Jeg skal herefter gå over til realiteten. Sagsøgeren har under sagen foreholdt Fællesskabet at have undladt at foretage en rettidig justering af de monetære udligningsbeløb i forhold til den devaluering af liren, som indtraf den 23. marts 1981. I særdeleshed finder sagsøgeren, at Kommissionen er ansvarlig for at have foretaget en uberettiget fastfrysning af de monetære udligningsbeløb fra den 23. marts til den 5. april 1981, og Rådet ansvarlig for ikke at have truffet de foranstaltninger, som var nødvendige for at hindre, at beløbene først blev justeret med to ugers forsinkelse. Ifølge sagsøgeren er Kommissionens handlemåde og Rådets undladelse retsstridig i følgende tre henseender: for det første er de i strid med basisforordningen nr. 974/71, for det andet krænker de princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og for det tredje tilsidesætter de forbudet mod forskelsbehandling.

Som tidligere anført bestemmer basisforordningens artikel 3, at såfremt forskellen mellem de parametre, som er nævnt i forordningens artikel 2, »afviger mindst ét point fra den procentsats, der er fastsat ved den foregående fastsættelse« ændres udligningsbeløbene i takt med denne foţskel. Efter sagsøgerens opfattelse indeholder denne regel en egentlig forpligtelse for Kommissionen til at justere de monetære udligningsbeløb, når visse valutaer (liren, pund sterling, drachmen) devalueres ud over en bestemt grænse, ifølge sagsøgeren har Kommissionen i det foreliggende tilfælde tilsidesat denne forpligtelse og Rådet ikke truffet rettidige foranstaltninger til opfyldelse heraf. Begge handlemåder er følgelig i strid med basisforordningens artikel 3, hvorfor Fællesskabet er erstatningspligtig uden for kontrakt for det tab, som derved er påført selskabet.

Jeg er ikke overbevist om rigtigheden af denne opfattelse og mener ikke, at artikel 3 pålægger Kommissionen en egentlig forpligtelse eller i hvert fald ikke en forpligtelse, som fratager Kommissionen den skønsmæssige beføjelse, der tilkommer den i forbindelse med beslutningen om at tilpasse de monetære udligningsbeløb i forhold til ændringerne af parikurserne. Der er flere omstændigheder, der taler herfor, navnlig bestemmelsens ordlyd. De væsentligste ord i bestemmelsen lyder: »ændres udligningsbeløbet af Kommissionen«. Der findes altså ikke noget ord i bestemmelsen, som direkte angiver, at der er tale om den forpligtelse (i den franske version af bestemmelsen er der ligefrem anvendt passiv form: »les montants... sont modifiés par la Commission« hvilket leder tanken hen på en bemyndigelse) og hvad der er endnu vigtigere, bestemmelsen fastsætter ikke nogen frist for gennemførelsen af de pågældende ændringer.

Hertil kommer Kommissionens praksis. Såfremt der fandtes en egentlig automatik på dette område, dvs. såfremt Kommissionen uden videre skulle justere de monetære udligningsbeløb i forhold til kursændringerne i de valutaer, som svinger med mere end 2,25 %, og altså ikke rådede over nogen- skønsbeføjelse, ville dens beslutning herom have tilbagevirkende kraft. Kommissionen anfører imidlertid (og modsiges ikke på dette punkt af Unifrex), at den normalt foretager disse ændringer med virkning fra mandagen efter den uge, hvori der i artikel 3's forstand har fundet en væsentlig devaluering sted. Den har i samme forbindelse forklaret, at tidsrummet er nødvendigt for Kommissionen til at indsamle de til beslutningen nødvendige oplysninger. Reelt består der altså i det mindste en vis skønsmæssig kompetence. Til dette vil jeg gerne føje, at der i betragtning af nævnte omstændighed ikke kan antages at foreligge en forsinkelse fra den 23. marts til den 5. april. Efter den normale tidsplan skulle de monetære udligningsbeløb nemlig først have været forhøjet med virkning fra den 30. marts, hvorved den af Unifrex påtalte forsinkelse med beløbenes justering kun udgør seks dage i stedet for de to uger, sagsøgeren har hævdet.

For det tredje er formålene med forordning nr. 974 af betydning. På grundlag af forordningens betragtninger, navnlig den fjerde, må man konstatere, at det er hensigten med de monetære udligningsbeløb at forhindre, at valutaudsvingningerne nedbryder den fælles interventionsordning og fremkalder unormale prisbevægelser, som kan »bringe den normale konjunkturudvikling på landbrugsområdet i fare«. Heraf kan udledes, at når ændringerne i valutakurserne ikke fremkalder virkninger af denne art, f.eks. på grund af deres midlertidige karakter, er betingelsen for at gribe ind i de monetære udligningsbeløb ikke opfyldt og grundene til at afholde sig fra en ændring af beløbene altså tungestvejende. I sådanne tilfælde vil en umiddelbar justering af beløbene tværtimod kunne fremkalde spekulationer og forstyrrelser i samhandelen fremfor at sikre en normal konjunkturudvikling.

Også denne opfattelse kan hente støtte i retspraksis. Der findes adskillige domme, hvori Domstolen har anerkendt, at Kommissionen lovligt kan fastfryse de monetære udligningsbeløb. Jeg skal her navnlig henvise til dommen af 14. december 1978 i sag 35/78, Schouten (sml. 1978, s. 2543), hvori Domstolen antog, at artikel 3 i forordning nr. 974 kan fortolkes således, »at de vekselkurser, der er lagt til grund ved fastsættelsen af den nævnte forskel« som ifølge artikel 3 er afgørende for, om beløbene skal ændres, »skal vurderes på grundlag af økonomisk berettigede kriterier«. Som følge heraf fandt Domstolen, at Kommissionen frit kunne undlade at tage hensyn til de kurser, »som den ikke. fandt repræsentative« (jfr- dommens præmis 36).

Jeg er overbevist om, at Kommissionen netop gjorde brug af denne skønsmæssige beføjelse, da den lod ændringen af de monetære udligningsbeløb få virkning fra den 6. april, og at dens bevæggrunde hertil var at undgå spekulationer. Det var nemlig den 6. april, at den såkaldte »grønne« kurs blev ajourført. Havde Kommissionen nu, i stedet for at afvente dette tidspunkt, justeret de monetære udligningsbeløb allerede den 30. marts, ville der inden for blot én uge være foretaget to ændringer, hvilket ville have haft åbenbare og meget alvorlige konsekvenser for sikkerheden i handelsforbindelserne.