ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Har de kompetente nationale myndigheder i en situation som den foreliggende, hvor der foreligger en retskraftig retsakt fra Europa-Kommissionen, hvorved der over for en medlemsstat er blevet fastsat en finansiel korrektion på grund af en uregelmæssighed ved tildelingen af Den Europæiske Unions midler inden for rammerne af tre særskilte udbudsprocedurer, en forpligtelse til at gennemføre en egen procedure for konstatering af uregelmæssigheder, for at en finansiel korrektion som omhandlet i artikel 98 i forordning nr. 1083/2006 kan foretages korrekt?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 29/2009 (1), idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de af Den Hellenske Republik udpegede lufttrafiktjenesteudøvere overholder artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 29/2009.
1.

Skal artikel 106, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der opretholder direkte tildeling, fra starten og uden konkurrence, til et 100 % statsejet selskab, af licenser til udvinding af kilder med mineralvand ved, at de (til rådighed for det statsejede selskab) eksklusive licenser forlænges gentagne gange og på ubestemt tid?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Giudice di pace di Fondi (Italien) den 18. august 2022 — M.M. mod Presidenza del Consiglio dei ministri, Ministero della Giustizia og Ministero dell’Economia e delle Finanze

(Sag C-548/22)

(2022/C 424/39)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Giudice di pace di Fondi

Parter i hovedsagen

Sagsøger: M.M.

Sagsøgte: Presidenza del Consiglio dei ministri, Ministero della Giustizia og Ministero dell’Economia e delle Finanze

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 288 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 17, 31, 34 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (1), § 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde, der blev indgået den 6. juni 1997, og der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (2), som ændret ved Rådets direktiv 98/23/EF af 7. april 1998 (3), samt § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (4), fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der er fastsat i artikel 29 i [lovdekret] nr. 116 af 13. juli 2017, som erstattet af artikel 1, stk. 629, i lov nr. 234 af 30. december 2021, der bestemmer, at der automatisk gives afkald ex lege på ethvert krav vedrørende gennemførelsen af de ovennævnte direktiver, og som fører til tabet af enhver anden løn-, arbejds- og socialsikringsmæssig beskyttelse, som er sikret ved EU-retten,

— alene fordi en honorær dommer i sin egenskab af europæisk arbejdstager med tidsbegrænset deltidsansættelse, som kan sammenlignes med en professionel dommer i dennes egenskab af europæisk fastansat arbejdstager på fuldtid, indgiver ansøgning om deltagelse i stabiliseringsprocedurer, som kun formelt gennemfører § 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og der er knyttet som bilag til direktiv 1999/70,

— eller fordi denne, såfremt denne ikke består de nævnte procedurer eller ikke indgiver den omhandlede ansøgning, modtager et vederlag, hvis størrelse åbenlyst er utilstrækkelig og ikke står i forhold til de skader, som følger af den manglende gennemførelse af de ovennævnte direktiver?

(1) EUT 2003, L 299, s. 9.

(2) EFT 1998, L 14, s. 9.

(3) Rådets direktiv 98/23/EF af 7.4.1998 om udvidelse af direktiv 97/81/EF om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, til også at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (EFT 1998, L 131, s. 10).

(4) EFT 1999, L 175, s. 43.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 22. juli 2022 — Association interprofessionnelle des fruits et légumes frais (Interfel) mod Ministère de l’Agriculture et de la Souveraineté alimentaire

(Sag C-501/22)

(2022/C 424/28)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Association interprofessionnelle des fruits et légumes frais (Interfel)

Sagsøgt: Ministère de l’Agriculture et de la Souveraineté alimentaire

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 164 i forordning (EU) nr. 1308/2013 (1) fortolkes således, at denne bestemmelse ikke alene tillader udvidelse af brancheaftaler om strengere regler end dem, der er fastsat i EU-reglerne, på området for »produktionsregler«, jf. denne artikels [stk. 4,] litra b), men også på samtlige andre områder, der er nævnt i [samme stykkes] litra a) og litra c)-n), for hvilke det heri er bestemt, at der kan ansøges om udvidelse af en brancheaftale, og navnlig hvis denne artikel, idet EU-reglerne fastsætter markedsføringsregler for en given kategori af frugt eller grøntsager, tillader vedtagelse af strengere regler i form af en brancheaftale og udvidelse heraf til at omfatte samtlige aktører.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (EUT 2013, L 347, s. 671).
—

Det fastslås, at Republikken Malta ved ikke at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at den af denne medlemsstat udpegede lufttrafiktjenesteudøver opfylder artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EU) nr. 29/2009 (1), har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 29/2009.
Appel iværksat den 12. maj 2022 af the airscreen company GmbH & Co. KG til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 7. marts 2022 i sag T-382/21 — the airscreen company GmbH & Co. KG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-320/22 P)

(2022/C 424/22)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: the airscreen company GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte O. Spieker, D. Mienert og J. Selbmann)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Moviescreens Rental GmbH

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. september 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanten bærer sine egne omkostninger.
4.

Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 56, stk. 9, i direktiv 2012/34/EU da fortolkes således, at den kompetente tilsynsmyndigheds afhjælpende foranstaltninger som fastsat heri hvad angår de retlige følger principielt også giver mulighed for at påbyde tilbagebetaling af afgifter, som infrastrukturforvalteren har opkrævet ulovligt, selv om tilbagebetalingskravene mellem jernbanevirksomheden og infrastrukturforvalteren kan gøres gældende ved et civilt søgsmål?
Appel iværksat den 27. september 2022 af RT France til prøvelse af dom afsagt af Retten (Store Afdeling) den 27. juli 2022 i sag T-125/22, RT France mod Rådet

(Sag C-620/22 P)

(2022/C 432/16)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: RT France (ved avocat E. Piwnica)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union, Kongeriget Belgien, Republikken Estland, Den Franske Republik, Republikken Letland, Republikken Litauen, Republikken Polen, Europa-Kommissionen og Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 27. juli 2022 i sagen T-125/22, RT France mod Rådet annulleres;

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger;

med alle de heraf følgende retsvirkninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at Retten har tilsidesat artikel 41, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ved fastslå — i Rettens konstatering af, at der ikke havde været nogen tilsidesættelse af retten til at blive hørt for selskabet RT France –, at grundet den helt udsædvanlige sammenhæng, hvori de anfægtede retsakter var blevet vedtaget, samt de formål, som Rådet forfulgte, var Unionens myndigheder ikke forpligtet til at høre appellanten inden den oprindelige opførelse af dennes navn på de omhandlede lister.

Appellanten gør gældende, at Retten har tilsidesat artikel 41, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder og fordrejet de fremlagte beviselementer ved at fastslå, at ingen af de af appellanten fremførte argumenter kunne godtgøre, at proceduren kunne have ført til et andet resultat, hvis appellanten var blevet hørt forud for vedtagelsen af de omhandlede foranstaltninger, eller hvis begrundelsen vedrørende anvendelsen af disse på forhånd var blevet meddelt appellanten.

Appellanten har desuden påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 11 i chartret om grundlæggende rettigheder, og gør gældende, at Retten har fordrejet de fremlagte beviselementer ved — med henblik på at finde begrænsningerne i appellantens ytringsfrihed for begrundede — at fastslå, at den omhandlede restriktive foranstaltning var nødvendig, egnet og forholdsmæssig henset til de formål, som foranstaltningen forfulgte.

Appellanten gør gældende, at Retten ligeledes har tilsidesat artikel 16 i chartret om grundlæggende rettigheder ved at basere sig på den midlertidige karakter af de restriktive foranstaltninger, der blev pålagt appellanten, og manglen på bevis vedrørende appellantens finansielle levedygtighed for at fastslå, at den anfægtede restriktive foranstaltning ikke var uforholdsmæssig.

Endelig har appellanten påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 21 i chartret om grundlæggende rettigheder og en fordrejning af beviselementerne ved konklusionen om, at appellanten ikke har været genstand for en forskelsbehandling.
Er det i overensstemmelse med artikel 30, stk. 3, i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 640/2014 af 11. marts 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 for så vidt angår det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, betingelserne for afslag eller tilbagetrækning af betalinger og administrative sanktioner vedrørende direkte betalinger, støtte til udvikling af landdistrikterne og krydsoverensstemmelse ( 1 ) (herefter »delegeret forordning nr. 640/2014«), under henvisning til 28. og 31. betragtning til denne forordning og dens artikel 2, stk. 1, nr. 16) og 18), og artikel 31, stk. 1-3, at en medlemsstat har en praksis, hvorefter der i henhold til de af en medlemsstat fastsatte kriterier for at opnå støtteberettigelse skal gives fuldt afslag på en ansøgning om udbetaling af støtte vedrørende produktion pr. ammeko, når den nåede kælvningsfrekvens i forhold til antallet af anmeldte dyr er lavere end den frekvens, som kræves og er fastsat for de anmeldte dyr, selv om den krævede kælvningsfrekvens opnås inden for en gruppe af dyr, der er mindre talrig end den gruppe af dyr, der er anmeldt, eftersom en lavere kælvningsprocent end den, der kræves i den nationale lovgivning, medfører, at ingen af de anmeldte dyr er støtteberettigede?
6)

Skal bestemmelserne i momsdirektivet om fradrag for denne afgift fortolkes således, at såfremt afgiftsmyndigheden under afgiftsproceduren opdager, at de varer, der fremgår af fakturaerne, har fællesskabsoprindelse, og at den afgiftspligtige person er anden aktør i en [leverings-]kæde, er denne models udformning — henset til den omstændighed, at varer med fællesskabsoprindelse er fritaget for moms, således at den første ungarske køber ikke har ret til at fradrage moms, hvilket kun den anden aktør i kæden derimod har — et objektivt forhold, der i sig selv er tilstrækkeligt til at godtgøre, at der er tale om afgiftssvig, eller skal afgiftsmyndigheden også i dette tilfælde med objektive forhold godtgøre, hvilke(n) aktør(er) i kæden der begik afgiftssvig, deres modus operandi, og om den afgiftspligtige person havde kendskab til eller kunne have haft kendskab til dette, såfremt den pågældende havde udvist den fornødne omhu?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud (Den Tjekkeiske Republik) den 26. august 2022 — Inkreal s. r. o. mod Dúha reality s. r. o.

(Sag C-566/22)

(2022/C 432/14)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Inkreal s. r. o.

Sagsøgt: Dúha reality s. r. o.

Præjudicielt spørgsmål

Henset til, at eksistensen af et grænseoverskridende element er en nødvendig betingelse for anvendelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, kan anvendelsen af denne forordning da baseres på, at to parter etableret i samme medlemsstat blot er enige om, at retterne i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union er kompetente?

(1) EUT 2012, L 351, s. 1.
2.

Er den praksis, hvorefter en national ret behandler en tvist, hvis genstand er et krav om erstatning for en skade, der er forvoldt en tilbudsgiver, som ulovligt er blevet udelukket fra en udbudsprocedure, og hvor et krav om erstatning for tabt fortjeneste som følge af, at tilbudsgiveren ikke har fået mulighed for at deltage i et offentligt udbud, ikke indgår i erstatningskravet, forenelig med artikel 2, stk. 2, stk. 1, litra c), sammenholdt med artikel 2, stk. 6 og 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11. december 2007 om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Fővárosi Törvényszék (Ungarn) den 11. juli 2022 — DIGI Távközlési és Szolgáltató Kft. mod Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság

(Sag C-460/22)

(2022/C 432/08)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Digi Távközlési és Szolgáltató Kft.

Sagsøgt: Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság

Præjudicielt spørgsmål

Skal en virksomhed, der udbyder elektroniske kommunikationstjenester på det pågældende marked, men som ikke har deltaget i en bestemt auktion (herefter »auktion«), fordi den ikke opfyldte betingelserne for deltagelse i henhold til auktionsbetingelserne, som indeholdt de detaljerede regler for auktionen (herefter »auktionsbetingelserne«), og afgørelsen fra den nationale tilsynsmyndighed, der fastslår resultatet af denne auktion, derfor ikke indeholder nogen bestemmelser med hensyn til denne virksomhed, anses for at være en virksomhed, der er berørt af en national tilsynsmyndigheds afgørelse som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF (1) af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), og som derfor med hensyn til denne afgørelse har kompetence til at udøve retten til adgang til effektive retsmidler, der er fastsat i artikel 47 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder]?

(1) EFT 2002, L 108, s. 33.
3)

Er friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er knæsat i chartrets artikel 16, med den nødvendige begrænsning i henhold til artikel 273 i direktiv [2006/112], og som står i forhold til chartrets artikel 52, stk. 1, og retten til adgang til effektive retsmidler i chartrets artikel 47, til hinder for en medlemsstats lovgivning, som i bindende vendinger uden at overlade et skøn til de organer, der har til opgave at gennemføre lovgivningen, bestemmer, at a) når selskabet, som har status som afgiftspligtig person, fjerner den hindring, der lå til grund for pligten til at stille en sådan sikkerhed, når afgørelsen om at pålægge pligten til at stille sikkerhed for betaling af afgifter er blevet endelig, har dette ikke virkning for pligten til at stille sikkerhed for betaling af afgifter og derfor for muligheden for at inddrage skatteidentifikationsnummeret, end ikke når denne hindring er blevet fjernet, efter afgørelsen om at pålægge den pågældende at stille sikkerhed er blevet endelig, men inden for fristen for at stille den nævnte sikkerhed? b) selskabet, som har status som afgiftspligtig person, såfremt der ikke er blevet stillet sikkerhed for betaling af afgifter efter udløbet af fristen for at stille den nævnte sikkerhed, ikke kan afbøde retsvirkningerne af inddragelsen af dets skatteidentifikationsnummer, heller ikke når selskabet, efter afgørelsen om at pålægge den pågældende at stille sikkerhed er blevet endelig, men inden for fristen for at stille den nævnte sikkerhed har fjernet den hindring, der lå til grund for afgørelsen om at pålægge selskabet at stille den omhandlede sikkerhed?
b)

Må en national bestemmelse give kreditgiver mulighed for at beregne kompensationen for den førtidige indfrielse ved hjælp af en fiktiv geninvestering i sikre kapitalmarkedspapirer med tilsvarende løbetid (den såkaldte aktiv-passiv-metode)?
—

at Retten fordrejede sagens indhold ved at henvise til en implicit FOLTF-vurdering (failing or likely to fail (nødlidende eller forventeligt nødlidende)) og undlod at nævne, at Afviklingsinstansen udtrykkeligt i svarskriftet havde anført, at den ikke foretog en FOLTF-vurdering.
2)

Skal artikel 3, stk. 1, artikel 6, stk. 1, artikel 7, stk. 1 og 2, og artikel 8 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder og retssikkerhedsprincippet, effektivitetsprincippet, proportionalitetsprincippet og retten til at blive hørt af en domstol fortolkes således, at de er til hinder for en retslig fortolkning af bestemmelserne i national ret, hvorefter opførelsen af et urimeligt kontraktvilkår i registret over ulovlige vilkår har den virkning, at dette vilkår bliver urimeligt i enhver sag, der involverer forbrugeren, herunder: — i forhold til en anden erhvervsdrivende end den, mod hvem sagen om opførelsen af det urimelige kontraktvilkår i registret over ulovlige vilkår er anlagt, — i forhold til et vilkår, hvis ordlyd ikke er sprogligt identisk, men som har samme betydning og samme virkning over for forbrugeren?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Düsseldorf (Tyskland) den 15. august 2022 — Air Europa Lineas Aereas mod VO og GR

(Sag C-545/22)

(2022/C 424/38)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøgt og appellant: Air Europa Lineas Aereas

Sagsøgere og indstævnte: VO og GR

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at aflysning af en flyafgang skyldes usædvanlige omstændigheder, når et luftfartsselskab fra marts 2020 efter udbruddet af den verdensomspændende covid-19-pandemi og sammenbruddet i den globale flytrafik reducerer sin flyveplan drastisk som følge af flyvningers manglende rentabilitet og et ønske om at beskytte besætningen og pilotens sundhed og aflyser talrige flyafgange, selv om luftfartsselskabet ikke var tvunget til at foretage disse aflysninger som følge af foranstaltninger truffet af de offentlige myndigheder, såsom lukning af lufthavne, flyveforbud eller forbud mod indrejse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
1.

Skal definitionen af et kreditinstitut i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (1) af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 fortolkes således, at långivningen udelukkende skal ske med midler, der modtages fra offentligheden som indskud eller andre midler, der skal tilbagebetales, eller må et kreditinstitut også yde lån med midler fra andre kilder?
C 424/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatien) den 16. maj 2022 — Centar za restrukturiranje i prodaju mod PROM-VIDIJA d.o.o.

(Sag C-327/22)

(2022/C 424/23)

Processprog: kroatisk

Den forelæggende ret

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske

Parter i hovedsagen

Appellant: Centar za restrukturiranje i prodaju

Indstævnt: PROM-VIDIJA d.o.o.

Præjudicielt spørgsmål

Skal reglen i artikel 121 i Sudski poslovnik (retternes procesreglement) og instruksen fra præsidenten for Visoki trgovački sud (appeldomstol i handelsretlige sager) [udelades] af 20. januar 2022, hvorefter retsafgørelser ikke må fremsendes, hvis dette ikke fuldt ud sker i overensstemmelse med den rækkefølge, der er fastsat i denne instruks, anses for at være i overensstemmelse med artikel 19, stk. 1, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
C 424/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rayonen sad Burgas (Bulgarien) den 25. august 2022 — JD mod OB

(Sag C-562/22)

(2022/C 424/40)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Rayonen sad Burgas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JD

Sagsøgt: OB

Præjudicielle spørgsmål

Idet artikel 19, stk. 3, litra b), TEU og artikel 267, stk. 1, litra b), og stk. 3 TEUF lægges til grund, udgør de i hovedsagen omtvistede retsforskrifter i Republikken Bulgarien, hvorefter erhvervelse af ejendomsret til landbrugsarealer i Bulgarien afhænger af, at en betingelse om ophold i mindst fem år på denne medlemsstats område er opfyldt, da en begrænsning, som er i strid med artikel 18 TEUF, 49 TEUF, 63 TEUF og 345 TEUF?

Nærmere bestemt, udgør den nævnte betingelse for at erhverve ejendomsret en uforholdsmæssig foranstaltning, som principielt er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i henhold til artikel 18 TEUF og principperne om frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden inden for Unionen, som er forankret i artikel 49 og 63 TEUF samt i artikel 45 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal den hensyntagen til tidligere domme, der er afsagt i andre medlemsstater, som skal ske i henhold til artikel 3, stk. 5, punktum, i rammeafgørelse 2008/675/RIA, foretages på den måde, at den ulempe, der følger af den manglende mulighed for efterfølgende at fastsætte en samlet straf i henhold til principperne for fastsættelse af en samlet straf i henhold til tysk ret, skal dokumenteres og begrundes konkret ved udmålingen af straffen for den indenlandske forbrydelse?