ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-51/13

Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV

mod

Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Rotterdam)

»Præjudiciel forelæggelse — livsforsikring — direktiv 92/96/EØF — artikel 31, stk. 3 — oplysninger, der skal meddeles forsikringstageren — pligt for forsikringsselskabet til i medfør af generelle nationalretlige principper at meddele supplerende oplysninger om omkostninger og præmier«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 29. april 2015

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – livsforsikring – direktiv 92/96 – oplysninger, der skal meddeles forsikringstageren – generelle nationale principper, hvorefter det kræves, at forsikringstageren meddeles visse yderligere oplysninger ud over dem, der er anført i direktivets bilag II – tilladt – betingelser – den nationale rets vurdering – den indvirkning, som den manglende meddelelse af disse yderligere oplysninger har i henhold til national ret – ingen betydning

(Rådets direktiv 92/96, art. 31, stk. 3)

Artikel 31, stk. 3, i direktiv 92/96 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267 og 90/619 (tredje livsforsikringsdirektiv) skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at et forsikringsselskab på grundlag af generelle nationalretlige principper, såsom »åbne og/eller uskrevne retsregler«, er forpligtet til at meddele en forsikringstager visse yderligere oplysninger ud over dem, der er anført i dette direktivs bilag II, forudsat at de oplysninger, der kræves, er klare, præcise og nødvendige for, at forsikringstageren virkelig kan forstå de væsentligste elementer i forsikringen, og forudsat at de sikrer et tilstrækkeligt retssikkerhedsniveau, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Retsgrundlaget for en sådan forpligtelse til at meddele yderligere oplysninger og navnlig spørgsmålet om, hvorvidt denne forpligtelse hviler på generelle nationalretlige principper såsom »åbne og/eller uskrevne retsregler«, er nemlig i princippet uden betydning for spørgsmålet om dette retsgrundlags forenelighed med direktivet, for så vidt som nævnte forpligtelse opfylder kravene i artikel 31, stk. 3, i direktiv 92/96. Heraf følger, at det retsgrundlag, som den omhandlede medlemsstat ønsker at lægge til grund ved anvendelsen af den mulighed, der er fastsat i nævnte artikel 31, stk. 3, skal være et retsgrundlag, der i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet gør det muligt for forsikringsselskaberne med en tilstrækkelig grad af forudsigelighed at identificere, hvilke yderligere oplysninger de skal meddele, og som forsikringstageren kan regne med.

Den indvirkning, som den manglende meddelelse af disse yderligere oplysninger har i henhold til national ret, er endvidere i princippet ikke relevant med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt forpligtelsen til at meddele oplysninger er forenelig med artikel 31, stk. 3, i direktiv 92/96.

(jf. præmis 28, 29, 34 og 36 samt domskonkl. 1 og 2)
En sådan retsforskrift kan ikke anses for i overvejende grad at stille en bestemt gruppe af arbejdstagere ugunstigt, i det foreliggende tilfælde deltidsansatte og især kvinder. Den kan således ikke betegnes som en foranstaltning med indirekte forskelsbehandling som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7.

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale retsforskrifter, der fastsætter, at de lakuner i indbetalingen af bidrag, som er omfattet af den referenceperiode, der ligger til grund for beregningen af en bidragspligtig pension ved varig uarbejdsdygtighed, efter en periode med deltidsansættelse, skal udfyldes på grundlag af de til enhver tid gældende mindstebaser for bidrag ved anvendelse af deltidskoefficienten for det pågældende ansættelsesforhold, selv om der, såfremt disse lakuner ligger efter en periode med fuldtidsansættelse, ikke er fastsat nogen reduktion.

Rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indeholdt i bilaget til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, skal fortolkes således, at en medlemsstats retsforskrifter ikke henhører under rammeaftalens anvendelsesområde, når disse fastsætter, at de lakuner i indbetalingen af bidrag, som er omfattet af den referenceperiode, der ligger til grund for beregningen af en bidragspligtig pension ved varig uarbejdsdygtighed, efter en periode med deltidsansættelse, skal udfyldes på grundlag af de til enhver tid gældende mindstebaser for bidrag ved anvendelse af deltidskoefficienten for det pågældende ansættelsesforhold, selv om der, såfremt disse lakuner ligger efter en periode med fuldtidsansættelse, ikke er fastsat nogen reduktion.

Denne pension udgør nemlig en lovbestemt social sikringspension, der ikke kan anses for at udgøre et ansættelsesvilkår. Den henhører dermed ikke under rammeaftalens anvendelsesområde.

Desuden ville en fortolkning af udtrykket »hindringer af juridisk art« i rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), hvorefter medlemsstaterne ville være forpligtet til uden for området for ansættelsesvilkår at træffe de foranstaltninger, der er knyttet til en sådan pension, pålægge medlemsstaterne forpligtelser på det generelle socialpolitiske område med hensyn til foranstaltninger, der ikke henhører under rammeaftalens anvendelsesområde.

Endvidere kan sådanne nationale retsforskrifter ikke anses for en hindring af juridisk art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, under hensyn til den tilfældige karakter af deres indvirkning på deltidsansatte. Disse retsforskrifter berører nemlig ikke alle deltidsansatte, men alene de arbejdstagere, hos hvem der forefindes en lakune i indbetalingen af bidrag umiddelbart efter en periode som deltidsansat. Desuden stiller denne bestemmelse de arbejdstagere, der, selv om de har været deltidsansat i en væsentlig del af deres arbejdsliv, var fuldtidsansat umiddelbart forud for afbrydelsen af betalingen af bidrag, mere gunstigt.

(jf. præmis 38-41 og domskonkl. 2)
Artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at den finder anvendelse i en situation, hvor en betaling, som er blevet anfægtet af kurator, af et beløb, hvori der blev gjort udlæg før indledningen af insolvensbehandlingen, først er foretaget efter indledningen af insolvensbehandlingen.

Den undtagelse til hovedreglen, som er fastsat i artikel 13 i forordning nr. 1346/2000, hvorefter det er lex fori concursus, som finder anvendelse på insolvensbehandlingen og dens virkninger, skal nemlig fortolkes strengt, og dens rækkevidde må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette formål. En fortolkning af nævnte bestemmelse, hvorefter den også finder anvendelse på handlinger, der er foretaget efter indledningen af en insolvensbehandling, ville imidlertid gå ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte berettigede forventninger og omsætningssikkerheden i andre medlemsstater end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt. Det må således fastslås, at artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 i princippet ikke finder anvendelse på handlinger, som foretages efter indledningen af en insolvensbehandling.

Trods denne konklusion blev nævnte betaling imidlertid foretaget på grundlag af en tinglig ret, og eftersom denne ret blev stiftet før indledningen af insolvensbehandlingen af skyldnerselskabet, kunne den have ret til en særlig beskyttelse i medfør af bl.a. artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000. For at gøre det muligt for en kreditor på en hensigtsmæssig måde at gøre en tinglig ret gældende er det imidlertid afgørende, at denne kreditor efter indledningen af insolvensbehandlingen i princippet kan udøve denne ret i henhold til lex causae.

(jf. præmis 34-37, 40 og 43 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – fastlæggelse af de relevante EU-retlige forhold – omformulering af spørgsmålene

(Art. 267 TEUF)

2. Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 2006/126 – gensidig anerkendelse af kørekort – en medlemsstats nægtelse af at anerkende gyldigheden af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, som følge af en administrativ overtrædelse, som er begået af kørekortindehaveren på den første medlemsstats område – tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126, art. 2, stk. 1, og art. 11, stk. 4, andet afsnit)

3. Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 2006/126 – gensidig anerkendelse af kørekort – betingelser, der finder anvendelse på generhvervelse af førerretten efter et afslag på anerkendelse af gyldigheden af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat – medlemsstaternes skøn – grænser – overholdelse af proportionalitetsprincippet – den nationale rets efterprøvelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126, art. 11, stk. 4, andet afsnit)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 42 og 43)

2. Artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126 om kørekort skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, på hvis område en indehaver af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, opholder sig midlertidigt, nægter at anerkende gyldigheden af dette kørekort på grund af en administrativ overtrædelse, som er begået af denne indehaver på den første medlemsstats område efter udstedelsen af nævnte kørekort, og som i medfør af den første medlemsstats nationale lovgivning kan medføre, at den pågældende anses for uegnet til at føre et motorkøretøj.

Selv om den mulighed, som en medlemsstat har for at inddrage en kørekortindehavers ret til at føre et motorkøretøj på medlemsstatens område, ganske vist i denne henseende udgør en begrænsning af princippet om gensidig anerkendelse af kørekort, er denne begrænsning, som gør det muligt at mindske risikoen for færdselsuheld, imidlertid egnet til at styrke færdselssikkerheden, hvilket er i alle borgeres interesse.

(jf. præmis 70 og 71 samt domskonkl. 1)

3. Den medlemsstat, der i medfør af artikel 11, stk. 4, i direktiv 2006/126 om kørekort nægter at anerkende gyldigheden af et kørekort, har kompetence til at fastsætte de betingelser, som indehaveren af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat er underlagt med henblik på at generhverve retten til at føre et motorkøretøj på denne medlemsstats område. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om den pågældende medlemsstat ved at anvende sine egne regler ikke reelt på ubestemt tid hindrer anerkendelsen af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat. I dette perspektiv påhviler det den nationale ret at efterprøve, at de betingelser, der er fastsat i den første medlemsstats lovgivning, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, ikke går ud over, hvad der er passende og nødvendigt for at opnå det formål, der forfølges med direktiv 2006/126, som består i forbedring af færdselssikkerheden.

(jf. præmis 84 og domskonkl. 2)
Sag C-357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

mod

Minister Finansów

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

»Præjudiciel forelæggelse — beskatning — direktiv 2008/7/EF — artikel 2, stk. 1, litra b) og c) — kapitaltilførselsafgifter — pålæggelse af kapitaltilførselsafgift — kapitaltilførsler til et kommanditaktieselskab — kvalifikation af et sådant selskab som et kapitalselskab«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 22. april 2015

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter – kapitalselskaber – begreb – kommanditaktieselskaber, der ikke er opført i nr. 21) i bilag I til direktiv 2008/7 – omfattet – betingelser

[Rådets direktiv 2008/7, art. 2, stk. 1, litra b) og c), og bilag I, nr. 21)]

Artikel 2, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2008/7 om kapitaltilførselsafgifter skal fortolkes således, at et kommanditaktieselskab, der er stiftet i henhold til polsk ret, skal anses for et kapitalselskab i bestemmelsens forstand, selv om de i denne bestemmelse fastsatte betingelser alene opfyldes af en del af selskabets kapital eller medlemmer.

Da artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/7 nemlig bindende og ensartet for alle medlemsstater fastsætter de selskaber, som skal anses for kapitalselskaber i direktivets forstand, er den omstændighed, at nr. 21) i bilag I til direktiv 2008/7 ikke henfører kommanditaktieselskaber, der er stiftet i henhold til national ret, under de selskaber i henhold til national ret, som skal anses for kapitalselskaber på grundlag af direktivets artikel 2, stk. 1, litra a), ikke til hinder for, at de skal betragtes som kapitalselskaber, når de opfylder de karakteristika, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra b) og c). Følgelig udgør ethvert selskab, der opfylder de nævnte karakteristika, et »kapitalselskab« i direktivets forstand, uanset hvordan selskabet bliver kvalificeret i hver enkelt medlemsstats retsorden.

Desuden indeholder ordlyden af artikel 2, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2008/7 ikke nogen angivelse, der gør det muligt at fastslå, at EU-lovgiver har haft et ønske om, at begrebet »kapitalselskab« ikke skal omfatte sammensatte juridiske konstruktioner, hvori kun en del af de andele, der repræsenterer kapitalen eller aktiverne, er omsættelig på børsen, eller hvori kun en del af medlemmerne er berettiget til uden forudgående godkendelse at afhænde deres andele til tredjemand og alene hæfter for selskabets gæld med deres andele. Navnlig foreskriver den nævnte bestemmelse ikke – hverken for så vidt angår størrelsen på selskabets kapital eller aktiver, som er omsættelig på børsen, eller for så vidt angår antallet af de medlemmer i et selskab med et erhvervsformål, som er berettigede til uden forudgående godkendelse at afhænde deres andele til tredjemand og alene hæfter for selskabets gæld med deres andele – en mindstetærskel, hvorunder et selskab ikke kan anses for et kapitalselskab på grundlag af den samme bestemmelse.

(jf. præmis 25, 27-30 og 36 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Social sikring – vandrende arbejdstagere – gældende lovgivning – lovgivningen i beskæftigelsesmedlemsstaten – lønnet beskæftigelse, der udøves lejlighedsvis – ingen betydning – arbejdstager underlagt den nævnte stats lovgivning på de dage, hvor beskæftigelsen udøves, og på de dage, hvor beskæftigelsen ikke udøves

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 13, stk. 2, litra a)]

2. Social sikring – vandrende arbejdstagere – gældende lovgivning – lovgivningen i beskæftigelsesmedlemsstaten – modtagelse af ydelser i medfør af alderspensionsforsikringsordningen og børnetilskud i bopælsmedlemsstaten i henhold til en lovgivning i sidstnævnte stat – opfyldelse af de materielle betingelser for tildeling af sådanne ydelser i medfør af bopælsmedlemsstatens lovgivning og ingen kumulation af ydelser af samme art, som vedrører samme periode – lovlig

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 13, stk. 1 og 2, litra a)]

Sammendrag

1. Artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at en i en medlemsstat bosat person, der er omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning, som ændret, og som i nogle få dage om måneden i henhold til en tilkaldekontrakt arbejder på en anden medlemsstats område, er omfattet af beskæftigelsesstatens lovgivning såvel på de dage, hvor vedkommende udøver den lønnede beskæftigelse, som på de dage, hvor vedkommende ikke udøver den.

Beskæftigelsesmedlemsstatens lovgivning finder nemlig fortsat anvendelse, så længe den pågældende person udøver sin erhvervsmæssige beskæftigelse på denne medlemsstats område. I denne forbindelse er den omstændighed, at der består et arbejdsforhold, og arbejdsforholdets karakter, såsom et deltidsarbejde eller løsarbejde, eller endog det antal arbejdstimer, der udføres af arbejdstageren, irrelevant.

(jf. præmis 50 og 53 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, sammenholdt med samme artikels stk. 1, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en vandrende arbejdstager, der er omfattet af beskæftigelsesstatens lovgivning, hvis anvendelse ikke har medført, at han er blevet tilknyttet denne medlemsstats sociale sikringsordning for så vidt angår børnepenge og alderspension, der opfylder de materielle betingelser for tildeling af sådanne ydelser i medfør af bopælsmedlemsstatens lovgivning, og hvis situation ikke giver anledning til en kumulation af ydelser af samme art, som vedrører samme periode, i henhold til en national lovgivning i bopælsmedlemsstaten modtager ydelser i medfør af alderspensionsforsikringsordningen og børnetilskud fra sidstnævnte medlemsstat.

(jf. præmis 55, 65 og 66 samt domskonkl. 2)
I denne henseende bestemmer artikel 21, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at enhver forskelsbehandling på grund af seksuel orientering er forbudt. Denne bestemmelse er et særligt udtryk for det princip om forbud mod forskelsbehandling, som udgør et generelt princip i EU-retten, som er fastsat i chartres artikel 20.

De krav, der må stilles til beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, er bindende for medlemsstaterne, når disse gennemfører EU-lovgivningen, hvorfor det påhviler medlemsstaterne at anvende disse bestemmelser således, at de nævnte krav ikke tilsidesættes. I denne sammenhæng skal medlemsstaterne bl.a. sikre, at de ikke lægger en fortolkning af den afledte ret til grund, som kommer i konflikt med grundlæggende rettigheder.

Punkt 2.1 i bilag III til direktiv 2004/33 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/98 med hensyn til visse tekniske krav til blod og blodkomponenter skal fortolkes således, at kriteriet for permanent udelukkelse fra at afgive blod som omhandlet i denne bestemmelse, og som vedrører seksuel adfærd, dækker den situation, hvor en medlemsstat – henset til den gældende situation i denne medlemsstat – fastsætter en permanent kontraindikation for afgivelse af blod for mænd, der har haft seksuel kontakt med mænd, når det på baggrund af viden og medicinske, videnskabelige og aktuelle epidemiologiske oplysninger er fastslået, at en sådan seksuel adfærd udsætter disse personer for en stor risiko for at påføre sig alvorlige smitsomme sygdomme, der kan overføres med blodet, og at der under overholdelse af proportionalitetsprincippet ikke findes effektive teknologier til påvisning af sådanne smitsomme sygdomme – eller i mangel af sådanne teknologier – mindre bebyrdende metoder end en sådan kontraindikation for at sikre et højt sundhedsbeskyttelsesniveau hos modtagerne. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt i den pågældende medlemsstat.

I denne henseende tilkommer det bl.a. den nationale ret at undersøge, om spørgeskemaet og den personlige samtale med en uddannet sundhedsmedarbejder, der er fastsat i bilag II, del B, punkt 2, til direktiv 2004/33, kan gøre det muligt at identificere den adfærd, der udgør en risiko for modtagernes sundhed, nærmere med henblik på at fastsætte en mindre bebyrdende kontraindikation end en permanent kontraindikation for hele gruppen bestående af mænd, der har haft seksuel kontakt med en mand.

(jf. præmis 66 og 69 samt domskonkl.)
Sag C-424/13

Zuchtvieh-Export GmbH

mod

Stadt Kempten

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse — landbrug — forordning (EF) nr. 1/2005 — beskyttelse af dyr under transport — langvarige forsendelser fra en medlemsstat til et tredjeland — artikel 14, stk. 1 — kontrol vedrørende logbogen, som den kompetente myndighed på afgangsstedet skal gennemføre inden langvarige forsendelser — anvendelse af denne bestemmelse for så vidt angår den del af forsendelsen, som finder sted uden for Den Europæiske Unions område — anvendelse af normer fastsat ved denne forordning på denne del af forsendelsen«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 23. april 2015

Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af dyr under transport – almindelige betingelser – de kompetente myndigheders kontrol af logbogen på afgangsstedet før langvarige forsendelser – de kompetente myndigheders bemyndigelse til at kontrollere planlægningen for den del af forsendelsen, der finder sted uden for Unionens område

(Art. 13 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2005, art. 14, stk. 1)

Artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 1/2005 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter skal fortolkes således, at for at en forsendelse, der indebærer en langvarig forsendelse af de omhandlede dyr, som påbegyndes på Den Europæiske Unions område og fortsætter uden for dette område, kan godkendes af den kompetente myndighed på afgangsstedet, skal organisatoren forelægge en logbog, som, henset til planlægningen af denne forsendelse, således som den er påtænkt, er realistisk og giver anledning til at antage, at forordningens bestemmelser vil blive overholdt, herunder for den del af forsendelsen, der finder sted på tredjelandes område, idet denne myndighed er bemyndiget til, hvis dette ikke er tilfældet, at kræve, at disse arrangementer ændres således, at overholdelsen af disse bestemmelser sikres for hele forsendelsen.

Artikel 14 i forordning nr. 1/2005 underkaster således ikke forsendelser af dyr fra Unionens område til tredjelande en særlig autorisationsordning, som adskiller sig fra den, der finder anvendelse på forsendelser, der finder sted inden for Unionens grænser. I den henseende udgør beskyttelse af dyrenes velfærd et berettiget formål, der er af almen interesse, hvis betydning bl.a. er kommet til udtryk ved medlemsstaternes vedtagelse af protokollen om dyrebeskyttelse og dyrevelfærd, der er knyttet som bilag til EF-traktaten, og som forordning nr. 1/2005 bygger på. Denne protokol svarer nu til artikel 13 TEUF, som er en af EUF-traktatens almindelige bestemmelser, der er anført i traktatens første del, der omhandler principperne.

(jf. præmis 35, 47 og 56 samt domskonkl.)