Kendelse afsagt af Præsidenten for Retten i Første Instans den 12. februar 1996. - S. Lehrfreund Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Udsaettelse af gennemfoerelsen. - Sag T-228/95 R.



Samling af Afgørelser 1996 side II-00111



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Saerlige rettergangsformer ° begaering om fortolkning ° afvisning

(EF-traktaten, art. 168 A, stk. 1, samt art. 185 og 186; Rettens procesreglement, art. 104)

2. Saerlige rettergangsformer ° udsaettelse af gennemfoerelsen ° udsaettelse af gennemfoerelsen af en forordning om en raekke importforbud ° betingelser ° saerlige omstaendigheder saavel vedroerende uopsaetteligheden som vedroerende "fumus boni juris"

(EF-traktaten, art. 185; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2; Raadets forordning nr. 3254/91)

Sammendrag

1. En begaering om foreloebige forholdsregler med henblik paa at opnaa en fortolkning maa afvises, fordi den er uforenelig saavel med de foreloebige forholdsreglers saerlige karakter som ° mere generelt ° med den retsorden, hvori denne procedure indgaar.

EF-traktaten sondrer mellem direkte soegsmaal for Faellesskabets retsinstanser paa den ene side og den praejudicielle procedure i henhold til artikel 177 paa den anden. Det er udelukkende i sidstnaevnte tilfaelde, at Domstolen kan anmodes om en afgoerelse, hvis konklusion i sig selv direkte vedroerer fortolkningen af en faellesskabsbestemmelse. En saadan afgoerelse kan saaledes ikke opnaas i forbindelse med en begaering om foreloebige forholdsregler, som noedvendigvis maa fremsaettes i forbindelse med et direkte soegsmaal. Naar en saadan begaering vedroerer en forordning, som ikke skal anvendes af faellesskabsinstitutionerne, men af medlemsstaternes myndigheder, har sagsoegeren ingen retlig interesse heri, fordi virkningerne af en kendelse, der gav sagsoegeren medhold, umiddelbart ville vaere begraenset til parterne under sagen om foreloebige forholdsregler, hvorimod en fortolkning fra Domstolen, som efter en afgoerelse fra den nationale ret ville gaelde for forholdet mellem sagsoegeren og de nationale myndigheder, kan opnaas under en sag for den nationale ret.

2. Saafremt begaeringen fra en virksomhed i pelsvarebranchen om at udsaette gennemfoerelsen af forordning nr. 3254/91 om forbud mod anvendelse af raevesakse i Faellesskabet og indfoersel til Faellesskabet af skind af og varer fremstillet paa basis af visse vilde dyrearter med oprindelse i lande, der anvender raevesakse eller fangstmetoder, der ikke opfylder de internationale standarder for human faeldefangst, blev taget til foelge, ville forordningens importforbud, saa laenge den foreloebige forholdsregel opretholdes, uigenkaldeligt blive gjort virkningsloest, efterhaanden som de i forordningen omhandlede varer blev bragt i omsaetning i Faellesskabet af sagsoegeren eller af enhver anden importoer. Begaeringen kan derfor ikke tages til foelge, medmindre det godtgoeres, at der foreligger usaedvanlige omstaendigheder, saaledes at det uanset kendelsens virkninger ville vaere i strid med proportionalitetsprincippet ikke at tage sagsoegerens begaering til foelge.

Saadanne omstaendigheder foreligger ikke, naar virksomheden hverken har kunnet bevise, at en anvendelse af forordningen ville foraarsage forsyningsvanskeligheder for den, som ville udgoere en alvorlig og overhaengende fare for, at selskabet traeder i likvidation, eller at forordningen og faellesskabsinstitutionernes maade at forholde sig paa er klart ulovlige.

Parter

I sag T-228/95 R,

S. Lehrfreund Ltd, London, ved Nicholas Forwood, QC, og Barrister Mark Hoskins, Bar of England and Wales, og med valgt adresse i Bruxelles hos Brick Court Chambers, 8, Avenue de la Joyeuse Entrée,

sagsoeger,

mod

Raadet for Den Europaeiske Union ved Juergen Huber og Guus Houttuin, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektoer Bruno Eynard, Direktoratet for Juridiske Anliggender, Den Europaeiske Investeringsbank, 100, boulevard Konrad Adenauer,

og

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Frank Benyon og Lucio Gussetti, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegte,

angaaende en begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 3254/91 af 4. november 1991 om forbud mod anvendelse af raevesakse i Faellesskabet og indfoersel til Faellesskabet af skind af og varer fremstillet paa basis af visse vilde dyrearter med oprindelse i lande, der anvender raevesakse eller fangstmetoder, der ikke opfylder de internationale standarder for human faeldefangst (EFT L 308, s. 1),

har

PRAESIDENTEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. december 1995 har sagsoegeren, et selskab med hjemsted i London, som fra 1963 har forarbejdet og drevet handel med skind, nedlagt paastand om, at Raadet og Kommissionen doemmes til at betale selskabet skadeserstatning. Paastanden stoettes paa klagepunkter vedroerende udstedelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 3254/91 af 4. november 1991 om forbud mod anvendelse af raevesakse i Faellesskabet og indfoersel til Faellesskabet af skind af og varer fremstillet paa basis af visse vilde dyrearter med oprindelse i lande, der anvender raevesakse eller fangstmetoder, der ikke opfylder de internationale standarder for human faeldefangst (EFT L 308, s. 1, herefter "forordning nr. 3254/91"), samt paa de sagsoegtes maade at forholde sig paa, efter at denne forordning var blevet udstedt.

2 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor samme dag har sagsoegeren i medfoer af EF-traktatens artikel 185 og 186 fremsat begaering om, at Rettens praesident afsiger kendelse om udsaettelse af gennemfoerelsen af forordning nr. 3254/91 samt om enhver anden foreloebig forholdsregel, Retten maatte finde noedvendig eller hensigtsmaessig.

3 Den retlige og faktiske ramme, hvori hovedsagen og begaeringen om foreloebige forholdsregler indgaar, kan gengives som foelger.

4 Forordning nr. 3254/91, som i artikel 2 fra den 1. januar 1995 forbyder brug i Faellesskabet af raevesakse, som defineret i artikel 1, indeholder i artikel 3 foelgende bestemmelser:

"1. Indfoersel til Faellesskabet af skind fra de dyrearter, der er naevnt i bilag I, samt af de oevrige varer, der er naevnt i bilag II, for saa vidt de indeholder skind fra de arter, der er naevnt i bilag I, forbydes fra den 1. januar 1995, medmindre Kommissionen efter fremgangsmaaden i artikel 5 har fastslaaet, at der i skindenes oprindelsesland:

° anvendes fyldestgoerende love eller administrative bestemmelser, der forbyder brug af raevesakse, eller

° de metoder til faeldefangst, der benyttes paa landets omraade i forbindelse med de arter, der er naevnt i bilag I, opfylder internationalt vedtagne standarder for human faeldefangst.

Kommissionen offentliggoer i De Europaeiske Faellesskabers Tidende en liste over lande, der opfylder mindst et af kriterierne i foerste afsnit.

2. Forbuddet efter stk. 1 udsaettes af Kommissionen i et tidsrum paa et aar indtil den 31. december 1995, hvis Kommissionen inden den 1. juli 1994 i overensstemmelse med fremgangsmaaden i artikel 5, og paa grundlag af en undersoegelse, der gennemfoeres i samarbejde med de kompetente myndigheder i de beroerte lande, har fastslaaet, at der paa de paagaeldende landes omraade goeres tilstraekkelige fremskridt med hensyn til at udvikle humane metoder til faeldefangst."

5 Efter den 1. januar 1995 kraeves i medfoer af forordningens artikel 4 en oprindelsesattestering ved eksport eller reeksport til Faellesskabet af varer, der er naevnt i bilag II, og Kommissionen skal i overensstemmelse med fremgangsmaaden i artikel 5 fastlaegge, hvilke dokumenter der skal fremlaegges med henblik herpaa.

6 Det i artikel 3, stk. 1, naevnte bilag I opregner i alt 13 dyrearter, herunder bl.a. bisamrotten.

7 Med hjemmel i artikel 3, stk. 2, udstedte Kommissionen den 19. juli 1994 forordning (EF) nr. 1771/94 om bestemmelser vedroerende indfoersel i Faellesskabet af skind af og varer fremstillet paa basis af visse vilde dyrearter (EFT L 184, s. 3, herefter "forordning nr. 1771/94"). Forordningens artikel 1 lyder som foelger:

"1. Forbuddet mod indfoersel til Faellesskabet af skind fra de dyrearter, der er naevnt i bilag I til forordning (EOEF) nr. 3254/91, samt af de oevrige varer, der er naevnt i bilag II til den naevnte forordning, traeder i kraft den 1. januar 1996.

2. Kommissionen fastslaar inden den 1. september 1995 efter fremgangsmaaden i artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3254/91

a) hvilke lande der opfylder bestemmelsen i forordningens artikel 3, stk. 1, og

b) hvilke dokumenter der skal fremlaegges med henblik paa den attestering, der er omhandlet i forordningens artikel 4."

8 Kommissionen forelagde efter at have undersoegt de forhold, som herskede paa omraadet for faeldefangst i de forskellige beroerte tredjelande, et udkast til forordning, som dels indeholdt en liste over de lande, som opfyldte de i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 3254/91 stillede krav, dels fastlagde, hvilke dokumenter der skulle fremlaegges med henblik paa den i forordningens artikel 4 omhandlede attestering. Sagsoegeren har fremlagt en revideret udgave af dette udkast ("rev5"), dateret den 28. december 1995 (begaeringen om foreloebige forholdsregler, bilag I). Det fremgaar af den begrundelse, som er vedlagt udkastet, at der endnu ikke paa nuvaerende tidspunkt er udarbejdet internationale standarder for human faeldefangst, som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 3254/91. En raekke lande, bl.a. De Forende Stater og Canada, er ikke i selve udkastet opfoert paa listen over lande, hvis produktion kan indfoeres i Faellesskabet, eftersom de ikke forbyder brug af raevesakse. Udkastet er imidlertid endnu ikke blevet vedtaget.

9 Ved skrivelse af 8. december 1995 meddelte Kommissionen medlemsstaterne, at det efter dens opfattelse ikke paa dette stadium kunne lade sig goere at gennemfoere det importforbud, som var fastsat i forordning nr. 3254/91. Kommissionen opfordrede derfor medlemsstaterne til ogsaa efter den 31. december 1995 at sikre, at myndighederne undlod at traeffe toldmaessige foranstaltninger, der kunne bringe forstyrrelse i handelen med de paagaeldende varer. I samme skrivelse meddelte Kommissionen, at den ville foreslaa Raadet en aendring af forordningen.

10 Dette forslag, der blev forelagt den 15. december 1995 (KOM(95) 737 endelig udg.), skal erstatte de naevnte bestemmelser i artikel 3 med foelgende ordning. Faellesskabet skal optage eller fortsaette forhandlingerne med tredjelande med henblik paa at indgaa en rammeaftale med en tidsplan for anvendelsen af standarder for human faeldefangst, navnlig for saa vidt angaar de dyrearter, som er naevnt i forordningens bilag I (ny artikel 3). Efter senest den 31. december 1996 at have undersoegt de fremskridt, som er gjort under de naevnte forhandlinger, skal Kommissionen med jaevne mellemrum for hver art offentliggoere listen over lande, som ikke opfylder visse betingelser med hensyn til faeldefangst. Hvis der ikke er blevet indgaaet nogen rammeaftale, skal de lande, som enten ikke har gjort tilstraekkelige fremskridt med hensyn til at udvikle humane metoder til faeldefangst, eller som ikke har forbudt brug af raevesakse, opfoeres paa listen. Hvis en saadan aftale er blevet indgaaet, skal listen opregne de lande, som enten ikke officielt har forpligtet sig til at opfylde aftalen inden for en bestemt tidsplan, eller som ikke har forbudt brug af raevesakse. Det skal vaere forbudt at indfoere de paagaeldende varer i Faellesskabet, hvis de har oprindelse i et land, som er opfoert paa den liste, der offentliggoeres i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (ny artikel 4, stk. 1 og 2). Den nye ordning indeholder desuden adskillige undtagelsesbestemmelser til dette forbud samt bestemmelser, der goer det muligt at tage hensyn til love, som er vedtaget paa "subfoederalt" plan (ny artikel 4, stk. 3-6).

11 De sagsoegte institutioner har den 8. januar 1996 fremsat skriftlige bemaerkninger til begaeringen om foreloebige forholdsregler. De har paastaaet begaeringen afvist, subsidiaert, at begaeringen ikke tages til foelge. Raadet har desuden anmodet Retten om at fremkomme med "en erklaering, hvorefter artikel 3, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 3254/91 skal fortolkes saaledes, at forordningen ikke paalaegger medlemsstaterne at gennemfoere importrestriktioner i medfoer af artikel 3, stk. 1, naar Kommissionen ikke i medfoer af forordningens artikel 3, stk. 1, og artikel 4, har vedtaget gennemfoerelsesbestemmelser".

12 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg den 19. januar 1996. Under retsmoedet meddelte sagsoegeren, at en erklaering som den af Raadet begaerede (jf. praemis 11) ville kunne opfylde sagsoegerens interesse i at faa den retlige situation klarlagt i det omfang, de to sagsoegte fremover var enige i den underliggende fortolkning. Sagsoegeren angav imidlertid at ville opretholde sin begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen, saafremt Retten maatte finde ikke at kunne fremkomme med en saadan erklaering. Raadet gjorde gaeldende, at henvisningen i de skriftlige indlaeg til muligheden af en saadan erklaering ikke skal anses for en formel begaering om foreloebige forholdsregler, men blot er et forslag.

Retlige bemaerkninger

13 I henhold til traktatens artikel 185 og 186, jf. artikel 4 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1), som aendret ved Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21) og Raadets afgoerelse 94/149/EKSF, EF af 7. marts 1994 (EFT L 66, s. 29), kan Retten, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt eller foreskrive de noedvendige foreloebige forholdsregler.

14 Det fastslaas i artikel 104, stk. 1, i Rettens procesreglement, at en begaering om en saadan udsaettelse kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den, der fremsaetter begaeringen, har anlagt sag til proevelse af retsakten ved Retten. I artikel 104, stk. 2, bestemmes, at begaeringer, der vedroerer de i traktatens artikel 185 og 186 foreloebige forholdsregler, skal angive de omstaendigheder, der medfoerer uopsaettelighed, samt de faktiske og retlige grunde til, at den begaerede foreloebige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. De begaerede forholdsregler skal vaere af foreloebig art i den forstand, at de ikke maa foregribe afgoerelsen i hovedsagen (jf. kendelse afsagt af Rettens praesident den 12. december 1995, sag T-203/95 R, Connolly mod Kommissionen, Sml. II, s. 2919, praemis 16).

Parternes argumenter

Formaliteten

15 Raadet har bestridt, at begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af forordning nr. 3254/91 kan antages til realitetsbehandling. Institutionen har anfoert, at en saadan udsaettelse ville vaere i strid med de i retspraksis stillede krav (kendelse afsagt af Rettens praesident den 15.3.1995, sag T-6/95 R, Cantine dei colli Berici mod Kommissionen, Sml. II, s. 647, praemis 30) og ligge uden for den endelige afgoerelse, som Retten skal traeffe i hovedsagen, da denne vedroerer erstatning for tab, som sagsoegeren paastaas paafoert. Raadet har anfoert, at hovedsagen ikke tilsigter annullation af forordning nr. 3254/91 i henhold til EF-traktatens artikel 173, men blot tilkendelse af skadeserstatning, saaledes at den dom, som Retten skal afsige, kun vil faa virkning mellem parterne. Raadet har desuden anfoert, at saafremt en begaering om foreloebige forholdsregler kan medfoere, at en forordning skal tilsidesaettes, maa den, der har fremsat begaeringen, ganske klart godtgoere, at han er beroert umiddelbart og individuelt, hvis begaeringen ikke skal afvises (jf. kendelse afsagt af Domstolens praesident den 28.5.1975, sag 44/75 R, Koenecke mod Kommissionen, Sml. s. 637, praemis 3).

16 Efter Raadets opfattelse maa begaeringen om, at der traeffes enhver anden foreloebig forholdsregel, som Retten maatte finde noedvendig eller hensigtsmaessig, ligeledes afvises, da "sagsoegerens paastande" i strid med artikel 44, stk. 1, litra d), i Rettens procesreglement, ikke angives.

17 Kommissionen har ligeledes anfoert, at de to paastande i begaeringen om foreloebige forholdsregler maa afvises.

18 Da sagsoegeren ikke har anlagt sag ved Retten til proevelse af forordning nr. 3254/91, men blot nedlagt paastand om skadeserstatning, opfylder begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen ° efter Kommissionens opfattelse ° ikke kravene i procesreglementets artikel 104, stk. 1. I oevrigt maa et eventuelt soegsmaal fra sagsoegeren med paastand om annullation af forordning nr. 3254/91 ogsaa afvises, dels fordi den frist, som er fastsat i EF-traktatens artikel 173, stk. 5, ikke er overholdt, og dels, fordi sagsoegeren ikke er individuelt beroert af denne forordning, som kraevet efter artikel 173, stk. 4 (Domstolens kendelse af 21.6.1993, sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335). Saafremt begaeringen blev antaget til realitetsbehandling, kunne sagsoegeren herved opnaa samme resultat som under et annullationssoegsmaal, eftersom udsaettelsen ° ganske vist i et begraenset tidsrum ° erga omnes ville have samme virkninger som en annullation. Kommissionen deler Raadets opfattelse, hvad angaar de herfra forskellige virkninger af en dom til skadeserstatning, og har tilfoejet, at Domstolen i den naevnte kendelse i sagen Koenecke mod Kommissionen anfoerte tilsvarende overvejelser.

19 Kommissionen har anfoert, at den deler Raadets synspunkt vedroerende begaeringen om, at der traeffes andre foreloebige forholdsregler (jf. praemis 16).

Hovedsagens fumus boni juris og uopsaettelighed

a) Den indledende argumentation vedroerende fortolkningen af artikel 3 i forordning nr. 3254/91

20 Sagsoegeren har anfoert, at der er to mulige fortolkninger af foelgerne af, at de i artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1771/94 omhandlede gennemfoerelsesforanstaltninger ikke er blevet truffet foer den 1. januar 1996 (jf. praemis 7).

Den foerste er at fastslaa, at et totalt forbud mod import af alle de omhandlede arter traeder i kraft den naevnte dato for alle tredjelande, uafhaengigt af, hvorvidt det paagaeldende land opfylder de i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 3254/91 anfoerte betingelser ("absolut forbud").

Foelger man den anden fortolkningsmulighed, traeder der ikke noget forbud i kraft, naar der ikke traeffes gennemfoerelsesforanstaltninger. Et importforbud traeder foerst i kraft, naar Kommissionen har truffet de omhandlede foranstaltninger, det vil sige, naar den har fastslaaet, fra hvilke lande import er tilladt, og forbuddet finder kun anvendelse paa lande, som ikke er anfoert paa listen ("differentieret forbud").

21 Efter sagsoegerens opfattelse er der staerke argumenter for at foretraekke den anden af disse to fortolkningsmuligheder. Som det fremgaar af forordningens ordlyd og almindelige opbygning, tilsigter den at gennemfoere en ordning, hvorefter der ikke nedlaegges noget absolut forbud mod import, men denne derimod er tilladt fra de lande, som Kommissionen har udpeget paa grundlag af de i forordningens artikel 3, stk. 1, opstillede kriterier.

22 Sagsoegeren har imidlertid erkendt, at dette er selskabets egen fortolkning. Naar henses til, at der ubestrideligt hersker retsusikkerhed paa dette omraade, ville det vaere umuligt at forudse, hvorledes medlemsstaternes myndigheder, som skal anvende den omtvistede bestemmelse, vil forholde sig. Under retsmoedet fremhaevede sagsoegeren, at skoent Det Forenede Kongerige for nylig har bekraeftet, at et absolut forbud vil traede i kraft den 1. januar 1996 (jf. European Report af 22.11.1995), har Det Forende Kongerige herefter tilsyneladende tilsluttet sig den fortolkning, som sagsoegeren gaar ind for (jf. The Observer af 14.1.1996). Sagsoegeren har anfoert under disse betingelser ikke at kunne paatage sig den risiko at foretage betydelige indkoeb af skind, uden at Retten ved en foreloebig retsafgoerelse har klarlagt den retlige situation.

23 Raadet, der er af den opfattelse, at der ved fortolkning af en faellesskabsregel bl.a. skal tages hensyn til den sammenhaeng, hvori den indgaar, og de maal, der forfoelges (Domstolens dom af 17.11.1983, sag 292/82, Merck, Sml. s. 3781, praemis 12), har anfoert, at der er "overbevisende grunde til" at foelge den fortolkning, som sagsoegeren gaar ind for, fordi denne er den "mest sandsynlige". At fortolke den naevnte artikel 3, stk. 1, som et absolut forbud ville stride mod Raadets maal, saadan som dette er beskrevet i betragtningerne, og som dette fremgaar af forordningens dispositive bestemmelser om at opstille forskellige ordninger for tredjelandene paa grundlag af de fastsatte kriterier.

24 Kommissionen har ligeledes fortolket forordning nr. 3254/91 saaledes, at den alene indfoerer et differentieret forbud. Kommissionen har i det vaesentlige fremfoert de samme argumenter som Raadet, navnlig med henvisning til forordningens anden og fjerde betragtning, og har tilfoejet, at en fortolkning af den omtvistede bestemmelse som indeholdende et absolut forbud ligeledes ville stride mod de interne bevaringsforanstaltninger, som er fastsat i forordningens artikel 2, der ikke forbyder, at skindene bringes paa markedet i Faellesskabet. Dertil kommer, at denne fortolkning ville overfloediggoere den naevnte artikel 3, stk. 1, andet afsnit, hvorefter Kommissionen skal offentliggoere en liste over lande, der opfylder mindst et af kriterierne i bestemmelsens foerste afsnit, og artikel 4, hvorefter der skal udstedes attestering for oprindelsen.

b) Fumus boni juris

25 Med henblik paa at paavise hovedsagens fumus boni juris har sagsoegeren anfoert, at Raadet retsstridigt har vedtaget importforbuddet i forordning nr. 3254/91, at Kommissionen har undladt at traeffe foranstaltninger til gennemfoerelse af forordningen, og at de to institutioner ikke har afhjulpet den af dem skabte situation, som er praeget af retsusikkerhed.

26 Under det klagepunkt, der vedroerer den ulovlige vedtagelse af importforbuddet i forordning nr. 3254/91, har sagsoegeren for det foerste gjort gaeldende, at forordningens hjemmelsbestemmelser ikke tillaegger Raadet kompetence.

Henvisningen til EF-traktatens artikel 130 S vedroerer efter sagsoegerens opfattelse i virkeligheden kun forbuddet mod at anvende raevesakse i Faellesskabet, og under alle omstaendigheder omfattes det formaal at beskytte dyr i tredjelande ikke af denne artikel.

Hvad angaar EF-traktatens artikel 113 foreligger der efter sagsoegerens opfattelse en raekke indicier for, at det ikke var noedvendigheden af at harmonisere de eksterne handelsforanstaltninger, som var afgoerende for vedtagelsen af det omtvistede forbud, men udelukkende det andet formaal, som naevnes i forordningens tredje betragtning, nemlig beskyttelsen af vilde dyrearter mod fangstmetoder, som anses for inhumane. Denne beskyttelse udgoer imidlertid ikke noget selvstaendigt maal for Faellesskabet.

Dette forbud kan heller ikke have hjemmel i Bernerkonventionen, der naevnes i foerste betragtning til forordning nr. 3254/91, da denne kun vedroerer to af de 13 dyrearter, som omhandles af forordningen, og kun omfatter eventuelle foranstaltninger til disse arters bevarelse paa de kontraherende staters omraade. Washington-konventionen, der finder anvendelse i Faellesskabet i medfoer af Raadets forordning (EOEF) nr. 3626/82 af 3. december 1982 om gennemfoerelse i Faellesskabet af konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (EFT L 384, s. 1; naevnt i anden betragtning til forordning nr. 3254/91), omhandler kun fire af de 13 dyrearter og ikke bisamrotten, der betragtes som et skadedyr i mange lande, og hvis skind udgoer en vaesentlig del af sagsoegerens virksomhed.

27 For det andet strider den omtvistede importordning efter sagsoegerens opfattelse i flere henseender mod proportionalitetsprincippet, idet ordningen ikke tager hensyn til forbud mod raevefaelder, naar de begraenses til visse dyrearter, eller til eventuelle bestemmelser vedtaget af regionale eller lokale myndigheder med kompetence paa omraadet. Efter sagsoegerens opfattelse finder ordningen endog anvendelse paa skind fra opdraettede dyr, som pr. definition ikke beroeres af faeldefangsten. Saafremt ordningen i oevrigt skulle indeholde et absolut forbud, ville den ogsaa omfatte indfoersel fra de lande, som Kommissionen allerede havde fastslaaet opfyldte betingelserne i artikel 3 i forordning nr. 3254/91. Under alle omstaendigheder kunne det omtvistede forbuds formaal opnaas gennem en licensordning i lighed med den, som er fastlagt i Washington-konventionen.

28 For det tredje er det omtvistede forbud efter sagsoegerens opfattelse uforeneligt med artikel XI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT) fra 1947, som indgaar i overenskomsten om oprettelse af verdenshandelsorganisationen (WTO) (Raadets afgoerelse 94/800/EF af 22.12.1994 om indgaaelse paa Det Europaeiske Faellesskabs vegne af de aftaler, der er resultat af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1984-1994), EFT L 336, s. 1, herefter "afgoerelse 94/800"). Da forbuddet tilsigter at beskytte dyr uden for Faellesskabet, kan det ikke retfaerdiggoeres med henvisning til artikel XX, litra b) eller g), i GATT. Sagsoegeren mener sig berettiget til at goere GATT' s bestemmelser gaeldende, da bestemmelserne i overenskomsten om WTO vedroerende bevaringsforanstaltninger og tvistbilaeggelse efter sagsoegerens opfattelse har fjernet de forudsaetninger, som Domstolen baserede sig paa, da den afslog at tillaegge GATT-aftalen direkte virkning. Sidste betragtning i afgoerelse 94/800 kan ikke rejse tvivl om sagsoegerens ret til at paaberaabe sig disse bestemmelser.

29 Hvad angaar klagepunktet om manglende vedtagelse af foranstaltninger til gennemfoerelse af forordning nr. 3254/91, har sagsoegeren anfoert, at Kommissionen hverken har fastlagt, fra hvilke lande indfoersel af skind vil vaere tilladt, eller hvilke dokumenter der kraeves med henblik paa attestering af oprindelse, trods den forpligtelse hertil, som paahviler Kommissionen i medfoer af forordningens artikel 3 og 4, og den forpligtelse, Kommissionen har paataget sig ved artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1771/94.

30 Med tredje klagepunkt har sagsoegeren gjort gaeldende, at forbuddet i forordning nr. 3254/91 og de manglende gennemfoerelsesforanstaltninger har skabt en situation praeget af retsusikkerhed, og at sagsoegeren derfor har mistet og fortsat mister ordrer. Ingen af de to sagsoegte institutioner har imidlertid efter sagsoegerens opfattelse opfyldt den forpligtelse, de har, til at ophaeve denne usikkerhed, og som hviler paa et almindeligt princip.

31 Sagsoegeren har yderligere anfoert, at de principper, som fremgaar af Domstolens dom af 2. december 1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet (Sml. 1971, s. 275, org. ref.: Rec. s. 975), ikke i dette tilfaelde er til hinder for, at der tilkendes erstatning, idet de omtvistede bestemmelser ikke bygger paa et oekonomisk-politisk valg, og det omhandlede omraade heller ikke er karakteriseret ved en vid skoensbefoejelse (Domstolens dom af 25.5.1978, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Sml. s. 1209). Raadet og Kommissionen har efter sagsoegerens opfattelse under alle omstaendigheder begaaet en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.

32 Raadet har paastaaet frifindelse i hovedsagen. For saa vidt dette soegsmaal er rettet mod Raadet, er det hovedsagelig baseret paa den antagelse, at der foreligger et "absolut" indfoerselsforbud, hvilket Raadet bestrider (jf. praemis 23). Klagepunktet mod Kommissionen, hvorefter denne institution ikke har vedtaget foranstaltninger til gennemfoerelse af forordning nr. 3254/91, maa i oevrigt indebaere, at sagsoegeren anser forbuddet for at vaere lovligt, for saa vidt det vedroerer Canada og USA.

33 Saafremt man antager, at der foreligger et "differentieret forbud", har Raadet anfoert, at den blotte mulighed for, at Kommissionen skulle vedtage gennemfoerelsesforanstaltninger, ikke kan begrunde en begaering om foreloebige forholdsregler (kendelse afsagt af Rettens praesident den 22.11.1995, sag T-395/94 R II, Sml. II, s. 2893). Raadet har i oevrigt bestridt sagsoegerens anbringender, som Raadet mener maa behandles i lyset af de principper, som fremgaar af den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, da Raadet havde et vidt skoen.

34 Raadet har vedroerende anbringendet om manglende kompetence anfoert, at valget af traktatens artikel 113 som hjemmel for den omtvistede indfoerselsordning ikke kan anfaegtes, blot fordi ordningen er blevet vedtaget under hensyntagen til miljoeforhold (jf. EF-traktatens artikel 130 R, stk. 2, samt Domstolens dom af 29.3.1990, sag C-62/88, Graekenland mod Raadet, Sml. I, s. 1527).

35 Vedroerende anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet har Raadet anfoert, at henset til Raadets betydelige skoensbefoejelse paa det paagaeldende omraade kan den omtvistede foranstaltning kun kendes ulovlig, saafremt den er aabenbart uhensigtmaessig i forhold til det maal, der forfoelges.

36 Bestemmelserne i GATT kan heller ikke efter Raadets opfattelse paaberaabes til stoette for hovedsagens fumus boni juris, eftersom den anfaegtede retsakt ikke er blevet vedtaget for at opfylde en forpligtelse, som paahviler Faellesskabet i henhold til GATT-overenskomsten, og heller ikke henviser hertil (jf. navnlig Domstolens dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973).

37 Angaaende klagepunktet om undladelse af at udbedre en situation praeget af retsusikkerhed har Raadet anfoert, at det eneste, man i den forbindelse kan foreholde Raadet, er, at det ikke har anlagt passivitetssoegsmaal mod Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 175. Dette klagepunkt kan imidlertid hverken paaberaabes under et erstatningssoegsmaal eller i forbindelse med en begaering om foreloebige forholdsregler. Raadet har anfoert, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke i forbindelse med dette klagepunkt har anfoert, at de betingelser, som fremgaar af dommen i sagen Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, er opfyldt.

38 Raadet har endelig bestridt, at der er direkte aarsagsforbindelse mellem det differentierede forbud i forordning nr. 3254/91 og det tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt. Dels kan det ordretab, som sagsoegeren haevder at have lidt, nemlig skyldes saavel pressekampagner, der har skadet den paagaeldende branche, som dennes branches konkurrenceforhold, dels har sagsoegeren ikke efter Raadets opfattelse forholdt sig som en fornuftig erhvervsdrivende, idet selskabet, skoent der foreligger alternative forsyningskilder, fortsat er afhaengigt af indfoersel fra lande, som ikke opfylder mindst et af kravene i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 3254/91. Under alle omstaendigheder vil sagsoegeren altid kunne udnytte disse kilder, selv hvis indfoersel fra USA eller Canada skulle blive forbudt ved Kommissionens eventuelle gennemfoerelsesforanstaltninger.

39 Kommissionen har paa sin side ligeledes anfoert, at sagsoegerens argumentation til stoette for hovedsagen, navnlig for saa vidt den vedroerer forordning nr. 3254/91, som Kommissionen har gennemgaaet ud fra den betragtning, at der er tale om et differentieret indfoerselsforbud, maa anses for uholdbar.

40 Kommissionen deler Raadets opfattelse angaaende anbringendet om Raadets manglende kompetence til at vedtage den anfaegtede indfoerselsordning og har tilfoejet, at EF-traktatens artikel 113 og 130 S skal anvendes sideloebende, da ordningens formaal og indhold vedroerer saavel miljoebeskyttelsen som handlen med tredjelande.

41 Kommissionen har vedroerende anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet anfoert, at de foranstaltninger, Kommissionen kan vedtage i medfoer af artikel 3 i forordning nr. 3254/91, ikke gaar ud over, hvad der er noedvendigt i forhold til de maal, der forfoelges med denne bestemmelse, navnlig for saa vidt angaar foranstaltningernes ikrafttraedelsesdato og beroerte tredjelandes mulighed for at vaelge en anden loesning end et totalt forbud mod raevesakse.

42 Kommissionen har ligeledes bestridt, at bestemmelserne i GATT finder direkte anvendelse. Ifoelge Kommissionen er forudsaetningerne for den naevnte retspraksis, hvorefter denne mulighed udelukkes, ikke aendret af de nye bestemmelser, som blev indfoert ved overenskomsten om WTO. Ydermere har saavel Kommissionen, der forhandlede overenskomsten om WTO, som faellesskabslovgiver tilsluttet sig denne opfattelse, hvilket fremgaar af betragtningerne til afgoerelse 94/800.

43 Efter Kommissionens opfattelse er de betingelser, som fremgaar af den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, ikke opfyldt. Et indfoerselsforbud, som er en generel retsakt, fordi det finder generel anvendelse, bygger paa et oekonomisk-politisk ° nemlig handelspolitisk ° valg. Faellesskabet har imidlertid ikke ved at foretage en afvejning af interesserne vedroerende dyrebeskyttelse over for interesserne vedroerende handel med skind aabenbart og groft overskredet de graenser, som proportionalitetsprincippet saetter for udoevelsen af den skoensmaessige befoejelse i forbindelse med handelspolitikken, og intet i retspraksis goer det muligt at haevde, at et fejlagtigt valg af hjemmel udgoer en kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private.

44 Kommissionen har vedroerende undladelsen af at vedtage gennemfoerelsesforanstaltninger til forordning nr. 3254/91 anfoert, at sagsoegerens herpaa stoettede anbringende ikke kan begrunde, at gennemfoerelsen af forordningens artikel 3 udsaettes, saa meget mindre som denne undladelse efter Kommissionens opfattelse ikke vil forhindre sagsoegeren i at fortsaette sin saedvanlige indfoersel, indtil disse foranstaltninger bliver truffet.

45 Kommissionen, som ikke erkender at have vaeret forpligtet hertil, har anfoert, at den har truffet de noedvendige foranstaltninger med henblik paa at fjerne den af sagsoegeren anfoerte retsusikkerhed, navnlig ved skrivelsen af 8. december 1995 (jf. praemis 9), ved en erklaering, som medlemmet af Kommissionen med ansvar for miljoespoergsmaal for nylig er fremkommet med for Europa-Parlamentet (jf. European Voice for ugen 14.-20.12.1995) samt ved aendringsforslaget til forordning nr. 3254/91 (jf. praemis 10).

46 Efter Kommissionens opfattelse har sagsoegeren ikke umiddelbart kunnet paavise en aarsagsforbindelse mellem den adfaerd, som Faellesskabet har udvist, og de paastaaede tab. Med hensyn til det aktuelle tab (ordretab) deler Kommissionen i det vaesentlige Raadets synspunkt. Indtil Kommissionen har vedtaget gennemfoerelsesforanstaltninger til forordning nr. 3254/91, er det fremtidige tab rent hypotetisk. Selv hvis Kommissionen paa et givet tidspunkt skulle forbyde indfoersel fra USA og Canada af de af forordningen omfattede varer, ville sagsoegeren kunne udnytte andre bisamrotteforsyningskilder til virksomheden. Det resterende tab, som kan fremkomme i forbindelse med sagsoegerens kommissionsvirksomhed i Nordamerika i det omfang, de varer, som er genstand for denne handel, indfoeres i Faellesskabet, gaar ikke ud over de risici, som er forbundet med denne virksomhed (jf. den naevnte dom i sagen HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen).

c) Uopsaettelighed

47 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet, hvis der bestod et absolut indfoerselsforbud, ville miste ca. 75-80% af sin erhvervsvirksomhed, hvilket hoejst sandsynligt vil foere til dets likvidation. Denne procentdel svarer nemlig til to af de tre elementer, som sammenlagt udgoer den vaesentlige del af sagsoegerens virksomhed. Denne bestaar dels i indfoersel og forarbejdning af bisamrotteskind, og dels i kommissionsvirksomhed i Nordamerika, samt som tredje element kommissionsvirksomhed i Europa.

48 Bisamrottevirksomheden indebaerer koeb af pelse paa auktioner i USA og Canada (som i 1996 begyndte den 16.2.) og forsendelse af skind til forarbejdningsvirksomheder i Belgien, Tyskland og Italien, hvor de garves og farves inden den videre forarbejdning, som hovedsagelig sker i sagsoegerens vaerksteder. De faerdigtforarbejdede varer saelges saa i en raekke lande saavel inden for Faellesskabet som udenfor. Sagsoegeren paastaar at have haft et overskud paa ca. 150 000 UKL i loebet af en tolvmaaneders periode (1994/95). Sagsoegeren opnaaede en yderligere aarlig fortjeneste paa 45 000 UKL ved at opkoebe og behandle bisamrotteskind for et andet selskab. Hvis sagsoegeren tvinges til at opgive denne virksomhed som foelge af et indfoerselsforbud, vil selskabet miste sin faglaerte arbejdskraft, saaledes at det vil vaere tvivlsomt, om selskabet kan genoprette sin virksomhed, hvis Retten skulle kende forbuddet ulovligt.

49 Sagsoegeren har anfoert at have haft en fortjeneste paa ca. 45 500 UKL fra sin nordamerikanske kommissionsvirksomhed i en tilsvarende periode. Under retsmoedet har selskabet endvidere fremhaevet, at den omhandlede virksomhed udelukkende varetages for opkoebere i Faellesskabet og derfor er afhaengig af muligheden for at indfoere de omhandlede skind.

50 Sagsoegeren har vedroerende sin kommissionsvirksomhed i Europa forklaret, at selskabet opkoeber skind for tredjemands regning i de skandinaviske lande, herunder Norge. I loebet af saesonen 1994/95 havde selskabet herved en fortjeneste paa ca. 58 800 UKL.

51 Sagsoegeren har anfoert, at selv ved et differentieret forbud vil de to foerste aktiviteter falde bort, eftersom Kommissionen, saaledes som det fremgaar af forslaget til gennemfoerelsesforanstaltninger i forbindelse med forordning nr. 3254/91, er af den opfattelse, at hverken USA eller Canada opfylder betingelserne i forordningens artikel 3. Disse foranstaltninger vil sandsynligvis traede i kraft i den naermeste fremtid. Naar henses til den gennemsnitlige varighed af sagerne ved Retten, er det overvejende sandsynligt, at sagsoegeren vil vaere noedt til at traede i likvidation, foerend de oekonomiske tab vil kunne daekkes af den tilkendte erstatning.

52 Ifoelge Raadet er det ikke bevist, at der i denne sag foreligger uopsaettelighed. De tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt som foelge af den herskende retsusikkerhed, kan ikke afhjaelpes ved en foreloebig forholdsregel. Naar henses til det fremtidige tab, som sagsoegeren paastaar at ville lide, er sagsoegerens antagelse set i lyset af Raadets fortolkning af forordning nr. 3254/91 (jf. praemis 23) rent hypotetisk. Det differentierede forbud i forordningens artikel 3 frembyder ikke i oejeblikket en situation praeget af uopsaettelighed. Raadet har endelig gentaget sit synspunkt, hvorefter sagsoegeren om noedvendigt vil kunne finde andre forsyningskilder (jf. praemis 38).

53 Med hensyn til vanskeligheden forbundet med at ansaette faglaert arbejdskraft, saafremt Retten skulle kende bestemmelsen ulovlig, har Raadet fremhaevet, at sagsoegeren blot har udtrykt tvivl om, hvorvidt en saadan ansaettelse vil vaere mulig. Under alle omstaendigheder vedroerer problemet udelukkende virksomheden i relation til bisamrotteskind.

54 Ogsaa Kommissionen har bestridt, at sagsoegeren har bevist, at der er risiko for alvorlig og uoprettelig skade, og foelgelig at begaeringen om foreloebige forholdsregler opfylder kravet om uopsaettelighed. Med hensyn til det aktuelle tab deler Kommissionen Raadets synspunkter og har tilfoejet, at sagsoegeren ikke har paastaaet, at tabet skulle vaere uopretteligt. Det fremtidige tab, navnlig det, som maatte skyldes tab af kommissionsvirksomhed i Nordamerika (jf. praemis 46), er rent oekonomisk, men tab af denne karakter anses principielt ikke for at vaere alvorligt og uopretteligt (jf. kendelse afsagt af Domstolens praesident den 26.9.1986, sag 229/88 R, Cargill m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 5183). Efter Kommissionens opfattelse er sagsoegerens paastand om, at indtaegtstabet hoejst sandsynligt vil tvinge selskabet til at traede i likvidation, ikke bevis for, at der i denne sag maa goeres undtagelse fra dette princip. Selskabet kan undgaa denne konsekvens ved at udnytte sin europaeiske kommissionsvirksomhed og ved at finde alternative forsyningskilder. Desuden kan de oplysninger og dokumenter, som vedroerer 1994, ikke tjene som vurderingsgrundlag for den fremtidige udvikling af sagsoegerens virksomhed, som kan blive beroert af faktorer uden forbindelse med de problemer, som er rejst under denne sag vedroerende foreloebige forholdsregler. Endelig er det ° eftersom sagsoegeren ikke har fremlagt en statusopgoerelse ° ikke muligt at vurdere, om sagsoegerens aktiver, navnlig lagrene af skind, i forbindelse med en reorganisation af virksomheden goer det muligt at afvente udfaldet af erstatningssagen.

Interesseafvejningen

55 Sagsoegeren har under retsmoedet anfoert, at de sagsoegte institutioner ikke har godtgjort nogen faellesskabsinteresse i at anvende et absolut forbud. Tvaertimod kan det af deres argumentation sluttes, at et saadant forbud ville vaere retsstridigt.

56 Raadet har paa ny anfoert, at de omtvistede bestemmelser alene indeholder et differentieret forbud, som ikke forvolder sagsoegeren alvorligt og uopretteligt tab. Eftersom et saadant truende tab er det foerste element i afvejningen af interesser, finder Raadet ikke, at der boer ske udsaettelse, navnlig fordi der ved vedtagelsen af forbuddet blev taget hensyn til den indsats, som de beroerte erhvervsgrupper allerede havde gjort, og fordi en udsaettelse ville kunne bringe de skindeksporterende landes yderligere fremskridt hen imod afskaffelse af raevesakse og/eller udvikling af standarder for human faeldefangst i fare.

57 Kommissionen har anfoert, at en generel udsaettelse af gennemfoerelsen af det omtvistede forbud ° selv om sagsoegeren havde bevist, at der forelaa uopsaettelighed i forbindelse med begaeringen om foreloebige forholdsregler ° ville savne forholdsmaessighed henset til hovedsagens karakter og de mange modstridende interesser. I denne forbindelse har Kommissionen anfoert, at de droeftelser, som er blevet foert med tredjelande, og de tilpasninger, som virksomheder inden for Faellesskabet har gennemfoert, har fundet sted ud fra den antagelse, at forordning nr. 3254/91 er gyldig. Brug af raevefaelder har vaeret forbudt i Faellesskabet senest fra den 1. januar 1995, og alle beroerte parter har handlet i overensstemmelse hermed. Endelig vil den begaerede udsaettelse skade Faellesskabets forsoeg paa at sikre, at tredjelande opfylder de indfoerselsbetingelser, som er fastsat i forordningens artikel 3, stk. 1.

Rettens bemaerkninger

Parternes paastande

58 Det fremgaar af sagsoegerens indlaeg under retsmoedet, at sagsoegerens principale paastand i det vaesentlige er, at der afsiges kendelse om, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 3254/91 skal fortolkes som indeholdende et "differentieret forbud". Subsidiaert har sagsoegeren opretholdt sin begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen. I lyset af de argumenter, som er fremfoert i begaeringen om foreloebige forholdsregler (navnlig punkt 2), og af det under retsmoedet fremkomne maa begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen forstaas alene som en henvisning til artikel 3, stk. 1, for saa vidt denne bestemmelse forbyder indfoersel af skind og forarbejdede varer, medmindre de i bestemmelsen fastsatte betingelser er opfyldt. Ved at have omformuleret sine paastande saaledes maa sagsoegeren anses for at have opgivet sin oprindelige, generelle begaering om vedtagelse af en hvilken som helst foreloebig foranstaltning, som Retten maatte finde noedvendig eller hensigtsmaessig. I mangel af naermere praecisering opfylder en saadan begaering under alle omstaendigheder ikke betingelserne i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra d) (jf. procesreglementets artikel 104, stk. 3), og maa saaledes afvises.

59 I lyset af de under retsmoedet fremkomne indlaeg (jf. praemis 12) bemaerkes, at Raadet for saa vidt angaar begaeringen om foreloebige forholdsregler alene har nedlagt paastand om, at sagsoegerens begaering ikke tages til foelge.

Sagsoegerens begaering om en fortolkning

60 Denne begaering maa afvises, fordi den er uforenelig saavel med de foreloebige forholdsreglers saerlige karakter som ° mere generelt ° med den retsorden, hvori denne procedure indgaar.

61 EF-traktaten sondrer mellem direkte soegsmaal for Faellesskabets retsinstanser paa den ene side og den praejudicielle procedure i henhold til artikel 177 paa den anden. Det er udelukkende i sidstnaevnte tilfaelde, at Domstolen kan anmodes om en afgoerelse, hvis konklusion i sig selv direkte vedroerer fortolkningen af en faellesskabsbestemmelse. En saadan afgoerelse kan saaledes ikke opnaas i forbindelse med en begaering om foreloebige forholdsregler, som noedvendigvis maa fremsaettes i forbindelse med et direkte soegsmaal (jf. traktatens artikel 185 og 186 og artikel 104 i procesreglementet for Retten i Foerste Instans; jf. tillige EF-traktatens artikel 168 A, stk. 1). Hvad angaar sagsoegerens fremtidige indfoersel bemaerkes, at de i denne sag omtvistede bestemmelser ikke anvendes af sagsoegte, men af medlemsstaternes myndigheder. Sagsoegeren har saaledes ingen retlig interesse i den principale paastand, eftersom virkningerne af en kendelse, der gav sagsoegeren medhold, umiddelbart ville vaere begraenset til parterne under denne sag om foreloebige forholdsregler. Derimod kan der opnaas en fortolkning fra Domstolen under en sag for en national ret, som efter en afgoerelse fra denne ret vil gaelde for forholdet mellem sagsoegeren og den nationale myndighed, som har truffet beslutning paa grundlag af det omhandlede forbud.

Begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af forordning nr. 3254/91

62 Begaeringen om foreloebige forholdsregler vedroerer en raekke former for tab, som sagsoegeren har lidt eller vil lide.

63 Sagsoegeren har ikke anfoert, at det tab, som selskabet paastaar at have lidt allerede som foelge af den paastaaede retsusikkerhed, er alvorligt og uopretteligt, saaledes at bestemmelse om foreloebige forholdsregler noedvendigvis maa traeffes, foer der afsiges dom i hovedsagen (jf. den naevnte kendelse i sagen Connolly mod Kommissionen, praemis 41). Under alle omstaendigheder vil den begaerede udsaettelse ikke kunne afhjaelpe det tab, som allerede er indtruffet. Dette tab kan derfor ikke retfaerdiggoere, at der traeffes en saadan foreloebig forholdsregel.

64 Hvad angaar det fremtidige tab, som sagsoegeren paastaar at ville lide, fordi det omtvistede forbud vil forhindre selskabet i at importere visse varer, maa der paa grundlag af de to fortolkningsmuligheder i denne forbindelse sondres mellem, om der foreligger et absolut forbud eller et differentieret forbud (jf. praemis 20 og 47-51).

65 Alle parter i denne sag om foreloebige forholdsregler har fortolket bestemmelsen saaledes, at den alene indeholder et differentieret forbud. De argumenter, som er fremsat til stoette for denne fortolkning, forekommer ikke umiddelbart klart ubegrundede. En gennemgang af ordlyden af artikel 3 i forordning nr. 3254/91 kan dog, saaledes som sagsoegeren fremhaever i staevningens punkt 3 og 120, foere til den antagelse, at forbuddet er absolut. Retten kan derfor ikke traeffe afgoerelse om et saa kompliceret spoergsmaal uden at foregribe afgoerelsen i hovedsagen og kan navnlig ikke anse parternes fortolkning som afgoerende. Retten er under alle omstaendigheder hverken bundet af parternes fortolkning eller af den af medlemsstaterne anlagte. Under disse omstaendigheder findes det derfor hensigtsmaessigt at vurdere de retlige og faktiske spoergsmaal alternativt ud fra de to mulige fortolkninger.

66 Hvis artikel 3, stk. 1, anses for at indeholde et differentieret forbud, er dette ikke i sig selv en omstaendighed, der medfoerer uopsaettelighed for sagsoegeren, indtil Kommissionen vedtager de fastsatte gennemfoerelsesforanstaltninger. Sagsoegeren har ikke fremlagt noget bevis, som umiddelbart godtgoer, at saadanne foranstaltninger ° hvis indhold noedvendigvis afhaenger af de nationale og internationale bestemmelser, som finder anvendelse paa vedtagelsestidspunktet ° fra deres ikrafttraeden vil have irreversible virkninger, foer der kan opnaas en retslig afgoerelse (jf. kendelsen i den naevnte sag Atlantic Container m.fl. mod Kommissionen, praemis 49). Selv om det blev bevist, at en saadan risiko var overhaengende, ville dette under alle omstaendigheder ikke kunne begrunde en udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 3, stk. 1, som hjemmel for saadanne gennemfoerelsesforanstaltninger, men hoejst, at der anordnes foreloebige forholdsregler vedroerende selve gennemfoerelsesbestemmelserne.

67 For saa vidt den naevnte 3, stk. 1, skal fortolkes som indeholdende et absolut forbud, maa de virkninger, som foelger af en udsaettelse af gennemfoerelsen, foerst undersoeges med henblik paa mere praecist at fastlaegge de retlige betingelser for at afsige en kendelse om udsaettelse. Den begaerede udsaettelse vil uigenkaldeligt goere det omtvistede forbud virkningsloest, saa laenge den foreloebige forholdsregel opretholdes, efterhaanden som de i forordning nr. 3254/91 omhandlede varer bringes i omsaetning i Faellesskabet af sagsoegeren eller af enhver anden importoer. Sagsoegerens begaering kan derfor ikke tages til foelge, medmindre det godtgoeres, at der foreligger usaedvanlige omstaendigheder, saaledes at det uanset de ovenfor anfoerte virkninger ville vaere i strid med proportionalitetsprincippet ikke at tage begaeringen til foelge. Uanset om de i sagen foreliggende omstaendigheder alene ud fra sagsoegerens individuelle situation kunne foere til en saadan slutning, maa det imidlertid fastslaas, at denne ikke understoettes af argumenter eller beviser, hverken med hensyn til sagsoegerens paastande om, at der foreligger omstaendigheder, der medfoerer de foreloebige forholdsreglers uopsaettelighed, eller vedroerende hovedsagens fumus boni juris.

68 Vedroerende foerste punkt har sagsoegeren anfoert, at en anvendelse af det omtvistede forbud vil paavirke 75-80% af selskabets virksomhed (nemlig den del, som vedroerer skind fra bisamrotten og kommissionsvirksomheden i Nordamerika) og "hoejst sandsynligt" foere til, at selskabet maa traede i likvidation. Desuden har sagsoegerens revisorer i en skrivelse af 15. januar 1996, som sagsoegeren har fremlagt, erklaeret, at selskabet ikke kan fortsaette sin virksomhed, hvis det mister 60% af sin omsaetning, hvilket svarer til den del af dets virksomhed, som vedroerer bisamrotteskind. Endelig har sagsoegeren fremlagt kopi af en skrivelse som Belgian Fur Trade Federation den 16. januar 1996 tilsendte International Fur Trade Federation vedroerende faeldefangst af bisamrotter i en raekke medlemsstater inden for Faellesskabet, og som rejser tvivl om, hvorvidt "efterspoergslen" kan imoedekommes uden forsyninger fra De Forenede stater og Canada (Rusland, som ligeledes naevnes i skrivelsen, bidrager ikke for oejeblikket i naevnevaerdig grad til forsyningen af faellesmarkedet. Jf. den af sagsoegeren fremlagte skrivelse af 11.1.1996 fra Copenhagen Fur Center). Uden at det er fornoedent paa nuvaerende stadium at analysere disse tekniske og regnskabsmaessige vurderinger, findes sagsoegeren imidlertid ikke at have foert tilstraekkeligt bevis for, at selskabet vil blive tvunget til at traede i likvidation, foerend der kan afsiges dom i hovedsagen.

69 Selv om det maatte forholde sig saaledes, at en vis del af de ovenfor naevnte former for virksomhed i loebet af den paagaeldende periode 1994/95 ville indebaere indfoersel af pelse fra arter eller i maengder, som ikke ° selv under udfoldelse af de stoerste anstrengelser ° kunne opdrives inden for Faellesskabet, er det for det foerste paa ingen maade udelukket, at den efterspoergsel, som blev daekket af denne virksomhed, ville rette sig mod pelsvarer, som er til raadighed inden for Faellesskabet. Dette gaelder navnlig for efterspoergsel fra forbrugere inden for Faellesskabet, som tilsyneladende er den afgoerende del af sagsoegerens virksomhed med hensyn til bisamrotteskind og hele den nordamerikanske kommissionsvirksomhed. I tilfaelde af et absolut forbud vil forbrugerne inden for Faellesskabet ikke kunne koebe andre varer, og selskabet, som beskaeftiger faglaert arbejdskraft og har virket inden for denne branche i mere end 30 aar, har ikke bevist, at det ikke ville kunne reagere hensigtsmaessigt paa en saadan forandring. Det bemaerkes, at virksomheder inden for denne branche siden udstedelsen af forordning nr. 3254/91 maa antages at have vaeret opmaerksomme paa risikoen for, at leverancer af pelse fra ikke-medlemsstater eller i hvert tilfaelde fra de lande (herunder USA og Canada), som ikke forbyder anvendelse af raevesakse, kunne blive umuliggjort senest fra den 1. januar 1996.

70 For det andet bemaerkes, at hvis aendringsforslaget til forordning nr. 3254/91 (jf. praemis 10) vedtages, vil den nye ordning til afloesning af den nugaeldende artikel 3 ikke have karakter af et absolut forbud, men derimod vaere et differentieret forbud, idet indfoersel kun vil vaere forbudt, saafremt Kommissionen udtrykkeligt opfoerte oprindelseslandet paa den liste, der vedroerer de omhandlede dyrearter. En saadan ordning udelukker, at der paa nogen maade kan foreligge uopsaettelighed for virksomheder inden for denne branche(jf. praemis 66). Desuden har Kommissionen under retsmoedet anslaaet, at forslaget kan vedtages i loebet af ni maaneder.

71 I mangel af mere detaljerede oplysninger om sagsoegerens oekonomiske og finansielle situation er det derfor ikke muligt for oejeblikket at fastslaa, at faren for, at selskabet tvinges til at traede i likvidation, er saa alvorlig og overhaengende, at det undtagelsesvis er berettiget at tage begaeringen om foreloebige forholdsregler til foelge.

72 De anbringender og argumenter, som er fremsat til stoette for hovedsagen, beviser heller ikke, at der foreligger en undtagelsessituation, som kan berettige, at begaeringen tages til foelge. Retsforhandlingerne vedroerende begaeringen har ikke gjort det muligt at drage klare slutninger om den omhandlede retsakts lovlighed og Faellesskabets erstatningsansvar. Navnlig rejser argumenterne vedroerende valg af hjemmel og GATT' s paastaaede direkte virkning komplicerede spoergsmaal, som ikke kan behandles under denne sag uden at foregribe Rettens afgoerelse i hovedsagen. Det samme gaelder for argumenterne vedroerende proportionalitetsprincippet, da dette princip skal anvendes paa en faellesskabsretsakt, og det noedvendigvis noejagtigt maa fastlaegges, i hvilken grad hver af de paastaaede overtraedelser kan paavirke sagsoegerens stilling. Denne betragtning finder ogsaa anvendelse, i det omfang sagsoegeren, der klart gaar ud fra, at den oejeblikkelige retlige situation indebaerer et absolut forbud, goer gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat sine forpligtelser til at traeffe gennemfoerelsesforanstaltninger i forbindelse med forordning nr. 3254/91. Paa baggrund af sagsoegerens forklaringer vedroerende uopsaetteligheden, saafremt der foreligger et differentieret forbud, kan man slutte, at dette forbud efter vedtagelse af gennemfoerelsesbestemmelser i overensstemmelse med det af Kommissionen fremsatte udkast i det vaesentlige vil have samme virkning for sagsoegeren som et absolut forbud, da det vil hindre indfoersel fra USA og Canada (jf. praemis 51). I mangel af saerlige angivelser, hvoraf det kan fastslaas, at Kommissionen med hjemmel i den gaeldende formulering af forordning nr. 3254/91 burde have tilladt indfoersel fra disse lande, skoent de ikke forbyder anvendelsen af raevesakse, og der endnu ikke er vedtaget internationale standarder for human faeldefangst, er Retten ikke i stand til at se, hvorledes Kommissionens undladelse kan have paavirket sagsoegerens situation.

73 Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages derfor ikke til foelge, uden at det findes fornoedent at behandle den af de sagsoegte institutioner fremsatte formalitetsindsigelse.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTENS PRAESIDENT

1) Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages ikke til foelge.

2) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 12. februar 1996.