FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. MAZÁK

fremsat den 23. oktober 2008 ( 1 )

Sag C-241/07

JK Otsa Talu OÜ

mod

Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA)

»EUGFL — forordning (EF) nr. 1257/1999 — fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne — støtte til miljøvenlige produktionsmetoder inden for landbruget«

1. I denne sag har Riigikohus (højesteret) (Estland) anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af et spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 (også kaldet »forordningen om udvikling af landdistrikterne«) ( 2 ). Den forelæggende ret har forelagt de præjudicielle spørgsmål i forbindelse med en for denne ret verserende tvist mellem AS Agrofarm (herefter »Agrofarm«), hvis retssuccessor er JK Otsa Talu OÜ (herefter »Otsa Talu«), og »Kontoret for landbrugsregistre og -oplysning« ( 3 ) vedrørende et afslag på tildeling af støtte til miljøvenligt landbrug fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL).

I — Retsregler

A — Fællesskabsbestemmelser

2. Forordning nr. 1257/1999 udstikker rammerne for fællesskabsstøtte til en bæredygtig udvikling af landdistrikterne.

3. Artikel 22 i forordning nr. 1257/1999 ( 4 ) bestemmer: »Støtte til landbrugsmetoder, som sigter på at beskytte miljøet, bevare naturen (miljøvenligt landbrug) eller forbedre dyrevelfærden, skal bidrage til at realisere målene for Fællesskabets politik på landbrugs-, miljø- og dyrevelfærdsområdet. Denne støtte skal fremme: a) en udnyttelse af landbrugsjorden, som er forenelig med beskyttelse og forbedring af miljøet, landskabet og dets særpræg, naturressourcerne, jordbunden og den genetiske diversitet b) en miljøvenlig ekstensivering af landbruget og fortsat anvendelse af lavintensive græsningssystemer c) bevarelse af truede miljømæssigt værdifulde landbrugsområder d) landskabspleje og vedligeholdelse af historiske værdier på landbrugsjord e) anvendelse af miljøplanlægning i landbrugsbedriften f) forbedring af dyrevelfærd.«

4. Artikel 23 i forordning nr. 1257/1999 bestemmer: »1. Der ydes støtte til landbrugere, som forpligter sig til i mindst fem år at drive miljøvenligt landbrug eller landbrug til gavn for dyrevelfærden. Om nødvendigt fastsættes der en længere periode for særlige former for forpligtelser afhængigt af disse forpligtelsers effekt på miljøet eller dyrevelfærden. 2. En forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug eller landbrug til gavn for dyrevelfærden skal indebære mere end normal god landbrugspraksis, inklusive god husdyrbrugspraksis. Den skal indebære aktiviteter, som ikke sikres gennem andre støtteforanstaltninger, som f.eks. markedsstøtte eller udligningsgodtgørelse.«

5. Artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 bestemmer: »Støtten for forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug eller landbrug til gavn for dyrevelfærden ydes en gang om året og beregnes på basis af: [min fremhævelse]: a) indkomsttabet b) ekstraomkostningerne som følge af forpligtelsen, og c) behovet for at skabe et incitament. Der tages ikke hensyn til investeringsudgifterne, når den årlige støttes niveau beregnes. Ved beregningen af den årlige støttes niveau kan der tages hensyn til udgifterne til ikke-kommercielle investeringer, der er nødvendige for opfyldelsen af en forpligtelse.«

6. Artikel 37, stk. 1, 2 og 4, i forordning nr. 1257/1999 bestemmer: »1. Støtte til udvikling af landdistrikterne ydes kun til foranstaltninger, der er forenelige med Fællesskabets retsforskrifter. 2. Der skal være sammenhæng mellem disse foranstaltninger og andre fællesskabspolitikker og dertil hørende tiltag. Ingen foranstaltning, der falder ind under denne forordning, er støtteberettiget under andre fællesskabsstøtteordninger, hvis den er uforenelig med nogen betingelse i denne forordning. […] 4. Medlemsstaterne kan fastsætte yderligere eller mere restriktive betingelser for ydelse af fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne, forudsat at der er sammenhæng mellem disse betingelser og de mål og krav, der er fastsat i denne forordning.«

7. Artikel 39 i forordning nr. 1257/1999 bestemmer: »1. Medlemsstaterne træffer alle nødvendige forholdsregler for at sikre, at støtteforanstaltninger til udvikling af landdistrikterne er kendetegnet ved den i dette kapitel foreskrevne forenelighed og sammenhæng. 2. De planer til udvikling af landdistrikterne, som medlemsstaterne forelægger, skal indeholde en vurdering af de planlagte støtteforanstaltningers forenelighed og sammenhæng samt oplysninger om de forholdsregler, der er truffet for at sikre foranstaltningernes forenelighed og sammenhæng. 3. Hvis det er nødvendigt for at sikre forenelighed og sammenhæng, revideres støtteforanstaltningerne efterfølgende.«

B — Nationale bestemmelser

8. »ELÜPS« ( 5 ) (lov om gennemførelse af Den Europæiske Unions fælles landbrugspolitik) blev vedtaget den 24. marts 2004 og trådte i kraft delvis den , delvis den ( 6 ). De i denne lov relevante bestemmelser er følgende: »§ 42. Støtteordning for den med den fælles landbrugspolitik forbundne udvikling af landdistrikter […] 2. Landbrugsministeren fastsætter, hvilken form for støtte til udvikling af landdistrikter der ydes i budgetåret, og hvilke aktiviteter der støttes i budgetåret, samt fordelingen af de afsatte midler til udvikling af landdistrikter. 3. Der opstår ikke ret til ansøgning om og modtagelse af støtte til udvikling af landdistrikter, hvis ydelsen af denne støtte eller støtte til denne aktivitet i budgetåret ikke er foreskrevet i henhold til stk. 2. § 43. Betingelser for modtagelse af støtte til udvikling af landdistrikter 1. Enhver, som opfylder de betingelser, som er fastsat i de § 42, stk. 1, nævnte programmer og i nærværende lov, er berettiget til at ansøge om støtte til udvikling af landdistrikter. 2. Landbrugsministeren kan fastsætte de nærmere vilkår for modtagelse af støtte til udvikling af landdistrikter for så vidt angår ansøgeren og den planlagte aktivitet og fastsætte en liste over de områder, hvor der ydes støtte til udvikling af landdistrikter. Disse vilkår kan fastsættes særskilt for hver form for støtte. […] § 44. Ansøgning om støtte til udvikling af landdistrikter og behandling af ansøgningen […] (2) Landbrugsministeren fastsætter den nærmere fremgangsmåde for ansøgning om støtte til udvikling af landdistrikter og behandling af ansøgningen, ansøgningens form, begrundelsen for nedsættelse af støtten og særskilte satser for hver form for støtte samt begrundelsen af afvisning af ansøgningen. Fremgangsmåden for ansøgning om støtte og behandling af ansøgningen kan fastsættes særskilt for hver form for støtte.«

9. »De nærmere krav for støtte til at drive miljøvenligt landbrug og den nærmere procedure for ansøgning om støtte, behandling af ansøgninger og udbetaling af støtte« ( 7 ) vedtaget ved landbrugsministerens bekendtgørelse nr. 51 af 20. april 2004 bestemte i den affattelse, der var gældende indtil den , følgende: »§ 3. Betingelser for modtagelse af støtte 1. Ansøgning om støtte til de i § 2 nævnte aktiviteter kan indgives af fysiske og juridiske personer, selskaber og andre personsammenslutninger uden status af juridisk person (herefter ansøgeren), som beskæftiger sig med landbrug i de i udviklingsplanens kapitel 9, punkt 9.2, nævnte områder og opfylder de i udviklingsplanens kapitel 9, punkt 9.2, fastsatte betingelser, og som: […] 3. forpligter sig til at opfylde de i punkt 1 og 2 nævnte krav og betingelserne for modtagelse af støtte til at drive miljøvenligt landbrug i en periode på fem år fra den for ansøgning om støtte fastsatte frist.«

10. Med den ændring, der trådte i kraft den 1. maj 2005, og som var gældende på tidspunktet for støtteansøgningen, dvs. den (»den anfægtede foranstaltning«), blev følgende supplerende betingelse tilføjet: »§ 82. Gennemførelsesbestemmelser […] 7. Der kan i 2005 ansøges om støtte til miljøvenlig produktionsvirksomhed, såfremt der i 2004 var truffet beslutning om at yde støtte til ansøgeren, og ansøgeren har den i § 3, stk. 1, nr. 3, nævnte forpligtelse.«

11. I den estiske plan for udvikling af landdistrikter 2004-2006, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (herefter »Kommissionen«) har godkendt, og som den estiske regering og landbrugsministerium har vedtaget, bestemmes: »12.6.2. Støtte til at drive miljøvenligt landbrug De indgivne ansøgninger gennemgås, og der træffes beslutning i overensstemmelse med kriterierne for modtagelse af støtte og de økonomiske midler, der i det pågældende år er afsat til disse foranstaltninger. Hvis det er nødvendigt, opstilles ansøgninger i prioriteret rækkefølge. Såfremt der ikke er tilstrækkelige budgetmidler til at imødekomme alle støtteberettigede ansøgninger, kan landbrugsministeren fastsætte en fremgangsmåde til nedsættelse af støtten til at drive miljøvenligt landbrug, hvorefter der foretages en forholdsmæssig nedsættelse af støtten til alle berettigede ansøgere om støtte til at drive miljøvenligt landbrug eller af støtten til det landbrugsareal, ansøgningen vedrører, eller af støtten efter de aktiviteter, som støttes, eller på andet grundlag.«

II — Faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

12. Agrofarm indgav den 26. maj 2005 en ansøgning om arealstøtte til kontoret. Agrofarm havde allerede i 2004 gjort de nødvendige forberedelser til miljøvenlig produktion med henblik på at modtage støtte til miljøvenlig produktion ( 8 ).

13. Ved anordning nr. 1-3.13-4/74, udstedt af generaldirektøren for kontoret, blev Agrofarms ansøgning afvist med den begrundelse, at der ikke blev ydet støtte til landområder, som ikke har en gældende forpligtelse til miljøvenlig produktion.

14. Den 1. februar 2006 anlagde Agrofarm sag ved Tartu Halduskohus (Tartu forvaltningsdomstol) med påstand om annullation af punkt 17 i anordningen udstedt af kontorets generaldirektør og om pålæg om udbetaling af den pågældende støtte. Ved afgørelse af frifandt denne ret kontoret og fastslog i det væsentlige, at tilføjelsen til bekendtgørelse nr. 51 ikke kan anses for en indskrænkning af sagsøgerens rettigheder.

15. Otsa Talu appellerede som Agrofarms retssuccessor ( 9 ) sagen til Tartu Ringkonnakohus (landsretten i Tartu) og gjorde gældende, at forordning nr. 1257/1999 ikke gav adgang til at fastsætte ulige bestemmelser for ansøgerne. Det var uforeneligt med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retsstatsprincippet, at landbrugsministeren mindre end en måned inden fristen for indgivelse af ansøgninger om støtte i 2005 besluttede at ændre bekendtgørelse nr. 51. Tartu Ringkonnakohus afviste ved afgørelse af 7. september 2006 Otsa Talus appel, idet den fastslog, at ændringen af landbrugsministerens bekendtgørelse ikke var i strid med fællesskabsretten.

16. Otsa Talu indbragte derefter en kassationsappel for den forelæggende ret. Appellanten gjorde gældende, at både den omtvistede ændring af bekendtgørelse nr. 51 og national ret, som gennemfører fællesskabsretten, er i strid med fællesskabsretten, navnlig artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999, hvorefter støtten for forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug ydes en gang om året. Desuden har Otsa Talu gjort gældende, at artikel 87, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 51 er i strid med udviklingsplanens punkt 12.6.2, hvorefter alle støtteberettigedes støttebeløb nedsættes proportionalt i tilfælde af, at der skulle mangle midler på budgettet.

17. For så vidt angår arten af støtte til miljøvenligt landbrug har kontoret for den forelæggende ret i det væsentlige gjort gældende, at denne støtte ikke skal anses for social støtte, som uddeles på alment grundlag. Den foreliggende sag vedrører støtte, til hvis ansøgning de ved retsakter fastsatte krav følger af statens landbrugspolitiske behov og prioriteter, og staten er tillige berettiget til at ændre disse krav.

18. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det i den foreliggende sag er af stor betydning at fastslå, om det er lovligt i løbet af støtteperioden at ændre kravene til ansøgninger om støtte til at drive miljøvenligt landbrug, som udbetales for miljøvenlig produktion, således at kredsen af støtteberettigede begrænses i forhold til tidligere.

19. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det er i overensstemmelse med formålet med støtten til at drive miljøvenligt landbrug, som udbetales for miljøvenlig produktion i forordning nr. 1257/1999, at støtte også skal ydes i henhold til det tilsvarende program i hvert budgetår til nye ansøgere, som er klar til at forpligte sig til miljøvenlig produktion, og som tilsvarende tilrettelægger deres produktion, således at den er i overensstemmelse med de forskriftsmæssige krav. Denne tilgang er også i overensstemmelse med princippet om ligebehandling og med formålet om at sikre en bedre miljøbeskyttelse.

20. Følgelig er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt de yderligere forpligtelser for ansøgere i § 82, stk. 7, i bekendtgørelse nr. 51 er i overensstemmelse med fællesskabsrettens mål, herunder de i forordning nr. 1257/1999 fastsatte principper for støtte til at drive miljøvenligt landbrug.

21. Desuden er den forelæggende ret af den opfattelse, at når der ikke længere er tilstrækkelige budgetmidler, var der i den estiske plan for udvikling fastsat en forholdsmæssig nedsættelse af støtten til alle ansøgere, som oprindeligt opfyldte kravene til at få støtte til at drive miljøvenligt landbrug.

22. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at »indskrænkningen« af kredsen af støtteberettigede ikke er et forholdsmæssigt middel til at løse problemet med de utilstrækkelige budgetmidler, og støtten burde i stedet have været nedsat forholdsmæssigt for alle de ansøgere, som oprindeligt opfyldte ansøgningskravene, således som det var fastsat i den udviklingsplan, som blev godkendt af Kommissionen.

23. På baggrund af det ovenstående har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det foreneligt med det i artikel 22-24 i [forordning nr. 1257/1999] fastsatte mål for støtte til at drive miljøvenligt landbrug: a) fortsat kun at yde støtte til de ansøgere, i forhold til hvilke der inden for rammerne af dette program var truffet beslutning om at yde støtte til at drive miljøvenligt landbrug allerede i det foregående budgetår, og som har en forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug, eller b) hvert budgetår også at yde støtte til nye ansøgere, som er villige til at påtage sig en forpligtelse til miljøvenlig produktion og følgelig indretter deres produktion i overensstemmelse med kravene hertil? 2) Såfremt besvarelsen af første spørgsmål er variant b), giver artikel 24, stk. 1, sammenholdt med artikel 37, stk. 4, og med artikel 39 i [forordning nr. 1257/1999], da medlemsstaterne mulighed for, når det inden for programmets rammer viser sig, at der ikke længere er tilstrækkelige budgetmidler til førstegangsstøtte a) at ændre den oprindelige regulering og kravene for ansøgning og ydelse af støtte til at drive miljøvenligt landbrug og fastsætte, at der alene kan ansøges om støtte, såfremt der i det foregående budgetår var truffet beslutning om at yde støtte til ansøgeren, og denne derfor har en gældende forpligtelse til miljøvenlig produktion, eller b) forholdsmæssigt at nedsætte støtten til alle ansøgere, som er berettigede til støtte til at drive miljøvenligt landbrug?«

24. Den estiske, græske og polske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Otsa Talu og alle de ovennævnte parter, bortset fra den polske regering, har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 10. april 2008.

III — Stillingtagen

A — Parternes principale argumenter

25. Den estiske regering har forklaret omstændighederne i forbindelse med udarbejdelsen af udviklingsplanen og bekendtgørelse nr. 51. Den har anført, at en opfølgningsrapport til denne plan har vist, at der i 2004 var omkring dobbelt så mange ansøgere som forventet i udviklingsplanen. Derfor blev de kvantitative mål for de forpligtelser, som blev fastsat i udviklingsplanen for 2006, allerede opfyldt i 2004. Hertil kommer, at da landbrugsministeren i 2004 besluttede ikke at nedsætte støtten til at drive miljøvenligt landbrug, var de budgetmidler, som var til rådighed til finansiering af denne støtte, ikke tilstrækkelige til, at nye ansøgninger i 2005 og 2006 kunne imødekommes.

26. På denne baggrund blev den første ændring af bekendtgørelse nr. 51 om begrænsning af kredsen af støtteberettigede vedtaget i maj 2005. I juli 2005 blev der imidlertid foretaget endnu en ændring af bekendtgørelsen, hvorved der til kredsen af støtteberettigede ansøgere blev tilføjet ansøgere, som har mindst en mark på et landbrugsareal, som er en del af et NATURA 2000--område.

27. Den estiske regering har fastholdt, at begrænsningen af støttemodtagere i bekendtgørelse nr. 51 er i overensstemmelse med formålene både i forordning nr. 1257/1999 (som nævnt i 31. betragtning hertil) og med ligebehandlingsprincippet.

28. I lyset af de ovenstående overvejelser har den estiske regering foreslået, at det forelagte spørgsmål besvares således: Såfremt de kvantitative mål i udviklingsplanen er opfyldt, og hvis det viser sig, at der inden for dette program ikke længere er tilstrækkelige budgetmidler til at yde førstegangsstøtte, giver bestemmelserne i artikel 24, stk. 1, sammenholdt med artikel 37, stk. 4, og artikel 39 i forordning nr. 1257/1999, medlemsstaterne adgang til at ændre reglerne for ansøgning om og ydelse af støtte til miljøvenligt landbrug og til at indføre betingelser, som begrænser kredsen af støtteberettigede. Sådanne betingelser kan for så vidt angår en eller flere relevante perioder hindre nye potentielle støttemodtagere fra at ansøge om støtte.

29. Den græske regering har understreget, at fællesskabslovgiver har erkendt behovet for fleksibilitet, ikke blot under planlægningsfasen, men også under fasen for gennemførelse af støtteprogrammer til udvikling af landdistrikter. Den har gjort gældende, at kriterierne for at modtage støtte kan ændres efterfølgende, forudsat at dette ikke indebærer forskelsbehandling eller uberettigede begrænsninger.

30. Følgelig har den græske regering foreslået, at det første spørgsmål besvares således: Årlig støtte, der kun ydes til modtagere, som allerede deltager i programmet, er tilladt i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999. Det er derfor muligt, men ikke obligatorisk, på årsbasis, at inddrage nye modtagere i programmet.

31. Hvad angår det andet spørgsmål har den græske regering gjort gældende, at såfremt en medlemsstat i løbet af gennemførelsen af programmet opdager, at budgetmidlerne ikke er tilstrækkelige, kan den i overensstemmelse med forordning nr. 1257/1999 ændre de relevante nationale bestemmelser, således at de forpligtelser, som allerede er indgået, kan opfyldes, og give afslag på nye ansøgninger om støtte til at drive miljøvenligt landbrug.

32. Den polske regering er af den opfattelse, at målene med forordning nr. 1257/1999 både for så vidt angår støtte til at drive miljøvenligt landbrug og andre former for støtte i princippet kun kan nås, når støtte ydes til alle ansøgere, som opfylder kravene. Ellers ville det være muligt for medlemsstaterne helt efter eget skøn at nedsætte ydelsen af en sådan støtte i en bestemt budgetperiode.

33. Derfor har den polske regering foreslået, at det første spørgsmål besvares med, at det er i overensstemmelse med formålet med støtte til at drive miljøvenligt landbrug i henhold til artikel 22 og 24 i forordning nr. 1257/1999, at støtte også ydes hvert år til nye modtagere, som har påtaget sig en forpligtelse til miljøvenlig produktion og følgelig har indrettet deres produktion i overensstemmelse med kravene hertil.

34. Hvad angår det andet spørgsmål er den polske regering af den opfattelse, at når der er utilstrækkelige budgetmidler, giver et afslag på at yde støtte til nye ansøgere mulighed for at opfylde formålet med støtte til at drive miljøvenligt landbrug, og udgør ikke en tilsidesættelse af fællesskabsretten eller national lovgivning.

35. Regeringen har derfor foreslået, at det andet spørgsmål besvares således: Hvis det i forbindelse med programmet bliver klart, at der ikke længere er tilstrækkelige budgetmidler til at yde førstegangsstøtte, giver artikel 24, stk. 1, sammenholdt med artikel 37, stk. 4, og artikel 39 i forordning nr. 1257/1999 en medlemsstat adgang til at bestemme, at der alene kan ansøges om støtte, såfremt der i det foregående budgetår var truffet beslutning om at yde støtte til ansøgeren, og denne derfor har en gældende forpligtelse til miljøvenlig produktion.

36. Endelig har Kommissionen anført, at forordning nr. 1257/1999 ikke fastsætter, hvorledes de årlige udbetalinger til støtte skal beregnes. Den er derfor af den opfattelse, at medlemsstaterne kan vælge mellem at fastsætte årlige beløb til udbetaling i begyndelsen af femårsperioden på den ene side eller ændre dette beløb hvert år i overensstemmelse med de tilgængelige budgetmidler og antallet af modtagere, som deltager i programmet, på den anden side.

37. Kommissionen har gjort gældende, at begge disse muligheder er i overensstemmelse med forordning nr. 1257/1999, og at de begge udgør incitamenter for landbrugerne.

38. På baggrund af det ovenstående har Kommissionen foreslået, at spørgsmålet besvares med, at betingelsen om, at støtte til at drive miljøvenligt landbrug i artikel 22-24 i forordning nr. 1257/1999 kun kan anvendes på ansøgere, i forhold til hvilke der inden for rammerne af dette program var truffet beslutning om at yde støtte allerede i det foregående budgetår, er i overensstemmelse med forordningen.

B — Formaliteten

39. Den estiske regering har rejst tvivl om formaliteten vedrørende de forelagte spørgsmål. Regeringen er af den opfattelse, at grundlaget for den forelæggende rets spørgsmål, set i lyset af ændringerne af bekendtgørelse nr. 51 ( 10 ), er ukorrekt. Følgelig afspejler de af den nationale ret forelagte spørgsmål efter denne regerings opfattelse ikke fuldt ud de i 2005 gældende nationale foranstaltninger, og spørgsmålene er derfor tilsvarende af teoretisk art. Ingen af de andre parter har gjort denne indsigelse gældende i deres indlæg eller har taget stilling hertil.

40. Domstolen fastslog i dommen i sagen Unión General de Trabajadores de La Rioja ( 11 ), at »[d]et følger såvel af ordlyden som opbygningen af artikel 234 EF, at den præjudicielle procedure forudsætter, at der reelt verserer en retssag for den nationale domstol, og at denne domstol skal træffe en afgørelse, hvis udfald kan påvirkes af den dom, som Domstolen afsiger efter præjudiciel forelæggelse«.

41. I Ritter-Coulais-dommen ( 12 ) fastslog Domstolen, at »det fremgår af fast retspraksis, at den i traktatens artikel 234 EF foreskrevne procedure udgør et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter. […] Under dette samarbejde er den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag bedst i stand til at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. […] Ikke desto mindre er Domstolen, med henblik på at efterprøve sin egen kompetence, om nødvendigt beføjet til at undersøge, om den fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret har anmodet om, har forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, således at Domstolen ikke foranlediges til at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål. Såfremt det viser sig, at det forelagte spørgsmål klart ikke er relevant for tvistens afgørelse, må Domstolen fastslå, at den ikke kan træffe afgørelse«.

42. I den foreliggende sag er klart, at der verserer en sag for den forelæggende ret, hvis afgørelse afhænger af et svar fra Domstolen. Det kan ikke af de dokumenter, Domstolen er i besiddelse af, udledes, at den præjudicielle afgørelse er af teoretisk eller hypotetisk art. Jeg fastslår derfor på baggrund af det ovenstående, at de forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.

C — Realiteten

43. Med de to spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker Riigikohus nærmere bestemt oplyst, om det er foreneligt med forordning nr. 1257/1999, at en medlemsstat på grund af utilstrækkelige budgetmidler begrænser kredsen af ansøgere om støtte til at drive miljøvenligt landbrug til ansøgere, i forhold til hvilke der var truffet beslutning om at yde støtte til at drive miljøvenligt landbrug allerede i det foregående budgetår.

44. Kommissionen har med føje gjort opmærksom på praksis, hvori Domstolen har fastslået, at når medlemsstaternes udviklingsprogrammer godkendes af Kommissionen, efter at den har sikret sig, at de er i overensstemmelse med forordning nr. 1257/1999, og efter at den har fastslået arten af de medfinansieringsberettigede foranstaltninger og størrelsen af de samlede udgifter forbundet med deres finansiering, har Kommissionens godkendelse af et nationalt støtteprogram på ingen måde den virkning, at programmet får karakter af en fællesskabsretsakt. Under disse omstændigheder er det i tilfælde af, at en støtteaftale er i strid med det program, Kommissionen har godkendt, op til de nationale domstole at drage de nødvendige konsekvenser heraf på grundlag af national ret og ved fortolkningen heraf samtidig tage hensyn til den relevante fællesskabsret ( 13 ).

45. I denne forbindelse har Domstolen fastslået, at det »påhviler […] de nationale myndigheder at gennemføre Fællesskabets retsforskrifter og at træffe de fornødne afgørelser i forhold til de pågældende erhvervsdrivende. Herved skal medlemsstaterne gå frem efter reglerne i den nationale lovgivning — om end med de begrænsninger, der måtte følge af fællesskabsretten« ( 14 ).

46. Fællesskabsretten og forordning nr. 1257/1999 i særdeleshed (eller for den sags skyld forordning nr. 817/2004 ( 15 )) indeholder på ingen måde detaljerede regler for den årlige tildeling af støtte til miljøvenligt landbrug.

47. Det følger af artikel 37, stk. 4, og artikel 39, stk. 3, i forordning nr. 1257/1999, at medlemsstaterne har en relativ bred skønsmargen, når de gennemfører deres udviklingsprogrammer. Disse artikler bestemmer henholdsvis, at »[m]edlemsstaterne kan fastsætte yderligere eller mere restriktive betingelser for ydelse af fællesskabsstøtte til udvikling af landdistrikterne, forudsat at der er sammenhæng mellem disse betingelser og de mål og krav, der er fastsat i denne forordning« ( 16 ), og at »[h]vis det er nødvendigt for at sikre forenelighed og sammenhæng, revideres støtteforanstaltningerne efterfølgende [af medlemsstaterne]«.

48. Det kan imidlertid udledes af Huber-dommen, at mens gennemførelsen af udviklingsplaner i forbindelse med EU-strukturstøtte henhører under medlemsstaternes kompetence, må nationale foranstaltninger ikke påvirke fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet ( 17 ).

49. I forelæggelseskendelsen har den nationale ret givet udtryk for den opfattelse, at udtrykket »en gang om året« i artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 skal fortolkes således, at en person hvert år skal kunne ansøge om den same type støtte, uanset om denne slags støtte allerede førhen er blevet tildelt denne person. Dette har Otsa Talu også gjort gældende.

50. Jeg kan imidlertid ikke tiltræde denne fortolkning. Jeg er nærmere, i lighed med Kommissionen og den estiske og polske regering, af den opfattelse, at denne bestemmelse ikke omhandler det ovennævnte emne, og blot fastsætter, at tildeling af støtte i løbet af det flerårige program skal finde sted i form af årlige ydelser.

51. Således kan den fortolkning, hvorefter programmet på grundlag af artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999 skulle være åbent for nye forpligtelser hver år, ikke tiltrædes. Dette fremgår også af artikel 66, stk. 5, i forordning nr. 817/2004, som bestemmer, at »[h]vis der er tale om en flerårig støtte, sker de betalinger, der finder sted efter betalingen i året for indgivelsen af ansøgningen, på grundlag af en årlig ansøgning om udbetaling af støtte, medmindre medlemsstaten har fastsat en procedure, der gør det muligt at foretage en effektiv kontrol hvert år, jf. artikel 67, stk. 1 […]«.

52. På dette grundlag er det nu nødvendigt at fastslå, om de »yderligere eller mere restriktive betingelser« i artikel 37, stk. 4, som Estland har indført i det i hovedsagen omhandlede tilfælde, er i overensstemmelse med de formål og krav, der er fastsat i forordning nr. 1257/1999.

53. I de følgende to punkter gengiver jeg de betragtninger til forordning nr. 1257/1999, som er relevante for hovedsagen.

54. 14. betragtning til forordning nr. 1257/1999 har følgende ordlyd: »[…] kriterierne for at opnå støtte til udvikling af landdistrikterne bør derfor begrænses til, hvad der er nødvendigt for at nå målene for denne politik« ( 18 ).

55. Dernæst fremgår det af 31. betragtning til forordning nr. 1257/1999, at »med støtteordningen for miljøvenligt landbrug som udgangspunkt vil landbrugerne kunne spille en reel rolle til gavn for hele samfundet, da den giver mulighed for at indføre eller opretholde produktionsmetoder, der er forenelige med det øgede behov for at beskytte og forbedre miljøet, naturressourcerne, jordbunden og den genetiske diversitet og for at bevare naturen og landskabet« ( 19 ).

56. På grundlag af disse betragtninger og hele indholdet af kapitel VI i forordning nr. 1257/1999 (dvs. artikel 22-24, gengivet ovenfor i punkt 3-5) er jeg af den opfattelse, at forordning nr. 1257/1999 ikke er til hinder for, at Estland besluttede at reagere på den omstændighed, at der var utilstrækkelige budgetmidler til rådighed, ved at vedtage den omhandlede foranstaltning ( 20 ).

57. Jeg er enig med den estiske regering i, at den omstændighed, at støtten er sikret med hensyn til landbrugsarealer, som allerede var omfattet af flerårige forpligtelser, bidrager til kontinuiteten af den miljøvenlige landbrugsforanstaltning. I modsat fald vil resultatet være, at landbrugere ikke har nogen vished for størrelsen af den støtte, de vil modtage hvert år. Dette ville enten afskrække dem fra at ansøge om at deltage i støtteordningen eller få dem til at fratræde ordningen et år, hvor støtten nedsættes.

58. I denne sammenhæng må det understreges, at størrelsen af støtten ikke fastsættes tilfældigt eller vilkårligt. Den beregnes derimod, som forklaret ovenfor i dette forslag til afgørelse, i henhold til de objektive kriterier, som er fastsat i artikel 24, stk. 1, i forordning nr. 1257/1999.

59. Skulle Estland imidlertid nedsætte alle udbetalingerne forholdsmæssigt, ville medlemsstaten ikke over for de godkendte ansøgninger i 2004 opfylde sin »kontraktlige« forpligtelse til at yde det forventede fulde støttebeløb.

60. Den omhandlede medlemsstat har nemlig forpligtelser over for de modtagere, som allerede er omfattet af støtteprogrammet, og dette ikke mindst, da disse modtagere selv har påtaget sig langvarige forpligtelser.

61. Samtidig er jeg enig med Kommissionen i, at en medlemsstat kan beslutte at vedtage den alternative løsning som nævnt i de forelagte spørgsmål og nedsætte støtten forholdsmæssigt for alle ansøgere, som opfylder kravene til støtte til at drive miljøvenligt landbrug. I henhold til den alternative løsning vil landbrugerne blive tilskyndet til at indføre miljøvenlige produktionsmetoder, uanset om de allerede har været genstand for en beslutning om tildeling af støtte i det foregående budgetår. Med andre ord vil nye modtagere hvert år blive tilskyndet til at indføre og anvende sådanne metoder. I dette tilfælde skal medlemsstaten imidlertid godtgøre, at målene med støtteordningen til at drive miljøvenligt landbrug var opfyldt i samme grad, selv om størrelsen af støtten ændres hvert år.

62. Henset til det skøn, medlemsstaterne har, er den omhandlede foranstaltning ikke uforenelig med forordning nr. 1257/1999, som har til hensigt at fremme miljøvenligt landbrug og udvikling af landdistrikterne generelt.

63. Det skal herefter bedømmes, om Estland har udøvet sit skøn i overensstemmelse med fællesskabsretten.

1. Den angivelige tilsidesættelse af fællesskabsretlige principper

64. Domstolen fastslog i dommen i sagen Johan Piek mod Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij ( 21 ), at »[d]et fremgår […] af fast retspraksis, at når medlemsstaterne vedtager foranstaltninger til gennemførelse af en fællesskabsretlig bestemmelse, er de nationale myndigheder ved udøvelsen af deres skønsbeføjelse forpligtet til at iagttage de almindelige principper i fællesskabsretten, herunder proportionalitetsprincippet«. Disse principper omfatter også princippet om den berettigede forventning og ligebehandlingsprincippet.

65. Otsa Talu har under retsmødet i det væsentlige hævdet, at indførelsen af den omhandlede foranstaltning ikke er i overensstemmelse med princippet om den berettigede forventning.

66. Domstolen har fastslået, at »[p]rincippet om beskyttelse af den berettigede forventning hører til fællesskabsrettens grundlæggende principper« ( 22 ).

67. Efter min opfattelse kan det ikke tiltrædes, at Otsa Talu havde en berettiget forventning om, at en eksisterende situation, som kunne ændres ved beslutninger truffet af de nationale myndigheder, som gennemfører fællesskabsbestemmelser inden for rammerne af deres skønsbeføjelse, ville blive opretholdt, navnlig på et område som den fælles landbrugspolitik, hvor sådanne ændringer med henblik på tilpasning til de økonomiske forhold er påkrævet ( 23 ).

68. Hertil kommer, at begrebet om den berettigede forventning forudsætter, at den berørte person baserer sine forventninger på særlige tilsagn, som administrationen har givet ham ( 24 ). I hovedsagen har hverken ELÜPS eller bekendtgørelse nr. 51 imidlertid givet nogen særlige tilsagn om, at alle ansøgere ville blive imødekommet.

69. Endelig fremgår det af de dokumenter, Domstolen er blevet forelagt, at Otsa Talu på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om arealstøtte den 26. maj 2005 var bekendt med § 82, stk. 7, i bekendtgørelse nr. 51, hvorfor ændringen af bekendtgørelsen ikke kan anses for at tilsidesætte selskabets berettigede forventning om at modtage støtte.

70. Følgelig er princippet om den berettigede forventning ikke blevet tilsidesat.

71. Med hensyn til princippet om ligebehandling fastslog Domstolen endvidere i dommen i sagen Belgien mod Kommissionen ( 25 ), at »princippet om forbud mod forskelsbehandling i henhold til en fast retspraksis indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet«.

72. Efter min opfattelse var det forhold, at Otsa Talu ansøgte om støtte, klart ikke en situation, som kan sammenlignes med de modtagere, som allerede var omfattet af ordningen, og som var indtrådt i en flerårig forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug. Otsa Talu kunne kun være i en sammenlignelig situation med landbrugere, som også blot havde til hensigt at ansøge om støtte, men som (endnu) ikke var omfattet af ordningen.

73. Følgelig kunne indførelsen af den omhandlede foranstaltning ikke tilsidesætte princippet om ligebehandling i forhold til Otsa Talu, da selskabet blev behandlet på lige fod med alle de andre i den samme situation (dvs. ansøgere om støtte i 2005) og på samme vilkår.

74. Derfor er princippet om ligebehandling efter min opfattelse ikke tilsidesat.

75. I dommen i sagen Viamex Agrar Handel og ZVK ( 26 ) fastslog Domstolen indledningsvis, at »proportionalitetsprincippet, der udgør et almindeligt fællesskabsretligt princip, som gentagne gange er blevet bekræftet i Domstolens praksis, bl.a. på området for den fælles landbrugspolitik […], skal iagttages både af fællesskabslovgiver og nationale lovgivere og retsinstanser ved anvendelsen af fællesskabsretten«. Tilsvarende skal dette princip iagttages af de kompetente nationale myndigheder ved anvendelsen af bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999.

76. Spørgsmålet er, om den foranstaltning, Estland har truffet under udøvelse af det skøn, medlemsstaten har fået tildelt, på baggrund af omstændighederne i hovedsagen, rent faktisk har til formål at fremme udvikling af landdistrikterne ( 27 ), og om det er et passende og nødvendigt middel til at opnå dette mål.

77. I denne henseende er det nødvendigt at fastslå, om den omhandlede foranstaltning er et passende middel til at opnå det ønskede mål.

78. Som nævnt i punkt 58-61 i dette forslag til afgørelse, er jeg af den opfattelse, at den omhandlede foranstaltning, henset til de utilstrækkelige budgetmidler, både er et passende og nødvendigt middel til at nå målet om at fremme udvikling af landdistrikter, og ikke pålægger individet en byrde, som ikke står i forhold til det mål, man søger at nå. Samtidig er den alternative løsning, hvorefter alle udbetalinger nedsættes forholdsmæssigt, efter min opfattelse mindre passende til at nå dette mål, eftersom Estland kan risikere ikke at være i stand til at opfylde sine »kontraktlige« forpligtelser om at yde hele det planlagte støttebeløb, og hvis dette blev nedsat til et bestemt niveau, ville det sandsynligvis blive umuligt for de modtagere, som allerede var omfattet af støtteprogrammet, at fortsætte den miljøvenlige drift ( 28 ).

79. På baggrund af det ovenstående er jeg efter en afvejning, og henset til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, af den opfattelse, at det følger af sagsakterne, at indførelsen af den omhandlede foranstaltning ikke udgør en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

IV — Forslag til afgørelse

80. Jeg er derfor af den opfattelse, at Domstolen skal besvare de af Riigikohus forelagte spørgsmål således: »National lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der indeholder en betingelse om, at der på grund af utilstrækkelige budgetmidler kun fortsat ydes støtte til de ansøgere, i forhold til hvilke der allerede i det foregående budgetår var truffet beslutning om at yde støtte til at drive miljøvenligt landbrug som omhandlet i artikel 22-24 i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, og som har en forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug, er i princippet ikke til hinder for at nå målene i forordningen.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17.5.1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger (EFT L 160, s. 80), delvist ophævet ved Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EFT L 277, s. 1) (herefter »forordning nr. 1257/1999«).

( 3 ) – Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA), en myndighed, som sorterer under det estiske landbrugsministerium, og som bl.a. har til opgave at tilrettelægge ydelsen af national støtte og EU-støtte til landbrug og udvikling af landdistrikter (herefter »kontoret«).

( 4 ) – Artikel 22-24 i forordning nr. 1257/1999 er her gengivet som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1783/2003 af 29.9.2003 om ændring af forordning (EF) nr. 1257/1999 (EFT L 270, s. 70).

( 5 ) – Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seadus.

( 6 ) – Riigi Teataja (lovtidende) I 2004, 24, 163.

( 7 ) – Põllumajandusliku keskkonnatoetuse saamise täpsemad nõuded ning toetuse taotlemise, taotluse menetlemise ja toetuse maksmise täpsem kord (Riigi Teataja Lisa (tillæg til lovtidende) 2004, 51, 879).

( 8 ) – Det er i forelæggelseskendelsen anført, at Agrofarm allerede i 2004 havde erhvervet den såsæd, der var nødvendig til udsåning i foråret 2005, og dermed havde gjort forberedelser til miljøvenlig produktion.

( 9 ) – Agrofarm blev slået sammen med Otsa Talu.

( 10 ) – Jf. ovenfor i punkt 25 og 26.

( 11 ) – Dom af 11.8.2008, forenede sager C-428/06 — C-434/06, Sml. I, s. 6747, præmis 39, der i denne forbindelse henviser til dom af , forenede sager C-422/93 — C-424/93, Zabala Erasun m.fl., Sml. I, s. 1567, præmis 28, af , sag C-314/96, Djabali, Sml. I, s. 1149, præmis 18, og af , sag C-225/02, García Blanco, Sml. I, s. 523, præmis 27.

( 12 ) – Dom af 21.2.2006, sag C-152/03, Sml. I, s. 1711, præmis 13-15 og den deri nævnte retspraksis.

( 13 ) – Jf. i denne forbindelse Domstolens dom af 19.9.2002, sag C-336/00, Huber, Sml. I, s. 7699, præmis 39 og 40.

( 14 ) – Jf. dom af 7.7.1987, forenede sager 89/86 og 91/86, L’Étoile commerciale og CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 3005, præmis 12. Jf. endvidere bl.a. dom af , forenede sager 205/82-215/82, Deutsche Milchkontor mod Tyskland, Sml. s. 2633, og af , sag 262/87, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. s. 225. Jf. endvidere R. Mögele, »The financing system of the Common Agricultural Policy and its legal framework«, Irish Journal of European Law, Round Hall Sweet & Maxwell, 2 (1995), s. 139 og 140: »whilst establishing the rules of the CAP is largely a matter of Community legislation […], it is up to the Member States and their authorities to implement and apply these rules, according to the general principles governing the institutional structure of the Community and the relations between the Community and its Member States«; og J.A. McMahon, EU Agricultural Law, Oxford University Press, 2007, s. 30: »changes in this area, which has established a Community framework for good agricultural and environmental conditions, still vest a degree of discretion with the Member States« og den deri nævnte retspraksis.

( 15 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 817/2004 af 29.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) (EFT L 153, s. 30) (herefter »forordning nr. 817/2004«).

( 16 ) – Efter min opfattelse følger det af denne bestemmelse, at den omstændighed, at den omhandlede foranstaltning ikke oprindeligt var planlagt i den estiske udviklingsplan for 2004-2006, ikke er afgørende.

( 17 ) – Jf. Huber-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 13, præmis 61-64. Jf. endvidere generaladvokat Albers forslag til afgørelse i denne sag, punkt 74-76 og den deri nævnte retspraksis. I dommen i sagen Deutsche Milchkontor mod Tyskland, nævnt ovenfor i fodnote 14, fastslog Domstolen i præmis 22, at »anvendelsen af national ret ikke [må] begrænse fællesskabsrettens rækkevidde og virkning«.

( 18 ) – Jf. tillige fjerde betragtning til forordning nr. 817/2004. Hertil kommer, at det i 11. betragtning er anført, at »[h]vad angår støtte til miljøvenligt landbrug […], bør en fastlæggelse af de minimumsbetingelser, landbrugerne skal opfylde i forbindelse med de forskellige forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug […], sikre en afbalanceret anvendelse af støtten under hensyntagen til dens målsætning og således bidrage til en bæredygtig udvikling af landdistrikterne«.

( 19 ) – Det skal tilføjes, at det af 29. betragtning til forordning nr. 1257/1999 fremgår, at »[…] [der] bør lægges stor vægt på miljøvenlige landbrugsforanstaltninger for at fremme en bæredygtig udvikling af landdistrikterne og imødekomme samfundets stadigt større ønske om miljøfaciliteter«.

( 20 ) – Dvs. ændringen af bekendtgørelse nr. 51, som indførte en yderligere betingelse om, at der i 2005 kan ansøges om støtte til miljøvenlig produktionsvirksomhed, såfremt der i 2004 var truffet beslutning om at yde støtte til ansøgeren, og ansøgeren havde forpligtet sig til at opfylde de krav og betingelserne for modtagelse af støtte til at drive miljøvenligt landbrug i en periode på fem år.

( 21 ) – Dom af 11.1.2007, sag C-384/05, Sml. I, s. 289, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis. For så vidt angår området for landbrug og de almindelige fællesskabsretlige principper, se bl.a. D- Bianchi, La politique agricole commune (PAC), Bruylant Bruxelles, 2006, s. 62-69, og J.A. McMahon, EU Agricultural Law, nævnt ovenfor i fodnote 14, s. 28-33.

( 22 ) – Dom af 7.6.2005, sag C-17/03, VEMW m.fl., Sml. I, s. 4983, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis.

( 23 ) – Jf. analogt, med hensyn til fællesskabsinstitutionerne, dom af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, præmis 20: »[Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning], som udgør en del af Fællesskabets retsorden […], er en naturlig følge af retssikkerhedsprincippet, som kræver, at retsreglerne skal være klare og præcise, og det skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under fællesskabsretten. I henhold til fast retspraksis kan erhvervsdrivende på et område med en fælles markedsordning, hvis formål medfører en vedvarende tilpasning til ændringer i den økonomiske situation, ikke have nogen berettiget forventning om, at de ikke underkastes indskrænkninger, der følger af eventuelle markedspolitiske eller strukturpolitiske bestemmelser«, og den i denne præmis nævnte retspraksis. Jf. endvidere dom af , sag C-310/04, Spanien mod Rådet, Sml. I, s. 7285, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis.

( 24 ) – Jf. analogt Rettens dom af 6.5.1997, sag T-195/95, Guérin Automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 171, præmis 20.

( 25 ) – Dom af 14.4.2005, sag C-110/03, Sml. I, s. 2801, præmis 71, hvori der henvises til dom af , sag C-304/01, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7655, præmis 31, og af , sag C-210/03, Swedish Match, Sml. I, s. 11893, præmis 70. Se endvidere Domstolens dom af , forenede sager C-133/93, C-300/93 og C-362/93, Crispoltoni m.fl., Sml. I, s. 4863, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis.

( 26 ) – Dom af 17.1.2008, forenede sager C-37/06 og C-58/06, Sml. I, s. 69, præmis 33 og 35.

( 27 ) – Igen skal opmærksomheden henledes på 31. betragtning til forordning nr. 1257/1999, hvorefter formålet med forordningen er, at »[…] landbrugerne kunne spille en reel rolle til gavn for hele samfundet, da den giver mulighed for at indføre eller opretholde [anvendelsen af miljøvenlige] produktionsmetoder […]«.

( 28 ) – Jf. for så vidt angår fællesskabsinstitutioner, dommen i sagen Spanien mod Rådet, nævnt ovenfor i fodnote 23, hvori Domstolen i præmis 134 fastslog, at »de af fællesskabsinstitutionerne fremlagte oplysninger ikke gør det muligt for Domstolen at bedømme, hvorvidt fællesskabslovgiver uden at overskride den vide skønsbeføjelse, som den råder over på [området for den fælles landbrugspolitik], kunne nå til den konklusion, at fastsættelsen af størrelsen af den bomuldsspecifikke støtte til 35% af den samlede støtte under den tidligere støtteordning er tilstrækkeligt til at sikre opnåelsen af det mål, der er anført i femte betragtning til forordning nr. 864/2004, om at sikre rentabiliteten og dermed dyrkningen af denne afgrøde, hvilket svarer til det mål, der fremgår af stk. 2 i protokol nr. 4«.