ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Til støtte for, at forholdet må opfattes på sidstnævnte måde, har sagsøgeren anført, at selv om det er rigtigt, at selskabets hjemsted stadig befinder sig i Seraing, er der siden juni 1984 sket en overflytning til Bruxelles, først for så vidt angår bestyrelsen og direktionen, og senere af de administrative afdelinger. Alle, som selskabet jævnligt har kontakt med — herunder Kommissionen — blev underrettet om denne ændring i selskabets forhold ved en rundskrivelse af 29. maj 1984.

Da sagsøgeren blev klar over, at Kommissionen ikke havde foretaget sig noget i denne anledning, fremsendte selskabet den21. december 1984 to enslydende breve til Kommissionen, stilet til henholdsvis næstformand Davignon og DG III (generaldirektoratet for stålspørgsmål), hvori man udtrykkeligt anmodede om, at al korrespondance til selskabet blev fremsendt til Bruxelles, »således at korrespondance ikke bortkommer eller forsinkes ved hjemstedet i Seraing, idet korrespondance bør stiles til vedkommende person eller til G. Paulus, Quotas Groupe, der i givet fald vil underrette den pågældende«. Disse breve kom frem til modtagerne den 3. januar 1985.

Den anfægtede beslutning, der blev fremsendt af Kommissionen i form af et rekommanderet brev med modtagelsesbevis den 8. januar 1985, kom frem til hjemstedet den 9. januar 1985, hvor modtagelsesbeviset blev underskrevet, hvorefter brevet, endnu engang rekommanderet, blev videresendt til afdelingen i Bruxelles, hvor det kom frem fredag den 11. januar 1985.

Cockerill-Sambre gør gældende, at der ikke findes nogen fællesskabsretlig regel om, at meddelelser om beslutninger, hvorved der pålægges bøder, altid skal fremsendes til det pågældende selskabs hjemsted.

Når et selskab anmoder herom, hvilket ingen bestemmelser forbyder, har Kommissionen pligt til at fremsende sådanne meddelelser til den adresse, som selskabet har angivet, og hvis den undlader dette, må det følge af EØF-traktatens artikel 173, stk. 2 in fine, at den frist, inden for hvilken den pågældende beslutning skal anfægtes, begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor virksomheden rent faktisk har fået kendskab til beslutningen.

Da brevet kom frem til Cockerill-Sambres hjemsted den 9. januar 1985, videresendte man det til Bruxelles med al den hurtighed, der kunne forventes, og det må lægges til grund, at selskabet først den 11. janaur 1985 fik faktisk kendskab til beslutningen, hvorfor sagen er anlagt den sidste dag, hvor dette i henhold til den gældende frist var muligt.

Subsidiært gør sagsøgeren gældende, at selv om det antages, at Kommissionen som udgangspunkt var berettiget til at fremsende meddelelsen til hjemstedet, har den alligevel udvist en sådan mangel på agtpågivenhed, at det må tilskrives den, at sagsøgeren ikke fik kendskab til beslutningen før den 11. januar 1985.
For det første vil jeg nævne, at ordlyden af toldsuspensionen for »garn, udelukkende fremstillet af polyglycolsyre« er helt klar. Den vedrører åbenbart kun garn, der består af 100% polyglycolsyre. Selv sagsøgeren har indrømmet, at en fortolkning, efter ordlyden, af bestemmelsen om toldsuspension ikke kan føre til et andet resultat.

Undtagelserne fra den fælles toldtarif bør imidlertid fortolkes snævert og udelukkende på grundlag af de almindelige regler om fortolkning af nomenklaturen til tariffen.

Jeg er enig med Kommissionen, når den på side 7 i sit indlæg af 8. maj 1985 anfører, at »et forsøg på i det enkelte tilfælde af billighedsgrunde at gå ud over tariffens klare ordlyd vil indebære, at tariffen ikke længere fortolkes og anvendes ensartet ud fra ordlyden og i alle tilfælde, men at dens rækkevidde på forhånd fastlægges ud fra bestemte importørers økonomiske interesser. Nomenklaturen til tariffen vil i så fald ikke længere være objektiv, og dens retsanordnende karakter vil blive ganske uden indhold. Når der i FTT udtrykkeligt er fastsat specifikke og snævre tariferingsbestemmelser, er det netop for at forhindre en subjektiv fortolkning af tariffen, der vil være i strid med retssikkerhedshensyn«. ( 6 )

Det ville således netop være i strid med retssikkerhedshensyn, hvis man i forbindelse med alle de produkter, der omhandles i en beslutning, udstedt i medfør af artikel 28, skulle tage stilling til eller endog anerkende en eventuel udvidelse ad fortolkningens vej, således at beslutningen også kommer til at omfatte andre produkter, der kan anvendes til samme formål.

Tilbage står det spørgsmål, om der i den foreliggende sag er objektive forhold, som lader formode, at Rådet har kunnet ønske at give udtryk for noget andet, end det faktisk har gjort.
4.

Til ovennævnte praksis, hvorefter det antages, at ansættelsesmyndigheden ikke har mulighed for at øve indflydelse på en udvælgelseskomite, skal jeg imidlertid knytte den kritiske bemærkning, at den sikkert ikke ubetinget er rimelig. Man kan nemlig sagtens forestille sig situationer, hvor det på grund af en retsstridig adfærd fra en udvælgelseskomites side fuldt ud kan have mening først at rette henvendelse til ansættelsesmyndigheden med anmodning om, at den griber ind (for eksempel når der foreligger procedurefejl derved, at betingelser i meddelelsen om udvælgelsesprøve ikke er overholdt, uden at det indebærer en bedømmelse af ansøgerne, eller når et afslag ikke er begrundet, således som det kræves efter retspraksis).
80.

Jeg kan ikke se, hvilken betydning sammenkædningen af, på den ene side, sagsøgernes reaktion på meddelelsen om klagepunkterne, og, på den anden side, fortsættelsen af undersøgelserne inden for det delområde, som kunststofproduktionen udgør, kan have for spørgsmålet, om der foreligger en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet eller et evt. indgreb i sagsøgernes ret til forsvar. Såfremt en trussel fra Kommissionens side — forudsat en sådan overhovedet har været fremsat — ikke har haft nogen virkning, har den i hvert fald ikke nogen betydning for lovligheden af den beslutning, der er omtvistet i denne sag, da der ikke foreligger nogen indskrænkning i de her omtalte rettigheder. Såfremt trusselen derimod skulle have haft nogen virkning, kan der i forbindelse med virksomhedens svar på meddelelsen om klagepunkterne tænkes at være blevet gjort indskrænkning i disse rettigheder. Hvorvidt dette sidste er tilfældet og hvorvidt denne har haft nogen betydning, må imidlertid undersøges under sagen om den endelige beslutning, Kommissionen har truffet over for sagsøgerne, dvs. under sag 62/86. Anbringendet er derimod uden relevans under den foreliggende sag.
Skriftlige indlæg er blevet indgivet af appellanten i hovedsagen, Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige. To opfattelser er blevet gjort gældende. Ifølge Kommissionen og F. Carrón er kravet om valg af processuel bopæl og fremgangsmåden til opnåelse af fuldbyrdelsespåtegning, som kravet er en del af, af fællesskabsretlig karakter. Den nationale ret kan således ikke på spørgsmålet bringe sine egne processuelle regler i anvendelse, idet reglernes ensartethed herved vil gå tabt. Kravene om enkelthed og hurtighed, som ligger til grund for konventionens bestemmelser, indebærer endvidere, at valget af processuel bopæl normalt må ske ved begæringens indgivelse; sker dette ikke, udsætter den pågældende sig for til egen skade at gøre proceduren omsonst.

Regeringerne for Forbundsrepublikken Tyskland og Det forenede Kongerige indtager det modsatte standpunkt. Efter deres opfattelse er det klart, at kravet om valg af processuel bopæl har fælles karakter. Tidspunktet og formerne herfor og sanktionen for ikke iagttagelsen heraf henhører derimod under »fremgangsmåden« og må derfor bestemmes efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Dette fremgår af artikel 33, stk. 2, der bestemmer, at »såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl« ... (og følgelig heller ikke om tidspunktet og formen herfor), »skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig«.

Under alle omstændigheder forudsætter ordningen i konventionen ikke, at valg af processuel bopæl sker samtidig med begæringen. Før afgørelsen om fuldbyrdelsespåtegning forkyndes, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, nemlig ikke »fremsætte bemærkninger«, og har følgelig heller ikke nogen interesse i at have kendskab til, hvor den part, der fremsætter begæringen har valgt bopæl.
Brugnoni og Ruffinengo har vedrørende den ikke-rentebærende sikkerhedsstillelse gjort gældende, at den i sagen omhandlede transaktion er omfattet af beslutningen fra 1974, der udtrykkelig blev ophævet ved beslutningen fra 1984. En ophævelse som sket har nødvendigvis måttet medføre, at forpligtelsen til at stille sikkerhed er bortfaldet. Forpligtelsen ifølge beslutningen fra 1984, der ikke kan tillægges nogen som helst tilbagevirkning, kan kun gælde transaktioner i det foregående tidsrum.

Den italienske regering og Kommissionen har anført, at denne beskyttelsesforanstaltning er blevet opretholdt »uden brud på kontinuiteten« ved beslutning nr. 85/16, og har herved henvist til femte betragtning i beslutningen.

Som nævnt bemyndiges Den italienske Republik ved denne beslutning som det siges i overskriften til »fortsat at anvende visse beskyttelsesforanstaltninger«. Desuden fremgår det af femte betragtning til beslutningen, hvilken rækkevidde beslutningen skal have, idet det dér siges, at »en ophævelse af de beskyttelsesforanstaltninger, som Italien har fået bemyndigelse til at træffe, må ske gradvis«, og at »det ... derfor [er] hensigtsmæssigt at opretholde visse valutarestriktioner på kapitaltransaktioner, som normalt er frigjort for restriktioner« (understregningerne er mine).

Fællesskabslovgiveren har altså virkelig villet opretholde den bemyndigelse, der fra 1974 var givet Italien til på de tidligere nævnte betingelser at stille krav om »deponering af et ikke-rentebærende indlån«. Der er altså ved beslutningen fra 1984, der forlænger denne bemyndigelse, ikke indført nogen beskyttelsesforanstaltning i medfør af artikel 108, stk. 3. Beslutningen indeholder imidlertid andre begrænsninger, navnlig vedrørende indlånenes højeste beløb, og bemyndigelsens varighed. For som nævnt gives bemyndigelsen i beslutningen fra 1984 udtrykkeligt for et tidsrum af tre år, mens den hverken i 1974 eller i 1975 var tidsbegrænset.

Hertil må som anført af Kommissionen føjes, at de i traktatens artikler 73 og 108 fastlagte procedurer udelukker hinanden og ikke er anvendelige samtidig. Den italienske regering har således ikke i det foreliggende tilfælde skullet følge proceduren ifølge artikel 73.
Ved stævning, indgivet den 12. februar 1985, har den italienske virksomhed Sideradria SpA, der fremstiller armeringsstål, anlagt sag med påstand om annullation eller nedsættelse af en bøde på 768404 ECU, som Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har pålagt den. I Kommissionens beslutning (af 19. december 1984) kritiseres den sagsøgende virksomhed for at have overskredet de grænser for produktionen, der var fastsat for fjerde kvartal 1982 og de mængder stål, den havde tilladelse til at levere på det fælles marked i sidste kvartal 1981 og de fire kvartaler i 1982.

Det er den anden sanktion, Sideradria er blevet pålagt inden for få måneder. Jeg skal minde om, at selskabet også gjorde indsigelse mod den første, som det blev idømt på grund af en overskridelse af leveringskvotaen for tredje kvartal 1981; ved dom af 12. december 1985, sag 67/84 (Sml. s. 3983) frifandt Domstolen sagsøgte for påstanden om annullation af bøden, idet den dog nedsatte bødens størrelse. Den foreliggende sag har meget til fælles med den nævnte sag; jeg skal derfor overvejende henvise til ovennævnte dom og det forslag til afgørelse i den sag, jeg fremsatte den 21. maj 1985.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

fremsat den 9. juli 1986 ( *1 )

Høje Domstol.

Den 10. november 1981 afsagde Domstolen dom i sagerne 28/81 og 29/81, Kommissionen mod Italien (jfr. Smi. henholdsvis s. 2577 og 2585). I den første sag statueredes det, at Italien havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktaten ved ikke at gennemføre Rådets direktiv 74/561 om adgang til erhvervet med godstransport ad landevej i indenlandsk og international transport (EFT 1974, L 308, s. 18), og i den anden sag statueredes det, at Italien havde undladt at gennemføre Rådets direktiv 74/562 om adgang til erhvervet med personbefordring ad landevej i indenlandsk og international transport (EFT 1974, L 308, s. 23).

To år senere, efter en række forsøg på at få opklaret, om der var blevet truffet nogen foranstaltninger til at opfylde Domstolens domme, iværksatte Kommissionen proceduren i henhold til traktatens artikel 169. Da den ikke modtog nogen oplysninger om, at Domstolens domme var blevet opfyldt, anlagde Kommissionen den 22. maj 1985 denne sag, hvori der er nedlagt påstand om, at det statueres, at Italien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktatens artikel 171. Det fremgår af sagsøgtes svarskrift og af en skrivelse af 3. maj 1986, hvorved Italien besvarede et spørgsmål fra Domstolen, at et lovforslag, der skulle gennemføre direktiv 74/561, er blevet behandlet af parlamentet under en tidligere samling, at lovgivningsperioden udløb, før loven kunne vedtages, samt at der på dette tidpunkt forelå to forslag for parlamentet. Det italienske parlament behandlede ligeledes et lovforslag, der skulle gennemføre direktiv 74/562.

Selv om noget er sket, og spørgsmålet nu er til behandling i Senatet, er den pågældende lovgivning endnu i dag ikke blevet gennemført.

Der er her tale om en oplagt sag, i hvilken man med beklagelse må konstatere, at Italien næsten fem år efter afsigelsen af Domstolens domme har undladt at opfylde disse. Det er åbenbart, at det må statueres, at Italien ved ikke i overensstemmelse med Domstolens domme at have gennemført rådsdirektiverne 74/561 og 74/562 har tilsidesat EØF-traktatens artikel 171. Italien bør endvidere dømmes til at betale Kommissionens omkostninger i forbindelse med sagen.

( *1 ) – Oversat fra engelsk.
Der ses herefter ingen betænkeligheder ved at annullere de trufne beslutninger og dermed få løst, om ikke en retstvist, for der er ingen uoverensstemmelser mellem sagens parter, så i det mindste en juridisk hårdknude. Dette kan ske uden den praksisændring, som sagsøgeren gerne ser, og som den konkrete sag efter min opfattelse ikke giver retlige holdepunkter for, for nu blot at nævne denne betingelse. Revisionsretten har nemlig i egenskab af ansættelsesmyndighed ikke ment at burde annullere de anfægtede beslutninger. Domstolen behøver derfor ikke at tage stilling til, om Revisionsretten kunne have været beføjet hertil.

Sagsøgte har imidlertid anført at have overvejet denne mulighed, navnlig efter at have læst mit forslag til afgørelse i Williamssagen (257/83, dom af 16. oktober 1984, Sml. s. 3547). Jeg tror, den gjorde klogt i at afstå herfra. En sådan annullationsbeføjelse ville nemlig gribe ind i udvælgelseskomiteens uafhængighed og dermed undergrave den upartiskhed, som ansøgerne skal have sikkerhed for.

Jeg skal herved bemærke, at jeg har indtryk af at være blevet misforstået. I mit forslag til afgørelse, som Revisionsretten henviser til, anførte jeg alene, at artikel 5 i tjenestemandsvedtægtens bilag III, hvorefter »udvælgelseskomiteen... har kompetence til at udfærdige ’listen over de ansøgere, der opfylder de betingelser, der er fastsat i meddelelsen om udvælgelsesprøven’ »ikke kan fortolkes således, »at den fratager ansættelsesmyndigheden beføjelsen til — eller ligefrem pligten til — at efterprøve, hvorvidt denne eller hin ansøger, som udvælgelseskomiteen har optaget på listen over egnede ansøgere, virkelig opfylder de betingelser med hensyn til eksamensbevis eller praktiske erfaringer, som ansættelsesmyndigheden selv har fastsat«.

Dette betyder ikke, at ansættelsesmyndigheden kan annullere en beslutning truffet af en udvælgelseskomite, når denne er behæftet med mangler, men at ansættelsesmyndigheden under udøvelsen af sin egen kompetence har pligt til ikke at foretage en ulovlig udnævnelse.

Jeg foreslår herefter, at de trufne beslutninger annulleres, og at den sagsøgte institution tilpligtes at betale sagens omkostninger fuldt ud.
Såfremt dette skal opfattes som en selvstændig påstand, kan der også her rejses væsentlige betænkeligheder. Nærmere betragtet betyder påstanden, at sagsøgerens ansøgning burde være imødekommet, og at han burde være udnævnt i den ledige stilling. Principielt kan det imidlertid ikke under en retssag afgøres, hvem der ved forfremmelse skal besætte en ledig stilling. Ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 45 tilkommer der nemlig ansættelsesmyndigheden et skøn, som Domstolen givet ikke kan udøve i administrationens sted. Jeg skal her henvise til dommen i sagerne 27/63 ( 1 ), 188/73 ( 2 ), 280/80 ( 3 ) og 173/84 ( 4 ) (hvori der henvistes til det vidtgående skøn i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 45) og til dommen i sag 62/75 ( 5 ), hvori det blev understreget, at ansættelsesmyndigheden selv vælger den metode til sammenligning af tjenestemændenes fortjenester efter vedtægtens artikel 45, den finder mest hensigtsmæssig. Jeg henviser navnlig til dommen i sag 282/81 ( 6 ), hvori det klart blev fremhævet, at Domstolen ikke i en forfremmelsesprocedure i administrationens sted kan vurdere tjenestemændenes kvalifikationer.

Da sagsøgeren imidlertid ikke har godtgjort, at ansættelsesmyndighedens skøn i den foreliggende sag var således indsnævret, at der retfærdigvis kun kunne være tale om at udnævne ham til den ledige stilling ved forfremmelse, kan den anden påstand i virkeligheden heller ikke antages til realitetsbehandling.
3.

Jeg skal herefter ud fra Domstolens praksis ( 2 ) mere præcist afgrænse det præjudicielle spørgsmål, som den franske ret har forelagt, således som sagen faktisk stiller sig. Ved Rådets forordning (EØF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972, som ændret ved Rådets forordning nr. 1382/84 af 7. maj 1984, indførtes den fælles markedsordning for frugt og grønsager. Et af elementerne i denne fælles markedsordning består i, at der fastsættes og anvendes ens »kvalitetsnormer« for disse landbrugsprodukter, når de forhandles inden for Fællesskabet eller eksporteres til tredjelande. I denne sammenhæng bliver gennemførelsen af sådanne fælles normer et afgørende element ved anvendelsen af de interventionsforanstaltninger på markedet, som er fastsat ved de respektive fælles ordninger, og som har til formål at holde produkter af utilstrækkelig kvalitet borte fra markedet samt forhindre et overdrevent prisfald. Det er imidlertid ligeså klart, at beskyttelsen af forbrugerne og nødvendigheden af at opfylde deres behov udgør et af de væsentlige formål med markedsordningen og de fælles regler, som er en del heraf. Derfor bestemmes det i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1035/72, at der kan fastsættes »kvalitetsnormer« for »produkter, der i frisk tilstand skal leveres til forbrugeren«. Det er i denne sammenhæng, man skal fortolke ordlyden af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1035/72 og herved rækkevidden af de undtagelser, der er fastsat i artiklens stk. 2 og 3. Forordningens artikel 3, stk. 1, bestemmer: »Så snart der er fastlagt kvalitetsnormer, må de produkter, som er undergivet disse, kun udstilles med henblik på salg, udbydes til salg, sælges, leveres eller i øvrigt bringes i handelen inden for Fællesskabet, såfremt de opfylder de nævnte normer«. Det er i betragtning af denne bestemmelse, at Tribunal de police de Chaumont har spurgt Domstolen, om det kan statueres, at en handlende leverer varer eller bringer dem i handelen, når han transporterer frugt, som han har købt direkte hos producenterne i et bestemt dyrkningsområde, til sit forretningssted, der er beliggende uden for denne zone eller dette område.
1.

I henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til tjenestemandsvedtægten gives der som bekendt et udlandstillæg på 16% af lønnen til den tjenestemand, der har statsborgerskab i den stat, på hvis område tjenestestedet befinder sig, hvis han godtgør, at han i mindst 10 år forud for sin ansættelse har boet uden for statens område. Den 16. april 1984 blev C. Richter, der har luxembourgsk statsborgerskab, ansat ved Kommissionen som oversætter; han blev tilknyttet GD IX, der er placeret i storhertugdømmet Luxembourg. Han krævede straks ovennævnte bestemmelse bragt i anvendelse, men administrationen afviste hans krav. Under den administrative procedure blev hans krav heller ikke imødekommet, hvorefter han indbragte sagen for Domstolen. Med henblik på sagens afgørelse skal der derfor materielt tages stilling til, om Claude Richter i 10-årsperioden mellem den 15. april 1974 og den 15. april 1984 på varig måde har boet uden for Luxembourg. Til støtte for sin påstand har sagsøgeren om den pågældende periode nærmere anført følgende: han blev født i 1953 i Luxembourg og boede hos sine forældre dér indtil den 15. oktober 1973. På det tidspunkt tog han til Strasbourg for at afslutte sine universitetsstudier. Den 1. oktober 1977 forlod han Strasbourg og tog bopæl i Germersheim, Tyskland, hvor han på universitetet i det nærliggende Mainz tog eksamen som oversætter (marts 1981). Fra september 1981 var han på ny i Luxembourg, hvor han indtil februar 1982 var »volontør« ved Kommissionens terminologiske tjeneste. Herefter tog han tilbage til Germersheim, som han definitivt forlod den 16. april 1984, hvor han tiltrådte tjenesten ved Kommissionen. At sagsøgerens fremstilling er korrekt, fremgår af en erklæring, der er udstedt af Germersheim kommune, og hvori det attesteres, at C. Richter har oplyst at have haft bopæl i byen »uafbrudt« fra den 4. oktober 1977 til den 1. maj 1984. Hvis den periode lægges til den tid, sagsøgeren tilbragte i Strasbourg, når man frem til, at han i en periode på næsten 11 år har boet uden for sit hjemland. Ifølge sagsøgeren er sagsøgtes afvisning af at yde ham udlandstillæg derfor retsstridig.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 1. oktober 1986. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - MANGLENDE RETTIDIG VEDTAGELSE AF REGLER TIL GENNEMFOERELSE AF DIREKTIVERNE OM HANDEL MED UBLANDEDE FODERSTOFFER. - SAG 365/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 00259



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Det traktatbrud, der i naervaerende sag goeres gaeldende over for Italien, giver ikke anledning til mange vanskeligheder ved vurderingen . Traktatbruddet er aabenbart og bestrides i oevrigt ikke af den sagsoegte stat .

Raadets direktiver 77/101 og 79/372 samt Kommissionens direktiver 79/797 og 80/510 vedroerer harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om handel med ublandede foderstoffer . Fristen for gennemfoerelse af disse direktiver i national ret udloeb den 1 . januar 1981, og medlemsstaterne skulle straks efter udloebet af denne frist underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der var truffet for at efterkomme direktiverne .

Der er hidtil ikke i Italien blevet vedtaget regler til gennemfoerelsen af direktiverne . Dette er blevet bekraeftet af den sagsoegte medlemsstats repraesentant i retsmoedet .

2 . Af Domstolens faste praksis fremgaar, at

"medlemsstaternes regeringer deltager i det forberedende arbejde forud for direktiverne og *... boer (( derfor )) vaere i stand til inden for den fastsatte frist at udfaerdige de udkast til lovbestemmelser, som er noedvendige til gennemfoerelse af direktiverne" ( Domstolens domme i sagerne 136, 148, 149 og 151/81 af 12 . oktober 1982 ).

Direktiver skal gennemfoeres rettidigt . Naar der er tale om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning, udgoer forsinkelser med vedtagelsen af lovbestemmelser eller forvaltningsforskrifter, som sker med henblik paa direktivernes gennemfoerelse, en hindring for den ensartede anvendelse af faellesskabsretten, der strider mod grundprincipperne i EOEF-traktatens artikler 5 og 189 .

3 . Mit forslag til afgoerelse gaar derfor ud paa, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, idet den ikke inden den 1 . januar 1981 har vedtaget de bestemmelser, der var noedvendige til gennemfoerelsen af de ovenfor naevnte direktiver .

(*) Oversat fra fransk .