FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. PIKAMÄE

fremsat den 13. januar 2022 ( 1 )

Sag C-260/20 P

Europa-Kommissionen

mod

Hansol Paper Co. Ltd

»Appel – dumping – gennemførelsesforordning (EU) 2017/763 – import af visse typer letvægtstermopapir med oprindelse i Republikken Korea – endelig antidumpingtold – beregning af dumpingmargen – beregning af skadesmargen – konstatering af skade«

I. Indledning

1. Med sin appel har Europa-Kommissionen nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 2. april 2020, Hansol Paper Co. Ltd mod Kommissionen (T-383/17, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom, EU:T:2020:139), hvorved Retten gav Hansol Paper Co. Ltd (herefter »Hansol«) – et selskab, der er stiftet i Sydkorea og er aktivt inden for produktion og eksport af letvægtstermopapir – medhold i det søgsmål, som selskabet havde anlagt til prøvelse af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2017/763 af 2. maj 2017 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer letvægtstermopapir med oprindelse i Republikken Korea ( 2 ) (herefter »den omtvistede forordning«), idet den annullerede denne forordning, for så vidt som den vedrører ovennævnte selskab.

2. Den foreliggende appel giver Domstolen lejlighed til at præcisere fortolkningen af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union ( 3 ) (herefter »grundforordningen«), og navnlig de bestemmelser, som giver Kommissionen beføjelse til at fastslå, om der foreligger dumping, der kan være skadelig for EU-erhvervsgrenen. De retlige spørgsmål, som Domstolen skal træffe afgørelse om, vedrører konkret de forskellige trin i den undersøgelse, som Kommissionen skal foretage under anvendelse af dette handelspolitiske beskyttelsesinstrument, og Kommissionens undersøgelsesbeføjelser med hensyn til økonomiske aktører, der er mistænkt for urimelig handelspraksis, som i givet fald kan give grundlag for antidumpingforanstaltninger.

II. Retsforskrifter

A. WTO-retten

3. Ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence ( 4 ), godkendte Rådet for Den Europæiske Union overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), som blev undertegnet i Marrakech den 15. april 1994, samt de aftaler, der er opført i bilag 1, 2 og 3 til denne overenskomst, iblandt hvilke indgår aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (herefter »antidumpingaftalen«) ( 5 ).

4. Antidumpingaftalens artikel 2, der har overskriften »Konstatering af dumping«, bestemmer følgende: »2.1 I denne aftale anses en vare for at være en dumpingvare, dvs. bragt i handelen i et andet land til en pris, der er lavere end varens normale pris, hvis eksportprisen på den vare, der udføres fra et land til et andet, er lavere end den tilsvarende pris for samme vare i normal handel, når den er bestemt til forbrug i eksportlandet. 2.2 Sælges samme vare ikke i normal handel på eksportlandets hjemmemarked, eller muliggør et sådant salg ikke en behørig sammenligning på grund af den særlige markedssituation eller det pågældende salgs ringe omfang på eksportlandets hjemmemarked […], fastlægges dumpingmargenen ved en sammenligning med den tilsvarende pris for samme vare ved udførsel til et velvalgt tredjeland, forudsat at denne pris er repræsentativ, eller med produktionsomkostningerne i oprindelseslandet med et rimeligt tillæg til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.«

B. Grundforordningen

5. Grundforordningens artikel 2 har, for så vidt det er relevant for den foreliggende sag, følgende ordlyd: »1. Den normale værdi fastsættes normalt på grundlag af de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet. Når eksportøren i eksportlandet ikke fremstiller eller sælger samme vare, kan den normale værdi imidlertid fastsættes på grundlag af andre sælgeres eller producenters priser. Transaktioner mellem parter, som synes at være forretningsmæssigt forbundne eller at have en indbyrdes kompensationsaftale, kan kun anses for at finde sted i normal handel, og priserne for de pågældende transaktioner kan kun anvendes til fastsættelse af den normale værdi, hvis det fastslås, at de ikke er påvirket af dette afhængighedsforhold. For at fastslå, om to parter er forretningsmæssigt forbundne, kan der tages hensyn til definitionen af indbyrdes afhængige personer i artikel 127 i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 [ ( 6 )]. 2. Salg af samme vare bestemt til forbrug på hjemmemarkedet anvendes normalt som grundlag for fastsættelsen af den normale værdi, hvis den solgte mængde udgør mindst 5% af salget af den pågældende vare til Unionen. En lavere salgsmængde kan dog anvendes, hvis eksempelvis de priser, hvortil varen sælges, anses for repræsentative for det pågældende marked. 3. Sælges samme vare ikke eller ikke i tilstrækkelige mængder i normal handel, eller muliggør et sådant salg ikke en behørig sammenligning på grund af den særlige markedssituation, fastsættes den normale værdi for samme vare på grundlag af produktionsomkostningerne i oprindelseslandet plus et rimeligt beløb til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste eller på grundlag af eksportpriserne ved salg i normal handel til et egnet tredjeland, forudsat at disse priser er repræsentative. […] 9. Foreligger der ingen eksportpris, eller viser det sig, at der ikke kan fæstes lid til eksportprisen på grund af en forretningsmæssig forbindelse eller en kompensationsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, kan eksportprisen beregnes på grundlag af den pris, hvortil de indførte varer første gang videresælges til en uafhængig køber, eller hvis varerne ikke videresælges til en uafhængig køber eller ikke videresælges i den stand, hvori de er indført, på ethvert rimeligt grundlag. […] 11. Under hensyntagen til de relevante bestemmelser om en rimelig sammenligning skal forekomsten af dumpingmargener i undersøgelsesperioden normalt fastslås på grundlag af en sammenligning mellem den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit og det vejede gennemsnit af priserne for alle eksporttransaktioner til Unionen eller ved en sammenligning mellem den individuelle normale værdi og de individuelle eksportpriser ved salg til Unionen […] på grundlag af hver enkelt transaktion. En normal værdi, som er fastsat på grundlag af vejede gennemsnit, kan dog sammenlignes med priserne for alle individuelle eksporttransaktioner til [Unionen], hvis der foreligger et eksportprismønster, som er meget forskelligt for forskellige købere, regioner eller perioder, og de i første punktum i dette stykke fastsatte metoder ikke i fuldt omfang vil afspejle den dumping, der finder sted. Dette stykke udelukker ikke anvendelsen af stikprøver i henhold til artikel 17. 12. Ved dumpingmargen forstås det beløb, hvormed den normale værdi overstiger eksportprisen. Er dumpingmargenerne forskellige, kan der fastsættes en dumpingmargen i form af et vejet gennemsnit.«

6. Grundforordningens artikel 3, stk. 3, bestemmer: »3. Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Unionen. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Unionen, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.«

7. Grundforordningens artikel 6, stk. 7 og 8, fastsætter: »7. De klagere, importører og eksportører samt deres repræsentative sammenslutninger, brugere og forbrugerorganisationer, som har givet sig til kende i henhold til artikel 5, stk. 10, samt repræsentanterne for eksportlandet kan på skriftlig anmodning få indsigt i alle oplysninger, som parter i undersøgelsen har indgivet, i modsætning til interne dokumenter udarbejdet af myndighederne i Unionen eller dets medlemsstater, forudsat at disse oplysninger har betydning for fremlæggelsen af deres sag, at de ikke er fortrolige som omhandlet i artikel 19, og at de anvendes som led i undersøgelsen. De pågældende parter kan meddele deres syn på sådanne oplysninger, og der skal tages hensyn til deres bemærkninger i det omfang, de er tilstrækkeligt dokumenteret i svaret. 8. Undtagen under de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 18, skal det i det omfang, det er muligt, sikres, at de oplysninger, som de berørte parter meddeler, og som lægges til grund for de afgørelser, der træffes, er korrekte.«

8. Grundforordningens artikel 9, stk. 3 og 4, bestemmer: »3. For så vidt angår procedurer, der er indledt i henhold til artikel 5, stk. 9, anses den forvoldte skade normalt for ubetydelig, når de pågældende indførte mængder udgør mindre end de mængder, der er fastsat i artikel 5, stk. 7. Procedurer af samme art afsluttes omgående, når det fastslås, at dumpingmargenen er mindre end 2% udtrykt i procent af eksportprisen, dog således, at det kun er undersøgelsen, der afsluttes for den enkelte eksportør, for hvem margenen er lavere end 2%, og den pågældende skal fortsat være omfattet af proceduren og kan blive undersøgt igen i forbindelse med en eventuel genoptagelse af en undersøgelse, der gennemføres for det pågældende land i henhold til artikel 11. 4. Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, og er det af hensyn til beskyttelsen af Unionens interesser påkrævet at gribe ind i henhold til artikel 21, træffer Kommissionen afgørelse om indførelse af en endelig udligningstold efter undersøgelsesproceduren i artikel 15, stk. 3. Er en midlertidig told i kraft, indleder Kommissionen denne procedure senest en måned før en sådan tolds udløb.«

9. Grundforordningens artikel 18, stk. 1 og 3, fastsætter: »1. I tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem inden for de frister, der er fastsat i denne forordning, eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan der træffes foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger. Konstateres det, at en interesseret part har meddelt urigtige eller vildledende oplysninger, ses der bort fra disse oplysninger, og der kan gøres brug af de foreliggende faktiske oplysninger. Interesserede parter skal gøres bekendt med følgerne af manglende samarbejdsvilje. […] 3. Selv om de oplysninger, som en berørt part indgiver, ikke er fyldestgørende i enhver henseende, ses der ikke bort fra dem, forudsat at eventuelle mangler ikke giver anledning til urimelige vanskeligheder i arbejdet med at nå til rimeligt nøjagtige resultater, at oplysningerne indgives på korrekt vis og rettidigt, at de kan efterprøves, og den pågældende part har handlet efter bedste evne. […]«

III. Sagens baggrund, retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom

A. Sagens baggrund

10. Efter at have modtaget en klage offentliggjorde Kommissionen den 18. februar 2016 en meddelelse om indledning af en antidumpingprocedure vedrørende importen af visse typer letvægtstermopapir med oprindelse i Sydkorea ( 7 ).

11. Den vare, der var genstand for undersøgelsen, svarede til termopapir af en vægt på 65 g/m2 eller derunder, i ruller af en bredde på 20 cm eller derover med en vægt (inklusive papiret) på 50 kg eller derover og en diameter (inklusive papiret) på 40 cm eller derover (herefter »jumboruller«), med eller uden basecoat på den ene eller begge sider, overtrukket med en varmefølsom belægning (som er en blanding af farven og fremkalderen, som reagerer og danner et billede ved varmepåvirkning) på den ene eller begge sider, og med eller uden dæklag, med oprindelse i Sydkorea og henhørende under KN-kode ex48099000, ex48119000, ex48169000 og ex48239085 (herefter »den pågældende vare«).

12. Undersøgelsen af dumping og skade omfattede perioden fra den 1. januar til den 31. december 2015 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af udviklingstendenser af relevans for vurderingen af skaden omfattede perioden fra den 1. januar 2012 til udgangen af undersøgelsesperioden.

13. Sagsøgeren og sagsøgte i appelsagen, Hansol, er stiftet i Sydkorea og er aktiv inden for produktion og eksport af den pågældende vare, navnlig til Unionen. Den nævnte vare blev i undersøgelsesperioden inden for Unionen solgt til uafhængige kunder og til en forretningsmæssigt forbundet forhandler, Hansol Europe BV, og til fire forretningsmæssigt forbundne omspolere, Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (herefter »Heipa«) og R+S Group GmbH (herefter »R+S«). De forretningsmæssigt forbundne omspoleres aktivitet bestod navnlig i at omspole denne vare til nye varer med betegnelsen »små ruller«, som blev solgt i Unionen til uafhængige eller forretningsmæssigt forbundne kunder.

14. En anden koreansk eksporterende producent, Hansol Artone Co. Ltd (herefter »Artone«), som var forretningsmæssigt forbundet med sagsøgeren, samarbejdede i forbindelse med antidumpingundersøgelsen. Artone fusionerede med sagsøgeren den 3. marts 2017.

15. Den 18. februar 2016 modtog sagsøgeren det antidumpingspørgeskema, der er beregnet til eksporterende producenter af den pågældende vare.

16. Den 19. februar 2016 anmodede sagsøgeren på baggrund af, at visse af de forretningsmæssigt forbundne selskaber enten slet ikke eller i meget begrænset mængde havde solgt den pågældende vare til uafhængige kunder i Unionen, om, at Schades Nordic, Heipa og R+S blev fritaget fra at udfylde spørgeskemaet for virksomheder, der er forretningsmæssigt forbundet med den eksporterende producent, gengivet i bilag I til antidumpingspørgeskemaet.

17. Den 23. februar 2016 accepterede Kommissionen denne anmodning samtidig med, at Kommissionen forbeholdt sig ret til at fremsætte andre anmodninger om oplysninger.

18. Den 7. marts 2016 besluttede Kommissionen efter en gennemgang af visse oplysninger fra sagsøgeren, at Schades Nordic, Heipa og R+S skulle besvare afsnit F og G vedrørende produktionsomkostningerne og rentabiliteten og udfylde bilag I til antidumpingspørgeskemaet.

19. Den 8. marts 2016 anmodede om sagsøgeren om indgriben fra høringskonsulenten med hensyn til Kommissionens anmodninger til Schades Nordic, Heipa og R+S. Sagsøgeren anførte navnlig, at det var forbundet med en betydelig arbejdsbyrde at indgive oplysninger vedrørende salg og omkostninger angående små ruller, som ikke er omfattet af proceduren, og at denne anmodning var irrelevant, i det omfang det ikke havde været muligt at fastslå, om de små ruller var blevet fremstillet på grundlag af sagsøgerens jumboruller eller på grundlag af andre kilder.

20. Den 10. marts 2016 blev der afholdt en høring med Kommissionen under ledelse af høringskonsulenten.

21. Den 16. og den 17. marts 2016 gennemførte Kommissionen et besøg i Schades lokaler.

22. Den 21. marts 2016 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at de fremsendte anmodninger om oplysninger af 7. marts 2016 fremadrettet ville være begrænset til Schades.

23. Den 15. april 2016 bekræftede Kommissionen modtagelsen af sagsøgerens og Artones besvarelser af antidumpingspørgeskemaerne og af Hansol Europes og Schades’ besvarelser af bilag I til antidumpingspørgeskemaet.

24. I perioden fra den 15. juni til den 26. august 2016 foretog Kommissionen kontrolbesøg i sagsøgerens, Artones, Hansol Europes og Schades’ lokaler.

25. Den 16. november 2016 vedtog Kommissionen gennemførelsesforordning (EU) 2016/2005 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse typer letvægtstermopapir med oprindelse i Republikken Korea ( 8 ).

26. Den 17. november 2016 blev et dokument med oplysninger om Kommissionens foreløbige konklusioner fremsendt til sagsøgeren. Sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger til disse foreløbige konklusioner den 8. december 2016.

27. Den 13. december 2016 blev der på sagsøgerens anmodning afholdt en høring med Kommissionen under ledelse af høringskonsulenten.

28. Den 17. februar 2017 blev et dokument med oplysninger om Kommissionens endelige konklusioner fremsendt til sagsøgeren. Sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger til dette dokument den 27. februar 2017.

29. Den 2. og den 22. marts 2017 blev der på sagsøgerens anmodning afholdt høringer med Kommissionen under ledelse af høringskonsulenten.

30. Den 20. og den 23. marts 2017 fremlagde Kommissionen sine supplerende endelige konklusioner henholdsvis sine reviderede endelige konklusioner, hvortil sagsøgeren fremsatte bemærkninger.

31. Den 2. maj 2017 vedtog Kommissionen den omtvistede forordning, navnlig på grundlag af grundforordningens artikel 9, stk. 4.

32. Den omtvistede forordnings artikel 1 indførte en endelig antidumpingtold på importen af den pågældende vare i form af et fast beløb på 104,46 EUR pr. nettoton.

B. Sagen for Retten og den appellerede dom

33. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 2017 anlagde Hansol søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrørte virksomheden.

34. Kommissionen nedlagde i svarskriftet af 22. september 2017 påstand om frifindelse i annullationssøgsmålet og om, at Hansol tilpligtedes at betale sagsomkostningerne.

35. Ved kendelse af 27. november 2017 gav Retten European Thermal Paper Association (herefter »ETPA«) tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande.

36. I den appellerede dom gav Retten Hansol medhold, da der blev konstateret ulovligheder i forbindelse med undersøgelsen af de påberåbte anbringender. Retten annullerede derfor den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrørte Hansol.

37. De elementer i Rettens retlige argumentation, der anses for relevante for den foreliggende appel, er sammenfattet i de følgende punkter.

38. Det første anbringende, der blev fremsat i første instans, vedrørte en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 11, og artikel 17, stk. 2, samt en ulovlig beregning af dumpingmargenen. I den appellerede dom undersøgte Retten det første anbringendes første led i præmis 57-69 og dets andet led i præmis 70-93.

39. Det første anbringendes første led vedrørte Kommissionens anvendelse af stikprøver og en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 17, stk. 2. I den appellerede doms præmis 63 og 64 fastslog Retten, at den antagelse, der lå til grund for Kommissionens anvendelse af grundforordningens artikel 17, stk. 1, da den besluttede at anvende data fra Schades til beregning af dumpingmargenen for salget af den pågældende vare til forretningsmæssigt forbundne omspolere, var urigtig. Navnlig fastslog Retten i præmis 68, at »det fremgår af 32. betragtning til den [omtvistede] forordning, at Kommissionen udtrykkeligt har anført grundforordningens artikel 2, stk. 9, som retsgrundlag for beregningen af eksportprisen for salg af den pågældende vare til forretningsmæssigt forbundne omspolere«. Retten forkastede derfor dette led af det første anbringende.

40. Det første anbringendes andet led, der blev fremført i første instans, vedrørte de beregninger, som Kommissionen anvendte på dumpingmargenen for salg af den pågældende vare til Unionen. Dette led består af to klagepunkter.

41. Retten undersøgte det første klagepunkt i det første anbringendes andet led i den appellerede doms præmis 84-87 og præmis 92. I de nævnte præmisser fastslog Retten for det første, at Kommissionen var i besiddelse af data fra den forretningsmæssigt tilknyttede omspoler Schades Nordic, selv om Schades Nordic ikke selv havde besvaret antidumpingspørgeskemaet. Retten påpegede også, at »Kommissionen besluttede at anvende data fra Schades til at beregne dumpingmargenen for sagsøgerens salg til tre andre forretningsmæssigt forbundne omspolere«. Derimod konstaterede Retten, at »henset til den omstændighed, at Kommissionen vidste, at en del af salget af den pågældende vare til Schades var blevet videresolgt til uafhængige kunder uden omspoling, burde Kommissionen have taget hensyn til denne situation i forbindelse med salget af den pågældende vare til andre forretningsmæssigt forbundne omspolere. Ved at undlade at tage hensyn til denne omstændighed, tillagde Kommissionen salget til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på omdannelse til små ruller for stor vægt, idet den derved øgede sagsøgerens faktiske dumping«.

42. Retten konkluderede derfor i præmis 87 og 92, at »Kommissionens beregninger ikke i fuldt omfang afspejler sagsøgerens dumping, hvorfor det må konstateres, at der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 11«.

43. For så vidt angår det andet klagepunkt konkluderede Retten i præmis 90, at »der er intet, navnlig heller ikke det af sagsøgeren anførte, der giver anledning til at anse den af Kommissionen anvendte metode og de justeringer, der blev foretaget for at tage hensyn til den særlige situation i den foreliggende sag, for at være i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 11«.

44. I præmis 94-121 undersøgte Retten det andet anbringende i første instans, som bestod af to led.

45. Rettens hovedargumentation vedrørende det andet anbringendes første led findes i den appellerede doms præmis 100-106.

46. Retten forkastede for det første Kommissionens formalitetsindsigelse. I den appellerede doms præmis 100 anførte Retten, at »selv om sagsøgeren anmodede om, at der blev indført en fast antidumpingtold i stedet for en værditold, kan sagsøgeren fortsat gøre indsigelse mod størrelsen af den faste told, som Kommissionen har indført«.

47. I den appellerede doms præmis 105 fastslog Retten imidlertid dernæst, at »af de grunde, der er anført i forbindelse med det første klagepunkt i det første anbringendes andet led […], afspejler Kommissionens beregninger ikke i fuldt omfang sagsøgerens dumping«. Retten anførte, at »[d]enne fejl, som er knyttet til den vægtning, Kommissionen anvendte, påvirkede således også fastsættelsen af den endelige antidumpingtold«. Uden nogen anden forklaring fastslog Retten, at tolden »således er højere end sagsøgerens faktiske dumping, hvilket er i strid med grundforordningens artikel 9, stk. 4, andet afsnit«.

48. Det andet anbringendes andet led blev behandlet i den appellerede doms præmis 107-119. Herved blev det gjort gældende, at princippet om god forvaltning var blevet tilsidesat. Retten forkastede dette led af det andet anbringende.

49. I den appellerede doms præmis 122-143 undersøgte Retten det tredje anbringende, der blev fremsat i første instans, hvorefter Kommissionen anvendte grundforordningens artikel 2, stk. 9 og 10, fejlagtigt, for så vidt som den i for høj grad justerede for salget af små ruller, der var lavet af jumboruller, som Schades havde opnået fra EU-producenter. Retten forkastede dette anbringende, idet det delvis ikke kunne antages til realitetsbehandling, delvis var ugrundet.

50. I den appellerede doms præmis 144-160 undersøgte Retten det fjerde anbringende, der blev fremført i første instans, vedrørende tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 1, for så vidt som Kommissionen fejlagtigt fastsatte den normale værdi som omhandlet i denne forordnings artikel 2, stk. 3.

51. I den appellerede doms præmis 152 påbegyndte Retten sin fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og af artikel 2, stk. 3, idet den fastslog, at der er forskel på de situationer, der er omfattet af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit (den første situation), og dem, der er omfattet af samme forordnings artikel 2, stk. 3, første afsnit (den anden situation).

52. Med henvisning til den omtvistede forordning anførte Retten, at Kommissionen havde lagt den anden situation til grund for sin beregning af Artones normale værdi. Den fastslog i præmis 157, at »[d]e omstændigheder, der er fremført af Kommissionen, hvorefter der var væsentlig forskel på sagsøgerens og Artones »omkostningsstruktur« eller »salgspriser« (21. betragtning til [den omtvistede] forordning), ikke er blandt fravigelserne fra den metode, hvorefter den normale værdi skal fastlægges på grundlag af de faktiske priser, som […] er udtømmende«. Retten anførte desuden, at for så vidt angik den omstændighed, at »salgsmængden for en af de to typer af den pågældende vare, der sælges af sagsøgeren, blev anset for ikke at være repræsentativ, gør intet af det, som Kommissionen har fremført i sine skriftlige indlæg, det muligt at fastslå, om denne omstændighed vedrørte den varetype, der er omfattet af 20. betragtning til den pågældende gennemførelsesforordning, og som ikke var blevet solgt af Artone. Denne konstatering er desuden under alle omstændigheder uden betydning for den af sagsøgeren fremførte omstændighed, hvorefter de to omhandlede varetyper ikke var blevet solgt af Artone på denne virksomheds hjemmemarked«.

53. I den appellerede doms præmis 158 fastslog Retten, at »Kommissionen har tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 1, ved fastsættelsen af Artones normale værdi«.

54. I den appellerede doms præmis 161-213 undersøgte Retten det femte anbringende, der blev fremført i første instans, vedrørende en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 1, stk. 1, artikel 3, stk. 1-3 og 5-8, praksis fra Unionens retsinstanser og fra WTO, Kommissionens tidligere praksis samt princippet om rimelig sammenligning og princippet om ligebehandling ved beregningen af skademargenen.

55. I præmis 162-169 forklarede Retten, hvorfor den vurderede, at det femte anbringende kunne antages til realitetsbehandling. Retten anførte navnlig, at sagsøgeren med dette anbringende havde anfægtet konstateringen af skaden og af årsagsforbindelsen, for så vidt som den metode, som Kommissionen anvendte til at fastsætte eksportprisen, ikke gav mulighed for en korrekt vurdering af den faktiske skade og især af indvirkningen på priserne.

56. I den appellerede doms præmis 170-177 undersøgte Retten det femte anbringendes første led, hvorefter Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel 1, stk. 1, og artikel 3, stk. 2, 3 og 6, idet den ved beregningen af skademargenen medregnede videresalg af små ruller. Retten fastslog i præmis 174, at sagsøgerens antagelse om, at »analysen af den skade, som EU-erhvervsgrenen har lidt, er baseret på en urigtig sammenligning mellem de små ruller, der blev solgt af sagsøgeren forretningsmæssigt forbundne omspolere, på den ene side og de jumboruller, der blev solgt af EU-erhvervsgrenen, på den anden side«, faktisk er fejlagtig. Den forkastede det femte anbringendes første led som ugrundet.

57. I præmis 178-205 undersøgte Retten det femte anbringendes andet led vedrørende en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 1-3 og 5-8, praksis fra Unionens retsinstanser og fra WTO, Kommissionens tidligere praksis samt princippet om rimelig sammenligning og princippet om ligebehandling, for så vidt som Kommissionen havde anvendt den pågældende forordnings artikel 2, stk. 9, analogt med henblik på at fastsætte skademargenen. Rettens argumentation begyndte i præmis 191, hvor den indledningsvis anførte, at »det fremgår klart af stævningen, at sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen som pris ved fri omsætning for Schades’ videresalg af den pågældende vare burde have anvendt de priser, der blev faktureret til denne virksomheds uafhængige kunder, nedsat til et »ab-fabrik-niveau««.

58. Rettens analyse af realiteten vedrørende det femte anbringendes andet led begyndte i præmis 196. I præmis 197 anførte Retten med henvisning til eksisterende retspraksis, at konstateringen af skaden omfatter en undersøgelse af spørgsmålet om, »hvorvidt dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare«. Retten anførte endvidere i præmis 198, at »det bør undersøges, om Kommissionen har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved fastlæggelsen af det referencepunkt, i forhold til hvilket priserne på sagsøgerens varer, der skal sammenlignes med EU-erhvervsgrenens priser, i det foreliggende tilfælde skulle beregnes«.

59. I denne forbindelse fastslog Retten i præmis 200, at »hvis Kommissionen kunne nedsætte eksportprisen for den pågældende vare til CIF-niveau [costs, insurance, freight], frit Unionens grænse, når den blev solgt og derefter omspolet til mindre ruller, var Kommissionens beregning vedrørende Schades’ videresalg af den pågældende vare, dvs. ikke omspolet, til uafhængige kunder urigtig«. I præmis 201 og 202 forklarede Retten for det første, at »»referencepunktet« for Schades’ videresalg […] ikke ligger på niveauet »frit Unionens grænse«, men på niveauet for Schades’ uafhængige kunder«. Retten anførte for det andet, at selv om »»det meste« af konkurrencen fandt sted blandt de forretningsmæssigt forbundne omspolere, var [Kommissionen] ikke af den opfattelse, at »al« konkurrence fandt sted blandt disse. I denne henseende må det fastslås, at konkurrencen for så vidt angår direkte og indirekte salg af den pågældende vare fandt sted på de uafhængige kunders niveau«. Ud fra disse to faktiske omstændigheder konkluderede Retten, at »Kommissionen begik en fejl, idet den besluttede at fratrække omkostningerne [salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger] samt fortjeneste for Schades’ videresalg af den pågældende vare til uafhængige kunder med henblik på at fastsætte eksportprisen for den pågældende vare i forbindelse med konstateringen af skade«.

60. I den følgende præmis analyserede Retten betydningen af denne fejl, idet den anførte, at »Schades’ videresalg af den pågældende vare til uafhængige kunder kun udgjorde en beskeden del af det salg, som var blevet anvendt til at fastsætte sagsøgerens eksportpris i forbindelse med analysen af skaden«. Retten anførte dog, at »som det fremgår af analysen af det første klagepunkt i det første anbringendes andet led, burde videresalget af den pågældende vare til uafhængige kunder have udgjort en større del end den, som Kommissionen lagde til grund«. Retten tilføjede, at »der ikke er noget, der gør det muligt at foretage en præcis beregning af indvirkningen af en ændring af referencepunktet for videresalget af den pågældende vare til uafhængige kunder på det niveau af prisunderbud, som Kommissionen lagde til grund, og som i det pågældende tilfælde var på 9,4% (67. betragtning til [den omtvistede] forordning[…])«. Retten fandt, at det femte anbringendes andet led skulle tages til følge.

61. I præmis 206-213 undersøgte Retten det femte anbringendes tredje led vedrørende en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2, 3 og 6, og underbudsmargenen for den pågældende vare. Idet Retten på ny henviste til den i præmis 197 nævnte retspraksis og til, at det konstaterede underbud var på 9,4%, forkastede den »sagsøgerens argumenter på grundlag af det femte anbringendes første led […] af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 173-177 […]«.

62. I præmis 211 undersøgte Retten sagsøgerens argumenter på grundlag af det første anbringendes andet led og fremførte, at det »i dette led er gjort gældende, at Kommissionen begik en fejl ved vægtningen af salg til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på videresalg i form af små ruller til uafhængige virksomheder (mellem 75% og 85%) […]. Eftersom Kommissionen anvendte den samme vægtning til at beregne prisunderbuddet, påvirkede den fejl, som blev konstateret i det første anbringendes andet led, ligeledes denne beregning«. Retten tiltrådte ligeledes det femte anbringendes tredje led, for så vidt som »det ikke kan udelukkes, at denne fejl, sammenholdt med den, der blev konstateret i forbindelse med det femte anbringendes andet led, påvirkede Kommissionens konklusion på analysen af prisunderbuddet og på undersøgelsen af dumpingimportens indvirkning på samme vare fra EU-erhvervsgrenen, som er fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 2 og 3«.

63. I den appellerede doms præmis 213 konkluderede Retten, at den omtvistede forordning skulle annulleres for så vidt angik sagsøgeren.

C. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

1. Retsforhandlingerne for Domstolen

64. Domstolen har i overensstemmelse med procesreglementets artikel 76, stk. 2, besluttet, at der ikke skal afholdes mundtlig forhandling.

65. Ved en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse af 7. september 2021 har Domstolen stillet spørgsmål til skriftlig besvarelse til samtlige procesdeltagere. Besvarelsen af spørgsmålene er blevet indgivet inden for den fastsatte frist.

2. Parternes påstande vedrørende hovedappellen

66. Kommissionen har iværksat appellen ved appelskrift af 11. juni 2020, registreret på Domstolens Justitskontor den 15. juni 2020. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves, søgsmålet anlagt i første instans forkastes, og Hansol tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Eller subsidiært: – Sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i sagen i første instans og i appelsagen udsættes.

67. ETPA har den 19. oktober 2020 indgivet et svarskrift, registreret på Domstolens Justitskontor den 20. oktober 2020, til støtte for Kommissionens appel.

68. Hansol har den 27. august 2020 indgivet et svarskrift, registreret på Domstolens Justitskontor den 28. august 2020, hvori virksomheden har nedlagt følgende påstande: – Appellen forkastes. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i appelsagen og i sagen i første instans. – Intervenienten, der er indtrådt til støtte for appellen, tilpligtes at betale sagsomkostningerne i den foreliggende appelsag.

3. Parternes påstande vedrørende kontraappellen

69. ETPA har den 19. oktober 2020 indgivet en kontraappel, registreret på Domstolens Justitskontor den 20. oktober 2020, hvori EPTA har nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves, søgsmålet anlagt i første instans forkastes, og sagsøgte i appelsagen tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Eller subsidiært: – Sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i sagen i første instans og i appelsagen udsættes.

70. Hansol har den 5. november 2020 indgivet et kontraappelskrift, registreret på Domstolens Justitskontor samme dag, hvori virksomheden har nedlagt følgende påstande: – Kontraappellen forkastes. – ETPA tilpligtes at betale sagens omkostninger.

IV. Retlig bedømmelse

A. Indledende bemærkninger

1. Den Europæiske Union i det multilaterale handelssystem

71. WTO sikrer et regelbaseret multilateralt handelssystem. Den Europæiske Union har som en regional organisation, der er en selvstændig juridisk person, en særlig status inden for WTO, eftersom den er fuldt medlem af denne organisation sammen med dens medlemsstater. På grund af den enekompetence, som artikel 3, stk. 1, litra e), TEUF tillægger Unionen inden for den fælles handelspolitik, har Unionen skullet påtage sig sine medlemsstaters forpligtelser, som følger af WTO-aftalerne. Antidumpingaftalen, som indgår heri, regulerer WTO-medlemmernes anvendelse af antidumpingforanstaltninger. Denne aftale fastsætter visse materielle regler, som skal overholdes med hensyn til anvendelsen af en antidumpingforanstaltning, og detaljerede procedureregler for gennemførelsen af antidumpingundersøgelser og for indførelsen og opretholdelsen af disse foranstaltninger. Manglende overholdelse af disse regler kan give anledning til anvendelse af WTO’s tvistbilæggelsesmekanisme og føre til, at foranstaltningen erklæres ugyldig.

72. Lovgiver vedtog den grundforordning, som allerede blev nævnt i indledningen til dette forslag til afgørelse ( 9 ), i overensstemmelse med artikel 207, stk. 2, TEUF for at sikre gennemførelsen af antidumpingaftalen i Unionens interne retsorden ( 10 ). Det påhviler Kommissionen at anvende de deri fastsatte handelspolitiske beskyttelsesinstrumenter over for virksomheder, som har hjemsted i tredjelande, og som eksporterer deres varer til Unionen i strid med antidumpingreglerne til skade for EU-erhvervsgrenene. For så vidt som retsstatsprincippet er et af de grundlæggende principper i Unionens retsorden, og Unionen for det andet er forpligtet til at opfylde sine forpligtelser over for de andre WTO-medlemmer i fuldt omfang ( 11 ), forekommer det logisk, at traktaterne fastsætter, at Kommissionens anvendelse af disse mekanismer er undergivet en legalitetskontrol ved Unionens retsinstanser, nærmere betegnet ved Retten som første instans og i forbindelse med appelsager ved Domstolen. I den foreliggende sag, som omfatter en appel og en kontraappel, skal Domstolen udøve sine beføjelser på dette område.

2. Domstolsprøvelsen inden for rammerne af en appelsag

73. Inden de forskellige anbringender behandles, skal det erindres, at det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at en appel er begrænset til retsspørgsmål. Det følger således af fast retspraksis, at Retten er enekompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Domstolen har til gengæld ikke kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, som Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Rettens bedømmelse af beviserne udgør ikke et retsspørgsmål, der som sådant er undergivet Domstolens prøvelsesret ( 12 ).

74. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen dog i henhold til artikel 256 TEUF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget. Undtagelsesvis kan Domstolen foretage en prøvelse af Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder, når en appellant gør gældende, at Retten har gengivet beviserne urigtigt ( 13 ). I så fald påhviler det appellanten præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet, og påvise de fejl i dens undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har givet anledning til denne urigtige gengivelse. Der foreligger efter fast retspraksis en urigtig gengivelse af beviserne, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at gengivelsen af de foreliggende beviser er urigtig ( 14 ).

75. Disse indledende bemærkninger viser sig at være særligt relevante i den foreliggende sammenhæng, eftersom Retten har rejst tvivl om Kommissionens vurdering af forskellige faktiske omstændigheder og visse af dens konklusioner i den administrative procedure, som førte til vedtagelsen af den omtvistede forordning. For så vidt som Kommissionen og ETPA har anfægtet præmisserne i den appellerede dom for at modsætte sig Rettens annullation af den nævnte forordning, skal det erindres, at appelproceduren ikke kan anvendes som middel til at forpligte Domstolen til selv at foretage en fornyet bedømmelse af de faktiske omstændigheder. Henset til fordelingen af kompetencerne mellem Kommissionen på den ene side og Unionens retsinstanser på den anden er det nødvendigt at begrænse undersøgelsen af appellen til en streng analyse af de retlige spørgsmål, der er blevet forelagt Domstolen. På denne baggrund skal der i det følgende først foretages en undersøgelse af hovedappelanbringenderne ( 15 ) og dernæst af kontraappelanbringenderne ( 16 ) i den rækkefølge, hvori de er blevet fremsat.

B. Hovedappellen

1. Det første anbringende

a) Parternes argumenter

76. Med sit første anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Retten fordrejede bevismaterialet ved i den appellerede doms præmis 85 at fastslå, at Kommissionen under den administrative procedure havde modtaget dokumentation for, at Schades Nordic havde videresolgt den pågældende vare til uafhængige kunder i Unionen i undersøgelsesperioden, på trods af, at Schades Nordic ikke havde besvaret bilag I til spørgeskemaet. Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at pålægge Kommissionen at basere sine afgørelser på data vedrørende Schades Nordic, der ikke var efterprøvede (og ikke fremlagt af Schades Nordic som sådan). Kommissionen er af den opfattelse, at Retten tilsidesatte reglerne vedrørende rækkevidden af det bevismateriale, som Kommissionen er berettiget til at støtte sig på, når den formulerer afgørelser i forbindelse med antidumpingundersøgelser i henhold til grundforordningen, navnlig denne forordnings artikel 6, stk. 8.

77. Som svar på det første appelanbringende har Hansol gjort gældende, at Retten med rette anførte, at bevismaterialet burde have været fremlagt under den administrative procedure. Til støtte for denne argumentation har Hansol henvist til forskellige tidligere drøftelser med Kommissionen, nærmere betegnet til anmodningen om fritagelse, der blev indgivet den 19. februar 2016, og til høringen under ledelse af høringskonsulenten den 10. marts 2016, hvor Kommissionen modtog oplysningen om, at Schades Nordic havde videresolgt en vis mængde af den pågældende vare til uafhængige kunder i Unionen i undersøgelsesperioden. Ifølge Hansol fordrejede Retten således ikke det omhandlede bevismateriale. I modsætning til det af Kommissionen anførte pålagde Retten i øvrigt ikke Kommissionen at basere sine afgørelser på ikke efterprøvede data. Ifølge Hansol er der tale om en oplysning, som blev efterprøvet af Kommissionen, og som ikke er blevet bestridt.

b) Bedømmelse

78. Det skal indledningsvis præciseres, at det retlige spørgsmål, som udgør kernen i det første appelanbringende, i det væsentlige vedrører Kommissionens forpligtelse til at tage hensyn til de oplysninger, der indhentes i forbindelse med en undersøgelse, der fører til vedtagelse af antidumpingforanstaltninger. Kommissionen har bekræftet, at den modtog de omhandlede oplysninger på en måde, der ikke er hjemlet inden for den retlige ramme for undersøgelserne, hvilket ifølge Kommissionen forhindrede den i at tage hensyn til disse oplysninger. Dette synspunkt er blevet anfægtet af Hansol, som har anført, at Kommissionen burde have inddraget de omhandlede oplysninger i sin analyse, eftersom den fik kendskab til disse under den administrative procedure.

79. Det skal fastslås, at Retten lagde til grund, at Kommissionen burde have taget hensyn til de omhandlede oplysninger, navnlig på grund af deres betydning for den analyse, der skal foretages i henhold til grundforordningen. I den appellerede doms præmis 85 anførte Retten således som nævnt, at mindst én anden forretningsmæssigt forbundet omspoler, nemlig Schades Nordic, havde videresolgt en vis mængde af den indkøbte pågældende vare til sagsøgeren. I den appellerede doms præmis 86 fandt Retten, at Kommissionen på baggrund af den modtagne oplysning burde have taget hensyn til denne situation i forbindelse med salget af den pågældende vare til andre forretningsmæssigt forbundne omspolere. Retten fastslog, at Kommissionen ved at undlade at tage hensyn til denne omstændighed tillagde salget til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på omdannelse til små ruller for stor vægt, idet den derved øgede sagsøgerens faktiske dumping. I den appellerede doms præmis 87 anså Retten det for en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 11, at Kommissionens beregninger ikke i fuldt omfang afspejlede sagsøgerens dumping. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 105, påvirkede denne fejl i forbindelse med Kommissionens vægtning ligeledes indførelsen af den endelige faste antidumpingtold på 104,46 EUR pr. nettoton, som ifølge Retten således var højere end sagsøgerens faktiske dumping, hvilket er i strid med grundforordningens artikel 9, stk. 4, andet afsnit.

80. I denne forbindelse vil jeg, som Retten allerede fastslog i den appellerede doms præmis 85, først og fremmest fremhæve, at Kommissionen hverken har bestridt indholdet eller modtagelsen af denne oplysning. Kommissionen har på ingen måde berigtiget de faktiske omstændigheder på dette punkt. Der er således intet i sagsakterne, der tyder på, at der er tale om en urigtig oplysning, som kan føre til fejl i Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder.

81. Kommissionen har i sine skriftlige indlæg i stedet blot forsøgt at forklare, at det er i strid med den grundlæggende retlige ramme for antidumpingundersøgelser at pålægge Kommissionen at basere sine afgørelser på data, som er blevet indgivet af en berørt part, og som ikke har gennemgået den verifikationsproces, der er fastlagt i grundforordningen og i WTO-retten. Ifølge Kommissionen satte Retten sig i stedet for den myndighed, der skulle foretage antidumpingundersøgelsen, for så vidt som den inddrog de omhandlede oplysninger i sin argumentation.

82. Et sådant synspunkt forekommer mig ikke blot overdrevent formalistisk, men også vanskeligt at forene med de forpligtelser, der påhviler Kommissionen i forbindelse med hele antidumpingundersøgelsen. Ud fra bestemmelserne i grundforordningens artikel 6 at dømme er der tale om en fase i den administrative procedure, der er kendetegnet ved hensyn til effektivitet og hurtig behandling i forbindelse med indhentning af oplysninger ( 17 ). Såfremt der ikke er blevet taget hensyn til de nødvendige beviser med henblik på at træffe en beslutning, der i retlig henseende er i overensstemmelse med vedtagelsen af en antidumpingforanstaltning, kan dette derfor kun være begrundet i tvingende hensyn. Jeg vil nedenfor redegøre for de tvingende hensyn, som foranlediger mig til at mene, at Retten med rette fastslog, at Kommissionen burde have taget den oplysning, som den modtog under den administrative procedure, i betragtning.

83. Indledningsvis er det ubestridt, at der har været flere drøftelser mellem Kommissionen og Hansol med det formål at fremskaffe dokumentation for, at Schades Nordic havde videresolgt en vis mængde af den pågældende vare til uafhængige kunder i Unionen i undersøgelsesperioden ( 18 ). Hansol har nævnt meddelelsen af 19. februar 2016, hvori Hansol anmodede Kommissionen om fuldt ud at fritage tre af de fire forretningsmæssigt forbundne omspolere fra forpligtelsen til at besvare spørgeskemaet. Hansol har ligeledes henvist til høringen under ledelse af høringskonsulenten den 10. marts 2016, hvorunder oplysningerne om Schades Nordics videresalg af den pågældende vare blev fremlagt og uddybet. Efter denne høring og efter et besøg i Schades’ lokaler i Det Forenede Kongerige den 16. og den 17. marts 2016 bekræftede Kommissionen i en e-mail af 21. marts 2016 sin beslutning om at fritage Schades Nordic og to andre virksomheder fra forpligtelsen til at besvare bilag I til spørgeskemaet. I samme e-mail tilføjede Kommissionen, at den forbeholdt sig ret til også at anmode Schades Nordic og de andre virksomheder om supplerende oplysninger under proceduren.

84. Heraf følger, at Kommissionen havde fuldt kendskab til de faktiske omstændigheder, hvorpå Retten støttede sin argumentation. Kommissionen har imidlertid gjort gældende, at den ikke havde haft mulighed for at efterprøve denne oplysning. Efter min opfattelse har Kommissionen ikke givet nogen konkret forklaring på, hvorfor den ikke var i stand til at opfylde sin forpligtelse til at foretage en sådan efterprøvelse så hurtigt som muligt. Selv om det er korrekt, at Kommissionen efter anmodning fra Hansol havde besluttet at fritage Schades Nordic fra forpligtelsen til at besvare spørgeskemaet, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at Kommissionen udtrykkeligt havde forbeholdt sig ret til at anmode denne virksomhed om supplerende oplysninger ( 19 ). Derfor kan beslutningen om fritagelse, i modsætning til hvad Kommissionen har anført gentagne gange, ikke anses for en absolut retlig hindring for at indhente relevante oplysninger med henblik på konstatering af dumping.

85. Det skal i denne sammenhæng nævnes, at Kommissionen synes at foreholde Hansol, at virksomheden opretholdt sin anmodning om denne fritagelse ( 20 ), selv om det i sidste ende var Kommissionen selv, der traf den endelige afgørelse. For så vidt som Kommissionen tilsyneladende er af den opfattelse, at denne fritagelse forhindrede den i at foretage den nødvendige efterprøvelse, skal det fremhæves, at det snarere er Kommissionen, der skal holdes ansvarlig for denne omstændighed. Det er desuden vanskeligt at forstå, hvorfor Kommissionen gik med til at indrømme en sådan fritagelse med risiko for ikke at få de nødvendige oplysninger fra de omhandlede virksomheder. Den argumentation, som Kommissionen har fremført, forekommer mig snarere at være et påskud for at begrunde, at den undlod at gennemføre undersøgelsen med den nødvendige omhu og at tage hensyn til den oplysning, som Hansol meddelte ved undersøgelsen af, om der forelå dumping.

86. WTO-lovgivningen, hvortil Kommissionen har henvist i sine skriftlige indlæg, forekommer mig ikke at kunne udgøre et tilstrækkeligt retsgrundlag til støtte for dens standpunkt. Det fremgår således klart af rapporten fra WTO-panelet om China – Broiler Products ( 21 ), som, selv om udtrykket »bevismateriale« i antidumpingprocedurer ikke er defineret i antidumpingaftalen, omfatter det som minimum »information provided to an investigating authority by an interested party, whether or not positive, accurate or adequate« ( 22 ). I denne forstand har Hansol fremlagt beviser for, at Schades Nordic havde videresolgt den pågældende vare.

87. For så vidt som Kommissionen har gjort gældende, at det bevismateriale, som Hansol fremlagde, ikke opfyldte Kommissionens krav, fordi det ikke blev fremlagt på behørig vis, dvs. som svar på et spørgeskema, der var fremsendt til virksomhederne, i henhold til grundforordningens artikel 6, skal det blot nævnes, at WTO-panelets rapport, der er nævnt i det foregående punkt, udtrykkeligt fastslog, at »[n]othing in the Anti-Dumping Agreement, or the WTO Agreement as a whole, suggests that information loses its character as»evidence« by virtue of failing to meet certain criteria«. Rapporten fastslog, at »[w]hether the evidence meets these criteria is a separate matter for the investigating authority to consider« ( 23 ). På baggrund af det ovenstående kan det derfor udledes, at Kommissionen ikke kan benægte at være i besiddelse af bevismaterialet, som Hansol fremlagde i forbindelse med den administrative procedure.

88. Kommissionens argument om, at oplysninger, der er modtaget under anmodning om, at data ikke fremlægges, ikke indgår i undersøgelsens sagsakter, hvortil de berørte parter har adgang i henhold til grundforordningens artikel 6, stk. 7, er ikke overbevisende. Kommissionen har nemlig ikke redegjort for, i hvilket omfang de berørte parters interesser kunne være blevet tilsidesat. Som Hansol har anført, er den rapport vedrørende høringen den 10. marts 2016, der blev udarbejdet af høringskonsulenten, under alle omstændigheder et officielt dokument, der indgik i undersøgelsens sagsakter, hvortil parterne havde adgang, og på hvilke Kommissionen støttede sig med henblik på at beslutte at indføre foranstaltninger. Hansols bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger indgik ligeledes i undersøgelsens sagsakter, hvortil parterne havde adgang. Følgelig kan Kommissionen ikke gyldigt påberåbe sig en angivelig interesse i at beskytte de berørte parters rettigheder med henblik på at se bort fra det bevismateriale, der er blevet fremlagt af Hansol.

89. Selv om Kommissionen principielt har ret til at give udtryk for forbehold med hensyn til sammenhængen i og gyldigheden af de modtagne oplysninger, kan jeg ikke se, hvordan dette skulle kunne ændre denne konklusion. Kommissionen har blot erklæret, at den ikke havde haft lejlighed til at efterprøve den modtagne oplysning, men uden at tage stilling til indholdet af oplysningen som sådan. Der er intet grundlag for at antage, at Kommissionen havde til hensigt at foretage en sådan efterprøvelse, selv om antidumpingaftalen, således som den fortolkes af Unionens retsinstanser ( 24 ), og som Kommissionen selv har medgivet i sit skriftlige svar på Domstolens spørgsmål, pålægger den under undersøgelsen at sikre, at de oplysninger, som de berørte parter meddeler, er korrekte. Tværtimod indikerer omstændighederne i den foreliggende sag, at Kommissionen så bort fra et vigtigt trin i proceduren, da den vedtog den omtvistede forordning. Eftersom det ville føre til en »belønning« af en alvorlig administrativ undladelse at se helt bort fra den omstændighed, at der faktisk var indhentet vigtige beviser som led i undersøgelsen, er jeg betænkelig ved at følge Kommissionens argumentation, hvorefter bevismaterialet ikke opfyldte dens krav ( 25 ). Hvis det accepteres, at Kommissionen kan gennemføre en undersøgelse, hvor der ses bort fra en foreliggende relevant oplysning, uden at den er undergivet en domstolskontrol, er der risiko for, at den pågældende undersøgelse bliver vilkårlig, ineffektiv og unøjagtig. En sådan udvikling forekommer mig absolut ikke ønskelig.

90. I grundforordningens artikel 18, stk. 1, bestemmes det, at der i tilfælde, hvor en af de berørte parter nægter at give adgang til nødvendige oplysninger eller undlader at meddele dem inden for de frister, der er fastsat i denne forordning, eller lægger væsentlige hindringer i vejen for undersøgelsen, kan træffes foreløbige eller endelige afgørelser, positive eller negative, på grundlag af de foreliggende faktiske oplysninger. Betingelserne for at anvende denne bestemmelse er således ikke opfyldt i den foreliggende sag. For det første tyder intet på et manglende samarbejde mellem Kommissionen og Hansol, og for det andet var Kommissionen som allerede nævnt i besiddelse af dette bevismateriale netop som følge af dette samarbejde i forbindelse med undersøgelsen.

91. Det var følgelig med rette, at Retten foreholdt Kommissionen, at den ikke havde udvist den fornødne omhu. Efter min opfattelse ønskede Retten langt fra at træde i stedet for Kommissionen, men derimod at gøre opmærksom på en væsentlig oplysning, som Kommissionen burde have taget i betragtning på grund af risikoen for en fordrejning af de faktiske omstændigheder, som dannede grundlag for den omtvistede forordning. Retten udøvede således sin prøvelsesret fuldt ud ved at påpege en fejl, som Kommissionen havde begået ved anvendelsen af grundforordningen. Følgelig må det fastslås, at der i den foreliggende sag hverken foreligger en fordrejning af de faktiske omstændigheder eller en fejlagtig fortolkning af gældende ret fra Rettens side.

92. Det samme gælder for Rettens undersøgelse af det andet anbringendes første led vedrørende tilsidesættelse af antidumpingaftalens artikel 9, stk. 3, og grundforordningens artikel 9, stk. 4, andet afsnit. I den appellerede doms præmis 105 fandt Retten, at Kommissionens beregninger ikke i fuldt omfang afspejlede Hansols dumping af de grunde, der var anført i den pågældende doms præmis 83-87, herunder undladelsen af at tage hensyn til den omstændighed, at en del af salget af den pågældende vare til Schades var blevet videresolgt til uafhængige kunder uden omspoling. Ifølge Retten tillagde Kommissionen – ved at undlade at tage hensyn til denne omstændighed – salget til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på omdannelse til små ruller for stor vægt, idet den derved øgede sagsøgerens faktiske dumping. For så vidt som konklusionerne i den appellerede doms præmis 85 påvirkede Rettens argumentation i samme doms præmis 105, er jeg af den opfattelse, at Kommissionens anbringender ligeledes skal forkastes med hensyn til denne præmis.

93. Ud fra disse betragtninger må det konkluderes, at Retten ikke begik nogen retlig fejl ved bedømmelsen af det første klagepunkt i det første anbringendes andet led i første instans og det andet anbringendes første led i første instans. Jeg foreslår derfor, at det første appelanbringende forkastes som åbenbart ugrundet.

2. Det andet anbringende

a) Parternes argumenter

94. I sit andet anbringende har Kommissionen foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at fastslå, at den normale værdi for samme vare kan fastsættes i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, dvs. på grundlag af andre sælgeres eller producenters priser, i tilfælde af, at den pågældende eksportør (dvs. Artone) ikke fremstiller eller sælger samme vare på hjemmemarkedet. Kommissionen har gjort gældende, at den var berettiget til at beregne den normale værdi for de to typer af produkter, som Artone ikke solgte på det koreanske marked, på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 3.

95. Til støtte for sit standpunkt har Kommissionen fremført en række argumenter navnlig vedrørende fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og WTO-antidumpingaftalens artikel 2.2, der antyder, at Kommissionen ikke har nogen som helst forpligtelse til at foretrække en bestemt metode med henblik på at fastsætte den normale værdi, som er et vigtigt trin i konstateringen af dumping. Kommissionen havde således valgt metoden i grundforordningens artikel 2, stk. 3, hvorefter den normale værdi fastsættes på grundlag af produktionsomkostningerne. Ifølge Kommissionen burde Retten have valgt en streng fortolkning, som ikke var baseret på grundforordningen. Endelig er Kommissionen af den opfattelse, at Rettens henvisning til dommen i sagen Rådet mod Alumina var irrelevant ( 26 ).

96. ETPA har støttet det andet anbringende i Kommissionens appel, idet ETPA i det væsentlige har fremført de samme argumenter vedrørende fortolkningen af de relevante bestemmelser i grundforordningen og WTO-antidumpingaftalen.

97. Hansol har bestridt, at Retten begik en retlig fejl. Hansol er af den opfattelse, at Kommissionens argumentation ikke er holdbar, og at den er i strid med Kommissionens egen praksis. Mere konkret har Hansol sat spørgsmålstegn ved den fortolkning, som Kommissionen har foreslået, da der findes en hierarkisk rangorden for metoderne til fastsættelse af den normale værdi i grundforordningens artikel 2, og den normale værdi fortrinsvis skal være baseret på de nationale priser. Hansol er desuden af den opfattelse, at WTO-bestemmelserne er uden betydning for fortolkningen af bestemmelser i grundforordningen, som er forskellige fra bestemmelserne i antidumpingaftalen, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag. I modsætning til Kommissionen er Hansol af den opfattelse, at den omstændighed, at Retten støttede sig på dommen i sagen Rådet mod Alumina ( 27 ), er relevant med henblik på en undersøgelse af det fjerde anbringende, der blev fremsat i første instans, som omhandlet i det andet appelanbringende.

b) Bedømmelse

98. Det andet appelanbringende vedrører i det væsentlige spørgsmålet om, hvorvidt Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 1 og 3, i den appellerede doms præmis 152-157 og ved at fastslå, at Kommissionen tilsidesatte samme forordnings artikel 2, stk. 1, i forbindelse med beregningen af Artones normale værdi i den appellerede doms præmis 158.

99. I denne forbindelse skal det nævnes, at Retten angav sine grunde desangående, idet den i den appellerede doms præmis 148 indledningsvis henviste til Domstolens praksis, hvorefter »fastsættelsen af den normale værdi [af en vare] [udgør] et væsentligt forhold, som skal gøre det muligt at fastlægge, om der foreligger dumping« ( 28 ).

100. Retten undersøgte dernæst bestemmelserne i grundforordningens artikel 2 og konkluderede, at der findes en vis rangorden mellem disse bestemmelser, nærmere betegnet mellem bestemmelserne i henholdsvis stk. 1 og 3, hvortil der skal tages hensyn, når det drejer sig om at fastsætte den normale værdi for et produkt. Til støtte for dette synspunkt henviste Retten til dommen i sagen Rådet mod Alumina, hvori Domstolen fastslog, at »det […] fremgår af såvel ordlyden som opbygningen af [grundforordningens artikel 2, stk. 1, første afsnit], at den normale værdi i første række skal fastlægges på grundlag af den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel« ( 29 ).

101. I den appellerede doms præmis 150 henviste Retten på ny til dommen i sagen Rådet mod Alumina, idet den forklarede, at i henhold til samme artikels stk. 3, første afsnit, »kan [princippet om anvendelse af den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet,] kun fraviges, såfremt samme vare ikke sælges i normal handel, eller såfremt dette salg er utilstrækkeligt, eller såfremt et sådant salg ikke muliggør en passende sammenligning« ( 30 ). Afslutningsvis fremhævede Retten, fortsat med henvisning til dommen i sagen Rådet mod Alumina, at »[d]isse fravigelser fra den metode, hvorefter den normale værdi skal fastlægges på grundlag af de faktiske priser, er udtømmende« ( 31 ).

102. Denne læsning af præmisserne i den appellerede dom viser, at Retten begrænsede sig til at henvise til Domstolens relevante praksis til støtte for dette synspunkt om rangordenen mellem de forskellige bestemmelser i grundforordningens artikel 2. Retten fastslog, uden at begå en retlig fejl, at der findes et rangordensprincip blandt de forskellige beregningsmetoder, som undtagelsesvis kan fraviges, når betingelserne er opfyldt ( 32 ). Det er åbenbart, at den ikke kan have tilsidesat EU-retten i så henseende, eftersom Domstolen allerede var nået til samme konklusion i sin egen praksis. Jeg er derfor af den opfattelse, at Retten med rette foreholdt Kommissionen, at den straks gjorde brug af grundforordningens artikel 2, stk. 3, uden først at have efterprøvet muligheden for at anvende den nævnte forordnings artikel 2, stk. 1, i den foreliggende sag.

103. Principielt kunne undersøgelsen af dette anbringende være begrænset til en simpel henvisning til denne retspraksis, som jeg anser for fuldt ud relevant i den foreliggende sammenhæng i appelsagen. Jeg vil imidlertid for fuldstændighedens skyld og for at fjerne enhver tvivl vedrørende rigtigheden af denne fortolkning af bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, som Retten anvendte i den appellerede dom, kort undersøge de andre argumenter, som Kommissionen har fremført til støtte for sit synspunkt.

104. Kommissionen og ETPA er af den opfattelse, at Rettens fortolkning så bort fra den omstændighed, at den pågældende bestemmelse, dvs. grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, er udtrykt »deklaratorisk« og ikke »præceptivt«. Disse parter har gjort gældende, at denne fortolkning er støttet på en sammenlignende analyse af de forskellige sprogversioner. Kommissionen og ETPA synes således at foreslå, at Kommissionen havde mulighed for at anvende den beregningsmetode, som den anså for den mest hensigtsmæssige, uden at tage hensyn til det rangordensprincip, der gælder for de forskellige beregningsmetoder, der er fastsat i grundforordningens artikel 2.

105. Jeg finder denne læsning urigtig, for så vidt som den sammenblander to helt forskellige grundlæggende aspekter vedrørende EU-forvaltningsretten, nemlig de kompetencer, som lovgiver har tildelt Kommissionen med henblik på at varetage visse administrative opgaver, på den ene side, og den skønsbeføjelse, som Kommissionen kan tildeles under nærmere fastlagte omstændigheder, på den anden side. I modsætning til det af Kommissionen anførte skal bestemmelserne i grundforordningens artikel 2 anses for at være omfattet at den første og ikke af den anden kategori. Dette følger for det første af princippet om kompetencetildeling, som er fastsat i artikel 13, stk. 2, første punktum, TEU, hvorefter »hver institution endvidere [handler] inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den ved traktaterne, og i overensstemmelse med de procedurer, betingelser og mål, der er fastsat i disse« (min fremhævelse). I denne sammenhæng skal det nemlig fastslås, at bestemmelserne i grundforordningens artikel 2 ikke adskiller sig grundlæggende fra andre lignende bestemmelser i grundforordningen, som ligeledes tillægger Kommissionen beslutningsbeføjelser, såfremt visse betingelser, som lovgiver har fastsat, er opfyldt. Det kan derfor udledes af både ordlyden og opbygningen af de nævnte bestemmelser, at EU-lovgiver havde til hensigt at præcisere den fremgangsmåde, som Kommissionen er forpligtet til at følge med henblik på at fastsætte den normale pris for en vare i hvert enkelt tilfælde, idet der med henblik herpå blev fastlagt en rangorden mellem de forskellige metoder, der er almindeligt anerkendt inden for antidumpingområdet.

106. Ordlyden af de pågældende bestemmelser, navnlig brugen af verbet »kunne« i visse sproglige versioner ( 33 ), kan skabe forvirring, eftersom det principielt kan forstås på to måder, i al fald hvis man ser bort fra et så vigtigt princip i EU-retten som det, der er anført i det foregående punkt. Som Kommissionen selv har medgivet i sine skriftlige indlæg, kan der af den franske udgave af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit (»la valeur normale est établie«; min fremhævelse), ikke med absolut sikkerhed udledes en anerkendelse af en skønsbeføjelse ( 34 ), mens der er stor fortolkningsmæssig uklarhed for så vidt angår de andre sproglige udgaver. Ved en sammenlignende analyse af de forskellige sproglige udgaver fremkommer der dog ikke noget afgørende element til støtte for Kommissionens fortolkning.

107. For så vidt angår argumentet vedrørende nødvendigheden af at nå frem til en fortolkning, der er i overensstemmelse med WTO-retten, som er nævnt ovenfor, er det indledningsvis nødvendigt at erindre om, at ifølge Domstolens faste retspraksis skal de EU-retlige forskrifter i videst muligt omfang fortolkes i lyset af international ret, navnlig når disse forskrifter netop har til formål at gennemføre en international aftale indgået af Unionen ( 35 ). Det fremgår imidlertid ligeledes af Domstolens faste praksis, at WTO-aftalerne efter deres art og opbygning ikke udgør regler, hvis overholdelse i Unionens institutioners retsakter er genstand for efterprøvelse ved Unionens retsinstanser ( 36 ). Det er kun, såfremt Unionen har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse, eller når den pågældende EU-retsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, at det tilkommer Unionens retsinstanser at prøve den pågældende retsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne. De ovenfor anførte principper gælder principielt ligeledes for forpligtelsen til at fortolke grundforordningen under hensyn til WTO-antidumpingaftalen ( 37 ) i betragtning af, at Unionen netop har vedtaget denne forordning for at opfylde internationale forpligtelser, som den har påtaget sig i forbindelse med WTO ( 38 ).

108. Analysen af grundforordningens bestemmelser viser, at ordlyden af artikel 2, stk. 1, adskiller sig fra ordlyden af artikel 2.2 i WTO-antidumpingaftalen. Selv om antidumpingaftalens artikel 2.2 svarer til grundforordningens artikel 2, stk. 3, indeholder antidumpingaftalen ikke en bestemmelse som den i grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, omhandlede. Henset til den klart forskellige formulering i henholdsvis grundforordningen og antidumpingaftalen, kan WTO-retten ikke anvendes til at fravige den klare ordlyd af grundforordningens artikel 2, stk. 1 ( 39 ). Den argumentation, som Kommissionen har baseret på antidumpingaftalens angivelige relevans, bør således forkastes, i hvert fald for så vidt angår fortolkningen af stk. 1 og dens forbindelse til stk. 3. Det følger heraf, at Kommissionen ikke kan påberåbe sig antidumpingaftalens bestemmelser med henblik på at foretrække den beregningsmetode, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 3.

109. Kommissionen har i øvrigt gjort gældende, at antidumpingrettens individuelle karakter, medmindre noget andet er fastsat i grundforordningen, f.eks. med hensyn til stikprøver, viser, at eksportørens egne data skal foretrækkes frem for andre producenters data ved fastsættelsen af den normale værdi og dumpingmargenen generelt.

110. I denne forbindelse skal det nævnes, at Kommissionen blot har bekræftet det, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 1, nemlig at eksporterende producenters nationale priser skal foretrækkes frem for andre sælgeres eller producenters nationale priser med henblik på at fastsætte den normale værdi. Når dette er sagt, er det åbenbart, at dette argument ikke gyldigt kan påberåbes for at begrunde anvendelsen af metoden i grundforordningens artikel 2, stk. 3, til fastsættelse af den normale værdi. En sådan fortolkning ville faktisk være i strid med det, som Domstolen fastslog i sagen Rådet mod Alumina, nemlig at fastsættelsen af den normale værdi på grundlag af priser udgør reglen, mens den konstruerede fastsættelse af den normale værdi er undtagelsen, således som jeg allerede har forklaret ovenfor ( 40 ) i gengivelsen af Rettens argumentation i den appellerede doms præmis 148-152. Dette argument må derfor forkastes som ugrundet.

111. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten ikke burde have taget hensyn til den omstændighed, at de situationer, der er omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og artikel 2, stk. 3 (dvs. »intet salg« og »intet salg i normal handel«), ikke kan adskilles og faktisk til dels overlapper hinanden. Ifølge Kommissionen vil en situation uden salg som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, pr. definition være en situation, hvor »samme vare ikke [sælges] i normal handel« som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 3, første afsnit. Kommissionen har tilføjet, at den faktiske adskillelse af de to bestemmelser først sker, når den eksporterende producent »ikke fremstiller […] samme vare« i det land, hvor denne er hjemmehørende. I denne usædvanlige situation findes der faktisk ingen produktionsomkostninger, som den myndighed, der skal foretage undersøgelsen, kan anvende som grundlag for beregningen af den normale værdi, og den eneste mulighed er at anvende andre producenters salgspris på det nationale marked.

112. Dette argument, som er baseret på en forkert forståelse af de ovennævnte bestemmelser, og som åbenbart tager sigte på at rejse tvivl om deres respektive anvendelsesområde, er ikke overbevisende, for så vidt som det går imod Domstolens konklusioner i dom af 1. oktober 2014, Rådet mod Alumina (C-393/13 P, EU:C:2014:2245). Som Domstolen tydeligt forklarede i den nævnte dom, finder artikel 2, stk. 1, andet afsnit, anvendelse i de situationer, hvor den samme vare er blevet solgt (af andre sælgere eller producenter) i normal handel i eksportlandet, mens artikel 2, stk. 3, første afsnit, finder anvendelse på de situationer, hvor den samme vare ikke eller ikke i tilstrækkelige mængder er blevet solgt i normal handel i eksportlandet. I modsætning til det af Kommissionen anførte foreligger der ingen flertydighed med hensyn til anvendelsesområdet for de respektive bestemmelser. Dette argument må derfor ligeledes forkastes som ugrundet.

113. Endelig har Kommissionen anfægtet relevansen af den nævnte dom i sagen Rådet mod Alumina, som Retten nævnte i den appellerede dom. Ifølge Kommissionen vedrørte denne sag definitionen af begrebet salg »i normal handel« som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 3. I denne forbindelse behandlede Domstolen ikke et spørgsmål, som den ikke var blevet forelagt, nemlig fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og ej heller den angivelige absolutte adskillelse af de situationer med manglende salg, der er omfattet af grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, og dem, der er omfattet af samme forordnings artikel 2, stk. 3, første afsnit.

114. Dette argument giver anledning til nogle kommentarer fra min side, da det er baseret på en fejlagtig fortolkning af dommen i sagen Rådet mod Alumina. Sammenfattende fastslog Domstolen i den nævnte dom, at den normale værdi i første række skal fastlægges på grundlag af »den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel« ( 41 ), og at »fravigelser fra den metode, hvorefter den normale værdi skal fastlægges på grundlag af de faktiske priser, er udtømmende, og de refererer til, hvad der er karakteristisk for afsætningen, og ikke til prisen på varen« ( 42 ). Eftersom grundforordningens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, som korrekt anført i den appellerede doms præmis 149 »tillader, at den normale værdi fastsættes på grundlag af de priser, der er betalt eller skal betales i normal handel af uafhængige kunder i eksportlandet, under anvendelse af andre sælgeres eller producenters priser«, har Retten overholdt den regel, som Domstolen fastsatte i sagen Rådet mod Alumina, nemlig at det er den faktiske pris, der er betalt eller skal betales i normal handel, som i første række skal tages i betragtning med henblik på at fastsætte den normale værdi. Følgelig må dette argument fra Kommissionen anses for irrelevant.

115. For fuldstændighedens skyld skal det tilføjes, at Unionens administrative praksis på området for antidumping ikke afspejler den fortolkning, som Kommissionen har fremført i den foreliggende sag. Hansol har nemlig anført flere eksempler, der viser, at den normale værdi generelt er baseret på de nationale priser i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 1. Det er kun i tilfælde af, at andre producenter ikke har haft et repræsentativt salg på hjemmemarkedet, eller hvis salgspriserne ikke er fyldestgørende, at den normale værdi beregnes i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 3 ( 43 ). Under disse omstændigheder er det bemærkelsesværdigt, at Kommissionen i den foreliggende sag søgte at fravige denne administrative praksis uden i det mindste at anføre en objektiv begrundelse herfor.

116. På baggrund af det ovenstående er det således ikke min opfattelse, at Retten begik en retlig fejl i sin bedømmelse af det fjerde anbringende, der blev fremsat i første instans. Jeg foreslår derfor, at det andet appelanbringende forkastes som åbenbart ugrundet.

3. Det tredje anbringende

a) Parternes argumenter

117. Med sit tredje anbringende har Kommissionen gjort gældende, at Retten fejlfortolkede reglerne i grundforordningens artikel 3, da den fastsatte underbudsmargenen i tilfælde af eksport til Unionen gennem forretningsmæssigt forbundne enheder. Dette appelanbringende vedrører Rettens konklusioner angående skadesmargenen i forbindelse med undersøgelsen af det femte anbringendes andet led og det femte anbringendes tredje led, der begge blev fremsat i første instans.

118. Kommissionen har fremsat en række argumenter til støtte for sit standpunkt. For det første har Kommissionen erindret om sine vide skønsbeføjelser i forbindelse med komplekse økonomiske situationer. I mangel af en definition af begrebet prisunderbud er Kommissionen af den opfattelse, at anvendelsen af en eksportpris, der er beregnet i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, på grundlag af underbudsberegninger hverken var uberettiget eller urimelig. For det andet har Kommissionen påberåbt sig grundforordningens artikel 3, stk. 3, til støtte for sit standpunkt, hvorefter spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om et betydeligt prisunderbud, skal undersøges på grundlag af »importdumpingen« og følgelig ikke på grundlag af den endelige videresalgspris på EU-markedet. For det tredje har Kommissionen anført, at det ville være absurd at anvende en beregnet eksportpris med henblik på at konstatere dumping og dumpingbeløbet for derefter at anvende en anden eksportpris med henblik på at undersøge indvirkningen på priserne for den samme import, hvorom det allerede er godtgjort, at der er tale om dumping, i forbindelse med konstateringen af skaden. Det er således udelukkende på dette niveau (dvs. den faktiske eller den fastsatte cif-eksportpris ( 44 ), frit Unionens grænse), at dumpingen kan fastslås, og at indvirkningen på priserne som følge heraf kan forekomme, hvad enten den eksporterende producent sælger gennem forretningsmæssigt forbundne enheder eller umiddelbart derefter i Unionen. For det fjerde har Kommissionen anført, at anvendelsen af en eksportpris, der er beregnet i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, i tilfælde, hvor den eksporterende producent (som Hansol) sælger gennem forretningsmæssigt forbundne enheder, ligeledes sikrer, at ordningen er sammenhængende og uden forskelsbehandling.

119. ETPA har støttet det tredje anbringende i Kommissionens appel, idet ETPA i det væsentlige har fremført de samme argumenter vedrørende Kommissionens angivelige skønsbeføjelse og fortolkningen af de ovennævnte bestemmelser i grundforordningen.

120. Hansol har bestridt denne argumentation og rejst tvivl om, hvorvidt det var lovligt, at Kommissionen anvendte grundforordningens artikel 2, stk. 9, analogt på beregningen af underbudsmargenen, som er et af aspekterne af konstateringen af skade. Hansol har ligeledes anfægtet den af Kommissionen foreslåede fortolkning af grundforordningens artikel 3, stk. 3, idet Hansol har anført, at kravet om, at det skal undersøges på grundlag af importdumpingen, om der er tale om et betydeligt prisunderbud, ikke findes nogetsteds i denne bestemmelse. Undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om et betydeligt prisunderbud, kræver desuden, at Kommissionen sammenligner priser, som er sammenlignelige. Kommissionens metode, hvor den anvendte grundforordningens artikel 2, stk. 9, til beregningen af underbudsmargenen, svarer til at sammenligne priser, som ikke er sammenlignelige, eftersom de ikke indeholder de samme priskomponenter. Hansol har henvist til en række sager, hvoraf virksomheden udleder, at Kommissionen normalt tager hensyn til salgsprisen hos den første uafhængige kunde med henblik på at fastslå, om der er tale om underbud. Endelig har Hansol gjort gældende, at den metodologi, som Kommissionen anvendte, var i strid med princippet om ligebehandling ved beregningen af underbudsmargenen, eftersom den behandlede forskellige situationer ens, nemlig eksporterende producenter med forretningsmæssigt forbundne salgsenheder i Unionen og eksporterende producenter, der solgte direkte til uafhængige kunder i Unionen.

b) Bedømmelse

121. Det specifikke retlige spørgsmål, der er rejst i det tredje appelanbringende, og som skal behandles i det følgende, vedrører i det væsentlige fastlæggelsen af det »referencepunkt«, der skal anvendes med henblik på beregningen af underbudsmargenen i tilfælde af eksport af den pågældende vare til Unionen gennem forretningsmæssigt forbundne enheder. Kommissionen har foreholdt Retten, at den fejlfortolkede reglerne i grundforordningens artikel 3, da den fastsatte underbudsmargenen i tilfælde af eksport til Unionen gennem forretningsmæssigt forbundne enheder.

122. For klarhedens skyld vil jeg kort sammenfatte de præmisser i den appellerede dom, som Kommissionen har anfægtet, inden jeg undersøger det rejste retlige spørgsmål. Retten foreholdt Kommissionen at have begået en retlig fejl ved at anvende grundforordningens artikel 2, stk. 9, analogt på forretningsmæssigt forbundne selskabers videresalg af jumboruller. Retten fastslog således, at Kommissionen i stedet burde have beregnet underbudsmargenen på grundlag af de salgspriser, der blev aftalt mellem Schades og Schades’ uafhængige kunder.

123. Som begrundelse for sin argumentation fastslog Retten i den appellerede doms præmis 199, at det var de priser, der var blevet forhandlet mellem en virksomhed og kunderne, og ikke priserne i et mellemliggende led, der kunne afgøre kundernes beslutning om at købe sagsøgernes og ikke EU-erhvervsgrenens varer. Retten forklarede i den appellerede doms præmis 201, at eftersom den pågældende vare konkurrerede med samme vare fremstillet af EU-erhvervsgrenen og skadede denne erhvervsgren, var »referencepunktet« for så vidt angår Schades’ videresalg af den pågældende vare med henblik på at fastsætte skaden ikke prisen frit Unionens grænse, men prisen ved salg til uafhængige kunder. Denne fortolkning understøttes af Hansols analyse, hvorefter Kommissionen burde have anvendt de faktisk fakturerede salgspriser og kun have fratrukket salgsomkostningerne.

124. Det skal indledningsvis nævnes, at underbud almindeligvis defineres som forskellen mellem de eksporterende producenters eksportpris og EU-erhvervsgrenens salgspriser ( 45 ). Dette begreb er imidlertid ikke defineret, og i endnu mindre grad reguleret, i grundforordningen eller i WTO-antidumpingaftalen. Det er derfor nødvendigt at udvikle en metode, der er praktisk anvendelig og tilstrækkelig nøjagtig med henblik på en troværdig beregning af underbudsmargenen, hvilket ligeledes kræver, at »referencepunktet« kan fastlægges i tilfælde, hvor den pågældende vare er blevet videresolgt gennem forretningsmæssigt forbundne parter. Jeg er af den opfattelse, at den af Retten foreslåede metode opfylder disse krav, hvilket jeg vil redegøre for i det følgende.

125. Efter min opfattelse bemærkede Retten med føje i den appellerede doms præmis 197, at det i henhold til reglen i grundforordningens artikel 1, stk. 1, med henblik på pålæggelse af antidumpingtold ikke er tilstrækkeligt, at de indførte varer sælges til dumpingpriser, men at det er et yderligere krav, at deres overgang til fri omsætning forvolder skade. Denne konstatering er af afgørende betydning for Rettens argumentation. Sidstnævnte har nemlig med rette anført, at der skal foretages en objektiv undersøgelse af importens indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Unionen med henblik på at konstatere, at der foreligger en skade. Retten begik følgelig ikke en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 201 for det første fastslog, hvilket produkt der konkurrerede med den samme vare fra EU-erhvervsgrenen og skadede denne, og for det andet på hvilket niveau i distributionskæden denne indvirkning opstod, nemlig på niveauet for uafhængige kunder (og ikke på niveauet »frit Unionens grænse«).

126. De argumenter, som Kommissionen og ETPA har fremsat til støtte for det tredje appelanbringende, afkræfter ikke Rettens konklusioner.

127. Den omstændighed, at Kommissionen har en vis skønsmargen i undersøgelserne vedrørende handelspolitiske beskyttelsesinstrumenter, fritager den på ingen måde fra forpligtelsen til at overholde grundforordningens bestemmelser. I denne forbindelse skal det nævnes, at intet i den nævnte forordning tyder på, at artikel 2, stk. 9, kan anvendes analogt med henblik på beregningen af underbudsmargenen, som er et af de aspekter, der skal tages i betragtning ved konstatering af skaden. Inden for den juridiske fortolkningsmetode er analog anvendelse desuden normalt underlagt visse betingelser, nærmere betegnet et behov for at udfylde et retligt tomrum ved at anvende en retsregel på en situation, der er anderledes, men med hvilken det ikke omfattede tilfælde har en vis lighed med hensyn til »formålet« eller »kerneidentiteten«. Dette gælder naturligvis kun, såfremt lovgiver ikke formelt har modsat sig dette ( 46 ). Det må således fastslås, at Kommissionen ikke har godtgjort, at og i givet fald i hvilket omfang disse betingelser er opfyldt i den foreliggende sag. Denne manglende begrundelse af den analoge anvendelse af grundforordningen rejser tvivl om lovligheden af Kommissionens tilgang, særligt henset til princippet om kompetencetildeling, som er nævnt tidligere i dette forslag til afgørelse ( 47 ), og nødvendigheden af at sikre en effektiv domstolsprøvelse ( 48 ). Det skal i denne forbindelse erindres, at forpligtelsen til at begrunde enhver afgørelse, som indeholder et klagepunkt, har det dobbelte formål dels, at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning med henblik på at forsvare deres rettigheder, dels, at Unionens retsinstanser kan efterprøve den omhandlede afgørelses lovlighed ( 49 ). Jeg er derfor af den opfattelse, at Retten med føje afholdt sig fra at bekræfte lovligheden af denne tilgang.

128. I modsætning til det, Kommissionen har anført i sine skriftlige indlæg, er det ikke fastsat i grundforordningens artikel 3, stk. 3, at spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om et betydeligt prisunderbud, skal undersøges på grundlag af »importdumpingen«. Intet i denne bestemmelse kræver, at det skal fastslås, hvorvidt der er tale om et betydeligt prisunderbud, på grundlag af importdumpingen.

129. Som Hansol med rette har fremhævet, kræver undersøgelsen af spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om et betydeligt prisunderbud, endvidere, at Kommissionen sammenligner priser ( 50 ), som er sammenlignelige ( 51 ). Det vil sige, at priserne skal sammenlignes i samme handelsled ( 52 ). Dette handelsled skal defineres på grundlag af kundetyper, således at de sammenlignede transaktioner omfatter alle priskomponenter for salg til samme kundetype, såsom grossister, detailhandlere eller endelige forbrugere. Når dette er sagt, må det – som Hansol har forklaret – konstateres, at Kommissionen ikke sammenlignede priserne i samme handelsled, da den sammenlignede en kunstigt beregnet pris mellem Hansol og Hansols forretningsmæssigt forbundne enhed i henhold til artikel 2, stk. 9, på den ene side, med priserne fra Unionens producenter over for deres første uafhængige kunder, på den anden side, eftersom Hansols priser befinder sig på et højere niveau i salgskæden.

130. Dette er ikke mindst overraskende, fordi Kommissionen selv synes at forudsætte, at sammenligningen af priserne skal foretages »på det niveau, hvor konkurrencen i EU finder sted« (min fremhævelse), således som det udtrykkeligt fremgår af 122. betragtning til den omtvistede forordning. I denne sammenhæng skal der henvises til Kazchrome-dommen ( 53 ), der er blevet endelig, og hvori Retten fastslog, at konkurrencen finder sted på grundlag af de priser, »der har kunnet afgøre kundernes beslutning om at købe sagsøgernes og ikke EF-erhvervsgrenens varer« ( 54 ). Dette må nødvendigvis være i det led, hvor den enhed med hjemsted i Unionen, der er forbundet med den eksporterende producent, sælger til sin endelige kunde, og ikke i et mellemliggende led ( 55 ). I denne sammenhæng skal det nævnes, at denne tilgang for nylig er blevet anvendt i Jindal Saw-dommen ( 56 ) og således må anses for at være tilstrækkelig fast i retspraksis.

131. I denne henseende vil jeg fremhæve, at det netop er det, som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 202. Retten begik således ikke nogen retlig fejl ved at fastslå, at »konkurrencen for så vidt angår direkte og indirekte salg af den pågældende vare fandt sted på de uafhængige kunders niveau« (min fremhævelse). Retten endte derfor med i det væsentlige at tiltræde Hansols argumentation i første instans, hvorefter konkurrencen for så vidt angik salg af den pågældende vare gennem en med Schades forbunden part fandt sted på niveauet for Schades’ pris »ab fabrik«. Den endelige pris burde herefter være Schades’ pris ab fabrik for den pågældende vare over for denne virksomheds uafhængige kunder i Unionen. Det må konkluderes, at den endelige pris ikke kunne være en »pris ved fri omsætning« baseret på en teoretisk beregning foretaget af Kommissionen.

132. I denne sammenhæng skal det nævnes, at Unionens administrative praksis på dumpingområdet synes at indikere, at den også anvender »salgsenhedernes priser i forhold til den første uafhængige kunde« som »referencepunkt« med henblik på at fastslå, om der er tale om underbud ( 57 ) (min fremhævelse). Det er derfor bemærkelsesværdigt, at Kommissionen i den foreliggende sag søgte at fravige denne administrative praksis uden i det mindste at anføre en objektiv begrundelse herfor.

133. Det følger heraf, at Kommissionens metodologi, hvor den anvendte grundforordningens artikel 2, stk. 9, til beregningen af underbudsmargenen, svarer til at sammenligne priser, som ikke er sammenlignelige, eftersom de ikke indeholder de samme priskomponenter.

134. Argumentet om, at den af Kommissionen anvendte metode sikrede, at ordningen var sammenhængende og uden forskelsbehandling, er heller ikke overbevisende. Det skal for det første erindres, at det grundlæggende ligebehandlingsprincip ifølge fast retspraksis kræver, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet ( 58 ). Jeg finder imidlertid for det første, at Kommissionen ikke har fremlagt beviser til støtte for sin argumentation. Ydermere ser det ud til, at den metode, som Kommissionen anvendte, ved beregningen af underbudsmargenen behandlede forskellige situationer ens, nemlig eksporterende producenter med forretningsmæssigt forbundne salgsenheder i Unionen og eksporterende producenter, der solgte direkte til uafhængige kunder i Unionen. For så vidt som der ikke foreligger nogen objektiv begrundelse, kan Kommissionens fremgangsmåde være i strid med ligebehandlingsprincippet.

135. Det følger heraf, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke kunne anvende grundforordningens artikel 2, stk. 9, analogt til beregningen af underbudsmargenen.

136. Henset til de ovenstående betragtninger foreslår jeg, at det tredje appelanbringende ligeledes forkastes, for så vidt som det vedrører den appellerede doms præmis 196-205, som indgik i undersøgelsen af det andet led i det femte anbringende i første instans. Som følge af den tematiske forbindelse gælder det samme for den appellerede doms præmis 208-213, som indgik i undersøgelsen af det tredje led i det femte anbringende i første instans.

4. Konklusioner vedrørende hovedappellen

137. Det følger af det ovenstående, at Kommissionens appel må forkastes i sin helhed.

C. Kontraappellen

138. I sin kontraappel har ETPA, ud over de anbringender, som Kommissionen har fremsat i sin appel, gjort gældende, at Rettens bedømmelse indeholder yderligere retlige fejl.

1. Det første anbringende

a) Parternes argumenter

139. Med sit første anbringende har ETPA gjort gældende, at Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 86 og 87 er uforenelig med grundforordningens artikel 2, stk. 11. Nærmere betegnet har ETPA i det væsentlige gjort gældende, at grundforordningens artikel 2, stk. 11, ikke fastsætter krav eller retningslinjer med hensyn til metoden til beregning af et vejet gennemsnit og heller ikke indeholder nogen forpligtelse til at fastsætte de tre fritagne omspoleres salgsmængde på grundlag af Schades’ salgsmængde. Subsidiært har ETPA gjort gældende, at grundforordningens artikel 2, stk. 11, ikke pålægger Kommissionen at anvende den metode, der anvendes til beregning af eksportprisen til at beregne den normale værdi. Til støtte for sin argumentation har ETPA henvist til WTO-bestemmelserne.

140. Hansol har gjort gældende, at disse påstande er uden grundlag, og har fremhævet, at Retten udtrykkeligt anførte, hvordan Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 11, nemlig at den ikke havde iagttaget formålet med denne bestemmelse, som er, at den anvendte metode i fuldt omfang skal afspejle den dumping, der finder sted. Hansol har støttet sig på Domstolens praksis, som har anerkendt det nævnte formål i fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 11. Retten har blot anvendt denne praksis i den appellerede dom.

b) Bedømmelse

141. Indledningsvis skal det påpeges, at der i modsætning til det af ETPA anførte findes principper, som er udviklet i Domstolens praksis, vedrørende anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 11. Som jeg vil redegøre for nedenfor, blev disse principper anvendt korrekt af Retten i den appellerede dom. Det er nødvendigt kort at opsummere de grunde, som førte til, at Retten i den appellerede doms præmis 87 konkluderede, at Kommissionens bedømmelse ikke opfyldte kravene ifølge retspraksis, og at den som følge heraf havde tilsidesat den ovennævnte bestemmelse.

142. I den appellerede doms præmis 74 og 75 fastslog Retten, at grundforordningens artikel 2, stk. 11, »fastsætter to metoder til sammenligning af den normale værdi og eksportprisen: en såkaldt »symmetrisk« metode, baseret enten på en sammenligning af en normal værdi beregnet som et vejet gennemsnit med det vejede gennemsnit af priserne for alle eksporttransaktioner til Unionen, eller på en sammenligning transaktion for transaktion, og en såkaldt »asymmetrisk« metode, baseret på en sammenligning af en normal værdi beregnet som et vejet gennemsnit med priserne for alle de individuelle eksporttransaktioner til Unionen«.

143. Når dette er sagt, følger det af 47. betragtning til gennemførelsesforordning 2016/2005, at Kommissionen anvendte den såkaldte »symmetriske« metode med henblik på at beregne dumpingmargenen for den indstævnte i kontraappellen.

144. Grunden til, at Retten fandt, at fastlæggelsen af dumpingmargenen udgjorde en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 11, var, at den var uforenelig med det princip, som Domstolen fastsatte i dommen i sagen Changshu City Standard Parts Factory og Ningbo Jinding Fastener mod Rådet ( 59 ), nemlig at »såvel den symmetriske som den asymmetriske metode til beregning af dumpingmargenen i fuldt omfang skal afspejle den dumping, der finder sted« ( 60 ).

145. Det er dermed indlysende, at grundforordningens artikel 2, stk. 11, i modsætning til det af ETPA anførte ikke tillægger Kommissionen en absolut skønsbeføjelse med hensyn til valget af metode til sammenligning med henblik på konstatering af dumping. Selv om Kommissionen kan vælge mellem metoden med symmetrisk sammenligning og den asymmetriske metode, skal den altid tage formålet med grundforordningens artikel 2, stk. 11, i betragtning, nemlig at den anvendte metode i fuldt omfang skal afspejle den dumping, der finder sted, således som Domstolen har fastslået.

146. For at vende tilbage til undersøgelsen af kontraappellen skal det nævnes, at Retten i den appellerede doms præmis 86 og 87 fandt, at vægtningen vedrørende dumpingmargenerne »ikke i fuldt omfang afspejlede [Hansols] dumping« for så vidt angik henholdsvis Hansols salg af jumboruller til omdannelse til små ruller med henblik på videresalg i små ruller til uafhængige parter i Unionen og Hansols salg af jumboruller som sådan, uden omdannelse, til uafhængige kunder i Unionen, direkte eller indirekte gennem Schades. Med andre ord var Kommissionens bedømmelse ikke korrekt og udgjorde derfor ikke et tilstrækkeligt grundlag til at begrunde vedtagelsen af antidumpingforanstaltninger som dem, der blev fastsat i den omtvistede forordning.

147. Mere konkret påpegede Retten i den appellerede doms præmis 86, at Kommissionen med henblik på at beregne dumpingmargenen for Hansol for så vidt angik jumboruller, der var blevet omdannet til små ruller, »besluttede at anvende data fra Schades til at beregne dumpingmargenen for sagsøgerens salg til tre andre forretningsmæssigt forbundne omspolere. Henset til den omstændighed, at Kommissionen vidste, at en del af salget af den pågældende vare til Schades var blevet videresolgt uden omspoling til uafhængige kunder, burde Kommissionen have taget hensyn til denne situation i forbindelse med salget af den pågældende vare til andre forretningsmæssigt forbundne omspolere [Schades Nordic, Heipa og R+S]. Ved at undlade at tage hensyn til denne omstændighed, tillagde Kommissionen salget til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på omdannelse til små ruller for stor vægt, idet den derved øgede sagsøgerens faktiske dumping«.

148. Derfor konkluderede Retten med rette i præmis 87, at »Kommissionens beregninger ikke i fuldt omfang afspejler sagsøgerens dumping, hvorfor det må konstateres, at der er sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 11«. Jeg mener ikke, at denne retlige konklusion kan anfægtes, henset til det urigtige skøn, som Retten fastslog på behørig vis under udøvelse af sine beføjelser.

149. I modsætning til, hvad ETPA har gjort gældende, følger det heraf klart, at Retten tilstrækkelig klart og præcist har redegjort for kravet i grundforordningens artikel 2, stk. 11, som Kommissionen tilsidesatte i sin bedømmelse af de faktiske omstændigheder, nemlig at den anvendte metode i fuldt omfang skal afspejle den dumping, der finder sted.

150. ETPA’s argument, som er baseret på en fortolkning af WTO-bestemmelserne, kan ikke rejse tvivl om Domstolens konklusioner. ETPA har i det væsentlige gjort gældende, at det angivelige fravær af yderligere krav er blevet bekræftet af WTO-panelet i sagen European Communities – Bed Linen (artikel 21.5) ( 61 ), der fastslog, at eftersom bestemmelserne om et vejet gennemsnit ikke siger noget om beregningsmetoderne, tilkommer det den myndighed, der skal foretage undersøgelsen, at fastlægge en passende metode.

151. Det skal i denne forbindelse blot nævnes, at i den sag, som ETPA har henvist til, var det spørgsmål, som WTO-panelet skulle tage stilling til, om artikel 2.2.2, nr. ii), i WTO-antidumpingaftalen fastsætter krav med hensyn til det grundlag, hvorpå gennemsnittene for beløbene for omkostninger og fortjeneste, der anvendes i forbindelse med beregningen af den normale værdi, må vejes ( 62 ). Det skal imidlertid anføres, at den bestemmelse i WTO-antidumpingaftalen, der svarer til grundforordningens artikel 2, stk. 11, er artikel 2.4.2 og ikke artikel 2.2.2, nr. ii). ETPA har således påberåbt sig en rapport fra et WTO-panel vedrørende et spørgsmål, som åbenbart ikke vedrører den foreliggende sag. Følgelig kan der ikke drages nogen brugbare konklusioner på grundlag heraf med henblik på fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 11. Jeg er derfor af den opfattelse, at dette argument bør forkastes.

152. Det må konkluderes, at det argument, som ETPA subsidiært har gjort gældende, nemlig at grundforordningens artikel 2, stk. 11, ikke pålægger Kommissionen at anvende den metode, der anvendes til beregning af eksportprisen til at beregne den normale værdi, ligeledes er ugrundet.

153. Det skal nævnes, at metoden til beregning af eksportprisen er anført i grundforordningens artikel 2, stk. 9. Retten foreslog imidlertid på intet tidspunkt, at Kommissionen burde have støttet sig på grundforordningens artikel 2, stk. 9, med henblik på at beregne vægtningen vedrørende dumpingmargenerne. Retten anførte derimod blot i den appellerede doms præmis 86 og 87, at den af Kommissionen anvendte vægtning vedrørende dumpingmargenerne ikke i fuldt omfang afspejlede Hansols dumping og dermed var i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 11. ETPA’s subsidiære anbringende er således også ugrundet.

154. På baggrund af ovenstående betragtninger bør ETPA’s argument, hvorefter Kommissionen ikke var forpligtet til at opfylde nogen krav eller retningslinjer med hensyn til metoden til beregning af et vejet gennemsnit, forkastes.

2. Det andet anbringende

a) Parternes argumenter

155. Med sit andet appelanbringende har ETPA gjort gældende, at Kommissionens vægtning vedrørende dumpingmargenen på grundlag af en sammenligning af det samlede salg af den pågældende vare i Unionen mellem det direkte og indirekte salg til uafhængige kunder på den ene side og salget til forretningsmæssigt forbundne omspolere med henblik på omdannelse til små ruller på den anden side var lovlig, eftersom Kommissionen var berettiget til at beregne vægtningen af Hansols forskellige salgskanaler på grundlag af de mest fyldestgørende oplysninger, som det er fastsat i grundforordningens artikel 18. ETPA har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionens beregning af dumpingmargenen ikke i fuldt omfang afspejlede den indstævnte i kontraappellens dumping.

156