DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 10. MARTS 1992. - MINOLTA CAMERA CO LTD MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - ANTIDUMPINGTOLD PAA PPC-FOTOKOPIERINGSMASKINER MED OPRINDELSE I JAPAN. - SAG C-178/87.



Samling af Afgørelser 1992 side I-01577



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsaettelse af den normale vaerdi - handelsdatterselskabernes salgs-, administrations- og andre generalomkostninger - medregning - andre regler end reglerne i forbindelse med beregningen af eksportprisen - spoergsmaal om anvendelse af de justeringer, der gaelder i forbindelse med sammenligningen mellem den normale vaerdi og eksportprisen

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra b), nr. ii), stk. 8, litra b), stk. 9 og stk. 10, litra c)]

2. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsaettelse af den normale vaerdi - beregnet vaerdi - beregning af fortjenstmargenen - gennemsnitlig fortjenstmargen opnaaet af de oevrige eksportoerer af de fortjenstgivende salg af tilsvarende varer

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra b), nr. ii)]

3. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsaettelse af den normale vaerdi - beregnet vaerdi - beregning af fortjenstmargenen - samlet fortjenstmargen for den enkelte oekonomiske enhed bestaaende af producenten og handelsdatterselskabet

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra b), nr. ii)]

4. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsaettelse af den normale vaerdi - beregnet vaerdi - ibyttetagningsrabat - medregning

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 3, litra b), nr. ii)]

5. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen - forskelle i salgsvilkaar - tages i betragtning ved direkte tilknytning til de paagaeldende salg - omkostninger der ikke er udtryk for en saadan tilknytning - ikke omfattet

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 10, litra c)]

6. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen - justeringer - forskelle i handelsled - bevisbyrde

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 9 og stk. 10, litra c)]

7. Faelles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsaettelse af den normale vaerdi og eksportprisen - pligt til at anvende samme metode ved fastsaettelsen - ingen saadan pligt - metode ved sammenligningen - institutionernes skoensbefoejelser - metoden baseret paa den enkelte transaktion - metoden ikke begraenset til tilfaelde med maskeret dumping

[Raadets forordning nr. 2176/84, art. 2, stk. 9 og stk. 13, litra b)]

Sammendrag

1. Naar det vedroerende salg paa hjemmemarkedet er konstateret, at en producent lader opgaver, der normalt varetages af en intern salgsafdeling, udfoere af handelsdatterselskaber, der sammen med producenten udgoer en enkelt oekonomisk enhed, foreligger der ikke en kraenkelse af artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), og stk. 9, i grundforordning om antidumping nr. 2176/84, saafremt der i den beregnede normale vaerdi indregnes salgs-, administrations- og andre generalomkostninger afholdt af datterselskaberne, naar samtlige de omkostninger, producentens handelsdatterselskaber i Faellesskabet har afholdt, er blevet trukket fra ved beregningen af eksportprisen i overensstemmelse med forordningens artikel 2, stk. 8, litra b).

Inddragelsen af handelsdatterselskabernes salgs-, administrations- og andre generalomkostninger i den beregnede normale vaerdi muliggoer nemlig, at det undgaas, at de omkostninger, der noedvendigvis maa indgaa i salgsprisen for et produkt, naar dette saelges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke laengere inddrages, saafremt produktet saelges gennem et selskab, som er en selvstaendig juridisk person, men som producenten har oekonomisk kontrol over.

Fastsaettelsen af den normale vaerdi og eksportprisen er i oevrigt undergivet forskellige regler, og salgs-, general- og administrationsudgifter skal ikke noedvendigvis behandles paa samme maade i hvert enkelt tilfaelde.

Salgs-, administrations- og andre generalomkostninger hos et handelsdatterselskab, der kontrolleres af producenten, og som paa hjemmemarkedet arbejder som en intern salgsafdeling hos producenten, kan i realiteten kun sammenlignes med de omkostninger i dennes eksporttjeneste, hvis tilsvarende omkostninger ikke blev fratrukket i eksportprisen, hvorimod de ikke kan sammenlignes med de europaeiske datterselskabers omkostninger. Eventuelle forskelle i disse omkostningers stoerrelse kan hoejst tages i betragtning i forbindelse med de justeringer, som der er hjemmel for i artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84.

2. Beregningen af den normale vaerdi har til formaal at fastslaa en vaerdi, som er den, der ligger naermest salgsprisen for et produkt, saaledes som den ville vaere, dersom det paagaeldende produkt blev solgt i oprindelses- eller eksportlandet i normal handel.

For at naa dette maal kan institutionerne tage hensyn dels til den fortjenstmargen, der opnaas ved salget af samme producents andre modeller, dels til den margen, der opnaas af et andet selskab. Institutionerne kan ogsaa anvende en gennemsnitlig fortjeneste opnaaet af de oevrige eksportoerer paa de modeller i deres varesortiment, som i referenceperioden er blevet solgt paa hjemmemarkedet til en hoejere gennemsnitspris end kostprisen. Denne metode maa imidlertid ikke foere til, at institutionerne med henblik paa at fastsaette gennemsnitsfortjenesten ogsaa tager hensyn til salget af en bestemt model, naar der ikke er opnaaet nogen fortjeneste set under ét, eftersom formaalet med at beregne den normale vaerdi ikke vil kunne opnaas under disse omstaendigheder, idet institutionerne med denne fremgangsmaade ville naa frem til en normal vaerdi, som ikke svarede til den pris, som er blevet opnaaet i normal handel.

3. Ved beregningen af den normale vaerdi har institutionerne ikke pligt til som en rimelig fortjenstmargen, jf. artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i grundforordning nr. 2176/84 om antidumping at vaelge producentens fortjenstmargen frem for dennes handelsdatterselskabs fortjenstmargen paa hjemmemarkedet, men kan lovligt tage udgangspunkt i den samlede fortjenstmargen for de to selskaber, da de udgoer en enkelt oekonomisk helhed.

4. De rabatter, der ydes koeberen af et nyt apparat paa salgsprisen for overtagelse af en brugt maskine, som modsvarer den vaerdi, som producenten tillaegger tilbagetraekningen af brugte maskiner fra markedet, skal tages i betragtning ved fastsaettelsen af den normale vaerdi i henhold til artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i grundforordning nr. 2176/84 om antidumping.

5. Det kan ikke antages, at der foreligger direkte tilknytning til salget, jf. artikel 2, stk. 10, litra c), i grundforordning nr. 2176/84 om antidumping, hvorfor der ikke er grundlag for justering af den normale vaerdi for forskelle i salgsvilkaar i forbindelse med loennen til salgsfunktionaerer, der ikke direkte saelger den paagaeldende vare til koeberne, med saelgernes almindelige rejseudgifter mv. og med lager-, transport-, forsikrings- og kreditomkostninger, som ikke er afholdt af handelsdatterselskabet, men af producenten.

6. En producent, som ikke godtgoer, at de salg, paa grundlag af hvilke den normale vaerdi og eksportprisen blev beregnet, vedroerte andre koebergrupper og derfor hoerer hjemme i andre handelsled, er ikke berettiget til at opnaa justeringer paa grundlag af forskelle i handelsled, jf. artikel 2, stk. 9 og 10, i grundforordning nr. 2176/84 om antidumping.

7. Artikel 2, stk. 9, i grundforordning nr. 2176/84 om antidumping kraever ikke, at den normale vaerdi og eksportprisen beregnes efter identiske metoder. Samme artikels stk. 13 angiver alene de forskellige metoder for beregningen af dumpingmargenen og indeholder ikke noget krav om, at de metoder, der vaelges for beregningen af normalvaerdien og eksportprisen, skal vaere ensartede eller identiske.

Formaalet med at stille institutionerne frit i valget af en af de metoder, der er angivet i artikel 2, stk. 13, litra b), i forordning nr. 2176/84 - hvilket valg forudsaetter en bedoemmelse af en raekke komplicerede oekonomiske omstaendigheder - er netop at sikre, at de vaelger den metode, der er bedst egnet til at opfylde formaalet med antidumpingtoldproceduren.

Anvendelsen af metoden baseret paa den enkelte transaktion er isaer begrundet, naar eksportoeren har gjort sig skyldig i misligheder for at skjule sin dumping, og er paa ingen maade begraenset til de tilfaelde, i hvilke institutionerne har konstateret mislig adfaerd.

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. juni 1987 har Minolta Camera Co. Ltd (herefter benaevnt "Minolta"), Osaka, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt sag med paastand om, at Raadets forordning (EOEF) nr. 535/87 af 23. februar 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (EFT L 54, s. 12, herefter benaevnt "den anfaegtede forordning") annulleres i det omfang, den angaar sagsoegeren.

2 Minolta er et selskab, der fremstiller PPC-fotokopieringsmaskiner (herefter benaevnt "PPC"). I Faellesskabet saelger det sine PPC udelukkende til Minolta Camera Handelsgesellschaft mbH (herefter benaevnt "Minolta Tyskland"), selskabets forhandler i Tyskland, som saelger baade til uafhaengige kunder og til eneforhandlere i andre medlemsstater. I Japan saelger Minolta sine PPC via sit datterselskab, Minolta Business Equipment Trading Co. Ltd (herefter benaevnt "MJS"), som har forskellige filialer i Japan og saelger til autoriserede forhandlere og endelige brugere.

3 I juli 1985 blev der til Kommissionen klaget over Minolta og andre japanske producenter af Committee of European Copier Manufacturers, som beskyldte Minolta for at saelge sine produkter i Faellesskabet til dumpingpriser.

4 Den antidumpingprocedure, Kommissionen indledte i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23. juli 1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 201, s. 1), foerte til vedtagelsen af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2640/86 af 21. august 1986 om indfoerelse af en midlertidig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (EFT L 239, s. 5). Denne midlertidige told blev fastsat til 15,8% af prisen, netto, frit Faellesskabets graense, paa importen af PPC, som fremstilles og eksporteres af Minolta. Ved den anfaegtede forordning, der blev vedtaget paa forslag af Kommissionen, fastsatte Raadet derefter den endelige antidumpingtold til 20%.

5 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

6 Minolta har til stoette for sagen paaberaabt sig fem anbringender om henholdsvis fejlagtig beregning af den normale vaerdi, fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen, fejlagtig anvendelse af metoden baseret paa den enkelte transaktion for at fastsaette eksportprisen, tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet og tilsidesaettelse af begrundelsespligten.

Anbringendet om fejlagtig beregning af den normale vaerdi

7 Minolta har gjort gaeldende, at Raadet har tilsidesat artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), og stk. 9, i forordning nr. 2176/84 i det omfang, det i den normale vaerdi indregnede sine handelsdatterselskabers salgs-, administrations- og andre generalomkostninger, en fortjenstmargen paa 14,6% og visse rabatter ved ibyttetagning, der ydes af de japanske datterselskaber til kunderne.

8 Hvad angaar indregningen af salgs-, administrations- og andre generalomkostninger afholdt af handelsdatterselskaberne goer Minolta gaeldende, at denne indregning foerte til, at den normale vaerdi blev fastsat i et handelsled efter ab fabrik-leddet, dvs. i detailleddet, mens eksportprisen blev fastsat i handelsleddet ab fabrik. I den henseende fremhaever Minolta, at eksportprisen blev beregnet i overensstemmelse med artikel 2, stk. 8, i forordning nr. 2176/84 paa grundlag af salgspriserne hos de direkte og indirekte datterselskaber i Faellesskabet, og disse priser blev nedsat med samtlige de udgifter, de paagaeldende datterselskaber havde haft i forbindelse med de omhandlede salg.

9 Det maa foerst fastslaas, at det af sagen fremgaar, at Minolta oekonomisk kontrollerer sine handelsdatterselskaber i Japan og betror dem opgaver, der normalt skal udfoeres af en intern salgsafdeling, der er organiseret som en del af producentens egen virksomhed.

10 Som allerede fastslaaet af Domstolen, navnlig i dom af 5. oktober 1988 (sag 250/85, Brother mod Raadet, Sml. s. 5683, praemis 16), er den omstaendighed, at der inden for en gruppe af virksomheder bestaaende af selskaber, som er selvstaendige juridiske personer, sker en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg, ikke til hinder for, at der er tale om en enkelt oekonomisk enhed, som paa denne maade udoever en samlet erhvervsmaessig virksomhed, der i andre tilfaelde udoeves af en enhed, som samtidig er en enkelt juridisk person.

11 Under disse omstaendigheder muliggoer inddragelsen af handelsdatterselskabernes salgs-, administrations- og andre generalomkostninger i den beregnede normale vaerdi, at det undgaas, at de omkostninger, der noedvendigvis maa indgaa i salgsprisen for et produkt, naar dette saelges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke laengere inddrages, saafremt produktet saelges gennem et selskab, som er en selvstaendig juridisk person, men som producenten har oekonomisk kontrol over (dom af 5.10.1988, forenede sager 260/85 og 106/86, Tokyo Electric mod Raadet, Sml. s. 5855, praemis 29).

12 Dernaest bemaerkes, at ifoelge Domstolens praksis (jf. bl.a. domme af 7.5.1987, sag 240/84, Toyo mod Raadet, Sml. s. 1809, praemis 13, sag 255/84, Nachi Fujikoshi mod Raadet, Sml. s. 1861, praemis 14, sag 258/84, Nippon Seiko mod Raadet, Sml. s. 1923, praemis 14, og sag 260/84, Minebea mod Raadet, Sml. s. 1975, praemis 8), er fastsaettelsen af den normale vaerdi og eksportprisen undergivet forskellige regler, og at salgs-, general- og administrationsudgifter ikke noedvendigvis skal behandles paa samme maade i hvert enkelt tilfaelde.

13 Det skal tilfoejes, at salgs-, administrations- og andre generalomkostninger hos handelsdatterselskaberne, der som anfoert ovenfor arbejdede som en salgsafdeling hos Minolta, i realiteten kun kan sammenlignes med de omkostninger i Minolta' s eksporttjeneste, hvis tilsvarende omkostninger ikke blev fratrukket i eksportprisen, hvorimod de ikke kan sammenlignes med de europaeiske datterselskabers omkostninger. Eventuelle forskelle i disse omkostningers stoerrelse kan tages i betragtning i forbindelse med de justeringer, som der er hjemmel for i artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84.

14 Heraf foelger, at argumentet om inddragelse af salgs-, administrations- og andre generalomkostninger i den normale vaerdi ikke kan anerkendes.

15 Med hensyn til indregningen af en fortjenstmargen paa 14,6% i den normale vaerdi finder Minolta, at margenen er for hoej, eftersom Raadet hverken har taget hensyn til den gennemsnitlige fortjeneste, som er opnaaet ved salget af samtlige relevante modeller paa det japanske marked, eller til omsaetningen ved urentable salg af visse modeller paa samme marked, ligesom Raadet ikke beregnede den paagaeldende margen i ab fabrik-leddet.

16 I den forbindelse bemaerkes, at den normale vaerdi blev beregnet i medfoer af artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 2176/84, fordi samtlige Minolta' s PPC-modeller, som blev eksporteret til Faellesskabet, blev solgt i Japan til priser, der gennemsnitligt laa under kostprisen. Som det fremgaar af betragtning 10 til den anfaegtede forordning, anvendte Raadet for at beregne fortjenstmargenen den gennemsnitlige fortjenstmargen hos de oevrige PPC-eksportoerer vedroerende de modeller, som i loebet af referenceperioden blev solgt i Japan til en gennemsnitlig hoejere pris end deres produktionsomkostninger. Som Raadet naermere har forklaret under sagens behandling, tog det for at beregne denne fortjeneste hensyn til fortjenesten ved salg af en bestemt model, endog ogsaa naar visse salg skete med tab.

17 Det maa i den forbindelse fremhaeves, at saafremt Raadet for at beregne den gennemsnitlige fortjeneste skulle tage hensyn til salget af en bestemt model, ogsaa naar der globalt ikke var opnaaet nogen fortjeneste, ville formaalet med at beregne den normale vaerdi ikke blive opnaaet. Beregningen har nemlig til formaal at fastslaa en normal vaerdi, som er den, der ligger naermest salgsprisen for et produkt, saaledes som den ville vaere, dersom det paagaeldende produkt blev solgt i oprindelses- eller eksportlandet i normal handel. Om en saadan vaerdi bliver der ikke tale, naar der, bl.a. af handelsstrategiske grunde, ikke opnaas nogen fortjeneste ved salget af en bestemt model.

18 For at naa dette maal kan institutionerne tage hensyn dels til den fortjenstmargen, der opnaas ved salget af samme producents andre modeller, dels til den margen, der opnaas af et andet selskab (jf. domme af 5.10.1988, forenede sager 277/85 og 300/85, Canon mod Raadet, Sml. s. 5731, praemis 21 og 22, og sag 301/85, Sharp Corporation mod Raadet, Sml. s. 5813, praemis 8). Det maa derfor antages, at institutionerne ogsaa kan anvende en gennemsnitlig fortjeneste efter den i praemis 16 beskrevne metode.

19 Det maa i oevrigt konstateres, at Raadet i forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT L 209, s. 1), som ophaevede forordning nr. 2176/84, klart har udtalt sig paa linje hermed. Det hedder saaledes udtrykkeligt i artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), at den fortjeneste, der skal indregnes i den normale vaerdi, beregnes paa grundlag af fortjeneste opnaaet paa fortjenstgivende salg af tilsvarende varer, uanset om der er tale om salg foretaget af samme producent eller af andre producenter.

20 Minolta' s argument om, at Raadet under alle omstaendigheder burde have taget hensyn til omsaetningen for samtlige salg, herunder de urentable salg, kan heller ikke laegges til grund. Ved at gaa frem paa den maade ville Raadet faktisk have fastsat en normal vaerdi, der ikke ville svare til den pris, som blev opnaaet i normal handel.

21 Vedroerende Minolta' s argument om, at Raadet vedroerende den tidsmaessigt varierende rentabilitet af en model burde have taget hensyn til den fortjeneste, som er blevet opnaaet, saa laenge der har eksisteret PPC, bemaerkes, at artikel 2, stk. 4, i forordning nr. 2176/84 giver hjemmel for ikke at inddrage salg med tab paa den betingelse, at de har fundet sted over et laengere tidsrum. Denne betingelse er imidlertid opfyldt i sagen, idet saadanne salg blev konstateret i hele undersoegelsesperioden, der loeb fra januar til og med juli 1985.

22 Hvad endelig indregningen af fortjenesten hos de japanske handelsdatterselskaber angaar, er det tilstraekkeligt at henvise til, at institutionerne ikke har pligt til som en rimelig fortjenstmargen, jf. artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i forordning nr. 2176/84, at vaelge producentens fortjenstmargen frem for dennes handelsdatterselskabs fortjenstmargen paa hjemmemarkedet, men lovligt kan tage udgangspunkt i den samlede fortjenstmargen for de to selskaber, da de udgoer en enkelt oekonomisk helhed (dom af 5.10.1988, forenede sager 273/85 og 107/86, Silver Seiko mod Raadet, Sml. s. 5927, praemis 17).

23 Det maa derfor laegges til grund, at Raadet i denne sag har fastsat en fortjenstmargen i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), i forordning nr. 2176/84.

24 Hvad angaar indregningen i den normale vaerdi af visse rabatter for ibyttetagne maskiner ydet af de japanske datterselskaber til kunderne, har Minolta gjort gaeldende, at der er tale om saedvanlige rabatter, der ikke staar i forbindelse med ibyttetagningstransaktioner. Rabatterne blev automatisk ydet medlemmerne af "Minolta Society", der er en klub, som giver medlemmerne en raekke fordele og staar aaben for MJS' s autoriserede forhandlere paa grundlag af en ensartet tarif. Minolta tilfoejer, at for saa vidt som disse rabatter har direkte tilknytning til det paagaeldende salg, jf. artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84, burde Raadet ikke have indregnet dem i den normale vaerdi.

25 Herved bemaerkes, at det af betragtning 13 til den anfaegtede forordning fremgaar, at den ibyttetagningsrabat, der ydes koeberen af en ny kopieringsmaskine for overtagelse af en brugt maskine, modsvarer den fordel, som producenten opnaar ved, at de ibyttetagne maskiner traekkes ud af markedet, og ved, at der ikke findes et marked for brugte PPC i Japan. Ifoelge Raadet "[opretholdes] ... efterspoergslen efter nye maskiner paa det hoejst mulige niveau, hvor priserne derfor ogsaa kan holdes paa et hoejere niveau, end det ville have vaeret tilfaeldet, hvis der havde vaeret et marked for brugte maskiner", og "denne stoerre efterspoergsel og deraf foelgende stoerre produktion skulle normalt medfoere stoerre stordriftsfordele og tilsvarende stoerre fortjeneste".

26 Herefter skal de omhandlede rabatter, der modsvarer den vaerdi, som producenten tillaegger tilbagetraekningen af brugte PPC fra markedet, tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi i henhold til artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2176/84.

27 Det rokker ikke ved dette resultat, at rabatterne - som anfoert af Minolta - ydes paa grundlag af en ensartet tarif og ikke varierer fra transaktion til transaktion.

28 Heraf foelger, at Raadet korrekt beregnede den normale vaerdi ved i denne at indregne et beloeb svarende til betalingen for ibyttetagne maskiner.

29 Af det anfoerte fremgaar i det hele, at anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen ikke kan laegges til grund.

Anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen

30 Minolta har gjort gaeldende, at Raadet har tilsidesat artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84, idet der ikke er foretaget nogen justering, hvorved der tages hensyn til loen til saelgerne, visse transportudgifter og visse andre udgifter afholdt af Minolta' s produktionsselskab i Japan (herefter benaevnt "MO") og af MJS, skoent disse har direkte tilknytning til de paagaeldende salg, jf. naevnte bestemmelse.

31 Det maa for det foerste for saa vidt angaar justeringen for loennen til saelgerne fastslaas, at Raadet foretog den oenskede justering, hvorfra det dog udelukkede loennen til salgscheferne. Herom bemaerkes, at det under undersoegelsen er blevet paavist, at salgschefernes opgaver i det vaesentlige bestod i at varetage almindelige styrings- og ledelsesfunktioner, men ikke direkte at saelge PPC til kunder. Raadet kunne derfor med rette laegge til grund, at loennen til salgscheferne ikke havde direkte tilknytning til de paagaeldende salg, jf. artikel 2, stk. 10, litra c), i forordning nr. 2176/84.

32 For det andet maa det for saa vidt angaar transportudgifterne anerkendes, at Raadet gik korrekt frem ved at tildele en justering paa to tredjedele af de omkostninger, der var knyttet til brugen af saelgernes koeretoejer, ligesom Raadet korrekt naaede til det resultat, at den sidste tredjedel, vedroerende saelgernes almindelige rejseudgifter, ikke havde direkte tilknytning til salget. Det samme maa antages for den justering, der blev ydet for saelgernes rejseudgifter.

33 For det tredje skal det vedroerende visse omkostninger, som dels MO (lager-, transport-, forsikrings- og kreditomkostninger) og dels MJS (transportomkostninger for koeretoejer og kreditomkostninger) havde afholdt, blot bemaerkes, at disse omkostninger, som Raadet har gjort gaeldende, ikke havde direkte tilknytning til salget.

34 Hvad endelig angaar de justeringer, der blev anmodet om som foelge af, at den normale vaerdi og eksportprisen angiveligt blev fastsat i forskellige handelsled, maa det fastslaas, at naevnte vaerdi og eksportprisen begge blev beregnet paa grundlag af den pris, produktet blev solgt til for foerste gang til en uafhaengig koeber.

35 Det maa dernaest fremhaeves, at Minolta ikke har godtgjort, at de salg, paa grundlag af hvilke den normale vaerdi og eksportprisen blev beregnet, vedroerte andre koebergrupper og derfor hoerte hjemme i andre handelsled, der kunne begrunde de oenskede justeringer. Institutionerne var derfor ikke forpligtet til at gennemfoere dem.

36 Som foelge heraf er det ufornoedent at tage stilling til, om der som haevdet af Minolta er sket en tilsidesaettelse af GATT' s artikel VI og af antidumpingkodeksens artikel 1 og 2, fordi Raadet sammenlignede den normale vaerdi og eksportprisen i forskellige handelsled.

37 Af det anfoerte fremgaar i det hele, at anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen ikke kan laegges til grund.

Anbringendet om, at det var fejlagtigt at anvende metoden baseret paa den enkelte transaktion for at fastsaette eksportprisen

38 Minolta har gjort gaeldende, at anvendelsen af metoden baseret paa den enkelte transaktion for at beregne eksportprisen ikke kunne foere til en gyldig sammenligning mellem denne pris og den normale vaerdi i overensstemmelse med kravet i artikel 2, stk. 2 og 9 samt stk. 13, litra b), i forordning nr. 2176/84. Minolta finder, at eksportpriserne i det omfang, de normale vaerdier blev beregnet for den enkelte PPC-model, burde vaere fastsat efter metoden med vejede gennemsnit med henblik paa, at en sammenligning kunne foretages.

39 Minolta goer herved gaeldende, at det fremgaar af ovennaevnte dom af 7. maj 1987, Nippon Seiko mod Raadet, praemis 25, at eksportoeren skal have handlet misligt eller forsaetligt for at maskere sin dumping, for at anvendelsen af metoden baseret paa den enkelte transaktion kan vaere berettiget. Ifoelge Minolta blev der ikke handlet saaledes i denne sag, og der var saaledes ingen grund til at anvende den omhandlede metode og paa den maade udelukke metoden med vejede gennemsnitseksportpriser.

40 Foerst bemaerkes, at artikel 2, stk. 9, i forordning nr. 2176/84 ikke kraever, at den normale vaerdi og eksportprisen beregnes efter identiske metoder. Samme artikels stk. 13 angiver alene de forskellige metoder for beregningen af dumpingmargenen og indeholder ikke noget krav om, at de metoder, der vaelges for beregningen af normalvaerdien og eksportprisen, skal vaere ensartede eller identiske (jf. bl.a. dom af 7.5.1987, sag 258/84, praemis 15 og 18).

41 For det andet bemaerkes, at formaalet med at stille institutionen frit i valget af en af de metoder, der er angivet i artikel 2, stk. 13, litra b), i forordning nr. 2176/84, netop er at sikre, at den vaelger den metode, der er bedst egnet til at opfylde formaalet med antidumpingtoldproceduren, og at dette valg forudsaetter, at der foretages en bedoemmelse af en raekke komplicerede oekonomiske omstaendigheder (jf. dom af 7.5.1987, sag 258/84, praemis 21 og 24). Imidlertid fremgaar det hverken af sagens akter eller af retsforhandlingerne, at Raadet begik en aabenbar fejl ved at vaelge metoden baseret paa den enkelte transaktion.

42 Minolta' s argument om, at anvendelsen af metoden baseret paa den enkelte transaktion kun er begrundet, naar eksportoeren har gjort sig skyldig i misligheder for at skjule sin dumping, kan ikke laegges til grund. Denne metode er vel den rigtige for at ramme misligheder, men dens anvendelse er imidlertid paa ingen maade begraenset til de tilfaelde, i hvilke institutionerne har konstateret mislig adfaerd.

43 Det foelger af det anfoerte, at anbringendet om, at det var ukorrekt at anvende metoden baseret paa den enkelte transaktion for at fastsaette eksportprisen, skal forkastes.

Anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet

44 Minolta har endelig gjort gaeldende, at Raadet, saafremt det fandt, at selskabets forskellige priser var et misligt forhold, hvorved Minolta soegte at skjule dumpingadfaerd, og anvendte denne bedoemmelse som grundlag for at anvende metoden baseret paa den enkelte transaktion, tilsidesatte princippet "audi alteram partem", eftersom Raadet paa intet tidspunkt gav Minolta lejlighed til at klarlaegge sin opfattelse paa dette punkt.

45 Det er tilstraekkeligt at bemaerke, at Raadet ikke, for saa vidt det - selv uden misligt forhold fra Minolta' s side for at skjule dumping - anvendte den naevnte metode, havde pligt til at hoere Minolta vedroerende de bevisligheder, som Raadet muligvis var i besiddelse af herom.

46 Heraf foelger, at anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet ikke kan laegges til grund.

Anbringendet om kraenkelse af begrundelsespligten

47 Minolta har gjort gaeldende, at Raadet har kraenket EOEF-traktatens artikel 190, for saa vidt som det ikke har givet en fyldestgoerende begrundelse for anvendelsen af metoden baseret paa den enkelte transaktion for at fastsaette dumpingmargenen, hvorved Minolta har henvist til artikel 2, stk. 13, litra b), i forordning nr. 2176/84.

48 Hertil bemaerkes, at metoden for beregning af dumpingmargenen angives i betragtning 6 og 29 til den foreloebige forordning og stadfaestes i betragtning 5 og 26 til den anfaegtede forordning, samt at metoden baseret paa den enkelte transaktion saedvanligvis anvendes af institutionerne, hvilket de beroerte erhvervskredse ikke kunne vaere uvidende om.

49 Heraf foelger, at anbringendet om tilsidesaettelse af begrundelsespligten skal forkastes, og sagsoegte derfor frifindes i det hele.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

50 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Sagsoegeren har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne for intervenienten Cecom, der har nedlagt paastand herom. Kommissionen baerer sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 4.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Sagsoegte frifindes.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger, herunder de af intervenienten Cecom afholdte omkostninger.