ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan selektive distributionssystemer, som er rettet mod salg af luksus- og prestigevarer, og som primært tjener til at sikre varernes »image af luksus«, udgøre et konkurrenceelement, som er foreneligt med artikel 101, stk. 1, TEUF? 2) Hvis [det] første spørgsmål besvares bekræftende: Kan det udgøre et konkurrenceelement, som er foreneligt med artikel 101, stk. 1, TEUF, hvis medlemmer af et selektivt distributionssystem, der opererer i detailleddet, generelt forbydes at involvere eksterne virksomheder i forbindelse med internetsalg på en måde, som er synlig udefra, uden at det er afgørende, om producentens legitime kvalitetskrav tilsidesættes i det konkrete tilfælde? 3) Skal artikel 4, litra b), i forordning […] nr. 330/2010 […] fortolkes således, at et forbud mod at involvere eksterne virksomheder i forbindelse med internetsalg på en måde, som er synlig udefra, som pålægges medlemmerne af et selektivt distributionssystem, der opererer i detailleddet, udgør en […] begrænsning [efter sit formål] af detailhandlerens kundegruppe? 4) Skal artikel 4, litra c), i forordning […] nr. 330/2010 fortolkes således, at et forbud mod at involvere eksterne virksomheder i forbindelse med internetsalg på en måde, som er synlig udefra, som pålægges medlemmerne af et selektivt distributionssystem, der opererer i detailleddet, udgør en […] begrænsning [efter sit formål] af passivt salg til slutbrugere?«
Artikel 9, stk. 5, og artikel 60, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 skal fortolkes således, at en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt som den i hovedsagen omhandlede, hvori der er anvendt strengere kriterier end de i direktiv 2004/18 fastsatte, ikke kan anses for at være gennemført i fuldstændig overensstemmelse med EU-retten, og den er ikke berettiget til en ikke-tilbagebetalingspligtig europæisk støtte ydet med tilbagevirkende kraft.

Artikel 2, nr. 7), i forordning nr. 1083/2006 skal fortolkes således, at anvendelsen af strengere kriterier for forhåndsudvælgelse af tilbudsgivere end de i direktiv 2004/18 fastsatte udgør en »uregelmæssighed« som omhandlet i denne bestemmelse, hvilket kan begrunde anvendelsen af en finansiel korrektion i henhold til denne forordnings artikel 98, for så vidt som det ikke kan udelukkes, at en sådan anvendelse har haft indvirkning på den berørte fonds budget, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
24

Under disse omstændigheder har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvis der er en tvist mellem en arbejdstager og en arbejdsgiver med hensyn til, hvorvidt en arbejdstager har ret til årlig betalt ferie i henhold til artikel 7 i direktiv 2003/88, er det da foreneligt med EU-retten, og navnlig princippet om [retten til] et effektivt retsmiddel, hvis arbejdstageren skal afholde ferie, inden han ved, om han har ret til betalt ferie? 2) Hvis arbejdstageren ikke afholder hele eller en del af den årlige ferie, som han har ret til, i det [referenceår], hvor denne ret bør udøves, under omstændigheder, hvor han ville have gjort det, hvis ikke arbejdsgiveren havde nægtet ham betalt ferie for enhver ferie, han afholder, kan arbejdstageren da gøre gældende, at han hindres i at udøve sin ret til betalt ferie, således at denne ret overføres, indtil han har mulighed for at udøve den? 3) Hvis retten overføres, overføres den da på ubestemt tid, eller er der en begrænset periode for udøvelsen af den overførte ret analogt med de begrænsninger, der gælder, når arbejdstageren ikke kan udøve retten til ferie i det relevante [referenceår] på grund af sygdom? 4) Hvis en overførselsperiode ikke er fastsat ved lov eller kontrakt, har retten da pligt til at indføre en grænse for overførselsperioden med henblik på at sikre, at anvendelsen af [den nationale lovgivning på området for arbejdstid] ikke fordrejer formålet med artikel 7 [i direktiv 2003/88]? 5) [Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende,] [e]r en periode på [18] måneder efter [referenceårets] afslutning, hvori feriedagene er blevet opsparet, da forenelig med retten i artikel 7 [i direktiv 2003/88]?«
Ophavsretslovens artikel 71f bestemmer:

»1. Ophavsmænd og fremstillere af fonogrammer samt de oprindelige producenter af audiovisuelle værker, udøvende kunstnere og producenter af videogrammer og de personer, som indtræder i disses rettigheder, har ret til kompensation for privat reproduktion af fonogrammer og videogrammer som omhandlet i artikel 71e. Med hensyn til apparater, der alene er egnede til analog eller digital optagelse af fonogrammer eller videogrammer, består denne kompensation af en andel af den pris, som slutkøberen betaler til forhandleren, idet den nævnte andel for så vidt angår multifunktionelle apparater beregnes på grundlag af prisen for et apparat med tilsvarende egenskaber som den indvendige komponent til optagelse eller – såfremt den nævnte andel ikke kan beregnes – af et fast beløb pr. apparat. Med hensyn til medier til audiovisuel optagelse, eksempelvis analoge medier, digitale medier, faste eller flytbare hukommelser til optagelse af fonogrammer eller videogrammer, udgøres kompensationen af et beløb, der står i forhold til disse mediers optagelsesevne. Med hensyn til systemer til fjernstyret videooptagelse skal kompensationen i dette stykke betales af leverandøren af tjenesteydelsen og stå i forhold til indtjeningen ved leveringen heraf.

2. Kompensationen i stk. 1 fastsættes i overensstemmelse med fællesskabsretten, og under alle omstændigheder med hensyntagen til reproduktionsretten, ved dekret fra Ministro per i beni e le attività culturali (ministeren for kulturelle goder og aktiviteter), som skal vedtages inden den 31. december 2009 efter høring af det i artikel 190 omhandlede udvalg og de mest repræsentative brancheorganisationer for producenterne af apparaterne og medierne i stk. 1. Ved fastsættelsen af kompensationen tages der hensyn til, hvorvidt de i artikel 102c nævnte tekniske foranstaltninger er anvendt, og til betydningen af digital kopiering i forhold til analog kopiering. Dette dekret opdateres hvert tredje år.

[…]«
44

Det bemærkes i denne henseende, at der ifølge Domstolens faste praksis er en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, der er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 20.7.2017, Piscarreta Ricardo, C-416/16, EU:C:2017:574, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
20

Denne sidstnævnte ret er af den opfattelse, at der foreligger tvivl med hensyn til rækkevidden af de nationale domstoles kompetence på baggrund af artikel 9 og 16 i forordning nr. 1/2003. I denne forbindelse har den anført, at Kommissionen synes at have minimeret virkningen af beslutningen om tilsagn ved i den udtalelse af 8. juli 2009, som Juzgado de lo Mercantil no 2 de Barcelona (handelsret i Barcelona) anmodede om på grundlag af artikel 15 i forordning nr. 1/2003 i forbindelse med den sag, der gav anledning til kendelse af 27.marts 2014, Bright Service (C-142/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:204), at anføre, at denne beslutning ikke foregriber den analyse, som Kommissionen kan foretage på grundlag af efterfølgende undersøgelser og yderligere faktiske omstændigheder. Den pågældende beslutning foregriber heller ikke den analyse, som den nationale domstol skal foretage. Ifølge Kommissionen har beslutninger, der er støttet på artikel 9 i forordning nr. 1/2003, som eneste formål over for de berørte virksomheder at gøre de tilsagn, som parterne tilbyder for at afhjælpe de fastslåede konkurrenceproblemer, bindende, men udtaler sig ikke om, hvorvidt der foreligger en tidligere eller aktuel overtrædelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF.
58

Henset til det ovenstående skal det første til det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 101, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, skal fortolkes således, at en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, der på den ene side ikke tillader en advokat og dennes klient at blive enige om et vederlag, der er mindre end den i en bekendtgørelse fra en sammenslutning af advokatvirksomheder som det øverste advokatråd fastsatte minimumsstørrelse, idet denne advokat ellers kan pålægges disciplinære foranstaltninger, og på den anden side ikke bemyndiger retten til at pålægge godtgørelse af et salær, som er mindre end dette mindstebeløb, kan begrænse konkurrencen inden for det indre marked som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om en sådan lovgivning under hensyn til den måde, hvorpå den konkret gennemføres, reelt opfylder lovlige formål, og om de således pålagte begrænsninger er begrænset til det, der er nødvendigt for at sikre gennemførelsen af disse lovlige formål.
27

Denne usikkerhed tages klart i betragtning, når den afgiftspligtige person fratages sin ret til nedsættelse af beskatningsgrundlaget, så længe der er vished for, at fordringen ikke kan inddrives, således som det i det væsentlige er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning. Det skal imidlertid fastslås, at det samme formål ligeledes vil kunne opnås ved at tillade nedsættelse, når den afgiftspligtige person godtgør, at der er en rimelig sandsynlighed for, at gælden ikke vil blive betalt, selv hvis beskatningsgrundlaget efterfølgende reguleres opad i tilfælde af, at betalingen ikke desto mindre foretages. Det tilkommer således de nationale myndigheder at afgøre, under iagttagelse af proportionalitetsprincippet og under domstolenes kontrol, hvilken dokumentation for en sandsynlig, langvarig og manglende betaling den afgiftspligtige person skal fremlægge, når henses til de særlige forhold, der kendetegner gældende national ret. En sådan ordning ville være lige så effektiv med hensyn til at nå målet og samtidig være mindre indgribende for den afgiftspligtige person, som sikrer forfinansiering af momsen ved at opkræve den på statens vegne som nævnt i denne doms præmis 23.
38

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 16 og 18 i forordning nr. 207/2009 skal fortolkes således, at de med hensyn til et EU-varemærke ikke er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en person, der har lidt skade ved registreringen af et varemærke, som er søgt registreret i strid med dennes rettigheder, eller ved en tilsidesættelse af en retlig eller kontraktlig forpligtelse, kan gøre krav på overdragelse af ejendomsretten til det nævnte varemærke, forudsat at den pågældende situation ikke henhører under de situationer, der er omfattet af denne forordnings artikel 18.
63

Hvad angår den i hovedsagerne omhandlede lovgivning fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at i det tilfælde, hvor kapitalandelene i et ikke-hjemmehørende moderselskab ejes af personer, der ikke ville have ret til fritagelse for kildeskat, såfremt de oppebar udbytte hidrørende fra et datterselskab med hjemsted i Tyskland direkte, underlægger denne lovgivning indrømmelsen af den skattefordel, som den i moder-/datterselskabsdirektivets artikel 5, stk. 1, fastsatte fritagelse for kildeskat udgør, et krav om, at ingen af de tre betingelser i den nævnte lovgivning er opfyldt, nemlig at der ikke foreligger økonomiske eller andre væsentlige grunde til at inddrage det ikke-hjemmehørende moderselskab som mellemled, at det ikke-hjemmehørende moderselskab ikke oppebærer mere end 10% af sin samlede bruttoindkomst i det pågældende regnskabsår på grundlag af egen økonomisk virksomhed, eller at det ikke-hjemmehørende moderselskab ikke deltager i den almindelige økonomiske omsætning med en virksomhedsstruktur, der er passende, henset til selskabets formål, uden at der tages hensyn til de organisatoriske, økonomiske eller andre væsentlige kendetegn ved virksomheder med tilknytning til det ikke-hjemmehørende moderselskab. Desuden anses et ikke-hjemmehørende moderselskab, der oppebærer sin bruttoindkomst på grundlag af forvaltning af aktiver, eller som overfører sine vigtigste aktiviteter til tredjemænd, ikke for at udøve egen økonomisk virksomhed.
20

Tribunale di Bolzano (retten i Bolzano), som er af den opfattelse, at afgørelsen af den tvist, som verserer for den, afhænger af en fortolkning af bestemmelser i EU-retten, har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, stk. 1, litra c), i [direktiv 75/363] […] [og bilaget til dette direktiv] fortolkes således, at [de] er til hinder for en national bestemmelse som den, der finder anvendelse […] i hovedsagen, hvorefter udbetaling af vederlaget til læger, som er under uddannelse til speciallæge, er underlagt et krav om, at den læge, der modtager vederlaget, fremlægger en erklæring om, at den pågældende påtager sig at arbejde mindst fem år i det offentlige sundhedsvæsen i [den selvstyrende provins Bolzano] inden for ti år, efter speciallægeuddannelsen er fuldført, og hvorefter det i tilfælde af, at denne forpligtelse fuldstændigt misligholdes, udtrykkeligt er tilladt [den selvstyrende provins Bolzano] som den myndighed, der udbetaler vederlaget, at tilbagesøge op til 70% af det udbetalte vederlag med tillæg af lovbestemte renter beregnet fra det tidspunkt, hvor myndigheden udbetalte de enkelte vederlag? 2) Såfremt det første spørgsmål skal besvares benægtende: Er princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed som omhandlet i artikel 45 TEUF til hinder for en national bestemmelse som den, der finder anvendelse i hovedsagen, hvorefter udbetaling af vederlaget til læger, som er under uddannelse til speciallæge, er underlagt et krav om, at den læge, der modtager vederlaget, fremlægger en erklæring om, at den pågældende påtager sig at arbejde mindst fem år i det offentlige sundhedsvæsen i [den selvstyrende provins Bolzano] inden for ti år, efter speciallægeuddannelsen er fuldført, og hvorefter det i tilfælde af, at denne forpligtelse fuldstændigt misligholdes, udtrykkeligt er tilladt [den selvstyrende provins Bolzano] som den myndighed, der udbetaler vederlaget, at tilbagesøge op til 70% af det udbetalte vederlag med tillæg af lovbestemte renter beregnet fra det tidspunkt, hvor myndigheden udbetalte de enkelte vederlag?«
51

Endelig skal det for så vidt angår de betingelser, der er fastsat i Lugano II-konventionens artikel 27, stk. 1, om, at de sager, der er anlagt ved retterne i forskellige stater, skal have samme parter, genstand og hvile på samme grundlag, bemærkes, at det følger af Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af artikel 27 i forordning nr. 44/2001, som kan overføres på fortolkningen af Lugano II-konventionens artikel 27, at et søgsmål med påstand om, at sagsøgte holdes ansvarlig for tab, har samme genstand og hviler på samme grundlag som et negativt anerkendelsessøgsmål anlagt af denne sagsøgte med påstand om, at det fastslås, at han ikke er ansvarlig for det pågældende tab (jf. i denne retning dom af 19.12.2013, NIPPONKOA Insurance, C-452/12, EU:C:2013:858, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
40

Det fremgår af tredje og fjerde betragtning til direktiv 2004/38, at dette med henblik på at styrke unionsborgeres grundlæggende og individuelle ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område og for at lette udøvelsen af denne ret har til formål at række ud over den sektoropdelte og fragmentariske tilgang, der kendetegnede de EU-retsakter, der var gældende før dette direktiv, og som hver især bl.a. omhandlede arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, idet der udarbejdes en samlet retsakt, der kodificerer og ændrer disse instrumenter (jf. i denne retning dom af 19.6.2014, Saint Prix, C-507/12, EU:C:2014:2007, præmis 25).
For det andet fremgår det af Domstolens praksis, at det ifølge momsdirektivets artikel 90, stk. 1, ikke er en forudsætning for, at bestemmelsen finder anvendelse, at der er sket en sådan efterfølgende ændring af kontraktforholdet. Medlemsstaterne er nemlig i henhold til bestemmelsen i princippet forpligtet til at nedsætte afgiftsgrundlaget i alle tilfælde, hvor den afgiftspligtige person efter indgåelsen af aftalen om en transaktion ikke opnår en del af modydelsen eller denne overhovedet. Endvidere er der intet holdepunkt for at antage, at Domstolen i dom af 24. oktober 1996, Elida Gibbs (C-317/94, EU:C:1996:400), ønskede at begrænse anvendelsesområdet for sjette direktivs artikel 11, punkt C, stk. 1, som svarer til momsdirektivets artikel 90. Det fremgår derimod af de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den sag, der gav anledning til denne dom, at kontraktforholdet ikke var blevet ændret. Domstolen fandt ikke desto mindre, at sjette direktivs artikel 11, punkt C, stk. 1, fandt anvendelse (jf. i denne retning dom af 29.5.2001, Freemans, C-86/99, EU:C:2001:291, præmis 33).
50

I den foreliggende sag havde Caterpillar nemlig mulighed for at nægte at betale afgiftsrestancen, eftersom selskabet oprindeligt havde betragtet disse forsikringsomkostninger som momsfritagne, og at bestride ethvert betalingspåkrav gennem en retssag, eller at betale afgiftsrestancen og indbringe sagen for en national domstol for at opnå tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld under overholdelse af nævnte forældelsesfrist, uden at afvente en eventuel fortolkning fra Domstolen af momsdirektivets bestemmelser. Det må imidlertid konstateres, at Caterpillar ikke har gjort brug af nogen af disse muligheder.
Direktivets artikel 13 med overskriften »Forpligtelser vedrørende priskontrol og omkostningsregnskaber« er affattet således:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder kan i medfør af bestemmelserne i artikel 8 pålægge forpligtelser vedrørende omkostningsdækning og priskontrol, herunder forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser og udarbejdelse af omkostningsregnskabssystemer i forbindelse med udbud af bestemte former for samtrafik og/eller adgang, såfremt en markedsanalyse viser, at den pågældende udbyder som følge af en utilstrækkelig konkurrence vil kunne opretholde sine priser på et unaturligt højt niveau eller opretholde en prisklemme til skade for slutbrugerne. De nationale tilsynsmyndigheder skal tage hensyn til udbyderens investeringer og lade udbyderen få en rimelig forrentning af den relevante investerede kapital under hensyn til de risici, der er forbundet hermed.

2. De nationale tilsynsmyndigheder sikrer, at alle mekanismer til omkostningsdækning eller metoder, der kan anvendes til fastlæggelse af priser, sigter mod at fremme effektiviteten og skabe holdbar konkurrence og øgede fordele for forbrugerne. I den forbindelse kan de nationale tilsynsmyndigheder også tage hensyn til de priser, der kan opnås på tilsvarende markeder med konkurrence.

3. Har en udbyder pligt til sikre, at priserne er omkostningsbaserede, er det udbyderen selv, der skal bevise, at taksterne er baseret på omkostningerne inklusiv en rimelig forrentning af investeringerne. Til fastlæggelse af omkostningerne i forbindelse med et effektivt udbud af ydelser kan de nationale tilsynsmyndigheder foretage en omkostningsberegning, der er uafhængig af virksomhedens omkostningsberegning. De nationale tilsynsmyndigheder kan anmode en udbyder om at fremlægge fuld dokumentation for priserne og om nødvendigt kræve, at priserne tilpasses.

[…]«
(13)

Det har ikke ved direktiv 98/71/EF været muligt at opnå fuldstændig indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om anvendelse af beskyttet design med det formål at give mulighed for at reparere et sammensat produkt med henblik på at genskabe dets oprindelige udseende, såfremt det produkt, hvorpå designet anvendes eller hvori det indgår, udgør en del af et sammensat produkt, hvis udseende er afgørende for det beskyttede design. I forbindelse med forligsproceduren om nævnte direktiv gav Kommissionen tilsagn om, at den tre år efter udløbet af fristen for direktivets gennemførelse vil undersøge konsekvenserne af direktivets bestemmelser særligt for de industrisektorer, der er mest berørt. Under disse omstændigheder er det hensigtsmæssigt ikke at give EF-designbeskyttelse til et design, såfremt det produkt, hvorpå designet anvendes, eller hvori det indgår, udgør en del af et sammensat produkt, hvis udseende er afgørende for designet, og det bruges med det formål at give mulighed for at reparere et sammensat produkt med henblik på at genskabe dets oprindelige udseende, så længe Rådet har taget stilling til dette spørgsmål på forslag af Kommissionen.«