Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 27. juni 1991. - RAIMUND VIDRANYI MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAND - ANERKENDELSE AF SYGDOM SOM ERHVERVSSYGDOM - APPEL. - SAG C-283/90 P.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04339



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Jeg mener - idet jeg skal henvise til retsmoederapporten med hensyn til sagens naermere omstaendigheder - at den af Vidrányi ivaerksatte appel af den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 12. juli 1990 giver anledning til foelgende overvejelser:

2. 1. I foerste raekke goeres det gaeldende, at Retten i Foerste Instans ikke har foretaget en korrekt bedoemmelse af problemet, om bestemte, rent administrative dokumenter skulle tilstilles appellanten, for at han kunne tage stilling til dem. Det drejer sig, som bekendt, om udtalelser, sagsoegerens tidligere overordnede fremsatte i 1982 vedroerende appellantens arbejdsforhold, indtil han i 1979 fik tilkendt invalidepension.

3. Appellanten mente, at kontradiktionsprincippet havde kraevet, at han havde faaet lejlighed til at tage stilling til de naevnte udtalelser, fordi der kun saaledes kunne sikres en objektiv og fuldstaendig fremstilling af det haendelsesforloeb, som er af betydning for hans retsstilling (hvorvidt tjenestemandsvedtaegtens artikel 73 eventuelt kan finde anvendelse). Da Retten i Foerste Instans ikke fandt, at Kommissionens modsatte holdning var en sagsbehandlingsfejl, maa dommen anses for behaeftet med en retsvildfarelse.

4. Som bekendt tog Retten i Foerste Instans stilling til dette anbringende i dommens praemis 31 f. og navnlig praemis 33. Under henvisning til dom i sag 140/86 (1) (ifoelge hvilken dokumenter, "der vedroerer de faktiske omstaendigheder i forbindelse med en arbejdsulykke, og som kan vaere relevante under en sag om anerkendelse af en arbejdsulykke eller en erhvervssygdom", maa betragtes som vaerende af laegeligt indhold) lagde Retten til grund, at den samme bedoemmelse ogsaa gjaldt med hensyn til de omhandlede rapporter vedroerende sagsoegerens arbejdsforhold, og det var derfor med rette, at appellanten havde faaet afslag paa at faa disse dokumenter tilstillet direkte.

5. Hertil har appellanten meget bestemt gjort gaeldende, at den naevnte dom vedroerer et helt andet sagsforhold, og at det paa grundlag af den deri anfoerte argumentation er helt klart, at den ikke passer paa hans tilfaelde. Retten har altsaa foretaget en forkert subsumption af hans sagsforhold, og det kan derfor korrekt goeres gaeldende, at Retten "har overtraadt faellesskabsretten" efter betydningen i artikel 51 i Domstolens statut.

6. Dette synspunkt er efter min overbevisning - lad mig straks sige det - helt korrekt.

7. Man maa gaa ud fra, at det vigtige princip om kontradiktion ogsaa gaelder i Faellesskabets tjenestemandsret. Princippet omtales i praemis 7 i dommen i sag 140/86, hvor det understreges, at det saaledes skal forhindres, at ansaettelsesmyndighedens afgoerelser vedroerende en tjenestemands tjensteretlige stilling og karriere traeffes paa grund af omstaendigheder ved tjenestemandens adfaerd, der ikke er omtalt i vedkommendes personlige aktmappe.

8. For saa vidt angaar adgangen til "dokumenter af laegeligt indhold" under en sag om anerkendelse af en erhvervssygdom, anfoeres det - med rette - i dommens efterfoelgende praemisser, at der maa ske en vis tilpasning af princippet. Det understreges herved, at tjenestemandens mulighed (for at faa adgang til dokumenter af laegeligt indhold) skal forenes med iagttagelsen af den laegelige tavshedspligt, "som tvinger enhver laege til at vurdere, om det er forsvarligt at meddele de mennesker, som han behandler eller undersoeger, arten af deres eventuelle sygdomme". Det maa derfor vaere begrundet, at der kun er givet indirekte adgang til dokumenter af laegeligt indhold via den laege, som tjenestemanden selv har udpeget.

9. Men det er ikke kun vigtigt, at dommens raekkevidde (med hensyn til begrebet "dokumenter af laegeligt indhold") ganske afgjort bestemmes af det i praemis 11 anfoerte (laegen skal vurdere, om det er forsvarligt at meddele de mennesker, som han behandler eller undersoeger, arten af deres eventuelle sygdomme). Derved er rent administrative dokumenter klart ikke omfattet. Det er ogsaa af betydning, at der i den naevnte sag faktisk var tale om dokumenter, som ville have kunnet forurolige den paagaeldende, saafremt han havde faaet tilstillet dem direkte (hvad der maatte anses for betaenkeligt fra et laegeligt synspunkt). Derfor maatte det - i modsaetning til det af sagsoegeren kraevede - fastslaas, at de naevnte dokumenter med foeje ikke var indsat i den personlige aktmappe. Dette fremgaar dog ikke af dommens ordlyd (hvori der blot tales om dokumenter, der vedroerer de faktiske omstaendigheder i forbindelse med en arbejdsulykke). Det fremgaar derimod helt tydeligt af det af generaladvokaten anfoerte, som (i forslagets punkt 20) praeciserer, at der er tale om dokumenter, der indeholder en redegoerelse for de faktiske omstaendigheder i forbindelse med en kontaminering saavel som resultaterne af undersoegelser, isaer laegelige, som blev gennemfoert for at fastslaa, hvor store doser der var optaget.

10. Det sagsforhold, Retten i Foerste Instans beskaeftigede sig med i sag T-154/89 (2), er derimod klart et andet, hvorfor det er naerliggende at slutte, at sagen ikke burde have vaeret behandlet efter de regler, som var fastlagt i dommen i sag 140/86.

11. Med udgangspunkt i appellantens synspunkt om, at den arbejdsudygtighed, som foerte til hans invaliditet, i det vaesentlige skyldes de forhold, han arbejdede under, foranledigede Kommissionen til - som allerede naevnt - at der blev foretaget en undersoegelse af dette spoergsmaal hos appellantens tidligere overordnede (jf. skrivelsen af 27.7.1982 vedlagt svarskriftet i sag T-154/89, hvori der ikke alene generelt tales om arbejdsforholdene, men hvor der ogsaa blev bedt om en stillingtagen til appellantens klager over de metoder, hans overordnede havde anvendt, og over et paastaaet konfliktfyldt arbejdsmiljoe).

12. Dette afstedkom tre udtalelser fra appellantens tidligere overordnede, som appellanten - hvilket han har paatalt - ikke fik kendskab til, inden den af ham anfaegtede afgoerelse blev truffet (der er tale om bilag III-VI til svarskriftet i sag T-154/89).

13. Et blik paa disse dokumenter, som bestaar af tre maskinskrevne sider, goer det imidlertid straks klart, at de - for saa vidt som der overhovedet er tale om udtalelser, som er relevante for sagen, hvilket ikke kan siges om to af disse udtalelser - med sikkerhed ikke indeholder nogen "laegelige konstateringer" eller konstateringer af tilsvarende art (f.eks. vedroerende de omhandlede "troubles psychologiques" - som Kommissionens repraesentant fejlagtigt mente under den mundtlige forhandling), altsaa konstateringer, som appellanten (efter betydningen i dom i sag 140/86) skulle have vaeret skaanet for at kende. Det er jo ogsaa betegnende, at Kommissionen ikke var betaenkelig ved at give appellanten direkte adgang til disse dokumenter (hvis eksistens han aabenbart foerst erfarede i 1989) under sagen for Retten i Foerste Instans (hvor de - som bekendt - blev fremlagt sammen med svarskriftet).

14. Ifoelge dokumenternes indhold (hvori der baade tales om det konfliktfyldte arbejdsmiljoe og om, at appellanten havde besvaeret sig over sine overordnede, som var blevet sure paa appellanten) er det paa den anden side ogsaa klart, at appellanten i medfoer af kontradiktionsprincippet skulle have haft mulighed for at tage stilling hertil. Kun paa den maade kunne det forhindres, at hans overordnedes fremstilling (hvis holdning ogsaa er af betydning) forblev ensidig, og paa denne maade ville der vaere blevet aabnet mulighed for, at undersoegelsen blev fuldstaendig, hvilket eventuelt kunne have givet et andet billede af de virkninger, appellantens arbejdsforhold havde paa hans sygdom, hvilket kunne have haft betydning for hans tjenesteforhold.

15. For mig er det desuden klart, at der ikke kunne blive tale om at henvise appellanten til muligheden for at tage stilling via sin behandlende laege. Saafremt Kommissionen derved taenker paa artikel 21 i den saerlige ordning om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme (der bestemmer, at tjenestemanden kan anmode om, at hele den laegeerklaering, som er udarbejdet af den af institutionen udpegede laege, oversendes til en af ham valgt laege), maa man nemlig overveje det faktum, at man paa denne maade klart ikke havde kunnet give adgang til den fulde undersoegelsesrapport (herunder appellantens tidligere overordnedes udtalelser) som omhandlet i den naevnte ordnings artikel 17. Tager Kommissionen for det andet det forhold i betragtning, at sagsoegerens laege havde adgang til alle dokumenter under Laegeudvalgets behandling af sagen, maa det ikke glemmes, at det, saafremt appellanten var henvist til at tage stilling paa denne maade, ville indebaere, at diskussionen af rent administrative problemer (appellantens arbejdsforhold) skulle foeres for Laegeudvalget. Det egner Laegeudvalget sig som forum ikke til. Det ville ogsaa vaere i strid med princippet i dommen i sag 2/87 (3). Ifoelge dommen gaar Laegeudvalgets arbejde ikke ud paa at traeffe en afgoerelse mellem parter efter en kontradiktorisk procedure. Udvalgets opgave bestaar nemlig i at fastslaa medicinske resultater, og i det omfang, hvori dette kraever forberedende arbejder af forvaltningsmaessig karakter, skulle Kommissionen som administrativt organ udfoere disse.

16. Det maa derfor laegges til grund, at appellanten med rette har foreholdt Kommissionen, at den af Kommissionen afviklede administrative procedure ikke er foregaaet korrekt, og at Rettens afvigende bedoemmelse er behaeftet med en retsvildfarelse, idet den misforstod raekkevidden af dommen i sag 140/86. Jeg skal senere komme ind paa, hvilke virkninger dette faar for sagen.

17. 2. I betragtning af det resultat, som man maa komme til med hensyn til den foerste appelgrund i appelskriftet, forekommer det ikke noedvendigt at komme ind paa den anden appelgrund, som er forbundet hermed, dvs. at Laegeudvalget havde pligt til at hoere appellanten, eftersom han ikke havde haft lejlighed til at tage stilling til sine overordnedes udtalelser, idet den omstaendighed, at Retten i Foerste Instans ikke kritiserede dette forhold i dommen, ogsaa er en overtraedelse af faellesskabsretten.

18. Hvis man - som jeg - anser det for paakraevet, at appellanten skulle have haft lejlighed til at tage stilling til rent administrative forhold, foer sagens forelaeggelse for Laegeudvalget, er det klart, at det heller ikke ville vaere noedvendigt, at Laegeudvalget foretager en hoering vedroerende rent administrative forhold og tilstiller den paagaeldende tjenestemand de omhandlede dokumenter, for at han kan tage stilling til dem. Det var altsaa korrekt - det kan jeg sige uden videre - at Retten i Foerste Instans afviste kritikken heraf som irrelevant.

19. 3. Appellanten har ogsaa foreholdt Retten, at den forkastede hans kritik af indholdet af Laegeudvalgets erklaering, som Kommissionen byggede den anfaegtede afgoerelse paa.

20. Der er - paa sagens nuvaerende stadium - tale om tre forhold:

- Appellanten betragter principielt Rettens opfattelse af, at dens efterproevelse af saadanne laegelige afgoerelser er begraenset, som forkert. I betragtning af, at tjenstemandssager nu kan proeves ved to instanser, anser han det derimod for opportunt at revidere (eller bedre: at forlade) den hidtidige praksis saaledes, at det i tilfaelde af kritik af laegelige afgoerelser af den her omhandlede art er muligt at indhente en ny sagkyndig erklaering.

21. - Appellanten mener ogsaa, at indholdet (eller begrundelsen) af Laegeudvalgets erklaering kan kritiseres, da der mangler en "rationel beskrivelse af sammenhaengen" mellem resultaterne af de laegelige undersoegelser i erklaeringen og de konklusioner, disse har kunnet give anledning til (efter betydningen i dommen i sag 277/84 (4)).

22. - Appellanten er desuden af den opfattelse, at Laegeudvalgets erklaering kan kritiseres, fordi udvalget kun delvis loeste sin opgave. Den skulle nemlig ogsaa have udtalt sig om, hvorvidt appellantens tjenstlige virksomhed har vaeret den vaesentligste aarsag til en forvaerring af en tidligere hos ham forekommende sygdom. Laegeudvalgets erklaering omtaler ikke dette punkt.

23. Hertil skal jeg indledningsvis bemaerke, at det klart er uden betydning, at denne kritik ikke allerede er fremfoert for Retten, og at vi i denne sag, i det mindste til dels, har at goere med nye anbringender. I henhold til det gaeldende procesreglement (Domstolens procesreglement artikel 113, stk. 2) er det nemlig klart, at en saadan udvidelse af processtoffet under appellen skal anses for lovlig. Det afgoerende kriterium er nemlig, at sagsgenstanden ikke aendres, hvilket den utvivlsomt ikke er, fordi den yderligere kritik kun tjener som begrundelse for kravet om annullation af Kommissionens afgoerelse af 13. januar 1989.

24. Det er imidlertid ogsaa klart - for igen at foregribe resultatet af mine overvejelser - at der ikke paa denne maade kan rokkes ved Rettens dom.

25. Efter min opfattelse kan det nemlig ikke bebrejdes Retten, at den holdt sig til retspraksis om, at domstolsproevelsen ikke kan omfatte laegelige afgoerelser (jf. sag 265/83 (5) og sag 2/87). Denne praksis stemmer helt overens med domstolsproevelsens indhold og har klart intet at goere med antallet af retsinstanser. Desuden skal det bemaerkes, at den gaeldende ordning foreskriver en laegelig bedoemmelse paa to niveauer (foerst den af administrationen udpegede laege, dernaest Laegeudvalget som appelinstans), hvilket gjorde det korrekt at slutte, at det paahviler Laegeudvalget at traeffe endelig afgoerelse af alle laegelige spoergsmaal (jf. dom i sag 156/80 (6)). Endelig er det ogsaa af betydning, at appellanten ikke har kunnet godtgoere, at denne ordning, som meget taler for er korrekt, ikke stemmer overens med grundlaeggende sagsbehandlingsprincipper (som de f.eks. kan udledes af de nationale retsordener).

26. Hvad i oevrigt angaar indholdet af den omhandlede erklaering, saa er det rigtigt, at det i grunden kun er i erklaeringens konklusion, at arbejdsforholdenes betydning for appellantens sygdom omtales (bortset fra to foreloebige bemaerkninger om spaendinger paa arbejdet og appellantens fikse idé om, at hans overordnede forfulgte ham). Da der (ifoelge sagsoegerens tidligere overordnedes oplysninger) er tale om normale arbejdsforhold, og da det anfoeres, at det ikke kan ses, hvordan de har kunnet indvirke paa sagsoegerens sygdom, kan man ikke, skoent erklaeringen kan kritiseres for sin korthed, sige, at den ikke indeholder en rationel beskrivelse af sammenhaengen efter betydningen i dommen i sag 277/84.

27. Efter min opfattelse kan det heller ikke kritiseres, at erklaeringen, som der henstilles om i spoergsmaalene til udvalget, ikke omtaler en forvaerring af appellantens sygdom som foelge af hans tjenstlige virksomhed. For laegerne var det - efter deres kendskab til sagen - af betydning, at arbejdsforholdene ikke afveg fra det normale. Heraf udledte de, at disse forhold maatte have vaeret uden betydning for appellantens sygdom, og saaledes kom det - i det mindste implicit - da ogsaa til udtryk, at arbejdsbetingelserne naturligvis heller ikke kunne have medfoert en forvaerring af appellantens sygdom.

28. 4. Tilbage bliver at behandle appellantens sidste klagepunkt, som vedroerer det forhold, at han for Retten gjorde gaeldende, at vedtaegtens artikel 24 var overtraadt (idet Kommissionens Laegetjeneste ikke havde bistaaet ham), og det forhold, at Retten ikke behandlede dette punkt i sin dom (hvoraf det kan udledes, at Retten undlod at tage stilling hertil).

29. Hertil skal dog straks foejes, at appellanten selv har indroemmet, at de i Foerste Instans nedlagte paastande "n' ont presque rien à voir avec le manquement à l' article 24 du statut", og at der derfor ikke er grund til at ophaeve Rettens afgoerelse af denne grund. Efter appellantens opfattelse er det naevnte klagepunkt derimod egnet til at danne grundlag for et erstatningskrav, og han anmoder Domstolen om umiddelbart at tilkende ham erstatning, saafremt den maatte finde, at sagen ikke skal hjemvises til Retten i Foerste Instans.

30. I mine oejne er det dermed umiddelbart klart, at det krav heller ikke kan tages til foelge her ved denne instans.

31. Naar appellanten selv gaar ud fra, at de i Foerste Instans nedlagte paastande naesten intet har at goere med en overtraedelse af vedtaegtens artikel 24, er der klart heller ikke grund til at kritisere, at Retten i sin dom ikke specielt kom ind paa argumentet med hensyn til vedtaegtens artikel 24, men stiltiende afviste dette krav.

32. Naar det efter appellantens forklaringer paa den anden side ligger fast, at det i denne sammenhaeng i virkeligheden drejer sig om skadeserstatning (og ikke om annullation af Kommissionens afgoerelse af 13.1.1989), bliver det dermed ogsaa klart, at han oensker at nedlaegge en ny paastand, som han ikke har nedlagt for Retten i Foerste Instans. Dette er klart ikke tilladt. Under appelsagen kan der kun vaere tale om at efterproeve, hvorvidt Retten i Foerste Instans foretog en korrekt paadoemmelse af de nedlagte paastande. At nedlaegge nye paastande er derimod ensbetydende med en udvidelse af sagsgenstanden og dermed en fremgangsmaade, som ifoelge Domstolens procesreglements artikel 113, stk. 2, udtrykkeligt ikke er tilladt. Dermed er der naturligvis ikke sagt noget om, hvorvidt appellanten stadig kan goere et saadant krav gaeldende over for Kommissionen.

33. 5. Sammenfattende kan det altsaa fastslaas, at det alene er det foerste klagepunkt over dommen afsagt af Retten i Foerste Instans, som kan tages til foelge, hvorfor dommen boer anses for behaeftet med en fejl, for saa vidt som det fejlagtigt laegges til grund, at Kommissionens holdning under den administrative procedure var korrekt (undladelsen af at tilstille sagsoegeren hans tidligere overordnedes bemaerkninger).

34. Spoergsmaalet er nu, om det blot heraf skal udledes, at dommen afsagt den 12. juli 1990 af Retten i Foerste Instans skal ophaeves, og sagen hjemvises til Retten til afgoerelse, eller om sagen (som det er muligt efter statuttens artikel 54) skal anses for moden til paakendelse og at der umiddelbart kan traeffes afgoerelse af paastandene. Jeg mener, at det er den sidstnaevnte mulighed, som boer foretraekkes. Laegger man min opfattelse til grund, ligger det fast, at den af Kommissionen gennemfoerte administrative procedure ikke forloeb forskriftsmaessigt. Dermed kan det heller ikke udelukkes, at dette har kunnet paavirke Laegeudvalgets vurdering af aarsagen til appellantens sygdom og dermed den afgoerelse, Kommissionen traf i henhold til vedtaegtens artikel 73. Domstolen kan altsaa uden videre fastslaa, at denne afgoerelse er behaeftet med en fejl, og foelgelig - som appellanten har nedlagt paastand om - annullere den. Derefter paahviler det Kommissionen at gennemfoere proceduren paa ny (hvorunder appellanten faar mulighed for at foranledige en naermere undersoegelse af sine arbejdsforhold) og at traeffe en ny afgoerelse - muligvis efter en ny udtalelse fra Laegeudvalget - vedroerende spoergsmaalet, om appellantens sygdom skyldes hans tjenstlige virksomhed.

Sammenfatning

35. Jeg foreslaar derfor Domstolen at tage appellantens appel til foelge og annullere den kommissionsafgoerelse, som han anfaegtede ved Retten i Foerste Instans. Med hensyn til sagens omkostninger boer man efter dette resultat - fordi det maa siges, at sagsoegeren i det vaesentlige har vundet - ikke toeve med at paalaegge Kommissionen at betale dem.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) Dom af 7.10.1987 (sag 140/86, Strack mod Kommissionen, Sml. s. 3939).

(2) Retten i Foerste Instans' dom af 12.7.1990, sag T-154/89,

Sml. II, s. 445.

(3) Dom af 19.1.1988, Biedermann mod Revisionsretten, Sml. s. 143.

(4) Dom af 10.12.1987 (sag 277/84, Jaensch mod Kommissionen, Sml. s. 4923).

(5) Dom af 29.11.1984, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 4029.

(6) Dom af 21.5.1981, Morbelli mod Kommisionen, Sml. s. 1357.