ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 10. november 2011 — Partrederiet Sea Fighter mod Skatteministeriet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Højesteret — Danmark)

(Sag C-505/10) (1)

(Direktiv 92/81/EØF - punktafgift af mineralolier - fritagelse - begrebet »sejlads« - mineralolier anvendt som brændstof til en gravemaskine, der er monteret på et skib og fungerer uafhængigt af skibets motor)

(2012/C 25/31)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Højesteret

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Partrederiet Sea Fighter

Sagsøgt: Skatteministeriet

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Højesteret — fotolkning af artikel 8, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier (EFT L 316, s. 12) — fritagelse for mineralolier, der anvendes som motorbrændstof med henblik på sejlads — udtrykket »med henblik på sejlads« — mineralolier, der anvendes som motorbrændstof — mineralolier, der anvendes som motorbrændstof til en gravemaskine, der er fastmonteret på et skib, men som har en selvstændig motor og brændstoftank og således fungerer uafhængigt af skibets fremdriftsmotor

Konklusion

Artikel 8, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier, som ændret ved Rådets direktiv 94/74/EF af 22. december 1994, skal fortolkes således, at mineralolier, der leveres til anvendelse i en gravemaskine, der er fastmonteret på et skib, men som følge af egen selvstændig motor og olietanke fungerer uafhængigt af skibets fremdriftsmotor, ikke er fritaget for punktafgift.

(1) EUT C 13 af 15.1.2011.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. november 2011 — J.C. van Ardennen mod Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Centrale Raad van Beroep — Nederlandene)

(Sag C-435/10) (1)

(Direktiv 80/987/EØF - beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens - insolvensydelse - udbetaling underlagt en forpligtelse til at lade sig registrere som arbejdssøgende)

(2012/C 25/27)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Centrale Raad van Beroep

Parter i hovedsagen

Sagsøger: J.C. van Ardennen

Sagsøgt: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Centrale Raad van Beroep — fortolkning af artikel 4, 5 og 10 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EFT L 283, s. 23), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002 (EFT L 270, s. 10) — rækkevidden af den garanti, der tilbydes af garantiinstitutionen — national lovgivning, der forpligter arbejdstagere til straks at lade sig registrere som arbejdssøgende, inden de anmoder om betaling af løntilgodehavender, som ikke er blevet udbetalt

Konklusion

Artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/74/EF af 23. september 2002, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens er forpligtet til at lade sig registrere som arbejdssøgende for at kunne hævde deres ret til fuld betaling af løntilgodehavender såsom dem, der er omhandlet i hovedsagen.

(1) EUT C 317 af 20.11.2010.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. november 2011 — X mod Inspecteur van de Belastingdienst/Y (sag C-319/10) og X BV mod Inspecteur van de Belastingdienst P (sag C-320/10) (anmodninger om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank Haarlem — Nederlandene)

(Forenede sager C-319/10 og C-320/10) (1)

(Fælles toldtarif - kombineret nomenklatur - tarifering - kyllingekød, der er udbenet, frosset og gennemtrængt af salt - gyldighed og fortolkning af forordning (EF) nr. 535/94, nr. 1832/2002, nr. 1871/2003, nr. 2344/2003 og nr. 1810/2004 - supplerende bemærkning 7 til kapitel 2 i den kombinerede nomenklatur - afgørelse fra WTO’s tvistbilæggelsesorgan - retsvirkninger)

(2012/C 25/16)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Haarlem

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X (sag C-319/10) og X BV (sag C-320/10)

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst/Y (sag C-319/10) og Inspecteur van de Belastingdienst P (sag C-320/10)

Sagens genstand

Anmodninger om præjudiciel afgørelse — Rechtbank Haarlem — fortolkning og gyldighed af Kommissionens forordning (EF) nr. 535/94 af 9. marts 1994 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (EFT L 68, s. 15), Kommissionens forordning (EF) nr. 1832/2002 af 1. august 2002 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (EFT L 290, s. 1), Kommissionens forordning (EF) nr. 1871/2003 af 23. oktober 2003 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (EUT L 275, s. 5) og Kommissionens forordning (EF) nr. 2344/2003 af 30. december 2003 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (EUT L 346, s. 38) — stykker af kyllingekød, der er udbenet, frosset og gennemtrængt af salt — tarifering

Konklusion

Under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, hvor angivelserne i toldproceduren for overgang til fri omsætning blev foretaget inden den 27. september 2005, er det hverken inden for rammerne af fortolkningen af den supplerende bemærkning 7 til kapitel 2 i den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i Kommissionens forordning (EF) nr. 1810/2004 af 7. september 2004 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, eller inden for rammerne af vurderingen af denne supplerende bemærknings gyldighed, muligt at påberåbe sig afgørelsen af 27. september 2005 fra tvistbilæggelsesorganet under World Trade Organisation (WTO), der vedtog en rapport fra WTO’s appelorgan (WT/DS269/AB/R, WT/DS286/AB/R) og to rapporter fra et særligt panel under WTO (WT/DS269/R og WT/DS286/R), som ændret ved appelorganets rapport.

(1) EUT C 246 af 11.9.2010.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat det almindelige princip om, at medlemsstaterne kan ifalde ansvar på grund af tilsidesættelse af EU-retten, som kan tilregnes en af deres nationale domstole, som træffer afgørelse i sidste instans, idet den i henhold til artikel 2, stk. 1 og 2, i lov nr. 117 af 13. april 1988 om erstatning for tab forårsaget ved udøvelse af judicielle funktioner samt dommeres civilretlige ansvar (legge no 117 sul risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati): — har udelukket, at den italienske stat kan ifalde ansvar for tab, der er forvoldt borgere på grund af en tilsidesættelse af EU-retten, som kan tilregnes en domstol, som træffer afgørelse i sidste instans, når denne tilsidesættelse er en følge af en sådan domstols fortolkning af retsregler eller dens bedømmelse af faktum og beviser, og — har begrænset et sådant ansvar til tilfælde af forsæt eller grov uagtsomhed.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/13

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. december 2011 — straffesag mod X (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale di Firenze — Italien)

(Sag C-507/10) (1)

(Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager - rammeafgørelse 2001/220/RIA - ofres stilling i forbindelse med straffesager - beskyttelse af sårbare personer - høring af mindreårige som vidner - procedure med isoleret bevisoptagelse forud for domsforhandlingen - anklagemyndighedens afslag på at anmode forundersøgelsesdommeren om at anordne en høring)

2012/C 49/20

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Firenze

Part i hovedsagen

X

Procesdeltager: Y

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Tribunale di Firenze — fortolkning af artikel 2, 3 og 8 i Rådets rammeafgørelse af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (EFT L 82, s. 1) — høring af mindreårige som vidner — høring af en mindreårig, der har været udsat for seksuelt misbrug — beskyttelsesforanstaltninger, der ikke er gjort obligatoriske i den nationale lovgivning

Konklusion

Artikel 2 og 3 samt artikel 8, stk. 4, i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser såsom artikel 392, stk. 1a, artikel 398, stk. 5a, og artikel 394 i Codice di procedura penale, der for det første ikke forpligter anklagemyndigheden til ved den ret, ved hvilken sagen er indbragt, at anmode om tilladelse til at høre et særligt sårbart offer og i forbindelse med straffesagens forundersøgelsesfase at indkalde dette offer til at afgive vidneforklaring i overensstemmelse med fremgangsmåden ved anteciperet bevisførelse, og for det andet ikke tillader det nævnte offer at appellere anklagemyndighedens afslag på hendes begæring om at blive hørt og på at afgive vidneforklaring i henhold til den nævnte fremgangsmåde.

(1) EUT C 13 af 15.1.2011.
1)

Artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at en unionsborger, der alene i henhold til national ret har haft ophold i mere end fem år i værtsmedlemsstaten, ikke skal anses for at have erhvervet ret til tidsubegrænset ophold i overensstemmelse med denne bestemmelse, når han under dette ophold ikke opfyldte betingelserne i samme direktivs artikel 7, stk. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/5

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. december 2011 — ENEL Produzione SpA mod Autorità per l’energia elettrica e il gas (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — Italien)

(Sag C-242/10) (1)

(Direktiv 2003/54/EF - det indre marked for elektricitet - anlæg for produktion af elektricitet, som er grundlæggende for driften af elektricitetssystemet - pligt til at afgive bud på markedet for den nationale elektricitetsbørs i overensstemmelse med de begrænsninger og kriterier, som fastsættes af operatøren af systemet for transmission og distribution af elektricitet - lastfordelings- og balanceringstjenester - offentlige serviceforpligtelser)

2012/C 49/09

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ENEL Produzione SpA

Sagsøgt: Autorità per l’energia elettrica e il gas

Procesdeltager: Terna rete elettrica nazionale SpA

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia — fortolkning af artikel 23, 43, 49 og 56 EF samt artikel 11, stk. 2 og 6, og artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (EUT L 176, s. 37) — national lovgivning, som forpligter elektricitetsproducenterne i deres affattelse af bud på elektricitetsforsyning at overholde regler fastsat af det selskab, som driver transport- og forsyningsnettet for elektricitet

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF, og herunder navnlig artikel 3, stk. 2, og artikel 11, stk. 2 og 6, heri, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning, som med henblik på at reducere prisen på elektricitet i den endelige forbrugers interesse og med henblik på elektricitetssystemets sikkerhed pålægger operatører, som er indehavere af anlæg eller grupper af anlæg, der efter kriterier fastsat af den nationale regulerende myndighed anses for grundlæggende for opfyldelsen af behovet i forbindelse med efterspørgslen på elektricitet for lastfordelingstjenester, en forpligtelse til at fremsætte tilbud på de nationale elektricitetsmarkeder efter betingelser, som på forhånd er fastsat af denne myndighed, forudsat at disse bestemmelser ikke går videre end nødvendigt for at nå det mål, som de forfølger. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om denne betingelse er opfyldt i hovedsagen.

(1) EUT C 209 af 31.7.2010.
—

forordningen ikke er til hinder for, at en medlemsstat vedtager normer, der finder anvendelse på vejtransport af svin, og som med henblik på at styrke retssikkerheden — og henset til formålet om beskyttelsen af dyrenes velfærd og uden at fastsætte for vidtgående kriterier i denne forbindelse — præciserer de krav, som er fastsat ved nævnte forordning, for så vidt angår den minimale indvendige højde af de rum, hvor dyrene er anbragt, for så vidt som disse normer ikke afføder meromkostninger eller tekniske vanskeligheder, som kan stille enten producenterne i den medlemsstat, der har vedtaget bestemmelserne, eller producenterne i de øvrige medlemsstater, som ønsker at transportere deres varer til eller gennem den førstnævnte medlemsstat, ringere, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge; normer som dem, der er fastsat i overgangsbestemmelserne i § 36, stk. 4, i bekendtgørelse nr. 1729/2006 af 21. december 2006 om beskyttelse af dyr under transport, kan imidlertid ikke betragtes som forholdsmæssige, når samme medlemsstat har vedtaget mindre strenge normer, såsom dem, der er indeholdt i samme bekendtgørelses § 9, stk. 1, i forbindelse med de almindeligt gældende retsregler
DA Den Europæiske Unions Tidende C 39/6

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 15. december 2011 — Banca Antoniana Popolare Veneta spa, incorporante la Banca Nazionale dell’Agricoltura spa mod Ministero dell’Economia e delle Finanze og Agenzia delle Entrate (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte suprema di cassazione — Italien)

(Sag C-427/10) (1)

(Moms - tilbagebetaling af med urette betalt afgift - national lovgivning, der foreskriver mulighed for at kræve tilbagebetaling af ikke skyldige beløb ved forskellige retsinstanser med forskellige frister, alt efter om der er tale om en aftager eller leverandør af tjenesteydelser - aftager af tjenesteydelsers mulighed for at kræve tilbagebetaling af afgiften fra leverandøren efter udløbet af fristen for, at sidstnævnte kan indgive anmodning til skattemyndighederne - effektivitetsprincippet)

2012/C 39/08

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Banca Antoniana Popolare Veneta spa, incorporante la Banca Nazionale dell’Agricoltura spa

Sagsøgte: Ministero dell’Economia e delle Finanze og Agenzia delle Entrate

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Corte suprema di cassazione — fortolkning af artikel 17, stk. 3, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) — tilbagebetaling af fejlagtigt betalt moms — nationale bestemmelser, der giver mulighed for at kræve tilbagebetaling ved sagsanlæg ved forskellige retsinstanser med forskellige præklusionsfrister alt efter om der er tale om køberen/ydelsesmodtageren for tjenesteydelsen med opkrævning af bidrag (frist på ti år) eller leverandøren/tjenesteyderen af denne ydelse (frist på to år) — mulighed for køberen/ydelsesmodtageren at anmode leverandøren/tjenesteyderen om tilbagebetaling af moms efter udløbet af den frist, der gælder for de sidstnævnte — princippet om momsens neutralitet, effektivitet og forbuddet mod forskelsbehandling

Konklusion

Effektivitetsprincippet er ikke til hinder for en national lovgivning vedrørende retten til tilbagebetaling af med urette betalte beløb, som foreskriver en længere forældelsesfrist for civilretlige søgsmål om tilbagebetaling af med urette betalte beløb, der iværksættes af aftageren af en tjenesteydelse mod leverandøren af disse ydelser, som er en merværdiafgiftspligtig person, end den særlige forældelsesfrist for skatteretlige søgsmål om tilbagebetaling, der iværksættes af denne leverandør mod skattemyndighederne, for så vidt som denne afgiftspligtige person faktisk kan kræve tilbagebetaling af denne afgift fra denne myndighed. Denne sidstnævnte betingelse er ikke opfyldt, når anvendelsen af en sådan lovgivning har til følge, at den afgiftspligtige fuldstændigt fratages retten til at opnå tilbagebetaling fra skattemyndighederne af den med urette betalte merværdiafgift, som den pågældende selv har skullet tilbagebetale til aftageren af vedkommendes ydelser.

(1) EUT C 288 af 23.10.2010.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 39/7

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 15. december 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Franske Republik

(Sag C-624/10) (1)

(Traktatbrud - skatter og afgifter - direktiv 2006/112/EF - artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214 - en medlemsstats lovgivning, der foreskriver en pligt for en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, til at udpege en fiskal repræsentant og til at lade sig momsregistrere i denne medlemsstat - lovgivning, der tillader modregning mellem den fradragsberettigede moms, som en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, er blevet pålagt, og den moms, denne har opkrævet på vegne af sine kunder)

2012/C 39/10

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Afonso, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik (ved G. de Bergues og N. Rouam, som befuldmægtigede)

Sagens genstand

Traktatbrud — tilsidesættelse af artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) — national lovgivning, der foreskriver en pligt for en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for det nationale område, til at udpege en fiskal repræsentant — momsregistreringspligt — fradragsrettens karakter og udstrækning

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, og nærmere bestemt dets artikel 168, 171, 193, 194, 204 og 214, ved i kapitel IV i administrativ instruks 3 A-9-06 nr. 105 af 23. juni 2006 at fastsætte lempeligere forskrifter, der fraviger ordningen, hvorved moms betales ved omvendt betalingspligt, og som indebærer, at en sælger eller tjenesteyder, der er etableret uden for Frankrig, skal udpege en fiskal repræsentant og skal lade sig merværdiafgiftsregistrere i Frankrig, og at der foretages modregning mellem den fradragsberettigede merværdiafgift, som sælger eller tjenesteyder er blevet pålagt, og den merværdiafgift, denne har opkrævet på vegne af sine kunder.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.

(1) EUT C 72 af 5.3.2011.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 39/3

Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. december 2011 — Frisdranken Industrie Winters BV mod Red Bull GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hoge Raad der Nederlanden — Nederlandene)

(Sag C-119/10) (1)

(Varemærker - direktiv 89/104/EØF - artikel 5, stk. 1, litra b) - påfyldning af dåser, der allerede er forsynet med et tegn, som ligner et varemærke - levering af tjenesteydelser på tredjemands anmodning og efter dennes anvisninger - sag anlagt af varemærkeindehaveren mod tjenesteyderen)

2012/C 39/03

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Frisdranken Industrie Winters BV

Sagsøgt: Red Bull GmbH

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Hoge Raad der Nederlanden — fortolkning af artikel 5 i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989 L 40, s. 1) — indehaveren af et registreret varemærkes ret til at modsætte sig ulovlig brug af hans mærke — brug af et tegn — påfyldning af dåser, der allerede er forsynet med et tegn, og som består i en tjenesteydelse til en tredjemand og på dennes anmodning — produkter, der udelukkende er beregnet til eksport uden for Benelux-landene eller uden for Den Europæiske Union — den relevante offentlighed

Konklusion

Artikel 5, stk. 1, litra b), i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at en tjenesteyder, som på tredjemands ordre og efter dennes anvisninger påfylder en emballage, som han har fået leveret af den pågældende tredjemand, der på denne emballage forinden har anbragt et tegn, der er identisk med eller ligner et tegn, der er beskyttet som varemærke, ikke selv gør sig skyldig i en brug af dette tegn, som kan forbydes i henhold til denne bestemmelse.

(1) EUT C 134 af 22.5.2010.
2)

I tilfælde af, at den forelæggende ret finder, at den i den for retten indbragte sag ikke kan træffe afgørelse efter denne konventions artikel 6, stk. 2, litra a), skal den nævnte konventions artikel 6, stk. 2, litra b), fortolkes på følgende måde: — Begrebet »(arbejdsgiverens) forretningssted, som har antaget arbejdstageren« skal forstås således, at det udelukkende henviser til det forretningssted, som har foretaget antagelsen af arbejdstageren, og ikke det forretningssted, hvortil arbejdstageren er tilknyttet i kraft af den faktiske udførelse af sit arbejde. — Besiddelse af retsevne udgør ikke et krav, som arbejdsgiverens forretningssted i denne bestemmelses forstand skal opfylde. — Forretningsstedet for en anden virksomhed end den, som formelt optræder som arbejdsgiver, og med hvem denne virksomhed opretholder forbindelser, kan klassificeres som »forretningssted« som omhandlet i den nævnte konventions artikel 6, stk. 2, litra b), såfremt objektive omstændigheder gør det muligt at fastslå, at der foreligger en faktisk situation, der er forskellig fra den situation, som fremgår af aftalens ordlyd, og dette selv om instruktionsbeføjelsen ikke formelt er blevet overdraget til denne anden virksomhed.
2)

Artikel 220, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, skal fortolkes således, at importøren i tilfælde af, at de EUR.1-certifikater, som er udstedt for indførsel af varerne i Unionen, er blevet erklæret ugyldige som følge af, at udstedelsen af disse certifikater var behæftet med uregelmæssigheder, og at præferenceoprindelsen som angivet på disse certifikater ikke har kunnet bekræftes under en efterfølgende kontrol, ikke kan anfægte en efteropkrævning af importafgift ved at påberåbe sig, at det ikke er udelukket, at visse af disse varer reelt havde den pågældende præferenceoprindelse.
2)

Forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at i tilfælde af, at et selskab, hvis vedtægtsmæssige hjemsted befinder sig på en medlemsstats område, er genstand for et søgsmål, der tager sigte på til dette selskab at udvide virkningerne af en insolvensbehandling, som er indledt i en anden medlemsstat mod et andet selskab med hjemsted på den sidstnævnte stats område, er den blotte konstatering af en sammenblanding af disse selskabers aktiver ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at centret for hovedinteresserne for det selskab, der er genstand for det nævnte søgsmål, også er beliggende i denne sidstnævnte stat. For at tilbagevise den formodning, hvorefter centret befinder sig på det vedtægtsmæssige hjemsted, er det nødvendigt, at det ud fra en helhedsvurdering af samtlige relevante forhold er muligt på en for tredjemand identificerbar måde at fastslå, at centret for den faktiske ledelse og tilsyn for det selskab, som er genstand for søgsmålet med henblik på udvidelse, er beliggende i den medlemsstat, hvor den oprindelige insolvensbehandling blev indledt.