ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Appel–anbringender–anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, første afsnit; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)] (jf. præmis 4)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 22. februar 2018 –

Valkov mod Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og Republikken Bulgariens øverste kassationsdomstol

(Sag C-701/17 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – Den Europæiske Unions Ret ikke kompetent til at påkende et annullationssøgsmål mod en afgørelse fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og en afgørelse fra Republikken Bulgariens øverste kassationsdomstol – åbenbart, at appellen skal afvises«

1. Appel–anbringender–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58,stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169] (jf. præmis 10 og 11)

2. Annullationssøgsmål–Unionens retsinstansers kompetence–prøvelse af lovligheden af en afgørelse fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol–udelukket–prøvelse af lovligheden af en afgørelse fra en national domstol–udelukket (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 12)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
3.

Appel–anbringender–ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen–afvisning [Art. 256, stk. 1 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 3)
3.

Appel–anbringender–ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 3)
2.

Appel–anbringender–anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–afvisning [Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)] (jf. præmis 4)
2)

Artikel 3-5 i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at et vilkår i en kreditaftale som det, der er omhandlet i hovedsagen, hvorefter hele valutakursrisikoen lægges på låntager, og som ikke er udformet klart, således at låntager ikke på grundlag af klare og forståelige kriterier er i stand til at vurdere de økonomiske følger af aftalens indgåelse, af den nationale ret kan anses for at være urimeligt, såfremt det i forbindelse med rettens undersøgelse heraf konstateres, at dette vilkår til trods for kravet om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. I denne henseende tilkommer det den forelæggende ret under hensyn til samtlige omstændigheder i hovedsagen og under hensyn bl.a. til den erhvervsdrivendes ekspertise og kendskab for så vidt angår de mulige valutakursudsving og de iboende risici ved indgåelse af et lån i udenlandsk valuta for det første at undersøge, om kravet om god tro er blevet tilsidesat, og for det andet, om der foreligger en betydelig skævhed som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13.
1)

Artikel 4, stk. 2, og artikel 5 i Rådet direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at vilkårene i en låneaftale indgået mellem en forbruger og en bank i en medlemsstat opfylder kravet i disse bestemmelser om, at kontraktvilkår skal være affattet klart og forståeligt, når det pengebeløb, som skal stilles til rådighed for denne forbruger som kontopenge angivet i en udenlandsk valuta, der er fastsat i forhold til den aftalte udbetalingsvaluta, er angivet klart. For så vidt som fastsættelsen af dette beløb afhænger af valutakursen på tidspunktet for frigivelsen af midlerne, kræves det, at metoderne til beregning af det faktiske lånebeløb og fastsættelse af valutakursen er gennemsigtige, således at en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier kan forudse, hvilke økonomiske følger – heriblandt navnlig de samlede omkostninger i forbindelse med lånet – aftalen kan få for ham. Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at såfremt en national domstol fastslår, at vilkår i en låneaftale indgået mellem en forbruger og en bank, såsom vilkårene i hovedsagen, er urimelige, er denne bestemmelse ikke til hinder for, at denne ret erklærer hele den pågældende aftale for ugyldig, hvis den ikke kan opretholdes efter ophævelsen af disse vilkår.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 22. marts 2018 –

Centeno Meléndez

(Sag C-315/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 1999/70/EF – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – § 4 – princippet om ikke-forskelsbehandling – ordning med horisontalt karriereforløb – tildeling af et løntillæg – national lovgivning, som udelukker ikke-fastansatte – begreberne »ansættelsesvilkår« og »objektive grunde««

1. Socialpolitik–rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP–direktiv 1999/70–anvendelsesområde–person, der er midlertidigt ansat som administrativt og teknisk personale på et universitet–omfattet (Rådets direktiv 1999/70, bilag) (jf. præmis 38-40)

2. Socialpolitik–rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP–direktiv 1999/70–forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere i tidsbegrænset ansættelse–ansættelsesvilkår–begreb–deltagelse i det horisontale karriereforløb og løntillæg i tilknytning til denne deltagelse–omfattet (Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 4, stk. 1) (jf. præmis 45, 47 og 52-54)

3. Socialpolitik–rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP–direktiv 1999/70–forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere i tidsbegrænset ansættelse–national ordning, hvorefter deltagelsen i en ordning med horisontalt karriereforløb for administrativt og teknisk personale ved et universitet, og følgelig tildelingen af det løntillæg, som deltagelsen i denne ordning giver anledning til, forbeholdes fastansatte tjenestemænd og fastansatte kontraktansatte og bl.a. udelukker personer, der er beskæftigede som midlertidigt ansatte–objektive forhold foreligger ikke–ikke tilladt (Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 4, stk. 1) (jf. præmis 65, 68-71, 76 og 78 samt konkl.)

Konklusion

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er indgået den 18. marts 1999, og som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter deltagelsen i en ordning med horisontalt karriereforløb for administrativt og teknisk personale ved Universidad de Zaragoza (Spanien), og følgelig tildelingen af det løntillæg, som deltagelsen i denne ordning giver anledning til, forbeholdes fastansatte tjenestemænd og fastansatte kontraktansatte og bl.a. udelukker personer, der er beskæftigede som midlertidigt ansatte.

( 1 ) – EUT C 269 af 14.8.2017.
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme–beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme til at omfatte ikke-lignende varer eller tjenesteydelser–figurmærket SOTTO IL SOLE ITALIANO SOTTO il SOLE–ordmærket VIÑA SOL (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 7 og 8)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 13. marts 2018 –

Mediaexpert mod EUIPO

(Sag C-560/17 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – EU-varemærker – ugyldighedssag – figurmærke i farverne sort, gul og hvid indeholdende ordbestanddelen »mediaexpert« – undladelse af inden for den fastsatte frist at fremlægge oversættelsen af registreringsbeviset for det ældre varemærke – afslag på ugyldighedsbegæringen«

1. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder–afvisning–Domstolens kontrol med vurderingen af de faktiske omstændigheder, der er fremført for Retten–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt–anbringende om en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder–nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse [Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 3)

2. EU-varemærker–kontorets afgørelser–lovlighed–undersøgelse foretaget af Unionens retsinstanser–kriterier (Rådets forordning nr. 207/2009) (jf. præmis 3)

3. Appel–anbringender–ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen–afvisning [Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 3)

4. Appel–anbringender–anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–afvisning [Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 3)

Konklusion

1) Appellen forkastes i det hele, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
2.

Præjudicielle spørgsmål–formaliteten–nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng–rækkevidde–anmodning, som ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger om den faktiske og retlige sammenhæng–umuligt for Domstolen at give den forelæggende ret et brugbart svar–åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 94; Rådets direktiv 2011/16) (jf. præmis 29-32)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 6. september 2018 –

Gmalieva m.fl.

(Sag C-79/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – fri udveksling af tjenesteydelser – hasardspil – monopol på hasardspil i en medlemsstat – national lovgivning, der forbyder drift af spilleautomater uden forudgående tilladelse fra myndighederne«

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – hasardspil – national lovgivning, der forbyder drift af spilleautomater uden forudgående tilladelse fra myndighederne – berettigelse – begrænsning af udbuddet af hasardspil og kriminalitetsbekæmpelse – pligt til at opfylde betingelserne om forholdsmæssighed og ikke-forskelsbehandling – betingelser – faktisk forfølgelse af formål på en kohærent og systematisk måde – den nationale rets afgørelse

(Art. 56 TEUF)

(jf. præmis 22-31 samt konkl.)

Konklusion

Det tilkommer den forelæggende i lyset af angivelserne fra Den Europæiske Unions Domstol i bl.a. dom af 30. april 2014, Pfleger m.fl. (C-390/12, EU:C:2014:281), at fastslå, om en national retlig ordning med monopol på hasardspil – såsom den i hovedsagen omhandlede – skal anses for at være kohærent i lyset af artikel 56 ff. TEUF, når følgende er blevet fastslået i forbindelse med en national retslig procedure:

– Ludomani udgør ikke et samfundsmæssigt problem, som kræver statslig handling.

– De forbudte hasardspil giver ikke anledning til strafferetlige lovovertrædelser, men alene til administrative lovovertrædelser.

– Statens årlige indtægter fra hasardspil andrager mere end 500 mio. EUR, dvs. 0,4% af det årlige budget.

– Koncessionsindehavernes reklametiltag sigter hovedsageligt mod at opfordre dem, der endnu ikke deltager i hasardspil, til at deltage.

( 1 ) – EUT C 178 af 6.6.2017.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 5. juli 2018 –

Nap Innova Hoteles mod SRB

(Sag C-731/17 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – annullations- og erstatningssøgsmål – artikel 19 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – repræsentation for Unionens retsinstanser – advokat, der ikke er tredjemand i forhold til appellanten – artikel 47 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

1. Appel–formål–appellen lider af samme formelle mangel som søgsmålet for Retten–retligt spørgsmål vedrørende appellens antagelse til realitetsbehandling–realitetsbehandling–formaliteten (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF) (jf. præmis 9)

2. Retslig procedure–stævning–formkrav–betingelser vedrørende den, der skriver under–egenskab af en anden person i forhold til parterne–selskab, repræsenteret ved advokat, der er leder og medejer af sagsøgeren–manglende overholdelse af uafhængighedskravet–afvisning (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; statutten for Domstolen, art. 19) (jf. præmis 11, 19 og 20)

3. Appel–anbringender–ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl–anbringende, som mangler præcision–afvisning (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 24, 25 og 34)

4. Appel–anbringender–Domstolens prøvelse af bedømmelsen af fortolkningen og anvendelsen af national ret, som påberåbes af en part–udelukket–afvisning (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 31 og 32)

Konklusion

1) Appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 14. juni 2018 – GS

(Sag C-440/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – direkte beskatning – etableringsfrihed – direktiv 2011/96/EU – artikel 1, stk. 2 – moderselskab – holdingselskab – fritagelse for kildeskat af overskud udloddet til et ikke-hjemmehørende moderholdingselskab – fritagelse – svig, unddragelse og misbrug på skatteområdet – formodning«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne–fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber i forskellige medlemsstater–direktiv 2011/96–udtømmende harmonisering–foreligger ikke–mulighed for at bedømme, om en national lovgivning på det samme område er forenelig med den primære ret (Rådets direktiv 2011/96, som ændret ved direktiv 2013/13, art. 1, stk. 2) (jf. præmis 31)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne–fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber i forskellige medlemsstater–direktiv 2011/96–fritagelse for kildeskat i datterselskabets medlemsstat af udbytte udloddet til moderselskabet–udbytte, som et hjemmehørende datterselskab udlodder til et ikke-hjemmehørende moderselskab–hovedregel om fritagelsen fra kildebeskatning–undtagelse til denne hovedregel i tilfælde af misbrug eller svig–andele i moderselskab indehaves af personer, der ikke har ret til en sådan fritagelse–national lovgivning, der generelt udelukker, at disse personer indrømmes fritagelsen–uafkræftelig formodning om misbrug eller svig–ikke tilladt (Rådets direktiv 2011/96, som ændret ved direktiv 2013/13, art. 1, stk. 2) (jf. præmis 43-45, 48, 63, 64, 66 og 77-81 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 2011/96/EU af 30. november 2011 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, som ændret ved Rådets direktiv 2013/13/EU af 13. maj 2013, og artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats skattelovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der kildebeskatter udbytte, som et hjemmehørende datterselskab udlodder til sit ikke-hjemmehørende moderselskab, men som udelukker sidstnævntes ret til tilbagebetaling af eller fritagelse for en sådan kildeskat, når for det første kapitalandele i dette moderselskab ejes af personer, der ikke ville have haft ret til en sådan tilbagebetaling eller fritagelse, såfremt de direkte havde oppebåret udbytte fra et sådant datterselskab, og nævnte moderselskab ikke har oppebåret sin bruttoindkomst i det pågældende regnskabsår ved egen økonomisk virksomhed, og for det andet den ene af de to betingelser, der er fastsat i denne lovgivning, er opfyldt, dvs. at der enten ikke foreligger økonomiske eller andre væsentlige grunde til at indskyde det nævnte moderselskab som mellemled, eller at sidstnævnte selskab ikke deltager i den almindelige økonomiske omsætning med en virksomhedsstruktur, der er passende, henset til selskabets formål, uden at der tages hensyn til organisatoriske, økonomiske eller andre væsentlige kendetegn ved de virksomheder, der har nær tilknytning til det pågældende moderselskab.

( 1 ) – EUT C 374 af 6.11.2017.
Da anmodningen om præjudiciel afgørelse danner grundlag for retsforhandlingerne for Domstolen, er det nødvendigt, at den nationale ret i denne anmodning bl.a. angiver de faktiske omstændigheder og de retsregler, der ligger til grund for hovedsagen.

Denne forpligtelse skal især overholdes inden for visse områder, der er karakteriseret ved komplekse faktiske og retlige forhold (jf. i denne retning dom af 26.1.1993, Telemarsicabruzzo m.fl.,C-320/90 – C-322/90, EU:C:1993:26, præmis 7, kendelse af 19.3.1993, Banchero, C-157/92, EU:C:1993/107, præmis 5, og dom af 12.12.2013, Ragn-Sells,C-292/12, EU:C:2013:820, præmis 39), men tillige når det forelæggende organ ifølge lovgivningen har fået tillagt funktioner af forskellig art.

I sidstnævnte tilfælde kan formaliteten med hensyn til anmodningen om præjudiciel afgørelse afhænge af spørgsmålet, om det forelæggende nationale organ kan anses for en »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF, når det udøver judicielle funktioner, hvorimod dette ikke er tilfældet, når det udøver andre funktioner, bl.a. af administrativ karakter (jf. kendelse af 26.11.1999, ANAS,C-192/98, EU:C:1999:589, præmis 22).

(jf. præmis 28-30)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 11. september 2018 –

Allstate Insurance Company mod EUIPO

(Sag C-542/17 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – EU-varemærker – ansøgning om registrering af ordmærket DRIVEWISE – afslag på ansøgningen – Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 – artikel 7, stk. 1, litra c) – artikel 7, stk. 2 – artikel 75 – beskrivende karakter – neologisme, som er sammensat af bestanddele, der hver for sig er beskrivende for egenskaber ved de omhandlede varer eller tjenesteydelser – anvendelsesformålet med de omhandlede varer – urigtig gengivelse – begrundelsespligt«

1. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne–afvisning–Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 23 og 24)

2. EU-varemærker–klagesag–søgsmål ved Unionens retsinstanser–Rettens kompetence–grundlæggende retsprincipper–efterprøvelse af egen drift (jf. præmis 40)

Konklusion

1) Appellen forkastes som åbenbart ugrundet.

2) Allstate Insurance Company betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 13 af 15.1.2018.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 30. maj 2018 – Yanchev

(Sag C-481/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – en af Europa-Kommissionen godkendt støtteordning – investeringsstøtte inden for landbrugssektoren – skattefritagelse – eftergivelse af selskabsskat – betingelser – afslag på ydelse af individuel støtte i henhold til denne støtteordning«

1. Præjudicielle spørgsmål–besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis–anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 19)

2. Statsstøtte–generel støtteordning godkendt af Kommissionen–investeringsstøtte inden for landbrugssektoren–eftergivelse af selskabsskat–national ordning, hvorefter der ikke ydes til støtte til skattepligtige personer, der har gæld til staten–lovlig (Art. 108, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 22 og 24 samt konkl.)

Konklusion

Kommissionens afgørelse K(2011) 863 af 11. februar 2011 om ydelse af statsstøtte inden for rammerne af artikel 107 TEUF og 108 TEUF og om godkendelse af statsstøtte N 546/2010 indført af Republikken Bulgarien til investeringer inden for landbrugsbedrifter ved hjælp af en eftergivelse af selskabsskat skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at denne medlemsstat afslår at yde støtte i henhold til denne ordning med den begrundelse, at ansøgeren ikke opfylder en i national ret fastsat betingelse om, at der ikke kan ydes støtte til en skattepligtig person, der har gæld til staten, og det uagtet at den nævnte afgørelse ikke eksplicit fastsætter en sådan betingelse.

( 1 ) – EUT C 369 af 30.10.2017.
Sag C-640/17

Luís Manuel dos Santos

mod

Fazenda Pública

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – interne afgifter – forbud mod diskriminerende afgifter – artikel 110 TEUF – engangsafgift for færdsel med motorkøretøjer – fastsættelse af afgiftssatsen i forhold til tidspunktet for den første indregistrering af køretøjet i den medlemsstat, der opkræver afgiften – brugte motorkøretøjer, der er indført fra andre medlemsstater – manglende hensyntagen til tidspunktet for den første indregistrering i en anden medlemsstat

Sammendrag – Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 17. april 2018

Fiskale bestemmelser – interne afgifter – engangsafgift for færdsel med motorkøretøjer – fastsættelse af afgiftssatsen i forhold til tidspunktet for den første indregistrering af køretøjet i den medlemsstat, der opkræver afgiften – anvendelse på de brugte motorkøretøjer, der er indført fra andre medlemsstater – manglende hensyntagen til tidspunktet for den første indregistrering i en anden medlemsstat – ikke tilladt

(Art. 110 TEUF)

Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den herved indførte engangsfærdselsafgift opkræves på lette personbiler, der er blevet indregistreret eller opført i et register i denne medlemsstat, uden at der tages hensyn til tidspunktet for den første indregistrering af et køretøj, når denne har fundet sted i en anden medlemsstat, med den følge, at den afgift, der pålægges køretøjer indført fra en anden medlemsstat, er højere end den, som pålægges lignende ikke-indførte køretøjer.

(jf. præmis 22 og domskonkl.)