ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at for at kunne anse en aktiv ingrediens for at være »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft«, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, er det ikke nødvendigt, at den aktive ingrediens nævnes i patentkravene ved en strukturmæssig formulering. Når den aktive ingrediens er omfattet af en funktionsmæssig formulering i kravene i et patent, der er udstedt af Den Europæiske Patentmyndighed, er den nævnte artikel 3, litra a), i princippet ikke til hinder for udstedelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for denne aktive ingrediens, dog på betingelse af at det er muligt på grundlag af disse patentkrav, der bl.a. skal fortolkes i lyset af beskrivelsen af opfindelsen, således som foreskrevet i artikel 69 i konventionen om meddelelse af europæiske patenter og i protokollen om fortolkning af denne artikel, at fastslå, at patentkravene implicit, men nødvendigvis specifikt omhandler den pågældende aktive ingrediens, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

For så vidt angår de i den europæiske patentkonvention fastsatte betingelser er Domstolen ikke på nogen måde kompetent til at fortolke denne konventions bestemmelser, henset til, at Unionen til forskel fra medlemsstaterne ikke har tiltrådt den. Følgelig kan Domstolen ikke give yderligere oplysninger til den forelæggende ret for så vidt angår vurderingen af rækkevidden af kravene i et patent, der er udstedt af Den Europæiske Patentmyndighed.

(jf. præmis 40-44 og domskonkl.)
Artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, hvorefter en lønmodtager, der har indgået en civil socialpagt med en person af samme køn, er udelukket fra at opnå fordele, såsom særlig ferie og et løntillæg, der tildeles lønmodtagere ved deres indgåelse af ægteskab, når den pågældende medlemsstats nationale lovgivning ikke tillader, at personer af samme køn gifter sig, for så vidt som lønmodtageren, henset til genstanden og betingelserne for tildeling af disse fordele, befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen for en arbejdstager, der gifter sig.

Forskellig behandling på grundlag af arbejdstageres ægteskabelige stilling og ikke udtrykkeligt deres seksuelle orientering er direkte forskelsbehandling, idet de homoseksuelle arbejdstagere – eftersom ægteskabet er begrænset til personer af forskellige køn – således er ude af stand til at opfylde den betingelse, der er nødvendig for at opnå den påberåbte fordel. For så vidt som den forskelsbehandling, der er udøvet, er direkte, kan den i øvrigt ikke være begrundet i et legitimt formål som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78, idet denne bestemmelse kun vedrører indirekte forskelsbehandling, men alene af en af de i dette direktivs artikel 2, stk. 5, anførte grunde, nemlig den offentlige sikkerhed, den offentlige orden, forebyggelse af forbrydelse, beskyttelse af sundheden eller beskyttelse af andres rettigheder og friheder. Denne sidstnævnte bestemmelse, der indfører undtagelse fra princippet om forbud mod forskelsbehandling, skal desuden fortolkes indskrænkende.

(jf. præmis 44-47 og domskonkl.)
Det fremgår af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, at det nævnte direktiv vedrører retlig beskyttelse af ophavsret og dermed beslægtede rettigheder, der for ophavsmændenes vedkommende omfatter enerettighederne til deres værker. Værker såsom edb-programmer er ophavsretligt beskyttet på den betingelse, at de er originale, dvs. at de er ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse. For så vidt angår dele af et værk indeholder direktiv 2001/29 ikke noget, der viser, at disse dele er undergivet en ordning, der er forskellig fra den, der finder anvendelse på hele værket. Det følger heraf, at de er ophavsretligt beskyttede, såfremt de som sådanne er et led i hele værkets originalitet.

Denne konstatering svækkes ikke af den omstændighed, at direktiv 2009/24 om retlig beskyttelse af edb-programmer udgør en lex specialis i forhold til direktiv 2001/29. I overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, i direktiv 2009/24 begrænses den beskyttelse, der tildeles ved dette direktiv, til edb-programmer. Videospil er sammensat materiale, der ikke blot indeholder et computerprogram, men også bestanddele i form af billeder og lyd, der, selv om de er indkodet på programmeringssproget, har en egen kreativ værdi, der ikke kan reduceres til den nævnte indkodning. For så vidt som delene af et videospil – i det foreliggende tilfælde disse billedlige og lydlige bestanddele – er et led i værkets originalitet, er de sammen med værket i dets helhed beskyttet af ophavsretten inden for rammerne af den ordning, der er indført ved direktiv 2001/29.

(jf. præmis 21-23)
Artikel 16, stk. 2, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at der ikke skal tages hensyn til de perioder, hvor en tredjelandsstatsborger – som er familiemedlem til en unionsborger, der under disse perioder har opnået en ret til tidsubegrænset ophold i denne medlemsstat – har været fængslet i værtsmedlemsstaten, med henblik på denne tredjelandsstatsborgers erhvervelse af en ret til tidsubegrænset ophold i henhold til denne bestemmelse.

Erhvervelsen af en ret til tidsubegrænset ophold for en unionsborgers familiemedlemmer, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, afhænger nemlig i henhold til artikel 16, stk. 2, under alle omstændigheder ikke alene af, at denne borger selv opfylder de i artikel 16, stk. 1, i direktiv 2004/38 fastsatte betingelser, men også af, at de nævnte familiemedlemmer uafbrudt har boet lovligt »sammen med« unionsborgeren i den pågældende periode, idet udtrykket »sammen med« skærper betingelsen om, at de omhandlede familiemedlemmer skal ledsage eller slutte sig til samme unionsborger.

Unionslovgiver har betinget erhvervelsen af en ret til tidsubegrænset ophold på grundlag af artikel 16, stk. 1, i direktiv 2004/38 af unionsborgerens integration i værtsmedlemsstaten.

Denne integrationstanke, der regulerer erhvervelsen af retten til tidsubegrænset ophold, er ikke blot baseret på territoriale og tidsmæssige omstændigheder, men også på kvalitative elementer, der har sammenhæng med graden af integration i værtsmedlemsstaten.

Den nationale retsinstans’ pålæggelse af en ubetinget fængselsstraf viser imidlertid, at den berørte person ikke har respekteret de værdier, som værtsmedlemsstaten har udtrykt i sin strafferet, således at en hensyntagen til fængslingsperioder med henblik på at erhverve en ret til tidsubegrænset ophold i henhold til artikel 16, stk. 2, i direktiv 2004/38 for en unionsborgers familiemedlemmer, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, åbenlyst ville være i strid med det formål, som forfølges med dette direktiv gennem indførelsen af en sådan opholdsret.

(jf. præmis 23-27 og domskonkl. 1)
Sag C-300/12

Finanzamt Düsseldorf-Mitte

mod

Ibero Tours GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Moms — rejsebureauers transaktioner — tildeling af rabat til de rejsende — fastsættelse af afgiftsgrundlaget for ydelser leveret inden for rammerne af en formidlingsvirksomhed«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 16. januar 2014

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — særordning for rejsebureauer — beskatningsgrundlag — en rejsearrangørs ydelser præsteret via et rejsebureau — anvendelse af principperne fastslået af Domstolen i Elida Gibbs-dommen — betingelse — rejsebureau tildeler den rejsende en nedsættelse af prisen for de rejser, der leveres af rejsearrangøren

(Rådets direktiv 77/388)

Bestemmelserne i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de principper, som Domstolen har fastlagt i dom af 24. oktober 1996, Elida Gibbs (sag C-317/94), vedrørende fastsættelsen af merværdiafgiftsgrundlaget, ikke finder anvendelse, når et rejsebureau, der handler som formidler, på eget initiativ og for egen regning tildeler den endelige forbruger en nedsættelse af prisen for den hovedydelse, der leveres af rejsearrangøren.

(jf. præmis 33 og domskonkl.)

Sag C-300/12

Finanzamt Düsseldorf-Mitte

mod

Ibero Tours GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Moms — rejsebureauers transaktioner — tildeling af rabat til de rejsende — fastsættelse af afgiftsgrundlaget for ydelser leveret inden for rammerne af en formidlingsvirksomhed«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 16. januar 2014

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordning for rejsebureauer – beskatningsgrundlag – en rejsearrangørs ydelser præsteret via et rejsebureau – anvendelse af principperne fastslået af Domstolen i Elida Gibbs-dommen – betingelse – rejsebureau tildeler den rejsende en nedsættelse af prisen for de rejser, der leveres af rejsearrangøren

(Rådets direktiv 77/388)

Bestemmelserne i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de principper, som Domstolen har fastlagt i dom af 24. oktober 1996, Elida Gibbs (sag C-317/94), vedrørende fastsættelsen af merværdiafgiftsgrundlaget, ikke finder anvendelse, når et rejsebureau, der handler som formidler, på eget initiativ og for egen regning tildeler den endelige forbruger en nedsættelse af prisen for den hovedydelse, der leveres af rejsearrangøren.

(jf. præmis 33 og domskonkl.)
Når en sag antages til realitetsbehandling, eftersom formalitetsindsigelsen afvises, eller når spørgsmålet bliver henskudt til afgørelse i forbindelse med realiteten, skal der i et senere led i sagen finde en form for meningsudveksling sted angående sagens realitet. Det følger af artikel 40 i Domstolens procesreglement, sammenholdt med dettes artikel 91, at fortsættelsen af meningsudvekslingen om sagens realitet alene kan angå den del af sagen, der er omfattet af formalitetsindsigelsen, når sagsøgte ikke har indgivet et supplerende svarskrift inden for en måned som fastsat i nævnte artikel 40.

Selv om en formalitetsindsigelse, der alene vedrører en del af sagen, var begrundet, ville den ikke medføre, at hele sagen blev afvist, og der er derfor intet, der kan begrunde, at sagsøgte ikke inden for fristen i det nævnte procesreglements artikel 40 fremlægger sine modargumenter for så vidt angår den del af sagen, der ikke er omfattet af den nævnte formalitetsindsigelse.

Såfremt sagsøgte vurderer, at kun en del af sagen skal afvises, bør denne derfor enten anfægte formaliteten af denne del inden for rammerne af svarskriftet eller inden for fristen for besvarelsen af stævningen indgive en delvis formalitetsindsigelse og et svarskrift vedrørende realiteten for så vidt angår den del af sagen, der ikke er omfattet af den nævnte formalitetsindsigelse, for at undgå at blive afskåret herfra.

(jf. præmis 25-28)
—

tilstedeværelsen af en betydelig skævhed ikke nødvendigvis kræver, at de udgifter, der pålægges forbrugeren ved et kontraktvilkår, har – i forhold til forbrugeren – betydelige økonomiske konsekvenser set i forhold til det pågældende transaktionsbeløb, men kan alene være en følge af et tilstrækkeligt alvorligt indgreb i den retsstilling, hvori denne forbruger som aftalepart befinder sig i henhold til de gældende nationale bestemmelser, uanset om det er i form af en begrænsning i indholdet af de rettigheder, som han ifølge disse bestemmelser har krav på i henhold til aftalen, en hindring for disses udøvelse eller pålæggelse af en yderligere forpligtelse, der ikke er fastsat i nationale regler
Artikel 2, nr. 2), litra c), i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at den under omstændigheder, hvor en unionsborger i en anseelig periode regelmæssigt udbetaler en sum penge til en direkte efterkommer, som er fyldt 21 år – hvilken sum er nødvendig for sidstnævnte til at sørge for sine grundlæggende fornødenheder i oprindelseslandet – ikke tillader en medlemsstat at stille krav om, at denne efterkommer for at anses for at være forsørget af en unionsborger, og dermed være omfattet af definitionen af familiemedlem i henhold til nævnte bestemmelse, skal godtgøre, at den pågældende forgæves har forsøgt at finde arbejde, få hjælp til forsørgelse af myndighederne i sit oprindelsesland og/eller på anden vis klare sin forsørgelse.

Kravet om en sådan godtgørelse, der ikke er let at gennemføre i praksis, kan nemlig gøre muligheden for, at efterkommeren indrømmes ret til ophold i værtsmedlemsstaten, uforholdsmæssigt vanskelig. Dette krav risikerer dermed at fratage artikel 2, nr. 2), litra c), og artikel 7 i direktiv 2004/38 deres effektive virkning.

(jf. præmis 22, 24, 26 og 28 samt domskonkl. 1)
Selv om fremme af beskæftigelsen nemlig ganske vist er et lovligt arbejdsmarkedspolitisk formål, og selv om medlemsstaterne råder over et vidt skøn ved valget af foranstaltninger til gennemførelse af målene med deres arbejdsmarkedspolitik, må dette skøn imidlertid ikke indebære, at gennemførelsen af et grundlæggende princip i EU-retten eller en EU-retlig bestemmelse gøres illusorisk.

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2002/14 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagerne i Det Europæiske Fællesskab skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som udelukker arbejdstagere ansat i henhold til støttede kontrakter fra beregningen af virksomhedens personale i forbindelse med fastsættelsen af de lovmæssige tærskler for, hvornår der skal etableres organer til repræsentation af de ansatte.

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2002/14 om indførelse af en generel ramme for information og høring af arbejdstagerne i Det Europæiske Fællesskab opfylder de nødvendige betingelser for at have direkte virkning. Selv om nævnte direktiv overlader medlemsstaterne et vist skøn derved, at det ikke foreskriver, på hvilken måde medlemsstaterne skal medregne de arbejdstagere, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, ved beregningen af tærsklerne for de beskæftigede arbejdstagere, berører denne omstændighed nemlig ikke den præcise og ubetingede karakter af den forpligtelse, der er fastsat i denne artikel, om ikke ved nævnte beregning at udelukke en bestemt kategori af personer, som fra begyndelsen af er omfattet af denne kategori.

Selv en klar, præcis og ubetinget bestemmelse i et direktiv, som har til formål at tillægge private rettigheder eller at pålægge private forpligtelser, kan imidlertid ikke som sådan finde anvendelse inden for rammerne af en sag, hvori alene private er parter.

(jf. præmis 33-36)
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen er blevet indledt, har kompetence til at behandle en sag, der er baseret på insolvens, og er rettet mod en sagsøgt, der ikke har sin bopæl i en medlemsstat.

En harmonisering i Unionen af de retlige kompetenceregler i omstødelsessøgsmål, der er baseret på insolvens, bidrager nemlig til gennemførelsen af denne bestemmelses målsætninger, der består i at fremme forudsigeligheden og dermed retssikkerheden for så vidt angår den retslige kompetence ved konkurs, uanset om sagsøgte har sin bopæl i en medlemsstat eller i et tredjeland.

Den omstændighed, at nævnte forordnings bestemmelser om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, der er afsagt af den ret, der har indledt insolvensbehandlingen, ikke kan forpligte tredjelande, er således ikke til hinder for anvendelsen af kompetencereglen i forordningens artikel 3, stk. 1. Selv om det ikke er muligt i et konkret tilfælde at støtte sig på selve forordningen med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, kan det endvidere være muligt i henhold til en bilateral overenskomst at opnå anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom afsagt af den kompetente ret. Selv hvis der i øvrigt ikke kan ske anerkendelse og fuldbyrdelse i henhold til en bilateral overenskomst af en sådan dom i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, kan denne dom anerkendes og fuldbyrdes af de andre medlemsstater i henhold til forordningens artikel 25, bl.a. i tilfælde af, at en del af sagsøgtes aktiver befinder sig på en af disse staters område.

(jf. præmis 33, 37 og 39 samt domskonkl.)
Artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at opholdsperioden på ti år i denne bestemmelse i princippet skal være uafbrudt og beregnes ved at regne tilbage fra datoen for afgørelsen om udsendelse af den berørte person.

Artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at en periode med fængsling for den berørte person i princippet både kan afbryde opholdets uafbrudte karakter i henhold til denne bestemmelse og have betydning for tildelingen af den øgede beskyttelse, som den fastsætter, herunder i tilfælde, hvor denne person har haft ophold i værtsmedlemsstaten i ti år forud for sin fængsling. Denne omstændighed kan imidlertid tages i betragtning i forbindelse med den samlede vurdering, der skal foretages for at fastslå, om den tætte integration i værtsmedlemsstaten, som tidligere er opnået, er blevet afbrudt.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)
Begrebet retsakter, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i sidste sætningsled i artikel 263, stk. 4, TEUF, skal fortolkes i lyset af formålet med bestemmelsen, som ifølge dens tilblivelseshistorie består i at forhindre, at en borger skal overtræde retsreglerne for at kunne få adgang til en dommer. Når en regelfastsættende retsakt har umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling uden at kræve gennemførelsesforanstaltninger, risikerer denne person at blive frataget en effektiv domstolsbeskyttelse, hvis den pågældende ikke har direkte adgang til at anlægge sag ved Unionens retsinstanser med henblik på at rejse tvivl om denne regelfastsættende retsakts lovlighed.

For det første gælder i denne henseende, at når en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, er domstolskontrollen med overholdelsen af Unionens retsorden sikret, uanset om nævnte foranstaltninger hidrører fra Unionen eller medlemsstaterne. Fysiske eller juridiske personer, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte en regelfastsættende EU-retsakt direkte ved Unionens retsinstanser, er beskyttet mod, at en sådan retsakt finder anvendelse på dem, ved muligheden for at anfægte de gennemførelsesforanstaltninger, som denne retsakt omfatter. Når gennemførelsen af nævnte retsakter tilkommer Unionens institutioner, organer eller organisationer, kan fysiske eller juridiske personer på de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser indbringe et direkte søgsmål for Unionens retsinstanser til prøvelse af gennemførelsesakterne og i medfør af artikel 277 TEUF påberåbe sig til støtte for dette søgsmål, at den pågældende grundlæggende retsakt er ulovlig. Når gennemførelsen påhviler medlemsstaterne, kan disse personer påberåbe sig den pågældende grundlæggende retsakts ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF.

For det andet skal der med henblik på spørgsmålet, om en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, tages udgangspunkt i situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Det er således irrelevant, om den omhandlede retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til andre retsundergivne.

For det tredje skal der ved undersøgelsen af, hvorvidt den indbragte retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, udelukkende tages udgangspunkt i søgsmålets genstand, og i det tilfælde, hvor sagsøgeren alene nedlægger påstand om delvis annullation af en retsakt, er det alene de gennemførelsesforanstaltninger, som denne del af retsakten indeholder, der i givet fald skal tages i betragtning.

(jf. præmis 27-31 og 56-58)
En handelspraksis skal kvalificeres som »vildledende« som omhandlet i artikel 6 i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked, dels når denne praksis indeholder urigtige oplysninger eller kan forventes at vildlede en gennemsnitsforbruger, og dels når den kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

Artikel 2, litra k) i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at begrebet »transaktionsbeslutning« omfatter enhver beslutning med direkte tilknytning til beslutningen om at købe eller om ikke at købe et produkt.

I denne henseende er begrebet »transaktionsbeslutning« som indeholdt i artikel 2, litra k) i direktiv 2005/29 defineret bredt.

For så vidt som den omhandlede handelspraksis vedrører oplysninger om det omfang, i hvilket et produkt, som blev udbudt til en favorabel pris i en bestemt periode, stod til rådighed, kan forberedende handlinger forud for et eventuelt køb af et produkt, såsom at forbrugeren tager hen til forretningen og går ind i forretningen, nemlig anses for at udgøre transaktionsbeslutninger i nævnte direktivs forstand.

(jf. præmis 35, 36 og 38 samt domskonkl.)
Artikel 23, stk. 4, artikel 32, stk. 1, og artikel 35, stk. 6, i forordning nr. 810/2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) skal fortolkes således, at en medlemsstats kompetente myndigheder efter behandlingen af en ansøgning om et ensartet visum kun kan meddele afslag på et sådant visum til en ansøger, hvis en af de afslagsgrunde, der er opregnet i disse bestemmelser, kan gøres gældende over for denne ansøger. Disse myndigheder råder i forbindelse med behandlingen af denne ansøgning over en vid skønsmargen med hensyn til betingelserne for anvendelse af disse bestemmelser og vurderingen af de relevante omstændigheder med henblik på at afgøre, om en af disse afslagsgrunde kan gøres gældende over for ansøgeren.

Artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 810/2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks), sammenholdt med dennes artikel 21, stk. 1, skal fortolkes således, at det er en betingelse for, at en medlemsstats kompetente myndigheder har pligt til at meddele et ensartet visum, at der, henset til den generelle situation i ansøgerens opholdsland og sidstnævntes egne forhold, der er fastlagt ud fra de oplysninger, som sidstnævnte har fremlagt, ikke næres begrundet tvivl om ansøgerens hensigt om at forlade medlemsstaternes område inden udløbet af det visum, der ansøges om.

Forordning nr. 810/2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at de kompetente myndigheder har de fornødne beføjelser til at meddele et ensartet visum til ansøgeren, når de betingelser for udstedelse, der er fastsat i denne kodeks, er opfyldt, uden udtrykkeligt at være forpligtet til at udstede dette visum, såfremt en sådan bestemmelse kan fortolkes i overensstemmelse med nævnte kodeks’ artikel 23, stk. 4, artikel 32, stk. 1, og artikel 35, stk. 6.

Det påhviler så vidt muligt den forelæggende ret at fortolke nævnte nationale bestemmelser således, at de kompetente myndigheder kun kan nægte at meddele afslag på udstedelsen af et ensartet visum, hvis en af de afslagsgrunde, der er fastsat i disse artikler, kan gøres gældende over for denne ansøger.

(jf. præmis 77 og 78 samt domskonkl.)