ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 406/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal) den 20. september 2019 – Rádio Popular – Eletrodomésticos, SA mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-695/19)

(2019/C 406/22)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rádio Popular – Eletrodomésticos, SA

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Udgør transaktioner vedrørende formidling af salg af garantiudvidelser for husholdningsapparater, som foretages af en momspligtig person, hvis hovedvirksomhed består i salg af husholdningsapparater til forbrugere, finansielle transaktioner, eller kan de sidestilles med disse i henhold til princippet om afgiftsneutralitet og princippet om fair konkurrence med henblik på udelukkelse af det beløb, der stammer fra disse transaktioner, fra beregningen af pro rata-satsen for fradraget i overensstemmelse med artikel 135, stk. 1, litra b) eller c), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Milano (Italien) den 13. september 2019 – SPV Project 1503 Srl og Dobank SpA mod YB

(Sag C-693/19)

(2019/C 432/28)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Milano

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: SPV Project 1503 Srl og Dobank SpA

Sagsøgt: YB

Præjudicielt spørgsmål

Er, og i givet fald på hvilke betingelser, artikel 6 og 7 i direktiv 93/13/EØF (1) samt artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for en national ordning som den omhandlede, hvorefter fuldbyrdelsesdomstolen ikke må efterprøve det iboende indhold af et endeligt, retsligt fuldbyrdelsesgrundlag og desuden, såfremt forbrugeren tilkendegiver sin vilje til at påberåbe sig den urimelige karakter af et kontraktvilkår i den aftale, der ligger til grund for fuldbyrdelsesgrundlaget, ikke må fravige virkningerne af den implicitte retskraft?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Vâlcea (Rumænien) den 11. september 2019 – SC Valoris SRL mod Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Craiova – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Vâlcea og Administrația Fondului pentru Mediu

(Sag C-677/19)

(2019/C 432/27)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Vâlcea

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SC Valoris SRL

Sagsøgte: Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Craiova – Administrația Județeană a Finanțelor Publice Vâlcea og Administrația Fondului pentru Mediu

Præjudicielt spørgsmål

Skal princippet om loyalt samarbejde, ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, såsom artikel 1, stk. 2, i Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 52/2017, der har indført en præklusiv frist på omtrent et år for indgivelse af anmodninger om tilbagebetaling af visse afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, såfremt den nationale lovgivning ikke fastsætter en tilsvarende frist for at udøve retten til tilbagebetaling af beløb, som er opkrævet i strid med national ret?
1)

Er det en forudsætning for, at der opstår beskyttelse af et ikke-registreret EF-design i henhold til artikel 11 i forordning (EF) nr. 6/2002 (1) af 12. december 2001 (herefter »forordningen«) ved, at designet offentliggøres som omhandlet i artikel 11, stk. 1, at et arrangement, hvorved der sker offentliggørelse som omhandlet i artikel 11, stk. 2, finder sted inden for Fællesskabets geografiske grænser, eller er det tilstrækkeligt, at arrangementet, uanset hvor det fandt sted, var af en sådan karakter, at fagkredsene inden for den pågældende sektor i Fællesskabet med rimelighed kan have fået kendskab til hertil som led i deres normale forretningsførelse (forudsat, at designet ikke blev offentliggjort i fortrolighed, jf. artikel 11, stk. 2, sidste punktum)?
1)

Kan det i lyset af forordning nr. 1/2003 (1) fastslås, at de faktiske omstændigheder, som er blevet undersøgt og anses for godtgjort i en afgørelse truffet af en national konkurrencemyndighed i en EU-medlemsstat – når denne myndighed handler i henhold til artikel 101 TEUF og 102 TEUF inden for de beføjelser, som den er tillagt i henhold til førnævnte forordning, Kommissionens meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og domstolene i EU’s medlemsstater og Kommissionens meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder (2004/C 101/03) af 27. april 2004 – som efterfølgende bekræftes af den øverste retsinstans og bliver endelig, har fuld beviskraft og indebærer en betingende eller præjudiciel virkning for andre retsinstansers bedømmelse i efterfølgende sager, der vedrører de samme faktiske omstændigheder?
1)

Skal artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1889/2005 (1) om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet, fortolkes således, at den er til hinder for en sanktion såsom den i artikel 653, litra i), i Hotărârea Guvernului nr. 707/2006 (regeringsdekret nr. 707/2006) fastsatte, hvorefter likvide midler af en værdi over 10 000 EUR, som ikke angives skriftligt til toldmyndighederne, konfiskeres i deres helhed og endeligt?
1)

Skal artikel 49 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF, der sikrer henholdsvis etableringsfrihed, den frie udveksling af tjenesteydelser og den frie bevægelighed for kapital, fortolkes således, at de er til hinder navnlig for et fradragssystem som det, der gælder for IDECA som fastsat i artikel 6, stk. 7, nr. 2) og 3), i den andalusiske lov nr. 11/2010 af 3. december 2010 om skattemæssige foranstaltninger til nedbringelse af det offentlige underskud og bæredygtighed?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal in Northern Ireland (Det Forenede Kongerige) den 2. oktober 2019 – TKF mod Department of Justice for Northern Ireland

(Sag C-729/19)

(2019/C 423/34)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal in Northern Ireland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TKF

Sagsøgt: Department of Justice for Northern Ireland

Præjudicielle spørgsmål

i) Skal artikel 75, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 (1) forstås således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på »afgørelser«, der er truffet i stater, der var EU-medlemsstater på det tidspunkt, hvor disse afgørelser blev truffet?

ii) I betragtning af at Polen nu er en EU-medlemsstat, der er bundet af Haagerprotokollen, kan afgørelser om underholdsbidrag truffet af en ret i Polen i 1999 og 2003, dvs. før Polen blev medlem af Den Europæiske Union, da på nuværende tidspunkt registreres og fuldbyrdes i en anden EU-medlemsstat i henhold til en hvilken som helst bestemmelse i forordning nr. 4/2009, og navnlig: a) i henhold til artikel 75, stk. 3, og artikel 56 i forordning nr. 4/2009 b) i henhold til artikel 75, stk. 2, og afdeling 2 i kapitel IV i forordning nr. 4/2009 c) i henhold til artikel 75, stk. 2, litra a), og afdeling 3 i kapitel IV i forordning nr. 4/2009 d) i henhold til en hvilken som helst artikel i forordning nr. 4/2009?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18.12.2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (EUT 2009 L 7, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene) den 11. september 2019 – M, A og Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid mod Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid og T

(Sag C-673/19)

(2019/C 423/26)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Raad van State

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M, A og Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

Sagsøgt: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid og T

Præjudicielt spørgsmål

Er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (1), særligt artikel 3, 4, 6 og 15, til hinder for, at en udlænding, der har international beskyttelse i en anden EU-medlemsstat, i henhold til national lovgivning underkastes frihedsberøvelse, såfremt frihedsberøvelsen sker med henblik på udsendelse til den anden medlemsstat, og såfremt der først blev udstedt et påbud om at udrejse til denne medlemsstat, men der efterfølgende ikke er truffet nogen afgørelse om tilbagesendelse?

(1) EUT 2008, L 348, s. 98.
1)

Skal sagsøgtes virksomhed, som består i at omdirigere slutbrugeren ved hjælp af et hyperlink til sagsøgerens websted, hvor en database med stillingsannoncer kan tilgås, fortolkes således, at den er omfattet af definitionen af »genanvendelse« i artikel 7, stk. 2, litra b), i direktivet af 11. marts 1996 (1) om retlig beskyttelse af databaser, nærmere bestemt af genanvendelse af databaser ved en anden form for transmission?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 15. oktober 2019 – T.H.C. mod Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Sag C-755/19)

(2019/C 423/36)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: T.H.C.

Sagsøgt: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (1) (omarbejdning), hvorefter ansøgere skal have adgang til effektive retsmidler til prøvelse af afgørelser »om deres ansøgning om international beskyttelse«, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en national procedureregel, såsom artikel 39/57, § 1, andet afsnit, 3o, andet punktum, i lov af 15. december 1980 om udlændinges indrejse, ophold, etablering og udsendelse, sammenholdt med samme lovs artikel 57/6, § 3, afsnit 1, 5o, og artikel 57/6/2, § 1, hvori fristen for anlæggelse af et søgsmål til prøvelse af en afvisningsafgørelse vedrørende en efterfølgende ansøgning om international beskyttelse indgivet af en tredjelandsstatsborger fastsættes til fem »kalenderdage« fra forkyndelsen af forvaltningsafgørelsen, når »udlændingen på tidspunktet for indgivelsen af sin ansøgning befinder sig på et bestemt sted, jf. [samme lovs] artikel 74/8 og 74/9, eller er i myndighedernes varetægt«?

(1) EUT 2013, L 180, s. 60.
4)

Såfremt det fastslås, at rimeligheden af forældelsesfristen skal være underlagt mindstekrav, kan rimeligheden da afhænge af det tidspunkt, hvor et søgsmål i henhold til en national lovgivning kan anlægges? Er det rimeligt, at beregningen af forældelsesfristen begynder på datoen for aftalens indgåelse, eller kræver princippet om, at urimelige kontraktvilkår ikke binder forbrugeren, derimod en forudgående eller samtidig erklæring af, at omkostningsklausulen er ugyldig, således at låntageren har en rimelig frist til at søge tilbagebetaling af det uretmæssigt betalte beløb?
2

Navnlig: 2.1. Er det forhold, at en person har ret til at antage underleverandører eller »stedfortrædere« til at udføre alle eller en del af de arbejdsopgaver eller ydelser, der kræves af vedkommende, ensbetydende med, at den pågældende ikke skal anses for en arbejdstager som omhandlet i direktiv 2003/88/EF, enten: 2.1.1. overhovedet ikke (idet retten til at indsætte en stedfortræder er uforenelig med statussen som arbejdstager), eller 2.1.2. alene for så vidt angår de tidsrum, hvori denne ret til at indsætte en stedfortræder udøves (således at personen anses for en arbejdstager i relation til de tidsrum, hvori der reelt udføres et arbejde eller leveres ydelser)? 2.2. Er det relevant for en fastlæggelse af status som arbejdstager som omhandlet i direktiv 2003/88/EF, at den pågældende sagsøger reelt ikke har gjort brug af retten til at indgå aftale med en underleverandør eller anvende en stedfortræder, hvor andre, der er antaget på stort set samme vilkår, har gjort brug af denne ret? 2.3. Er det relevant for en fastlæggelse af status som arbejdstager som omhandlet i direktiv 2003/88/EF, at andre enheder, herunder kapitalselskaber og kommanditselskaber, er antaget på stort set samme vilkår som den pågældende sagsøger?
1)

Hvorvidt, i overensstemmelse med Domstolens praksis – bl.a. ved dom af 20. april 2010 (sag C-265/08, Federutility) (1) og af 7. september 2016 (sag C-121/15, ANODE) (2) – en national regulering som fastsat i artikel 45, stk. 4, i lov 24/2013 af 26. december, gennemført ved artikel 2 og 3 i kongeligt dekret 968/2014 af 21. november, i medfør af hvilken finansieringen af den sociale rabatordning er pålagt bestemte aktører i elforsyningen – moderselskaberne for koncerner af selskaber eller, eventuelt, selskaber, som samtidig udfører produktions-, distributions- og markedsføringsvirksomhed for elenergi – er forenelig med de krav, der er fastsat i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/72/EF (3), når nogle af disse forpligtede parter kun har en meget beskeden vægt i sektoren som helhed, mens andre enheder eller koncerner, som ville være bedre i stand til at påtage sig disse omkostninger, enten som følge af deres nettoomsætning, deres relative markedsandel i nogle af virksomhedsområderne, eller fordi de udfører to af disse virksomheder samtidigt og på en integreret måde, er fritaget for nævnte omkostninger.
Sag anlagt den 23. oktober 2019 – Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-787/19)

(2019/C 413/43)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Jokubauskaitė og M. Wasmeier, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 73 og artikel 306-310 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet den udelukker rejseydelser, der leveres til afgiftspligtige personer til brug for disses virksomhed, fra momsordningen for rejsebureauer, og idet den tillader rejsebureauer, der er omfattet af denne særordning, at foretage en samlet fastsættelse af afgiftsgrundlaget for moms for grupper af ydelser og for samtlige ydelser, der er leveret inden for en afgiftsperiode.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har gjort gældende, at den i Østrig fastsatte lovgivning til beregning af merværdiafgift af rejseydelser ikke er i overensstemmelse med direktiv 2006/112. Dette direktiv fastsætter i artikel 306-310 en særordning, hvorefter de rejseydelser, som et rejsebureau leverer til sine kunder, skal anses for én enkelt tjenesteydelse. Østrigsk ret afviger på uretmæssig vis herfra.

For det første er det ikke tilladt at udelukke afgiftspligtige personer, som anvender rejseydelser til deres virksomhed, fra anvendelsen af denne særordning. Allerede i sin dom af 26. september 2013, Kommissionen mod Spanien (C-189/11, EU:C:2013:587), fastslog Domstolen, at nævnte særordning ikke kun finder anvendelse på ydelser til private endelige forbrugere, men også på ydelser, der anvendes af afgiftspligtige virksomheder. Det står ikke medlemsstaterne frit for at begrænse den til de førstnævnte ydelser. Dette bekræftede Domstolen igen i sin dom af 8. februar 2018, Kommissionen mod Tyskland (C-380/16, EU:C:2018:76).

For det andet er den beregningsmetode, der er fastsat i den østrigske lovgivning om merværdiafgift, uforenelig med direktiv 2006/112. Ifølge direktivets artikel 73 og artikel 306-310 skal afgiftsgrundlaget fastsættes særskilt for hver enkelt rejse. Østrigsk ret tillader imidlertid, at fortjenstmargenen for »grupper af ydelser« eller for samtlige rejser inden for en bestemt periode beregnes samlet. Domstolen fastslog endvidere i de ovenfor nævnte domme, at en sådan samlet behandling ikke er i overensstemmelse med det fælles merværdiafgiftssystem.

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
1)

Skal EU-retten, og nærmere bestemt artikel 20 og 21 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om »unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1)« fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der på unionsborgere og deres familiemedlemmer anvender bestemmelser, der svarer til de bestemmelser, der for så vidt angår tredjelandsstatsborgere udgør gennemførelsen af artikel 7, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008»om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold«, dvs. bestemmelser, der gør det muligt at pålægge unionsborgeren eller et medlem af dennes familie forebyggende foranstaltninger for at undgå enhver risiko for, at den pågældende vil forsvinde inden for den frist til at forlade området, som er blevet fastsat for vedkommende, efter at der er truffet en afgørelse om at bringe opholdsretten til ophør af hensyn til den offentlige orden, eller under forlængelsen af denne frist?
Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår – i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom – der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten begik en fejl ved at konkludere, at leddet om »forretningsmæssige interesser« i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 kun kan finde anvendelse, når der er angivet specifikke dele af dokumentet, som skader den pågældende parts forretningsmæssige interesser, og ikke blot kan finde anvendelse, fordi udbredelse af et dokument i sin helhed ville skade de forretningsmæssige interesser for den, som har udfærdiget dokumentet. Denne opfattelse forhindrede Retten i at anerkende, at EMA begik en retlig fejl og anlagde et urigtigt skøn, da det afviste at tage hensyn til baggrunden for begæringen om aktindsigt i denne sag.
Sag anlagt den 23. oktober 2019 – Europa-Kommissionen mod Kongeriget Spanien

(Sag C-788/19)

(2019/C 432/35)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved N. Gossement og C. Perrin, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21 TEUF, 45 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF samt EØS-aftalens artikel 28, 31, 36 og 40, idet det

— har knyttet konsekvenser til manglende opfyldelse af oplysningsforpligtelsen vedrørende formuegoder og rettigheder i udlandet eller for sen indgivelse af formularen »Modelo 720«, der indebærer, at nævnte aktiver kvalificeres som ubegrundet kapitalgevinst, der ikke er undergivet forældelse

— automatisk pålægger en fast bøde på 150 %, der anvendes ved manglende opfyldelse af oplysningsforpligtelsen vedrørende formuegoder og rettigheder i udlandet eller for sen indgivelse af formularen »Modelo 720«

— anvender faste bøder ved manglende opfyldelse af oplysningsforpligtelsen vedrørende formuegoder og rettigheder i udlandet eller for sen indgivelse af formularen »Modelo 720«, hvis niveau er højere end niveauet for de sanktioner, der er fastsat i den almindelige ordning for tilsvarende forseelser.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den spanske skattelovgivning pålægger personer, der skattemæssigt er hjemmehørende i Spanien, en forpligtelse til at angive visse formuegoder og rettigheder i udlandet ved hjælp af en selvangivelsesformular (»Modelo 720«). I tilfælde af manglende eller fejlagtig opfyldelse af denne forpligtelse finder en særlig sanktionsordning anvendelse.

Kommissionen er nået til den konklusion, at de sanktioner, der består i, at aktiverne kvalificeres som kapitalgevinst, at de normale forældelsesregler ikke anvendes, og at der pålægges faste bøder, udgør en begrænsning af de grundlæggende friheder, som er sikret i TEUF og EØS-aftalen. Selv om disse foranstaltninger i princippet kan være egnede med henblik på at nå de forfulgte mål, nemlig forebyggelse og bekæmpelse af skattesvig og skatteunddragelse, er de uforholdsmæssige.
C 432/31

Sag anlagt den 29. oktober 2019 – Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-796/19)

(2019/C 432/36)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved Walter Mölls og Cécile Vrignon)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, litra a), i direktiv 2007/59/EF (1), idet den har fastsat en anden myndighed end den sikkerhedsmyndighed, der er omtalt i artikel 16 i direktiv 2004/49/EF (2), som kompetent myndighed med henblik på det førstnævnte direktiv.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at artikel 3, litra a), i direktiv 2007/59 definerer den kompetente myndighed med henblik på dette direktiv som »den sikkerhedsmyndighed, der er omtalt i artikel 16 i direktiv 2004/49/EF«.

Den østrigske lovgiver har imidlertid truffet et valg, der afviger herfra.

I stedet for den kompetente myndighed med henblik på direktiv 2004/49 (forbundsministeren for transport, innovation og teknologi) har den østrigske lovgiver med hensyn til en række opgaver, der henhører under direktiv 2007/59, fastsat Schieneninfrastruktur-Dienstleistungsgesellschaft mbH som kompetent myndighed. Dette er uforeneligt med direktiv 2007/59.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/59/EF af 23.10.2007 om certificering af lokomotivførere, der fører lokomotiver og tog på jernbanenettet i Fællesskabet (EUT 2007, L 315, s. 51).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 29.4.2004 om jernbanesikkerhed i EU og om ændring af Rådets direktiv 95/18/EF om udstedelse af licenser til jernbanevirksomheder og direktiv 2001/14/EF om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering (EUT 2004, L 164, s. 44).