3.

I det andet spørgsmål (der kun er aktuelt, såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende) spørger den belgiske domstol, »om EØF-traktatens artikel 36 skal fortolkes således, at en veterinærkontrol af den i det første spørgsmål beskrevne art, kan begrundes med det formål, som antages at være den beskrevne veterinærkontrols, og som er at beskytte folkesundheden«. Jeg skal i den forbindelse bemærke, at den belgiske domstol med ordene »en veterinærkontrol af den ... beskrevne art« ganske klart har den i det første spørgsmål omtalte kontrolordning med alle dens deri detaljerede opregnede særegenheder i tankerne. Det bliver derfor ved besvarelsen nødvendigt at hense til disse særegenheder. Bestemmelsen i artikel 36 skal for så vidt angår den deri omhandlede fravigelse af det i artikel 30 fastlagte princip fortolkes indskrænkende: de handelsrestriktioner, der efter denne bestemmelse fortsat kan tillades, skal virkelig være begrundet i et af de i same artikel bestemt angivne hensyn (som bekendt drejer det sig i den foreliggende sag om »beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed«). Endvidere er det en forudsætning for en undtagelse fra artikel 30 i medfør af denne bestemmelse, at de restriktioner, der bliver tale om, »hverken udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne«. Det er i forbindelse med en veterinærkontrol ved grænsen klart, at den pågældende medlemsstat efter selve formålet med denne kontrol har mulighed for at påberåbe sig artikel 36; det er imidlertid også klart, at det yderligere må afgøres; a) om kontrollen virkelig er begrundet; b) om den kan være et middel til forskelsbehandling, eller om den virker alt for restriktivt. I sidstnævnte henseende kan der passende henvises til indholdet af artikel 3 i Kommissionens direktiv 70/50/EØF af 22. december 1969 (vedrørende afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner); det fremgår heraf, at foranstaltninger, som regulerer afsætningen af varer — og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer — har restriktive virkninger, der overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen, hvilket navnligt er tilfældet, når de restriktive virkninger ikke står i forhold til det tilstræbte resultat, og når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer handelen. Den type veterinærkontrol, den nationale domstol har beskrevet, skal undersøges i lyset af disse kriterier. Den første omstændighed, der skal undersøges er kontrollens dobbelthed, altså det forhold, at den i eksportlandet på forsendelsesdagen gennemførte kontrol efterfølges af endnu en kontrol gennemført af importlandet. Domstolen har haft lejlighed til at tage stilling til en tilsvarende ordning i førnævnte dom af 8. november 1979 i Denkavit-sagen, og har (i domskonklusionens pkt. 3) fastslået, at importstatens krav om, at foderstoffer undergives dobbeltkontrol, således at der kræves en sundhedsattest fra de kompetente myndigheder i eksportlandet samt en ny systematisk veterinærkontrol med samme formål ved grænsen af de af denne attest ledsagede varer »går videre end tilladt efter artikel 36 i EØF-traktaten, når menneskers og dyrs liv og sundhed kan beskyttes lige så effektivt ved foranstaltninger, som er mindre restriktive for samhandelen inden for Fællesskabet«. Det må spørges, om enhver ordning, der indebærer dobbelt sundhedskontrol, efter dette præjudikat kan anses for at gå videre end tilladt i henhold til artikel 36. Efter min mening kan der ikke bortses fra arten af det produkt, som kontrollen gælder. Fiskeriprodukter, som denne sag drejer sig om, er særlig let fordærvelige, og beskyttelsen af den offentlige sundhed vil kunne begrunde dobbeltkontrollen, såfremt der mellem veterinærkontrollen i eksportstaten og kontrollen ved ankomsten i importstaten forløber så lang tid, at fisken kan blive fordærvet. Dette må imidlertid a contrario medføre, at der ikke består nogen objektiv nødvendighed for den anden kontrol, hvis der herved er tale om et kort tidsrum. Desuden må der henses til forskellen mellem frisk og dybfrosset fisk, til nedkølingssystemet og til det anvendte transportmiddel. Alle disse konkrete omstændigheder bliver i sidste ende udslagsgivende ved afgørelsen af om den dobbelte kontrol ifølge artikel 36 er lovlig; hvilke forhold af denne art, der foreligger, kan imidlertid kun fastslås af de nationale myndigheder (administrativt og dernæst eventuelt ved en domstolsafgørelse) på grundlag af det almindelige fællesskabsretlige princip om, at kontrolforanstaltninger af den beskrevne type kun er lovlige, når de er nødvendige for beskyttelsen af den offentlige sundhed. Der kan herved henvises til Domstolens udtalelse i den allerede nævnte dom af 8. november 1979 i Denkavit-sagen (i præmis 24), hvori det hedder, at »det tilkommer i hvert enkelt tilfælde de nationale retter at anvende disse kriterier under hensyntagen til samtlige omstændigheder i de for dem verserende retssager og herved tage i betragtning, at det stedse må påhvile den nationale myndighed, der påberåber sig artikel 36, at bevise, at de af den pålagte foranstaltninger opfylder de nævnte kriterier«. Et af de forhold, der kan medføre at sundhedskontrollen kommer til at virke for restriktivt, er også den importøren påhvilende forpligtelse til mindst 24 timer før indførslen at give den kompetente nationale toldmyndighed skriftlig meddelelse om sendingens art, størrelse og oprindelse med angivelse af dag og klokkeslæt for indførslen samt af det toldsted, hvorover indførslen skal ske. Som den danske regerings repræsentant rigtigt har anført, er frisk fisk en vare, der hurtigt skal bringes i handelen, og den omtalte forpligtelse kan således komme til at virke alt for restriktivt hver gang der alene på grund af denne formalitet indtræder en forsinkelse ved ankomsten af indført frisk fisk. Der er her ganske klart tale om endnu et forhold, hvis betydning må fastlægges konkret. Jeg skal endelig for så vidt angår den forskelsbehandling, som den omhandlede sundhedskontrol kan være et udtryk for, bemærke, at anvendelsen af forskellige kontrolordninger for indført fisk og for dambrugsfisk fra statens eget, område samt for fisk, der landes direkte i de nationale havne efter fangsten, kræver, at der foreligger objektive grunde hertil. Kontrollen med indenlandsk fisk gennemføres i Belgien på udsalgsstederne; Kommissionen og den danske regering har rejst det spørgsmål, om det ikke skulle være muligt at behandle indført fisk på samme måde. Også for kontrollen med transportmidlerne og transportforholdene følges for indenlandsk fisk og indført fisk forskellige ordninger, hvis krav er forskellige (her gælder naturligivis strengere krav for den sidstnævnte kategori). Det tilkommer alene den nationale domstol af afgøre, om der foreligger vilkårlig forskelsbehandling — og altså om en fravigelse af princippet i artikel 30 er udelukket — Domstolen må indskrænke sig til at gentage, hvad der klart fremgår af artikel 36, sidste punktum.