ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det er imidlertid netop vedtægten, som i dens artikel 91, stk. 1, bestemmer, at et annullationssøgsmål kun kan vedrøre en akt, der indeholder et klagepunkt. Hvis den akt, der er omfattet af søgsmålet, ikke indeholder et klagepunkt imod sagsøgeren, skal søgsmålet afvises. Sagsøgerens eventuelle interesse i en realitetsafgørelse af det spørgsmål, der rejses ved søgsmålet, er i denne henseende irrelevant.

En anerkendelse af, at et forslag om godskrivning af pensionsgivende tjenesteår med henblik på overførsel til Unionens ordning af de pensionsrettigheder, der er optjent før indtrædelsen i Unionens tjeneste, ikke er en akt, der indeholder et klagepunkt, betyder ikke, at den pågældende tjenestemand fratages den mulighed for overførsel, som han er tillagt ved artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten. Det betyder blot, at denne tjenestemand skal vælge, om han ønsker at udnytte den ret, som han er tillagt ved denne bestemmelse, uden på forhånd at kunne anmode Unionens retsinstanser om at tage stilling til fortolkningen og anvendelsen på hans tilfælde af denne bestemmelse og af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er vedtaget med henblik på dens gennemførelse.

(jf. præmis 85)
Der er en alvorlig risiko for, at brugen uden rimelig grund af ordmærket MACCOFFEE, der er registreret som EU-varemærke for varer i Nicearrangementets klasse 29, 30 og 32, medfører en utilbørlig udnyttelse af renomméet for det ældre ordmærke McDONALD’s, der er registreret tidligere som EU-varemærke for varer og tjenesteydelser i Nicearrangementets klasse 29, 30, 32 og 42.

Varemærket McDONALD’S har et betydeligt renommé for fastfoodrestaurationstjenesteydelser i Unionen. Dets renommé udstrækker sig til kendetegnene ved varemærkefamilien »Mc«. Varemærket McDONALD’S er nemlig det oprindelige varemærke for familien, til hvilket alle de afledte varemærker er knyttet ved et fælles karaktertræk, nemlig præfikset »mc«, og fra hvilket de allesammen adskiller sig ved den samme type afsluttende bestanddel, der henviser til en af fødevarerne på menuen for fastfoodrestauranter. Præfikset »mc«, havde således opnået et eget særpræg i forhold til fastfoodrestaurationstjenesteydelserne og de varer, der står på menuen i fastfoodrestauranter, i det mindste på en del af Unionens område, således at dette præfiks kan karakterisere tilstedeværelsen af en varemærkefamilie.

Varemærket MACCOFFEE, der begrebsmæssigt ligner varemærket McDONALD’S og har den samme struktur, kan blive knyttet til varemærkefamilien »Mc«.

Hvad angår de varer og tjenesteydelser, for hvilke de omtvistede varemærker er registreret, har disse en vis grad af lighed på grund af de nære forbindelser imellem dem.

I denne henseende bemærkes, at den relevante kundekreds, dvs. den brede offentlighed i Unionen, eller en væsentlig del af denne, mentalt kan skabe en forbindelse mellem de omtvistede varemærker, for så vidt som denne kan blive tiltrukket på grund af det forhold, at det anfægtede varemærke praktisk set har det samme præfiks og gengiver den samme struktur som varemærket McDONALD’S, og kan forbinde det nævnte varemærke med varemærkefamilien »Mc«.

(jf. præmis 31, 63, 64, 67, 85, 99, 101, 102, 104, 105 og 108)
3.

Retslig procedure — fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling — betingelser — uddybning af et allerede fremført anbringende — antagelse til realitetsbehandling — tilsvarende gælder for argumenter, der fremføres til støtte for et anbringende (Rettens procesreglement (1991), art. 48, stk. 2, første afsnit) (jf. præmis 93)
4.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien — indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem — kontrollens rækkevidde — bevis for grundlaget for foranstaltningen — forpligtelse for Rådet til systematisk at kontrollere de beviselementer, som fremlægges af myndighederne i et tredjeland — foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder art. 47; Rådets afgørelse 2011/72/FUSP og 2013/409/FUSP) (jf. præmis 129-131, 141-143 og 148-150)
6.

Internationale aftaler — overenskomsten om Verdenshandelsorganisationen — GATT 1994 — ikke muligt at påberåbe sig WTO’s aftaler for at anfægte en EU-retsakts lovlighed — undtagelser — EU-retsakt, der tilsigter gennemførelsen deraf, eller som udtrykkeligt og præcist henviser dertil (Aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, »antidumpingaftalen af 1994«, art. 6, stk. 10 og art. 9, stk. 2; Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 9, stk. 5) (jf. præmis 129-139)
3.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien — indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem — kontrollens rækkevidde — bevis for grundlaget for foranstaltningen — forpligtelse for Rådet til systematisk at kontrollere de beviselementer, som fremlægges af myndighederne i et tredjeland — foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41 og art. 47; Rådets afgørelse 2011/72/FUSP, 2013/409/FUSP, 2014/49/FUSP og 2015/157/FUSP; Rådets forordning nr. 101/2011, nr. 735/2013 og nr. 81/2014) (jf. præmis 57-59, 65-67 og 76)
Artikel 1, nr. 6), i afgørelse 2012/635 om ændring af afgørelse 2010/413 om restriktive foranstaltninger over for Iran er ikke i sig selv en afgørelse, der fastsætter restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer som omhandlet i artikel 275 stk. 2, TEUF, da denne bestemmelse indeholder foranstaltninger af almen karakter, da deres anvendelsesområde er fastsat under henvisning til objektive kriterier og ikke under henvisning til identificerede fysiske eller juridiske personer. Det følger heraf, at Retten ikke i henhold til artikel 275 TEUF har kompetence til at træffe afgørelse om en ulovlighedsindsigelse vedrørende artikel 1, nr. 6), i afgørelse 2012/635, da denne ulovlighedsindsigelse blev påberåbt til støtte for et annullationssøgsmål mod artikel 1, nr. 15), i forordning nr. 1263/2012 om ændring af forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran, idet sidstnævnte bestemmelse heller ikke er en afgørelse, der fastsætter restriktive foranstaltninger over for fysiske eller juridiske personer som omhandlet i artikel 275, stk. 2, TEUF.

(jf. præmis 33, 34, 36 og 38)
5.

Statsstøtte — forbud — undtagelser — Kommissionens skøn — mulighed for at fastsætte retningslinjer — bindende virkning — udbredelse af et arbejdsdokument, der fremhæver visse principper — ingen bindende virkning (art. 107 TEUF, stk. 3, og 108 TEUF) (jf. præmis 53-57 og 90)
Artikel 2 i forordning nr. 1168/2012 (»ændringsforordningen«) om ændring af antidumpinggrundforordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, foreskriver, at ændringsforordningen finder anvendelse på enhver ny eller igangværende undersøgelse fra ændringsforordningens ikrafttrædelsesdato at regne. I øvrigt ville den ændring af fristen for at træffe afgørelse om markedsøkonomisk behandling, der fastsættes i denne forordnings artikel 1, stk. 1, litra a), have fundet anvendelse på enhver igangværende undersøgelse fra ændringens ikrafttrædelsesdato at regne selv uden denne artikel 2, for så vidt som der i det foreliggende tilfælde er tale om en ændring af en procedureregel.

Den ovennævnte ændring af fristen for at træffe afgørelse om markedsøkonomisk behandling finder i princippet i forbindelse med en igangværende antidumpingundersøgelse anvendelse på enhver kommissionsafgørelse, hvorved der træffes afgørelse i spørgsmålet om, hvorvidt en virksomhed opfylder kriterierne for at opnå markedsøkonomisk behandling som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), andet afsnit, og som vedtages på ændringens ikrafttrædelsesdato eller på en senere dato.

Derimod kan ændringsforordningens artikel 2 ikke have til virkning, at ændringsforordningens artikel 1, stk. 1, litra a), finder anvendelse på en afgørelse vedrørende markedsøkonomisk behandling, der er truffet, før denne forordning er trådt i kraft. Dette ville således tillægge denne bestemmelse en tilbagevirkende kraft, som ikke følger af ordlyden af ændringsforordningens artikel 2. I øvrigt gælder det, at selv om nye regler, og navnlig processuelle regler, kan vedrøre retlige forhold, der er opstået og endeligt fastlagt, mens de tidligere regler var gældende, skal anvendelsen af disse nye regler ikke desto mindre overholde princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. Overholdelsen af dette princip om forbud mod tilbagevirkende kraft har navnlig til følge, at lovmæssigheden af en EU-retsakt i princippet skal bedømmes i forhold til den bestemmelse, der udgjorde det retlige grundlag for denne retsakt, og som var i kraft på datoen for vedtagelsen af retsakten.

(jf. præmis 66-68)
Hvis en virksomhed anfægter berettigelsen af afgørelsen om vurderingen af støtten truffet i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF eller efter afslutningen af den formelle undersøgelsesprocedure, er det forhold alene, at sagsøgeren kan anses for at være en interesseret part i artikel 108, stk. 2, TEUF’s forstand, ikke tilstrækkeligt til at fremme sagen til realitetsbehandling i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF. Den skal godtgøre, at den har en særlig status. Dette vil bl.a. være tilfældet, når dens stilling på markedet i væsentligt omfang påvirkes af den støtteforanstaltning, som den pågældende beslutning vedrører. I denne forbindelse kan en virksomhed ikke udelukkende påberåbe sig sin egenskab af konkurrent i forhold til den støttemodtagende virksomhed, men skal endvidere godtgøre, at den, henset til omfanget af dens eventuelle deltagelse i proceduren og den grad, hvori dens stilling på markedet er blevet påvirket, befinder sig i en faktisk situation, der individualiserer den på lignende måde som adressaten.

Hvad angår identificeringen af en sådan påvirkning er den blotte omstændighed, at en sådan er egnet til at øve en vis indflydelse på de på det relevante marked herskende konkurrenceforhold, og at en virksomhed på en eller anden måde konkurrerer med beslutningens adressat, under alle omstændigheder ikke tilstrækkelig til, at den pågældende virksomhed kan betragtes som individuelt berørt af den pågældende beslutning. Den berørte virksomhed skal fremlægge forhold, som kan godtgøre den særegne karakter af selskabets konkurrencesituation, og godtgøre, at dets konkurrencemæssige stilling, sammenlignet med den konkurrencemæssige stilling for de øvrige konkurrenter på det pågældende marked, blev væsentligt påvirket. Det kan ikke uden videre antages, at den berørte virksomhed ville have øget sit salg væsentligt, hvis den virksomhed, der var begunstiget af de omhandlede foranstaltninger, forsvandt fra markedet, uden at der fremlægges noget bevis til støtte for dette argument, når markedet udviser en ikke-koncentreret opbygning, der er kendetegnet ved tilstedeværelsen af et stort antal operatører. Det skal godtgøres, at den omtvistede støtte tjente støttemodtageren til at bevare markedsandele, som den berørte virksomhed ellers ville have haft, og dermed at denne led et tilstrækkelig betydeligt indtjeningstab i forhold til sine øvrige konkurrenter, som kan godtgøre en væsentlig påvirkning af selskabets stilling på markedet. I denne forbindelse kan selskabets stilling som den næststørste aktør på markedet efter støttemodtageren ikke sig selv give anledning til en formodning for, at dets stilling på markedet er påvirket væsentligt.

(jf. præmis 44-47, 51 og 52)
Rettens dom (Første Afdeling) af 23. november 2016 –

Ipatau mod Rådet

(Forenede sager T-694/13 og T-2/15)

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - restriktive foranstaltninger over for Hviderusland - indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer - restriktioner af indrejse i og transit gennem Unionens område - opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over berørte personer - ret til forsvar - begrundelsespligt - urigtigt skøn - proportionalitet«

1. Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik-restriktive foranstaltninger over for Hviderusland-indefrysning af midler-ret til forsvar-meddelelse om omstændigheder der ligger til last-efterfølgende afgørelse om opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over personer, der er omfattet af disse foranstaltninger-ingen ny begrundelse-tilsidesættelse af retten til at blive hørt-foreligger ikke (Rådets afgørelse 2013/534/FUSP og 2014/750/FUSP; Rådets forordning nr. 1054/2013 og nr. 1159/2014) (jf. præmis 47-51, 59 og 60)

2. Institutionernes retsakter-begrundelse-forpligtelse-rækkevidde-restriktive foranstaltninger over for Hviderusland-indefrysning af de midler, der tilhører visse personer og enheder, med henvisning til situationen i Hviderusland-mindstekrav (Art. 296 TEUF; Rådets afgørelse 2013/534/FUSP og 2014/750/FUSP; Rådets forordning nr. 1054/2013 og nr. 1159/2014) (jf. præmis 66-70)

3. Annullationssøgsmål-anbringender-manglende eller utilstrækkelig begrundelse-anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed Art. 263 TEUF og 296, TEUF (jf. præmis 76)

4. Den Europæiske Union-domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter-restriktive foranstaltninger over for Hviderusland-indefrysning af de midler, der tilhører visse personer og enheder, med henvisning til situationen i Hviderusland-kontrollens omfang (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rådets afgørelse 2013/534/FUSP og 2014/750/FUSP; Rådets forordning nr. 1054/2013 og nr. 1159/2014) (jf. præmis 85)

5. EU-ret-principper-proportionalitet-forholdsmæssig foranstaltning-bedømmelseskriterier (jf. præmis 101)

Angående

Påstand på grundlag af artikel 263 TEUF om annullation af Rådets afgørelse 2013/534/FUSP af 29. oktober 2013 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland (EUT 2013, L 288, s. 69), af Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1054/2013 af 29. oktober 2013 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland (EUT 2013, L 288, s. 1), af Rådets afgørelse 2014/750/FUSP af 30. oktober 2014 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland (EUT 2014, L 311, s. 39), og af Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1159/2014 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland (EUT 2014, L 311, s. 2), for så vidt som disse retsakter vedrører sagsøgeren.

Konklusion

1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.
Sag T-693/13

(offentliggørelse i uddrag)

Aliaksei Mikhalchanka

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger over for Hviderusland — indefrysning af midler og økonomiske ressourcer — restriktioner af indrejse i og transit gennem Unionens område — opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over berørte personer — journalist — ret til forsvar — begrundelsespligt — urigtigt skøn«

Sammendrag – Rettens dom (Første Afdeling) af 10. maj 2016

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Hviderusland – indefrysning af midler – ret til forsvar – meddelelse om de omstændigheder, der lægges til last – efterfølgende afgørelse om opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over personer, der er omfattet af disse foranstaltninger – ingen ny begrundelse – tilsidesættelse af retten til at blive hørt – foreligger ikke – annullation af den tidligere afgørelse for tilsidesættelse af retten til at blive hørt – ingen betydning

(Rådets afgørelse 2012/642/FUSP, som ændret ved afgørelse 2013/534/FUSP; Rådets forordning nr. 1017/2012, som ændret ved forordning nr. 1054/2013)

Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 46-58)
2.

Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten — krav om institutionernes åbenbare og grove tilsidesættelse af grænserne for deres skønsbeføjelse — indførelse af et forbud mod fiskeri af almindelig tun i det østlige Atlanterhav fra et andet tidspunkt for spanske notfartøjer end for notfartøjer fra andre medlemsstater — tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling foreligger ikke — Unionen ikke ansvarlig (art. 340, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 2371/2002, art. 7; Kommissionens forordning nr. 530/ 2008) (jf. præmis 23 og 34-40)
3.

Statsstøtte–begreb–foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig–første betingelse fastsat i Altmark-dommen–cabotagesejladssektoren–definition af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse–reelt behov for offentlig tjeneste–rækkevidde–de nationale myndigheder forpligtet til at godtgøre, at der ikke foreliggende private initiativer (Art. 107, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 3577/92, art. 1 og 4) (jf. præmis 98-101)
Det følger af artikel 11, stk. 2, første afsnit, i grundforordning nr. 1225/2009 om antidumping, at en endelig antidumpingforanstaltning udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år fra datoen for afslutningen af den seneste genoptagede undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptaget undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. Det følger heraf, at denne bestemmelse indebærer, at foranstaltningerne udløber, medmindre det er fastslået, at bortfaldet vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. I henhold til denne bestemmelse er EU-institutionerne for ikke at opretholde en endelig antidumpingforanstaltning således ikke forpligtet til at påvise, at det er usandsynligt, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade, men de kan blot fastslå, at en sådan sandsynlighed ikke er påvist.

For så vidt som EU-institutionernes undersøgelse af sandsynligheden for fortsat eller fornyet dumping eller skade forudsætter en vurdering af komplicerede økonomiske spørgsmål, må den retslige prøvelse af denne vurdering begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning.

Hvad angår efterprøvelsen af de beviser, som EU-institutionerne har lagt til grund for deres konstateringer, tilkommer det Unionens retsinstanser ikke blot at tage stilling til den materielle rigtighed af de beviser, der henvises til, og til deres troværdighed og sammenhæng, men ligeledes at kontrollere, om disse beviser udgjorde alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om de har en sådan karakter, at de kan begrunde institutionernes konklusioner.

(jf. præmis 48, 50 og 55-57)
Overholdelsen af retten til forsvar er et grundlæggende EU-retligt princip, der skal sikres i forbindelse med alle procedurer, herunder procedurer for Kommissionen på fusionsområdet. Kontradiktionsprincippet, som er en del af retten til forsvar, indebærer ligeledes, at den pågældende virksomhed under den administrative procedure gives lejlighed til at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder faktisk foreligger, og hvilken betydning de har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for sine argumenter.

I denne forbindelse er den økonometriske analyse, som Kommissionen anvendte i sin afgørelse, der erklærede fusionen uforenelig med det indre marked, baseret på en anden økonometrisk model end den, der var genstand for en kontradiktorisk drøftelse under den administrative procedure. Selv om der ganske vist kan fremhæves talrige ligheder mellem den endelige økonometriske model og de modeller, der blev drøftet under den administrative procedure, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at de tilføjede ændringer imidlertid ikke kan anses for beskedne.

Kommissionen kan følgelig ikke gøre gældende, at den ikke var forpligtet til at meddele den berørte virksomhed den endelige model af den fastlagte økonometriske model, inden den vedtog den anfægtede afgørelse.

Den berørte virksomheds ret til forsvar er således blevet tilsidesat, hvorfor den anfægtede afgørelse skal annulleres, forudsat at virksomheden har ført tilstrækkeligt bevis for, at Kommissionens afgørelse i fravær af denne processuelle uregelmæssighed ikke nødvendigvis ville have fået et andet indhold, men at selskabet ville have haft en bedre chance, om end begrænset, for at sikre sit forsvar.

(jf. præmis 198-200, 205, 209, 210 og 215)
Artikel 4, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 211/2011 om borgerinitiativer, ifølge hvilken Kommissionen oplyser initiativtagerne om begrundelsen for afslag på registrering af et forslag til et europæisk borgerinitiativ (EBI), er et specifikt udtryk for den begrundelsespligt, der følger af artikel 296, stk. 2, TEUF i forbindelse med EBI. I denne henseende kan den omstændighed, at et forslag til EBI i den foreliggende sag ikke er blevet registreret, påvirke selve effektiviteten af den ret, borgerne har til at indgive et borgerinitiativ, der er fastsat i artikel 24, stk. 1, TEUF, idet grundene til det nævnte afslag følgelig klart skal fremgå af en sådan afgørelses begrundelse. Den borger, der har indgivet et forslag til EBI, skal nemlig være i stand til at forstå grundene til, at dette ikke blev registreret af Kommissionen, hvorfor det påhviler sidstnævnte, når den skal tage stilling til et sådant forslag, at vurdere, men også nærmere at angive de forskellige begrundelser for afgørelsen om afslag under hensyntagen til afgørelsens indvirkning på den effektive udøvelse af den i traktaten fastsatte ret. Dette følger af selve kernen i denne ret, der som anført i første betragtning til forordning nr. 211/2011 skal styrke unionsborgerskabet og skabe øget demokrati i den måde, hvorpå Unionen fungerer, ved at alle borgere deltager i det demokratiske liv i Unionen.

Kommissionen tilsidesætter sin begrundelsespligt ved i en afgørelse om afslag på registrering på grund af manglende overholdelse af betingelsen i artikel 4, stk. 2, litra b), i forordning nr. 211/2011 hverken at angive, hvilke af foranstaltningerne – blandt de foranstaltninger, der er indeholdt i bilaget til forslaget til EBI – der ikke er omfattet af dens kompetence, eller begrundelserne for denne konklusion. I forbindelse hermed er initiativtagerne nemlig ikke blevet sat i stand til at identificere, hvilke af forslagene der ifølge Kommissionen falder uden for rammerne for dens beføjelser som omhandlet i nævnte artikel 4, stk. 2, litra b), eller til at kende de grunde, som har ført til denne vurdering, og er følgelig forhindret i at bestride, hvorvidt den nævnte vurdering er velbegrundet, ligesom Unionens retsinstanser ikke kan udøve deres kontrol af lovligheden af Kommissionens vurdering. For så vidt som der ikke foreligger en fuldstændig begrundelse, ville en eventuel indgivelse af et nyt forslag til EBI, der tager hensyn til Kommissionens betænkeligheder i forhold til antageligheden af visse forslag, i øvrigt blive alvorligt undergravet på lige fod med opfyldelsen af de formål, der er anført i anden betragtning til forordning nr. 211/2011, der består i at fremme borgernes deltagelse i det demokratiske liv og gøre Unionen mere tilgængelig.

(jf. præmis 15, 17, 18, 29 og 34)