Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 16. september 1998. - International Express Carriers Conference (IECC) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - "Remail" - Annullationssøgsmål - Delvis forkastelse af en klage. - Forenede sager T-133/95 og T-204/95.



Samling af Afgørelser 1998 side II-03645



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - Faellesskabets retsinstansers kompetence - paastand om, at det paalaegges sagsoegte at traeffe foranstaltninger til opfyldelse af en dom om annullation af en beslutning - afvisning

(EF-traktaten, art. 173 og 176)

2 Konkurrence - administrativ procedure - undersoegelse af klager - beslutning om at afslutte sagen - ingen berettiget interesse for klageren

[Raadets forordning nr. 17, art. 3, stk. 2, litra c)]

3 Konkurrence - dominerende stilling - misbrug - postmonopol - naegtelse af at viderebefordre udenlandsk remail-post af typen ABA - begrundelse - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 86)

4 Institutionernes retsakter - formodning for gyldighed - nullitet - begreb

(EF-traktaten, art. 189)

5 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning i henhold til konkurrencereglerne

(EF-traktaten, art. 190)

6 Konkurrence - administrativ procedure - undersoegelse af klager - pligt for Kommissionen til at traeffe afgoerelse om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse - ingen pligt - hensyntagen til Faellesskabets interesse i at behandle en sag - bedoemmelseskriterier - den paaklagede adfaerd bragt til ophoer

[EF-traktaten, art. 3, litra g), art. 85 og 86, art. 89, stk. 1, og art. 189; Raadets forordning nr. 17, art. 3]

7 Annullationssoegsmaal - anbringender - magtfordrejning - begreb

(EF-traktaten, art. 173)

Sammendrag

1 En paastand, der nedlaegges under et annullationssoegsmaal, og som gaar ud paa, at Kommissionen paalaegges at traeffe de foranstaltninger, som er noedvendige med henblik paa at overholde forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 176, maa afvises. Det paahviler i henhold til denne bestemmelse den paagaeldende institution at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom i et annullationssoegsmaal, men Faellesskabets retsinstanser kan ikke rette paabud til institutionerne eller traeffe afgoerelser paa disses vegne i forbindelse med den legalitetskontrol, de foretager.

2 I henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17 kan fysiske eller juridiske personer, som kan godtgoere en berettiget interesse, indgive en klage over overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86. Heraf foelger, at Kommissionen lovligt og uanset dens ret til i givet fald paa eget initiativ at indlede en procedure med henblik paa at konstatere, om der foreligger en overtraedelse, kan undlade at imoedekomme en klage fra en virksomhed, som ikke godtgoer at have en berettiget interesse. Det er derfor uden betydning, paa hvilket tidspunkt i forbindelse med sagens behandling Kommissionen fastslog, at denne betingelse ikke var opfyldt.

3 Det kan ikke anses for lovligt efter traktatens artikel 86, at offentlige posttjenester naegter at viderebefordre udenlandsk remail-post af typen ABA, som hidroerer fra et geografisk omraade, hvor én af disse posttjenester har et monopol, og som af private virksomheder er blevet transporteret og overgivet til postsystemet i et andet land med henblik paa tilbagesendelse gennem det klassiske internationale postsystem til oprindelseslandet, idet dette

- ikke kan anses for begrundet alene i postmonopolet og omgaaelsen heraf ved hjaelp af ABA-remail

- ikke kan anses for begrundet i en eventuel uligevaegt mellem omkostningerne ved en offentlig posttjenestes udlevering af indgaaende post og vederlaget herfor, naar uligevaegten er resultatet af en aftale, som de offentlige posttjenester selv har indgaaet, og

- naar Kommissionen ikke har foert bevis for det modsatte, ikke kan anses for den eneste maade, hvorpaa den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet kan faa daekket omkostningerne ved udlevering af denne post.

4 Kun retsakter udstedt af institutionerne, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, kan anses for nulliteter. De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Faellesskabets institutioner er en nullitet, er saa alvorlige, at det af retssikkerhedsmaessige grunde maa kraeves, at denne konstatering forbeholdes fuldstaendig ekstreme tilfaelde.

5 Begrundelsen for en individuel beslutning skal dels goere det muligt for den beroerte part at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol. Endvidere afhaenger omfanget af begrundelsespligten af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget.

6 Naar for det foerste henses til det generelle formaal med Faellesskabets virke inden for konkurrenceretten, der er fastlagt i traktatens artikel 3, litra g), til den tilsynsfunktion, som inden for dette omraade er tillagt Kommissionen ved traktatens artikel 89, stk. 1, og til, at der ikke ved artikel 3 i forordning nr. 17 tillaegges den, der indgiver en klage i henhold til denne artikel, en ret til at opnaa en beslutning som omhandlet i traktatens artikel 189 med hensyn til, om der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller 86, kan Kommissionen, saafremt den begrunder dette, lovligt beslutte, at det ikke er hensigtsmaessigt at imoedekomme en klage over former for praksis, som efterfoelgende er bragt til ophoer.

Navnlig kan Kommissionen under Faellesskabets retsinstansers kontrol fastslaa, at naar henses til de forpligtelser, de i klagen omhandlede virksomheder har paataget sig, og naar der ikke foreligger bevis fra klageren for, at disse forpligtelser er blevet tilsidesat, er der, efter at Kommissionen har foretaget en grundig undersoegelse af de faktiske omstaendigheder, ikke grundlag for yderligere at undersoege klagen.

Endvidere er Kommissionen ikke forpligtet til udtrykkeligt at henvise til begrebet »Faellesskabets interesse«. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt, at dette begreb ligger til grund for argumentationen for den paagaeldende beslutning.

7 En beslutning er kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet.

Parter

I sagerne T-133/95 og T-204/95,

International Express Carriers Conference (IECC), Genève (Schweiz), ved advokaterne Éric Morgan de Rivery, Paris, og Jacques Derenne, Bruxelles og Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Alex Schmitt, 62, avenue Guillaume,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, foerst ved Francisco Enrique González Díaz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Rosemary Caudwell, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, og derefter ved Rosemary Caudwell og Fabiola Mascardi, der er udstationeret som national eksport ved Kommissionen, som befuldmaegtigede, bistaaet af barrister Nicholas Forwood, QC, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

i sagerne T-133/95 og T-204/95 stoettet af

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, og under den mundtlige forhandling ligeledes ved barrister Nicholas Green, QC, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg paa Det Forenede Kongeriges Ambassade, 14, boulevard Roosevelt,

Deutsche Post AG ved advokat Dirk Schroeder, Koeln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,

og

Post Office ved solicitor of the Supreme Court of England and Wales, Ulrick Bourke, og under den mundtlige forhandling ligeledes ved barristers Stuart Isaacs, QC, og Sarah Moore, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,

og i sag T-133/95 af

La Poste ved advokaterne Hervé Lehman og Sylvain Rieuneau, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Aloyse May, 31, Grand-rue,

intervenienter,

angaaende i det vaesentlige en paastand om annullation af Kommissionens beslutninger af 6. april og 14. august 1995, hvorved den klage, sagsoegeren havde indgivet den 13. juli 1988, endeligt blev forkastet for saa vidt angaar den del, hvori sammenslutningen klagede over visse offentlige posttjenesters forsoeg paa med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 25 at naegte viderebefordring af remailforsendelser,

har

RETTEN I FOERSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af praesidenten, B. Vesterdorf, og dommerne C.P. Briët, P. Lindh, A. Potocki og J.D. Cooke,

justitssekretaer: H. Jung,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 13. maj 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

International Express Carriers Conference (IECC) og remail

1 International Express Carriers Conference (IECC) er en organisation, der varetager interesserne for en raekke virksomheder, som udfoerer ekspresbesoergelse af post. Sammenslutningens medlemmer tilbyder bl.a. saakaldt »remail«, som bestaar i at befordre post fra et land A til et andet land B, hvor posten overgives til den lokale offentlige posttjeneste med henblik paa forsendelse paa dens eget omraade eller til et andet land A eller C.

2 Normalt sondres der mellem tre former for remail:

- »remail ABC«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa forsendelse gennem det klassiske internationale postsystem til et land C, hvor den endelige postmodtager bor

- »remail ABB«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa forsendelse til den endelige postmodtager, som ligeledes bor i land B

- »remail ABA«, hvor situationen er den, at post fra et land A af private selskaber befordres og overgives til postsystemet i et andet land B med henblik paa tilbagesendelse gennem det klassiske internationale postsystem til land A, hvor den endelige postmodtager bor.

3 Ud over disse tre former for remail findes ligeledes den saakaldte »ikke-fysiske remail«. Situationen er her den, at oplysninger fra et land A elektronisk forsendes til et andet land B, hvor de i den foreliggende form eller i aendret form udskives paa papir og derefter befordres og overgives til postsystemet i land B eller et andet land C med henblik paa forsendelse gennem det klassiske internationale postsystem til et land A, B eller C, hvor den endelige postmodtager bor.

Terminalafgifter og Verdenspostforeningens konvention

4 Verdenspostforeningens (UPU) konvention (»verdenspostkonventionen«), der blev vedtaget den 10. juli 1964 inden for rammerne af De Forenede Nationer, og som alle Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater har tiltraadt, udgoer grundlaget for forholdet mellem postvaesener i hele verden. Som led i konventionen er oprettet Den Europaeiske Konference af Post- og Teleadministrationer (herefter »CEPT«), som alle de europaeiske postvaesener, der er omfattet af sagsoegerens klage, er tilsluttet.

5 I postsystemerne medfoerer sorteringen af »indgaaende« post og udleveringen heraf til de endelige modtagere store omkostninger for de offentlige posttjenester. Verdenspostforeningens medlemsstater vedtog derfor i 1969 en ordning med faste udligningstakster for forskellige typer post, benaevnt »terminalafgifter«. Herved aendrede man den ordning, som havde vaeret gaeldende siden oprettelsen af Verdenspostforeningen, og hvorefter de respektive offentlige posttjenester afholdt udgifterne ved sortering og udlevering af indgaaende post og ikke fakturerede de offentlige posttjenester i oprindelseslandene disse udgifter. Den oekonomiske vaerdi af den tjenesteydelse, der blev praesteret af de nationale postvaesener, deres omkostningsstruktur og de beloeb, som blev faktureret kunderne, kunne variere meget. Forskellen mellem prisen for forsendelse af indenlandsk og udenlandsk post i de forskellige medlemsstater og stoerrelsen af »terminalafgifterne« i forhold til de forskellige priser, som gaelder paa nationalt plan, er blandt de afgoerende forhold, der ligger til grund for fremkomsten af remail. De virksomheder, som forestaar remail, oensker bl.a. at opnaa fordele ved prisforskellene ved at tilbyde erhvervsvirksomheder at befordre deres post til de offentlige posttjenester, som tilbyder det bedste forhold mellem kvalitet og pris for en bestemt destination.

6 Det bestemmes i artikel 23 i verdenspostkonventionen fra 1984, der svarer til artikel 25 i verdenspostkonventionen fra 1989 (som oversat i bilag 6 til Kommissionens groenbog om udvikling af det indre marked for posttjenester):

»1. Intet medlemsland er forpligtet til at befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere, der er bosiddende paa dets territorium, afgiver eller lader afgive til postbesoergelse i et andet land for at drage fordel af de dér gaeldende lavere takster. Dette gaelder ligeledes forsendelser af den omhandlede art, som indleveres i stort antal, hvad enten indleveringen er foretaget for at drage fordel af lavere takster eller ej.

2. Stk. 1 finder anvendelse uden forskel saavel med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i det land, i hvilket afsenderen bor, og derefter er bragt over graensen, som med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i et andet land.

3. Vedkommende poststyrelse har ret til enten at tilbagesende de omhandlede forsendelser til afsendelsesstedet eller til at opkraeve sin indenrigske porto for dem. Hvis afsenderen naegter at betale denne porto, kan forsendelserne behandles i overensstemmelse med den paagaeldende poststyrelses nationale lovgivning.

4. Intet medlemsland er forpligtet til at modtage, befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere afgiver eller lader afgive til postbesoergelse i store maengder i et andet land end det, hvori de er bosiddende. Den paagaeldende poststyrelse kan tilbagesende saadanne forsendelser til afsendelsesstedet eller tilbagesende dem til afsenderne uden at tilbagebetale forudbetalt porto.«

IECC's klage og CEPT-aftalen fra 1987

7 Den 13. juli 1988 indgav IECC en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«). Klageren anfoerte i det vaesentlige, at visse offentlige posttjenester i Det Europaeiske Faellesskab og tredjelande i oktober 1987 havde indgaaet en aftale i Bern om fastsaettelse af priser i forbindelse med terminalafgifter (herefter »CEPT-aftalen«), og at visse offentlige posttjenester tilstraebte at anvende en aftale om opdeling af markederne ved med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 23 at naegte at omdele post, som indleveres af en kunde til en offentlig posttjeneste i et andet land end det land, hvori afsenderen er bosiddende.

8 Det er ubestridt, at 14 offentlige posttjenester, herunder 12 tjenester i Det Europaeiske Faellesskab, den 17. januar 1995 undertegnede en foreloebig aftale om terminalafgifter, der skulle traede i stedet for CEPT-aftalen fra 1987. Ved aftalen, som betegnes »REIMS-aftalen« (System for the Remuneration of Exchanges of International Mails between Public Postal Operators with a Universal Service Obligation - system for godtgoerelse for obligatorisk besoergelse af international post), indfoeres i det vaesentlige et system, hvorefter postvaesenet paa bestemmelsesstedet over for postvaesenet paa afsendelsesstedet anvender en fast procent af sin indenrigstakst for al post, det modtager. En endelig udgave af aftalen blev undertegnet den 13. december 1995 og anmeldt til Kommissionen den 19. januar 1996 (EFT 1996 C 42, s. 7).

9 Den foerste del af IECC's klage vedroerte anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 paa CEPT-aftalen.

10 I den anden del af klagen anfoerte IECC, at visse posttjenester anvendte en ordning med henblik paa at fordele de nationale postmarkeder paa grundlag af verdenspostkonventionens artikel 23. Ifoelge IECC forsoegte den britiske, den tyske og den franske posttjeneste (herefter »Post Office«, »Deutsche Post«, henholdsvis »La Poste«) endvidere at tilskynde erhvervsvirksomheder til ikke at anvende private remail-virksomheder, f.eks. IECC's medlemmer, og at tilskynde andre offentlige posttjenester til ikke at samarbejde med saadanne private virksomheder, saaledes som det bl.a. fremgaar af en skrivelse, Post Office i januar 1987 fremsendte til en raekke offentlige posttjenester, herunder en posttjeneste i Faellesskabet.

11 Endvidere anfoerte IECC, at Deutsche Post i foraaret 1988 forsoegte at laegge hindringer i vejen for remail ved over for de tyske brugere heraf at henvise til bestemmelsen i verdenspostkonventionens artikel 23 og naegte at viderebefordre samt tilbagesende »indgaaende« udenlandsk post, naar modtageren var hjemmehoerende i Tyskland.

12 Paa Kommissionens anmodning fremsendte IECC den 2. juni 1989 et yderligere notat til Kommissionen vedroerende verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, og navnlig vedroerende problemet med ABA-remail.

13 Endvidere fremsendte IECC i oktober 1989 oplysninger fra selskabet TNT Skypac vedroerende La Poste's naegtelse af at viderebefordre post til Afrika.

Kommissionens behandling af klagen

14 De offentlige posttjenester, som er naevnt i sagsoegerens klage, indgav i november 1988 deres svar paa de spoergsmaal, Kommissionen havde stillet. I perioden fra juni 1989 til februar 1991 blev der foert en omfattende korrespondance mellem dels IECC, dels tjenestemaend i Generaldirektoratet for Konkurrence (GD IV) og kommissionsmedlemmerne M. Bangemann's og Sir Leon Brittan's kabinetter.

15 I april 1989 forsikrede Post Office Kommissionen, at det ikke havde udnyttet de befoejelser, det var tillagt ved verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, og at det ikke agtede at goere det i fremtiden. I juni 1989 meddelte Deutsche Post Kommissionen, at det var rede til at ikke laengere at anvende denne bestemmelse, og i oktober 1989 meddelte Deutsche Post, at det ikke laengere anvendte bestemmelsen.

16 Den 18. april 1991 meddelte Kommissionen IECC, at den »havde besluttet at indlede en procedure i henhold til bestemmelserne i Raadets forordning nr. 17 ... paa grundlag af EF-traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86«.

17 Den 7. april 1993 meddelte Kommissionen IECC, at den den 5. april 1993 havde vedtaget en meddelelse om klagepunkter, som skulle fremsendes til de beroerte offentlige posttjenester.

18 Den 13. juli 1994 fremsendte Kommissionen en skrivelse til IECC, hvori den anfoerte foelgende: »Jeg er imidlertid bekymret over det stigende antal tilfaelde, hvor post, der fysisk er fremstillet i f.eks. Nederlandene, og som skal befordres til tyske kunder, naegtes befordret og af [Deutsche Post] anses for 'ikke-fysisk ABA-remail' ...«.

19 Den 26. juli 1994 opfordrede IECC i medfoer af EF-traktatens artikel 175 Kommissionen til at fremsende en skrivelse i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42, herefter »forordning nr. 99/63«) til sammenslutningen, saafremt den fandt, at det ikke var noedvendigt at vedtage et forbud over for de offentlige posttjenester.

20 Den 23. september 1994 fremsendte Kommissionen en skrivelse til IECC i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 vedroerende den del af klagen, der angik CEPT-aftalen. For saa vidt angaar de tilfaelde, hvor ikke-fysisk ABA-remail var naegtet befordret, anfoerte Kommissionen, at den »anser denne adfaerd for meget alvorlig og agter at bringe saadant misbrug til ophoer«.

21 Ved skrivelse af 23. november 1994 opfordrede IECC i overensstemmelse med traktatens artikel 175 Kommissionen til at tage stilling til den samlede klage. IECC begaerede ligeledes aktindsigt.

22 Den 15. februar 1995 anlagde IECC, der fandt, at Kommissionen ikke have taget stilling i overensstemmelse med traktatens artikel 175, et passivitetssoegsmaal, som er registreret under nummer T-28/95.

23 Den 17. februar 1995 fremsendte Kommissionen til IECC en beslutning om forkastelse af klagen for saa vidt angaar anvendelsen af EF-traktatens artikel 85 paa CEPT-aftalen, og en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63, hvori Kommissionen redegjorde for grundene til, at den ikke kunne imoedekomme anmodningen vedroerende visse posttjenesters naegtelse af at befordre post med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 23.

24 Den 22. februar 1995 fremsende IECC sine bemaerkninger til sidstnaevnte skrivelse. IECC anfoerte heri bl.a..:

»For saa vidt det er IECC bekendt, er alle de eksempler paa hindringer, sammenslutningen har naevnt, tilfaelde, hvor verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, er bragt i anvendelse over for ABC-remail. Da der ikke i Deres skrivelse af 17. februar er en omtale af hindringer for ABC-remail, finder IECC ikke, at der foreligger en tilstraekkelig begrundelse for at forkaste klagen.«

25 Den 6. april 1995 fremsendte Kommissionen til sagsoegeren en beslutning vedroerende den anden del af klagen, hvori den bl.a. anfoerte:

»4. De bemaerkninger, Deres advokater efterfoelgende har fremsat ... den 22. februar 1995, indeholder af de nedenfor anfoerte grunde ikke argumenter, der kan begrunde, at Kommissionen aendrer holdning. Formaalet med naervaerende skrivelse er at orientere Dem om Kommissionens endelige beslutning vedroerende det, De har anfoert i Deres klage med hensyn til posttjenesters naegtelse af at befordre post med henvisning til verdenspostkonventionens artikel [23].

5. Kort sammenfattet defineres der i Kommissionens skrivelse til Dem af 17. februar 1995 i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 fire former for forsendelser, som er blevet naegtet befordret med henvisning til verdenspostkonventionen, nemlig kommerciel, fysisk ABA-remail, ikke-kommerciel eller privat, fysisk ABA-remail, saakaldt 'ikke-fysisk' ABA-remail ... og normal graenseoverskridende post ...

6. Hvad angaar kommerciel, fysisk ABA-remail er det Kommissionens opfattelse, at da erhvervsmaessig indsamling af post hos personer hjemmehoerende i land B med henblik paa remail-forsendelse i land A til en endelig modtager i land B er en omgaaelse af det nationale monopol paa indenlandsk postudlevering, som er fastsat i lovgivningen i land B, kan naegtelsen af at befordre denne post, naar den kommer tilbage til land B, under de foreliggende omstaendigheder anses for en lovlig handling og er derfor ikke udtryk for et misbrug af en dominerende stilling i henhold til EF-traktatens artikel 86. [... Kommissionen har ...] saerligt kunnet konstatere, at denne omgaaelse af det nationale monopol 'kun er loensom paa grund af uligevaegten i terminalafgifternes nuvaerende stoerrelse', og det er netop af denne grund, at en vis beskyttelse paa nuvaerende tidspunkt kan vaere begrundet ...

7. Hvad angaar naegtelsen af at viderebefordre ikke-kommerciel, fysisk ABA-remail, saakaldt 'ikke-fysisk' remail og normal graenseoverskridende post finder Kommissionen, at da IECC's medlemmer ikke er involveret i aktiviteterne vedroerende denne form for post, er deres forretningsmaessige virksomhed ikke paavirket heraf, og de har derfor ikke en berettiget interesse efter artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 til at forelaegge Kommissionen en klage over overtraedelse af konkurrencereglerne.

... Det er Kommissionens opfattelse, at ... saakaldt 'ikke-fysisk' remail foregaar paa foelgende maade: Et multinationalt selskab, f.eks. en bank ... opretter en central infrastruktur med henblik paa trykning og forsendelse i én medlemsstat, A. Oplysninger forsendes elektronisk fra alle bankens datterselskaber og filialer til den centrale tjeneste, eller oplysningerne omdannes til fysisk post, f.eks. i form af kontoudtog, som herefter frankeres og indleveres med henblik paa forsendelse gennem det lokale postvaesen ...

... [D]er er, saa vidt Kommissionen kan se, ikke oplysninger, som viser, paa hvilken maade IECC's medlemmer vil kunne blive involveret i denne form for virksomhed ...

8. Paa grundlag af det anfoerte skal jeg meddele, at Deres anmodning af 13. juli 1988 i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17/62 forkastes, for saa vidt den vedroerer naegtelsen af at viderebefordre kommerciel, fysisk ABA-remail, ikke-kommerciel, fysisk ABA-remail, 'ikke-fysisk' remail og normal graenseoverskridende post.«

26 Den 12. april 1995 fremsendte Kommissionen til IECC en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 vedroerende anvendelsen af konkurrencereglerne paa naegtelsen af at viderebefordre ABC-remail. IECC besvarede denne skrivelse den 9. juni 1995.

27 Den 14. august 1995 vedtog Kommissionen en endelig beslutning vedroerende visse offentlige posttjenesters naegtelse af at viderebefordre ABC-remail. Den anfoerte heri bl.a.:

»(A) Naegtelsen af at viderebefordre ABA-remail

3. ... De har modtaget en skrivelse af 6. april 1995 ... hvori anfoeres, at den del af Deres klage, der vedroerer naegtelsen af at viderebefordre kommerciel, fysisk ABA-remail, ikke-kommerciel, fysisk ABA-remail, 'ikke-fysisk' remail og normal graenseoverskridende post, var forkastet ...

(B) Naegtelsen af at viderebefordre ABC-remail

6. I [IECC's] skrivelse af 9. juni 1995 anfoeres, at i) Kommissionen ikke laengere har kompetence til at traeffe en ny beslutning vedroerende dette spoergsmaal, og ii) selv om Kommissionen havde kompetence, ville det af en raekke grunde ikke vaere rimeligt at forkaste denne del af klagen ...

...

11. Den 21. april 1989 forsikrede Post Office Kommissionen, at det ikke selv havde udnyttet de befoejelser, det var tillagt ved verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, og at det ikke agtede at goere det i fremtiden. Endvidere meddelte den davaerende Bundespost Postdienst den 10. oktober 1989 Kommissionen, at den ikke laengere anvendte artikel 23, stk. 4, paa ABC-remail mellem medlemsstater ...

13. [S]elv om Kommissionen ganske vist kan vedtage en formel beslutning om forbud mod en konkurrencebegraensende adfaerd, som i mellemtiden er bragt til ophoer, er den ikke forpligtet hertil, og Kommissionen tager stilling til hensigtsmaessigheden af en saadan foranstaltning paa grundlag af de konkrete omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde. I naervaerende sag er der ikke bevis for, at de to posttjenester, som er omhandlet i IECC's klage fra 1988 ... ikke har overholdt den forpligtelse, de begge paatog sig over for Kommissionen i 1989, til ikke at anvende artikel 23, stk. 4, i forhold til ABC-remail ...

14.5. Kommissionen vil gerne understrege, at det forhold, at verdenspostkonventionens artikel 23/25 findes, ikke i sig selv noedvendigvis er i strid med konkurrencereglerne. Det er kun udnyttelsen af mulighederne i artikel 23/25, der under visse omstaendigheder - dvs. mellem medlemsstater - kan udgoere en overtraedelse af disse regler ...

15. IECC's anmodning om, at der fastsaettes haarde sanktioner over for posttjenesterne med henblik paa at bringe overtraedelserne af Faellesskabets konkurrenceregler til ophoer, lader sig vanskeligt forene med det forhold, at IECC ikke kan bevise, at der fortsat sker overtraedelser, eller at der er en reel risiko for, at de genoptages.

...

18. ... La Post svarede den 24. oktober 1990 ved at gentage, at den fandt, at en ... anvendelse af verdenspostkonventionens artikel 23 var lovlig efter faellesskabsretten. Forholdet har herefter vaeret behandlet i meddelelsen af klagepunkter, og La Poste har fastholdt, at forholdet ikke var uforeneligt med faellesskabsretten.

19. Naar henses til sagens omstaendigheder og til, at der er tale om et isoleret forhold, og at der ikke er beviser for en gentagelse af en saadan adfaerd, finder Kommissionen det ikke noedvendigt at traeffe en beslutning om forbud i forhold til La Poste.«

Retsforhandlinger

28 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 1995 har sagsoegeren i henhold til traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af beslutningen af 6. april 1995. Denne sag er registreret under nr. T-133/95.

29 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 28. oktober 1995 har sagsoegeren i henhold til traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af beslutningen af 14. august 1995. Denne sag er registreret under nr. T-204/95.

30 Ved kendelser af 6. februar 1996 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling givet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Post Office, La Poste og Deutsche Post tilladelse til at indtraede i sag T-133/95 til stoette for Kommissionens paastande.

31 Ved kendelser af 13. maj 1996 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling givet Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Post Office, La Poste og Deutsche Post tilladelse til at indtraede i sag T-204/95 til stoette for Kommissionens paastande.

32 Den 7. august 1996 har La Poste anmodet om at maatte udtraede som intervenient i sag T-204/95. Ved kendelse af 26. november 1996 har formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling fastslaaet, at La Poste er udtraadt som intervenient i sag T-204/95.

33 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Som led i foranstaltningerne med henblik paa sagens tilrettelaeggelse har Retten opfordret visse af parterne til at fremlaegge dokumenter og besvare spoergsmaal, enten skriftligt eller mundtligt i retsmoedet. Parterne har efterkommet disse opfordringer.

34 Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling den 12. marts 1997 er sagerne T-28/95, T-110/95, T-133/95 og T-204/95, der er anlagt af den samme sagsoeger, og som med hensyn til genstanden har forbindelse med hinanden, blevet forenet med henblik paa den mundtlige forhandling, jf. procesreglementets artikel 50.

35 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 13. maj 1997.

36 I henhold til procesreglementets artikel 50 har Retten efter at have hoert parterne besluttet at forene sag T-133/95 og T-204/95 med henblik paa domsafsigelsen.

37 Den 26. september 1997 anmodede sagsoegeren i henhold til procesreglementets artikel 62 om genaabning af den mundtlige forhandling. Paa forespoergsel fra Retten har Kommissionen, Post Office, La Poste og Deutsche Post meddelt, at de ikke finder grundlag for at genaabne den mundtlige forhandling. Den 26. februar 1998 har sagsoegeren paa ny anmodet om genaabning af den mundtlige forhandling. Retten finder, at naar henses til de dokumenter, sagsoegeren har fremlagt, er der ikke grundlag for at imoedekomme anmodningerne. De nye oplysninger, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette herfor, indeholder ikke nye forhold af betydning for sagens afgoerelse eller henviser kun til faktiske omstaendigheder, som aabenbart ligger efter vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, og som derfor ikke kan paavirke gyldigheden heraf.

Parternes paastande

I sag T-133/95

38 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionens beslutning af 6. april 1995 annulleres.

- Der traeffes saadanne andre foranstaltninger, som Retten finder hensigtsmaessige med henblik paa at sikre, at Kommissionen overholder traktatens artikel 176.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

39 I bemaerkningerne til interventionsindlaeggene har sagsoegeren endvidere nedlagt foelgende paastande:

- Post Office's interventionsindlaeg afvises.

- Intervenienterne tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen.

- Der traeffes afgoerelse om fremlaeggelse af visse dokumenter.

40 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

41 Deutsche Post har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionen frifindes.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med Deutsche Post's intervention.

42 La Poste har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionen frifindes.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med La Poste's intervention.

43 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Post Office har nedlagt paastand om, at Kommissionen frifindes.

I sag T-204/95

44 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Det fastslaas, at Kommissionens skrivelse af 14. august 1995 er en nullitet.

- Subsidiaert annulleres Kommissionens beslutning af 14. august 1995, og der traeffes saadanne andre foranstaltninger, som Retten finder hensigtsmaessige med henblik paa at sikre, at Kommissionen overholder traktatens artikel 176.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

45 I replikken har sagsoegeren endvidere nedlagt foelgende paastande:

- Det fastslaas, at Kommissionens skrivelse af 12. april 1995 er en nullitet.

- Det paalaegges Kommissionen i overensstemmelse med procesreglementets artikel 64 og/eller 65 inden den mundtlige forhandling at fremlaegge visse dokumenter, den har paaberaabt sig i beslutningen eller i sine paastande, eller i det mindste at lade Retten gennemgaa dokumenterne, saafremt Kommissionen anser dem for fortrolige.

46 I bemaerkningerne til interventionsindlaeggene har sagsoegeren endvidere nedlagt foelgende paastande:

- Post Office's interventionsindlaeg afvises.

- Intervenienterne tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med interventionen.

- Der traeffes afgoerelse om fremlaeggelse af visse dokumenter.

47 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

48 Deutsche Post har nedlagt foelgende paastande:

- Kommissionen frifindes.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder Deutsche Post's omkostninger.

49 Post Office og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har nedlagt paastand om, at Kommissionen frifindes.

Spoergsmaalet om, hvorvidt Post Office's interventionsindlaeg skal admitteres

50 Sagsoegeren har anfoert, at Post Office's interventionsindlaeg i sag T-133/95 og T-204/95 ikke opfylder kravene i procesreglementets artikel 116, stk. 4, litra a), idet det ikke er angivet, til stoette for hvilken part indlaegget er indgivet, og det boer derfor afvises.

51 I henhold til artikel 37, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen og artikel 116, stk. 4, litra a), i Rettens procesreglement kan paastandene i et interventionsindlaeg kun gaa ud paa at understoette sagsoegerens eller sagsoegtes paastande. Det fremgaar af Post Office's interventionsindlaeg i de to sager, at formaalet med interventionen var at understoette Kommissionens paastande, selv om der ikke nedlaegges en udtrykkelig paastand herom. Sagsoegeren kan derfor ikke reelt have vaeret i tvivl om betydningen af og formaalet med interventionsindlaegget. Endvidere bemaerkes, at Post Office's interventionsbegaeringer i overensstemmelse med procesreglementets artikel 115, stk. 2, litra e), indeholdt en angivelse af de paastande, Post Office oenskede at intervenere til stoette for, og i kendelserne af 6. februar og 13. maj 1996 anfoeres det i punkt 1 i konklusionen, at det tillades Post Office at indtraede »til stoette for sagsoegtes paastande«. Denne del af sagsoegerens paastande kan derfor ikke tages til foelge.

Spoergsmaalet om, hvorvidt paastanden om, at Retten paalaegger Kommissionen at traeffe de foranstaltninger, som er noedvendige med henblik paa at overholde forpligtelserne i henhold til traktatens artikel 176, skal antages til realitetsbehandling

52 Det fremgaar af fast retspraksis, at Faellesskabets retsinstanser ikke kan rette paabud til institutionerne eller traeffe afgoerelser paa disses vegne i forbindelse med den legalitetskontrol, de foretager. Det paahviler i henhold til traktatens artikel 176 den paagaeldende institution at traeffe de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af en dom i et annullationssoegsmaal.

53 Denne paastand maa derfor afvises.

Realiteten

54 Da parterne er uenige om raekkevidden af beslutningerne af 6. april og 14. august 1995, maa Retten foerst tage stilling hertil (A). Derefter vil Retten undersoege de anbringender, der saerskilt er fremfoert i sag T-133/95 (B) og de paastande og anbringender, der specifikt vedroerer sag T-204/95 (C). Endelig vil Retten samlet undersoege anbringenderne vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger magtfordrejning, og om tilsidesaettelse af visse almindelige retsgrundsaetninger, som er gjort gaeldende i begge sager (D).

A - Raekkevidden af beslutningerne af 6. april og 14. august 1995

Parternes argumenter

55 Sagsoegeren har i replikken i sag T-133/95 anfoert, at beslutningen af 6. april 1995, saaledes som det fremgaar af punkt 1-4 heri, ikke kun vedroerer naegtelsen af at viderebefordre ABA-remail, men ligeledes ABC-remail. Der var derfor intet grundlag i denne beslutning for at antage, at sidstnaevnte form for remail ville vaere genstand for beslutningen af 14. august 1995. Endvidere har Kommissionen i svarskriftet i denne sag erkendt, at dens skrivelse af 17. februar 1995 i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 vedroerte hele den anden del af klagen.

56 Ifoelge sagsoegeren har Kommissionen forsoegt efterfoelgende at begraense raekkevidden af beslutningen af 6. april 1995 alene med det formaal at afhjaelpe den manglende begrundelse i denne beslutning. Allerede den 22. februar 1995 havde sagsoegeren saaledes henledt Kommissionens opmaerksomhed paa, at den i skrivelsen af 17. februar 1995 ikke havde omtalt ABC-remail.

57 Kommissionen har anfoert, at den i skrivelsen af 17. februar 1995 havde undladt at tage stilling til den del af klagen, der vedroerte ABC-remail, hvilket sagsoegeren gjorde den opmaerksom paa ved skrivelse af 22. februar 1995. Det er grunden til, at beslutningen af 6. april 1995 ikke vedroerte denne del af klagen, men kun de andre tilfaelde, hvor befordring blev naegtet.

Rettens bemaerkninger

58 Det fremgaar af punkt 8 i beslutningen af 6. april 1995, der udgoer konklusionen, og af punkt 5, 6 og 7, som udgoer begrundelsen, at den alene angaar de dele af klagen, som vedroerte naegtelsen af at viderebefordre kommerciel, fysisk ABA-remail, ikke-kommerciel, fysisk ABA-remail, ikke-fysisk remail og normal graenseoverskridende post, hvilket er de dele, som er naevnt i Kommissionens skrivelse af 17. februar 1995. Sagsoegeren understregede i oevrigt selv i skrivelsen af 22. februar 1995 (naevnt ovenfor i praemis 24), at Kommissionens skrivelse af 17. februar 1995, der blev fremsendt i medfoer af artikel 6 i forordning nr. 99/63, og som laa forud for vedtagelsen af beslutningen af 6. april 1995, var af begraenset raekkevidde.

59 Det fremgaar derfor af beslutningen af 6. april 1995, at den del af klagen, som vedroerte ABC-remail, ikke var omfattet af denne beslutning.

60 Uanset om dette skyldes en forglemmelse eller var udtryk for en bevidst handling fra Kommissionens side, aendrer det ikke ved den objektive afgraensning af anvendelsesomraadet for beslutningen af 6. april 1995.

61 Endvidere fremgaar det af selve ordlyden af beslutningen af 14. august 1995, at den ikke angik Kommissionens endelige vurdering af den del af klagen, som vedroerte ABC-remail.

62 Herefter maa sagsoegerens indvendinger vedroerende raekkevidden af beslutningerne af 6. april og 14. august 1995 forkastes.

B - Anbringender, der saerskilt er fremfoert i sag T-133/95

Foerste anbringende om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

Parternes argumenter

63 Sagsoegeren har i det vaesentlige anfoert, at beslutningen af 6. april 1995 ikke eller ikke i tilstraekkeligt omfang er begrundet for saa vidt angaar afslaget paa de dele af klagen, som vedroerte ABC-remail og ikke-fysisk remail.

64 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at der hverken i meddelelsen af klagepunkter, skrivelsen af 17. februar 1995, der blev fremsendt i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63, eller beslutningen af 6. april 1995 indeholder oplysninger, som viser, at Kommissionen undersoegte den del af klagen, hvori sagsoegeren anfoerte, at gennemfoerelsen af verdenspostkonventionens artikel 23 blev sikret ved aftaler, som de offentlige posttjenester indgik herom, og som var i strid med traktatens artikel 85.

65 Herudover har sagsoegeren anfoert, at det er uacceptabelt, at Kommissionen undersoegte denne sidste del af klagen i forbindelse med en beslutning, som den senere vedtog (Rettens dom af 24.1.1995, sag T-74/92, Ladbroke Racing mod Kommissionen, Sml. II, s. 115, praemis 60, og af dom af 28.9.1995, sag T-95/94, Sytraval mod Kommissionen, Sml. II, s. 2651, praemis 62). Kommissionen har herved tilsidesat traktatens artikel 190.

66 Kommissionen har anfoert, at beslutningen af 6. april 1995 hverken vedroerer spoergsmaalene angaaende ABC-remail eller de paastaaede overtraedelser af traktatens artikel 85. Endvidere indeholder beslutningen en tilstraekkelig begrundelse for saa vidt angaar ikke-fysisk remail.

Rettens bemaerkninger

67 Det fremgaar for det foerste af Rettens vurdering af raekkevidden af beslutningen af 6. april 1995 (jf. ovenfor, praemis 58-62), at den ikke vedroerte ABC-remail. Der kan derfor ikke gives medhold i anbringendet om manglende begrundelse vedroerende dette spoergsmaal.

68 Endvidere har Kommissionen i beslutningen af 6. april 1995 anfoert, at sagsoegeren ikke havde fremfoert oplysninger, som viste, at IECC's medlemmer kunne vaere involveret i gennemfoerelsen af ikke-fysisk ABA-remail, saaledes at de ikke have nogen berettiget interesse i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17. Beslutningen angiver saaledes klart og utvetydigt de betragtninger, Kommissionen har lagt til grund. Anbringendet om manglende begrundelse paa dette punkt maa derfor forkastes, idet bemaerkes, at spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionens konklusion er korrekt, maa vurderes i forbindelse med sagens realitet.

69 Endelig fremgaar det af beslutningen af 6. april 1995, at den ikke vedroerer de offentlige posttjenesters paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85. Det bemaerkes i denne forbindelse, at det forhold, at denne del af klagen behandles saerskilt, paavirker vurderingen af de oevrige dele heraf. Det fremgaar i oevrigt ikke af sagen, at sagsoegeren har gjort gaeldende, at de forskellige dele ikke kunne behandles saerskilt, og det er aabenbart, at Kommissionen koncentrerede sin vurdering dels om anvendelsen af traktatens artikel 85 paa CEPT-aftalen, dels om anvendelsen af artikel 86 paa den paastaaede naegtelse af at viderebefordre remail.

70 Herefter maa anbringendet i det hele forkastes.

Andet anbringende om tilsidesaettelse af artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17

Parternes argumenter

71 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen tilsidesatte artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17, da den fastslog, at IECC's medlemmer ikke havde nogen berettiget interesse i at indgive klage over de offentlige posttjenesters misbrug med hensyn til ikke-fysisk remail.

72 For det foerste definerede Kommissionen i forbindelse med denne konklusion begrebet ikke-fysisk remail paa en usaedvanlig snaever maade, idet den begraensede det til ikke-fysisk ABA-remail, som IECC's medlemmer pr. definition ikke er involveret i.

73 For det andet har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen herved tilsidesatte IECC's medlemmers berettigede interesse i at indgive klage over de offentlige posttjenesters adfaerd med hensyn til ikke-fysisk ABCA-remail. Ved denne form for remail overgives post, der fysisk er fremstillet i land B, af en privat remail-virksomhed til postsystemet i land C med henblik paa forsendelse i land A. Ifoelge sagsoegeren svarer denne form for remail i praksis til ABC-remail. Imidlertid kan de offentlige posttjenester ved en vid fortolkning af verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, naegte at befordre denne post ved at anse den for ikke-fysisk ABCA-remail. En naegtelse af at befordre post med henvisning til en saadan opfattelse af ikke-fysisk remail udgoer en reel fare for IECC's medlemmer, hvilket Kommissionen har set bort fra.

74 Sagsoegeren har henvist til, at der i sammenslutningens klage og meddelelsen af klagepunkter var naevnt eksempler paa ABC-remail, som Deutsche Post forsoegte at kvalificere som »ikke-fysisk remail«. Kommission udtalte i skrivelsen af 13. juli 1994 til IECC, at den var »bekymret« over anvendelsen af denne opfattelse af ikke-fysisk remail. Endvidere fremsendte Kommissionen den 5. maj 1995 en skrivelse til advokaten for selskabet Lanier, hvis post Deutsche Post havde naegtet at befordre. Endelig naegtede Deutsche Post i juni 1994 med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, og den naevnte opfattelse af ikke-fysisk remail at befordre en vaesentlig del af den ABC-post, som blev forsendt af det schweiziske selskab Matra AG.

75 Endelig har sagsoegeren anfoert, at Verdenspostforeningens Eksekutivkomité i maj 1994 foreslog en udvidelse af anvendelsesomraadet for verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, med henblik paa at lette adgangen til at naegte befordring af ikke-fysisk post. Dette forslag blev vedtaget i september 1996.

76 Kommissionen har erkendt, at den i meddelelsen af klagepunkter angav, at de offentlige posttjenester havde haft vanskeligheder med fortolkningen af anvendelsesomraadet for verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1. Det er imidlertid ikke Kommissionens opfattelse, at det er dens opgave at foretage fortolkning af, hvilke virkninger konkurrenceretten kan have paa fiktive situationer, men at sikre, at disse regler overholdes i konkrete tilfaelde.

77 I naervaerende sag har sagsoegeren ifoelge Kommissionen bekraeftet, at sammenslutningens medlemmer ikke var beroert af ikke-fysisk remail, saaledes som dette defineres i beslutningen af 6. april 1995, og at ikke-fysisk ABCA-remail svarer til ABC-remail.

Rettens bemaerkninger

78 I henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17 kan fysiske eller juridiske personer, som kan godtgoere en berettiget interesse, indgive en klage over overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86.

79 Heraf foelger, at Kommissionen lovligt og uanset dens ret til i givet fald paa eget initiativ at indlede en procedure med henblik paa at konstatere, om der foreligger en overtraedelse, kan undlade at imoedekomme en klage fra en virksomhed, som ikke godtgoer at have en berettiget interesse. Det er derfor uden betydning, paa hvilket tidspunkt i forbindelse med sagens behandling Kommissionen fastslog, at denne betingelse ikke var opfyldt.

80 I naervaerende sag fastslog Kommissionen i beslutningen af 6. april 1995, at IECC's medlemmer ikke havde nogen berettiget interesse i at anfaegte praksis vedroerende ikke-fysisk ABA-remail.

81 I sagsoegerens skriftlige indlaeg har sammenslutningen bekraeftet, at dens medlemmer pr. definition ikke er involveret i ikke-fysisk remail, saaledes som dette begreb er defineret i beslutningen af 6. april 1995.

82 Det forhold, at sagsoegerens medlemmer kan vaere beroert af en anden form for ikke-fysisk remail, nemlig ikke-fysisk ABCA-remail, paa grund af de offentlige posttjenesters opfattelse af ikke-fysisk remail, hvilket sagsoegeren har tillagt stor vaegt i sine skriftlige indlaeg, kan ikke paavirke Kommissionens konklusion vedroerende ikke-fysisk ABA-remail, hvis rigtighed sagsoegeren ligeledes har erkendt. Hertil kommer, at sagsoegeren har bekraeftet, at ikke-fysisk ABCA-remail i virkeligheden svarer til ABC-remail, som Kommissionen har undersoegt i beslutningen af 14. august 1995, og som Retten derfor vil vurdere i forbindelse med den sag, der er anlagt til proevelse af denne beslutning.

83 Anbringendet maa herefter forkastes.

Tredje anbringende om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85 og 86

Foerste og andet led

- Parternes argumenter

84 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at Kommissionen har vedtaget beslutningen af 6. april 1995, for saa vidt den vedroerer kommerciel ABA-remail, ud fra den forudsaetning, at de offentlige posttjenester har ret til at naegte at befordre al post, som efter deres opfattelse er befordret i strid med deres lovbestemte monopol. Ifoelge sagsoegeren er denne praksis i strid med princippet om, at forretningsmaessige og regelfastsaettende opgaver skal holdes adskilt (Domstolens dom af 13.12.1991, sag C-18/88, GB-INNO-BM, Sml. I, s. 5941, praemis 25 og 26).

85 For det andet har sagsoegeren anfoert, at Kommissionens argument, hvorefter formaalet med at naegte at befordre ABA-post er at beskytte de offentlige posttjenesters postmonopol, skulle have vaeret begrundet i forhold til traktatens artikel 90, stk. 2. Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at det er Kommissionens opfattelse, at ABA-remail vil kunne medfoere en nedgang i de offentlige posttjenesters omsaetning og bringe den universelle postbetjening, de skal sikre, i fare.

86 For det tredje henvises der i beslutningen af 6. april 1995, for saa vidt den vedroerer kommerciel ABA-post, til den bestaaende uligevaegt mellem de offentlige posttjenesters omkostninger og terminalafgifterne. Denne uligevaegt er imidlertid alene resultatet af en ulovlig aftale om fastsaettelse af priserne mellem de offentlige posttjenester.

87 For det fjerde udgoer det ifoelge sagsoegeren en forskelsbehandling, der er uforenelig med traktatens artikel 86, litra c), saafremt et saadant system opretholdes.

88 Kommissionen har indledningsvis anfoert, at den er gaaet ud fra den forudsaetning, at de offentlige posttjenester, som har faaet til opgave at varetage en universel postbetjening, har ret til at beskytte deres monopol mod omgaaelser. Det er bl.a. tilfaeldet, naar der er uligevaegt mellem de udgifter, de afholder, og de beloeb, de modtager i kraft af den eksisterende ordning med terminalafgifter. Paa denne baggrund fastslog Kommissionen, at naegtelsen af at befordre ABA-post, som i virkeligheden er rent indenlandsk post i land A, ikke udgjorde en tilsidesaettelse af traktatens artikel 86. Kommissionen anvendte ikke i denne forbindelse traktatens artikel 90, stk. 2. Ifoelge Kommissionen udoeves der ikke noedvendigvis ved en saadan naegtelse en regelfastsaettende opgave.

89 Endvidere har Kommissionen henvist til de offentlige posttjenesters vanskeligheder med at sikre overholdelsen af deres eksklusive rettigheder, naar posten ikke overgives til dem med henblik paa indenlandsk udlevering. Den omhandlede form for remail var ikke beroert af vedtagelsen af CEPT-aftalen.

90 Endelig har Kommissionen anfoert, at der ikke er tale om forskelsbehandling i dette tilfaelde, idet de tjenesteydelser, som er blevet behandlet forskelligt, ikke er ens.

91 Deutsche Post har anfoert, at man ikke kan paalaegge en offentlig posttjeneste at udlevere post med tab, naar posten ulovligt er transporteret til udlandet med henblik paa at undgaa, at den indenlandske porto anvendes paa denne post.

92 Det Forenede Kongerige har anfoert, at det af hensyn til den oekonomiske ligevaegt i de offentlige posttjenester, som er forpligtet til at gennemfoere en universel postbetjening, er afgoerende, at salget af frimaerker til indenlandsk post giver tilstraekkelige indtaegter.

93 La Poste har anfoert, at de udgifter, som afholdes med henblik paa udlevering af post til den endelige modtager, udgoer den stoerste del af en posttjenestes samlede udgifter. Endvidere er det La Poste's opfattelse, at anvendelsen af faellesskabsretten kun er sikret, for saa vidt den ikke anvendes til misbrug med henblik paa omgaaelse af nationale bestemmelser (Domstolens dom af 27.9.1989, sag 130/88, Van de Bijl, Sml. s. 3039, og af 5.10.1994, sag C-23/93, TV10, Sml. I, s. 4795).

- Rettens bemaerkninger

94 I beslutningen af 6. april 1995 har Kommissionen fastslaaet, at kommerciel ABA-remail i virkeligheden er en omgaaelse af de offentlige posttjenesters nationale postmonopol. Endvidere har Kommissionen fastslaaet, at det under de foreliggende omstaendigheder var lovligt at naegte at viderebefordre denne form for remail, og der var derfor ikke tale om misbrug efter traktatens artikel 86. Kommissionen anfoerte i denne forbindelse, at ABA-remail var til hinder for, at den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet kunne faa daekket udgifterne ved udlevering af posten, idet terminalafgifterne ikke er fastsat ud fra de reelle udgifter.

95 Paa baggrund af Kommissionens argumentation maa det undersoeges, om de omstaendigheder, den har paaberaabt sig, er af en saadan karakter, at traktatens artikel 86 ikke finder anvendelse.

96 Postmonopolet og dermed den paastaaede omgaaelse heraf ved hjaelp af ABA-remail kan ikke i sig selv antages at begrunde, at denne form for remail naegtes gennemfoert.

97 Hverken i den nationale lovgivning, hvorved de offentlige posttjenester tillaegges monopol, eller i verdenspostkonventionen paalaegges det disse tjenester at naegte at befordre remail-post. De offentlige posttjenester havde derfor en handlefrihed, som gjorde det muligt for dem at undlade at naegte at befordre post.

98 Det forhold, at det maatte have vaeret noedvendigt for de offentlige posttjenester at forsvare deres monopol, kan ikke som saadant medfoere, at naegtelsen af at befordre indgaaende ABA-post falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 86. Saafremt man fulgte denne argumentation, ville det medfoere, at en praksis, som henhoerer under denne bestemmelses anvendelsesomraade, holdes uden for dette, alene fordi der findes en dominerende stilling.

99 I modsaetning til, hvad Kommissionen har anfoert, kan den omhandlede naegtelse af at befordre post ikke begrundes objektivt med, at terminalafgifterne, som udgoer de offentlige posttjenesters vederlag ved ABA-remail, ikke kan daekke disses omkostninger ved udleveringen af post.

100 Selv om der er en uligevaegt mellem omkostningerne ved en offentlig posttjenestes udlevering af indgaaende post og vederlaget herfor, maa det fastslaas, at det er resultatet af en aftale, som de offentlige posttjenester, herunder de tre offentlige posttjenester, der er omhandlet i denne sag, selv har indgaaet, og hvorefter terminalafgifterne udgoer faste beloeb, som er fastsat uden hensyn til de omkostninger, den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet faktisk afholder.

101 En saadan fremgangsmaade, hvorved de negative virkninger for en virksomhed, der har en dominerende stilling, af en aftale, den selv har deltaget i udarbejdelsen af og har tiltraadt, soeges afhjulpet, kan ikke anses for en objektiv begrundelse, som indebaerer, at en fremgangsmaade, der gaar ud paa at naegte at befordre kommerciel ABA-post, falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 86.

102 Endvidere synes naegtelsen af at befordre indgaaende post ikke at vaere den eneste maade, hvorpaa den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet kan faa daekket omkostningerne ved udlevering af denne post, saaledes som det fremgaar af, at Deutsche Post i flere tilfaelde har foretaget opkraevning hos afsenderen. Det fremgaar ikke af den anfaegtede beslutning, at Kommissionen har undersoegt, om andre foranstaltninger kunne vaere mindre indgribende end naegtelsen af at befordre post.

103 La Poste, Post Office og - om end kun indirekte - Det Forenede Kongerige har anfoert, at det efter traktatens artikel 90, stk. 2, var berettiget at naegte at viderebefordre kommerciel ABA-remail, fordi det var noedvendigt at sikre, at de offentlige posttjenester kunne opfylde deres forpligtelser til at sikre en universel postbetjening. Det fremgaar imidlertid af beslutningen af 6. april 1995, at Kommissionen ikke har henvist til eller anvendt denne bestemmelse i naervaerende sag, hvilket den bekraeftede i retsmoedet.

104 De argumenter, som paa dette punkt er fremfoert af intervenienterne, falder saaledes uden for rammerne for naervaerende sag. Retten kan derfor ikke under den efterproevelse, som den skal foretage i henhold til traktatens artikel 173, tage stilling til disse argumenter.

105 Det maa fastslaas, at Kommissionen begik en retlig fejl, da den fastslog, at naegtelsen af at viderebefordre kommerciel ABA-remail ikke udgjorde et misbrug i henhold til traktatens artikel 86.

106 Beslutningen af 6. april 1995 maa derfor annulleres, for saa vidt Kommissionen herved tager stilling til lovligheden af, at de offentlige posttjenester naegtede at befordre kommerciel ABA-post.

107 Det er herefter unoedvendigt at tage stilling til de oevrige argumenter, sagsoegeren har fremfoert i forbindelse med det foerste og andet led i anbringendet.

Tredje og fjerde led

108 Sagsoegeren har i det vaesentlige anfoert, at Kommissionen har tilsidesat traktatens artikel 85 og 86 ved ikke at anfaegte de offentlige posttjenesters bestraebelser paa at begraense udviklingen af ABC-remail og ikke-fysisk remail.

109 Det bemaerkes, at beslutningen af 6. april 1995 ikke vedroerer naegtelsen af at befordre ABC-post (jf. ovenfor, praemis 58-62), og at sagsoegeren ikke har paavist en berettiget interesse i at indgive klage over de offentlige posttjenesters praksis vedroerende ikke-fysisk remail, saaledes som dette er defineret i beslutningen.

110 Disse to led i anbringendet forkastes derfor.

C - Paastande og anbringender, der saerskilt vedroerer sag T-204/95

Den principale paastand om, at det fastslaas, at skrivelsen af 12. april 1995 og beslutningen af 14. august 1995 er nulliteter

Parternes argumenter

111 Sagsoegeren har henvist til, at Kommissionens beslutning om afslag paa den del af klagen, som vedroerte ABC-remail, er beslutningen af 6. april 1995 og ikke beslutningen af 14. august 1995. Sidstnaevnte beslutning er derfor den anden beslutning, Kommissionen har truffet vedroerende de samme faktiske omstaendigheder, og der er herved tale om en alvorlig sammenblanding af de forskellige faser i sagsbehandlingen.

112 Paa denne baggrund er det sagsoegerens opfattelse, at beslutningen af 14. august 1995 og den skrivelse, som den 12. april 1995 blev fremsendt i medfoer af artikel 6 i forordning nr. 99/63, er overfloedige. Disse to retsakter boer derfor erklaeres for nulliteter (dom af 15.6.1994, sag C-137/92, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555, praemis 48 og 49).

113 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at fremsendelsen af en anden skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 og en ny beslutning vedroerende spoergsmaal, som allerede skulle vaere afgjort ved beslutningen af 6. april 1995, medfoerte, at sammenslutningen mistede nogle af de grundlaeggende rettigheder, som den har, navnlig i henhold til den europaeiske menneskerettighedskonventions artikel 6, bl.a. retten til at faa en sag behandlet af en uafhaengig og upartisk domstol, princippet om, at begge parter i en sag skal stilles lige, og at der skal traeffes afgoerelse inden en rimelig frist.

114 Endelig har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ikke kan henvise til, at den oenskede at beskytte sagsoegerens processuelle rettigheder. Sagsoegeren gav saaledes i skrivelsen af 22. februar 1995 afkald paa enhver processuel rettighed med hensyn til de forhold, som ikke var omtalt i Kommissionens skrivelse af 17. februar 1995.

115 Kommissionen har i det vaesentlige anfoert, at der med sagsoegerens argumentation ikke tages hensyn til raekkevidden af beslutningerne af 6. april og 14. august 1995. Under alle omstaendigheder er de fejl, som ifoelge sagsoegeren foreligger, ikke af en saadan karakter, at de begrunder, at beslutningen af 14. august 1995 anses for en nullitet. Endelig bestrider Kommissionen, at den europaeiske menneskerettighedskonvention finder anvendelse i dette tilfaelde.

Rettens bemaerkninger

116 Det fremgaar af Rettens vurdering af raekkevidden af skrivelserne af 6. april og 14. august 1995 (jf. ovenfor, praemis 58-62), at sagsoegerens argumentation bygger paa en forkert forudsaetning. Sagsoegerens argumentation til stoette for den principale paastand om, at det fastslaas, at beslutningen af 14. august 1995 og Kommissionens skrivelse af 12. april 1995 i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63 er en nullitet, har derfor ikke betydning for sagens afgoerelse.

117 Under alle omstaendigheder bemaerkes, at kun retsakter udstedt af institutionerne, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, kan anses for nulliteter. De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Faellesskabets institutioner er en nullitet, er saa alvorlige, at det af retssikkerhedsmaessige grunde maa kraeves, at denne konstatering forbeholdes fuldstaendig ekstreme tilfaelde (ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod BASF m.fl., praemis 49 og 50). Selv om det antoges, at de fejl, som sagsoegeren har paaberaabt sig i naervaerende sag, faktisk foreligger, ville der ikke vaere tale om en saa aabenlys mangel, at det kan foere til, at beslutningen anses for en nullitet.

118 Kommissionen maa derfor frifindes for denne del af paastandene.

Den subsidiaere paastand om annullation af beslutningen af 14. august 1995

1. Foerste anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 190

a) Foerste led om manglende begrundelse vedroerende de offentlige posttjenesters paastaaede tilsidesaettelse af traktatens artikel 85

Parternes argumenter

119 Sagsoegeren har anfoert, at beslutningen af 14. august 1995 er i strid med traktatens artikel 190, idet Kommissionen ikke i tilstraekkeligt omfang har begrundet afslaget paa klagen, for saa vidt angaar vurderingen af de offentlige posttjenesters markedsdelingsaftale i relation til traktatens artikel 85.

120 Kommissionen har anfoert, at beslutningen af 14. august 1995 ikke vedroerer anvendelsen af traktatens artikel 85 paa den paagaeldende aftale.

Rettens bemaerkninger

121 En til dette foerste led svarende argumentation er fremfoert i forbindelse med det foerste anbringende i sag T-133/95. Af de samme grunde som anfoert ovenfor i praemis 69 forkaster Retten derfor det foerste led i naervaerende anbringende.

b) Andet led om utilstraekkelig begrundelse, for saa vidt angaar ABC-remail

Parternes argumenter

122 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at beslutningen af 14. august 1995 ikke indeholder en tilstraekkelig begrundelse for, at der ikke var nogen risiko for, at visse af de af Deutsche Post og La Poste begaaede overtraedelser ville blive begaaet igen, selv om Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter til de offentlige posttjenester havde indtaget en anden opfattelse.

123 For det andet har sagsoegeren anfoert, at det forhold, at de offentlige posttjenester paatog sig forpligtelser, hvis overholdelse Kommissionen ikke senere har undersoegt, ikke er en tilstraekkelig begrundelse for den radikale aendring i Kommissionens vurdering. I meddelelsen af klagepunkter afviste Kommissionen saaledes, at disse forpligtelser var tilstraekkelige til at imoedegaa de punkter, der var rejst i klagen.

124 Kommissionen har anfoert, at beslutningen af 14. august 1995 alene er begrundet med, at den efter det tidspunkt, hvor de involverede offentlige posttjenester paatog sig forpligtelserne, ikke fandt eller fik forelagt beviser for, at de fortsat naegtede at viderebefordre ABC-remail.

Rettens bemaerkninger

125 Det fremgaar af fast retspraksis, at begrundelsen for en individuel beslutning dels skal goere det muligt for den beroerte part at goere sig bekendt med begrundelsen for den trufne foranstaltning med henblik paa at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels skal goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres kontrol (Rettens dom af 24.1.1995, sag T-5/93, Tremblay m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 185, praemis 29, af 12.1.1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, praemis 75 og 76, og af 18.9.1996, sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, praemis 103 og 104).

126 Endvidere fremgaar det ligeledes af retspraksis, at omfanget af begrundelsespligten afhaenger af arten af den paagaeldende retsakt og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (dom af 14.1.1981, sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 21, praemis 19). Det bemaerkes i denne forbindelse, at Kommissionen i meddelelsen af klagepunkter og den efterfoelgende korrespondance anfaegtede visse former af de offentlige posttjenesters adfaerd med hensyn til ABC-remail.

127 Det fremgaar af beslutningen af 14. august 1995, at Kommissionen for det foerste fandt, at den ikke var forpligtet til at vedtage en forbudsbeslutning med hensyn til allerede passerede forhold.

128 For det andet anfoeres det i beslutningen, at Deutsche Post og Post Office havde forpligtet sig til ikke fremover at naegte at viderebefordre ABC-remail. Kommissionen fastslog, at den ikke havde fundet beviser for, at disse offentlige posttjenester trods de paatagne forpligtelser fortsat naegtede at viderebefordre ABC-remail. Kommissionen har herved i tilstraekkeligt omfang opfyldt sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 190 under de foreliggende omstaendigheder. Begrundelsen vedroerende det forhold, at ABC-remail ikke var blevet naegtet gennemfoert i en periode paa mere end fem aar, herunder to aar efter vedtagelsen af meddelelsen af klagepunkter, viser saaledes klart grundene til, at Kommissionens endelige vurdering var forskellig fra dens tidligere vurdering.

129 Endvidere bemaerkes, at uanset om Kommissionens vurdering af de faktiske omstaendigheder og dens argumentation er korrekt, har den i tilstraekkeligt omfang begrundet beslutningen af 14. august 1995 med hensyn til det forhold, at Deutsche Post's forpligtelser ikke var klare, idet den med rette kunne laegge til grund, at denne uklarhed ikke laengere forelaa, efter at den paagaeldende offentlige posttjeneste i en raekke maaneder efter vedtagelsen af meddelelsen af klagepunkter havde rettet sig efter Kommissionens paabud.

130 For det tredje har Kommissionen fastslaaet, at der kun var paavist ét tilfaelde, hvor La Poste havde naegtet at befordre ABC-post, nemlig i 1989, og der var ikke herefter beviser for andre tilfaelde, hvor denne offentlige posttjeneste havde naegtet dette. Endelig har Kommissionen henvist til, at den ikke var forpligtet til at vedtage en forbudsbeslutning med hensyn til allerede passerede forhold, og paa denne baggrund fastslaaet, at naar henses til, at der var tale om et isoleret forhold, var det ikke noedvendigt at traeffe en beslutning om forbud i forhold til La Poste. Kommissionen findes herved at have givet en tilstraekkelig begrundelse for grundene til, at den fandt, at der ikke skulle traeffes en forbudsbeslutning i anledning af den offentlige posttjenestes naegtelse af at befordre post.

131 Dette anbringende maa derfor i det hele forkastes.

2. Andet anbringende om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85 og 86, aabenbart urigtigt skoen ved vurderingen af de faktiske omstaendigheder og retlige fejl

a) Foerste led vedroerende ABC-remail

Parternes argumenter

132 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at der ikke til de forpligtelser, den tyske og den britiske offentlige posttjeneste paatog sig, er knyttet betingelser og paabud, saaledes som det er normalt i forbindelse med forordning nr. 17 og Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21. december 19989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT L 395, s. 1). Endvidere kan forpligtelser, som ikke er offentliggjort, ikke fjerne de negative konsekvenser af en konkurrencebegraensende aftale, som er udarbejdet inden for rammerne af verdenspostkonventionen.

133 For det andet har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen har tilsidesat sin forpligtelse til at sikre anvendelsen af de paatagne forpligtelser (ovennaevnte dom i sagen Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, praemis 76 og 77).

134 For det tredje har sagsoegeren bestridt, at forpligtelserne vedroerer alle de former for praksis, som i klagen blev gjort gaeldende over for de offentlige posttjenester. Sagsoegeren gjorde saaledes gaeldende, at Post Office havde opfordret andre offentlige posttjenester til at naegte at befordre remail fra Storbritannien. Endvidere har Post Office ikke givet afkald paa at anvende verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, paa ABC-post med henvisning til deres opfattelse vedroerende ikke-fysisk remail.

135 For det fjerde har sagsoegeren henvist til, at Kommissionen i sine bemaerkninger har erkendt, at Deutsche Post ikke efter tysk ret kunne undlade at anvende verdenspostkonventionens artikel 23 og derfor heller ikke med rimelighed kunne paatage sig »frivillige forpligtelser«, som er uforenelige med Deutsche Post's lovmaessige forpligtelser.

136 For det femte har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen har anlagt et aabenbart urigtigt skoen ved at fastslaa, at der i dette tilfaelde ikke er bevis for, »at de to posttjenester, som er omhandlet i IECC's klage fra 1988 ... ikke har overholdt den forpligtelse, de begge paatog sig over for Kommissionen i 1989, til ikke at anvende artikel 23, stk. 4, i forhold til ABC-remail«. Kommissionen maatte saaledes vaere bekendt med et dokument, som viser, at der var forsoeg fra det tyske Regulierungsrat for postvaesenet paa at soege at hindre anvendelsen af remail-tjenester i december 1995, og at Deutsche Post naegtede at viderebefordre ABC-remail med henvisning til deres opfattelse af ikke-fysisk remail i tilfaelde som f.eks. Matra AG, Citibank, GZS Bank og Gartner group og Lanier. Kommissionen anerkendte i oevrigt i skrivelser af 13. juli 1994 og 23. september 1994, at der var et stigende antal tilfaelde af naegtelse.

137 For det sjette har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen i punkt 14.4 i beslutningen af 14. august 1995 har angivet, at »hvis disse forpligtelser var blevet tilsidesat, ville IECC have kunnet fremlaegge et vist bevis herfor«. Det er sagsoegerens opfattelse, at det paa samme maade, som det var tilfaeldet i den naevnte sag Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, var vaesentligt vanskeligere for sagsoegeren end for Kommissionen at indsamle beviser for de offentlige posttjenesters overtraedelser. Kommissionen undervurderer herved sin forpligtelse til at soege de klager, der indgives til den, oplyst.

138 For det syvende har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen i punkt 17 ff. i beslutningen af 14. august 1995 ikke fandt det noedvendigt at traeffe en forbudsbeslutning i forhold til La Poste. Ifoelge sagsoegeren er denne opfattelse, der stoettes paa, at der var tale om ét isoleret tilfaelde, ulovlig, idet La Poste ikke har tilkendegivet at ville give afkald paa at anvende verdenspostkonventionens artikel 23. Ved at traeffe denne beslutning har Kommissionen tilskyndet denne offentlige posttjeneste til at fastholde sin konkurrencebegraensende adfaerd i strid med traktatens artikel 85.

139 Endelig har sagsoegeren bemaerket, at Kommissionen aldrig udtrykkeligt i beslutningen af 14. august 1995 har paaberaabt sig »manglende interesse fra Faellesskabets side«.

140 Kommissionen har heroverfor anfoert, at sagsoegeren aldrig har foert bevis for, at de tre beroerte offentlige posttjenester stadig naegtede at viderebefordre ABC-remail. Da Kommissionen vedtog beslutningen af 14. august 1995, havde den ikke modtaget klager fra IECC eller andre kommercielle remail-virksomheder gaaende ud paa, at ABC-remail blev naegtet viderebefordret. Da der ikke forelaa saadanne klager, var Kommissionen ikke forpligtet til at anvende sine begraensede ressourcer paa fra de offentlige posttjenester at fremskaffe indberetninger om deres virksomhed.

141 Endvidere har Kommissionen anfoert, at de forpligtelser, de offentlige posttjenester paatog sig, er forskellige fra de forpligtelser, den franske stat paatog sig i den ovennaevnte sag Sytraval og Brink's France mod Kommissionen. Naervaerende sag adskiller sig fra denne sag derved, at den ikke vedroerer en klager i en statsstoettesag. Endvidere er det ikke saa vanskeligt at samle beviser paa de offentlige posttjenesters praksis over for private virksomheder som at samle beviser vedroerende oekonomiske transaktioner mellem en stat og en privat virksomhed.

142 Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har anfoert, at Kommissionen kan naegte at vedtage en forbudsbeslutning, naar Faellesskabet ikke har tilstraekkelig interesse heri. Det er tilfaeldet i naervaerende sag som foelge af de paatagne forpligtelser og naar henses til, at der ikke foreligger beviser for senere overtraedelser. Sagsoegeren, som er repraesentant for et stort antal virksomheder inden for remail, var endvidere i saerlig grad i stand til at finde frem til eventuelle overtraedelser og give meddelelse herom til Kommissionen.

143 Post Office har anfoert, at det har overholdt den forpligtelse, det paatog sig ved skrivelse af 21. april 1989.

144 Deutsche Post har henvist til indholdet i den skrivelse, det den 10. oktober 1989 fremsendte til Kommissionen, indeholdende forpligtelserne vedroerende ABC-remail. Deutsche Post har ligeledes anfoert, at IECC ikke har foert bevis for eventuelle overtraedelser af disse forpligtelser.

Rettens bemaerkninger

145 Det fremgaar af beslutningen af 14. august 1995 vedroerende ABC-remail, at Kommissionen ikke har foretaget en endelig vurdering af spoergsmaalet om, hvorvidt de foreliggende former for praksis er lovlige efter traktatens artikel 86. Kommissionen har saaledes i det vaesentlige fastslaaet, at da der var tale om allerede begaaede overtraedelser, med hensyn til hvilke der ikke var bevis for, at de var forekommet paa ny, var der ikke anledning til, at den udnyttede sin kompetence til at fastslaa en overtraedelse, og den forkastede derfor sagsoegerens klage.

146 Naar for det foerste henses til det generelle formaal med Faellesskabets virke inden for konkurrenceretten, der er fastlagt i traktatens artikel 3, litra g), til den tilsynsfunktion, som inden for dette omraade er tillagt Kommissionen ved traktatens artikel 89, stk. 1, og til, at der ikke ved artikel 3 i forordning nr. 17 tillaegges den, der indgiver en klage i henhold til denne artikel, en ret til at opnaa en beslutning som omhandlet i traktatens artikel 189 med hensyn til, om der foreligger en overtraedelse af traktatens artikel 85 og/eller 86, maa det fastslaas, at for saa vidt som Kommissionen har begrundet dette, kunne den lovligt beslutte, at det ikke var hensigtsmaessigt at imoedekomme en klage over former for praksis, som efterfoelgende er bragt til ophoer.

147 Navnlig kan Kommissionen under Faellesskabets retsinstansers kontrol fastslaa, at naar henses til de forpligtelser, de i klagen omhandlede virksomheder har paataget sig, og naar der ikke foreligger bevis fra sagsoegeren for, at disse forpligtelser er blevet tilsidesat, er der, efter at Kommissionen har foretaget en grundig undersoegelse af de faktiske omstaendigheder, ikke grundlag for yderligere at undersoege klagen.

148 Endvidere bemaerkes, at Kommissionen ikke er forpligtet til udtrykkeligt at henvise til begrebet »Faellesskabets interesse«. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt, at dette begreb ligger til grund for argumentationen for den paagaeldende beslutning.

149 I naervaerende sag har Kommissionen i beslutningen af 14. august 1995 fastslaaet, at der ikke var grundlag for at undersoege klagen yderligere i forhold til de tre heri naevnte offentlige posttjenester. Retten skal i det foelgende undersoege situationen saerskilt for de tre offentlige posttjenester.

- Deutsche Post

150 I Deutsche Post's skrivelse af 30. juni 1989 til Kommissionen, som er naevnt i meddelelsen af klagepunkter, meddelte Deutsche Post, at det var rede til ikke laengere at anvende verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, med hensyn til remail inden for Faellesskabet paa betingelse af, at det blev anerkendt, at det havde ret til at udnytte de befoejelser, der er fastlagt i konventionens artikel 23, stk. 1, 2 og 3. Ved skrivelse af 10. oktober 1989, som ligeledes er naevnt i meddelelsen af klagepunkter, meddelte Deutsche Post, at det ikke laengere anvendte artikel 23, stk. 4, paa ABC-remail inden for Faellesskabet.

151 Det fremgaar endvidere af Deutsche Post's svar paa de spoergsmaal, som blev stillet i retsmoedet, at det ikke efter tysk ret var forpligtet til at naegte at viderebefordre ABC-remail (jf. ovenfor, praemis 97). De forpligtelser, Deutsche Post har paataget sig, kan derfor ikke drages i tvivl med henvisning til, at de er uforenelige med tysk ret.

152 Hertil kommer, at det fremgaar af svarene paa Rettens skriftlige spoergsmaal, at sagsoegeren ikke foer vedtagelsen af beslutningen af 14. august 1995 havde orienteret Kommissionen om, at der var konstateret tilfaelde, hvor ABC-post bevisligt blev naegtet befordret. Det eneste tilfaelde, som i denne forbindelse er omtvistet, er den saakaldte »Lanier«-sag. Denne sag, som gaar tilbage til 1991, verserer imidlertid ved de tyske domstole, som skal tage stilling til, om den post, som blev naegtet befordret, var af typen ABA eller ABC. Det forhold, at denne sag verserer, kan dog ikke anfaegte lovligheden af beslutningen af 14. august 1995. Afhaengigt af den afgoerelse, som traeffes af de tyske domstole, vil der hoejst kunne vaere tale om, at Kommissionen genoptager den administrative sag, hvis den finder det noedvendigt.

153 Dokumentet fra det tyske Regulierungsrat for postvaesenet (jf. ovenfor, praemis 136) vedroerer ABA-remail og blev vedtaget i december 1995. Kommissionens skrivelser af 13. juli og 23. september 1994 vedroerer spoergsmaal om ikke-fysisk ABA-remail, med hensyn til hvilket Kommissionen i beslutningen af 6. april 1995 med rette fastslog, at sagsoegeren ikke havde nogen berettiget interesse, og ikke ABC-remail. Disse dokumenter kan derfor ikke paavirke gyldigheden af beslutningen af 14. august 1995, som alene vedroerer ABC-remail.

154 Selv om den forpligtelse, Deutsche Post har paataget sig, kun vedroerer verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, og derfor ikke er til hinder for, at ikke-fysisk ABCA-post, som i virkeligheden svarer til fysisk ABC-remail, naegtes viderebefordret med henvisning til en vid fortolkning af verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, i overensstemmelse med den tidligere naevnte opfattelse af ikke-fysisk remail, fremgaar det ikke af sagen, at sagsoegeren inden vedtagelsen af beslutningen over for Kommissionen har foert bevis for, at Deutsche Post har praktiseret denne opfattelse.

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695A0133.1

155 Da sagsoegeren ikke under den administrative sagsbehandling har foert bevis for, at Deutsche Post havde naegtet at befordre ABC-post til trods for de forpligtelser, det havde paataget sig, maa det fastslaas, at Kommissionen med rette fastslog, at der ikke var grundlag for yderligere at undersoege de fremfoerte klagepunkter.

- Post Office

156 Det bemaerkes, at de forpligtelser, Post Office paatog sig den 21. april 1989, paa ingen maade er uklare, for saa vidt som posttjenesten forpligter sig til ikke paa det paagaeldende tidspunkt eller i fremtiden at anvende verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4. Endvidere har Kommissionen med rette fastslaaet, at det ikke var paavist - eller gjort gaeldende - at Post Office senere naegtede at befordre post i henhold til denne bestemmelse i verdenspostkonventionen.

157 Da sagsoegeren ikke under den administrative procedure har foert bevis for, at Post Office havde naegtet at befordre ABC-post til trods for de forpligtelser, det havde paataget sig, maa det fastslaas, at Kommissionen med rette konkluderede, at der ikke var grundlag for yderligere at undersoege denne del af klagen.

158 Sagsoegeren har imidlertid gjort gaeldende, at disse forpligtelser paa to punkter ikke er tilstraekkelige.

159 For det foerste er problemet vedroerende opfordringen til andre offentlige posttjenester om at naegte at befordre britisk post behandlet i punkt 14.4 i beslutningen af 14. august 1995. Kommissionen har i denne beslutning fastslaaet, at der ikke var risiko for, at de paaklagede former for praksis ville blive genoptaget, dels med henvisning til de forpligtelser, de forskellige offentlige posttjenester havde paataget sig, dels med henvisning til, at den ikke havde bevis for, at disse forpligtelser var blevet tilsidesat.

160 Selv om de forpligtelser, Post Office paatog sig, kun vedroerte det tilfaelde, at Post Office selv naegtede at befordre ABC-post, var disse forpligtelser, naar henses til, at det ikke blev gjort gaeldende, at der forelaa nye opfordringer til at naegte at befordre post efter Post Office's skrivelse fra januar 1987, der bl.a. var stilet til en anden offentlig posttjeneste inden for Faellesskabet, til den af Deutsche Post paatagne forpligtelse og til, at der ikke var bevis for, at andre offentlige posttjenester naegtede at befordre post, tilstraekkelige til, at Kommissionen kunne fastslaa, at der ikke laengere var risiko for, at Post Office ville genoptage denne praksis med opfordring til andre posttjenester, og at der derfor ikke var grundlag for yderligere at undersoege klagen paa dette punkt.

161 Hvad for det andet angaar vurderingen af muligheden for, at Post Office kan paaberaabe sig den naevnte opfattelse af ikke-fysisk remail til stoette for en vid fortolkning af verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at sagsoegeren hverken har paavist eller gjort gaeldende, at Post Office har stoettet sig paa denne opfattelse foer eller efter, at posttjenesten paatog sig de omhandlede forpligtelser.

- La Poste

162 Det bemaerkes, at det ikke er bestridt, at La Poste's naegtelse af at befordre post i oktober 1989 havde karakter af et isoleret tilfaelde.

163 Under disse omstaendigheder, og da der ikke er foert noget bevis for og det ikke er gjort gaeldende, at post i en lang periode paa seks aar blev naegtet befordret, fastslog Kommissionen med rette, at der ikke var risiko for, at La Poste ville begaa et nyt forhold, og at der derfor ikke var grundlag for yderligere at undersoege sagen eller vedtage en forbudsbeslutning i forhold til La Poste.

164 Det fremgaar af det anfoerte, at Kommissionen med rette fastslog, at der for ingen af de offentlige posttjenester var grundlag for yderligere at undersoege klagen paa dette punkt. Det bemaerkes i denne forbindelse, at Kommissionen ikke i beslutningen tog endelig stilling til anvendelsen af traktatens artikel 86 paa de offentlige posttjenesters praksis vedroerende ABC-remail. Sagsoegerens ret til at anvende de retsmidler, den finder egnede, saafremt sammenslutningen kommer i besiddelse af bevis for, at de former for praksis, den finder ulovlige, forekommer paa ny, paavirkes derfor ikke af beslutningen.

165 Det foerste led i det foerste anbringende maa herefter i det hele forkastes.

b) Andet led vedroerende vurderingen af verdenspostkonventionens artikel 23 i relation til konkurrencereglerne

Parternes argumenter

166 Sagsoegeren har henvist til, at Kommissionen i beslutningen af 14. august 1995 har fastslaaet, at det forhold, at verdenspostkonventionens artikel 23 findes, ikke i sig selv noedvendigvis er i strid med konkurrencereglerne, og at det kun er udnyttelsen af mulighederne i artikel 23, der under visse omstaendigheder - dvs. mellem medlemsstater - kan udgoere en overtraedelse af disse regler.

167 Ifoelge sagsoegeren er det imidlertid ikke noedvendigt ved anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, at tage hensyn til aftales faktiske foelger, saafremt det er godtgjort, at den har til formaal at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen (Domstolens dom af 13.7.1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 245; org. ref.: Rec. s. 429). I maj 1994 foreslog Verdenspostforeningens Eksekutivkomité at udvide anvendelsesomraadet for verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 1. For saa vidt som verdenspostkonventionens artikel 23 udgoer en aftale om deling af markederne mellem offentlige posttjenester, er det derfor tilstraekkeligt til at anse traktatens artikel 85 for overtraadt, at posttjenesterne er blevet enige om at stoette forslaget om aendring af bestemmelsen og anvendelsen heraf i forbindelse med REIMS-aftalen.

168 Kommissionen har anfoert, at de offentlige posttjenester kan gennemfoere aftaler som f.eks. den reviderede verdenspostkonvention paa betingelse af, at de ikke anvender dem paa en maade, som er i strid med traktatens artikel 85 og 86. Anvendelsen af verdenspostkonventionens artikel 23 kan derfor accepteres, for saa vidt hverken postens oprindelsesland eller det land, hvis posttjeneste gennemfoerer remail-operationen, er medlemsstater.

Rettens bemaerkninger

169 Det bemaerkes indledningsvis, at sagsoegeren ikke har fremfoert oplysninger til underbyggelse af sammenslutningens opfattelse af, at stoetten fra de enkelte offentlige posttjenester til opretholdelsen af verdenspostkonventionens artikel 23 og anvendelsen heraf i forbindelse med REIMS-aftalen var resultatet af en aftale mellem virksomheder, en vedtagelse inden for sammenslutninger af virksomheder eller en samordnet praksis mellem virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1.

170 Selv om det antages, at det var tilfaeldet, har sagsoegeren ikke redegjort for, hvorledes de offentlige posttjenesters stoette, som angiveligt var samordnet, til opretholdelsen af verdenspostkonventionens artikel 23, kan aendre ved Kommissionens konklusion, hvorefter det forhold, at denne bestemmelse findes, ikke noedvendigvis er i strid med Faellesskabets konkurrenceregler.

171 Endelig henvises til, at verdenspostkonventionens artikel 23, som formelt er indgaaet mellem stater, og som tilsigter at gaelde universelt, ikke indeholder en forpligtelse til at naegte at befordre post, der er genstand for remail. Det forhold, at bestemmelsen findes, indebaerer ikke i sig selv, at de offentlige posttjenester goer sig skyldige i en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler, som Kommissionen kan fastslaa i forbindelse med en klage over de offentlige posttjenester. Kommissionen har derfor med rette fastslaaet, at kun saafremt de offentlige posttjenester paaberaaber sig denne bestemmelse, vil det - under forudsaetning af, at handelen mellem medlemsstater herved paavirkes - kunne falde inden for anvendelsesomraadet for Faellesskabets konkurrenceregler.

172 Herefter maa det andet led i dette anbringende forkastes.

c) Tredje led vedroerende tilsidesaettelse af traktatens artikel 85 og 86 som foelge af, at der ikke blev truffet en forbudsbeslutning

Parternes argumenter

173 Sagsoegeren har for det foerste anfoert, at det forhold, at ABC-post er blevet naegtet befordret, udgoer et misbrug af dominerende stilling i henhold til traktatens artikel 86, og dette misbrug kan ikke anses for begrundet efter traktatens artikel 90, stk. 2. Naegtelsen skete endvidere i henhold til en aftale om deling af markeder, som er konkretiseret i verdenspostkonventionens artikel 23. Da denne aftale er gennemfoert af de offentlige posttjenester, som har en dominerende stilling paa deres respektive markeder, har de ligeledes misbrugt deres kollektive dominerende stilling. Kommissionen har derfor tilsidesat traktatens artikel 85 og 86 ved at forkaste klagen uden at vedtage en beslutning om forbud mod naegtelsen af at viderebefordre ABC-remail.

174 For det andet har sagsoegeren anfoert, at de offentlige posttjenester selv foretager komplicerede juridiske vurderinger vedroerende anvendelsen af konkurrencereglerne, idet vurderingen af, om det er lovligt at naegte at befordre ABC-post, indebaerer en vurdering af, i hvilket omfang postmonopolet er noedvendigt med henblik paa, at de kan udfoere de tjenesteydelser af almindelig oekonomiske interesse, som er overdraget dem. Det er derfor sagsoegerens opfattelse, at naegtelsen er udtryk for en tilsidesaettelse af princippet om, at forretningsmaessige og regelfastsaettende opgaver skal holdes adskilt, hvilket er i strid med traktatens artikel 86.

175 Kommissionen har anfoert, at dette led i anbringendet ikke har betydning for sagens afgoerelse. Det anfoeres saaledes ikke i beslutningen, at det er i overensstemmelse med konkurrencereglerne at naegte at viderebefordre ABC-remail.

Rettens bemaerkninger

176 Kommissionen har i beslutningen af 14. august 1995 paa ingen maade godkendt, at ABC-post med henvisning til verdenspostkonventionens artikel 23, stk. 4, naegtes befordret. Kommissionen henviser saaledes i det vaesentlige til, at der ikke er grundlag for at forfoelge en tidligere udvist praksis, med henvisning til hvilken de offentlige posttjenester har paataget sig forpligtelser, og der er ikke bevis for, at disse forpligtelser er blevet tilsidesat. Der henvises i denne forbindelse til, at Retten har anset denne vurdering for korrekt.

177 Da Kommissionen paa ingen maade har godkendt naegtelsen af at befordre post, er dette led i anbringendet uden betydning for sagens afgoerelse.

178 Naervaerende anbringende maa herefter forkastes.

D - Anbringender, der er faelles for sag T-133/95 og T-204/95

Anbringenderne om magtfordrejning

Parternes argumenter

179 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionen har anvendt sine befoejelser med det formaal at begunstige de offentlige posttjenesters brancheinteresser, og den har herved tilsidesat sin pligt til at beskytte konkurrencen.

180 Det er saaledes sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen efter syv aars sagsbehandling bevidst skabte en proceduremaessig usikkerhed ved at fremsende skrivelsen af 17. februar 1995, vedtage beslutningen af 6. april 1995 og fremsende skrivelsen af 12. april 1995, idet disse dokumenter afviger fra den linje, der hidtil havde vaeret i sagsbehandlingen. Formaalet med denne opdeling af beslutningerne og en eventuel vedtagelse af en sidste beslutning vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 85 paa de offentlige posttjenesters gennemfoerelse af verdenspostkonventionens artikel 23 er at forhale den administrative procedure paa grund af politiske hensyn.

181 Endvidere er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionens opfattelse er i strid med dens faste praksis, idet den ikke har fastsat sanktioner for misbrug af en dominerende stilling og har accepteret ikke at traeffe yderligere foranstaltninger alene paa grundlag af de forpligtelser, den tyske og den britiske offentlige posttjeneste paatog sig, uden at sikre beviser for, at disse forpligtelser faktisk blev overholdt. La Poste har aldrig rettet sig efter Kommissionens opfattelse, for saa vidt angaar fortolkningen af verdenspostkonventionens artikel 23. En saadan tilbageholdenhed fra Kommissionens side kan kun forklares med et betydeligt politisk pres.

182 Sagsoegeren har anfoert, at kommissionsmedlemmerne Sir Leon Brittan og Karel Van Miert i deres taler den 19. maj 1992 og 7. april 1993 erkendte, at »remail«-sagen blev behandlet politisk. Det fremgaar ligeledes af, at Kommissionen tillagde vedtagelsen af groenbogen om posttjenester prioritet frem for vedtagelsen af forbudsbeslutninger vedroerende remail.

183 Endvidere har sagsoegeren henvist til, at Van Miert i en skrivelse af 28. marts 1995 til den tyske forbundsminister for postvaesen og telekommunikation anfoerte: »Jeg vil derfor gerne understrege, at IECC's klage .. herefter maa anses for ubegrundet.« Kommissionen orienterede saaledes foerst sagsoegeren om, at den havde vedtaget en endelig beslutning vedroerende sammenslutningens klage, efter at have orienteret den naevnte minister herom. Det er derfor sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen misbrugte sine befoejelser ved paa denne maade at fremsende fortrolige oplysninger til udenforstaaende personer paa et for tidligt tidspunkt. Skrivelsen viser endvidere, at Kommissionen ikke havde til hensigt at gribe ind over for de mange naegtelser af at befordre post for ikke at mishage de tyske myndigheder.

184 Ifoelge sagsoegeren svarer Kommissionens strategi med hensyn til at forhale behandlingen af remail-sagen til den strategi, institutionen har fulgt ved behandlingen af andre klager over for de offentlige posttjenester.

185 Endelig har sagsoegeren i replikken i sagen T-204/95 henvist til, at sammenslutningen ved flere lejligheder anmodede om aktindsigt, hvilket Kommissionen afslog, dels skriftligt, dels mundtligt. Kommissionen har herved tilsidesat retten til kontradiktion, princippet om, at begge parter i en sag skal stilles lige, og retten til at blive hoert, hvilket underbygger, at Kommissionen begik magtmisbrug.

186 Kommissionen har bestridt, at der i forbindelse med beslutningerne af 6. april og 14. august 1995 er tale om magtfordrejning.

187 Det er Kommissionens opfattelse, at sagsoegerens argumenter vedroerende aktindsigt er nye anbringender, der ikke stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. De maa derfor afvises i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2.

Rettens bemaerkninger

188 En beslutning er ifoelge fast retspraksis kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet (Domstolens dom af 12.11.1996, sag C-84/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 5755, praemis 69, og ovennaevnte dom i sagen Tremblay m.fl. mod Kommissionen, praemis 87 ff.).

189 I naervaerende sag er varigheden af den administrative procedure, som foerte til vedtagelsen af de to beslutninger, i stort omfang begrundet i kompleksiteten i de oekonomiske aspekter i sagen, antallet af involverede offentlige posttjenester, den samtidige vedtagelse af groenbogen om posttjenester og i, at der noedvendigvis medgaar lang tid til gennemfoerelsen af et nyt system som f.eks. REIMS-aftalen - som ligeledes har haft betydning for Kommissionens vurdering af naegtelserne af at befordre ABA- og ABC-post.

190 Sir Leon Brittan udtalte endvidere i sin tale den 19. maj 1992, som sagsoegeren selv har citeret, at Kommissionen inden for postomraadet havde et dobbelt sigte, idet den samtidig ville sikre anvendelsen af konkurrencereglerne og vedtagelsen af lovgivning om liberalisering af denne sektor. Van Miert's udtalelse af 7. april 1993, som sagsoegeren har citeret, maa ligeledes fortolkes i lyset af dette dobbelte sigte. I en sag som den foreliggende, som mere generelt indgik i Kommissionens overvejelser over postsektorens fremtid i Faellesskabet, var dette dobbelte sigte berettiget. Der er derfor ikke grundlag for at antage, at det dobbelte sigte var udtryk for, at der forelaa magtfordrejning i forbindelse med beslutningerne af 6. april og 14. august 1995.

191 For saa vidt angaar den paastaaede usikkerhed med hensyn til raekkevidden af beslutningen af 6. april 1995 og det forhold, at Kommissionen angiveligt paa grund af politiske hensyn skulle have haft til hensigt at forhale vedtagelsen af en endelig beslutning om afslutning af hele »remail«-sagen ved at foretage en opdeling af sagen, er det tilstraekkeligt at henvise til, at det fremgaar af selve ordlyden af skrivelsen af 17. februar 1995 og beslutningen af 6. april 1995, at beslutningen ikke vedroerte hele klagen. Da Kommissionen agtede at forkaste de oevrige dele af klagen ved en formel beslutning, var den efter artikel 6 i forordning nr. 99/63 forpligtet til at fremsende en ny skrivelse til klageren, hvori den bl.a. redegjorde for grundene til, at den ikke agtede at tage klagen til foelge. Sagsoegeren har endvidere ikke godtgjort, at opdelingen af svarene paa de forskellige dele af klagen kan have haft indflydelse paa Kommissionens behandling heraf, eller at Kommissionen havde til hensigt at forhale behandlingen af klagen.

192 Det forhold, at Kommissionen orienterede den tyske postminister om udfaldet af klagesagen nogle dage, foer klageren blev orienteret herom, viser ikke, at beslutningen af 6. april 1995 blev vedtaget for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet.

193 Endvidere er sagsoegerens henvisning til Kommissionens behandling af andre klager eller retssager vedroerende postvirksomhed, som klart adskiller sig fra »remail«, uden betydning ved afgoerelsen af, om vedtagelsen af de i denne sag omhandlede beslutninger er udtryk for magtfordrejning.

194 Argumenterne vedroerende aktindsigt udgoer ikke et saerskilt anbringende fra sagsoegerens side, men er ifoelge sammenslutningen kun et yderligere indicium for den magtfordrejning, den har gjort gaeldende i staevningen. Der kan derfor ikke gives Kommissionen medhold i, at argumenterne efter procesreglementets artikel 48, stk. 2, skal afvises.

195 Selv om det antages, at sagsoegeren ikke paa korrekt maade har haft aktindsigt, kan dette ikke i sig selv vise, at beslutningen af 14. august 1995, der i sag T-204/95 er paastaaet annulleret, er vedtaget for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet.

196 Anbringenderne om magtfordrejning maa herefter forkastes.

Anbringenderne om tilsidesaettelse af visse almindelige retsgrundsaetninger

Parternes argumenter

197 Sagsoegeren har som foerste led gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og god forvaltningsskik, idet den den 12. april 1995 fremsendte en skrivelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 99/63, selv om der allerede var truffet en endelig beslutning vedroerende hele klagen. Fremsendelsen af denne skrivelse medfoerte, at sagsoegeren blev stillet i en situation, hvor der var usikkerhed med hensyn til virkningerne af beslutningen af 6. april 1995. Endvidere er disse principper ligeledes blevet tilsidesat, for saa vidt der ikke i beslutningen er naermere oplysninger med hensyn til, om posttjenesternes opfattelse af ikke-fysisk remail var acceptabel.

198 Som andet led har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen ved fremsendelse af advarselsskrivelser, offentliggoerelse af pressemeddelelser og taler holdt af kommissionsmedlem Sir Leon Brittan og ved vedtagelse af en meddelelse af klagepunkter i en sag, der svarede til tidligere sager, hvor Kommissionen havde vedtaget en forbudsbeslutning, gav indtryk af, at den ville anvende konkurrencereglerne i dette tilfaelde. Herved opstod hos sagsoegeren en begrundet forhaabning om, at der ville blive truffet en endelig forbudsbeslutning.

199 Som tredje led har sagsoegeren anfoert, at lighedsgrundsaetningen er blevet tilsidesat, idet Kommissionen ikke normalt paa grundlag af saa begraensede og ufuldstaendige forpligtelser undlader at fastsaette sanktioner over for virksomheder, som har tilsidesat konkurrencereglerne.

200 Som sidste led har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen har tilsidesat god forvaltningsskik paa grund af den periode paa 81 maaneder, som var noedvendig for, at den kunne vedtage en endelig beslutning om at forkaste klagen (ovennaevnte dom i sagen Sytraval og Brink's France mod Kommissionen, praemis 56).

201 Kommissionen har anfoert, at formaalet med fremsendelsen af skrivelsen af 12. april 1995 var at sikre sagsoegeren retten til at blive hoert. Endvidere har Kommissionen anfoert, at en klager efter retspraksis ikke har et krav paa, at der traeffes en beslutning om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse, og klageren kan derfor ikke have en berettiget forventning om at opnaa en saadan beslutning. Endelig har Kommissionen bestridt, at den tid, der medgik til behandlingen af klagen, goer, at sagsoegeren kan anfaegte den maade, hvorpaa Kommissionen har udoevet sine befoejelser.

Rettens bemaerkninger

202 Det foerste led i anbringendet bygger paa den opfattelse, at hele klagen blev forkastet ved beslutningen af 6. april 1995. Det fremgaar imidlertid a