ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivets artikel 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 3 og 4.
12

På denne baggrund har cour de cassation besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Finder den specielle kompetenceregel — der er fastsat i [forordningens] artikel 6, nr. 1, […], hvorefter en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges, »såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig« — anvendelse i en sag anlagt af en lønmodtager ved en ret i en medlemsstat mod to selskaber, der tilhører samme koncern, og hvoraf det ene, som ansatte denne lønmodtager for koncernen og derefter nægtede at genindsætte denne, har hjemsted i denne medlemsstat, og det andet, for hvis regning den pågældende lønmodtager senest har arbejdet i tredjelande, og som har afskediget vedkommende i en anden medlemsstat, når denne sagsøger har påberåbt sig en kontraktbestemmelse med henblik på at gøre gældende, at de to [selskaber] i fællesskab var hans arbejdsgivere, over for hvilke han har nedlagt påstand om erstatning for afskedigelsen — eller udelukker [forordningens] artikel 18, stk. 1, […], i medfør af hvilken kompetencen i sager om individuelle arbejdsaftaler afgøres efter [denne forordnings] afdeling 5 i kapitel II, anvendelse af [samme forordnings] artikel 6, nr. 1, med den virkning, at de to selskaber hver især skal sagsøges ved retten i den medlemsstat, hvor de har hjemsted?«
20

Hoge Raad der Nederlanden har fastslået, at afgørelsen af tvisten i hovedsagen beror på en fortolkning af fællesskabsretten, hvorfor den har besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 56 EF, sammenholdt med artikel 58, stk. 1, EF, fortolkes således, at en lovgivning i en medlemsstat, der foreskriver en godtgørelse til en udloddende investeringsforening for kildeskat — der i en anden medlemsstat er indeholdt af udbytte, som investeringsforeningen har modtaget — som er: a) begrænset til det beløb, som en fysisk person, der har bopæl i Nederlandene, ville kunne fradrage på grundlag af en dobbeltbeskatningsoverenskomst, der er indgået med en anden medlemsstat b) begrænset, når og for så vidt som den udloddende investeringsforenings aktionærer er fysiske personer, der ikke har bopæl i Nederlandene, eller selskaber, der ikke er underlagt nederlandsk selskabsbeskatning er i strid med forbuddet i artikel 56 EF? 2) Såfremt spørgsmål 1 helt eller delvist besvares bekræftende: a) Omfatter begrebet »direkte investeringer« i artikel 57, stk. 1, EF også indehavelse af en aktiepost i et selskab, såfremt indehaveren af aktierne blot har aktieposten som investering, og aktiepostens størrelse ikke sætter indehaveren i stand til at udøve en afgørende indflydelse på selskabets drift eller kontrol hermed? b) Er en restriktion for kapitalbevægelser i forbindelse med skatteopkrævning, der er forbudt med hensyn til grænseoverskridende kapitalbevægelser inden for EF, i medfør af artikel 56 EF også forbudt i tilfælde af de samme kapitalbevægelser — under i øvrigt tilsvarende omstændigheder — til og fra tredjelande? c) Såfremt spørgsmål 2, litra b), besvares benægtende, skal artikel 56 EF da fortolkes således, at en medlemsstats begrænsning af en skattemæssig godtgørelse til en udloddende investeringsforening med hensyn til kildeskat på udbytte fra et tredjeland, der er begrundet i den omstændighed, at ikke alle investeringsforeningens aktionærer har hjemsted i den pågældende medlemsstat, er uforenelig med denne artikel? 3) Er det for besvarelsen af de foregående spørgsmål af betydning: a) om den skat, der er indeholdt i et andet land af udbytte, der er modtaget fra dette land, er højere end den skat, som videreudlodningen af dette udbytte til udenlandske aktionærer er underlagt i den medlemsstat, hvori den udloddende investeringsforening har hjemsted b) om de af den udloddende investeringsforenings aktionærer med hjemsted uden for den medlemsstat, hvori investeringsforeningen har hjemsted, har bopæl eller hjemsted i et land, hvormed ovennævnte medlemsstat har indgået en overenskomst, som på gensidig vis foreskriver fradrag for kildeskat af udbytte c) om de af den udloddende investeringsforenings aktionærer med hjemsted uden for den medlemsstat, hvori investeringsforeningen har hjemsted, har bopæl eller hjemsted i et andet EF-land?«
6

I henhold til artikel 12, stk. 2, i lov af 24. januar 1991 om kombattanter og personer, som var ofre for repressioner under krigen og i efterkrigstiden, tilkommer de pågældende ydelser og de andre rettigheder i henhold til lov af 1974 ligeledes navnlig personer, der har været tilknyttet en af invalidegrupperne grundet en invaliditet, som navnlig skyldes et ophold i fangenskab eller i interneringslejre eller i lejre henhørende under centraldirektoratet for krigsfanger og internerede (GUPVI) under Folkets Kommissariat for Interne Anliggender (NKVD) og med virkning fra marts 1946 indenrigsministeriet (MVD) i det tidligere USSR eller i lejre henhørende under NKVD’s afdeling for overvågnings- og filtrationslejre, og med virkning fra marts 1946, under nævnte indenrigsministerium. Disse ydelser tilkommer ligeledes personer, som har været ofre for repressioner under krigen og i efterkrigstiden, dvs. personer, som på grund af deres politiske, religiøse eller nationale overbevisning har været tvunget i eksil eller er blevet tvangsforflyttet til det tidligere USSR. Som invaliditet som følge af et ophold forbundet med en tvangsforflytning betragtes invaliditet som følge af sår, kvæstelser og andre læsioner eller sygdomme, som er opstået som følge af et sådant ophold.
Direktivets artikel 8 vedrører overgangsbestemmelser og undtagelser. Artikel 8, stk. 2, bestemmer:

»Uanset artikel 4, og med forbehold af stk. 3 og direktiv 79/117/EØF, kan en medlemsstat i et tidsrum af tolv år fra datoen for meddelelsen af nærværende direktiv tillade markedsføring på sit område af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet.

Efter vedtagelsen af nærværende direktiv skal Kommissionen påbegynde et arbejdsprogram for gradvis undersøgelse af disse aktive stoffer inden for den tolvårsperiode, der er nævnt i første afsnit. Det kan i programmet indgå, at interesserede parter skal forelægge Kommissionen og medlemsstaterne alle relevante oplysninger inden for en i programmet fastsat frist. Alle de bestemmelser, der er nødvendige for programmets iværksættelse, fastsættes i en forordning, som vedtages efter fremgangsmåden i artikel 19.

[…]

I løbet af den i første afsnit nævnte tolvårsperiode kan der efter undersøgelse i den i artikel 19 nævnte komité efter fremgangsmåden i samme artikel træffes afgørelse om, at det aktive stof kan optages i bilag I, og om betingelserne derfor, eller der kan i tilfælde, hvor kravene i artikel 5 ikke er opfyldt, eller de krævede oplysninger og data ikke er blevet forelagt inden for den fastsatte frist, træffes afgørelse om, at det pågældende aktive stof ikke skal optages i bilag I. Medlemsstaterne foreskriver, at relevante godkendelser skal gives, trækkes tilbage eller eventuelt ændres inden for en nærmere fastsat frist.«
41

På baggrund af alle de ovenstående overvejelser skal det første og det andet spørgsmål besvares således: — Punkt 48, nr. 7, litra a), i bilaget til direktiv 91/628 skal fortolkes således, at det fastsætter de almindelige bestemmelser for transport med skib, herunder transport med ro-ro-færge, som fast og direkte forbinder to forskellige steder i Fællesskabet ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, med undtagelse af hvileperioder, som dyrene får efter udskibningen i henhold til punkt 48, nr. 7, litra b), i bilaget, når der er tale om denne type fartøjer. — I overensstemmelse med denne sidstnævnte bestemmelse afhænger det forhold, at der foreligger en forbindelse mellem landevejstransporten før og efter den faste og direkte transport med ro-ro-færge, som forbinder to forskellige steder i Fællesskabet ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, af, om den maksimale varighed på 28 timer af transport med ro-ro-færge som omhandlet i punkt 48, nr. 4, litra d), i bilaget til direktiv 91/628 er overskredet. — Hvis varigheden af den transport med ro-ro-færge, som fast og direkte forbinder to forskellige steder i Fællesskabet ved hjælp af køretøjer, der indskibes uden aflæsning af dyrene, er mindre end den maksimale periode på 28 timer, kan landevejstransporten påbegyndes umiddelbart efter ankomsten til bestemmelseshavnen. For at beregne varigheden af denne periode skal der henses til varigheden af den landevejstransport, der gik forud for transporten med ro-ro-færge, medmindre en hvileperiode på mindst 24 timer i henhold til punkt 48, nr. 5, i bilaget til direktiv 91/628 har neutraliseret varigheden af den landevejstransport, der gik forud for transporten med skib. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om den i tvisten i hovedsagen omhandlede forsendelse opfylder disse betingelser.
57

Følgelig skal det således bemærkes — uden at der er behov for, at Domstolen udtaler sig om spørgsmålet om, hvorvidt det påhviler en virksomhed med dominerende stilling at vurdere, om dens adfærd udgør misbrug over for en handelspartner, afhængig af i hvilket omfang sidstnævntes forretninger giver de endelige forbrugere fordele — at en sådan virksomhed under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagerne, ikke kan støtte sig på en antagelse om, at den paralleleksport, som den søger at begrænse, kun er til ubetydelig gavn for de endelige forbrugere.
42

Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at traktatens artikel 52, sammenholdt med artikel 58, medmindre der foreligger en gyldig begrundelse, under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats skattelovgivning, for så vidt som den ved værdiansættelsen af ikke-børsnoterede andele i et kapitalselskab har til virkning, at selskabets kapitalandele i et personselskab med hjemsted i en anden medlemsstat ansættes til en højere værdi end dets kapitalandele i et personselskab med hjemsted i den pågældende medlemsstat, forudsat imidlertid, at en sådan kapitalandel kan give selskabet en vis indflydelse på beslutningerne i personselskabet med hjemsted i en anden medlemsstat og gør det muligt for det at træffe afgørelse om personselskabets drift.
4

Samme direktivs artikel 6 bestemmer: »1. Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at ulige behandling på grund af alder ikke udgør forskelsbehandling, hvis den er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt formål inden for rammerne af den nationale ret, bl.a. legitime beskæftigelses-, arbejdsmarkeds- og erhvervsuddannelsespolitiske mål, og hvis midlerne til at opfylde det pågældende formål er hensigtsmæssige og nødvendige. Der kan bl.a. være tale om følgende former for ulige behandling: a) tilvejebringelse af særlige vilkår for adgang til beskæftigelse og erhvervsuddannelse, beskæftigelse og erhverv, herunder betingelser vedrørende afskedigelse og aflønning, for unge, ældre arbejdstagere og personer med forsørgerpligt med henblik på at fremme deres erhvervsmæssige integration eller at beskytte dem b) fastsættelse af minimumsbetingelser vedrørende alder, erhvervserfaring eller anciennitet for adgang til beskæftigelse eller til visse fordele i forbindelse med beskæftigelse c) fastsættelse af en maksimal aldersgrænse for ansættelse, som er baseret på uddannelsesmæssige krav til den pågældende stilling eller nødvendigheden af at have tilbagelagt en rimelig periode i beskæftigelse før pensionering. 2. Uanset artikel 2, stk. 2, kan medlemsstaterne bestemme, at fastsættelse af aldersgrænser for adgang til erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, herunder fastsættelse af forskellige aldersgrænser for ansatte eller grupper eller kategorier af ansatte, og anvendelse af alderskriteriet til aktuarberegninger inden for rammerne af disse ordninger ikke udgør forskelsbehandling på grund af alder, for så vidt dette ikke medfører forskelsbehandling på grund af køn.«
Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. september 2008 – Armacell mod KHIM

(Sag C‑514/06 P)

»Appel – EF-varemærker – ansøgning om ARMAFOAM som EF-ordmærke – ældre EF-varemærke NOMAFOAM – relativ registreringshindring – lighed mellem tegnene – forekomst af en relativ registreringshindring i en del af Det Europæiske Fællesskabs område«

EF-varemærke – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – ældre varemærke, der består af et EF-varemærke – [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b), og art. 108, stk. 2, litra b)] (jf. præmis 58 og 62)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 10. oktober 2006, Armacell mod KHIM (sag T-172/05), i hvilken Retten frifandt Harmoniseringskontoret for en påstand, nedlagt af ansøgeren om ordmærket »ARMAFOAM« for varer i klasse 20, om annullation af afgørelse R 552/2004-1, truffet den 23. februar 2005 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret, om ophævelse af Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne forkastede indsigelsen rejst af indehaveren af EF-ordmærket »NOMAFOAM« for varer i klasse 11, 19, 20, 27 og 28.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Armacell Enterprise GmbH betaler sagens omkostninger.
118

Kommissionen har for det første gjort gældende, at ved undersøgelsen af, om en skatteforanstaltning udgør eller ikke udgør statsstøtte, skal der ikke tages hensyn til incitamentvirkningen, dvs. oprettelsen af virksomheder og dermed til det forøgede skatteprovenu, som en skattenedsættelse kunne medføre, da en sådan virkning ikke kan fastslås på forhånd. Spørgsmålet, om en foranstaltning har karakter af statsstøtte, skal under alle omstændigheder bedømmes fra sag til sag ud fra den støttemodtagende virksomheds situation på et givet tidspunkt. Den bemærker for det andet, at undersøgelsen af et bestemt områdes økonomiske selvstyre indebærer en analyse af samtlige ordninger for finansielle overførsler og solidaritetsinstrumenter, selv om de ikke betegner sig som sådanne (f.eks. ordningen med en og samme kasse for den sociale sikring, statens garanti for et vist mindsteniveau for offentlige ydelser osv.). Kommissionen har for det tredje understreget, at det ikke er de statslige indgrebs formål, der skal tages i betragtning ved undersøgelsen af, om en skatteforanstaltning må anses for en statsstøtte, men virkningerne af denne foranstaltning. Den minder i denne forbindelse om, at det forhold, at et område er tillagt vidtgående beføjelser på skatteområdet og har rådigheden over sine indtægter, ikke nødvendigvis indebærer, at det spiller en grundlæggende rolle i fastsættelsen af det økonomiske klima.
Følgende er fastsat i artikel 3, stk. 2 og 7, i overenskomsten vedrørende regler og procedurer for bilæggelse af tvister (herefter »FTB«), der udgør bilag 2 til overenskomsten om oprettelse af WTO:

»2. WTO’s system for bilæggelse af tvister er et centralt element til at skabe sikkerhed og forudsigelighed i det multilaterale handelssystem. Medlemmerne erkender, at det tjener deres interesser at bevare medlemmernes rettigheder og forpligtelser i medfør af de omfattede aftaler og at præcisere de eksisterende bestemmelser i disse aftaler i overensstemmelse med sædvanereglerne for fortolkning af de folkeretlige regler. DSB’s afgørelser og henstillinger kan ikke udvide eller begrænse de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i de omfattede aftaler.

[…]

7. Før en sag indbringes, skal et medlem vurdere, om det vil være hensigtsmæssigt at bringe procedurerne i anvendelse. Formålet med ordningen for bilæggelse af tvister er at sikre en positiv løsning på en tvist. En løsning på en tvist, der kan accepteres af parterne, og som er forenelig med de omfattede aftaler, er klart at foretrække. Hvis der ikke opnås en aftalt løsning, er formålet med ordningen for bilæggelse af tvister sædvanligvis at sikre, at de pågældende foranstaltninger indstilles, hvis de findes at være uforenelige med bestemmelserne i nogen af de omfattede aftalers bestemmelser. Bestemmelsen om kompensation bør kun anvendes, hvis en umiddelbar indstilling af foranstaltningen ikke er praktisk mulig, og kun som en midlertidig foranstaltning, indtil den foranstaltning, der er uforenelig med en omfattet aftale, indstilles. Den sidste udvej, som forståelsen giver det medlem, der påkalder sig procedurerne for bilæggelse af tvister, mulighed for at benytte, er at suspendere anvendelsen af indrømmelser eller andre forpligtelser i medfør af de omfattede aftaler med diskriminerende virkning over for det andet medlem, dog forudsat at DSB giver tilladelse til sådanne foranstaltninger.«
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1 og 3, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand (EFT L 135, s. 40) – undladelse af at have sikret, at byspildevandet fra flere byområder underkastes en sekundær eller tilsvarende rensning, før det tilledes kloaknet (byområderne Bray, Howth, Letterkenny, Shanganagh, Sligo og Tramore County).
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 2 og 4 i Rådets direktiv 92/106/EØF af 7. december 1992 om indførelse af fælles regler for visse former for kombineret godstransport mellem medlemsstaterne (EFT L 368, s. 38) – afsluttende vejstrækninger, der udgør en integrerende del af den kombinerede transport – krav om græsk tilladelse til vejtransport.
40

I medfør af artikel 8 i lov nr. 289/2002 kan afgiftspligtige personer, som ikke har overholdt deres forpligtelser for afgiftsperioderne 1998 til 2001 — dvs. i visse tilfælde blot et år inden lovens vedtagelse — undgå yderligere undersøgelse samt de sanktioner, som måtte finde anvendelse, inden for grænserne af et beløb svarende til det dobbelte af det momsbeløb, som er angivet i den supplerende momsangivelse. De italienske myndigheder har således ikke længere pligt til at kontrollere afgiftspligtige transaktioner udført i løbet af de fire år før nævnte lovs vedtagelse, dog inden for de i samme lovs artikel 8, stk. 6, fastsatte grænser. Denne eftergivelse finder i princippet anvendelse, når den afgiftspligtige person indberetter og betaler det beløb, som han oprindeligt skulle have betalt. Eftersom en kontrol imidlertid kun kan udføres for beløb, som overstiger det dobbelte af de beløb, som den afgiftspligtige person har indberettet i sin supplerende momsangivelse, er lov nr. 289/2002 egnet til kraftigt at tilskynde afgiftspligtige personer til kun at indberette en del af det beløb, som faktisk skyldes. Det følger heraf, at afgiftspligtige personer, som kan benytte denne bestemmelse, endeligt er fritaget for deres forpligtelse til at angive og betale det momsbeløb, som normalt skyldes for afgiftsperioderne 1998 til 2001.
Henset til alle disse omstændigheder skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 25 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovbestemmelse, i henhold til hvilken indenlandske elektricitetskunder skal betale et pristillæg til deres systemoperatør for de mængder elektricitet, der er produceret i medlemsstaten og importeret, og som er transmitteret til brug for dem, når dette tillæg af systemoperatøren skal betales til et af lovgiver hertil udpeget selskab, hvilket selskab er et datterselskab af de fire indenlandske elektricitetsproducenter, og som tidligere administrerede omkostningerne for al produceret og importeret elektricitet, og når dette tillæg i sin helhed skal anvendes til at dække ikke-markedskonforme omkostninger, som dette selskab personligt hæfter for, hvilket har den konsekvens, at de beløb, det opkræver, fuldt ud kompenserer for omkostningerne til indenlandsk, transmitteret elektricitet.

Det forholder sig på samme måde, når de indenlandske elproduktionsvirksomheder er forpligtet til at bære disse omkostninger, og såfremt hele provenuet af pristillægget, på grund af eksisterende overenskomster, ved betaling af en købspris for elektricitet produceret i medlemsstaten, ved betaling af udbytte til forskellige indenlandske elektricitetsproducenter, hvis udpegede selskab er et datterselskab, eller ved ethvert andet middel har kunnet overvæltes af det udpegede selskab på de indenlandske elproduktionsvirksomheder.

Artikel 90 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for den samme lovbestemmelse, såfremt provenuet af den afgift, der opkræves for transmitteret elektricitet, kun berøres delvist af betalingen af ikke-markedskonforme omkostninger, dvs. når det beløb, der er opkrævet af det udpegede selskab, kun kompenserer for en del af omkostningerne til den transmitterede indenlandske elektricitet.
73

Det første og det andet spørgsmål skal herefter besvares med, at artikel 43 EF, 49 EF og artikel 86, stk. 1, EF ikke er til hinder for, at der i en medlemsstats lovgivning som den, der er omtvistet i hovedsagen, foreskrives en forlængelse på de i lovgivningen fastsatte betingelser af varigheden af den overgangsperiode, ved hvis udløb en koncession på distribution af naturgas som den i hovedsagen omhandlede skal bringes til ophør før tiden, for så vidt som en sådan forlængelse kan betragtes som nødvendig for at gøre det muligt for kontrahenterne at opløse deres kontraktforhold på acceptable vilkår, såvel under hensyn til kravene til den offentlige tjenesteydelse som fra et økonomisk synspunkt.
18

Retten bemærkede dernæst følgende: »29 I denne sag meddelte den [omtvistede] skrivelse, som udelukkende blev adresseret til [Athinaïki Techniki], selskabet i medfør af artikel 20 i forordning nr. 659/1999, at Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den rådede over, fandt, at der ikke var tilstrækkelig begrundelse for at udtale sig om den sag, der var klaget over. Kommissionen angav derefter i [denne skrivelse], at da den ikke havde modtaget yderligere oplysninger, som kunne begrunde en fortsættelse af undersøgelsen, havde den henlagt Athinaïki Technikis klage administrativt den 2. juni 2004. Kommissionen havde derfor ikke taget endelig stilling til spørgsmålet, om den foranstaltning, der var genstand for Athinaïki Technikis klage, var forenelig med fællesmarkedet. 30 Det følger heraf, at den [omtvistede] skrivelse ikke udgør en beslutning i den i artikel 25 i forordning nr. 659/1999 omhandlede forstand og ikke har retsvirkninger. Denne skrivelse kan dermed ikke være genstand for et søgsmål i medfør af artikel 230 EF. 31 Det bemærkes, at [Athinaïki Techniki] ikke kan hævde, at den omstændighed, at en skrivelse om afslag på en klage ikke kan anfægtes, indebærer, at borgerne fratages adgang til Fællesskabets retsinstanser, eftersom klageren kan indgive supplerende oplysninger til støtte herfor. Såfremt disse oplysninger er tilstrækkelige, er Kommissionen nemlig forpligtet til at tage stilling til den pågældende statslige foranstaltning ved vedtagelse af en beslutning som omhandlet i artikel 4 i forordning nr. 659/1999, hvilket giver klageren mulighed for at anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF. Som Kommissionen i øvrigt har anført, kan klageren ligeledes anlægge passivitetssøgsmål i henhold til artikel 232, stk. 3, EF.«