Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 19. september 2002. - Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - EUGFL - regnskabsafslutning - regnskabsåret 1995 - markafgrøder. - Sag C-377/99.



Samling af Afgørelser 2002 side I-07421



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Landbrug - fælles landbrugspolitik - finansiering gennem EUGFL - regnskabsafslutningsprocedure - formål - fordeling af de økonomiske byrder mellem medlemsstaterne og Fællesskabet - Kommissionens frie skøn - foreligger ikke

2. Landbrug - fælles landbrugspolitik - finansiering gennem EUGFL - regnskabsafslutningsprocedure - forligsprocedure - oplysninger, der skal meddeles forligsorganet

[Kommissionens beslutning 94/442, art. 1, stk. 2, litra a)]

3. Landbrug - EUGFL - regnskabsafslutning - Kommissionens kontrolbeføjelse med hensyn til udgifternes lovmæssighed - rimelig tvivl opstået - bevisbyrde, der påhviler medlemsstaten

Sammendrag

1. Regnskabsafslutningen for EUGFL har ikke alene til formål at konstatere, om udgifterne faktisk er blevet afholdt, og om de er blevet afholdt efter forskrifterne, men også at konstatere, om de økonomiske byrder, som følger af den fælles landbrugspolitik, er blevet fordelt korrekt mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, idet Kommissionen ikke i så henseende råder over et frit skøn, som gør det muligt for den at fravige de regler, der gælder for denne byrdefordeling.

( jf. præmis 51 )

2. Selv om forligsorganets holdning, ifølge ordlyden af artikel 1, stk. 2, litra a), i beslutning 94/442 om indførelse af en forligsprocedure i forbindelse med regnskabsafslutningen for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), »Garantisektionen«, ikke foregriber Kommissionens endelige beslutning hvad angår regnskabsafslutningen, og selv om det derfor stadig står Kommissionen frit for at vedtage en beslutning, der ikke følger forligsorganets udtalelse, ville forligsproceduren ikke have nogen reel betydning, hvis forligsorganet ikke havde kendskab til alle de afgørende oplysninger, Kommissionen havde til rådighed med henblik på at træffe sin beslutning.

( jf. præmis 66 )

3. Når Kommissionen afslår at lade EUGFL finansiere visse udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror på overtrædelse af Fællesskabets retsforskrifter, som en medlemsstat kan gøres ansvarlig for, påhviler det ikke Kommissionen udtømmende at godtgøre, at medlemsstaterne har ført en utilstrækkelig kontrol, men den må fremlægge et bevis for, at den har en begrundet og rimelig tvivl vedrørende den kontrol, der er gennemført af de nationale myndigheder. Denne lempelse af Kommissionens bevisbyrde skyldes, at staten har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, og at staten følgelig skal føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at dens kontrol er blevet gennemført, og i givet fald, at Kommissionens konstateringer er forkerte.

( jf. præmis 95 )

Parter

I sag C-377/99,

Forbundsrepublikken Tyskland først ved W.-D. Plessing og C.-D. Quassowski, derefter ved W.-D. Plessing og B. Muttelsee-Schön, som befuldmægtigede,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Niejahr og G. Braun, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 1999/596/EF af 28. juli 1999 om ændring af beslutning 1999/187/EF om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsåret 1995, der finansieres af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EFT L 226, s. 26), i det omfang der deri over for Forbundsrepublikken Tyskland foretages en standardkorrektion på 5% af de udgifter, der er anmeldt med henblik på støtte til markafgrøder i delstaten Mecklenburg-Vorpommern, svarende til et beløb på 30 394 115,33 DEM, i stedet for på 2%, svarende til et beløb på 12 157 646,13 DEM,

har

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, og dommerne S. von Bahr (refererende dommer), D.A.O. Edward, A. La Pergola, og C.W.A. Timmermans,

generaladvokat: C. Stix-Hackl

justitssekretær: fuldmægtig M.-F. Contet,

på grundlag af retsmøderapporten,

efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 10. januar 2002,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 25. april 2002,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. oktober 1999 har Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af artikel 230, stk. 1, EF anlagt sag med påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 1999/596/EF af 28. juli 1999 om ændring af beslutning 1999/187/EF om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsåret 1995, der finansieres af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EFT L 226, s. 26, herefter »den anfægtede beslutning«), i det omfang der deri over for Forbundsrepublikken Tyskland foretages en standardkorrektion på 5% af de udgifter, der er anmeldt med henblik på støtte til markafgrøder i delstaten Mecklenburg-Vorpommern, svarende til et beløb på 30 394 115,33 DEM, i stedet for på 2%, svarende til et beløb på 12 157 646,13 DEM.

Relevante retsregler

De fællesskabsretlige regler

Forordninger om finansiering af den fælles landbrugspolitik

2 Sagen vedrører udbetaling af godtgørelser for markafgrøder på grundlag af de opdyrkede arealer, der er omfattet dels af den generelle regulering i Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT 1970 I, s. 196), dels af specifikke forordninger, nemlig Rådets forordning (EØF) nr. 1765/92 af 30. juni 1992 om indførelse af en støtteordning for producenter af visse markafgrøder (EFT L 181, s. 12), Rådets forordning (EØF) nr. 2078/92 af 30. juni 1992 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget samt om naturpleje (EFT L 215, s. 85) og Rådets forordning (EØF) nr. 2080/92 af 30. juni 1992 om en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget (EFT L 215, s. 96).

3 I artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 729/70 bestemmes det, at EUGFL, Garantisektionen, finansierer interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, som foretages efter Fællesskabets regler inden for rammerne af den fælles markedsordning for landbruget.

4 I henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i forordning nr. 729/70 afslutter Kommissionen regnskaberne for de kontorer og organer, som medlemsstaterne har bemyndiget til at betale interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne, på grundlag af det materiale, medlemsstaterne har fremsendt i medfør af forordningens artikel 5, stk. 1, litra b).

5 I henhold til artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70 skal medlemsstaterne i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser træffe de fornødne foranstaltninger for at sikre sig, at de af EUGFL finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at de er blevet gennemført på behørig måde, for at forhindre og forfølge uregelmæssigheder og for at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser. I henhold til samme forordnings artikel 8, stk. 2, skal Fællesskabet bære de finansielle følger af uregelmæssighederne eller forsømmelserne, hvis de nævnte beløb ikke tilbagebetales fuldt ud. Dog gælder dette ikke for uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for.

Det integrerede system for forvaltning og kontrol

6 I artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 3508/92 af 27. november 1992 om et integreret system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger (EFT L 355, s. 1) bestemmes det, at hver medlemsstat skal oprette et integreret forvaltnings- og kontrolsystem, der bl.a. skal anvendes på støtteordningen for visse planteproducenter, jf. forordning (EØF) nr. 1765/92.

7 I henhold til artikel 2 i forordning nr. 3508/92 omfatter det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem bl.a. en database, et alfanumerisk system til identifikation af markerne, støtteansøgninger og et integreret kontrolsystem.

8 Ifølge artikel 1, stk. 4, i forordning nr. 3508/92 forstås der i forordningen ved mark et sammenhængende jordstykke, hvorpå én landbruger dyrker én afgrøde. I forordningens artikel 4 bestemmes det, at det alfanumeriske system til identifikation af markerne skal opstilles på grundlag af matrikelkort og -dokumenter. I medfør af artikel 3 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3887/92 af 23. december 1992 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF- støtteordninger (EFT L 391, s. 36) kan medlemsstaterne dog, selv om det identifikationssystem, der skal opstilles i henhold til artikel 4 i forordning nr. 3508/92, skal udformes således, at den enkelte mark identificeres, fastsætte, at der skal anvendes en anden enhed end marken, f.eks. matriklen (herefter »det matrikulerede areal«) eller et antal sammenhængende marker med fælles varig afgrænsning (herefter »sammenhængende areal«).

Standardkorrektioner

9 Kommissionens retningslinier med hensyn til standardkorrektioner, der bl.a. gælder for regnskabsåret 1995, er fastsat i dokument VI/216/93 af 3. juni 1993 (herefter »dokument VI/216/93«), der indeholder følgende bestemmelser:

»Ved bestemmelsen af, om der skal foretages en finansiel korrektion, og hvilken sats der i givet fald skal anvendes, vil den grundlæggende faktor være vurderingen af, hvor stor en risiko for finansielle tab for Fællesskabet, der har været som følge af manglerne ved kontrollen. Der bør specielt tages hensyn til følgende forhold:

1. Om manglen berører kontrolsystemets effektivitet generelt, effektiviteten af et bestemt led i kontrolsystemet eller gennemførelsen af kontrollen under systemet.

2. Manglens betydning i forhold til den samlede foreskrevne kontrol, det være sig af administrativ, fysisk eller anden art.

3. Foranstaltningernes følsomhed over for svig, idet der navnlig tages hensyn til den økonomiske tilskyndelse.«

10 I dokumentet bestemmes det, at Kommissionen skal anvende følgende standardkorrektioner:

»A. 2% af udgifterne - hvis manglen kun vedrører mindre betydningsfulde dele af kontrolsystemet eller gennemførelsen af kontrol, som ikke er af afgørende betydning for sikkerheden for udgiftens retmæssighed, så det med rimelighed kan konkluderes, at risikoen for tab for EUGFL har været af mindre omfang.

B. 5% af udgifterne - hvis manglen vedrører mere betydningsfulde dele af kontrolsystemet eller gennemførelsen af kontrol, som er af væsentlig betydning for sikkerheden for udgiftens retmæssighed, så det med rimelighed kan konkluderes, at risikoen for tab for EUGFL har været betydelig.

C. 10% af udgifterne - hvis manglen vedrører hele kontrolsystemet eller grundlæggende dele heraf eller gennemførelsen af kontrol, der er af afgørende betydning for sikkerheden for udgiftens retmæssighed, så det med rimelighed kan konkluderes, at der har været en stor risiko for et omfattende tab for EUGFL.«

Forligsprocedure

11 Med Kommissionens beslutning 94/442/EF af 1. juli 1994 om indførelse af en forligsprocedure i forbindelse med regnskabsafslutningen for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (EFT L 182, s. 45), blev der oprettet et forligsorgan. I henhold til beslutningens artikel 1, stk. 2, litra a), »[foregriber] organets holdning [...] ikke Kommissionens endelige beslutning om regnskabsafslutningen [...]«

National lovgivning

12 I henhold til § 3, stk. 4, i Kulturpflanzen-Ausgleichszahlungs-Verordnung (den tyske bekendtgørelse om udligningsbeløb til markafgrøder, BGBl. 1995, s. 1562, herefter »KAV«) er en mark »en producents sammenhængende landbrugsareal, der er opdyrket med en afgrøde eller braklagt, og som består af et eller flere matrikulerede arealer eller dele heraf. En parcel er en mark i første punktums forstand.«

13 I henhold til § 3, stk. 3, i KAV er et matrikuleret areal »et i matriklen afgrænset areal«.

14 Endelig er i henhold til § 3, stk. 4, litra a), i KAV et sammenhængende areal »en producents sammenhængende landbrugsareal, der er opdyrket med en eller flere afgrøder eller braklagt, og som er omgivet af naturlige grænser eller arealer, der ikke udnyttes landbrugsmæssigt af producenten. Et sammenhængende areal kan også bestå af et eller flere matrikulerede arealer eller dele heraf«.

De faktiske omstændigheder og den administrative procedure

15 I regnskabsåret 1995, svarende til høståret 1994, ydede delstaten Mecklenburg-Vorpommern støtte til markafgrøder. Støttens anvendelse hørte ind under det integrerede system for forvaltning og kontrol, som var indført i denne delstat i overensstemmelse med forordning nr. 3508/92 og nr. 3887/92.

16 Med henblik på regnskabsafslutningen for regnskabsåret 1995 aflagde Kommissionens tjenestegrene et kontrolbesøg i den pågældende delstat fra den 23. til den 27. oktober 1995 for at kontrollere anvendelsen af forordning nr. 1765/92, nr. 2078/92 og nr. 2080/92.

17 Ved skrivelse af 13. februar 1996 fremsendte Kommissionen sine bemærkninger til de tyske myndigheder, hvori den påpegede nogle fejl, der var konstateret i administrationen af og kontrollen med ordningen for markafgrøder i delstaten Mecklenburg-Vorpommern, bl.a. i området, der hørte ind under Amt für Landwirtschaft Schwerin (herefter »Amt Schwerin«).

18 De tyske myndigheder svarede ved skrivelse af 25. april 1996. Derefter blev der udvekslet en række skrivelser mellem parterne indtil oktober 1996.

19 Ved skrivelse af 17. juni 1997 gav Kommissionen de tyske myndigheder meddelelse om de foreløbige konklusioner af dens kontrolbesøg og foreslog en korrektion på 5% af udgifterne, svarende til et beløb på 30 394 115,33 DEM.

20 Der blev holdt et møde mellem de to parter den 24. juni 1997. Mødet blev fulgt op med en skrivelse til de tyske myndigheder af 8. juli 1997, hvori Kommissionen fastholdt sin vurdering af resultaterne af kontrolbesøget.

21 Ved skrivelse af 3. september 1997 fremsendte de tyske myndigheder deres bemærkninger til skrivelsen af 8. juli 1997 til Kommissionen.

22 Ved skrivelse af 12. juni 1998 gav Kommissionen i beslutning 94/442's forstand formelt de tyske myndigheder meddelelse om resultaterne af kontrolbesøget i delstaten Mecklenburg-Vorpommern i oktober 1995. Den anførte, at den under hensyn til de tyske myndigheders forklaring i deres skrivelse af 3. september 1997 ikke ville foretage den finansielle korrektion på 5%, men fandt, at en finansiel korrektion på 2%, dvs. for et beløb på 12 157 646,13 DEM, var passende. Kommissionen forbeholdt sig imidlertid muligheden for at forhøje korrektionsprocenten, hvis der under et kontrolbesøg, der ville blive aflagt i løbet af 1998, opstod tvivl om rigtigheden af den pågældende forklaring, der havde foranlediget ændringen af korrektionssatsen. Kommissionens forbehold angik de tyske myndigheders oplysning om, at næsten 90% af de sammenhængende arealer i delstaten Mecklenburg-Vorpommern blev anvendt til dyrkning af en enkelt afgrøde eller var braklagt. Kommissionen tilføjede, at der kunne indgives en forligsanmodning i medfør af beslutning 94/442 angående disse konklusioner.

23 Ved skrivelse af 28. juli 1998 anmodede den tyske regering om, at der blev indledt forligsprocedure.

24 I august 1998 aflagde Kommissionens tjenestegrene endnu et kontrolbesøg i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

25 Efter dette kontrolbesøg anmodede Kommissionen i skrivelse af 24. november 1998 de tyske myndigheder om at fremsende yderligere oplysninger. Skrivelsen, hvoraf der blev sendt en kopi til forligsorganet, indeholdt bl.a. følgende afsnit:

»Lad mig endvidere henlede Deres opmærksomhed på et forhold, som kunne få stor betydning under en forligsprocedure. Under et kontrolbesøg, som blev aflagt af GD VI og finanskontrollen i fællesskab i august 1998, kom det frem, at i mange ansøgninger svarede det faktisk udnyttede areal ikke til markernes areal i matriklen, eller at det faktisk udnyttede areal ikke fuldt ud var anmeldt som en mark. Hvis oplysningerne om de faktisk udnyttede arealer ikke hidrører fra matriklen, men er meddelt af landmanden, er det i endnu højere grad nødvendigt at opmåle markerne i forbindelse med kontrollen på stedet. Hvis denne antagelse er rigtig, mister de tyske myndigheders argument om, at ca. 90% af de sammenhængende arealer bliver anvendt til agerdyrkning af en enkelt afgrøde eller er braklagt, sin værdi. Der foretages for tiden en undersøgelse af spørgsmålet, og jeg skal venligst bede Dem snarest muligt fremsende eventuelle bemærkninger, De måtte have hertil.«

26 I november og december 1998 blev der udvekslet korrespondance mellem de tyske myndigheder, Kommissionen og forligsorganet. Ved skrivelse af 11. december 1998 besvarede den tyske regering særligt Kommissionens spørgsmål, der var stillet i skrivelsen af 24. november 1998, idet den anførte, at Kommissionen havde misforstået visse dokumenter, sagsøgeren havde fremlagt, hvilket forklarede den tilsyneladende forskel mellem de angivne arealer og de arealer, der var registreret i matriklen, og at det derfor skulle være nødvendigt at foretage en opmåling.

27 I den endelige rapport af 30. november 1998 anførte forligsorganet, at det var bekendt med den tvivl, Kommissionen havde givet udtryk for i skrivelse af 24. november 1998 dels om, hvor mange kontrolbesøg på stedet der var aflagt i området under Amt Schwerin, dels om relevansen af de tyske myndigheders argument om, at den måling, Kommissionen anbefalede, i et meget stort antal tilfælde var overflødig. Forligsorganet afgav følgende udtalelse:

»a) Selv om der ikke er konstateret tilfælde af åbenbart misbrug, var der dog visse mangler ved kontrolordningen i 1994.

b) Det kan efter en undersøgelse af sagen og en høring af parterne ikke benægtes, at delstaten Mecklenburg-Vorpommern fra 1994 har gjort en seriøs indsats for at indføre en kontrolordning med henblik på at undgå tab for EUGFL. I betragtning af, at det drejer sig om en ny delstat, der endnu skal gøre sig bekendt med det administrative system i Fællesskabet, bør der tages et særligt hensyn til disse bestræbelser.

c) Forligsorganet er derfor af den opfattelse, at det under alle omstændigheder var sagligt begrundet ikke at anvende den korrektion på 5%, som Kommissionen oprindeligt havde til hensigt at anvende.«

28 I sin sammenfattende rapport af 12. januar 1999 opretholdt Kommissionen sit forslag om at anvende en finansiel korrektion på 2% i stedet for 5% med det forbehold, at de tyske myndigheders oplysning om, at ca. 90% af de sammenhængende arealer i delstaten Mecklenburg-Vorpommern kun anvendtes til ét formål (dyrkning af en enkelt afgrøde eller braklægning), blev bekræftet under en senere kontrol med henblik på regnskabsafslutningen. Kommissionen nævnte, at Forbundsrepublikken Tyskland havde indbragt sagen for forligsorganet.

29 I et supplement til den sammenfattende rapport (herefter »supplement til den sammenfattende rapport«) af 27. maj 1999, der dog først blev modtaget af de tyske myndigheder den 21. juni 1999, tog Kommissionen stilling til forligsorganets endelige rapport af 30. december 1998. Den gjorde gældende, at kontrolsystemet ikke viste tegn på åbenbart misbrug, men at det havde åbenbare svagheder, der berettigede en korrektion på 5%. Den nævnte, at resultatet af det andet kontrolbesøg i august 1998 havde vist, at situationen var endnu værre end ventet, og at dette resultat var blevet nævnt over for de tyske myndigheder i skrivelse af 24. november 1998, som forligsorganet havde fået kendskab til, men ikke havde taget hensyn til i sin endelige rapport. Kommissionen anførte bl.a., at der på 15% af de sammenhængende arealer blev dyrket flere afgrøder, og at markerne på disse sammenhængende arealer udgjorde 29% af samtlige marker. Kommissionen nævnte endvidere, at næsten alle de sammenhængende arealer bestod af flere matrikulerede arealer, og at mere end halvdelen af de matrikulerede arealer var fordelt på to eller flere marker, der ofte tilhørte samme producent.

30 Ved skrivelse af 18. juni 1999 meddelte Kommissionen, som herved henviste til forligsproceduren, de tyske myndigheder sine endelige konklusioner vedrørende EUGFL-regnskabsafslutningen - Garantisektionen - for regnskabsåret 1995 for så vidt angik markafgrøder. Disse konklusioner er i det væsentlige de samme som bemærkningerne i supplementet til den sammenfattende rapport.

31 Efter at have hørt medlemsstaterne i EUGFL-komitéen den 22. juni 1999 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning. Beslutningen pålagde Forbundsrepublikken Tyskland en finansiel korrektion på 5% af udgifterne, der var anmeldt med henblik på støtte til markafgrøder i delstaten Mecklenburg-Vorpommern, dvs. et beløb på 30 394 115,33 DEM.

Det første anbringende

Parternes argumenter

32 Som det første anbringende har den tyske regering gjort gældende, at Kommissionens forbehold i dens formelle meddelelse af 12. juni 1998, for så vidt angik anvendelsen af en korrektionssats på 2%, er bortfaldet.

33 Regeringen har henvist til, at Kommissionen i denne meddelelse formelt havde foreslået at begrænse korrektionssatsen til 2% under forbehold af, at den oplysning, de tyske myndigheder havde fremsendt den 3. september 1997 om, at næsten 90% af de sammenhængende arealer i delstaten Mecklenburg-Vorpommern anvendtes til dyrkning af en enkelt afgrøde eller var braklagt, ikke blev afkræftet under et kontrolbesøg, der skulle aflægges i løbet af 1998.

34 Kontrolbesøget, der blev aflagt i august 1998, bekræftede den pågældende oplysning. Den tyske regering har påpeget, at Kommissionen har anerkendt, at næsten 90% af de sammenhængende arealer - 85% ifølge de af regeringen forelagte tal - faktisk var opdyrket med en enkelt afgrøde eller var braklagt. Forskellen på 5% har efter dens opfattelse ingen betydning. Forskellen skyldes, at Kommissionen i sin beregning ikke medtog de sammenhængende arealer, hvor der blev dyrket flere afgrøder, selv om der kunne ydes støtte hertil med de samme beløb, hvorimod de tyske myndigheder medtog disse. Endvidere kunne der være mindre forskelle som følge af, at de tyske myndigheders tal var fra 1995, mens Kommissionens tal hidrørte fra en kontrol af et udsnit af landbrugsbedrifterne, der var foretaget i 1998.

35 Eftersom oplysningen var blevet bekræftet, faldt forbeholdet ifølge den tyske regering bort, og Kommissionen kunne ikke længere ændre sit forslag om en korrektion på 2%, der fremgik af den formelle meddelelse af 12. juni 1998, da dette forslag havde dannet grundlag for drøftelserne mellem parterne og for forligsorganet. Kommissionen var bundet af indholdet af forbeholdet.

36 Kommissionen har bestridt den tyske regerings første anbringende, idet den for det første har gjort gældende, at det bygger på en urigtig fortolkning af forbeholdet, der blev taget i den formelle meddelelse af 12. juni 1998, og for det andet, at forbeholdet ikke havde nogen bindende virkning.

37 Kommissionen har først forklaret, at forbeholdet var udtryk for den tvivl, den nærede om følgerne af de tyske myndigheders oplysning for Fællesskabets budget. Ifølge denne oplysning var der ingen risiko for så vidt angik 90% af de angivne arealer. Kommissionen har anført, at det var væsentligt at kontrollere, at disse oplysninger ikke var vildledende, og at de resterende 10% ikke repræsenterede et væsentligt areal.

38 Det andet kontrolbesøg, der blev aflagt i august 1998, havde for det første vist, at ikke 10%, men ca. 15% af de sammenhængende arealer var tilsået med flere afgrøder. Kommissionen har nærmere anført, at konstateringen heraf dog ikke i sig selv var afgørende for dens endelige beslutning, men den spillede en rolle.

39 Kommissionen havde for det andet opdaget, at 29% af markerne var beliggende i sammenhængende arealer opdyrket med flere afgrøder og derfor kunne frembyde en risiko.

40 For det tredje har Kommissionen bestridt den tyske regerings anbringende om, at sammenhængende arealer opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, der efter regeringens opfattelse udgjorde 90% af samtlige sammenhængende arealer, ikke behøvede at opmåles, idet en visuel kontrol var tilstrækkelig. Kommissionen har gjort gældende, at det kun er, når de sammenhængende arealer er sammensat af hele matrikulerede arealer, at det ikke er nødvendigt at foretage opmåling. I så fald kan kontrollen ganske rigtigt foretages med det blotte øje. Det havde imidlertid under det andet kontrolbesøg i august 1998 vist sig, at mange af de sammenhængende arealer ikke bestod af hele matrikulerede arealer, men at de matrikulerede arealer tværtimod strakte sig ud over de sammenhængende arealer. Også de nævnte 90% af det samlede antal af de sammenhængende arealer kunne derfor, selv om de kun havde en enkelt anvendelse, ifølge Kommissionen frembyde risici og burde have været opmålt.

41 Kommissionen har gjort gældende, at den på grundlag af resultaterne af det andet kontrolbesøg kunne fastslå, at det samlede areal, hvor der bestod en risiko, var større, end den tyske regering havde ladet forstå. I modsætning til, hvordan den tyske regering bedømte sagen, havde kontrolbesøget således forstærket dens tvivl og bekræftet, at den med rette havde taget forbehold.

42 Hvad dernæst angår den påståede bindende virkning af forbeholdet, har Kommissionen gjort gældende, at forbeholdet kun var en foreløbig opfattelse, som dens tjenestegrene havde givet udtryk for under sagsbehandlingen, og at den ikke var bundet heraf i sin endelige beslutning.

Domstolens bemærkninger

43 Den tyske regerings anbringende rejser for det første et spørgsmål om bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og for det andet et spørgsmål om retsvirkningerne af Kommissionens forbehold, som blev taget i dens formelle meddelelse af 12. juni 1998.

44 Men henblik på prøvelsen af, om den tyske regerings fremstilling af de faktiske omstændigheder er rigtig, skal der for det første tages hensyn til Kommissionens bemærkninger i den nævnte meddelelse og i skrivelsen af 24. november 1998.

45 Den formelle meddelelse af 12. juni 1998 viser, at det var de tyske myndigheders oplysning om den høje procentdel af sammenhængende arealer med en enkelt anvendelse, der fik Kommissionen til at nedsætte den oprindeligt foreslåede korrektionssats. Kommissionen fandt, at der som følge af det nævnte forhold kunne være en mindre risiko, end den oprindeligt havde vurderet. Den betingede dog gennemførelsen af sit forslag om ændring af korrektionssatsen af, at de fremlagte oplysninger blev kontrolleret.

46 I skrivelsen af 24. november 1998, der blev udfærdiget efter det andet kontrolbesøg i august 1998, fandt Kommissionen det påfaldende, at der ikke var overensstemmelse mellem de udnyttede arealer og de arealer, der var registreret i matriklen, og nævnte, at det af denne grund kunne være nødvendigt at opmåle de marker, der ikke svarede til de i matriklen registrerede arealer.

47 Det fremgår af disse to dokumenter, at Kommissionen var i tvivl om omfanget af de arealer, hvor der var en risiko, og forbeholdet må forstås som et udtryk for denne tvivl. Hvis denne tvivl ikke kunne fjernes under det anmeldte kontrolbesøg, havde Kommissionen til hensigt at bringe forbeholdet i anvendelse og tage den foreslåede korrektionssats op til fornyet vurdering. Kommissionen ville derfor vurdere omfanget af risikoen for tab for EUGFL ved at kontrollere ikke alene rigtigheden af procentdelen af sammenhængende arealer, der efter det oplyste var opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, men også betydningen heraf.

48 Det må konstateres, at Kommissionens tvivl ikke blev fjernet under det andet kontrolbesøg, men tværtimod blev forstærket. Selv om de tyske myndigheders oplysning om, at 90% af de sammenhængende arealer i delstaten Mecklenburg-Vorpommern var opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, samlet set kunne anses for korrekt - på de 5% nær - kunne Kommissionen efter dette kontrolbesøg anlægge den vurdering, at risikoen ikke var begrænset til de resterende 10%, men kunne være større under hensyn til, at markerne, der var beliggende i de sammenhængende arealer, der var opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, i mange tilfælde ikke svarede til landbrugsgrundene i matriklen. De kunne derfor ikke kontrolleres visuelt, og kunne uden opmåling give risiko for, at der blev angivet et for stort areal.

49 I modsætning til, hvad den tyske regering har gjort gældende, må det andet kontrolbesøg, der blev aflagt i august 1998, og den senere korrespondance således anses for ikke at have fjernet Kommissionens tvivl om, hvorvidt de tyske myndigheders oplysning om procentdelen af sammenhængende arealer, der var opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, muligvis var vildledende. Under disse omstændigheder kunne Kommissionen efter selve forbeholdets ordlyd gå tilbage til den korrektionssats på 5%, den oprindeligt havde påtænkt.

50 Hvad for det andet angår retsvirkningerne af forbeholdet må det fastslås, at i modsætning til, hvad den tyske regering har anført, var forbeholdet under alle omstændigheder kun udtryk for Kommissionens foreløbige konklusioner, og det havde ikke bindende virkning i den forstand, at Kommissionen var tvunget til at respektere det, selv hvis det medførte, at den måtte anerkende udgifter, som den fandt, var uforenelige med de fællesskabsretlige regler.

51 Som generaladvokaten har henvist til i punkt 58 i sit forslag til afgørelse, har regnskabsafslutningen ikke alene til formål at konstatere, om udgifterne faktisk er blevet afholdt, og om de er blevet afholdt efter forskrifterne, men også at konstatere, om de økonomiske byrder, som følger af den fælles landbrugspolitik, er blevet fordelt korrekt mellem medlemsstaterne og Fællesskabet, idet Kommissionen ikke i så henseende råder over et frit skøn, som gør det muligt for den at fravige de regler, der gælder for denne byrdefordeling (jf. dom af 7.2.1979, forenede sager 15/76 og 16/76, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 321, præmis 28).

52 Under hensyn til de forpligtelser, der påhviler Kommissionen i forbindelse med regnskabsafslutningen, må det fastslås, at i det tilfælde - som ikke forelå i nærværende sag - hvor Kommissionen ved at respektere ordlyden af forbeholdet havde måttet anerkende udgifter, som den fandt var uforenelige med de fællesskabsretlige regler, ville den kunne fravige forbeholdet, dog efter at have givet sagsøgeren lejlighed til at blive hørt angående begrundelsen for dens ændrede holdning. Spørgsmålet om retten til at blive hørt er det andet anbringende, den tyske regering har påberåbt sig, og det skal undersøges nedenfor.

53 Under hensyn til det ovenfor anførte må det første anbringende afvises som ubegrundet.

Det andet anbringende

Parternes argumenter

54 Med det andet anbringende har den tyske regering gjort gældende, at der er begået procedurefejl i forbindelse med den anfægtede beslutning. Den har gjort gældende, at Kommissionen for sent under proceduren har fremført nye argumenter, der har udvidet sagens genstand i strid med forligsproceduren og retten til at blive hørt.

55 Ifølge den tyske regering var det først i supplementet til den sammenfattende rapport, at Kommissionen nævnte fire nye oplysninger, der havde været afgørende for omvurderingen af korrektionssatsen fra 2% til 5%. Der er tale om følgende oplysninger:

- Risikovurderingen gælder ikke 10% eller 15% af de sammenhængende arealer, men 29% af det samlede antal marker.

- Næsten alle de sammenhængende arealer strækker sig over mindst to matrikulerede arealer.

- Over halvdelen af de matrikulerede arealer strækker sig over mindst to sammenhængende arealer, som ofte tilhører den samme producent. I disse tilfælde kan det ikke udelukkes, at der er blevet angivet for højt ansatte arealer for en mark, hvortil der er blevet ydet mere i støtte.

- Der er en risiko ved ca. 50% af parcellerne i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

56 Disse faktiske oplysninger og forslaget om at anvende en korrektion på 5% blev ikke meddelt forligsorganet. Der burde derfor ikke være taget hensyn til dem i den anfægtede beslutning.

57 Den tyske regering har endvidere anført, at disse fire oplysninger, som Kommissionen i vidt omfang har støttet sig på i sit svarskrift, blev først bragt til den tyske regerings kundskab den 21. juni 1999 ved fremsendelsen af supplementet til den sammenfattende rapport, dvs. dagen før mødet i EUGFL-komitéen. Regeringen har gjort gældende, at Kommissionen ikke gav den tilstrækkelig frist til at udtale sig herom.

58 Kommissionen har bestridt, at forligsproceduren er blevet tilsidesat. Den har gjort gældende, at forligsorganet var informeret om samtlige dokumenter, den havde i sin besiddelse, samt om resultaterne af det andet kontrolbesøg i august 1998 og om tvivlen med hensyn til, om der var en tilstrækkelig kontrol på stedet i form af opmåling. Den har gjort gældende, at den i realiteten har fremført nogle nye argumenter. Den omstændighed, at den tyske regering i de skrivelser, den udvekslede med Kommissionen, ikke foretog en tilstrækkelig undersøgelse af Kommissionens synspunkt, og at forligsorganet ikke tog hensyn hertil i sin udtalelse, kan ikke anses for at være en procedurefejl, som kan lægges Kommissionen til last.

59 Kommissionen har endvidere anført, at det forhold, at den var gået tilbage til den hensigt, den først havde haft, idet den fandt, at resultaterne af det andet kontrolbesøg begrundede en korrektionssats på 5%, på ingen måde medførte en forpligtelse til at indlede en ny forligsprocedure.

60 For så vidt angår den påståede tilsidesættelse af retten til at blive hørt har Kommissionen bestridt, at der var blevet fremført nye argumenter som begrundelse for den højere korrektionssats, der i sidste ende blev anvendt. Alle relevante argumenter, særligt problemet med mangelfuld kontrol og manglende opmåling i forbindelse med kontrollen, blev drøftet af parterne. Ved den supplerende kontrol fremkom der kun kvantitative præciseringer, men ingen nye argumenter, der kunne begrunde en ny drøftelse mellem parterne.

61 Kommissionen har endvidere tilføjet, at den tyske regering stadig kunne tage stilling til oplysningerne i supplementet til den sammenfattende rapport, der blev fremsendt til den inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning.

Domstolens bemærkninger

Tilsidesættelse af forligsproceduren

62 Det skal undersøges, om Kommissionen tilsidesatte forligsproceduren ved først at informere om de fire oplysninger, der er nævnt ovenfor i præmis 55, og om forslaget om en korrektion på 5% efter afslutningen af forligsproceduren.

63 Forordning nr. 729/70 i den affattelse, der var gældende på tidspunktet på sagens faktiske omstændigheder, indeholder ingen bestemmelser om det nøjagtige forløb af proceduren efter Kommissionens tjenestegrenes undersøgelse og indtil beslutningen om at udelukke visse udgifter fra finansiering. For så vidt angår beslutning 94/442 fremgår det af artikel 1, at der kan forelægges sager for forligsorganet, efter at Kommissionen har foretaget en kontrol, efter at der har været en bilateral drøftelse af resultaterne af kontrollen, og efter at Kommissionen under henvisning til den nævnte beslutning formelt har givet medlemsstaten meddelelse om, at den har til hensigt ikke at anerkende visse udgifter.

64 Det må i den foreliggende sag for det første konstateres, at der blev aflagt et første kontrolbesøg af Kommissionens tjenestegrene fra den 23. til den 27. oktober 1995, at der blev holdt et bilateralt møde den 24. juni 1997, og at Kommissionen derefter gav den tyske regering meddelelse om sine konklusioner på grundlag af resultaterne af kontrolbesøget ved skrivelse af 12. juni 1998. I skrivelsen blev der henvist til beslutning 94/442, og det blev nævnt, at Kommissionen havde til hensigt ikke at anerkende visse udgifter. Skrivelsen opfylder således klart betingelserne i artikel 1 i beslutning 94/442.

65 Det skal dernæst undersøges, om den sene meddelelse af de fire oplysninger, der er nævnt ovenfor i præmis 55, og af forslaget om en korrektion på 5% ikke desto mindre medførte, at det mistede ethvert formål at forelægge sagen for forligsorganet, idet dette ikke fik mulighed for at tage stilling til afgørende faktorer i sagen, og om Kommissionen burde have indledt en ny forligsprocedure.

66 Det bemærkes, at selv om forligsorganets holdning ifølge ordlyden af artikel 1, stk. 2, litra a), i beslutning 94/442 ikke foregriber Kommissionens endelige beslutning, og selv om det derfor stadig står Kommissionen frit for at vedtage en beslutning, der ikke følger forligsorganets udtalelse, ville forligsproceduren ikke have nogen reel betydning, hvis forligsorganet ikke havde kendskab til alle de afgørende oplysninger, Kommissionen havde til rådighed med henblik på at træffe sin beslutning.

67 I den foreliggende sag fremgår det af parternes argumenter og af de for Domstolen fremlagte dokumenter, at forligsorganet fik kendskab til alle de dokumenter og de oplysninger, som Kommissionen havde til sin rådighed, samt til dens fastlæggelse af de væsentligste faktiske omstændigheder. Forligsorganet blev informeret om resultaterne af det andet kontrolbesøg, som blev aflagt i august 1998, og om Kommissionens betænkeligheder ved risikoen for tab for EUGFL, efter at den havde konstateret forskelle mellem på den ene side de arealer, der blev udnyttet og angivet som udnyttede, og på den anden side markernes matrikulerede areal. Forligsorganet modtog en kopi af Kommissionens skrivelse af 24. november 1998 til de tyske myndigheder og af disses svar herpå.

68 Hvad særligt angår de fire oplysninger, der er nævnt ovenfor i præmis 55, må det konstateres, at de bekræfter den tvivl, Kommissionen tidligere havde givet udtryk for og bragt til både de tyske myndigheders og forligsorganets kundskab, ved at konkretisere tvivlen i tal. Disse fire oplysninger udvider derfor, i modsætning til hvad den tyske regering har påstået, ikke genstanden for tvisten.

69 Det følger heraf, at forligsorganet fik forelagt alle de dokumenter, parterne havde i deres besiddelse, og alle væsentlige argumenter, de havde fremført. Den omstændighed, at et vigtigt kontrolbesøg på stedet, som Kommissionens tjenestegrene aflagde, først fandt sted under forligsproceduren, er ikke en fejl i proceduren, da det i henhold til forordning nr. 729/70 i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder, ikke krævedes, at alle relevante kontrolbesøg fandt sted, inden forligsproceduren blev indledt, og fordi forligsorganet blev holdt orienteret om resultaterne af det andet og sidste kontrolbesøg og de spørgsmål, det gav anledning til hos Kommissionen.

70 For så vidt angår korrektionssatsen blev forligsorganet informeret om Kommissionens tøven med hensyn til, om der skulle anvendes en sats på 5% eller på 2%, og det gjorde endvidere bemærkninger herom. Der kræves i henhold til beslutning 94/442 ikke en præcis vurdering af de udgifter, Kommissionen har til hensigt at udelukke fra finansiering på dette stadium af proceduren.

71 Det må derfor fastslås, at Kommissionen ikke tilsidesatte forligsproceduren, da den vedtog den anfægtede beslutning.

Tilsidesættelse af retten til at blive hørt

72 Som anført ovenfor i præmis 68 udgør de fire oplysninger, Kommissionen nævnte i supplementet til den sammenfattende rapport, ikke nye faktiske omstændigheder, der udvider genstanden for tvisten.

73 Det må konstateres, at Kommissionen allerede fra begyndelsen af proceduren korrekt informerede den tyske regering om sin tvivl. Der fandt en omfattende korrespondance sted mellem parterne. Efter den 12. juni 1998 formelt at have modtaget meddelelse om resultaterne af det første kontrolbesøg i oktober 1995 fik den tyske regering tid til at fremsætte sine bemærkninger, hvilken den da også gjorde. Den kunne også gøre det efter skrivelsen af 24. november 1998, hvorved Kommissionen henledte dens opmærksomhed på forskellene mellem de arealer, der var angivet, og de matrikulerede arealer, og anførte, at det kunne blive nødvendigt at foretage opmåling. Den tyske regering er af den opfattelse, at den gav svar på Kommissionens betænkeligheder i skrivelse af 11. december 1998, men det må konstateres, at besvarelsen ikke kunne fjerne Kommissionens tvivl.

74 Under hensyn til, at de tyske myndigheder først modtog supplementet til den sammenfattende rapport den 21. juni 1999, dvs. dagen før mødet i EUGFL-komitéen og ca. fem uger inden vedtagelsen af den anfægtede beslutning, kan man imidlertid stille det spørgsmål, om sagsøgeren fik tilstrækkelig tid til at besvare bemærkningerne i dokumentet.

75 For så vidt som alle de væsentlige punkter tidligere var blevet bragt til den tyske regerings kundskab, og regeringen fik lejlighed til at udtale sig navnlig om de spørgsmål, som Kommissionen rejste i sin skrivelse af 24. november 1998, mere end otte måneder inden den anfægtede beslutning, kan den procedure, der blev fulgt, dog ikke anses for at have tilsidesat Forbundsrepublikken Tysklands ret til at blive hørt.

76 Under hensyn til det ovenfor anførte må det andet anbringende afvises som ubegrundet.

Det tredje anbringende

Parternes argumenter

77 Med det tredje anbringende har den tyske regering dels anfægtet visse af Kommissionens konstateringer og dens vurdering af de faktiske omstændigheder, hvilket ifølge sagsøgeren medførte, at den anlagde en urigtig vurdering af risikoen for tab for EUGFL, dels gjort gældende, at Kommissionen anvendte visse oplysninger to gange, først til støtte for en korrektion på 2% og siden til støtte for en korrektion på 5%.

Urigtig vurdering af risikoen på grundlag af urigtige konstateringer og urigtig bedømmelse af faktiske omstændigheder

78 Den tyske regering har for det første anført, at Kommissionen med rette fastslog, at næsten alle de sammenhængende arealer i delstaten Mecklenburg-Vorpommern strækker sig over mindst to matrikulerede arealer. Den har imidlertid gjort gældende, at Kommissionen dermed beskrev en situation, som den allerede havde kendskab til, og har bestridt, at det som anført af Kommissionen skulle være nødvendigt at opmåle marker, som bestod af flere matrikulerede arealer. Regeringen har endvidere afvist Kommissionens påstand om, at der var en risiko forbundet med halvdelen af markerne i den pågældende delstat.

79 For det andet har den tyske regering gjort gældende, at Kommissionen ændrede beregningsgrundlaget for korrektionssatsen, idet den i stedet for opgørelsen af de sammenhængende arealer, der var opdyrket med mere end en afgrøde, nemlig 15% af alle de sammenhængende arealer, gik over til at anvende en opgørelse af de marker, der indgik i disse sammenhængende arealer, nemlig 29% af samtlige marker. Denne ændring gav indtryk af, at antallet af arealer med risiko var blevet større. Ifølge den tyske regering er dette imidlertid blot en leg med tal, der på ingen måde er udtryk for en ændring af situationen. I begge tilfælde er der tale om det samme opdyrkede areal med en risiko for angivelse af et for stort areal, og kontrollen af 15% af de sammenhængende arealer indebærer automatisk kontrol med 29% af markerne. En beregning, hvorefter 29% af markerne udgjorde et areal, der kunne frembyde en risiko, medførte således ikke en forøget risiko for tab for EUGFL.

80 For det tredje har den tyske regering bestridt, at risikoen for for høje angivelser som anført af Kommissionen var på 17,3%. Det rigtige tal er efter dens opfattelse på 2,4%. Den har gjort gældende, at Kommissionens risikoberegning, der består i at tage procentsatsen 17,3% af den andel på 29%, der er nævnt i den foregående præmis, hvilket giver resultatet 5%, er fejlagtig.

81 For det fjerde har den tyske regering gjort gældende, at der blev foretaget krydskontrol i et tilstrækkeligt antal tilfælde.

82 For det femte har den tyske regering indrømmet, at Amt Schwerin på sit område havde foretaget kontrol på stedet i færre tilfælde end oplyst, men regeringen har forklaret, at dette skyldtes tekniske vanskeligheder og ugunstige vejrforhold, og anført, at dette er uden betydning, eftersom der er blevet foretaget den kontrol, der kræves i henhold til forordning nr. 3887/92.

83 Endelig har den tyske regering bestridt Kommissionens oplysning om, at alle foranstaltninger til kontrol på stedet, hvilket udgør et centralt element i kontrollen, havde visse mangler, hvorfor der var en betydelig risiko for tab for EUGFL, der begrundede en korrektion på 5%.

84 Kommissionen har gjort gældende, at når et sammenhængende areal består af dele af flere matrikulerede arealer, frembyder det en risiko, der gør det berettiget at foretage en opmåling med henblik på at få fastlagt de nøjagtige dimensioner af de støtteberettigede marker. Den omstændighed, at der i almindelighed ikke blev foretaget opmåling, var årsagen til, at den vedtog den anfægtede beslutning. Kommissionen har anført, at den på grundlag af de støtteansøgninger, den skulle foretage finansiel kontrol af, kunne anslå, at grænserne for over 50% af markerne ikke svarede til de matrikulerede arealer.

85 Med hensyn til vurderingen af risikoen på grundlag af marker og ikke på grundlag af sammenhængende arealer har Kommissionen gjort gældende, at den tyske regerings påstand om, at en kontrol af 15% af de sammenhængende arealer automatisk ville svare til også at kontrollere 29% af markerne, går uden om det væsentlige, nemlig, at der i praksis ikke blev foretaget tilstrækkelig kontrol ved hjælp af opmåling. Kommissionen anfægter tallet for, hvor mange procent af de sammenhængende arealer der var opdyrket med mere end en afgrøde, idet den finder, at det ikke er relevant, at det fejlagtigt giver indtryk af en begrænset risiko for EUGFL.

86 Med hensyn til omfanget af de for høje angivelser, der blev ansat til 17,3% af arealerne med en risiko, har Kommissionen henvist til, at denne omstændighed allerede blev nævnt i dens skrivelse af 17. juni 1997, hvori den anførte, at støtteansøgningerne for de tre bedrifter, som blev kontrolleret, angik 17,75 ha af de angiveligt braklagte arealer, mens Kommissionens tjenestemænd under kontrollen havde konstateret, at der var tale om et faktisk areal på 14,57 ha. Under hensyn til, at de ikke udgjorde et repræsentativt udsnit, blev der ikke foreslået en korrektionssats på 17%, men på ca. 5%.

87 Kommissionen har forklaret, at den satte de konstaterede for høje angivelser (17,3%) i forhold til det anslåede areal med risiko (29%), og har anført, at den procentsats på over 5%, den nåede frem til for potentielt for høje angivelser, ikke lå langt fra den korrektionssats på 5%, som den anvendte i medfør af de gældende regler om standardkorrektioner. Under retsmødet oplyste Kommissionen, at den korrektionssats, den anvendte, fremkom ved en samlet vurdering af forsømmelsens grovhed og risikoen for tab for EUGFL snarere end ved en præcis matematisk beregning.

88 Vedrørende den tyske regerings argument om krydskontrol har Kommissionen bemærket, at den ikke bestrider, at der skete kontrol i forvaltningen, men at den konstaterede, at når der blev foretaget kontrol, blev der som hovedregel ikke foretaget tilstrækkelig opmåling.

89 Kommissionen har taget den tyske regerings forklaring om manglerne i området under Amt Schwerin til efterretning, men har anført, at denne forklaring er af sekundær betydning på baggrund af de omstændigheder, Kommissionen allerede har anført som begrundelse for, at den forhøjede korrektionssats var berettiget.

90 Kommissionen har fremhævet, at det er den øgede risiko, der begrunder den højere korrektion, og ikke risikoens nøjagtige omfang.

Anvendelse af de samme oplysninger som begrundelse for forskellige korrektionssatser

91 Den tyske regering har gjort gældende, at Kommissionen to gange har anvendt følgende oplysninger:

- Der skete ingen grundig krydskontrol.

- Amt Schwerin foretog kontrol på stedet i færre tilfælde end oplyst.

- Der var tvivl om relevansen af den risikovurdering, Amt Schwerin oplyste at have foretaget.

92 Ifølge sagsøgeren anvendte Kommissionen med urette disse oplysninger til at begrunde forhøjelsen af den finansielle korrektion fra 2% til 5%, idet den allerede havde taget udtømmende og endeligt hensyn hertil i forslaget om en finansiel korrektion på 2%. Anvendelsen af de samme oplysninger to gange udgør magtfordrejning.

93 Kommissionen har gjort gældende, at der ikke blev taget udtømmende og endeligt hensyn til de pågældende oplysninger i forbindelse med den foreløbige nedsættelse af korrektionssatsen til 2%. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at den kunne påberåbe sig alle relevante argumenter i sin samlede vurdering, uden at det kunne lægges den til last, at visse oplysninger allerede var blevet brugt.

Domstolens bemærkninger

Urigtig vurdering af risikoen på grundlag af urigtige konstateringer og urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder

94 Det må konstateres, at Kommissionens og den tyske regerings risikovurdering afviger væsentligt.

95 Det skal dog bemærkes, at når Kommissionen afslår at lade EUGFL finansiere visse udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror på overtrædelse af Fællesskabets retsforskrifter, som en medlemsstat kan gøres ansvarlig for, påhviler det ikke Kommissionen udtømmende at godtgøre, at medlemsstaterne har ført en utilstrækkelig kontrol, men den må fremlægge et bevis for, at den har en begrundet og rimelig tvivl vedrørende den kontrol, der er gennemført af de nationale myndigheder. Denne lempelse af Kommissionens bevisbyrde skyldes, at staten har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, og at staten følgelig skal føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at dens kontrol er blevet gennemført, og i givet fald, at Kommissionens konstateringer er forkerte (dom af 18.5.2000, sag C-242/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3421, præmis 104).

96 Det påhvilede derfor den tyske regering at godtgøre, at Kommissionen havde begået en fejl ved sin konstatering af, at der var mangler ved det kontrolsystem, som de tyske myndigheder havde indført, og ved sin vurdering af den deraf følgende risiko for tab for EUGFL.

97 Det må konstateres, at den tyske regering ikke har bestridt, at der var mangler ved det kontrolsystem, der var indført bl.a. i området under Amt Schwerin. Selv om regeringen kunne rejse tvivl om rigtigheden af tallet 17,3% for de for høje angivelser, kan den ikke anses for at have godtgjort, at tallet 2,4%, som den selv har oplyst, var rigtigt, eller at Kommissionen havde anlagt en urigtig vurdering af omfanget af risikoen for EUGFL som følge af manglerne ved væsentlige elementer i kontrolsystemet.

98 Særligt fremgår det af parternes argumenter og af de for Domstolen fremlagte dokumenter, at den tyske regering ikke har godtgjort, at tallet 10% for den procentvise andel af sammenhængende arealer, der blev opdyrket med mere end én afgrøde, var relevant med henblik på at vise, at følgerne af de konstaterede mangler var af mindre omfang. Tværtimod bekræftede det andet kontrolbesøg, Kommissionen aflagde i august 1998, og den tyske regerings bemærkninger, at dette tal ikke var relevant.

99 Herefter må det konstateres, at den tyske regering ikke har ført bevis for påstanden om, at Kommissionen anlagde en urigtig vurdering. Kommissionen kunne med rette antage, at når der ikke var foretaget opmåling af de marker, der var beliggende i sammenhængende arealer, der var opdyrket med mere end en afgrøde, eller i andre sammenhængende arealer, var der væsentlig risiko for tab for EUGFL, hvilket gjorde det berettiget at foretage en korrektion på 5% i overensstemmelse med de i dokument nr. VI/216/93 anførte kriterier.

Anvendelse af de samme oplysninger som begrundelse for forskellige korrektionssatser

100 Kommissionens argumenter til støtte for den anfægtede beslutning omfatter særligt de tre oplysninger, der er nævnt ovenfor i præmis 91.

101 Det må fastslås, at det er med urette, at Forbundsrepublikken Tyskland antager, at Kommissionen ikke længere kunne tage hensyn til disse oplysninger i beslutningen om at anvende en korrektionssats på 5%, fordi den allerede havde taget hensyn hertil i sit forslag om at anvende en korrektionssats på 2%.

102 Der var således intet til hinder for, at Kommissionen med henblik på vedtagelsen af den anfægtede beslutning - som den gjorde - tog hensyn til samtlige faktiske omstændigheder og vurderinger, som dens tjenestegrene var nået frem til under proceduren, og som den fandt relevante. Det var således med rette, at Kommissionen tog hensyn til de første oplysninger fra dens tjenestegrene vedrørende mangler ved Amt Schwerins kontrol, derefter til oplysningerne fra de tyske myndigheder om, hvilken procentdel af de sammenhængende arealer der var opdyrket med en enkelt afgrøde eller braklagt, og endelig til resultaterne af det andet kontrolbesøg, der blev aflagt i august 1998, samt til, at de tyske myndigheder ikke havde givet noget overbevisende svar på spørgsmålet, om det var nødvendigt at opmåle markerne, som de sammenhængende arealer bestod af.

103 Den tyske regerings anbringende om, at Kommissionen uretmæssigt har anvendt de samme oplysninger to gange, kan derfor ikke tiltrædes.

104 Under hensyn til det ovenfor anførte må det tredje anbringende afvises som ubegrundet.

105 Da ingen af de af sagsøgeren fremførte anbringender har kunnet tiltrædes, skal Kommissionen frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

106 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

På grundlag af disse præmisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.