DOMSTOLENS DOM (TREDJE AFDELING) AF 15 DECEMBER 1983. - PAPIERFABRIK SCHOELLERSHAMMER HEINRICH AUGUST SCHOELLER UND SOEHNE GMBH UND CO. KG MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - GODTGOERELSE AF IMPORTAFGIFTER. - SAG 283/82.



Samling af Afgørelser 1983 side 04219



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Europaeiske Faellesskaber _ egne indtaegter _ godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter _ forordning nr . 1430/79 _ generel billighedsklasul _ raekkevidde

( Forordning nr . 1439/79 , art . 13 )

Sammendrag

Artikel 13 i forordning nr . 1430/79 , hvorefter der kan indroemmes godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter , dersom der foreligger saerlige forhold , og saafremt der ikke foreligger forsoemmeligheder eller urigtigheder fra importoerens side , fremtraeder i lyset af betragtningerne til forordningen som en generel billighedsklasul , der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis , som ved udstedelsen af forordningen kunne goeres til genstand for specielle bestemmelser . Da artiklerne 3 og 4 i den paagaeldende forordning , der finder anvendelse , naar varerne fejlagtig er blevet anmeldt til fri omsaetning , aabenbart ikke er affattet med henblik paa den saerlige situation , som en virksomhed befinder sig i , der ikke har vaeret omfattet af disse bestemmelser , fordi fejlen foerst blev opdaget efter varens reeksport , hvorfor virksomheden ikke har kunnet opfylde de udkraevede formaliteter og rette den oprindelige toldangivelse , er der i naervaerende tilfaelde ingen grund til at udelukke muligheden for at anvende artikel 13 .

Dommens præmisser

1 Ved staevning indgaaet til Domstolens justitskontor den 25 . oktober 1982 har Papierfabrik Schoellershammer i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 9 . juli 1982 , der var rettet til Forbundsrepublikken Tyskland , og hvorved det blev fastslaaet , at der i sagsoegerens tilfaelde ikke var grundlag for godtgoerelse af importafgifter i henhold til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1430/79 af 2 . juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter ( EFT 175 af 12 . 7 . 1979 ).

2 Det fremgaar af sagens akter , at sagsoegeren har indfoert fem partier transparent tegnepapir fra Schweiz alene med det formaal at forsyne den med etiketter i sin virksomhed , hvorefter papiret blev reeksporteret til Japan . Ved en fejl blev varerne deklareret til fri omsaetning , hvilket skyldtes manglende erfaring hos en ansat i virksomheden . Artiklerne 3 og 4 i forordning nr . 1430/79 hjemler for saadanne tilfaelde muligheden for godtgoerelse af importafgifter . Imidlertid kunne sagsoegeren ikke drage fordel af disse bestemmelser , fordi fejlen foerst blev opdaget efter varens reeksport , hvorfor virksomheden ikke kunne opfylde de udkraevede formaliteter .

3 Det er sagsoegerens opfattelse , at virksomheden ikke desto mindre kan paaberaabe sig artikel 13 i forordning nr . 1430/79 , hvorefter der kan indroemmes godtgoerelse af importafgifter , dersom der foreligger saerlige forhold , og saafremt der ikke foreligger forsoemmeligheder eller urigtigheder fra importoerens side . Sagsoegeren anfoerer , at artikel 13 er en generalklausul , der giver mulighed for at godtgoere afgifterne efter billighed ; den er optaget i forordningen , fordi det paa grund af sagsforholdenes antal og varierende karakter er umuligt paa forhaand praecist at afgraense alle tilfaelde , der kan komme i betragtning .

4 Kommissionen har bestridt denne fortolkning af artikel 13 . Efter Kommissionens opfattelse finder artikel 13 alene anvendelse paa situationer , der ikke er reguleret i de foregaaende kapitler . Da sagsoegerens tilfaelde henhoerer under artiklerne 3 og 4 , kan virksomheden saaledes ikke paaberaabe sig artikel 13 . Derfor har Kommissionen heller ikke uddybet spoergsmaalet om , hvorvidt sagsoegeren har handlet uagtsomt , skoent delegationer fra flere medlemsstater mente dette . Dersom Domstolen ikke deler Kommissionens opfattelse , skal den hjemvise sagen til Kommissionen for at denne kan udoeve den skoensbefoejelse , der er tillagt den ved naevnte artikel 13 .

5 Til stoette for sin fortolkning af artikel 13 har Kommissionen paaberaabt sig aendringen i forordning nr . 1430/79 ved Raadets forordning nr . 1672/82 af 24 . juni 1982 . Efter den nye artikel 13 , stk . 2 , udstraekkes muligheden for godtgoerelse til tilfaelde , hvor de fastsatte procedurebestemmelser ikke er iagttaget . Lovgiveren har saaledes fundet , at den tidligere version af forordningen ikke hjemlede godtgoerelse i et saadant tilfaelde .

6 Det maa fastslaas , at affattelsen af forordning nr . 1430/79 , og isaer dens artikel 13 som affattet paa tidspunktet for de anfaegtede forhold , ikke er entydig med hensyn til det noejagtige forhold mellem de forskellige fritagelsesmuligheder . Dette er isaer tilfaeldet , hvor der , som i den konkrete sag , ikke er taget de noedvendige skridt til at berigtige en erklaering , der oprindelig var fejlagtigt afgivet . Selv om Raadet mere hensigtsmaessigt har klargjort forordningen med virkning for fremtiden ved at gennemfoere den af Kommissionen naevnte aendring , er det dog ikke muligt heraf at udlede virkninger for den fortolkning , der maa gives forordningen i den skikkelse , der var gaeldende , inden aendringen blev foretaget . Foelgelig skal der foretages en gennemgang af forordningens formaal og opbygning , isaer dens artikel 13 , udelukkende i dens oprindelige affattelse for at fastslaa , hvorvidt Kommissionens fortolkning af den er rigtig .

7 I lyset af forordningens betragtninger finder Domstolen , at artikel 13 er en generel billighedsklausul , der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis , som ved udstedelsen af forordningen kunne goeres til genstand for specielle bestemmelser . Som det ses af de betingelser , som maa opfyldes efter artiklerne 3 og 4 , er disse artikler aabenbart ikke affattet med henblik paa den saerlige situation , som sagsoegeren befinder sig i . Herefter ser Domstolen ingen grund til i dette tilfaelde at udelukke muligheden for at anvende artikel 13 .

8 Foelgelig beror den anfaegtede beslutning , der hviler paa den antagelse , at selskabets tilfaelde ikke falder inden for anvendelsesomraadet af artikel 13 i forordning nr . 1430/79 , paa et retligt fejlagtig begrundelse . Den skal derfor annulleres .

9 I medfoer af traktatens artikel 176 , stk . 1 , paahviler det Kommissionen paa ny at behandle sagsoegerens tilfaelde og afgoere , hvorvidt sagsoegeren opfylder betingelserne i artikel 13 i forordning , nr . 1430/79 , og herunder saerligt undersoege , hvorvidt der foreligger omstaendigheder , der kan tilregnes sagsoegeren som forsoemmeligheder .

10 Sagsoegerens paastand om , at det anerkendes , at der er grundlag for godtgoerelse af importafgifter med et beloeb af 24 703,96 DM , gaar derimod aabenbart ud over de befoejelser , som EOEF-traktatens artikel 173 tillaegger Domstolen ; paastanden maa derfor afvises .

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

11 Ifoelge procesreglementets artikel 69 , stk . 2 , tilpligtes den part , som taber sagen , til at afholde sagens omkostninger . Da Kommissionen har tabt sagen , tilpligtes den at afholde sagens omkostninger .

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN ( tredje afdeling )

1 . Kommissionens beslutning af 9 . juli 1982 , der er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland , og hvorved det fastslaas , at der ikke er grundlag for at yde godtgoerelse af importafgifter i sagsoegerens tilfaelde , annulleres .

2.Sagsoegte frifindes i oevrigt .

3.Kommissionen betaler sagens omkostninger .