ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I denne forbindelse henledes opmærksomheden på, at Campina havde ændret vedtægtsbestemmelserne om udtræden, efter at der i medfør af traktatens artikel 85 var blevet indledt en procedure mod foreningen. Kommissionen havde bl.a. fundet, at det oprindeligt fastsatte beløb for udtrædelsesgodtgørelsen i alt for høj grad hindrede medlemmerne i at træde ud af foreningen og faktisk bevirkede, at den forpligtelse, som ligeledes påhvilede medlemmerne, til at levere hele deres mælkeproduktion til andelsforeningen, var af ubegrænset varighed. Heraf fulgte ikke blot, at medlemmernes økonomiske frihed blev begrænset, men også at Campina's konkurrenters mulighed for mælkeforsyning blev indskrænket i strid med Fællesskabets konkurrenceregler.

Efter de forhandlinger, som fandt sted under den administrative procedure, ændrede Campina med Kommissionens accept de omtvistede vedtægtsbestemmelser, således at medlemmerne kunne opsige deres medlemskab til tre årlige datoer med et varsel på to år uden at skulle betale nogen godtgørelse. Desuden fik medlemmerne mulighed for at undlade at følge denne fremgangsmåde og at give et kortere varsel på tre måneder, men i så tilfælde var der enighed om, at retten til udtræden kun kunne udøves til en årlig dato og mod en udtrædelsesgodtgørelse på 4%. Skønt forpligtelsen til udelukkende at levere til foreningen i forbindelse med de nye bestemmelser om medlemmernes udtræden stadig indebar en konkurrencebegrænsning, fandt Kommissionen dog disse begrænsninger acceptable, når hensås til den særlige markedsstruktur, og fastslog, at de var omfattet af de i den nævnte forordning nr. 26 omhandlede undtagelsesbestemmelser. Kommissionen henlagde derfor sagen og gengav den opnåede aftale i Beretningen om Konkurrencepolitikken for året 1991 ( 6 ).
3.

Det bør anføres, at Kommissionen i åbningsskrivelsen og den begrundede udtalelse har begrænset sine klagepunkter over for den nederlandske regering til en tilsidesættelse af de forpligtelser, der påhviler den ifølge direktivet, samt af traktatens artikel 189, stk. 3, sammenholdt med artikel 5, stk. 1. Derimod har Kommissionen i stævningen gjort gældende, at den manglende gennemførelse pr. 31. december 1992, der kan bringe indførelsen af det indre marked i fare, ligeledes indebærer en tilsidesættelse af traktatens artikel 7 A, sammenholdt med artikel 5. I denne sammenhæng er det tilstrækkeligt at henvise til, at genstanden i en sag, anlagt i henhold til traktatens artikel 169, ifølge Domstolens faste praksis ( 2 ) afgrænses i den administrative fase, der er omhandlet i denne bestemmelse, samt i påstandene, og at den begrundede udtalelse og søgsmålet skal støtte sig på de samme søgsmålsgrunde og anbringender. Det følger heraf, at Kommissionens søgsmål under alle omstændigheder må afvises, for så vidt der deri henvises til traktatens artikel 7 A.
1.

Ved stævning registreret på Domstolens Justitskontor den 15. februar 1994 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af EF-traktatens artikel 169 anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien ved ikke at have sat de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme Rådets direktiv 91/687/EØF af 11. december 1991 om ændring af direktiv 64/432/EØF, 72/461/EØF og 80/215/EØF for så vidt angår en række foranstaltninger med hensyn til klassisk svinepest ( 1 ), og Rådets direktiv 91/688/EØF af 11. december 1991 om ændring af direktiv 72/462/EØF om sundhedsmæssige og veterinærpolitimæssige problemer i forbindelse med indførsel af kvæg, svin, får og geder samt fersk kød og kødprodukter fra tredjelande ( 2 ), og/eller ved ikke at have underrettet Kommissionen herom, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til henholdsvis artikel 4 og artikel 2 i de to direktiver samt EF-traktatens artikel 5 og 189.
3.

Da Kommissionen ikke fik nogen meddelelse om en eventuel gennemførelse fra medlemsstatens side, indledte den traktatbrudsproceduren ved åbningsskrivelse af 14. oktober 1992. Åbningsskrivelsen blev ikke besvaret. Derefter fremsatte Kommissionen den 11. maj 1993 en begrundet udtalelse. Ved skrivelse fra Irlands Faste Repræsentation ved De Europæiske Fællesskaber af 15. juli 1993 underrettede den irske regering Kommissionen om, at gennemførelsesproceduren var i gang. Da Kommissionen ikke fik meddelelse om, at proceduren var afsluttet, anlagde den den 10. juni 1994 sag ved Domstolen. Den irske regering har forsvaret sig mod Kommissionens påstand, idet den henviser til, at en del af direktivet er gennemført ved bekendtgørelse (»statutory instrument«) nr. 289 fra 1994, underskrevet af den irske landbrugsminister den 21. september 1994, og at de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre direktivet i øvrigt er under forberedelse.
49.

Selv om ændringen kan forklares, udgør den ikke desto mindre en væsentlig ændring af forslaget: Rådet har ikke indskrænket sig til at forlænge overgangsfasen. Det har gjort overgangen til den endelige fase — som i forslaget klart forudsættes at finde sted senest den 30. juni 1999 — blot mulig og ikke obligatorisk, som om Rådet tvivlede på det gennemførlige i det endelige mål, som det har fastlagt. Ikke blot er Rådet ikke længere forpligtet til at vedtage et harmoniseret system senest den 31. december 1998, men Kommissionen er ej heller længere forpligtet til at fremlægge forslag til udarbejdelse af en omkostningsfordelingsordning, der bygger på områdeprincippet ( 62 ) i den rapport, som Kommissionen skal aflægge til Rådet. Med andre ord kunne direktivet anvendes således, at Fællesskabet på intet tidspunkt ville gå over til et harmoniseret system for opkrævning af infrastrukturomkostningerne hos transportvirksomhederne. Direktivet adskiller sig således grundlæggende fra forslaget, hvis erklærede mål var gennemførelsen af dette system inden for allerede fastlagte frister. Direktivet adskiller sig ligeledes fra Parlamentets forslag, som ordføreren Bourlanges gengav således: »... Vi råder ... ikke over de nødvendige talmæssige data, lige så lidt som vi råder over et sådant koncept for omkostningerne, som vi kan finde tilfredsstillende. Med lad os ikke benytte disse økonomiske og statistiske vanskeligheder som påskud til ikke at gøre noget« ( 63 ).
4.

I den anden sag har Retten i Første Instans forkastet flere anbringender, men har fastslået, at Coussios havde ret til at få oplyst grundene til, at hans Mage over afgørelsen om ikke at forfremme ham til den ledige stilling var blevet afvist. Han havde ikke modtaget nogen begrundet afvisning af klagen før sagsanlægget (dvs. den 18.9.1992, ti dage før Kommissionens udtrykkelige afvisning af hans klage) ( 2 ). Retten fastslog derefter, at afgørelsen om ikke at afholde en intern, men derimod en ekstern udvælgelsesprøve var ugyldig, fordi afgørelsen om at afslå Coussios' ansøgning var ulovlig: Retten har i dommens præmis 102 og 103 under henvisning til præmis 10 i dom af 25. november 1976, Klister mod Parlamentet ( 3 ), fastslået, at det er en betingelse for at gå videre til næste etape i proceduren efter vedtægtens artikel 29, stk. 1, at de ansøgninger, som er indgivet i forbindelse med forfremmelses- eller forfly ttelsesproceduren i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), er blevet afslået, da artikel 29, stk. 1, forskriver en prioritetsfølge mellem de forskellige etaper i proceduren efter denne bestemmelse. Retten i Første Instans har imidlertid pålagt Kommissionen at betale sagsøgeren en erstatning på 2000 ECU i stedet for at annullere afgørelsen om ikke at afholde en intern, men derimod en ekstern udvælgelsesprøve. I øvrigt blev Kommissionen frifundet i sag T-68/92. Navnlig blev anbringendet om, at afgørelsen om at afslå Coussios' ansøgning var ulovlig, fordi hans bedømmelsesrapporter ikke var blevet udarbejdet i rette tid til at udvælgelseskomiteen kunne tage dem i betragtning, afvist af Retten i Første Instans, idet den fandt, at de manglende rapporter ikke havde været afgørende for resultatet af udvælgelsesproceduren. Retten i Første Instans afviste som følge heraf det erstatningskrav, der var fremsat i denne sammenhæng.
Hvad angår forordning nr. 2593/93 indsættes der ved forordningens artikel 1 en yderligere »supplerende bestemmelse« i kapitel 22 i den kombinerede nomenklatur, hvori det hedder:

»Pos. 2205 omfatter kun vermouth og anden vin af friske druer, tilsat aromatiske planter eller aromastoffer, med et virkeligt alkoholindhold på 7% vol. eller derover.«

Hvis forordning nr. 2593/93 havde været i kraft på det i sagen relevante tidspunkt, kunne de omhandlede varer tilsyneladende ikke have været tariferet under position 2205, da deres alkoholindhold ifølge de af den franske regering omtalte analyser var lidt mindre end 7% vol. Heldigvis for sagsøgerne i hovedsagen kan denne forordning dog ikke have tilbagevirkende gyldighed, hvilket klart fremgår af Domstolens dom i sagen Biegi ( 7 ), hvori Domstolen fastslog, at »en forordning, som fastlægger betingelserne for tarifering under en position eller underposition, er retsstiftende og kan ikke have tilbagevirkende gyldighed« ( 8 ). Jeg skal dog bemærke, at anden betragtning til forordning nr. 2593/93 indeholder følgende udtalelse:

»For at sikre en ensartet anvendelse af den kombinerede nomenklatur bør der fastsættes bestemmelser om tariferingen af vermouth og anden vin af friske druer, tilsat aromatiske planter eller aromastoffer henhørende under position 2205; den aromatiserede vin kan bl.a. tilsættes ret store mængder væske, såsom frugtsaft, sirup og vand, og det kan derfor være vanskeligt at skelne mellem dem og blandinger af gærede drikkevarer med ikke-alkoholholdige drikkevarer under position 2206 ...«

Denne udtalelse giver yderligere støtte főidet synspunkt, at tilsætningen af vand ikke i sig selv kan medføre, at en aromatiseret vin falder uden for position 2205. I den henseende må udtalelsen anses for udelukkende at være retskonstaterende og dermed for også at have relevans for omstændigheder, der er indtruffet før forordningens vedtagelse. Det samme kan naturligvis ikke siges hvad angår fastsættelsen af et minimalt alkoholindhold.
5.

Det fremgår klart af den spanske regerings svarskrift, at direktivet ikke blev gennemført inden for den fastsatte frist og stadig ikke var gennemført den 8. august 1994, der er datoen for svarskriftet. Ifølge Domstolens faste praksis kan en medlemsstat ikke påberåbe sig bestemmelser, praksis eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsretten ikke er overholdt. Kommissionens hovedanbringende skal derfor tages til følge. Da Spanien imidlertid ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger, er det ufornødent, at Domstolen fastslår, at Spanien ikke har underrettet Kommissionen herom.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 23. februar 1995. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - DIREKTIV 91/263/EOEF - MANGLENDE GENNEMFOERELSE. - SAG C-218/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-01089



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 I den foreliggende traktatbrudssag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 3, samt artikel 17 i Raadets direktiv 91/263/EOEF af 29. april 1991 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse (1), idet det ikke har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er noedvendige til gennemfoerelse heraf. Kommissionen har subsidiaert nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien under alle omstaendigheder har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i medfoer af de naevnte bestemmelser ved ikke straks at give Kommissionen underretning om saadanne foranstaltninger.

2 I henhold til artikel 17 i direktiv 91/263 skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet senest den 6. november 1992, og de skal straks give Kommissionen underretning herom.

3 Kongeriget Belgien har ikke bestridt det paastaaede traktatbrud. Det har alene henvist til, at de noedvendige bestemmelser til gennemfoerelse af direktivet er udarbejdet. Forslagene blev imidlertid ikke i tide vedtaget af de kompetente instanser - dvs. ved udloebet af den frist paa to maaneder, som Kommissionen i sin begrundede udtalelse af 7. februar 1994 havde fastsat for Kongeriget Belgien. Saa vidt ses er situationen uaendret.

4 Henset hertil skal jeg foreslaa Domstolen at traeffe afgoerelse i overensstemmelse med Kommissionens principale paastand samt at paalaegge Kongeriget Belgien at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 128, s. 1.
Efter denne gennemgang af aftalen skal jeg behandle Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet ( 2 ), som ifølge forordningens artikel 2, stk. 1, finder anvendelse på »arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område, samt på deres familiemedlemmer og efterladte«. Artikel 4, som fastlægger forordningens materielle anvendelsesområde, opregner i stk. 1 navnlig de sociale sikringsgrene, som forordningen finder anvendelse på, heriblandt — i det omfang, det er relevant for sagen — ydelser ved alderdom [litra c)]. I stk. 2 tilføjes, at forordningen »finder anvendelse på alle almindelige og særlige sociale sikringsordninger med eller uden bidragspligt samt på ordninger, der pålægger arbejdsgiveren ... forpligtelser med hensyn til de i stk. 1 omhandlede ydelser«. Ifølge artikel 4, stk. 4, er derimod bl.a. offentlig social og sundhedsmæssig forsorg undtaget fra forordningens anvendelsesområde.

Siden ikrafttrædelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 ( 3 ) om ændring af forordning nr. 1408/71 er også særlige ikke-bidragspligtige ydelser udtrykkeligt omfattet af sidstnævnte forordning og falder under nærmere angivne betingelser ind under begrebet social sikring. Ved forordning nr. 1247/92 blev der nemlig indsat et stk. 2a i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, hvorved forordningens materielle anvendelsesområde udvides til også at omfatte »særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er fastsat i en anden lovgivning eller ordning end dem, der er omhandlet i stk. 1 eller udelukket i henhold til stk. 4, når disse ydelser har til formål a) enten at dække de risici, der svarer til de i sdi. 1, litra a)-h), omhandlede sikringsgrene, i stedet for eller som tillæg til andre ydelser, b) eller udelukkende at sikre særlig beskyttelse af handicappede«.

Endelig fastslår artikel 10a i forordning nr. 1408/71, som ligeledes blev indsat ved forordning nr. 1247/92, et princip om, at sådanne ydelser ikke kan eksporteres til andre medlemsstater, idet den bestemmer, at de personer, som er omfattet af forordningen, »udelukkende [modtager] de i artikel 4, stk. 2a, omhandlede særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, og i henhold til dennes lovgivning, såfremt disse ydelser er anført i bilag IIa. Ydelserne udredes af institutionen på bopælsstedet og på dennes bekostning«. Bilag IIa, litra E (Frankrig), indeholder bl.a. følgende anmærkning: »a) Supplerende tilskud fra Den Nationale Solidaritetsfond (lov af 30.6.1956)«.
Ifølge sagsøgte kan sagen ikke antages til realitetsbehandling af to grunde. For det første har sagsøgte allerede i sit svar på den begrundede udtalelse indrømmet den overtrædelse af forpligtelserne i henhold til EF-traktaten, som Kommissionen beskylder den for. Sagsøgte har i sin svarskrivelse tillige erklæret, at rammeaftalen ikke vil blive forlænget ud over den fastsatte gyldighedsperiode på tre år, og at de fællesskabsretlige forskrifter i fremtiden vil blive overholdt. Efter sagsøgtes opfattelse udgør sagsanlægget et misbrug, og det strider mod pligten til ligebehandling af medlemsstaterne. Den Hellenske Republik har herved påberåbt sig Kommissionens adfærd i en traktatbrudsprocedure mod Den Italienske Republik ( 2 ). I det anførte tilfælde fandt Kommissionen et skriftligt tilsagn om, at de fællesskabsretlige bestemmelser for fremtiden ville blive overholdt, tilstrækkeligt.

Dernæst finder sagsøgte, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi Kommissionen først greb ind på tidspunktet for opfyldelsen af den omtvistede aftale. I henhold til artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs-samt bygge- og anlægskontrakter ( 3 ) skal Kommissionen imidlertid handle før indgåelsen af den omhandlede kontrakt, hvis den finder, at der er begået en overtrædelse af fællesskabsbestemmelserne vedrørende indgåelse af offentlige kontrakter.
20.

Jeg bemærker dog i denne forbindelse for fuldstændighedens skyld, at artikel 6, stk. 1, første afsnit, i direktiv 90/642 hvad angår spørgsmålet om gennemførelsen af kontrollen henviser til de ved Kommissionens direktiv 79/700/EØF ( 18 ) fastsatte metoder. Kommissionen har imidlertid med rette fremhævet, at det i artikel 6, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 90/642 hedder, at det forhold, at der findes fællesskabsanalysemetoder, ikke er til hinder for, at medlemsstaterne anvender andre »gennemprøvede og videnskabeligt holdbare analysemetoder«, under forudsætning af, at dette ikke opstiller hindringer for de frie varebevægelser.
Inden sit forslag til, hvorledes det præjudicielle spørgsmål ( 8 ) bør besvares, har Kommissionen fremsat en række bemærkninger vedrørende det nuværende indhold af de fællesskabsretlige regler om etableringsretten og fri udveksling af tjenesteydelser for frisører. Det er ikke i alle medlemsstater, at frisørfaget er undergivet en regulering. Kun i enkelte medlemsstater forlanges det som en forudsætning for at kunne udøve virksomhed som frisør, at den pågældende er indehaver af et kvalifikationsbevis, idet der i andre medlemsstater ikke stilles krav om særlige kvalifikationer. Dette er baggrunden for, at Rådet udstedte direktiv 82/489 om foranstaltninger, der for frisører skal lette den faktiske udøvelse af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser. Direktivet fastlægger ingen fællesskabsretlig definition af, hvad der skal forstås ved frisørfaget, og indeholder følgelig ingen bestemmelser om harmonisering af reglerne om uddannelse af frisører. Direktivet taler på dette punkt for sig selv. I fjerde og femte betragtning hedder det:

»på indeværende tidspunkt synes det ikke muligt at foretage en koordinering på dette område; en sådan koordinering udgør imidlertid et mål, der bør nås hurtigst muligt;

indtil denne koordinering er gennemført, er det imidlertid ønskeligt og muligt at lette frisørernes bevægelighed inden for Fællesskabet ved som tilstrækkelig betingelse for adgang til de pågældende former for virksomhed i de værtsmedlemsstater, der har regler for denne virksomhed, at anerkende faktisk udøvelse af virksomheden i det tidligere opholdsland, enten som selvstændig eller i en ledende stilling som ansvarlig for driften af en forretning, og i et rimeligt tidsrum, der ikke ligger for langt tilbage, for derved at sikre, at den pågældende er i besiddelse af de faglige kundskaber, som svarer til dem, der kræves af værtslandets egne statsborgere«.
51.

Sammenfattende skal jeg herefter foreslå, at Domstolen kender følgende for ret: »— Artikel 7 i Rådets forordning (EØF) nr. 193/82 af 26. januar 1982 om almindelige regler for overførsel af kvoter i sukkersektoren og artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1662/86 af 29. maj 1986 om fastsættelse af overgangsforanstaltninger for overførsel af kvoter i sukkersektoren skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke ensidigt kan ændre den frist, der i de nævnte retsforskrifter er fastsat med hensyn til medlemsstaternes udøvelse af den ’handlebeføjelse’, der er fastsat i artikel 25 i Rådets forordning (EØF) nr. 1785/81 af 30. juni 1981 om den fælles markedsordning for sukker. — En anvendelse af artikel 2 i forordning (EØF) nr. 193/82, hvorefter A- og B-kvoterne kan ændres i tilfælde af sammenlægning eller afhændelse af sukkervirksomheder, er ikke til hinder for, at den handlebeføjelse, medlemsstaterne er tillagt i henhold til artikel 25 i forordning (EØF) nr. 1785/81, anvendes, endog samtidig og over for den samme virksomhed, idet de særlige betingelser for at anvende hver af disse bestemmelser dog skal overholdes. — Artikel 25, stk. 2, andet afsnit, i forordning (EØF) nr. 1785/81 skal fortolkes således, at medlemsstaterne kan nedsætte såvel A-kvoten som B-kvoten med indtil 10%. — Den udsvingsmargen på 10%, der er fastsat i artikel 25, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1785/81, vedrører de kvoter, aer: faktisk er tildelt virksomheden, dog under hensyntagen til eventuelle ændringer, der er indtrådt efter den nationale afgørelse om fordeling af kvoterne. — Begrebet ’projekt for omstrukturering’ som omhandlet i artikel 25, stk. 2, andet afsnit, i forordning (EØF) nr. 1785/81 vedrører en omstrukturering i en region eller et geografisk område, der er specifikt afgrænset.«
Jeg kan ikke tilslutte mig disse argumenter. De pågældende procesdeltagere hævder, at det er staten, der drager fordel af den omhandlede pengeydelse, og at denne er udtryk for en hindring for varebevægelserne, men det er ikke herved blevet godtgjort, at der i den i traktaten forudsatte betydning er tale om en afgift af fiskal karakter, hvis virkninger må ligestilles med en tolds. Det kan ikke bestrides, at de i forelæggelsesdommen nævnte bestemmelser forbyder denne form for afgift, men iltlee andre former, idet bestemmelserne skal være en sikkerhed mod virkninger svarende til dem, en told har. Spørgsmålet er imidlertid, om de virkninger, som de nævnte procesdeltagere vil ligestille med en tolds, er resultatet af en opkrævningsforanstaltning, der må henføres til de former for afgifter, som i henhold til traktaten er retsstridige.

Told og afgifter med tilsvarende virkning er udtryk for opkrævningsforanstaltninger, jf. traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, der som sådanne er en følge af en udøvelse af de beføjelser, der er forbeholdt staten eller i hvert fald en offentlig myndighed. Det er udelukkende medlemsstaterne, der er adressater for de nævnte bestemmelser. Den omtvistede pengeydelse, som der er truffet bestemmelse om som led i en aftale mellem private, har imidlertid ikke karakter af en ydelse, der er blevet påtvunget parterne. For det andet er den, der forlanger »depotafgiften«, et privat selskab, der, således som det fremgår af forelæggelsesdommen, ikke henhører under — og ikke kan henføres til — staten, uanset den vide betydning Domstolen har tillagt dette begreb, idet det omfatter ethvert »organ, som — uanset sin retlige organisationsform — ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne« ( 3 ).

»Depotafgiften« er ikke en følge af en beføjelse for et organ af den omhandlede art til at opkræve afgifter, hvorved det gælder, at det kun er en afgift af fiskal karakter — dvs. en afgift indført af en kompetent myndighed — der er retsstridig som udgørende en afgift med tilsvarende virkning som told. Jeg mener således, at en pengeydelse som den i denne sag omhandlede ikke er udtryk for en afgift med tilsvarende virkning som forudsat i traktatens artikel 9, 12, 13 og 16.