ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Direktivets artikel 8 med overskriften »Foranstaltninger, der finder anvendelse i zoner, hvor niveauerne overskrider grænseværdien« havde følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne opstiller en fortegnelse over zoner og bymæssige områder, hvor niveauet for et eller flere forurenende stoffer overskrider grænseværdien plus margen for tilladt overskridelse. Er der ikke fastsat en margen for overskridelse for et bestemt forurenende stof, sidestilles de zoner og bymæssige områder, hvor niveauet for dette stof overskrider grænseværdien, med de zoner og bymæssige områder, der er nævnt i første afsnit, og stk. 3, 4 og 5 nedenfor finder anvendelse. 2. Medlemsstaterne opstiller en fortegnelse over zoner og bymæssige områder, hvor niveauet for et eller flere forurenende stoffer ligger mellem grænseværdien og grænseværdien plus margen for overskridelse. 3. I de zoner og bymæssige områder, der er nævnt i stk. 1, træffer medlemsstaterne foranstaltninger for at sikre, at der udarbejdes eller iværksættes en plan eller et program, som sikrer, at grænseværdien overholdes inden for den fastsatte tidsfrist. Planen eller programmet, som skal være tilgængelig for offentligheden, skal mindst indeholde de oplysninger, der er anført i bilag IV. 4. I de zoner og bymæssige områder, der er nævnt i stk. 1, hvor niveauet for mere end ét forurenende stof overskrides, skal medlemsstaterne fremlægge en samlet plan for alle de pågældende forurenende stoffer. 5. Kommissionen skal regelmæssigt kontrollere gennemførelsen af de planer eller programmer, som er fremsendt i henhold til stk. 3, ved hjælp af undersøgelser af fremskridt og tendenser for luftforureningen. 6. Hvis niveauet for et forurenende stof, i tilfælde af betydelig forurening med oprindelse i en anden medlemsstat, overskrider eller kan forventes at overskride grænseværdien plus margen for tilladt overskridelse eller, når det er relevant, tærskelværdien for forureningsvarsling, rådfører de berørte medlemsstater sig med hinanden for at afhjælpe situationen. Kommissionen kan deltage i disse samråd.«
29

På denne baggrund har Tribunalul Bucureşti (retten i første instans i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, litra e), i direktiv [92/83] fortolkes således, at den fastsatte fritagelse for punktafgifter kun omfatter ethanolprodukter, som anvendes til at fremstille aromastoffer til fremstilling af ikke-alkoholholdige drikkevarer med et alkoholindhold, der ikke overstiger 1,2% vol., eller således, at fritagelsen også omfatter ethanolprodukter, som allerede er blevet anvendt til at fremstille bestemte aromastoffer af denne art, som er blevet anvendt eller skal anvendes til fremstilling af ikke-alkoholholdige drikkevarer med et alkoholindhold, der ikke overstiger 1,2% vol.? 2) Skal artikel 27, stk. 1, litra e), i direktiv [92/83], på baggrund af direktivets formål og almindelige opbygning, fortolkes således, at når ethanolprodukter bestemt til markedsføring i en anden medlemsstat allerede er overgået til forbrug i en første medlemsstat under fritagelse for punktafgifter, fordi de anvendes til at fremstille aromastoffer til fremstilling af ikke-alkoholholdige drikkevarer med et alkoholindhold, der ikke overstiger 1,2% vol., skal bestemmelsesmedlemsstaten behandle dem på samme måde på sit eget område? 3) Skal bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, litra e), og [artikel 27,] stk. 2, litra d), i direktiv [92/83] samt effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet fortolkes således, at en medlemsstat kan fastsætte proceduremæssige krav, ifølge hvilke fritagelsen kun finder anvendelse, såfremt brugeren er en registreret modtager, og hvis sælgeren af de punktafgiftspligtige produkter er en godkendt oplagshaver, selv om den medlemsstat, hvor disse produkter købes, ikke kræver, at den økonomiske aktør, som markedsfører dem, er en afgiftsoplagshaver? 4) Er proportionalitetsprincippet og effektivitetsprincippet, i lyset af bestemmelserne i artikel 27, stk. 1, litra e), i direktiv [92/83], på baggrund af direktivets formål og almindelige opbygning, til hinder for, at den i disse bestemmelser fastsatte fritagelse ikke finder anvendelse på en afgiftspligtig person i en bestemmelsesmedlemsstat, der har modtaget ethanolprodukter og har baseret sig på den omstændighed, at disse produkter er blevet anset for at være fritaget på grundlag af en officiel fortolkning af disse bestemmelser i direktivet, som er blevet anlagt af afgiftsmyndighederne i oprindelsesmedlemsstaten, fulgt på en fast måde i en lang periode, gennemført i den nationale retsorden og anvendt i praksis, men som efterfølgende viser sig at være fejlagtig, såfremt det under de konkrete omstændigheder kan udelukkes, at der er tale om svig eller unddragelse af punktafgifter?«
35

Det bemærkes i denne henseende for det første, at medlemsstaternes forpligtelse i henhold til denne bestemmelse til at fritage transaktioner med henblik på kapitaltilførsel ikke er betinget af, at den enhed, der er ansvarlig for at gennemføre disse dispositioner, har en særlig status. Om der gælder en retlig forpligtelse eller ej til at rekvirere en tredjeparts ydelser, er for det andet ikke en relevant betingelse, når det skal afgøres, om en transaktion skal anses for at være en integreret del af en samlet transaktion med henblik på kapitaltilførsel (jf. i denne retning dom af 19.10.2017, Air Berlin, C-573/16, EU:C:2017:772, præmis 37).
18

Desuden har den forelæggende ret for det første anført, at ifølge den praksis, der følger af Domstolens dom af 2. juni 2016, Polihim-SS (C-355/14, EU:C:2016:403), og af 7. november 2019, Petrotel-Lukoil (C-68/18, EU:C:2019:933), er det i strid med EU-retten og navnlig med proportionalitetsprincippet at sanktionere en overtrædelse af formelle krav, der er fastsat i national ret, med et afslag på at indrømme en afgiftsfordel, der er fastsat ved direktiv 2003/96, og for det andet, at ansøgning om fritagelse for energiafgift ifølge den forelæggende rets egen praksis »ikke er en materiel, men alene en formel betingelse for retten til afgiftsfritagelse«. Dette kunne ifølge den forelæggende ret tale for, at en for sent indgivet ansøgning ikke er til hinder for, at et energiprodukt beskattes efter produktets faktiske anvendelse, i det foreliggende tilfælde som brændsel til opvarmning til erhvervsmæssige formål. I så fald hælder den forelæggende ret til den opfattelse, at så længe ansættelsesfristen som fastsat i § 169 i lov om skatter og afgifter ikke er udløbet, kan den kompetente myndighed ikke nægte ret til fritagelse eller lempelse af energiafgiften, såfremt de materielle betingelser, der er fastsat i denne henseende, er opfyldt.
25

I denne henseende skal det bemærkes, således om det følger af Domstolens faste praksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen eller gyldigheden af en EU-retlig regel, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål, som er forelagt af de nationale retter, er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål (dom af 24.2.2022, Viva Telecom Bulgaria, C-257/20, EU:C:2022:125, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
Forretningsordenens artikel 7, der har overskriften »Beskyttelse af privilegier og immunitet«, lyder således:

»1. I tilfælde, hvor det hævdes, at et medlems eller tidligere medlems privilegier og immuniteter er blevet krænket eller forventes at blive krænket af en medlemsstats myndigheder, kan Parlamentet i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, anmodes om at træffe afgørelse om, hvorvidt der rent faktisk er sket eller kan forventes at ske en krænkelse af disse privilegier og immuniteter.

2. Der kan navnlig anmodes om beskyttelse af privilegier og immuniteter, hvis det findes, at der i givet fald ville foreligge en administrativ eller anden form for begrænsning i den frie bevægelighed for medlemmer, der rejser til eller fra Parlamentets mødested, eller en administrativ eller anden form for begrænsning i forbindelse med en meningstilkendegivelse eller en stemmeafgivelse under udøvelsen af deres hverv, eller at der i givet fald ville foreligge omstændigheder henhørende under artikel 9 i [protokollen vedrørende privilegier og immuniteter].

[…]

5. I tilfælde, hvor der er truffet afgørelse om ikke at beskytte et medlems privilegier og immuniteter, kan medlemmet undtagelsesvis under fremlæggelse af nyt materiale i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, anmode om at få afgørelsen taget op til fornyet overvejelse. Anmodningen om fornyet overvejelse kan ikke antages til behandling, hvis der er anlagt sag til prøvelse af afgørelsen i henhold til artikel 263 [TEUF], eller hvis [Parlamentets formand] finder, at det nye fremlagte materiale ikke er tilstrækkelig underbygget til at berettige fornyet overvejelse.«
60

For det andet fremgår det af artikel 2, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/18, sammenholdt med bilag I A, del II, hertil, at in vitro-befrugtning ikke ved anvendelsen af dette direktiv anses for en teknik, der fører til genetisk modifikation, medmindre den indebærer brug af rekombinante nukleinsyremolekyler eller GMO’er fremstillet med andre teknikker/metoder. Den omstændighed, at anvendelsen af denne teknik indebærer in vitro-dyrkning, er således ikke som sådan af EU-lovgiver blevet anset for at være til hinder for, at den udelukkes fra dette direktivs anvendelsesområde.
10

Denne lovs § 34d, stk. 2, bestemmer, at i et sådant tilfælde tilbagebetales det afgiftsbeløb, der ville blive opkrævet for et lignende køretøj, hvis det på tidspunktet for udførslen af køretøjet fra det finske område blev pålagt afgift som brugt køretøj. Der tilbagebetales maksimalt den afgift, som er blevet betalt for køretøjet. Motorkøretøjsafgiften tilbagebetales ikke, hvis køretøjets værdi eller den afgift, der skal betales for køretøjet, er steget på grund af ændringer, der er foretaget, eller udstyr, der er tilføjet, efter pålæggelsen af afgiften. Afgiften tilbagebetales ikke for et køretøj, der ikke er behørigt angivet som afgiftspligtig, eller hvis det beløb, der skal tilbagebetales, er mindre end 500 EUR. Afgiften tilbagebetales heller ikke for et køretøj, hvis første ibrugtagning ligger mindst ti år tilbage i tiden på udførselstidspunktet. Det er en betingelse for tilbagebetalingen, at køretøjet ved ophøret af anvendelsen i Finland er i trafikduelig stand, og at køretøjet er taget ud af drift i Finland.
Artikel 7 i direktiv 2005/29 er affattet således:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende, skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

[…]

5. Oplysningskrav, som er fastlagt i fællesskabslovgivningen i forbindelse med kommerciel kommunikation, herunder reklame eller markedsføring, og som er anført i en ikke-udtømmende fortegnelse i bilag II, betragtes som væsentlige.«
44

Hvad desuden angår betingelsen om, at kirken eller det religiøse samfund, der ønsker at blive anerkendt i henhold til østrigsk ret, skal være repræsenteret i den nationale befolkning, bestemmer § 11, stk. 1, litra d), andet punktum, i lov om religiøse bekendelsessamfund, at såfremt det ikke er muligt at føre bevis for, at de har en medlemsskare på mindst to pr. tusinde af befolkningen i Østrig på grundlag af folketællingsoplysninger, skal de fremlægge dette i en anden egnet form. En sådan bestemmelse, for så vidt som den ikke begrænser sig til at fastsætte en enkelt form for bevis, vidner ligeledes om den østrigske lovgivers ønske om ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det mål, der forfølges med den nationale lovgivning.
I denne forordnings artikel 4 med overskriften »Foreløbig undersøgelse af anmeldelsen og Kommissionens afgørelser« fastsættes i stk. 3 og 4 følgende:

»3. Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med det indre marked, for så vidt den falder inden for anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, […] TEUF, træffer den afgørelse om, at foranstaltningen er forenelig med det indre marked, (»afgørelse om ikke at gøre indsigelse«). I afgørelsen anføres, hvilken undtagelse i [EUF-traktaten] der er anvendt.

4. Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked, træffer den afgørelse om at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, […] TEUF (»afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«).«
Ordregivende myndigheder bør […] have mulighed for at udelukke økonomiske aktører, som har vist sig at være upålidelige, bl.a. som følge af overtrædelser af miljømæssige eller sociale forpligtelser […] eller andre former for alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af vedkommendes erhverv, såsom overtrædelser af konkurrenceregler eller regler for intellektuel ejendomsret. […]

[…] De [ordregivende myndigheder] bør desuden have mulighed for at udelukke ansøgere eller tilbudsgivere, hvis gennemførelse af tidligere offentlige kontrakter har været forbundet med store mangler med hensyn til væsentlige krav, [f.eks.] manglende levering eller udførelse, væsentlige mangler ved den leverede vare eller tjenesteydelse, som har gjort den ubrugelig til det påtænkte formål, eller ukorrekt adfærd, som har sået alvorlig tvivl om den økonomiske aktørs pålidelighed. Der bør fastsættes en maksimumsvarighed for sådanne udelukkelser i national lovgivning. Anvendes der fakultative udelukkelsesgrunde, bør de ordregivende myndigheder lægge særlig vægt på proportionalitetsprincippet. […]
48

Det fremgår i denne forbindelse af den appellerede doms præmis 123, hvis indhold ikke er blevet bestridt under appelsagen, at selv om Parlamentet i første instans havde gjort gældende, at listen over de emner eller temaer, der blev drøftet under samtalerne med ansøgerne, var meddelt Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, var de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer ikke blevet anvendt under samtalerne eller i forbindelse med analysen af svarene på de spørgsmål, der blev stillet under de samtaler, der førte til opstillingen af ansøgere i prioriteret rækkefølge, og at det rådgivende udvalg havde undladt at oplyse Præsidiet om den manglede anvendelse af disse kriterier. Retten fastslog imidlertid i den appellerede doms præmis 113, at kriterierne for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer skulle fremsendes til ansættelsesmyndigheden, således at den kunne få kendskab til og forstå, hvordan ansøgernes kvalifikationer var blevet bedømt såvel under udvælgelsen af de ansøgere, der skulle inviteres til en samtale, som under samtalerne med ansøgerne med henblik på at indplacere dem i prioriteret rækkefølge. Da Parlamentet ikke for Retten havde påvist, at de emner eller temaer, der blev udarbejdet med henblik på samtalerne, opfyldte de oprindeligt fastlagte kriterier for den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer, og udgjorde en gennemførelse af disse kriterier, kan Parlamentet følgelig ikke kritisere Retten for i den appellerede doms præmis 124-120 at have undersøgt, om Præsidiet, i dets egenskab af ansættelsesmyndighed, var blevet informeret om, at den sammenlignende bedømmelse af kvalifikationer ikke var blevet anvendt under samtalerne med ansøgerne.
Nævnte direktivs artikel 58 med overskriften »Udvælgelseskriterier« har følgende ordlyd:

»1. Udvælgelseskriterier kan omhandle

a) egnethed til at udøve det pågældende erhverv

b) økonomisk og finansiel formåen

c) teknisk og faglig formåen.

De ordregivende myndigheder må kun pålægge økonomiske aktører de kriterier, der henvises til i stk. 2, 3 og 4, som krav for deltagelse. De begrænser kravene for deltagelse til de krav, der er relevante for at sikre, at ansøgeren eller tilbudsgiveren har juridisk og finansiel kapacitet samt teknisk og faglig formåen til at gennemføre den pågældende kontrakt. Alle krav skal være relaterede og stå i forhold til kontraktens genstand.

2. Hvad angår egnethed til at udøve det pågældende erhverv[…] kan de ordregivende myndigheder kræve, at økonomiske aktører er optaget i et fagligt register eller handelsregister i den medlemsstat, hvor de har hjemsted, jf. bilag XI, eller at de overholder alle andre krav i dette bilag.

Hvis økonomiske aktører i forbindelse med udbudsprocedurer for tjenesteydelser skal have en bestemt autorisation eller være medlem af en bestemt organisation for i deres hjemland at kunne udføre den pågældende tjenesteydelse, kan den ordregivende myndighed kræve bevis for denne autorisation eller dette medlemskab.

[…]

4. Hvad angår teknisk og faglig formåen[…] kan de ordregivende myndigheder pålægge krav, der sikrer, at de økonomiske aktører besidder de nødvendige menneskelige og tekniske ressourcer og erfaringer til at gennemføre kontrakten i overensstemmelse med en passende kvalitetsstandard.

De ordregivende myndigheder kan især kræve, at de økonomiske aktører har tilstrækkelig erfaring, som kan vises ved passende referencer fra tidligere gennemførte kontrakter. […]

[…]

5. De ordregivende myndigheder anfører i udbudsbekendtgørelsen eller opfordringen til at bekræfte interessetilkendegivelsen de krav for deltagelse, som kræves opfyldt, som kan være udtrykt som minimumskrav til formåen. De anfører samtidig, hvordan dette dokumenteres.«
96

Under alle omstændigheder skal den nationale lovgivning i overensstemmelse med artikel 54 i direktiv 2016/680 give den pågældende mulighed for effektivt at anfægte den tvangsmæssige indsamling af vedkommendes biometriske og genetiske data inden for rammerne af et søgsmål, der er støttet på en angivelig tilsidesættelse af de rettigheder, som vedkommende er tillagt ved dette direktiv, som følge af den nævnte indsamling, uden at dette berører de muligheder for administrativ eller udenretlig klage, som den pågældende har adgang til, herunder retten til at indgive klage til en tilsynsmyndighed. Selv i det tilfælde, hvor den indledende fase af straffesagen ikke efterfølges af en retlig fase, bl.a. i tilfælde af, at der ikke rejses tiltale, skal den pågældende person følgelig have mulighed for at opnå fuld domstolsprøvelse af lovligheden af behandlingen af de omhandlede oplysninger. Når national ret for at overholde forpligtelsen i den nævnte artikel 54 giver sådanne garantier, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, må det derfor formodes, at det væsentligste indhold af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse er overholdt, selv om den ret, som tillader tvangsmæssig gennemførelse af den omhandlede indsamling, på det tidspunkt, hvor den træffer afgørelse herom, ikke selv råder over den skønsbeføjelse, der er nødvendig for at indrømme en sådan beskyttelse.
34

Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt artikel 35, stk. 1, litra b), i delegeret forordning 2016/161 er til hinder for en national lovgivning, der som i hovedsagen fastsætter, at den nye grænseflade ejes og forvaltes af de offentlige myndigheder, er det korrekt, at denne bestemmelse fastsætter et princip om selvforvaltning af datalagrene, idet det fremgår af bestemmelsen, at hvert datalager »oprettes og forvaltes af en juridisk enhed uden fortjeneste for øje, som er etableret i Unionen af fremstillere af og indehavere af markedsføringstilladelser for lægemidler, der er forsynet med sikkerhedselementerne, og – hvis de har valgt at deltage – grossister og personer, der har tilladelse eller ret til at udlevere lægemidler til offentligheden«.
9

Det anføres i syvende betragtning til direktiv 2004/27: »Navnlig på baggrund af de videnskabelige og tekniske fremskridt bør der ske præcisering af definitionerne i og anvendelsesområdet for direktiv 2001/83/EF for at kunne stille store krav til humanmedicinske lægemidlers kvalitet, sikkerhed og virkning. For at tage hensyn til de nye behandlingsformer og det voksende antal såkaldte »grænseprodukter«, der befinder sig på grænsen mellem lægemiddelsektoren og andre sektorer, bør definitionen af »lægemiddel« ændres, således at man undgår, at der for et produkt, der fuldt ud svarer til definitionen af lægemiddel, men som også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, hersker tvivl om, hvilken lovgivning der gælder. Definitionen bør specificere, hvilke indvirkninger lægemidlet kan have på fysiologiske funktioner. En sådan opregning af indvirkninger gør det desuden muligt at omfatte lægemidler såsom genterapi, radioaktive lægemidler og visse lægemidler til lokal anvendelse. I lyset af lægemiddellovgivningens karakteristika bør det endvidere fastsættes, at denne finder anvendelse. For ligeledes at afklare de tilfælde, hvor et bestemt produkt falder ind under definitionen af lægemiddel, men hvor det også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, bør det i tvivlstilfælde og af hensyn til retssikkerheden udtrykkeligt fastslås, hvilke bestemmelser der skal overholdes. Når et produkt klart falder ind under definitionen af andre produktkategorier, særlig fødevarer, kosttilskud, medicinsk udstyr, biocider eller kosmetiske midler, bør dette direktiv ikke finde anvendelse. Det vil ligeledes være hensigtsmæssigt at gøre terminologien i lægemiddellovgivningen mere sammenhængende.«
Denne lovs artikel L. 522-18 fastsætter:

»I forbindelse med salg af biocidholdige produkter som fastsat i artikel L. 522-1 er prisafslag, rabatter, bonusser, differentiering af de almindelige og særlige betingelser for salg som omhandlet i artikel L. 441-1 i code de commerce [(den franske handelslov)] samt udlevering af gratis eksemplarer og alle former for tilsvarende praksis forbudt. Enhver handelspraksis, der har til formål direkte eller indirekte at omgå dette forbud ved at yde prisafslag, rabatter eller bonusser på et andet produktsortiment, som er forbundet med køb af disse produkter, er forbudt.

De omhandlede produktkategorier præciseres i et dekret fra Conseil d’État, ud fra deres risici for menneskers sundhed og for miljøet.«
62

Hvad for det tredje angår spørgsmålet om, hvorvidt en sådan foranstaltning står i et rimeligt forhold til den tilsigtede almene interesse som omhandlet i artikel 15, stk. 3, litra c), i direktiv 2006/123, skal det bemærkes, at en national foranstaltning, som begrænser etableringsfriheden, og som forfølger et mål af almen interesse, kun kan tillades, såfremt den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette mål (jf. analogt dom af 1.10.2015, Trijber og Harmsen, C-340/14 og C-341/14, EU:C:2015:641, præmis 70).