ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

Det kan endvidere ikke gyldigt foreholdes Retten, at den begik en retlig fejl ved i den appellerede doms 74 at fastslå, at den omstændighed, at de satser, der er fastsat for hvert år af 2005-aftalens gyldighed, er et resultat af en forhandling, ikke er tilstrækkelig til, at denne aftale er selektiv, og at det kun ville have forholdt sig anderledes, såfremt de ungarske myndigheder havde udøvet deres skønsmargen på en sådan måde, at det begunstigede MOL ved at acceptere et lavt afgiftsniveau uden objektiv grund, henset til formålet med afgiftsforhøjelsen ved forlængelse af udvindingstilladelser, til skade for enhver anden aktør, der havde ansøgt om forlængelse af sine minerettigheder, eller, hvis der ikke fandtes en sådan aktør, såfremt der forelå konkrete indicier på, at der fandtes en uberettiget fordelagtig behandling af MOL.
51

Det skal i denne henseende fastslås, at KLE’s argumenter ikke gør det muligt at udlede, at der findes et princip, som er til hinder for, at der på samme tid opkræves en afgift på forbrug af elektricitet og en afgift på kilderne til fremstilling af denne elektricitet. Af s. 5 i begrundelsen til forslaget til Rådets direktiv om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter (EFT 1997 C 139, s. 14), som KLE henviser til, fremgår således blot, at »[e]lektricitet kan inddrages i anvendelsesområdet for afgiftsbestemmelserne på to måder: ved at beskatte brændsel, der anvendes ved elproduktion (beskatning af input), eller ved at beskatte selve elektriciteten (beskatning af output)«. Det fremgår ikke af dette forslag, at disse to fremgangsmåder principielt gensidigt udelukker hinanden, eftersom Europa-Kommissionen anerkendte deres komplementære karakter, idet den i det nævnte forslag tog forbehold for, at medlemsstaterne kunne »tilføje [til beskatning af output] en yderligere beskatning af input (ikke-harmoniseret) for brændsel, der er særlig skadeligt for miljøet«. Det fremgår desuden heller ikke af dette forslag, at Kommissionen skulle have haft til hensigt at foreslå, at der blev skabt en forpligtelse for medlemsstaterne til at fritage produkter, som ikke er omfattet af den harmoniserede afgiftsordning, for enhver beskatning.
23

At der ikke må foreligge en drift på licens udgør således én af de betingelser, der har til formål at sikre, at det pågældende lille bryggeri reelt er uafhængigt i forhold til andre bryggerier. Det følger heraf, at begrebet drift »på licens« skal fortolkes således, at det omfatter fremstillingen af øl under enhver form for autorisation, hvorunder det fremgår, at det nævnte lille bryggeri ikke er fuldstændig uafhængigt af den tredjemand, som har givet bryggeriet denne autorisation. Dette er tilfældet for så vidt angår en tilladelse til at udnytte et patent, et varemærke eller en fremstillingsproces tilhørende denne tredjemand.
37

Domstolen har i forbindelse med en fortolkning af artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg (EFT L 144, s. 19), i medfør af hvilken forbrugeren skal »modtage« bestemte oplysninger »skriftligt eller på et andet varigt medium«, i præmis 51 i dom Content Services (C-49/11, EU:C:2012:419) ganske vist fastslået, at en handelsmæssig adfærd, der består i kun at gøre oplysninger tilgængelige via et hyperlink på et websted, ikke opfylder kravene i den nævnte bestemmelse, idet disse oplysninger hverken er »givet« af den pågældende virksomhed eller »modtage[t]« af forbrugeren i denne bestemmelses forstand, og idet et sådant websted ikke kan anses for at være et »varigt medium« som omhandlet i nævnte artikel 5, stk. 1.
30

At pålægge en medlemsstat at anerkende gyldigheden af et kørekort udstedt til en person af en anden medlemsstat, selv om denne person i den første medlemsstat har forbud mod at erhverve et kørekort på grund af faktiske omstændigheder, der fandt sted før den anden medlemsstats udstedelse af det nævnte kørekort, ville føre til, at personer, der begår overtrædelser, som kan straffes med en sådan foranstaltning, tilskyndes til at rejse til en anden medlemsstat for at erhverve et nyt kørekort og for at undgå de administrative eller strafferetlige følger af nævnte overtrædelser, og ville definitivt ødelægge den tillid, som systemet med gensidig anerkendelse af kørekort hviler på (jf. i denne retning dom Weber C-1/07, EU:C:2008:640, præmis 39).
Artikel 11, nr. 4), andet afsnit, i Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer (tiende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat nægter en arbejdstager barselsydelse med den begrundelse, at hun i sin egenskab af tjenestemand, der har fået bevilget tjenestefrihed af personlige årsager med henblik på at arbejde som lønmodtager, ikke i forbindelse med dette arbejde som lønmodtager har tilbagelagt den prøvetid, der er fastlagt i national ret for at opnå den nævnte barselsydelse, selv om hun har arbejdet i mere end 12 måneder umiddelbart inden det forventede fødselstidspunkt.
12

Conseil d’État har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er [protokollens] artikel 12, stk. 2, […] til hinder for, at der på nogen måde tages hensyn til indkomst, som oppebæres af en tjenestemand eller øvrig ansat ved Den Europæiske Union i husstanden, ved beregningen af den fiktive husstandsindkomst, når denne medregning må antages at kunne have betydning for det beløb, som husstanden skal betale i skat, eller om der fortsat skal drages konsekvenser af [dom Vander Zwalmen og Massart (C-229/98, EU:C:1999:501)], såfremt formålet med at medregne en sådan indkomst med henblik på eventuel anvendelse af en social foranstaltning i form af skattefritagelse, indrømmelse af et nedslag af skatteberegningsgrundlaget eller mere generelt i form af en skattelettelse blot er at efterprøve, om husstandens fiktive indkomst eventuelt ligger under den grænse, der er fastsat i national skatteret, eventuelt reguleret i forhold til den fiktive indkomst, som betingelse for, at der kan drages fordel af denne sociale foranstaltning?«
2

Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem dels, på den ene side, Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW), og B. Wilson og, på den anden side, WW Realisation 1 Ltd, under likvidation (herefter »Woolworths«), dels mellem, på den ene side, USDAW og Ethel Austin Ltd (herefter »Ethel Austin«) og, på den anden side, Secretary of State for Business, Innovation and Skills (minister for erhverv, innovation og erhvervskompetencer, herefter »ministeren for erhverv«) vedrørende lovligheden af de afskedigelser, som Woolworths og Ethel Austin har foretaget. Ministeren for erhverv er sagsøgt i hovedsagen, eftersom ministeren for erhverv i tilfælde af, at Woolworths eller Ethel Austin bliver dømt til at skulle betale protective awards, men ikke er i stand at betale denne godtgørelse, er forpligtet til at udbetale godtgørelse til de arbejdstagere, som har nedlagt påstand herom, svarende til et beløb, som ministeren for erhverv finder, at arbejdstagerne har krav på inde for et ved lov fastsat loft.
7

Nævnte direktivs artikel 16, der bærer overskriften »Sanktioner«, fastsætter: »1. Medlemsstaterne fastsætter sanktioner for overtrædelse af de nationale bestemmelser, der vedtages i henhold til dette direktiv, og træffer de fornødne foranstaltninger til at sikre, at sanktionerne håndhæves. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning. […] 2. Medlemsstaterne sørger for at offentliggøre navnene på driftsledere, der ikke overholder kravene om returnering af tilstrækkelige kvoter i henhold til artikel 12, stk. 3. 3. Medlemsstaterne sørger for, at en driftsleder, der ikke returnerer tilstrækkelige kvoter senest den 30. april hvert år til dækning af sine emissioner i det foregående år, pålægges en bøde for overskridelse af emissionskvoterne. Bøden for overskridelse af emissionskvoter andrager 100 EUR for hvert ton kuldioxidækvivalent fra det anlæg, for hvilket driftslederen ikke har returneret kvoter. Betaling af bøden for overskridelse af emissionskvoter fritager ikke driftslederen for forpligtelsen til at returnere en kvotemængde svarende til de kvoteoverskridende emissioner, når vedkommende returnerer kvoter for det følgende kalenderår. 4. I den treårsperiode, der begynder den 1. januar 2005, anvender medlemsstaterne en lavere bøde for kvoteoverskridelse på 40 EUR. […]«
73

Appellanterne har med dette led foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved fortolkningen af samarbejdsmedddelelsens punkt 23, litra b), sidste afsnit, da den ved en restriktiv anvendelse af bestemmelsen nægtede at indrømme LGD en delvis bødefritagelse for 2005 uden at godtgøre, at de oplysninger, Samsung havde indgivet, i sig selv udgjorde et tilstrækkeligt grundlag for, at Kommissionen kunne fastslå, at den omhandlede overtrædelse havde fundet sted det pågældende år. Det fremgår således af dom Transcatab mod Kommissionen (T-39/06, EU:T:2011:562), at Kommissionen anses for ikke tidligere at have haft kendskab til forhold, som den virksomhed, der har anmodet om delvis bødefritagelse, fremlægger beviser for, hvis disse forhold »gør det muligt for Kommissionen at nå til en anden konklusion vedrørende overtrædelsen«.
Artikel 17, stk. 2 og 5, i direktiv 2003/88 fastsætter følgende:

»2. De undtagelser, der er angivet i [stk. 5], kan fastsættes ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, forudsat at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller – i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder – på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse.

[...]

5. I overensstemmelse med stk. 2 i denne artikel kan artikel 6 og artikel 16, litra b), fraviges for læger under uddannelse i overensstemmelse med bestemmelserne i andet til syvende afsnit i nærværende stykke.

For så vidt angår artikel 6 kan de i første afsnit anførte fravigelser tillades i en overgangsperiode på fem år fra den 1. august 2004.

Medlemsstaterne råder over et tidsrum på højst to år mere, hvis det skønnes nødvendigt, for at overvinde vanskelighederne med at overholde arbejdstidsbestemmelserne i forbindelse med deres ansvar for at tilrettelægge og yde sundheds- og lægetjenester. [...]

Medlemsstaterne råder over et yderligere tidsrum på højst et år, hvis det skønnes nødvendigt, for at overvinde særlige vanskeligheder i forbindelse med varetagelsen af de ansvarsområder, der er angivet i tredje afsnit. [...]

Medlemsstaterne sikrer, at det gennemsnitlige antal ugentlige arbejdstimer aldrig overstiger 58 timer i de første tre år af overgangsperioden, 56 timer i de følgende to år og 52 timer i en eventuel resterende periode.

[...]

For så vidt angår artikel 16, litra b), kan de i første afsnit angivne fravigelser tillades, forudsat at referenceperioden ikke overstiger 12 måneder i løbet af første del af overgangsperioden som omhandlet i femte afsnit, og seks måneder derefter.«
24

Kommissionen opfordrede med skrivelse af 20. september 2013»endnu en gang [Den Franske Republik] til straks at tilbagesøge støtten med renter, til at annullere (og i givet fald tilbagesøge) al støtte, der har skullet udbetales i forbindelse med den supplerende tjeneste, siden datoen for meddelelse af [den omtvistede afgørelse], og til at fremsende en rapport om tilbagesøgninger, herunder en redegørelse for den metode, der anvendes til beregning af renterne«. Kommissionen anførte over for denne medlemsstat, at den skulle fremsende disse oplysninger inden for en frist på 20 hverdage. Kommissionen fremhævede endelig, at denne supplerende frist ikke ændrede noget ved forpligtelsen til øjeblikkeligt at gennemføre afgørelsen, og at dens tjenestegrene, såfremt afgørelsen ikke blev gennemført, ville være forpligtede til at foreslå den at anlægge et søgsmål mod Den Franske Republik i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF.
27

I denne henseende bemærkes, at i overensstemmelse med momsdirektivets artikel 24, stk. 1, »[forstås v]ed »levering af ydelser« […] enhver transaktion, der ikke er en levering af varer«. Hvad angår begrebet »levering af varer« fremgår det af ordlyden af direktivets artikel 14, stk. 1, at begrebet opstiller et krav om »overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode«. Hertil kommer, at ifølge momsdirektivets artikel 14, stk. 2, litra b), anses faktisk overdragelse af en vare i henhold til en kontrakt, som vedrører udlejning af denne vare for et bestemt tidsrum, med den klausul, at ejendomsretten under normale forhold erhverves senest ved betaling af det sidste afdrag, for at være »levering af varer«.
31

For det tilfælde, at den forelæggende ret således måtte nå frem til den konklusion, at den nævnte virksomhed faktisk udgør et led i hospitalsbehandling og pleje, som er uomgængelig nødvendig for at nå de terapeutiske mål, der forfølges ved disse ydelser, skal det undersøges, om denne virksomhed udøves enten af et offentligretligt organ eller, under sociale betingelser svarende til dem, der gælder for offentligretlige organer, af hospitaler, centre for lægebehandling og diagnostik eller andre lignende behørigt anerkendte institutioner.
22

Da Rechtbank Rotterdam under alle omstændigheder fandt, at direktiv 92/49 var til hinder for, at DNB kunne antages at have mulighed for at knytte særskilte krav til de i hovedsagen omhandlede erklæringer om ikke-indsigelse, appellerede CO Sociedad de Gestión y Participación m.fl. den af Rechtbank Rotterdam afsagte dom til College van Beroep voor het bedrijfsleven (administrativ appelret for økonomiske anliggender), samtidig med, at DNB ligeledes appellerede denne dom. For denne ret henviste CO Sociedad de Gestión y Participación m.fl. til, at bestemmelserne i direktiv 92/49, der hidrører fra direktiv 2007/44, som det er anført i sjette betragtning til sidstnævnte direktiv, har til formål at foretage »størst mulig harmonisering« af proceduren og de tilsynsmæssige vurderinger. Eftersom disse bestemmelser imidlertid ikke fastsætter muligheden for – for den kompetente nationale myndighed for tilsynskontrol af erhvervelser og forøgelse af kvalificerede kapitalandele i et forsikringsselskab (herefter »den kompetente nationale myndighed« – at knytte begrænsninger eller krav til de afgørelser, hvorved denne godkender en påtænkt erhvervelse eller forøgelse af kvalificerede kapitalandele i et forsikringsselskab (herefter »godkendelsesafgørelserne«), skal direktiv 92/49 fortolkes således, at det er til hinder for, at denne myndighed kan knytte sådanne begrænsninger og krav til disse afgørelser.
29

For det andet skal det bemærkes, at indehavere af sortsbeskyttelse er eneansvarlige for kontrol og overvågning af anvendelsen af de beskyttede sorter i forbindelse med lovlig dyrkning, og at de derfor er afhængige af de pågældende landbrugeres gode tro og samarbejde (dom Geistbeck, C-509/10, EU:C:2012:416, præmis 42). Således ville en manglende præcist fastsat frist, som landbrugeren er undergivet for at opfylde sin pligt til at betale det undtagelsesvise rimelige vederlag, medføre en risiko for, at landbrugerne ville forhale betaling på ubestemt tid med henblik på at undgå denne betaling. Den omstændighed, at landbrugere gives mulighed for en sådan manglende opfyldelse af deres forpligtelse over for indehaverne, er i strid med formålet i artikel 2 i forordning nr. 1768/95, der tilsigter at opretholde en rimelig ligevægt mellem landbrugerens og de pågældende indehaveres legitime interesser.
Artikel 9, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at der med henblik på bedømmelsen af den risiko for forveksling, som kan foreligge mellem et EF-varemærke og et tegn, der dækker varer af samme eller lignende art, og som begge indeholder et arabisk ord, der er dominerende i latinsk og arabisk skrift, og idet disse ord ligner hinanden på det visuelle plan, skal tages hensyn til betydningen og udtalen af disse ord under omstændigheder, hvor den relevante kundekreds for det pågældende EF-varemærke og det pågældende tegn har et basiskendskab til skriftligt arabisk.
1)

Artikel 203 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1791/2006 af 20. november 2006, skal fortolkes således, at der ikke opstår toldskyld på grundlag af denne artikel alene som følge af den omstændighed, at varer, der er henført under en procedure for ekstern fællesskabsforsendelse, efter et resultatløst afleveringsforsøg tilbagesendes til afgangsfrihavnen uden at have været frembudt for hverken bestemmelsestoldstedet eller toldstedet i frihavnen, såfremt det er fastslået, at de samme varer efterfølgende på ny blev transporteret til deres bestemmelsessted i forbindelse med en anden forskriftsmæssigt afsluttet procedure for ekstern fællesskabsforsendelse. I et tilfælde, hvor det ikke kan fastslås, hvilke varer der blev transporteret under den første og den anden procedure for ekstern fællesskabsforsendelse, opstår der derimod toldskyld i medfør af denne artikel.
20

Vrhovno sodišče (højesteret) har efter at have bemærket, at den er bundet af de faktiske omstændigheder, der er fastlagt af førsteinstansen, anført, at det af disse fremgår for det første, at udspringene V-3/66-70 og RgS-2/88 hidrører fra det samme grundvandsspejl eller underjordiske vandlag, og Vrhovno sodišče har i den henseende præciseret, at begrebet »et fælles grundvandsspejl eller underjordisk vandlag« skal forstås som »en vandforekomst hidrørende fra samme grundvandsmagasin«. Endvidere har denne ret bemærket, at ministeriet ved afgørelse af 3. juli 2001 har anerkendt det vand, der udvindes af udspringene RgS-2/88 og V-3/66-70, som naturligt mineralvand med handelsbetegnelsen »Donat Mg«, selv om det selskab, nemlig Droga Kolinska d.d., til fordel for hvem afgørelsen blev truffet, ikke har nogen tilladelse til at udnytte vandet fra udspringet RgS-2/88 – idet denne tilladelse er givet til HSR i henhold til en senere afgørelse af 14. februar 2008 – og at Droga Kolinska d.d. derfor ikke kan markedsføre dette vand under handelsbetegnelsen »Donat Mg«. Endelig bemærker den forelæggende ret, at det naturlige mineralvand Donat Mg er optaget i registret over naturligt mineralvand, der er anerkendt i Slovenien, og på listen over naturligt mineralvand anerkendt af medlemsstaterne (EUT 2013 C 95, s. 38), samt at den anførte kilde er Donat.
35

Denne konklusion berøres ikke af den omstændighed, at den berørte person ophørte med at arbejde i en medlemsstat for at rejse til et tredjeland, og ikke en anden medlemsstat, for at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse dér. Fortolkningen af artikel 39, stk. 2, EF med hensyn til forpligtelsen i medfør heraf til ikke at forskelsbehandle en arbejdstager, som udøver en erhvervsmæssig beskæftigelse i en anden medlemsstat end bopælsmedlemsstaten, gælder således for enhver medlemsstat. Dette gælder i en situation som den i hovedsagen omhandlede for så vidt angår den medlemsstat, hvor arbejdstageren, samtidig med at den pågældende har boet i en anden medlemsstat, har udøvet sin beskæftigelse, inden vedkommende rejste til en anden stat for at udøve sin beskæftigelse dér, selv om denne stat ikke er en medlemsstat, men et tredjeland.
68

Hvis det under disse omstændigheder accepteres, at den i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 2988/95 foreskrevne frist først begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor myndighederne har fastslået disse uregelmæssigheder, kan det indbyde til en vis langsommelighed hos de nationale myndigheder med henblik på at forfølge disse uregelmæssigheder, samtidig med at de erhvervsdrivende udsættes for dels en lang periode med retlig usikkerhed, dels risikoen for ikke længere at kunne føre bevis for, at de pågældende transaktioner er lovlige efter en sådan periode (jf. i denne retning Ze Fu Fleischhandel og Vion Trading, C-201/10 og C-202/10, EU:C:2011:282, præmis 45, og Cruz & Companhia, C-341/13, EU:C:2014:2230, præmis 62).
38

Det forholder sig ikke desto mindre således, at det ifølge selve ordlyden af artikel 288, stk. 3, TEUF er overladt til medlemsstaterne at bestemme form og midler for gennemførelse af direktiver med henblik på at sikre det resultat, der tilsigtes med dem. Det fremgår ligeledes af denne bestemmelse, at hver enkelt medlemsstat ikke nødvendigvis behøver at vedtage lovgivning for at gennemføre et direktiv i national ret. En ordret gentagelse af direktivets bestemmelser i en udtrykkelig, specifik lovbestemmelse er således ikke altid nødvendig, idet det, afhængig af direktivets indhold, kan være tilstrækkeligt til gennemførelse heraf, at der er fastlagt en generel retlig ramme. Navnlig kan almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger overflødiggøre en gennemførelse ved særlige bestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, forudsat disse retsgrundsætninger giver en sikker hjemmel for, at direktivet efterleves fuldt ud af de nationale myndigheder, at retstilstanden efter disse retsgrundsætninger er tilstrækkelig bestemt og klar, såfremt direktivet tilsigter at skabe rettigheder for private, og at de personer, som omfattes af direktivet, har mulighed for fuldt ud at kende deres rettigheder og forpligtelser og i givet fald påberåbe sig dem ved de nationale domstole (jf. bl.a. dom Kommissionen mod Frankrig, C-296/01, EU:C:2003:626, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
14

Den foreliggende ret er af den opfattelse, at når et apparat er genstand for tarifering i KN, skal den underpositionen, der har den mest specificerede beskrivelse af dette apparat, foretrækkes for underpositioner med en mere almindelig beskrivelse. Retten understreger, at betingelserne for anvendelsen den almindelige tariferingsbestemmelse i KN’s del I, afsnit I, punkt A, nr. 3, litra a), ikke er opfyldt, idet der ikke er to underpositioner, der kan tages i betragtning i forbindelse med tariferingen af de i hovedsagen omhandlede e-bogslæsere. KN-underposition 8543 70 90 udgør således ikke en anden mulighed for tarifering i denne bestemmelses forstand. Eftersom det alene er en opsamlingsunderposition, kan den kun anvendes i tilfælde, hvor tarifering i en mere specificeret underposition ikke er mulig, hvilket ikke var tilfældet i den i hovedsagen omhandlede situation.
55

På baggrund af samtlige disse betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede, der med henblik på at sikre beskyttelsen af landbrugsbedrifters interesser forbyder et organ, der skal henregnes til staten, inden for rammerne af et offentligt udbud at afhænde en landbrugsgrund til den højestbydende, når det er opfattelsen hos den kompetente lokale myndighed, at sidstnævntes bud står i åbenbart misforhold til den anslåede værdi af denne grund, ikke henhører under begrebet »statsstøtte«, forudsat at anvendelsen af denne bestemmelse gør det muligt at nå frem til en pris, som ligger så tæt som muligt på markedsværdien af den omhandlede landbrugsgrund, hvilket det påhviler den forelæggende ret at undersøge.