ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
90

Sagsøgernes påstand, der specifikt omhandler den anfægtede afgørelses artikel 4, er baseret på en anfægtelse af den overgangsordning, der er fastsat i den anfægtede afgørelse med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte. Sagsøgerne har navnlig anfægtet den dato, som udgør referencepunktet for fastsættelsen af den støtte, der kan tilbagesøges. Sagsøgerne tilsigter med deres »subsidiære« påstande vedrørende denne artikel dermed at begrænse mulighederne for at tilbagesøge støtte, som de er blevet tildelt, i det tilfælde, at muligheden for tilbagesøgning af denne støtte ikke er blevet helt ophævet på grundlag af deres principale påstand. Sagsøgernes principale påstand må således nødvendigvis opfattes således, at det hermed søges opnået, at mulighederne for at tilbagesøge støtten helt ophæves og dermed, at den anfægtede afgørelses artikel 4 i alle tilfælde annulleres.
79

Forklaringerne af 29. juni 2011 for så vidt angår leveringsstedet for tjenesteydelserne extra-muros var derfor ikke i modstrid med forpligtelsen til kun at benytte personale, som var introduceret i sagsøgerens bud, da en sådan forpligtelse, såfremt det lægges til grund, at der gælder en sådan forpligtelse, kun gælder for projekter, der er tids- og ressourcemæssigt afhængige, hvilke ifølge myndigheden kun udgør en lille del af projekterne og er uden betydning for fastsættelsen af den samlede pris. Sagsøgeren har herved bekræftet, at virksomheden kunne have leveret de tilbudte tjenesteydelser til de i buddet fastsatte priser ved at kompensere for de højeste priser for denne type projekter med det i buddet præsenterede personale med de lavere priser for projekterne til faste priser som følge af de favorable forhold i Rumænien. Forklaringerne af 29. juni 2011 indebar derfor ikke en ændring i forhold til sagsøgerens bud.
116

Selv hvis det antages, at Kommissionen med denne argumentation har haft til hensigt at fremsætte et modkrav ved Retten, og at Retten til trods for formuleringen af voldgiftsbestemmelsen har kompetence til at træffe afgørelse om dette krav, henset til retspraksis, hvorefter kompetence til at træffe afgørelse i en hovedsag i Unionens retsmiddelsystem medfører, at der er kompetence til at træffe afgørelse om ethvert modkrav, der er fremsat under samme procedure, og som udspringer fra den samme retsakt eller den samme faktiske omstændighed, som er genstand for stævningen (jf. kendelse af 27.5.2004, Kommissionen mod IAMA Consulting, C-517/03, Sml., EU:C:2004:326, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis), må dette modkrav under alle omstændigheder afvises, henset til kravene i procesreglementets artikel 46, stk. 1, litra c). Det fremgår således hverken med den krævede tydelighed af Kommissionens skrivelser eller af de bemærkninger, den fremsatte under retsmødet, at der skulle være tale om et sådant krav, og det underbygges heller ikke af argumenter og beviselementer, der sætter Retten i stand til at bedømme, om kravet ville skulle tages til følge, og sagsøgeren i stand til at forberede sit forsvar.
Det bemærkes imidlertid, således som sagsøgeren har gjort det, at begrundelsen til de anfægtede forordninger ikke indeholder noget element, der gør det muligt at lægge til grund, at Rådet for så vidt angår den indiske lovgivning har foretaget en sådan nøje kontrol af niveauet af sikringen af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse. Denne begrundelse er i gennemførelsesforordning nr. 83/2011-125/2014 begrænset til følgende betragtninger:

»Having regard to the commission and participation in acts of terrorism by the [LTTE], the Government of India proscribed LTTE in 1992 under the Unlawful Activities Act 1967 and subsequently included it in the list of terrorist organisations in the Schedule to the Unlawful Activities Prevention (Amendment) Act 2004.

Decisions in respect of the [LTTE] have thus been taken by competent authorities within the meaning of Article 1(4) of Common Position 2001/931.«
93

Det er ganske vist korrekt, at eftersom den reducerede takst efter den 31. december 2005 blev betragtet som ulovlig i den anfægtede afgørelse, og da den er identisk med taksten lige inden dette tidspunkt, har sagsøgeren med rette gjort gældende, at Kommissionen havde grundlag for at gribe ind tidligere på grund af en materiel forskel i arten af den oprindeligt godkendte støtte. Det skal i øvrigt bemærkes, at Kommissionen har anerkendt, at Alcoa Trasformazioni på grund af de ændringer, der blev gennemført med hensyn til fastsættelsen og udbetalingen af den reducerede takst til dette selskab ved afslutningen af den oprindelige periode (1995-2005) – mere specifikt i 2004 og 2005 – kunne modtage en ulovlig statsstøtte (hvilket i øvrigt fuldt ud er i overensstemmelse med beslutning 2010/460 og den omstændighed, at forlængelsen af den reducerede takst blev anset for at udgøre en sådan støtte).
34

Med hensyn til kvalificeringen af den pågældende foranstaltning som ny støtte anførte Kommissionen følgende i den anfægtede afgørelse: »8 A[tE], der blev oprettet i 1960, havde fået indrømmet en række privilegier af den græske stat, herunder elforsyninger til lavere priser. Ifølge virksomhedens vedtægter, som indeholder privilegierne, skulle elforsyningen til lavere priser udløbe i marts 2006 under den forudsætning, at [DEI] skulle give A[tE] et behørigt varsel på to år. Den 26. februar 2004 (dvs. mere end to år før udløbet af privilegiet), gav [DEI] A[tE] et sådant behørigt varsel, hvorefter [DEI] ophørte med at anvende den fordelagtige pris ved udgangen af marts 2006. 9 Som følge heraf betalte A[tE] fra marts 2006 frem til januar 2007 [standardprisen]. 10 A[tE] anfægtede imidlertid udløbet af den fordelagtige elpris ved domstolen, og i januar 2007 afgjorde en domstol i første instans, at den fordelagtige elpris som et foreløbigt retsmiddel skulle genindføres, indtil der var afsagt dom i sagens genstand. Dette foreløbige retsmiddel blev på sin side anket af [DEI] og omstødt i marts 2008 (en dom i sagens genstand er fortsat verserende). 11 Den praktiske konsekvens af domstolsafgørelserne var, at den fordelagtige elpris igen blev anvendt over for A[tE og derefter sagsøgeren] fra januar 2007 frem til marts 2008. I den [pågældende] periode betalte A[tE og derefter sagsøgeren] ifølge oplysninger fra de græske myndigheder 17,4 mio. EUR mindre, end virksomhede[rne] ville have betalt ved »standardprisen« […]. […] f) [Den pågældende f]oranstaltning […] udgør ulovlig støtte. 34 [Sagsøgeren] argumenterer, at den første [kendelse om foreløbige forholdsregler] ikke indebar nogen væsentlig ændring af [den i kontrakten aftalte] fordelagtige [pris] […] Derfor indebar [den første kendelse om foreløbige forholdsregler] ifølge [sagsøgeren] ikke ydelse af ny støtte til [sagsøgeren], og [den fordelagtige pris] fortsatte som eksisterende støtte. 35 Kommissionen kan ikke godtage [sagsøgerens] argument. Ifølge de oprindelige vilkår for de fordelagtige priser, der udgjorde eksisterende støtte, ville støtten ophøre i slutningen af marts 2006, forudsat at [DEI] gav et behørigt varsel. Da dette var sket, ophørte den eksisterende støtte som krævet i henhold til betingelserne for den oprindelige ydelse af de fordelagtige priser. Enhver ydelse af en reduceret elpris, der opfylder definitionen på statsstøtte (som det er tilfældet her), er således ny støtte, uagtet det forhold at de vilkår, der måtte gælde herfor, måske svarer til den tidligere eksisterende støtteforanstaltning. Domstolens retspraksis præciserer tydeligt, at en udvidelse af eksisterende støtte udgør ny støtte og skal anmeldes [dom af 12. juli 1973, Kommissionen mod Tyskland, 70/72, Sml., EU:C:1973:87, præmis 14, og af 11.9.2003, Belgien mod Kommissionen, C-197/99 P, Sml., EU:C:2003:444, præmis 109]. Det er så meget mere tilfældet, når afsluttet eksisterende støtte genaktiveres flere måneder senere. 36 Eftersom denne nye støtte ikke blev anmeldt til Kommissionen i henhold til artikel 108 i TEUF, er den ulovlig.«
90

Sagsøgeren har understreget, at denne har behov for luftfragtsagsakterne og den fulde udgave af luftfragtafgørelsen for at kunne bevare muligheden for at opnå erstatning for det tab, denne har lidt. Sagsøgeren har mindet om, at Kommissionen i dennes hvidbog af 2. april 2008 om erstatningssøgsmål ved overtrædelse af EF’s kartel- og monopolregler [KOM(2008) 165 endelig] har anerkendt, at erstatningssøgsmål er et middel til genopretning og fremme af en ufordrejet konkurrence og en advarsel mod indgåelsen af aftaler om nye karteller. Det er sagsøgerens opfattelse, at disse søgsmål ikke alene har den virkning at beskytte individuelle interesser, men også en generel præventiv funktion af offentlig interesse, hvilket er anerkendt i retspraksis. Det er sagsøgerens opfattelse, at den offentlige interesse i opretholdelsen af en effektiv konkurrence, henset til den omstændighed, at retten til aktindsigt er en grundlæggende rettighed, i det foreliggende tilfælde vejer tungere end luftfragtkarteldeltagernes interesse i at se deres forretningsmæssige oplysninger beskyttet. Under alle omstændigheder er karteldeltagernes interesser ikke legitime, henset til, at deres handlinger er ulovlige.
9

For det andet konkluderede Kommissionen, at den pågældende støtte opfyldte betingelserne for at blive betragtet som forenelig med det indre marked efter artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF (145. betragtning til den anfægtede afgørelse). Til støtte for denne konklusion vurderede Kommissionen for det første, at spilleafgiftsloven, for så vidt som den medfører en liberalisering af markedet og giver danske og udenlandske onlinespiludbydere mulighed for at udbyde deres tjenester til danskere og samtidig sikrer, at disse udbydere overholder de fastsatte betingelser for opnåelse af de danske myndigheders tilladelse, tjener et veldefineret mål af fælles interesse (106.-123. betragtning til den anfægtede afgørelse). For det andet vurderede Kommissionen, at støtteforanstaltningen opfyldte kravet om proportionalitet, idet afgiften på 20% af bruttospilleindtægterne for onlineudbydere ifølge Kommissionen ikke var lavere end nødvendigt med henblik på opfyldelsen af formålene med lov om spil (124.-137. betragtning til den anfægtede afgørelse). For det tredje undersøgte Kommissionen støtteforanstaltningens indvirkning på konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne. I denne forbindelse vurderede Kommissionen, at indførelsen af en afgift på onlinespil, som svarer til eller er i samme størrelsesorden som den afgift, der gælder for landbaserede spil, ville have medført en situation, hvor udbyderne og spillerne ikke ville have reageret på muligheden for lovligt at udbyde og spille onlinespil på det danske marked, og de identificerede mål af fælles interesse, som tilstræbes med lov om spil, ville dermed ikke blive opfyldt (138.-142. betragtning til den anfægtede afgørelse).
99

For det fjerde har sagsøgerne gjort gældende, at det omtvistede dokument kunne udgøre grundlaget for en sag om erstatningsansvar uden for kontrakt, som de eventuelt kunne anlægge ved de nationale tyske retter. Sagsøgernes begæring tilsigter i det væsentlige at opnå bevisdokumenter til støtte for deres sag om erstatningsansvar, idet de til dette formål gør brug af Kommissionen og de undersøgelsesbeføjelser, som den har som EUF-traktatens vogter. Sagsøgernes interesse i at fremlægge bevisdokumenter for den nationale ret kan imidlertid ikke anses for at udgøre en »mere tungtvejende offentlig interesse« som omhandlet i artikel 4, stk. 2, sidste sætningsled, i forordning nr. 1049/2001, men en privat interesse (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Agrofert Holding, præmis 86). Det kan derfor ikke tillades, at Kommissionen bruges som redskab til at få adgang til beviser, der ikke er tilgængelige på anden måde.
66

Hvad for det tredje angår den fortabelse af processuelle rettigheder inden for rammerne af den nationale procedure, som sagsøgeren har påberåbt sig, skal dette argument forkastes som værende uden betydning, i det omfang det ikke kan rejse tvivl med hensyn til konstateringen af, at Kommissionen med føje kunne fastslå, at UVK behandlede sagen. Det skal i den forbindelse tilføjes, at sagsøgeren, som selskabet har erklæret under retsmødet, valgte ikke at anmode om at måtte intervenere for UVK, idet selskabet troede, at Kommissionen reelt havde til hensigt at behandle sagen. Det fremgår imidlertid ikke af selskabets processkrifter for Retten eller af de dokumenter, der er blevet fremlagt til støtte herfor, at sagsøgeren har gjort gældende og endnu mindre har godtgjort, at Kommissionen havde afgivet præcise løfter over for selskabet om, at den ville behandle sagen.
36

Det er i det væsentlige sagsøgernes opfattelse, at deres ret til en retfærdig rettergang, deres ret til forsvar og deres ret at blive hørt er blevet tilsidesat, fordi Rådet vilkårligt undlod at tage hensyn til deres bedømmelse af skaden for perioden fra 2007 til 2009, således som den fremgik af deres skrivelse af 25. juli 2011. Denne tilsidesættelse fremgår af det forhold, at det i 60. betragtning til den anfægtede forordning ifølge sagsøgerne med urette angives, at sagsøgerne kun så på udviklingen mellem 2009 og NUP. Ifølge sagsøgerne kan deres ret til at give deres mening til kende ikke begrænses til en simpel ret til at have mulighed for at fremsætte bemærkninger, men medførte en pligt for Kommissionen til fuldt ud at tage hensyn til de argumenter, som de havde fremført i deres skrivelse af 25. juli 2011. Rådets undladelse af at undersøge nævnte skrivelse udgør derfor ikke alene en tilsidesættelse af deres ret til en retfærdig rettergang, men også af grundforordningens artikel 11, stk. 2, tredje afsnit.
Det fremgår imidlertid af ordlyden af 81. og 82. betragtning til den anfægtede afgørelse, at uanset den korrekte henvisning til garantimeddelelsen, som er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende, og som finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, har Kommissionen fejlagtigt nævnt bestemmelserne i sin foregående meddelelse »om anvendelsen af […] artikel 87 [EF] og 88 [EF] angående statsstøtte i form af garantier« (EFT 2000 C 71, s. 14) og navnlig dennes punkt 3.2, første afsnit, hvoraf fremgår, at »[s]ubventionsækvivalenten for en lånegaranti i et givet år kan […] beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten for et lån på bedre vilkår end markedsvilkårene, idet rentetilskuddet repræsenterer forskellen mellem markedsrenten og den rente, der er opnået takket være statsgarantien, efter at eventuelle betalte præmier er blevet fratrukket […]«. I 82. betragtning til den anfægtede afgørelse har Kommissionen således i det væsentlige bemærket, at det ikke var muligt at fastlægge en markedspris for en rimelig forrentning af statsgarantien, således at der skulle fastsættes en rimelig referenceværdi. Kommissionen har uden at henvise til sin absolutte og ubetingede forpligtelse, der er nævnt ovenfor i præmis 108, præciseret følgende:

»Som fastlagt i første afsnit i punkt 3.2 [i garantimeddelelsen] kan »subventionsækvivalenten« for en lånegaranti i et givet år beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten for et lån på lempelige vilkår. I så fald kan støtteelementet beregnes som forskellen mellem den teoretiske markedsrente og den rente, der er opnået som følge af statsgarantien, efter fradrag af eventuelle betalte præmier.«
180

I det foreliggende tilfælde bemærkes imidlertid, at Republikken Østrig for Retten ikke, selv om den som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse blev stillet et spørgsmål i denne henseende, har tilvejebragt præcise henvisninger eller andre konkrete og tilstrækkeligt præcise oplysninger, der gør det muligt at afkræfte Kommissionens konklusioner i 129., 130. og 167. betragtning til den anfægtede afgørelse, og at det i mangel af oplysninger fra Republikken Østrig i forlængelse af Kommissionens anmodning i denne forbindelse under den administrative procedure ikke var muligt for Kommissionen at vurdere, om den omhandlede fritagelse var »nødvendig« eller »forholdsmæssig«, eller på hvilken måde den bidrog til miljøbeskyttelsen. Endvidere henviste Kommissionen under retsmødet, efter at have henvist til 129. betragtning til den pågældende afgørelse, blandt de afgørende forhold, den var bekendt med, bl.a. til størrelsen af produktionsomkostningerne for hver kategori af støttemodtagere, oplysningerne vedrørende den omstændighed, at meromkostningerne ikke blev overvæltet på forbrugerne og følgelig virkningerne på en eventuel salgsnedgang. Dernæst bemærkede Kommissionen med rette, at det var den pågældende medlemsstat, der havde bevisbyrden for, at den pågældende støtte skulle fritages. Det er nemlig under sådanne omstændigheder ikke Kommissionen, der skal indsamle yderligere oplysninger, der kan godtgøre nødvendigheden og forholdsmæssigheden af den omhandlede foranstaltning. Republikken Østrigs beviser for at godtgøre, at Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af omstændighederne, der berettiger til at kræve den anfægtede beslutning annulleret, skal være tilstrækkelig stærke til at bevirke, at de vurderinger, der ligger til grund for beslutningen, bliver usandsynlige (jf. dom af 6.10.2009, FAB mod Kommissionen, T-8/06, EU:T:2009:386, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis). Som det fremgår af de foregående betragtninger, har Republikken Østrig ikke godtgjort, at Kommissionen undlod at tage hensyn til de relevante oplysninger til støtte for sin konklusion om, at den ikke kunne anse den omhandlede støtte for at have en nødvendig og forholdsmæssig karakter som omhandlet i retningslinjernes punkt 158 og 159.
Artikel 53 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1), som i medfør af bestemmelserne i artikel 2, stk. 2, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1995/2006 af 13. december 2006 om ændring af forordning nr. 1605/2002 (EUT L 390, s. 1) var gældende frem til den 1. maj 2007, bestemte følgende:

»1. Kommissionen gennemfører budgettet:

a) centralt

b) ved delt eller decentral forvaltning, eller

c) ved fælles forvaltning sammen med internationale organisationer.

[…]

3. Når Kommissionen gennemfører budgettet ved delt forvaltning, overdrages der budgetgennemførelsesopgaver til medlemsstaterne efter bestemmelserne i afsnit I og II i anden del.

[…]

5. Når der er tale om delt eller decentral forvaltning, anvender Kommissionen – for at sikre sig, at midlerne anvendes i overensstemmelse med de gældende bestemmelser – sådanne procedurer for regnskabsafslutning eller regler for beregning af finansielle korrektioner, at den kan påtage sig sit endelige ansvar for gennemførelsen af budgettet i henhold til EF-traktatens artikel 274 og Euratom-traktatens artikel 179.

6. Når budgettet gennemføres på de måder, der er omhandlet i stk. 3 og 4, skal medlemsstaterne og tredjelandene gennem regelmæssig kontrol sikre sig, at de foranstaltninger, der skal finansieres over fællesskabsbudgettet, er blevet gennemført korrekt.

De træffer passende foranstaltninger for at forebygge uregelmæssigheder og svig og indleder eventuelt retsforfølgning for at inddrive midler, der er udbetalt uretmæssigt.

[…]«
169

Med hensyn til de værker med kombinerede cyklusser, der benytter gas, har sagsøgeren på tilsvarende vis – med undtagelse af de konkrete forhold, som selskabet har fremført til støtte for, at dets egen konkurrencemæssige stilling er blevet væsentlig påvirket – i hovedtrækkene begrænset sig til at henvise til de bemærkninger, som selskabet fremførte under den foreløbige undersøgelsesprocedure, og inden for rammerne af hvilke det alene, i generelle vendinger, har omtalt den omtvistede foranstaltnings konsekvenser for gasforsyningen og for vedligeholdelsen af turbinerne på værkerne med kombinerede cyklusser, uden at sagsøgeren har nævnt eller blot antydet en fare for disse værkers levedygtighed. I øvrigt og under alle omstændigheder forholder det sig således, at selv hvis det lægges til grund, at der skal tages hensyn til de af sagsøgeren påberåbte oplysninger, der er fremkommet efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning, skal det fastslås – i lighed med, hvad Kommissionen har gjort – at disse oplysninger ikke giver grundlag for at udlede, at der er sket et næsten permanent produktionsstop hos hovedparten af værkerne med kombinerede cyklusser. Den anførte gennemsnitlige procentsats for den elektricitetsproduktion fra værkerne med kombinerede cyklusser, der er blevet trukket tilbage fra markedet som følge af den omtvistede foranstaltning, dvs. 27%, er faktisk begrænset og skyldes det forhold, som sagsøgeren har set bort fra, at den omtvistede foranstaltning fastsætter en prioriteret tilbagetrækning af den elektricitet, der produceres af de mest forurenende værker, dvs. dem, der benytter brændselsolie og kul, mens den elektricitet, der produceres af værkerne med kombinerede cyklusser, først trækkes tilbage på et senere tidspunkt (jf. ligeledes præmis 219 nedenfor). Endelig kan det anføres, at den maksimale årsproduktion, som den omtvistede foranstaltning fastsætter for de begunstigede værker, ifølge oplysninger fremlagt af Kongeriget Spanien, som sagsøgeren ikke har bestridt, kun repræsenterede ca. 30% af den elektricitet, der i 2009 årligt blev produceret af værkerne med kombinerede cyklusser, og følgelig ikke – selv om det blev lagt til grund, at kun den af disse værker producerede elektricitet blev trukket tilbage fra markedet i medfør af den omtvistede foranstaltning – kan forårsage den anførte indvirkning på deres levedygtighed.
50

Det følger imidlertid af fast retspraksis, at konstateringen af en retsakts manglende lovlighed, hvor beklagelig denne end er, ikke er tilstrækkelig til at anse betingelsen for Unionens erstatningsansvar om, at den adfærd, der er lagt institutionerne til last, skal være retsstridig, for at være opfyldt. For at godtage, at betingelsen for Unionens ansvar uden for kontraktforhold om, at adfærden, der er lagt institutionerne til last, skal være retsstridig, er opfyldt, er det i retspraksis et krav, at det er godtgjort, at der er sket en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder (jf. i denne retning dom af 23.11.2011, Sison mod Rådet, T-341/07, Sml., EU:T:2011:687, præmis 31 og 33 og den deri nævnte retspraksis).
196

Under disse omstændigheder har Den Italienske Republik forgæves gjort gældende, at Kommissionen hvad angår omkostningerne til sukkeroplagring i regnskabsåret 2006 ikke har godtgjort, at der forelå en risiko for fondene. Det skal bemærkes, at EU-lovgiver har fundet, at det var nødvendigt at foretage årlige kontroller af beholdningen, bl.a. ved fysisk inspektion af lagrene, med henblik på at godtgøre, at den samlede mængde af produktet, der er registreret i lagerregnskabet, rent faktisk er til stede på lagrene, og at lovgiver pålagde medlemsstaterne forpligtelser i den henseende, bl.a. i form af mindst én gang årligt at foretage kontroller af beholdningen ved fysiske inspektioner af oplagringsstederne og udarbejde den årlige beholdningsopgørelse i løbet af hvert bogføringsår. Ved at pålægge sådanne forpligtelser har lovgiver implicit, men sikkert fundet, at den manglende overholdelse heraf automatisk medførte en risiko for fondene (jf. i denne retning og analogt dom af 17.5.2013, Grækenland mod Kommissionen, T-294/11, EU:T:2013:261, præmis 131).