Sag T-393/10

(offentliggørelse i uddrag)

Westfälische Drahtindustrie GmbH m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence — kartel — det europæiske marked for forspændingsstål — fastsættelse af priser, opdeling af markedet og udveksling af følsomme forretningsoplysninger — kompleks overtrædelse — samlet og vedvarende overtrædelse — afstandtagen — overtrædelsens grovhed — formildende omstændigheder — ligebehandling — princippet om individuelle straffe og sanktioner — vurdering af betalingsevne — Kommissionens samarbejdsmeddelelse af 2002 — retningslinjerne for beregning af bøder af 2006 — fuld prøvelsesret«

Sammendrag – Rettens dom (Sjette Afdeling) af 15. juli 2015

Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – tilpasning af grundbeløbet – betalingsevne – forpligtelse til at tage hensyn til, at den pågældende virksomhed befinder sig i en økonomisk underskudssituation – foreligger ikke – virksomhedens reelle betalingsevne i en given social og økonomisk kontekst – hensyn taget hertil – betingelser

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retlig interesse – kommissionsafgørelse, der pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret med henblik på at efterprøve og omgøre afgørelsen under hensyntagen til den retlige og faktiske situation på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelsen – de sanktionerede virksomheders interesse i en domstolsprøvelse af de retlige bedømmelser eller de bedømmelser af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har foretaget

Hvad angår formaliteten med hensyn til annullationssøgsmål udgør kun foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre tredjemands interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF. Der skal i denne forbindelse lægges vægt på indholdet af den foranstaltning, der påstås annulleret, med henblik på at afgøre, hvorvidt den kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, hvorimod den form, hvori foranstaltningen er vedtaget, principielt er uden betydning. Kun den akt, hvorved et EU-organ utvetydigt og endeligt har fastlagt sin holdning i en form, som gør det muligt at fastslå dens karakter, udgør således en beslutning, der kan være genstand for et annullationssøgsmål, dog på den betingelse, at der ikke er tale om en beslutning, der er en bekræftelse af en tidligere retsakt. Til gengæld gælder, at i tilfælde, hvor den anfægtede akt udelukkende er en bekræftelse, kan den kun være genstand for et søgsmål, såfremt den akt, som bekræftes, er blevet anfægtet rettidigt. Såfremt en sagsøger lader den frist udløbe, der er fastsat for at anfægte en afgørelse, hvorved der utvetydigt fastsættes en foranstaltning, hvis retsvirkninger berører sagsøgerens interesser og er bindende for ham, kan sagsøgeren således ikke bringe fristen til at løbe på ny ved at anmode institutionen om at tage afgørelsen op til fornyet overvejelse eller ved at anlægge sag til prøvelse af den afvisning, som bekræfter en tidligere truffet afgørelse. I forbindelse med en afgørelse, der pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, kan en skrivelse, hvori en generaldirektør fra Kommissionen dels har vurderet den anklagede virksomheds betalingsevne under hensyntagen til andre faktiske og retlige omstændigheder end dem, som var blevet undersøgt i den oprindelige afgørelse, dels har lagt en begrundelse for nægtelse af at nedsætte bøden, der er forskellig fra den, der lå til grund for den oprindelige afgørelse, til grund, ikke anses for alene at bekræfte den oprindelige afgørelse. (jf. præmis 98-102 og 107)

På området for annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af en kommissionsafgørelse, der pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne gælder, at Unionens retsinstansers udøvelse af deres fulde prøvelsesret ikke udelukker, men forudsætter, at de, i det omfang de opfordres hertil af de anklagede virksomheder, og under forbehold af de ufravigelige procesforudsætninger, som de skal tage i betragtning, under overholdelse af kontradiktionsprincippet ex officio efterprøver de retlige bedømmelser eller de bedømmelser af de faktiske omstændigheder, der er foretaget af Kommissionen. Selv om den ret, som udøver den fulde prøvelsesret, i princippet skal tage hensyn til den retlige og faktiske situation, som foreligger på det tidspunkt, hvor den træffer afgørelse, når den finder det berettiget at udøve sin beføjelse til at omgøre, bevirker denne forpligtelse ikke, at de virksomheder, som Kommissionen pålægger sanktioner for tilsidesættelse af artikel 101 TEUF, fratages enhver interesse i, at denne domstolsprøvelse også vedrører spørgsmålet, om de retlige bedømmelser eller de bedømmelser af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har foretaget, er velbegrundede, henset til den retlige og faktiske situation, som forelå på tidspunktet for disse bedømmelser. Den omstændighed alene, at Unionens retsinstanser hvad angår vurderingen af betalingsevnen for de virksomheder, der pålægges sanktioner, beslutter at udøve deres fulde prøvelsesret, bevirker således ikke, at prøvelsen af vurderinger, der er indeholdt i en skrivelse, hvori en generaldirektør fra Kommissionen har vurderet virksomhedernes betalingsevne under hensyntagen til andre faktiske og retlige omstændigheder end dem, som var blevet undersøgt i den oprindelige afgørelse, gøres uden genstand. (jf. præmis 109)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 141-147, 152-155, 158, 161, 163 og 189-191)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 166-171, 188 og 194)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 172)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 272)

Inden for rammerne af administrative procedurer på konkurrenceområdet gælder, at når en høring er blevet organiseret inden vedtagelsen af den afgørelse om pålæggelse af bøder, skal Kommissionen ikke afholde en ny høring hvad angår en anmodning om bødenedsættelse, der er indgivet af en anklaget virksomhed, og som er baseret på virksomhedens betalingsevne. Tilrettelæggelse af en sådan høring er således ikke foreskrevet i artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003, eftersom denne bestemmelse alene anerkender virksomheders ret til at give deres mening til kende med hensyn til de »klagepunkter«, som Kommissionen påtænker at lægge til grund for sine afgørelser. En vurdering af virksomhedernes betalingsevne udgør imidlertid ikke et klagepunkt, som kan lægges til grund for en afgørelse, som pålægger sanktioner for en overtrædelse af artikel 101 TEUF, men gør det muligt for Kommissionen at tage hensyn til en række elementer fremført til støtte for en anmodning om bødenedsættelse, der er baseret på grunde, som er uafhængige af de elementer, som udgør overtrædelsen. Endvidere hjemler artikel 41, stk. 2, litra a), i chartret om grundlæggende rettigheder heller ikke en ret for virksomheder til at blive hørt, før der træffes en afgørelse om deres anmodning om nedsættelse baseret på en vurdering af deres betalingsevne, henset til de oplysninger, som de har fremlagt. En sådan afgørelse udgør ganske vist en individuel foranstaltning, som berører virksomhederne negativt som omhandlet i denne bestemmelse. Den ret til at blive hørt, som dér er foreskrevet, skal imidlertid anses for at være blevet overholdt i situationer, hvor den trufne afgørelse alene er baseret på oplysninger fremlagt af den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og, henset til en juridisk og faktuel sammenhæng, som virksomheden er bekendt med. Det er i denne forbindelse korrekt, at Kommissionen i medfør af artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder har pligt til at gøre det muligt for en virksomhed, der har indgivet en anmodning om nedsættelse på grund af dens betalingsevne, at udtale sig om de faktiske eller retlige elementer, som den tilsigter at lægge til grund med henblik på at give afslag på denne anmodning, hvis denne virksomhed ikke har fremlagt disse elementer for Kommissionen. Den omstændighed alene, at det er Kommissionens vurdering, at de elementer, som er blevet fremlagt for den, ikke er overbevisende, forpligter den derimod ikke til at fremlægge denne vurdering, inden den træffer afgørelse om anmodningen. (jf. præmis 279-283)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 287)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 288-296)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 297-302)