Under disse omstændigheder bemærkes, at med henblik på at sikre, at den påklagede afgørelse om overførsel er blevet truffet efter en korrekt anvendelse af proceduren for overtagelse, som fastsat i denne forordning, skal den ret, der behandler en klage over en afgørelse om overførsel, kunne prøve de anbringender, som fremsættes af en asylansøger, der påberåber sig tilsidesættelse af bestemmelsen i forordningens artikel 21, stk. 1 (jf. analogt dom af 7.6.2016, Karim, C-155/15 , EU:C:2016:410 , præmis 26 ).

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at EU-lovgiver har defineret virkningerne af udløbet af disse frister ved i Dublin III-forordningens artikel 21, stk. 1, tredje afsnit, at præcisere, at hvis denne anmodning ikke er fremsat inden for disse frister, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse den medlemsstat, som ansøgningen er indgivet til. Det følger heraf, at selv om bestemmelserne i denne forordnings artikel 21, stk. 1, tilsigter at regulere proceduren med overtagelse, bidrager de ligeledes til afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig som omhandlet i samme forordning, sammen med de kriterier, der er fastsat i forordningens kapitel III. En afgørelse om overførsel til en anden medlemsstat end den, hvortil ansøgningen om international beskyttelse er indgivet, kan således ikke gyldigt vedtages efter udløbet af de i disse bestemmelser fastsatte frister.

Det fremgår af det ovenstående, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at den sikrer en ansøger om international beskyttelse en effektiv domstolsbeskyttelse ved bl.a. at sikre en mulighed for at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse om overførsel af den pågældende, som kan omfatte en undersøgelse af anvendelsen af denne forordning, herunder overholdelsen af de proceduremæssige garantier, der er fastsat heri (jf. i denne retning dom af 7.6.2016, Karim, C-155/15 , EU:C:2016:410 , præmis 22 ).

Hvad angår de formål, der er fastsat i den pågældende forordning, skal det bl.a. fremhæves, at det af niende betragtning til forordningen fremgår, at denne, samtidig med at de principper, som ligger til grund for forordning nr. 343/2003, bekræftes, har til formål i lyset af erfaringerne at foretage de nødvendige forbedringer ikke blot af Dublinsystemets effektivitet, men også af beskyttelsen af ansøgerne, som bl.a. sikres ved den retsbeskyttelse, som de nyder (dom af 7.6.2016, Ghezelbash, C-63/15 , EU:C:2016:409 , præmis 52 ).

Artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med 19. betragtning til denne forordning, skal fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse – inden for rammerne af prøvelsen af en afgørelse om overførsel af den pågældende – kan påberåbe sig en fejlagtig anvendelse af det kriterium om ansvar for behandlingen af en ansøgning i tilfælde af ulovlig passage af en medlemsstats grænse, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 13.

Artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at en anmodning om overtagelse ikke gyldigt kan fremsættes mere end tre måneder efter, at ansøgningen om international beskyttelse er indgivet, selv hvis denne anmodning fremsættes mindre end to måneder efter modtagelsen af et hit i Eurodac i denne bestemmelses forstand.

Artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at en ansøgning om international beskyttelse skal betragtes som indgivet på det tidspunkt, hvor et skriftligt dokument udstedt af en offentlig myndighed, som beviser, at en tredjelandsstatsborger har anmodet om international beskyttelse, er indgået til den myndighed, der er pålagt at gennemføre de forpligtelser, der følger af denne forordning, og i givet fald når det alene er de væsentligste oplysninger på et sådant dokument, men ikke selve dokumentet eller en kopi heraf, der er indgået til denne myndighed.

Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at det i denne bestemmelses andet punktum præciseres, at i tilfælde, hvor der ikke er tale om en skriftlig ansøgning, skal tidsrummet mellem ansøgerens hensigtserklæring og udfærdigelsen af en rapport være så kort som muligt, hvilket dels synes at angive, at udfærdigelsen af rapporten i det væsentlige udgør en formalitet bestemt til at indsamle en tredjelandsstatsborgers hensigt til at anmode om international beskyttelse, dels at gennemførelsen heraf ikke skal udsættes.

Det fremgår for det andet af samme forordnings artikel 20, stk. 1, at proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, indledes, så snart en ansøgning om international beskyttelse indgives for første gang i en medlemsstat. Det følger heraf, at den kompetente myndighed, for effektivt at kunne indlede proceduren til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, har behov for at blive informeret på en pålidelig måde om den omstændighed, at en tredjelandsstatsborger har ansøgt om international beskyttelse, uden at det er nødvendigt, at det skriftlige dokument, som er udarbejdet med henblik herpå, har en præcist defineret form, eller at det indeholder relevante supplerende oplysninger til anvendelse af de kriterier, der er fastsat i Dublin III-forordningen eller a fortiori til undersøgelsen af grundlaget for ansøgningen om international beskyttelse. Det er heller ikke nødvendigt på dette stadie i proceduren, at der allerede er afholdt en personlig samtale.

For det tredje bemærkes, at effektiviteten af visse vigtige garantier tildelt ansøgere om international beskyttelse ville blive begrænset, hvis modtagelsen af et skriftligt dokument som det i hovedsagen omhandlede ikke var tilstrækkeligt for at markere indgivelsen af en ansøgning om international beskyttelse.

Dublin III-forordningen tildeler for det fjerde den første medlemsstat, hvori en ansøgning om international beskyttelse er indgivet, en særlig rolle. Under disse omstændigheder at fastslå, at et dokument som det i hovedsagen omhandlede ikke udgør en »rapport« i denne bestemmelses forstand, ville i praksis gøre det muligt for tredjelandsstatsborger at forlade den medlemsstat, hvori de har ansøgt om international beskyttelse, og ansøge om denne beskyttelse på ny i en anden medlemsstat, uden at de af denne grund kunne overføres til den første medlemsstat, og uden at det ville være muligt at spore deres oprindelige ansøgning i Eurodac-systemet. En sådan situation ville kunne bringe Dublinsystemets funktionsmåde i alvorlig fare ved at rejse tvivl ved den særlige status, som Dublin III-forordningen tildeler den første medlemsstat, hvori en ansøgning om international beskyttelse er indgivet.

Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal et skriftligt dokument som det i hovedsagen omhandlede, som er udstedt af en offentlig myndighed, og som beviser, at en tredjelandsstatsborger har ansøgt om international beskyttelse, betragtes som en »rapport« som omhandlet i forordningens artikel 20, stk. 2.

(jf. præmis 84, 85, 88, 91, 93, 95, 97 og 103 samt domskonkl. 3)