Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 11. februar 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET DANMARK. - AFVISNING. - SAG C-52/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-02187



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A - Faktiske omstaendigheder

1. I den foreliggende traktatbrudssag, der er snaevert forbundet med Ryborg-sagen (1), kritiserer Kommissionen Danmark for ikke at have anvendt direktiv 83/182/EOEF om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler (2), navnlig direktivets artikel 9, stk. 3. Sagen giver mig anledning til at praecisere betingelserne for, at soegsmaal i henhold til EOEF-traktatens artikel 169 kan antages til realitetsbehandling.

2. Jeg skal i det foelgende blot i korthed naevne de bestemmelser, direktivet indeholder, samt forbindelsen med Ryborg-sagen og derefter naevne de enkelte punkter, der skal bedoemmes som det, der formodes at vaere genstanden for soegsmaalet, henholdsvis for den administrative procedure; i oevrigt henvises til retsmoederapporten.

3. Direktivets formaal beskrives i dets to foerste betragtninger saaledes:

"Den frie bevaegelighed for personer med bopael inden for Faellesskabet besvaerliggoeres af de afgiftsordninger, der gaelder ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler til privat eller erhvervsmaessig brug.

Afskaffelsen af hindringer hidroerende fra saadanne afgiftsordninger er isaer noedvendig for oprettelsen af et oekonomisk marked med tilsvarende vilkaar som et hjemmemarked."

4. Direktivet indeholder herefter - for omsaetningsafgifter, punktafgifter og enhver anden forbrugsafgift saavel som for de afgifter, som er anfoert i bilaget (i Danmark vaegtafgift af motorkoeretoejer) - i artikel 3-6 bestemmelser om afgiftsfri indfoersel af visse transportmidler, herunder private motorkoeretoejer. Artikel 7 og 8 og artikel 9, stk. 3, fastlaegger dernaest begrebet saedvanlig opholdssted og indeholder dermed i tvivlstilfaelde det kriterium, ved hjaelp af hvilket det skal afgoeres, hvilke af to involverede lande afgiftsbefoejelsen tilkommer, og - omvendt - hvilket land der er det "midlertidige indfoerselsland".

5. Fortolkningen af en af de naevnte bestemmelser, nemlig artikel 7, var det centrale spoergsmaal i Ryborg-sagen. Den danske Hoejesteret skulle traeffe afgoerelse i en sag, hvori den tiltalte i den davaerende hovedsag var tiltalt for overtraedelse af de danske afgiftsbestemmelser. Han var ved underinstanserne i henhold til tiltalen blevet doemt til at betale moms ved indfoerslen af sin bil, der var indregistreret i Tyskland, samt en boede for ulovlig indfoersel af koeretoejet. Det var herved blevet lagt til grund, at Ryborg, der dengang var dansk statsborger, og som siden 1973 har arbejdet og haft bolig i Tyskland, alligevel fra november 1982 boede i Danmark. Dette begrundedes med, at han efter sin egen forklaring fra juli-august 1982 og indtil beslaglaeggelsen af bilen den 17. januar 1984 havde tilbragt naesten alle naetter og de fleste weekends hos en veninde i Danmark; han havde hele tiden benyttet sin egen bil til at koere til og fra Danmark, fra november 1982 ganske vist en ny bil, som han havde koebt paa det naevnte tidspunkt. Ryborg indbragte sagen for Hoejesteret, og denne anmodede derefter i medfoer af artikel 177 Domstolen om at fortolke direktivets artikel 7, stk. 1, med henblik paa den konkrete sag. Domstolen kendte i denne anledning for ret:

"1. Det saedvanlige opholdssted, jf. artikel 7, stk. 1, i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler, er det varige midtpunkt for en persons interesser, og dette sted skal bestemmes ved hjaelp af alle de kriterier, der er indeholdt i denne bestemmelse, og under hensyn til samtlige relevante faktiske omstaendigheder. En statsborger i medlemsstat B, der er flyttet til medlemsstat A, hvor han har fundet arbejde og bolig, men som fra et bestemt tidspunkt og gennem mere end et aar har tilbragt naesten alle naetter og weekends hos en veninde i medlemsstat B, dog under bibeholdelse af sit arbejde og sin bolig i medlemsstat A, kan saaledes ikke alene paa dette grundlag anses for at have overflyttet sit saedvanlige opholdssted til medlemsstat B."

6. Hoejesteret stillede ogsaa et spoergsmaal om fortolkningen og den direkte virkning af direktivets artikel 10, stk. 2, der er saalydende:

"Naar den praktiske gennemfoerelse af dette direktiv giver anledning til vanskeligheder, traeffer de kompetente myndigheder i de paagaeldende medlemsstater efter faelles aftale de fornoedne afgoerelser, navnlig under hensyntagen til Faellesskabets konventioner og direktiver om gensidig bistand."

7. Domstolen kendte herom for ret:

"Artikel 10, stk. 2, i direktiv 83/182/EOEF forpligter ikke medlemsstaterne til at traeffe forudgaaende aftale i hver enkelt sag, hvor gennemfoerelsen af direktivet giver anledning til vanskeligheder.

Artikel 10, stk. 2, i direktiv 83/182/EOEF kan ikke paaberaabes af private ved de nationale domstole."

8. Afgoerelserne fra retsinstanserne i den sagsoegte medlemsstat, der i den paagaeldende sag var afsagt foer forelaeggelsen fra Hoejesteret, foranledigede Ryborg til at klage til baade Europa-Parlamentet og Kommissionen, saaledes som det fremgaar af Kommissionens skrivelse af 11. juli 1985 til den sagsoegte medlemsstat (bilag 2 til staevningen). I denne skrivelse anfoerte Kommissionen, at Ryborgs rejser ikke aendrede hans status i relation til faellesskabsreglerne vedroerende opholdssted. Kommissionen henviste i denne forbindelse til direktivets artikel 9, stk. 3, der bl.a. indeholder foelgende bestemmelse:

"Kongeriget Danmark kan opretholde de i Danmark gaeldende regler for saedvanlig opholdssted, i henhold til hvilke alle, herunder studerende i det i artikel 5, stk. 1, litra b), i dette direktiv anfoerte tilfaelde, anses for at have saedvanlig opholdssted i Danmark, hvis den paagaeldende opholder sig der et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder.

Dog, for at undgaa enhver form for dobbeltbeskatning skal

- naar en person i henhold til disse regler maa anses for at have to bopaele, den paagaeldendes saedvanlige opholdssted vaere det sted, hvor hans aegtefaelle og boern opholder sig

- i lignende tilfaelde, Kongeriget Danmark sammen med den anden beroerte medlemsstat afgoere, hvilken af de to bopaele, der skal laegges til grund for beskatningen."

9. Kommissionen anfoerte, at der i Ryborgs tilfaelde ikke var tale om, at han havde opholdt sig i Danmark et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder, da han kun rent lejlighedsvis tog til Danmark. Endvidere anfoerte Kommissionen, at begrebet aegtefaelle i bestemmelsens andet afsnit, foerste led, skal fortolkes snaevert, og at bestemmelsen derfor ikke kunne anvendes, da Ryborg ikke var gift med den person, han besoegte.

10. Denne skrivelse foerte til en korrespondance, der omfattede de i EOEF-traktatens artikel 169 naevnte skrivelser (aabningsskrivelse, begrundet udtalelse), og som til sidst resulterede i den foreliggende sag. I aabningsskrivelsen hentyder Kommissionen til en anden sag (ud over Ryborg-sagen), nemlig Hansen-sagen. De naermere omstaendigheder i denne sag beskrives herefter i den begrundede udtalelse: Hansen, der er tysk statsborger, er i weekenden og undertiden ogsaa i ugens loeb rejst til Danmark for at besoege sin soen, som bor dér hos sin mor, som Hansen ikke er gift med; Hansen blev paa grundlag af disse omstaendigheder doemt (tilsyneladende for afgiftsunddragelse).

11. I aabningsskrivelsen saavel som i den begrundede udtalelse anfoerer Kommissionen, at artikel 9, stk. 3, skal fortolkes indskraenkende, saaledes at hvis en person opholder sig i Danmark i mindre end et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder, kan han aldrig betragtes som havende sit opholdssted i Danmark. I denne forbindelse anfoeres det i begge skrivelser, at det fremgaar af Hansen- og Ryborg-sagerne, at de danske myndigheder - med urette - anser personer, som opholder sig i Danmark mindre end et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder, som vaerende bosiddende i Danmark, naar de paagaeldende besoeger en "veninde" eller et barn (3).

12. I begge skrivelser anfoerte Kommissionen endvidere, at begrebet "aegtefaelle" kun omfatter en person, der formeligt er gift med den person, hvis saedvanlige opholdssted skal fastlaegges.

13. Paa grundlag af de naevnte sager konstaterer Kommissionen, at artikel 9, stk. 3, ikke er blevet overholdt. Ifoelge Kommissionen finder kun denne bestemmelse anvendelse paa Danmark, mens artikel 7 ikke gaelder for Danmark.

14. I den begrundede udtalelse henviser Kommissionen endelig, jf. Abbink-dommen (4), til forbuddet mod dobbeltbeskatning, der gaelder, naar en bil benyttes midlertidigt i en anden medlemsstat end den, hvori bilen er registreret.

15. Den danske regering anfoerer i sit svar paa den begrundede udtalelse, at for saa vidt angaar bestemmelserne om det saedvanlige opholdssted finder ikke alene artikel 9, stk. 3, men ogsaa den almindelige bestemmelse i artikel 7 anvendelse paa Danmark. Ud over regeringens kommentarer til det af Kommissionen i den begrundede udtalelse anfoerte knytter den en bemaerkning til direktivets artikel 9, stk. 3, andet afsnit, andet led. Regeringen oplyser i denne forbindelse, at Danmark i 1986 og 1987 forhandlede med Tyskland om den i bestemmelsen omhandlede konsultationsprocedure, og resultatet af disse forhandlinger er nedfaeldet i en brevveksling. Denne brevveksling viser, at de tyske myndigheder i enhver henseende deler den danske opfattelse af, hvorledes direktivet (isaer artikel 9) boer anvendes paa dansk omraade.

16. Kommissionens staevning er opdelt i to dele. I den foerste del (Fakta og procedure) gives foerst et overblik over direktivets formaal og relevante bestemmelser (A), derefter refereres kort indholdet af brevvekslingen, der gik forud for sagsanlaegget (B), og der henvises endelig "for den gode ordens skyld" til Ryborg-sagen, der dengang endnu verserede (C). Anmodningen om praejudiciel afgoerelse i den sag belyser efter Kommissionens opfattelse de betydningsfulde fiskale problemer, som naervaerende sag rejser, samt det, der var formaalet med at udstede direktivet, nemlig at haandhaeve den frie bevaegelighed for personer med bopael inden for Faellesskabet.

17. Staevningens anden del, som Kommissionen har givet overskriften "Retsstillingen", indeholder foerst et afsnit om "Undgaaelse af dobbeltbeskatning", hvori Kommissionen under henvisning til direktivets artikel 9, stk. 3, andet afsnit, og til dommene i Profant-(5), Ledoux-(6) og Abbink-(7)sagerne behandler forskellige spoergsmaal vedroerende beskyttelsen efter gaeldende ret mod dobbeltbeskatning i forbindelse med midlertidig indfoersel af transportmidler, der er indregistreret i andre medlemsstater. I et naeste afsnit, der vedroerer "Samarbejde med de fiskale myndigheder i andre medlemsstater", behandler Kommissionen dernaest spoergsmaalet om fortolkningen af artikel 10, stk. 2, og artikel 9, stk. 3 (der sigtes til andet afsnit, andet led, i denne bestemmelse), og konkluderer, at medlemsstaterne i henhold til de naevnte bestemmelser er forpligtet til at samarbejde med henblik paa at undgaa dobbelt erlaeggelse af skat og afgifter paa motorkoeretoejer i en situation, hvor to medlemsstater goer krav paa indregistrering af et motorkoeretoej. Det hedder til sidst i dette afsnit, at Danmark i sine svar (paa skrivelsen af 11.7.1985, aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse) paa intet tidspunkt har anerkendt, at de danske myndigheder - naar de skal tage stilling til individuelle klager vedroerende den praktiske anvendelse af direktivet - er forpligtet til sammen med den anden beroerte medlemsstat at afgoere, hvorledes dobbeltbeskatning kan undgaas.

18. Sagsoegeren afslutter staevningen med at nedlaegge paastand om, at Domstolen afsiger dom, hvorefter det konstateres, at:

- Kongeriget Danmark har, ved ikke at anvende bestemmelserne i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler, og navnlig direktivets artikel 9, stk. 3, undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler det i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab.

- Kongeriget Danmark tilpligtes at afholde de med naervaerende sag forbundne omkostninger.

19. Den sagsoegte medlemsstat mener, at sagen skal afvises af en raekke grunde, og at sagsoegte i oevrigt skal frifindes. Kongeriget Danmark har nedlagt foelgende paastande:

- Principalt: Sagen afvises.

- Subsidiaert: Kongeriget Danmark frifindes.

- Kommissionen tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

B - Stillingtagen

20. I - Foer jeg undersoeger, om naervaerende sag kan realitetsbehandles, vil jeg allerfoerst fastslaa, at paastanden efter sin klare formulering kun indeholder klagepunkter, der gaar ud paa, at direktivet ikke er overholdt. For saa vidt Kommissionen i staevningen i forbindelse med henvisningen til Abbink-dommen naevner den i Schul-dommene (8) fastslaaede forpligtelse for medlemsstaterne til efter EOEF-traktatens artikel 95 at tage hensyn til den residuelle mervaerdiafgift, der er betalt i udfoerselsmedlemsstaten, og som stadig udgoer en del af varens vaerdi paa indfoerselstidspunktet, bemaerkes, at dette ikke indgaar i paastanden. For saa vidt angaar spoergsmaalet om paalaeggelse af afgift paa motorkoeretoejer, der er indregistreret i andre medlemsstater, naevner paastanden heller ikke de tilfaelde, der - efter Kommissionens opfattelse - endnu ikke er omfattet af direktivet, da de vedroerer tiden foer direktivets ikrafttraeden. For saa vidt som Kommissionen naevner disse tilfaelde under overskriften "Undgaaelse af dobbeltbeskatning" og herved henviser til Profant- og Ledoux-dommene, skal dette udelukkende forstaas som en illustration af de rejste problemer. Kort sagt: Undersoegelsen af formalitetsspoergsmaalet kan ikke udstraekkes til de dele af dobbeltbeskatningsproblematikken, der ikke omhandles i det i paastanden naevnte direktiv.

21. II - Med den angivne afgraensning skal det i forbindelse med formalitetsproevelsen herefter fastslaas, om Kommissionen har overholdt procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c), hvorefter staevningen skal indeholde soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene.

22. 1. Jeg tager her atter udgangspunkt i Kommissionens paastand for at fastslaa, om soegsmaalets genstand og soegsmaalsgrundene allerede paa dette grundlag er tilstraekkeligt klare, eller - i modsat fald - om der i staevningens begrundelse skulle gives yderligere oplysninger for at efterkomme den naevnte bestemmelse.

23. a) Hvad foerst angaar soegsmaalets genstand, fremgaar det, at Kommissionen efter den i sagen nedlagte paastand kritiserer den sagsoegte medlemsstat for ikke at have anvendt bestemmelserne i direktiv 83/182, navnlig artikel 9, stk. 3. Den forpligtelse, der er soegsmaalets genstand, og som haevdes at vaere overtraadt, angives saaledes alene ved henvisningen til det naevnte direktiv, om end med saerlig fremhaevelse af én af dets bestemmelser. Betragter man dette direktiv naermere, viser det sig, at det omhandler en lang raekke helt forskellige forhold, saavel vedroerende indfoerselssituationen som vedroerende de problemer, der er forbundet med fastlaeggelsen af det saedvanlige opholdssted. Endvidere fastsaetter artikel 10 - bortset fra gennemfoerelsesforpligtelsen - visse biforpligtelser for medlemsstaterne. Soegsmaalets genstand var foelgelig ikke tilstraekkelig praecist angivet i paastanden. Sagsoegeren skulle foelgelig i staevningen give saadanne oplysninger, at det fremgaar, hvilke af de i direktivet fastsatte retsforskrifter den sagsoegte medlemsstat har overtraadt. Det er nemlig af hensyn til en noejagtig afgraensning af soegsmaalets genstand noedvendigt i staevningen at angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til (9).

24. b) For saa vidt angaar soegsmaalsgrundene, var en saadan praecisering saa meget desto mere paakraevet. Kommissionen giver nemlig i paastanden - hvilket efter min mening er en fravigelse af dens saedvanlige praksis - ingen som helst angivelse, den vaere sig nok saa generelt formuleret, af de konkrete faktiske omstaendigheder, med andre ord af den adfaerd, der efter Kommissionens opfattelse er det traktatstridige forhold (10). Paastanden er tvaertimod holdt helt abstrakt: Danmark har overtraadt traktaten, fordi det ikke har anvendt direktivet.

25. 2. I hvilket omfang indeholder Kommissionens staevning de naermere angivelser, der herefter er noedvendige?

26. a) Med hensyn til angivelsen af de overtraadte retsforskrifter fremgaar det, at staevningen, bortset fra nogle forskrifter, der naevnes under overskriften "Undgaaelse af dobbeltbeskatning", men ikke er naevnt i paastanden (11), kun henviser til direktivets artikel 9, stk. 3, og artikel 10, stk. 2. Denne henvisning opfylder imidlertid ikke de tidligere naevnte krav i procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c).

27. aa) Hvad foerst angaar artikel 9, stk. 3, bemaerkes, at Kommissionen tilsyneladende paa grundlag af denne bestemmelse opstiller to forskellige regler, hvis tilsidesaettelse er soegsmaalets genstand. I forbindelse med beskrivelsen af den administrative procedure synes Kommissionen at vaere af den opfattelse, at artikel 9, stk. 3, i de sager, der foreligger for Kommissionen, ikke giver nogen stoette for, at de paagaeldende motorvognsfoerere skulle have saedvanlig opholdssted i Danmark (12), og at den danske praksis med hensyn til at naegte afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af motorkoeretoejer strider mod direktivets bestemmelser (13). Her synes Kommissionens opfattelse altsaa at vaere, at Danmark har fejlfortolket definitionen af begrebet "saedvanlig opholdssted" i den naevnte bestemmelses forstand (og foelgelig har tilsidesat sin forpligtelse til at indroemme afgiftsfritagelse i henhold til direktivet i tilfaelde, hvor der kun foreligger en midlertidig indfoersel, idet der ikke er saedvanlig opholdssted i Danmark).

28. I staevningens sidste del ("Samarbejde med de fiskale myndigheder i andre medlemsstater") drager Kommissionen foelgende konklusion paa grundlag af artikel 9, stk. 3 - her i forbindelse med artikel 10, stk. 2:

"Det forekommer derfor uomgaengeligt at fortolke den omhandlede bestemmelse i henholdsvis artikel 9, stk. 3, og artikel 10, stk. 2, i raadsdirektiv 83/182 saaledes, at den paalaegger de implicerede medlemsstater pligt til at samarbejde med henblik paa at undgaa dobbelt erlaeggelse af skat og afgifter paa motorkoeretoejer i en situation, hvor to medlemsstater goer krav paa indregistrering af et motorkoeretoej."

29. Artikel 9, stk. 3, betragtes altsaa for saa vidt som grundlag for en samarbejdsforpligtelse for medlemsstaterne.

30. Det siges intetsteds klart i staevningen, at Danmark har tilsidesat den ene eller den anden (eller begge) af de foernaevnte bestemmelser. Alene vedroerende pligten til at samarbejde fremkommer Kommissionen med den allerede naevnte bemaerkning, at Danmark "paa intet tidspunkt (har) anerkendt" denne pligt. Dette betyder imidlertid ikke noedvendigvis, at Kommissionen anser den naevnte pligt (henholdsvis den bestemmelse, der hjemler den) for overtraadt.

31. Man kan heller ikke slutte sig til, hvad Kommissionen mener, paa grundlag af selve formuleringen af de to naevnte synspunkter. Den bestemmelse, som Kommissionen i baade det ene og det andet tilfaelde haevder er overtraadt - nemlig artikel 9, stk. 3 - er opbygget saaledes, at den del, som ifoelge Kommissionen indeholder forpligtelsen til at samarbejde - nemlig andet afsnit, andet led - kun kan finde anvendelse, naar betingelserne i artikel 9, stk. 3, foerste afsnit, er opfyldt, da bestemmelsen kun i dette tilfaelde kan foere til en dobbeltbeskatning. Det kan ikke udledes af staevningen, om Kommissionen mener, at disse betingelser var opfyldt i de sager, den har faaet forelagt. Under den administrative procedure, der kortfattet gennemgaas i staevningens foerste del, havde Kommissionen paa den ene side anfoert, at Danmark anvender foerste afsnit, uanset at betingelserne heri ikke er opfyldt (14); paa den anden side havde den kritiseret Danmark for at have fejlfortolket aegtefaellebegrebet (15), hvilket synes at tale for, at den ansaa betingelserne i foerste afsnit for opfyldt.

32. Det kan hermed ikke udelukkes - bortset fra at det er uklart, hvilken bestemmelse om det saedvanlige opholdssted den paastaaede overtraedelse vedroerer - at Kommissionen paataler en overtraedelse af nogle bestemmelser, som under ingen omstaendigheder kan vaere overtraadt paa samme tid, naar de faktiske omstaendigheder er de samme (16).

33. Jeg anser det her paa sin plads at paapege yderligere to forhold.

34. Hvad for det foerste tilsidesaettelsen af samarbejdsforpligtelsen angaar, fremgaar det af det ovenstaaende citat fra staevningen, at det for Kommissionen drejer sig om den paastaaede pligt til at samarbejde i konkrete sager og ikke om en eventuel pligt til at fastlaegge generelle procedurer for samarbejdet. Denne forstaaelse af staevningen bekraeftes klart af det i replikken anfoerte.

35. For det andet har Kommissionen foerst i replikken meddelt, at den ikke laengere opretholder den opfattelse, som den fremfoerte under den administrative procedure, nemlig at direktivets artikel 7 ikke finder anvendelse for Danmark (17). Staevningen giver derimod det indtryk, at der kun kan vaere spoergsmaal om en tilsidesaettelse (urigtig anvendelse) af artikel 9, stk. 3, naar Danmark i forbindelse med de i sagen omhandlede indfoersler har fastslaaet, at de paagaeldende personer har saedvanlig opholdssted i Danmark (og derfor ikke har indroemmet afgiftsfritagelse).

36. Det foelger af det anfoerte, at Kommissionen i staevningen hverken udtrykkeligt eller logisk har tilkendegivet, hvilke af de bestemmelser, og dermed hvilke forpligtelser - som direktivets artikel 9, stk. 3, ifoelge Kommissionen indeholder - der er blevet tilsidesat af den sagsoegte medlemsstat.

37. bb) Det foelger endvidere af det anfoerte, at anbringendet om, at forpligtelsen i direktivets artikel 10, stk. 2, er tilsidesat, heller ikke er tilstraekkeligt praecist formuleret, idet denne bestemmelse ikke omtales saerskilt, men derimod naevnes i forening med artikel 9, stk. 3, som begrundelse for medlemsstaternes pligt til at samarbejde.

38. b) Jeg mener endvidere, at Kommissionen heller ikke har anfoert soegsmaalsgrunde, der opfylder procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c). For saa vidt som det efter bestemmelsen kraeves, at Kommissionen som sagsoeger skal anfoere konkrete faktiske omstaendigheder til stoette for sine klagepunkter, bemaerkes, at dette krav ikke er opfyldt.

39. Det eneste konkrete, som naevnes i staevningen - i oevrigt ogsaa under hele den administrative procedure - er Hansen- og Ryborg-sagerne. Som det fremgaar af punkt I.B.5. i staevningen, er det ikke meningen, at disse sager skal vaere soegsmaalets genstand. Det anfoeres dér, at de af Kommissionen fremdragne klager alene havde tjent til belysning af, paa hvilke punkter den danske praksis med hensyn til at naegte afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af et motorkoeretoej fra en anden medlemsstat strider mod direktivets bestemmelser. Det anfoeres ikke, hvad den anfaegtede praksis skulle vaere, hvis den ikke netop foreligger i forbindelse med de to naevnte sager.

40. Der mangler saaledes oplysninger vedroerende konkrete fakta, og det har herved heller ingen betydning, at Kommissionen i staevningens punkt I.C. saerligt naevner sag C-297/89, da dette kun sker "for den gode ordens skyld", og fordi denne sag efter Kommissionens opfattelse belyser de betydningsfulde fiskale problemer, som den foreliggende sag rejser, saavel som det med udstedelsen af direktivet forfulgte formaal.

41. For saa vidt som Kommissionen som modargument over for kritikken vedroerende den manglende angivelse af konkrete fakta har anfoert, at staevningen skal ses i sammenhaeng med skrivelserne under den administrative procedure (aabningsskrivelse, begrundet udtalelse), bemaerkes, at denne indvending ikke kan laegges til grund. For det foerste skal, som fastslaaet af Domstolen, i sager, der rejses paa grundlag af artikel 169, de faktiske og retlige forhold, der ligger til grund for Kommissionens klagepunkter, i det mindste kort vaere gengivet i vedkommende staevning selv, og en henvisning til skrivelserne under den administrative procedure er i denne forbindelse ikke tilstraekkelig (18). Saadanne henvisninger kan i det hoejeste tillaegges betydning, for saa vidt de blot skal klarlaegge raekkevidden af de enkelte klagepunkter i staevningen (19). I lyset af disse principper kan det saa meget desto mindre accepteres, at Kommissionen - som i denne sag - end ikke udtrykkeligt henviser til skrivelserne under den administrative procedure og dermed for Domstolen og den sagsoegte medlemsstat lader det henstaa i det uvisse, hvilke faktiske omstaendigheder der er baggrunden for soegsmaalet. For det andet foreligger den her omhandlede mangel ikke kun med hensyn til staevningen, men ogsaa med hensyn til den begrundede udtalelse - det kommer jeg straks tilbage til - saaledes at heller ikke en gennemlaesning i sammenhaeng med skrivelserne under den administrative procedure kan afhjaelpe forholdet.

42. III - Endelig skal sagen ogsaa afvises, fordi den administrative procedure ikke er forskriftsmaessigt gennemfoert.

43. 1. Den tidligere naevnte saerlige omstaendighed, nemlig at Kommissionen ikke naevner nogen konkrete, faktiske omstaendigheder for at begrunde sine klagepunkter, vedroerer ikke kun staevningen, men ogsaa den begrundede udtalelse. Udtalelsen om, at Ryborg- og Hansen-sagerne alene skulle belyse det omhandlede fortolkningsspoergsmaal, findes dér i punkt 5.A; umiddelbart foran anfoeres det yderligere, at Kommissionens indvendinger ikke skal forstaas som en kritik af enkelte afgoerelser.

44. Ifoelge Domstolens faste praksis er det en vaesentlig betingelse for, at den administrative procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 169 er forskriftsmaessig, at der gives medlemsstaten mulighed for at fremfoere sine bemaerkninger. For medlemsstaten er denne mulighed - selv om staten ikke oensker at goere brug heraf - en i traktaten sikret vaesentlig garanti (20). Paa grundlag af dette princip har Domstolen fastslaaet (21), at den begrundede udtalelse

"skal indeholde en sammenhaengende og detaljeret redegoerelse for grundene til, at den paagaeldende stat efter Kommissionens opfattelse har tilsidesat en af de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af traktaten".

45. Disse krav er ikke opfyldt, saafremt Kommissionen ikke angiver, hvilken handling eller undladelse der udgoer tilsidesaettelsen. Medlemsstaten bliver i saa fald noedt til at gaa ud i spekulationer med hensyn til de faktiske omstaendigheder, som Kommissionens klagepunkter hviler paa; statens ret til at fremsaette bemaerkninger bliver derved undergravet, og den retsbeskyttelse, som den administrative procedure skal sikre, er ikke til stede.

46. 2. Den administrative procedure er heller ikke forskriftsmaessig paa et andet punkt, der vedroerer klagepunktet med hensyn til pligten til at samarbejde. Kommissionen har nemlig hverken i aabningsskrivelsen eller i den begrundede udtalelse fremfoert et saadant klagepunkt eller overhovedet saa meget som antydet det (22). For saa vidt Kommissionen i staevningen henviser til direktivets artikel 10, stk. 2, som hjemmel for denne forpligtelse, bemaerkes, at denne bestemmelse ikke er naevnt paa noget stadium under den administrative procedure. Hvad dernaest angaar artikel 9, stk. 3, andet afsnit, andet led, omtales denne bestemmelse ganske vist i aabningsskrivelsen og i den begrundede udtalelse, men kun som del af et ordret citat af hele stk. 3 i artikel 9. Kommissionens konklusioner paa dette grundlag vedroerer imidlertid kun en urigtig anvendelse af foerste afsnit, henholdsvis en fejlfortolkning af begrebet aegtefaelle i betydningen i andet afsnit, foerste led. Intet viser, at Kommissionen ogsaa paatalte tilsidesaettelsen af en samarbejdsforpligtelse, som den udleder af andet afsnit, andet led.

47. Under henvisning til det tidligere naevnte formaal med den administrative procedure har retspraksis fastslaaet, at aabningsskrivelsen har til formaal at afgraense tvistens genstand (23). Den begrundede udtalelse og staevningen skal stoettes paa samme synspunkter og anbringender (24). Disse betingelser er ikke opfyldt for saa vidt angaar det her omhandlede klagepunkt. Kommissionen har heller ikke i oevrigt sendt den danske regering en skrivelse, der kunne indeholde de noedvendige oplysninger, og som efter omstaendighederne kunne begrunde, at der goeres undtagelse fra de naevnte krav til aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse (25).

48. 3. De i de to forudgaaende afsnit konstaterede mangler ved den administrative procedure afhjaelpes ikke derved, at den sagsoegte medlemsstat i svaret paa den begrundede udtalelse har taget stilling til omstaendighederne i forbindelse med Ryborg- og Hansen-sagerne samt til konsultationsforpligtelsen i direktivets artikel 9, stk. 3 (andet afsnit, andet led). Et saadant svar udvider ikke genstanden for den administrative procedure og afhjaelper ikke manglerne ved denne procedure (26).

49. Det fremgaar af det anfoerte, at naervaerende sag boer afvises af en lang raekke grunde. Paa grund af den vage beskrivelse af soegsmaalets genstand og soegsmaalsgrundene anser jeg det ikke for muligt - og heller ikke rimeligt naar henses til manglernes antal og grovhed - subsidiaert at behandle sagens realitet. Efter min mening boer Domstolen

- afvise sagen

- paalaegge Kommissionen at betale sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - Dom af 23.4.1991, sag C-297/89, Ryborg, Sml. I, s. 1943.

(2) - Raadets direktiv af 28.3.1983 (EFT L 105, s. 59).

(3) - For saa vidt den anfoerte saetning findes i aabningsskrivelsen, har Kommissionen i staevningen ganske vist hertil anfoert, at der i aabningsskrivelsen fejlagtigt er skrevet mindre end et aar ... , mens det korrekte er mere end et aar ... . Bortset fra, at Kommissionen ikke laengere kan aendre indholdet af aabningsskrivelsen paa tidspunktet for indgivelsen af staevningen, giver den sidste formulering for mig at se heller ingen mening.

(4) - Dom af 11.12.1984, sag 134/83, Abbink, Sml. s. 4097.

(5) - Dom af 3.10.1985, sag 249/84, Profant, Sml. s. 3237.

(6) - Dom af 6.7.1988, sag 127/86, Ledoux, Sml. s. 3741.

(7) - A.st.

(8) - Dom af 5.5.1982, sag 15/81, Schul, Sml. s. 1409, og af 21.5.1985, sag 47/84, Schul, Sml. s. 1491; se ogsaa dom af 23.1.1986, sag 39/85, Bergeres-Becque, Sml. s. 259, af 25.2.1988, sag 299/86, Drexl, Sml. s. 1213, og domme af 26.2.1991, sag C-120/88, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 621, sag C-119/89, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 641, samt sag C-159/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 691.

(9) - Dom af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, praemis 29.

(10) - Se den i forrige fodnote naevnte dom, praemis 28.

(11) - Jf. ovenfor, punkt 20.

(12) - Se punkt I.B.3. i staevningen (s. 7).

(13) - Se punkt I.B.5. i staevningen (s. 8).

(14) - Se ovenfor, punkt 11.

(15) - Se ovenfor, punkt 12.

(16) - Kommissionens staevning kan under ingen omstaendigheder fortolkes saaledes, at den som soegsmaalets genstand angiver to principielt forskellige forhold. For saa vidt som den er baseret paa konkrete sager (Ryborg- og Hansen-sagerne), ses det ikke, at de tilsidesatte bestemmelser eller forpligtelser i den ene sag skulle vaere nogle andre end i den anden; se ogsaa nedenfor, punkt 38 ff.

(17) - Se ovenfor, punkt 13.

(18) - Dom af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, praemis 16 ff.

(19) - Forslag til afgoerelse fra generaladvokat Tesauro til dommen af 13.12.1990, sag C-347/88, Sml. I, s. 4747, paa s. 4767 punkt 8 in fine; forslag til afgoerelse fra generaladvokat Darmon af 5.11.1991 i sag C-43/90, Kommissionen mod Tyskland (dom af 13.3.1992, Sml. I, s. 1909, paa s. 1924, punkt 4).

(20) - Jf. f.eks. dom af 17.2.1970, sag 31/69, Kommissionen mod Italien, Sml. 1970, s. 3, org. ref.: Rec. s. 25.

(21) - Dom af 28.3.1985, sag 274/83, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1077, praemis 21, og af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, praemis 24; se ogsaa dom af 14.2.1984, sag 325/82, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 777, praemis 8.

(22) - Sammenlign med hensyn til de lempeligere krav, der stilles til aabningsskrivelsen paa dette punkt, f.eks. dom af 28.3.1985, sag 274/83, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1077.

(23) - Dom af 15.12.1982, sag 211/81, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4547, praemis 8, og af 15.11.1988, sag 229/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 6347, praemis 12.

(24) - Dom af 15.12.1982, sag 211/81, a.st. (forrige fodnote), praemis 14, af 14.7.1988, sag 298/86, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 4343, praemis 10.

(25) - Jf. om dette punkt dom af 15.12.1982, sag 211/81, a.st., praemis 11.

(26) - Jf. dom af 16.7.1984, sag 51/83, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2793, praemis 6 f., og af 10.7.1990, sag C-217/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2879, praemis 11, jf. afsnit I.3. i retsmoederapporten (s. 2884, hoejre spalte, andet afsnit).