2.

Herefter kommer jeg til spørgsmålet, om grundsætningen om ligebehandling henholdsvis forbudet mod vilkårlighed, kræver, at den overgangsregel, der findes i artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 2655/82 for importlicenser for maniok fra andre lande end Thailand, anvendes analogt på importlicenser for maniok fra Thailand. Jeg skal først henvise til to afgørelser, i hvilke Domstolen har udfyldt lakuner i den afledte fællesskabsret ved analog anvendelse af bestemmelser i andre forordninger. I sin dom af 20. februar 1975 ( 22 ) har Domstolen analogt anvendt en bestemmelse ( 23 ), der hjemlede fritagelse for følgerne af forsinkelse i det tilfælde, at de frister, der var fastsat i en licens til indførsel fra tredjelande, ikke kunne overholdes som følge af force majeure. Denne bestemmelse blev analogt anvendt på indførslen fra andre medlemsstater, for hvilken den pågældende forordning ( 24 )ingen særbestemmelse hjemlede for tilfælde af force majeure. En tilsvarende afgørelse findes i Domstolens dom af 11. juli 1978 ( 25 ). I dommen lader Domstolen i et tilfælde, hvor en vare i en transaktion mellem en gammel og en ny medlemsstat var gået til grunde som følge af force majeure, tiltrædelsesudligningsbeløb komme til udbetaling, selv om dette ikke var hjemlet i den pågældende forordning ( 26 ). Herved lod Domstolen den for eksportrestitutioner gældende bestemmelse finde analog anvendelse ( 27 ). I de to afgørelser har Domstolen først fastslået, at der forelå en lakune i de anvendelige bestemmelser, og dernæst på grundlag af de foreliggende ligheder — der fandtes at foreligge såvel i henseende til det sagsforhold, der var spørgsmål om at regulere, som i henseende til de i betragtning kommende regler — fastslået, at en analog anvendelse af regler, der strengt taget ikke var anvendelige, var ubetænkelig. At den situation, i hvilken indehaveren af ældre licenser vedrørende indførsel af maniok fra Thailand befinder sig, svarer til den situation, indehavere af ældre licenser vedrørende indførsel fra andre tredjelande end Thailand befinder sig i, når de pågældende licenser ikke omfattes af kontingentet, kan eftermin opfattelse ikke alvorligt bestrides. Begge grupper af virksomheder har opnået deres licenser på et tidspunkt, hvor de havde mulighed for at indføre de pågældende varer i ubegrænset mængde til den i GATT konsoliderede toldsats på 6%. Ganske vist har virksomhederne ikke nogen hertil svarende sikker retsstilling, som den der er sikret indehaveren af importlicenser med forudfastsættelse af afgiften, men ved opretholdelsen af den i GATT konsoliderede toldsats havde de dog en udsigt, der næsten kan sammenlignes hermed. Denne oprindelige »udsigt« har Fællesskabet tilintetgjort ved indgåelsen af begrænsningsaftalerne og udstedelsen af de hertil svarende gennemførelsesbestemmelser. Ved gennemførelsen af indførselsbegrænsningerne står de to grupper virksomheder dog stadig i tilsvarende situationer: de er i besiddelse af importlicenser, som forpligter dem til indførsel, såfremt den sikkerhed, der er stillet i forbindelse med licensansøgningen, ikke skal fortabes. De kan imidlertid ikke længere foretage indførslen på økonomisk forsvarlige vilkår. Og først på dette sted er det, at Kommissionen vil behandle de to grupper virksomheder forskelligt: I forordning nr. 2029/82 gav Kommissionen for indførsel af maniok fra Thailand en overgangsbestemmelse, der kun gjaldt varer, der var udført fra Thailand før den 28 juli 1982. Kun for disses vedkommende kan importøren, forudsat også andre betingelser er opfyldt, gøre krav på den til 6% af toldværdien begrænsede afgift (forordningens artikel 11). I alle andre tilfælde havde indehaveren af ældre licenser vedrørende indførsel fra Thailand kun to muligheder: enten at gennemføre indførslen til den økonomisk uforsvarlige afgiftssats på ca. 50-60% af varens værdi og hermed belaste Fællesskabets marked for foderstoffer med en uønsket indførsel, eller at undlade at udnytte licensen og dermed afstedkomme den stillede sikkerheds fortabelse. Anderledes udformet er derimod overgangsbestemmelsen for indehavere af ældre licenser vedrørende indførsel fra andre tredjelande end Thailand, som Kommissionen har givet i forordning nr. 2655/82 af 1. oktober 1982. I forordningens artikel 3, stk. 6, 1. afsnit, bestemmes det: »Efter anmodning, der indgives inden for tredive dage efter denne forordnings første anvendelsesdato, annulleres licenser, der er udstedt inden denne forordnings første anvendelsesdato, og sikkerheden frigives.« Bestemmelsen blev udstedt dagen efter udstedelsen af Rådets forordning nr. 2646/82 af 30. september 1982 om importordningen for 1982 for produkter henhørende under pos. 07.06 A i den fælles toldtarif, som begrænsede anvendelsen af importafgiften på højst 6% af toldværdien til bestemte mængder. I betragtningerne til forordning nr. 2655/82 henvises udtrykkeligt til den nævnte rådsforordning samt situationen for indehavere af ældre licenser, idet det bl.a. hedder: »Der bør dels tages hensyn til den særlige situation, som indehavere af importlicenser udstedt inden tidspunktet for ikrafttrædelsen af forordning (EØF) nr. 2646/82 befinder sig i, hvorfor der bør åbnes mulighed for, at indehaverne kan anmode om annullering af disse licenser og frigivelse af sikkerheden, dels vedtages bestemmelser for varer under søtransport.« Forskellen i reguleringen for ældre licenser forekommer mig så slående, at det er påkrævet ganske klart at fremhæve denne endnu en gang: Efter at Rådet den 19. juli 1982 havde vedtaget at indgå aftalen med Thailand, udstedte Kommissionen tre dage senere, altså den 22. juli 1982, forordning nr. 2029/82 med gennemførelsesbestemmelser til importordningen. I denne gennemførelsesforordning omtales ældre licenser ikke generelt, idet der alene gives regler for bestemte licenser, på grundlag af hvilke varer er blevet udført fra Thailand før den 28. juli 1982. Helt anderledes er reguleringen for ældre licenser vedrørende indførsel fra andre lande end Thailand. Skønt Rådet ligeledes den 19. juli 1982 havde vedtaget, at indgå aftalerne med Indonesien og Brasilien, og ligeledes den 28. juli 1982 havde offentliggjort størrelserne af de kontingenter, der også fremtidigt kunne indføres fordelagtigt, varede det endnu indtil den 30. september/1. oktober, indtil de for Fællesskabet interne gennemførelsesforanstaltninger blev truffet og den fælles toldtarif ændret for den bundne toldsats' vedkommende. I modsætning til ordningen vedrørende Thailand gav artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 2655/82 mulighed for tilbagelevering af uudnyttede ældre licenser. Jeg finder denne forskellige behandling så meget mere slående, som den nye importordning for indførsler fra Thailand blev sat i kraft omgående (offentliggørelse af aftalen i Tidende den 28. juli 1982, overgangsregler for indførsler kun for varer, der før den 28. juli 1982 var udført fra andre lande end Thailand), mens importører fra andre lande end Thailand endnu rådede over to måneder indtil den 30. september 1982 til at indrette sig på den nye ordning, og ikke desto mindre yderligere kunne gøre regning på anvendelse af bestemmelsen i artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 2655/82, altså at lade deres ældre licenser annullere og opnå sikkerhedens frigivelse. Det omvendte resultat forekommer mig at have været mere nærliggende, altså fastsættelse af overgangsbestemmelser for indførsler fra Thailand, for hvis vedkommende den nye ordning omgående blev i kraft, og ikke for indførsler fra andre tredjelande, for hvis vedkommende importører havde haft mulighed for i længere tid at indstille sig på den nye ordning. Kommissionen har forsvaret forskellighederne i ordningerne ved forskellene i de pågældende importordningers ikrafttræden, den måde disse forvaltes på, og med hensyn til ældre licenser. At forskellene i de pågældende ordningers ikrafttræden netop gør den stik modsatte behandling nærliggende har jeg anført; for så vidt angår forskellene i ordningerne for ældre licenser kan jeg kun tilslutte mig det af sagsøgeren anførte, hvorefter det, Kommissionen giver udtryk for, er en klassisk cirkelslutning. Faktisk kan Kommissionen ikke begrunde den forskellige behandling af ældre licenser i netop selvsamme forskellige behandling. Det må derfor undersøges, om anbringendet vedrørende den forskellige forvaltning af kontingenterne er holdbar. Forvaltningen af kontingentet, dvs. såvel udstedelsen af de »eksportcertifikater«, der berettiger til den fordelagtige indførsel til Fællesskabet, som kontrollen med overholdelsen af den aftalte størstemængde, beror efter aftalen og gennemførelsesforordningen faktisk på de thailandske myndigheder. Det er muligvis også rigtigt, at de thailandske myndigheder i foregribelse af aftalens indgåelse allerede fra begyndelsen af 1982 har udstedt sådanne eksportcertifikater; som bekendt bestrides dette af sagsøgeren. Hvorvidt sagsøgeren, som anført af Kommissionen, kunne have opnået et sådant certifikat, forekommer mig idet foreliggende tilfælde ikke afgørende. Afgørende for sagsøgeren i forbindelse med indførslen til Fællesskabet var Fællesskabets importordning, og denne blev først ændret med virkning fra den 28. juli 1982. I øvrigt — og dette taler entydigt imod Kommissionens anbringende — bestemmes det i artikel 10 i forordning nr. 2029/82 udtrykkeligt, at dennes artikel 1 (bestemmelsen vedrørende de thailandske eksportcertifikater) kun gælder for certifikater, som de thailandske myndigheder udsteder fra den 28. juli 1982 og til den 31. december 1982. Hvad de thailandske myndigheder således har gjort før den 28. juli er ikke afgørende i den foreliggende sag. Hvorvidt en importør har overholdt den thailandske eksportordning — såfremt denne bestod — eller ej er således ikke afgørende. Af det, Kommissionen anfører, er der herefter kun de følgende to punkter tilbage: dels spørgsmålet om, hvem der har opsyn med kontingentets mængdemæssige overholdelse, dels Kommissionens formodninger om, i hvilket omfang der endnu fandtes licenser ved ikrafttrædelsen af forordning nr. 2655/82. Hvad angår spørgsmålet om, hvem der fører tilsyn med overholdelsen af kontingentets højstemængde, eller enklere sagt, hvem der tæller mængden, kan efter min opfattelse ikke medføre en forskellig behandling af ældre licenser. Der er tale om et teknisk spørgsmål, der, selv om det er af betydning, ikke er afgørende for den retlige bedømmelse af overgangsbestemmelser eller mangelen herpå. Kommissionen har til begrundelse for den forskellige behandling af ældre licenser vedrørende indførsel fra andre tredjelande end Thailand anført, at der endnu den 1. oktober 1982, den dag forordning nr. 2655/82 trådte i kraft, fandtes talrige sædvanlige licenser, opnået af de pågældende importører i tiltro til den i GATT konsoliderede afgiftssats på 6%. Sådanne licenser giver imidlertid efter artikel 15, stk. 1, i grundforordningen for korn kun krav på anvendelsen af den afgift, der gælder på indførselsdagen, men som for alle licenser var der imidlertid for disse stillet en sikkerhed, der ville fortabes ved ikke-udnyttelse af licensen. I betragtning af usikkerheden om omfanget af disse licenser, der nu var uden interesse, fandt Kommissionen det hensigtsmæssigt, i artikel 3, stk. 6, 1. afsnit, i forordning nr. 2655/82 at give mulighed for annullering med tilhørende frigivelse af sikkerheden. Nøjagtig samme tankegang kan imidlertid efter min opfattelse også gøres gældende for indførslerne fra Thailand. Kommissionen har oplyst, at den ved udstedelsen af den nye importordning for maniok fra Thailand ikke rådede over oplysninger om hvor mange ældre licenser der fandtes, som endnu ikke var udnyttet. Det kunne således heller ikke udelukkes, at der endnu fandtes talrige sådanne sædvanlige licenser. Når Kommissionen, som anført, ønsker at imødekomme tiltroen til den i GATT konsoliderede afgiftssats, så må den gøre dette for alle indehavere af ældre licenser. Det kan i den forbindelse ingen forskel gøre, hvorvidt den konsoliderede afgiftssats beror direkte på aftalen i GATT eller på en bilateral overenskomst, som indeholder en mestbegunstigelsesklausul, som i artikel 1 i samarbejdsaftalen mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og Indonesien, Malaysia, Filippinerne, Singapore og Thailand — medlemmerne af Sammenslutningen af stater i Sydøstasien ( 28 ). Jeg kommer således til det resultat, at indehaveren af ældre licenser vedrørende indførsel af maniok fra Thailand befandt sig i en situation, der svarede til den, indehaveren af gamle licenser vedrørende indførsel fra andre tredjelande end Thailand befandt sig i. En forskellig behandling af de forskellige importører forekommer mig ikke begrundet, således at den almindelige lighedsgrundsætning må medføre, at begge grupper af importører behandles ens, og således at overgangsbestemmelsen i artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 2655/82 analogt finder anvendelse på importører, der endnu er i besiddelse af ældre licenser vedrørende indførsel fra Thailand. At lighedsgrundsætningen hører til de almindelige retsgrundsætninger i fællesskabsretten er det vel næppe nødvendigt nærmere at redegøre for. I denne forbindelse må det være tilstrækkeligt at henvise til de grundlæggende domme af 21. juni 1958 ( 29 ) og 19. oktober 1977 ( 30 ). Afsluttende tillader jeg mig vedrørende de rejste retlige spørgsmål at bemærke, at jeg udtrykkeligt lader det stå åbent, om Fællesskabet overhovedet var forpligtet til at fastsætte nogen overgangsbestemmelse for indehavere af ældre licenser. Retligt set er nemlig det, som licenserne berettiger og forpligter til, nemlig indførsel til den på indførselsdagen gældende afgiftssats, stadig mulig. Ganske vist ville der fra Fællesskabets side foreligge en selvmodsigelse i forhold til hidtidig adfærd, når Fællesskabet på den ene side begrænser indførsel af maniok og på den anden side gennem trussel om sikkerhedens fortabelse gennemtvinger netop sådanne indførsler. Jeg finder imidlertid, at denne problematik ikke bør uddybes nærmere her, i hvert fald når der er fastsat overgangsbestemmelser for en bestemt gruppe virksomheder, og når disse må gælde for samtlige virksomheder, som befinder sig i en tilsvarende situation.