge sig i kølvandet på det renommerede varemærke med henblik på at drage fordel af varemærkets tiltrækningskraft, omdømme og prestige samt på uden nogen form for økonomisk kompensation at udnytte den kommercielle indsats, som varemærkeindehaveren har ydet for at skabe og vedligeholde varemærkets image.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 180/3

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. juni 2009 — JK Otsa Talu OÜ mod Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Riigikohus (Estland))

(Sag C-241/07) (1)

(EUGFL - forordning (EF) nr. 1257/1999 - fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne - støtte til miljøvenlige produktionsmetoder inden for landbruget)

2009/C 180/04

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JK Otsa Talu OÜ

Sagsøgt: Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA)

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Riigikohus — fortolkning af artikel 22, 23, artikel 24, stk. 1, artikel 37, stk. 4, og artikel 39 i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger (EFT L 160, s. 80) — national lovgivning, som forbeholder støtte til at drive miljøvenligt landbrug til ansøgere, som allerede det foregående år havde modtaget støtte, og udelukker nye ansøgere, som påtager sig at indrette deres produktion i overensstemmelse med kravene til miljøvenligt landbrugt

Konklusion

Bestemmelserne i artikel 24, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2223/2004 af 22. december 2004, sammenholdt med forordningens artikel 37, stk. 4, og artikel 39, er ikke til hinder for, at en medlemsstat på grund af utilstrækkelige budgetmidler begrænser kategorien af modtagere af støtte til udvikling af landdistrikterne til kun at omfatte de landbrugere, der allerede var berørt af en beslutning om tildeling af en sådan støtte vedrørende det foregående budgetår.

(1) EUT C 170 af 21.7.2007.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 267/14

Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. september 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod MTU Friedrichshafen GmbH

(Sag C-520/07 P) (1)

(Appel - omstruktureringsstøtte - beslutning, der pålægger tilbagesøgning af en med fællesmarkedet uforenelig støtte - artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 - solidarisk ansvar)

2009/C 267/23

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved K. Gross og B. Martenczuk, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: MTU Friedrichshafen GmbH (ved Rechtsanwälte Th. Lübbig og M. le Bell)

Sagens genstand

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) den 12. september 2007 i sag T-196/02, MTU Friedrichshafen mod Kommissionen, hvorved Retten annullerede artikel 3, stk. 2, i Kommissionens beslutning 2002/898/EF af 9. april 2002 om Tysklands statsstøtte til SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH, i det omfang den påbyder tilbagesøgning af et beløb på 2,71 mio. EUR hos MTU Friedrichshafen GmbH som solidarisk skyldner — begrænsninger og betingelser for anvendelse af artikel 13, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999, der bemyndiger Kommissionen til at vedtage en endelig beslutning, hvorved en støttes uforenelighed fastslås, på grundlag af de foreliggende oplysninger, når den berørte medlemsstat ikke overholder et påbud om oplysninger

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagens omkostninger.

(1) EUT C 22 af 26.1.2008.
1)

Artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2081/92 af 14. juli 1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2796/2000 af 20. december 2000, skal fortolkes således, at et levnedsmiddels betegnelse, der indeholder geografiske henvisninger, og som er genstand for en ansøgning om registrering som beskyttet oprindelsesbetegnelse eller beskyttet geografisk betegnelse i henhold til forordning nr. 2081/92, som ændret ved forordning nr. 2796/2000, ikke kan anses for en artsbetegnelse i tiden indtil de nationale myndigheders eventuelle oversendelse af ansøgningen om registrering til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. En betegnelse kan ikke formodes at være en artsbetegnelse i henhold til forordning nr. 2081/92 som ændret ved forordning nr. 2796/2000, når Kommissionen ikke har taget stilling til ansøgningen om registrering af betegnelsen, i givet fald ved at afvise den, netop fordi denne betegnelse er blevet til en artsbetegnelse.
1)

Det følger af præmis 101 i dom af 18. november 2003, sag C-216/01, Budějovický Budvar, at: — Med henblik på at afgøre, hvorvidt en betegnelse som den i hovedsagen omhandlede kan anses for være en ren og indirekte geografisk oprindelsesangivelse, hvis beskyttelse i medfør af de i hovedsagen omhandlede bilaterale traktater kan begrundes i henhold til kriterierne i artikel 30 EF, påhviler det den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt denne betegnelse efter de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i Den Tjekkiske Republik — uanset at den ikke er et geografisk navn som sådan — i det mindste er egnet til at oplyse forbrugerne om, at det produkt, hvorpå den er angivet, stammer fra et område eller sted i denne medlemsstat. — Den forelæggende ret skal desuden efterprøve — igen i henhold til de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i Den Tjekkiske Republik — hvorvidt den i hovedsagen omhandlede betegnelse som anført i nævnte doms præmis 99 ikke på tidspunktet for de omhandlede bilaterale traktaters ikrafttræden eller senere har fået karakter af en artsbetegnelse i denne medlemsstat, idet De Europæiske Fællesskabers Domstol i samme doms præmis 99 og 100 allerede har fastslået, at formålet med beskyttelsesordningen, der er indført ved disse traktater, henhører under beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i artikel 30 EF. — Da der ikke findes nogen fællesskabsretlige bestemmelser på området, tilkommer det den forelæggende ret i overensstemmelse med sine nationale retsregler at beslutte, om der skal bestilles en opinionsundersøgelse, som for retten skal afklare de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i Den Tjekkiske Republik med henblik på at efterprøve, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede betegnelse »Bud« kan klassificeres som en ren og indirekte geografisk oprindelsesangivelse, og at den ikke har fået karakter af en artsbetegnelse i denne medlemsstat. Hvis den forelæggende ret finder det nødvendigt at bestille en opinionsundersøgelse, er det også i forhold til samme nationale retsregler, at den med henblik på denne efterprøvelse skal afgøre, hvilken procentdel af forbrugerne der anses for tilstrækkelig betydningsfuld. — Artikel 30 EF opstiller ikke et konkret krav til beskaffenheden og varigheden af den brug, der er gjort af en betegnelse i oprindelsesmedlemsstaten, for at beskyttelsen heraf er begrundet i forhold til denne artikel. Spørgsmålet om, hvorvidt et sådant krav finder anvendelse inden for rammerne af hovedsagen, skal af den forelæggende ret afgøres i henhold til gældende national ret, navnlig i henhold til den i de omhandlede bilaterale traktater fastsatte beskyttelsesordning.