Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 17. januar 2002. - Sapod Audic mod Eco-Emballages SA. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour de cassation - Frankrig. - Direktiv 83/189/EØF - informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter - forpligtelse til at underrette om udkast til tekniske forskrifter - direktiv 75/442/EØF og 91/156/EØF - affald - forpligtelse til at underrette om de påtænkte foranstaltninger - nationale bestemmelser om bortskaffelse af emballageaffald - forpligtelse for producenter og importører til at identificere den emballage, som skal aftages af en godkendt virksomhed - forpligtelse for den godkendte virksomhed til at sikre, at emballagen opfylder de tekniske forskrifter. - Sag C-159/00.



Samling af Afgørelser 2002 side I-05031



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Denne sag vedrører nationale bestemmelser, som forpligter producenter og importører af husholdningsprodukter til at medvirke til bortskaffelse og genindvinding af emballageaffald. I henhold til disse bestemmelser skal producenter og importører enten indgå aftale med et godkendt organ om bortskaffelse af affald eller selv sørge for bortskaffelsen, enten ved at oprette et pantsystem eller ved at oprette indsamlingssteder, der specifikt er bestemt til deponering af emballage. Producenter og importører, som indgår aftale med et godkendt organ, skal desuden identificere den emballage, som dette organ skal aftage.

2. Skal sådanne bestemmelser betragtes som en teknisk forskrift i henhold til artikel 1, stk. 5, i direktiv 83/189/EØF ? Hvad er konsekvenserne af en medlemsstats manglende underretning om sådanne bestemmelser i henhold til artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442/EØF ? Er artikel 28 EF til hinder for sådanne bestemmelser?

3. Det er nærmere bestemt disse problemstillinger, der rejses med de spørgsmål, som er forelagt af Cour de cassation (Frankrig) i denne sag.

De relevante retsregler

Fællesskabsretlige bestemmelser om tekniske standarder og forskrifter

4. Direktiv 83/189 fastsætter, at visse procedurer skal overholdes, når en medlemsstat påtænker at vedtage tekniske forskrifter. Formålet med disse procedurer er, som det klart fremgår af præamblen, at lette det indre markeds rette funktion ved at undgå restriktioner for de frie varebevægelser, som kunne opstå, hvis medlemsstaterne var helt frit stillet med hensyn til at fastsætte forskellige tekniske krav til varer, som afsættes eller anvendes på deres område. Nærmere bestemte skal en medlemsstat, som har til hensigt at vedtage sådanne bestemmelser, meddele Kommissionen dem i forvejen og derefter afholde sig fra at bringe dem i anvendelse i en bestemt standstill-periode med henblik på at gøre det muligt for Kommissionen og de øvrige medlemsstater at indgive deres bemærkninger vedrørende mulige hindringer for handelen på et stadium, hvor de kan tages i betragtning, og i givet fald at gøre det muligt for fællesskabslovgiver at lovgive på det pågældende område. De relevante bestemmelser i direktiv 83/189, som ændret ved direktiv 88/182 - den affattelse, som er gældende i den foreliggende sag - er nævnt i det følgende.

5. Artikel 1 indeholder følgende definitioner:

»1) »tekniske specifikationer«, en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder terminologiske forskrifter for varen, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering [...]

[...]

5) »teknisk forskrift«, tekniske specifikationer, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, bortset fra de specifikationer, som de lokale myndigheder fastsætter

6) »udkast til teknisk forskrift«, teksten til en teknisk specifikation, herunder de administrative bestemmelser, der er udarbejdet med henblik på at vedtage den eller senere at lade den vedtage som en teknisk forskrift, og som er et forberedende stadium, der stadig gør det muligt at foretage væsentlige ændringer deri

7) »produkt«, alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter.«

6. I artikel 8 bestemmes:

»1. Medlemsstaterne sender straks Kommissionen ethvert udkast til teknisk forskrift [...]; de giver tillige kort Kommissionen underretning om grundene til, at det er nødvendigt at indføre en sådan teknisk forskrift, medmindre disse grunde allerede fremgår af udkastet.

[...]«

7. I artikel 10 bestemmes:

»Artikel 8 og 9 finder ikke anvendelse, når medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser, der følger af EF-direktiver og -forordninger; dette gælder ligeledes for forpligtelser, der følger af en international aftale, såfremt disse medfører vedtagelse af ensartede tekniske specifikationer i Fællesskabet.«

Fællesskabsretlige bestemmelser om affald

8. Direktiv 75/442 , som ændret ved direktiv 91/156, fastsætter en række almindelige bestemmelser og principper vedrørende bortskaffelse af affald. I denne sag er navnlig artikel 3 og 8 relevante.

9. Artikel 3 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at fremme:

a) for det første forhindring eller nedbringelse af affaldsproduktionen og af affaldets skadevirkninger [...]

[...]

b) for det andet:

- nyttiggørelse af affald gennem genvinding, genbrug, videreudnyttelse eller anden behandling med henblik på at udvinde sekundære råstoffer, eller

- anvendelse af affald som energikilde.

2. Undtagen i de tilfælde, hvor Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter [...] finder anvendelse, underretter medlemsstaterne Kommissionen om de foranstaltninger, som de påtænker at træffe for at nå målene i stk. 1. Kommissionen underretter de øvrige medlemsstater og det i artikel 18 omhandlede udvalg om disse foranstaltninger.«

10. Artikel 8 bestemmer:

»Medlemsstaterne træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for, at enhver indehaver af affald

- enten overlader dette til en privat eller offentlig indsamler eller til en virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald som nævnt i bilag II A eller II B

- eller selv sørger for dets nyttiggørelse eller bortskaffelse under iagttagelse af bestemmelserne i dette direktiv.«

De nationale bestemmelser

11. De omhandlede nationale bestemmelser er dekret nr. 92-377 af 1. april 1992 , hvorved emballageaffald henføres under lov nr. 75-633 af 15. juli 1975 , med senere ændringer, om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer.

12. I dette dekret fastsættes almindelige regler for ordningen for indsamling og genindvinding af husholdningsemballageaffald i Frankrig. I henhold til dekretet skal enhver producent og importør, hvis produkter sælges i emballage , medvirke til bortskaffelse af alt sit emballageaffald enten ved at lade et organ, der er godkendt af de offentlige myndigheder, forestå bortskaffelsen eller ved selv at genindvinde emballagen.

13. I denne sag er navnlig dekretets artikel 4, 5, 6 og 10 relevante.

14. I dekretets artikel 4, stk. 1, bestemmes det, at enhver producent eller importør, hvis produkter sælges i emballage, eller, hvis producenten eller importøren ikke er nærmere bekendt, den person, der er ansvarlig for produkterne i første salgsled, skal »medvirke til eller sørge for bortskaffelse af alt sit emballageaffald« .

15. Dekretets artikel 4, stk. 2, bestemmer, at når et godkendt organ indgår aftale om bortskaffelse af affald med en producent, »identificerer [producenten] den emballage, som han overlader til [organet] [...] i henhold til den i artikel 5 nævnte fremgangsmåde«.

16. I artikel 5 bestemmes det, at »personer, som med henblik på bortskaffelse af brugt emballage benytter et godkendt organ [...], skal med nævnte organ [...] indgå en kontrakt, som bl.a. fastsætter, hvordan den omhandlede emballage skal identificeres, mængden af affald, som årligt forventes at skulle aftages, og det bidrag, der skal betales til organet [...]. Kontrakterne skal på disse punkter være i overensstemmelse med standardbetingelserne [clauses du cahier des charges] i artikel 6«.

17. I henhold til dekretets artikel 6 skal organer, som ønsker at sørge for bortskaffelse og genindvinding af husholdningsaffald, først opnå fællesministeriel godkendelse. Det bestemmes navnlig, at et organ kan godkendes for en periode på højst seks år, som kan forlænges, og at godkendte organer skal indgå aftaler med producenter og indsamlings-/genbrugsvirksomheder og lokale myndigheder. Ansøgningen om godkendelse skal i henhold til artikel 6, stk. 4, ledsages af et sæt standardbetingelser (cahier des charges) med angivelse af bl.a. metoden til beregning af producenternes finansielle bidrag og de tekniske forskrifter, som brugt emballage skal opfylde for hver materialetype, når det godkendte organ indgår aftaler om bortskaffelse af affald med fabrikanter, der fremstiller emballage eller emballagemateriale.

18. Ifølge artikel 10 kan producenter vælge selv at sørge for bortskaffelsen af affald. Gør de det, skal de enten »oprette et pantsystem« eller »oprette indsamlingssteder, der specifikt er bestemt til deponering af emballage« .

19. Dekretet trådte ifølge artikel 12 i kraft den 1. januar 1993.

De faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål

20. De faktiske omstændigheder, sådan som disse er beskrevet i forelæggelsesdommen og andre dokumenter i sagen, kan opsummeres på følgende måde.

21. Eco-Emballages SA (herefter »Eco-Emballages«), som er sagsøger i hovedsagen, er et privatretligt aktieselskab stiftet i 1992. Selskabet har ifølge sine vedtægter til formål på fransk område at oprette ordninger med henblik på bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer fra produkter, der er markedsført af producenter eller importører, som er undergivet de forpligtelser, der følger af lov nr. 75-633 af 15. juli 1975 om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer.

22. Den 12. november 1992 opnåede Eco-Emballages den i dekretets artikel 6 omhandlede ministerielle godkendelse til at aftage emballageaffald af enhver art fra produkter bestemt til anvendelse i husholdninger.

23. Eco-Emballages indsamler ikke selv husholdningsemballageaffald. Indsamlingen af affald forestås af de lokale myndigheder i Frankrig, enten alene eller bistået af en underleverandør, som et led i deres almindelige affaldsindsamlingsaktiviteter. Eco-Emballages' vigtigste funktion er at koordinere indsamlingen og genindvindingen af husholdningsemballageaffald og omfordele indtægter mellem producenter (som betaler et bidrag i henhold til »producentaftaler« med Eco-Emballages), lokale myndigheder (som modtager midler fra Eco-Emballages i henhold til »aftaler med de lokale myndigheder«) og industrivirksomheder (som gennem »tilbagetagelsesaftaler« forpligter sig til at forarbejde de råvarer, som de lokale myndigheder eller deres underleverandører har genindvundet fra husholdningsaffald) .

24. Société Sapod Audic (herefter »Sapod«), som er sagsøgt i hovedsagen, er et fransk selskab, som markedsfører fjerkræprodukter i plastikemballage. Den 19. september 1993 indgik Sapod en aftale med Eco-Emballages for at opfylde forpligtelserne i henhold til dekretet. I henhold til aftalen gav Eco-Emballages Sapod en ikke eksklusiv ret til at påføre sine produkter et logo (Det Grønne Punkt). Dette logo er formet som en cirkel bestående af to sammenflettede og modsatrettede pile rundt om en central vertikalakse. Sapod skulle til gengæld for retten til at bruge logoet betale et bidrag. Påførelsen af dette logo gjorde det muligt at identificere den emballage, der var omfattet af aftalen, i overensstemmelse med dekretets artikel 4, stk. 2, og beviste over for de franske myndigheder, at Sapod havde overholdt sin forpligtelse i henhold til dekretets artikel 4, stk. 1, til at medvirke til bortskaffelsen af sit emballageaffald.

25. På det tidspunkt, hvor parterne indgik aftalen, var Eco-Emballages det eneste selskab, som de franske myndigheder i henhold til dekretets artikel 6 havde godkendt til at indsamle og genindvinde husholdningsemballageaffald af enhver art.

26. Sapod betalte det aftalte bidrag for perioden fra den 1. januar 1993 til den 1. oktober 1994, men ophørte herefter med de i aftalen fastsatte betalinger. Eco-Emballages indstævnede derfor Sapod for de franske domstole med påstand om betaling af 60 791 FRF i skyldige bidrag for tidsrummet 1. oktober 1994 til 30. september 1996.

27. Eco-Emballages fik medhold i sin påstand i første instans og ved appelinstansen, og Sapod appellerede derfor til Cour de cassation. Sapod nedlagde ved Cour de Cassation påstand om frifindelse. Efter Sapods opfattelse er aftalen af 19. september 1993 ikke retskraftig, for det første fordi dekret nr. 92-377 udgør en teknisk forskrift i henhold til direktiv 83/189, som ikke korrekt er blevet meddelt Kommissionen, og som derfor ikke kan håndhæves over for privatpersoner, og for det andet fordi forpligtelsen for producenter og importører til at tilslutte sig Eco-Emballages' ordning udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, som - hvis den ikke er begrundet i tvingende hensyn - er i strid med artikel 28 EF.

28. Da Cour de cassation fandt, at der var rejst spørgsmål vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, besluttede den at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:

»1) Skal artikel 1 i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter såvel i den før som efter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/10/EF af 23. marts 1994 om anden væsentlige ændring af direktiv 83/189/EØF gældende udgave, fortolkes således, at bestemmelserne i dekret nr. 92/377 af 1. april 1992 udgør en teknisk forskrift, for så vidt som det i kraft af disse bestemmelser er muligt for producenten ikke at benytte selskabet Eco Emballages' godkendte ordning, såfremt han selv sørger for bortskaffelse af det affald, der fremkommer ved opgivelse af den emballage, han anvender?

2) Skal artikel 10 i direktiv 83/189/EØF såvel i den før som efter ændringsdirektiv 94/10/EF af 23. marts 1994 gældende udgave, samt artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald i affattelsen ved ændringsdirektiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 fortolkes således, at den franske regering var forpligtet til at give Kommissionen underretning om bestemmelserne i dekretet af 1. april 1992, og at manglende underretning, når det har været tilfældet, kan påberåbes af en privatperson til støtte for et anbringende om, at disse bestemmelser ikke kan finde anvendelse?

3) Skal artikel 28 (tidligere artikel 30) i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for bestemmelser som bestemmelserne i dekretet af 1. april 1992, hvorefter en importør af varer hidrørende fra andre medlemsstater, der er bestemt til forbrug i husholdninger, skal anvende emballage, der opfylder forskellige tekniske forskrifter og på denne emballage anbringe et »logo« som bevis for deltagelse i en godkendt ordning for genindvinding af emballageaffald, for så vidt som disse bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, ikke står i et passende forhold til det tvingende hensyn til miljøbeskyttelse?«

29. Der er indgivet skriftlige indlæg af Sapod, Eco-Emballages, den franske, den tyske og den nederlandske regering samt af Kommissionen. Under retsmødet var Sapod, Eco-Emballages, den franske regering og Kommissionen repræsenteret.

Det første spørgsmål

Den relevante fællesskabslovgivning

30. Direktiv 83/189 blev væsentligt ændret ved direktiv 88/182 af 22. marts 1988. Medlemsstaterne skulle træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv senest den 1. januar 1989. Direktiv 83/189 blev igen væsentligt ændret ved direktiv 94/10 af 23. marts 1994 . Dette direktiv skulle medlemsstaterne efterkomme inden den 1. juli 1995. Det fremgår af de forelagte spørgsmål, at Cour de cassation er af den opfattelse, at de ændringer, der blev foretaget ved sidstnævnte direktiv, er relevante for denne sag. Spørgsmålet drejer sig imidlertid om, hvorvidt de franske myndigheder i forbindelse med vedtagelsen af dekret nr. 92-377 den 1. april 1992 tilsidesatte underretningspligten. Jeg er enig med Sapod, Eco-Emballages, den franske og den nederlandske regering samt Kommissionen i, at dette spørgsmål skal afgøres på grundlag af direktiv 83/189, som ændret ved direktiv 88/182, idet det ikke er omfattet af det tidsmæssige anvendelsesområde for direktiv 94/10 .

31. Ifølge den franske regering er direktiv 94/10 imidlertid indirekte relevant for denne sag. Den franske regering har anført, at med dette direktiv blev udtrykket »andet krav« tilføjet til definitionen af »teknisk forskrift« i artikel 1 i direktiv 83/189, og at et sådant krav således falder uden for direktivets anvendelsesområde forud for ændringen. Jeg er ikke enig. Det fremgår klart af præamblen til direktiv 94/10, at fællesskabslovgiver ikke alene ønskede at udvide direktiv 83/189's anvendelsesområde, men også at klarlægge, hvad det allerede omfattede. Tilføjelsen af udtrykket »andet krav« til definitionen af »teknisk forskrift« kan således ikke betragtes som et indicium for, at fællesskabslovgiver anså sådanne krav for ikke at være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 83/189 forud for ændringen .

Afgrænsning af spørgsmålene

32. Cour de cassation ønsker med sit første spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om nationale bestemmelser, såsom bestemmelserne i dekretet, udgør tekniske forskrifter i direktiv 83/189's forstand. Som Kommissionen har anført, skal det med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål først og fremmest undersøges, om bestemmelserne i dekretet kan betragtes som tekniske specifikationer i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189. Hvis dette er tilfældet, må det herefter undersøges, om disse specifikationer retligt eller faktisk skal overholdes som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 5.

33. Det står fast, at to af dekretets bestemmelser skal undersøges, for at Cour de cassations første spørgsmål kan besvares, nemlig artikel 4, stk. 2 (som forpligter producenter til at »identificere« emballage), og artikel 6, stk. 4 (vedrørende tekniske forskrifter, som brugt emballage skal opfylde).

Om dekretets artikel 4, stk. 2, skal betragtes som en teknisk specifikation i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189

34. Det erindres, at i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189 er en teknisk specifikation »en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt [...] herunder [...] symboler [...] emballering, mærkning eller etikettering«.

35. Dekretets artikel 4, stk. 2, sammenholdt med artikel 5, bestemmer, at producenter, som vælger ikke selv at sørge for bortskaffelsen af deres emballageaffald, skal i) »identificere« den emballage, de markedsfører, ii) indgå en aftale med et godkendt organ om bortskaffelse og genindvinding af emballageaffald, og iii) i denne aftale fastsætte, hvordan den emballage, som skal bortskaffes af det godkendte organ, skal identificeres.

36. Under retsmødet anerkendte alle de tilstedeværende parter, at producenter for at opfylde forpligtelsen i dekretets artikel 4, stk. 2, skal påføre emballagen til de husholdningsprodukter, de markedsfører, et eller andet særligt kendetegn. Der var også enighed om, at et sådant kendetegn kan antage en række forskellige former; producenter kan tænkes at identificere deres emballage ved at påføre den et symbol, en stregkode, en tekst, et nummer eller måske endda forsyne den med en elektronisk chip. Dekretet kræver altså, at produkterne identificeres, men foreskriver ikke brug af et bestemt mærke eller symbol.

37. På grundlag af denne fortolkning af artikel 4, stk. 2, synes besvarelsen af spørgsmålet, om dekretet fastsætter tekniske specifikationer, måske at være ligetil. Artikel 4, stk. 2, forpligter producenterne til at påføre deres emballage en eller anden form for mærke, symbol eller etiket. Artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189 omhandler forskrifter for varer hvad angår både »symboler«, »emballering« og »mærkning eller etikettering«. Som Sapod har anført, fremgår det således tilsyneladende af direktivets ordlyd, at artikel 4, stk. 2, er en teknisk specifikation.

38. Denne fortolkning anfægtes imidlertid af Eco-Emballages, den franske og den nederlandske regering samt af Kommissionen.

39. Eco-Emballages og Kommissionen har navnlig anført, at artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189 kun finder anvendelse på nationale bestemmelser, hvorved der fastsættes specifikke og præcise krav vedrørende produkters anvendelse eller markedsføring. Eftersom dekretets artikel 4, stk. 2, alene fastsætter et generelt og upræcist krav (exigence de principe) om, at producenten »identificerer« varer, uden at foreskrive brug af et bestemt mærke eller symbol, er bestemmelsen ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 83/189.

40. Dette argument må tillægges stor vægt. Ved udtrykket »specifikation« forstås normalt en specificeret eller detaljeret opgørelse eller fremstilling . Tilsvarende ord er brugt i andre sprogversioner af direktivet, f.eks. i den danske (specifikation), den nederlandske (specificatie), den franske (spécification), den tyske (Spezifikation), den italienske (specificazione), den spanske (especificación) og den svenske (specifikation). Efter min opfattelse fremgår det således klart af ordlyden af artikel 1, stk. 1, at det var fællesskabslovgivers hensigt, at direktivet kun skulle finde anvendelse på nationale bestemmelser, hvorved der fastsættes præcise krav vedrørende produkters markedsføring eller anvendelse.

41. Denne opfattelse er i overensstemmelse med direktiv 83/189's tilblivelseshistorie og med Domstolens praksis. Domstolen har ved flere lejligheder fastslået, at nationale bestemmelser, hvorefter varer skal være forsynet med bestemte tegn, mærker eller etiketter, skal anses for tekniske forskrifter. I alle de pågældende sager fastsatte de omtvistede bestemmelser imidlertid specifikke og præcise krav til mærkningen eller etiketteringen. Sagen Kommissionen mod Tyskland vedrørte således en national bestemmelse, hvorved sterile medicinske instrumenter blev omfattet af forpligtelsen til at anføre en sidste anvendelsesdato på etiketten, som hidtil kun havde fundet anvendelse på lægemidler. I Unilever-sagen skulle Domstolen prøve en lov om etikettering, som foreskrev angivelse af den geografiske oprindelse for olivenolie. Sagen Kommissionen mod Belgien vedrørte en bestemmelse om, at gasinstallationer og elektriske apparater i møblerede udlejningsboliger skulle opfylde særlige tekniske standarder fastsat i belgisk lovgivning og være forsynet med mærket »CEBEC«. I Bic Benelux-sagen , som vedrørte bestemmelser om, at der på visse miljømæssigt skadelige varer, som var pålagt en miljøafgift, skulle anbringes et bestemt kendetegn, fastslog Domstolen, at »en forpligtelse til at anbringe bestemte kendemærker på varer [...] udgør en teknisk specifikation«. Endelig fastslog Domstolen i Colim-sagen , at mens en forpligtelse til at videregive visse oplysninger om et produkt til forbrugeren, som opfyldes ved angivelse heraf på selve varen eller ved dokumenter, som vedlægges denne, såsom brugsanvisning og garantibevis, må anses for en teknisk specifikation, udgør en forpligtelse til at affatte disse oplysninger på et bestemt sprog ikke i sig selv en teknisk forskrift i direktiv 83/189's forstand .

42. Sapod hævder imidlertid, at denne fortolkning strider mod direktiv 83/189's formål. Sapod har herved anført, at det er uden betydning, om en medlemsstat fastsætter præcise tekniske specifikationer ved lov eller fastsætter generelle krav og overlader gennemførelsen af disse til et eller flere private organer, som er godkendt af staten, eftersom resultatet i begge tilfælde kan blive restriktioner for samhandelen. I den foreliggende sag bør Domstolen efter Sapods opfattelse også tage hensyn til, at i 1993 var Eco-Emballages det eneste organ, som havde opnået de franske myndigheders godkendelse til at aftage den type affald, der fremkommer ved brug af de produkter, Sapod sælger, og at brugen af logoet Point vert (Det Grønne Punkt) indgik i den standardaftale (contrat d'adhésion), som Eco-Emballages dengang tilbød alle producenter. På grund af den monopolstilling, som Eco-Emballages indtog på dette tidspunkt, og forpligtelsen i henhold til dekretet til at medvirke til bortskaffelsen af affald havde Sapod ikke mulighed for at forhandle sig frem til en aftale om brug af en anden identificeringsform. Den ved dekretet indførte ordning bevirkede altså på det relevante tidspunkt, at Sapod og andre producenter blev tvunget til at påføre deres emballage et bestemt mærke, nemlig logoet Point vert.

43. I Bic Benelux-dommen udtalte Domstolen, at »formålet med [direktiv 83/189] er gennem en forebyggende kontrol at beskytte de frie varebevægelser, som er et af Fællesskabets grundlag. Denne kontrol er nødvendig, for så vidt som de tekniske forskrifter, der henhører under direktivet, direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen med varer inden for Fællesskabet«. Det fremgår klart af denne dom og af anden betragtning til direktiv 83/189, hvori det hedder, at »hindringer for samhandelen for så vidt angår tekniske forskrifter [kun er] tilladte, hvis de er nødvendige for at opfylde bydende krav og tilstræber et mål af generel interesse«, at direktivet tager sigte på at undgå handelshindringer.

44. Som anført ovenfor er virkningen af dekretets artikel 4, stk. 2, at der pålægges producenter en forpligtelse til - i overensstemmelse med bestemmelser i en aftale indgået med et godkendt organ - at påføre den emballage, hvori de markedsfører deres produkter, et mærke. Jeg er på dette punkt enig med Sapod i, at det er åbenbart (hvilket også Eco-Emballages, den tyske og den nederlandske regering samt Kommissionen har anerkendt), at et sådant krav - aktuelt eller potentielt - kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, eftersom det gør det sværere og mere omkostningskrævende for producenter i andre medlemsstater at markedsføre deres produkter i Frankrig. På denne baggrund er det, som anført af Sapod, irrelevant, at dekretet ikke nærmere angiver, hvilket mærke eller symbol der skal påføres, for der kan opstå hindringer for samhandelen, uanset hvilket mærke eller symbol producenterne og det godkendte organ bliver enige om at bruge.

45. Det må derfor medgives, at målet med direktiv 83/189 bedre ville kunne nås, hvis generelle bestemmelser såsom dekretets artikel 4, stk. 2, skulle anses for at være omfattet af direktivets anvendelsesområde. Jeg mener dog ikke, at en sådan teleologisk argumentation berettiger den konklusion, Sapod forsøger at udlede heraf.

46. For det første vil det, hvis det anerkendes, at en bestemmelse som dekretets artikel 4, stk. 2, udgør en »teknisk specifikation«, efter min opfattelse indebære, at man ser bort fra den umiddelbare betydning af direktivets artikel 1, stk. 1.

47. Det skal i denne forbindelse erindres, at Domstolen i CIA Security International-dommen fastslog, at det påhviler en national ret at afslå at anvende en national teknisk forskrift, der ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med direktivet, og - i Unilever-dommen - at dette også gælder under behandlingen af en borgerlig sag mellem private vedrørende kontraktlige rettigheder og forpligtelser. Hvis det lægges til grund, at en national lovbestemmelse, som ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med direktivets artikel 8, udgør en teknisk forskrift, kan det således få umiddelbare og alvorlige konsekvenser for de erhvervsdrivende i hele Fællesskabet . Af hensyn til retssikkerheden er det derfor vigtigt, at definitionerne i direktivets artikel 1 fortolkes på en for de erhvervsdrivende og de nationale myndigheder forudsigelig måde. Dette hensyn nødvendiggør en fortolkning, som ikke går ud over eller forvrænger den almindelige betydning af artikel 1, stk. 1's ordlyd.

48. Behovet for retssikkerhed inden for dette område forklarer måske også, hvorfor fællesskabslovgiver valgte at begrænse direktivets anvendelsesområde med henvisning til begrebet »tekniske specifikationer« og ikke med henvisning til nationale foranstaltningers indvirkning på samhandelen. Førstnævnte begreb udgør et objektivt kriterium, på grundlag af hvilket de nationale myndigheder og de erhvervsdrivende forholdsvis nemt kan forudsige, om nationale foranstaltninger vil henhøre under direktivets anvendelsesområde, hvorimod sidstnævnte begreb kan indebære, at der må foretages en økonomisk analyse, som sandsynligvis ikke vil give den nødvendige forudselighed og sikkerhed.

49. For det andet sondres der i direktiv 83/189 mellem tekniske forskrifter, som er udstedt af offentlige myndigheder, og tekniske standarder, som er godkendt af et anerkendt standardiseringsorgan, og der fastsættes forskellige meddelelses- og standstill-krav for disse forskrifter og standarder. Direktivet nævner ikke handlinger, som foretages af private virksomheder, som f.eks. Eco-Emballages, og det fastsætter ikke krav, som sådanne virksomheder skal opfylde, når de handler på en måde, som svarer til at foreskrive tekniske standarder. Det følger således af direktivets opbygning, at det var fællesskabslovgivers opfattelse, at private virksomheders aktiviteter - for så vidt som de påvirker samhandelen inden for Fællesskabet - skal reguleres efter Fællesskabets konkurrenceregler , og ikke gennem den underretningsordning, der er fastsat i direktivet. Disse regler finder som udgangspunkt anvendelse, når private virksomheders aktiviteter - som følge af kontraktbestemmelser eller misbrug af dominerende stilling - skader samhandelen inden for Fællesskabet. Anvendelsen af disse regler gør det således muligt at sikre, at formålet med direktiv 83/189 ikke forfejles.

50. For det tredje bestemmer direktivet, at medlemsstaterne skal underrette Kommissionen om tekniske forskrifter, før de vedtages endeligt af de nationale myndigheder. Jeg kan ikke se, hvordan en medlemsstat skulle kunne opfylde dette krav, hvis direktivet omfattede regler, såsom dekretets artikel 4, stk. 2, som ikke i sig selv fastsætter tekniske specifikationer, men som på grund af private virksomheders senere handlinger kan komme til at bevirke, at de erhvervsdrivende i realiteten tvinges til at opfylde visse særlige krav.

51. Jeg må derfor konkludere, at en bestemmelse, som forpligter producenter til at »identificere« emballage, og hvorefter det skal fastsættes i aftaler, der indgås mellem private virksomheder, hvordan denne forpligtelse skal opfyldes, ikke kan anses for en teknisk specifikation i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189.

52. Det kan afslutningsvis tilføjes, at ingen af de oplysninger, der er forelagt i sagen, tyder på, at de franske myndigheder bevidst formulerede dekretets bestemmelser med henblik på at unddrage sig forpligtelserne i henhold til direktivet.

Om dekretets artikel 6, stk. 4, skal betragtes som en teknisk specifikation i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189

53. Det erindres, at dekretets artikel 6, stk. 4, bestemmer, at organer, som ønsker at aftage affald i Frankrig, skal ansøge de kompetente myndigheder om godkendelse og vedlægge ansøgningen sine standardbetingelser (cahier des charges) med angivelse af de tekniske forskrifter, som brugt emballage skal opfylde for hver materialetype, når det godkendte organ indgår aftaler med fabrikanter, der fremstiller emballage eller emballagemateriale.

54. De indlæg, der er afgivet i denne sag, har i betydeligt omfang fokuseret på at forklare betydningen og virkningen af denne bestemmelse. Det fremgår af disse indlæg og af den franske regerings og Eco-Emballages' besvarelser af et skriftligt spørgsmål stillet af Domstolen, at bestemmelsen skal ses i lyset af den franske affaldshåndteringsordning.

55. Denne ordning indebærer, at indsamlingen og sorteringen af husholdningsaffald foretages af de lokale myndigheder eller deres underleverandører. Når affaldet er sorteret, videregives det til private virksomheder til genindvinding. Eco-Emballages indgår aftaler med både myndighederne og de private (genindvindings)virksomheder. Eco-Emballages garanterer i henhold til sine aftaler med lokale myndigheder tilbagetagelsen af det husholdningsemballageaffald, de har indsamlet og sorteret. Genindvindingsvirksomhederne garanterer i henhold til aftaler indgået med Eco-Emballages, at de vil tilbagetage og genindvinde affald, som de lokale myndigheder har indsamlet. Disse garantier gælder dog kun, hvis det affald, som de lokale myndigheder afleverer retur til genindvinding, opfylder visse tekniske minimumsforskrifter (prescriptions techniques minimales), som er fastsat i aftalerne.

56. På baggrund af disse oplysninger følger det, at formålet med dekretets artikel 6, stk. 4, er at indføre et krav om godkendelse fra de kompetente franske myndigheder af de tekniske forskrifter (prescriptions techniques minimales), som skal være fastsat i aftaler mellem et godkendt organ, de lokale myndigheder og genindvindingsvirksomhederne. Artikel 6, stk. 4, er således, som anført af den franske regering og Eco-Emballages, en bestemmelse, som hovedsageligt vedrører kvaliteten og behandlingen af husholdningsemballageaffald; den fastsætter ikke regler for husholdningsprodukter eller den emballage, hvori sådanne produkter markedsføres.

57. Sapods påstand om, at Eco-Emballages eventuelt kan forhindre markedsføringen af et produkt, hvis emballagen - efter at forbrugeren har skilt sig af med den, og den er indsamlet og sorteret af de lokale myndigheder - ikke opfylder de tekniske forskrifter for husholdningsaffald, har efter min opfattelse ingen konsekvenser for denne fortolkning af artikel 6, stk. 4. Som den franske regering og Eco-Emballages har påpeget, er der ingen holdepunkter for denne påstand i dekretets tekst, ligesom intet tyder på, at Eco-Emballages i realiteten har forsøgt at forhindre markedsføringen af produkter på dette grundlag.

58. Efter min opfattelse følger det heraf, at artikel 6, stk. 4, falder uden for anvendelsesområdet for direktiv 83/189. Som det klart fremgår af præamblen og definitionerne i artikel 1, stk. 1 og 5, finder direktivet anvendelse på nationale bestemmelser, hvorved der fastsættes tekniske specifikationer for »produkter«. Ifølge artikel 1, stk. 7, forstås ved produkt »alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter«. Det synes klart, at denne definition ikke omfatter husholdningsemballageaffald.

Om dekretet udgør en teknisk forskrift i henhold til artikel 1, stk. 5, i direktiv 83/189

59. Eftersom dekretets artikel 4, stk. 2, og artikel 6, stk. 4, efter min opfattelse ikke kan anses for tekniske specifikationer i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189, er det ufornødent at tage stilling til, om disse bestemmelser retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat som omhandlet i direktivets artikel 1, stk. 5.

Det andet spørgsmål

60. Med sit andet spørgsmål ønsker Cour de cassation nærmere bestemt oplyst, om den franske regering i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189 og/eller artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442 var forpligtet til at give Kommissionen underretning om bestemmelserne i dekretet. Cour de cassation ønsker i givet fald oplyst, om en borger ved de nationale domstole kan påberåbe sig den manglende underretning til støtte for et anbringende om, at dekretets bestemmelser ikke kan finde anvendelse.

Underretning i henhold til direktiv 83/189

61. I henhold til artikel 8 i direktiv 83/189 gælder forpligtelsen til at underrette Kommissionen om udkast til tekniske forskrifter. Som nævnt kan dekretets bestemmelser ikke betragtes som tekniske forskrifter i henhold til direktivets artikel 1, stk. 5. Jeg er derfor af den opfattelse, at de franske myndigheder ikke var forpligtet til at underrette Kommissionen om dekretets bestemmelser i henhold til direktivet.

62. På baggrund af denne konklusion er det ikke nødvendigt at undersøge, hvilke konsekvenser en tilsidesættelse af underretningspligten i henhold til direktivets artikel 8 ville have i en national sag. Det bemærkes dog, at den foreliggende sag illustrerer, hvilke problemer der kan opstå som følge af Domstolens dom i Unilever-sagen . Det fremgår af dokumenter, som er fremlagt i sagen, at hvis det i sagen her fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivet, kan det få betydning for gyldigheden og anvendeligheden i sager for nationale domstole af flere tusinde kontrakter, som Eco-Emballages og producenter af husholdningsprodukter har indgået på grundlag af dekretets bestemmelser, siden dekretet trådte i kraft for næsten ti år siden.

Underretning i henhold til direktiv 75/442

63. I henhold til artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442 skal medlemsstaterne underrette Kommissionen om de foranstaltninger, som de påtænker at træffe for at nå målene i artikel 3, stk. 1. Disse mål omfatter bl.a. »nyttiggørelse af affald gennem genvinding, genbrug, videreudnyttelse eller anden behandling med henblik på at udvinde sekundære råstoffer«. I henhold til artikel 8 skal medlemsstaterne træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for, at enhver indehaver af affald overlader dette til en privat eller offentlig indsamler eller selv sørger for dets nyttiggørelse eller bortskaffelse under iagttagelse af direktivets bestemmelser.

64. Dekretet indeholder almindelige regler for ordningen for indsamling og genindvinding af husholdningsemballageaffald i Frankrig, herunder bestemmelser om, at producenter skal medvirke til bortskaffelsen af affald ved at indgå en aftale med et godkendt organ eller selv sørge for bortskaffelsen. Dekretet henviser i sin præambel udtrykkeligt til direktiv 75/442 som ændret ved direktiv 91/156.

65. Det er således klart, at Den Franske Republik i henhold til artikel 3, stk. 2, i direktiv 74/442 var forpligtet til at underrette Kommissionen om, at den påtænkte at vedtage dekretet. Det fremgår af forelæggelsesdommen og af Kommissionens redegørelse under retsmødet, at Den Franske Republik ikke opfyldte denne forpligtelse.

66. Efter min opfattelse medfører Den Franske Republiks manglende underretning til Kommissionen imidlertid ikke, at dekretets bestemmelser bliver retsstridige og ikke kan gøres gældende i sager for de nationale domstole.

67. I Enichem Base m.fl.-dommen udtalte Domstolen, at »[d]et [...] hverken på grundlag af ordlyden af eller formålet med [artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442] [kan] antages, at medlemsstaternes undladelse af at opfylde forpligtelsen til forudgående underretning i sig selv kan medføre, at regler, der er vedtaget således, bliver retsstridige«, og at artikel 3, stk. 2, »vedrører forholdet mellem medlemsstaterne og Kommissionen, men derimod ikke skaber nogen ret for private, der vil være overtrådt, såfremt en medlemsstat tilsidesætter sin pligt til på forhånd at underrette Kommissionen om de udkast til regler, den har udarbejdet«.

68. Jeg er enig med Eco-Emballages og Kommissionen i, at Domstolen bør bekræfte denne retspraksis. Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i Enichem Base m.fl.-sagen , kan man med udbytte sammenligne direktiv 83/189 og direktiv 75/442. Det første indeholder en række præcise bestemmelser, hvorefter Kommissionen og de forskellige medlemsstater har adgang til at fremsætte bemærkninger til meddelte udkast, og medlemsstaterne i visse tilfælde er forpligtet til at udsætte vedtagelsen af udkast en vis tid, mens bestemmelserne i direktiv 75/442 er mere begrænsede. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder, som gav anledning til den præjudicielle forelæggelse i Enichem Base m.fl.-sagen, fastsatte direktiv 75/442 kun en forpligtelse til at give Kommissionen underretning. Jeg udtalte derfor følgende: »Der er altså ikke fastsat nogen procedure for udsættelse af en foranstaltnings ikrafttræden eller fællesskabskontrol, og det kan derfor umuligt gøres gældende, at en tilsidesættelse af pligten til at give Kommissionen underretning bevirker, at en foranstaltning bliver retsstridig.«

69. Direktiv 75/442 er siden da blevet ændret ved direktiv 91/156 . Artikel 3, stk. 2, bestemmer nu, at »Kommissionen underretter de øvrige medlemsstater og det i artikel 18 omhandlede udvalg« om foranstaltninger, som den har modtaget underretning om. Denne ændring berører imidlertid ikke den konklusion, som Domstolen nåede frem til i Enichem Base m.fl.-dommen. Faktum er, at direktiv 75/442, som ændret, ikke indeholder bestemmelser om udsættelse af nationale foranstaltningers ikrafttræden, ikke gør det til en betingelse for deres ikrafttræden, at Kommissionen giver sit samtykke eller ikke har indvendinger, og ikke fastsætter nogen procedure, som giver Kommissionen og de øvrige medlemsstater adgang til at fremsætte bemærkninger til det meddelte udkast .

Det tredje spørgsmål

70. Med sit tredje spørgsmål ønsker Cour de cassation nærmere bestemt oplyst, om artikel 28 EF er til hinder for nationale bestemmelser som de ved dekretet fastsatte. Dette spørgsmål må forstås således, at det ønskes oplyst, om artikel 28 EF er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter producenter og importører enten selv skal sørge for bortskaffelse af emballageaffald eller indgå aftale om bortskaffelse med et godkendt organ og identificere den emballage, som dette organ skal aftage.

71. Det skal først bemærkes, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen tilsyneladende kun vedrører en enkelt medlemsstat. Sagen er opstået som følge af en kontraktretlig tvist mellem to franske selskaber vedrørende identificering af emballage til husholdningsprodukter, som markedsføres i Frankrig, og behandling af emballageaffald i Frankrig. Desuden tyder intet - hverken i forelæggelsesdommen eller i de forklaringer, som blev givet under retsmødet - på, at de produkter og emballager, Sapod markedsfører, helt eller delvist er indført fra andre medlemsstater.

72. I mit forslag til afgørelse i Pistre m.fl.-sagen indstillede jeg, at Domstolen skulle afvise at tage stilling til anvendelsen af artikel 28 EF på importerede varer, når det klart fremgår af sagens faktiske omstændigheder, at hovedsagen i det hele vedrører en rent national situation . Det er fortsat min opfattelse, at de betænkeligheder, jeg der gav udtryk for, er relevante, når den omtvistede nationale foranstaltning uden forskel finder anvendelse på indenlandske og importerede varer, og sagen for den nationale ret ikke vedrører importerede, men indenlandske varer. Med hensyn til en sådan foranstaltning har artikel 28 EF alene betydning i det omfang, hvor den finder anvendelse på importerede varer, og påvirker ikke foranstaltninger, i det omfang de finder anvendelse på indenlandske varer . Det følger heraf, at Domstolens fortolkning af artikel 28 EF i en sag, der alene vedrører indenlandske varer, enten er irrelevant for hovedsagens udfald, eller kun er relevant, såfremt der findes en national regel, der forbyder omvendt forskelsbehandling af indenlandske varer. I begge tilfælde ville Domstolen besvare et hypotetisk spørgsmål vedrørende importerede varer uden for sagens faktiske rammer.

73. Det er følgelig min opfattelse, at Domstolen bør afvise at besvare Cour de cassations tredje spørgsmål.

74. Denne opfattelse er i overensstemmelse med Domstolens praksis. Domstolen har ganske vist fastslået, at den nationale ret efter proceduren i artikel 234 EF selv må bedømme, om de spørgsmål, den forelægger Domstolen, er relevante , og at Domstolen lejlighedsvis har været villig til at besvare spørgsmål vedrørende artikel 28 EF, selv om de faktiske omstændigheder, der gav anledning til tvisten i hovedsagen, kun har tilknytning til én medlemsstat . De nationale foranstaltninger, som disse sager vedrørte, indebar imidlertid en forskelsbehandling af importerede varer, hvorimod sagen her vedrører bestemmelser i national ret, som (hvilket der er enighed om blandt dem, der har afgivet indlæg) uden forskel finder anvendelse på indenlandske og importerede husholdningsprodukter, og som (ifølge indlæg afgivet af Eco-Emballages, den franske, den tyske og den nederlandske regering samt Kommissionen) er fuldt ud begrundet i miljøbeskyttelseshensyn.

75. Domstolens dom i Guimont-sagen bestyrker mig i denne opfattelse. I denne sag blev Domstolen spurgt, om nationale bestemmelser, hvorefter betegnelsen »Emmentaler« er forbeholdt ost, som opfylder visse betingelser, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion i artikel 28 EF's forstand. Dette spørgsmål var blevet rejst i forbindelse med en straffesag mod en fransk statsborger, som uden at overholde de ved disse bestemmelser pålagte betingelser solgte fransk produceret Emmentaler på det franske marked. Den tyske, den nederlandske og den østrigske regering og Kommissionen anførte med henvisning til Pistre m.fl.-dommen , at Domstolen burde besvare det forelagte spørgsmål. Hertil bemærkede Domstolen, at »Pistre-dommen vedrørte en situation, hvor den pågældende nationale bestemmelse ikke fandt anvendelse uden forskel, men indførte en direkte forskelsbehandling«. Denne bemærkning lader antyde, at Domstolen i sager, som kun har tilknytning til én medlemsstat, vil være mindre tilbøjelig til at besvare spørgsmål om anvendelsen af artikel 28 EF på importerede varer, når de omtvistede foranstaltninger finder anvendelse uden forskel, end når de medfører en forskelsbehandling af importerede varer .

76. Det kan tilføjes, at Domstolen i Guimont-dommen valgte at besvare spørgsmålet vedrørende artikel 28 EF, selv om de omtvistede nationale foranstaltninger fandt anvendelse uden forskel på indenlandske og importerede varer, idet Domstolen fandt, at »[e]n sådan besvarelse kan være anvendelig [for den nationale ret] i tilfælde af, at den nationale lovgivning, i en sag som hovedsagen, kræver, at en indenlandsk producent skal have de samme rettigheder som dem, en producent fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på fællesskabsretten i en tilsvarende situation« . I modsætning hertil har det ikke været nævnt, at fortolkningen af artikel 28 EF hvad angår importerede varer - i kraft af et nationalt ligebehandlingsprincip - kunne være relevant for afgørelsen af den kontraktretlige tvist mellem Sapod og Eco-Emballages, der er genstand for sagen her.

77. Jeg er endvidere af den opfattelse, at den foreliggende sag frembyder særlige problemer, som taler imod at besvare spørgsmålet vedrørende artikel 28 EF. Domstolen har fået meget få oplysninger om dekretets indvirkning på indførsler fra de øvrige medlemsstater, begrundelsen for dekretet og forholdsmæssigheden af denne begrundelse, ligesom disse spørgsmål stort set ikke blev nævnt under retsmødet. Sagsakterne indeholder mere konkret ingen oplysninger om den franske lovgivning om affaldshåndtering, baggrunden for vedtagelsen af dekretet, størrelsen af de finansielle bidrag, producenterne skal betale i henhold til aftaler med godkendte organer som Eco-Emballages, eller i hvilket omfang forpligtelsen til at bidrage økonomisk til bortskaffelsen og genindvindingen af affald er en gentagelse af krav i henhold til fransk skattelovgivning. Selv om det desuden fremgår af de indlæg, der er afgivet af Eco-Emballages og den tyske regering, at en række medlemsstater har indført bestemmelser om, at producenterne skal påføre den emballage, hvori de sælger deres produkter, logoet Det Grønne Punkt, belyser disse indlæg ikke spørgsmålet om, i hvilken udstrækning sådanne nationale bestemmelser i praksis kan mindske dekretets skadelige virkninger for samhandelen.

78. Efter min opfattelse gør de manglende oplysninger og argumenter det umuligt at tage stilling til spørgsmålet, om dekretets bestemmelser er forenelige med artikel 28 EF.

Forslag til afgørelse

79. Det er herefter min opfattelse, at de spørgsmål, Cour de cassation har forelagt, bør besvares således:

»1) Nationale bestemmelser, såsom bestemmelserne i det franske dekret nr. 92-377 af 1. april 1992 - hvorefter producenter af husholdningsprodukter, som ikke selv sørger for bortskaffelse af deres emballageaffald, skal identificere den emballage, som skal aftages, indgå en aftale med et godkendt organ, som vil sørge for bortskaffelse og genindvinding af emballageaffaldet, og i denne aftale fastsætte, hvordan den emballage, som skal aftages af det godkendte organ, skal identificeres - udgør ikke en teknisk forskrift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1 i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ved Rådets direktiv 88/182/EØF af 22. marts 1988.

2) Selv om de franske myndigheder burde have underrettet Kommissionen om dekretet i medfør af artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991, kan en borger ikke påberåbe sig denne manglende underretning til støtte for et anbringende om, at dekretets bestemmelser ikke kan finde anvendelse.«