ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje – afgørelse truffet ved begrundet kendelse – anvendelse af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse

(Rettens procesreglement, art. 64 og 111)

Sammendrag

Da foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse i Rettens procesreglements artikel 64 tilsigter at tilvejebringe de bedst mulige betingelser for sagens fremme, retsforhandlingernes forløb og bilæggelse af tvister, kan sådanne foranstaltninger ikke i sig selv være til hinder for, at der afsiges en kendelse på grundlag af procesreglementets artikel 111.

(jf. præmis 30)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed – direktiv 89/48

(Rådets direktiv 89/48)

2. Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed – direktiv 89/48

(Art. 39 EF og 43 EF; Rådets direktiv 89/48, art. 4, stk. 1)

Sammendrag

1. Direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed er ikke til hinder for, at en medlemsstats kompetente myndigheder, når en indehaver af et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, indgiver en ansøgning om tilladelse til at optage et lovreguleret erhverv i medlemsstaten, delvist efterkommer en sådan ansøgning, idet de begrænser rækkevidden af tilladelsen til kun at omfatte de former for virksomhed, som dette eksamensbevis giver adgang til i den medlemsstat, hvori det er erhvervet.

(jf. præmis 26 og domskonkl. 1)

2. Artikel 39 EF og 43 EF ikke er til hinder for, at en medlemsstat, når en indehaver af et eksamensbevis, der er erhvervet i en anden medlemsstat, indgiver en ansøgning om tilladelse til at optage et lovreguleret erhverv i medlemsstaten, ikke giver delvis adgang til dette erhverv, der er begrænset til udøvelsen af en eller flere af de former for virksomhed, der er dækket af dette, for så vidt som lakuner i ansøgerens uddannelse i forhold til uddannelsen i værtsmedlemsstaten reelt kan afhjælpes ved anvendelse af udligningsforanstaltningerne i artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/48 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed.

Derimod er artikel 39 EF og 43 EF til hinder for, at nævnte medlemsstat ikke giver denne delvise adgang, når vedkommende ansøger herom, og forskellene mellem virksomhedsområderne er så store, at det vil være nødvendigt at gennemføre en samlet uddannelse, medmindre afslaget på nævnte delvise adgang er begrundet i tvingende almene hensyn, der er egnede til at sikre virkeliggørelsen af det formål, de forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet.

(jf. præmis 27 og 39 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter

–

medlemsstaternes godtgørelse og tilrådighedsstillelse (Rådets forordning nr. 1552/89, art. 11, forordning nr. 1854/89, art. 5, forordning nr. 1150/2000, art. 11, og forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 1) (jf. præmis 28, 32 og 35 samt domskonkl.)

Sagens genstand

Angående:

Traktatbrud – artikel 220 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) og artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1854/89 af 14. juni 1989 om bogføring af importafgifter og eksportafgifter, der udgør en toldskyld, og om vilkårene for betaling heraf (EFT L 186, s. 1) – forsinket betaling af en del af Fællesskabernes egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning af told – afvisning af at betale morarenter, der er påløbet som følge af forsinkelse med bogføring på Kommissionens konto.

Afgørelse

Konklusion:

1) Kongeriget Spanien har

a) idet det ikke har overholdt de frister for efterfølgende bogføring af afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, der er fastsat i artikel 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1854/89 af 14. juni 1989 om bogføring af importafgifter og eksportafgifter, der udgør en toldskyld og om vilkårene for betaling heraf, og fra den 1. januar 1994, artikel 220, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, hvilket har medført en forsinkelse med overførslen af egne indtægter, og

b) idet det ikke har betalt morarenter heraf til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i henhold til artikel 11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, og fra den 31. maj 2000, artikel 11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter

tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til samtlige disse bestemmelser.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.

3) Kongeriget Danmark, Den Finske Republik og Kongeriget Sverige bærer deres egne omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer

–

arbejdstagere

–

begrænsninger (art. 39 EF) (jf. præmis 49-52 og 55 samt domskonkl. 1)

Sagens genstand

Angående:

Traktatbrud – artikel 10 EF og 39 EF – betingelser, hvorunder arbejdstagere, som er bosiddende i Finland og beskæftiget i udlandet, kan anvende motorkøretøjer, som er indregistreret i udlandet, og som deres arbejdsgivere stiller til rådighed for dem.

Afgørelse

Konklusion:

1) Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF

idet den forhindrer, at grænsearbejdere, som er bosiddende i Finland og beskæftiget i en anden medlemsstat, anvender firmabiler, som er stillet til rådighed for dem af deres arbejdsgivere, der er etableret i en anden medlemsstat, og som er indregistreret i denne anden medlemsstat, alene med den begrundelse, at de pågældende grænsearbejdere er bosiddende i Finland, hvortil de biler, som deres arbejdsgivere ejer, er indført

og

idet den forhindrer, at de pågældende grænsearbejdere anvender firmabiler – som er stillet til rådighed for dem af deres arbejdsgivere, der er etableret i en anden medlemsstat, og som er indregistreret i denne anden medlemsstat – til erhvervsmæssige og private formål, selv om disse biler hverken er bestemt til fortrinsvis varig anvendelse i Finland eller faktisk anvendes på denne måde, alene med den begrundelse, at disse arbejdstagere er bosiddende i Finland, hvortil de biler, som deres arbejdsgivere ejer, er indført.

2) I øvrigt frifindes Republikken Finland.

3) Hver part bærer sine egne omkostninger.

4) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer sine egne omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – forbud mod at opkræve andre nationale afgifter, der har karakter af omsætningsafgift

(Rådets direktiv 77/388, art. 33, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 33 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 91/680, er ikke til hinder for opretholdelse af en afgift, der har sådanne kendetegn som den italienske regionale afgift på indtægtsgivende virksomhed. En sådan afgift adskiller sig fra en merværdiafgift på en sådan måde, at den ikke kan kvalificeres som en afgift, der har karakter af omsætningsafgift i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivets artikel 33, stk. 1, eftersom den ikke kan anses for at være proportional med prisen på de leverede goder eller tjenesteydelser, og den ikke er tiltænkt at skulle overvæltes på den endelige forbruger, således som det er kendetegnende for merværdiafgift.

(jf. præmis 30, 35, 38 og 39 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – enekompetence – sager »om registrering eller gyldighed af patenter«

(Konventionen af 27.9.1968, art. 16, nr. 4)

Sammendrag

Artikel 16, nr. 4, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som senest ændret ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at den regel om enekompetence, som er opstillet heri, gælder for alle tvister, der vedrører registrering eller gyldighed af et patent, uanset om spørgsmålet rejses ved, at der nedlægges påstand herom, eller i form af en indsigelse. Det ville nemlig dels være i strid med den bindende karakter af kompetencereglen i denne bestemmelse og omgå dennes ufravigelige karakter at tillade en ret, for hvilken der er indbragt et søgsmål, hvori hovedpåstanden er, at det fastslås, at der foreligger en patentkrænkelse, henholdsvis at der ikke gør det, på grundlag af en indsigelse at erklære det omhandlede patent ugyldigt. Dels ville denne mulighed medføre, at en række retsinstanser ville få tillagt kompetence, og kunne påvirke forudsigeligheden af de kompetenceregler, som er fastsat i konventionen, og som følge heraf krænke retssikkerhedsprincippet, som ligger til grund for denne. Endelig ville det tillige øge risikoen for indbyrdes uforenelige afgørelser, som konventionen netop har til formål at undgå, hvis konventionens ordning åbnede mulighed for anerkendelse af afgørelser, hvorved andre retsinstanser end retterne i den stat, hvori et patent er udstedt, efter indsigelse tager stilling til gyldigheden af dette patent.

(jf. præmis 26-29 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – specielle kompetenceregler – flere sagsøgte

(Konventionen af 27.9.1968, art. 6, nr. 1)

Sammendrag

Artikel 6, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som senest ændret ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse i en tvist om krænkelse af et europæisk patent, hvorunder en række selskaber, som har hjemsted i forskellige kontraherende stater, er sagsøgt på grund af forhold, der påstås at være begået i en eller flere af disse stater, heller ikke i den situation, hvor disse selskaber, der tilhører samme koncern, hævdes at have udvist den samme eller en lignende adfærd i overensstemmelse med en fælles forretningspolitik, som angiveligt er udformet af et enkelt af disse selskaber. I betragtning af, at hverken de patentkrænkelser, som de forskellige sagsøgte angiveligt har begået, eller de nationale bestemmelser, i forhold til hvilke sådanne krænkelser bedømmes, er de samme, er der ikke risiko for, at der vil blive truffet uforenelige retsafgørelser i sager om krænkelse af et europæisk patent, som er anlagt i forskellige kontraherende stater, eftersom eventuelle divergenser mellem de retsafgørelser, som vil blive truffet af de pågældende retsinstanser, ikke foreligger i forhold til samme faktiske og retlige situation.

Heraf følger, at den indbyrdes sammenhæng, der kræves for, at Bruxelles-konventionens artikel 6, nr. 1, kan finde anvendelse, ikke vil kunne fastslås mellem sådanne søgsmål.

(jf. præmis 20, 25, 27, 28, 31, 33, 35 og 41 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konkurrence – fællesskabsregler – virksomhed – begreb

(Art. 81 EF og 82 EF)

Sammendrag

Begrebet »virksomhed« omfatter i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceregler enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde.

Det er i denne forbindelse den virksomhed, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på markedet, der kendetegner begrebet erhvervsmæssig virksomhed, således at den virksomhed, der består i køb af produkter, ikke kan adskilles fra den brug, der efterfølgende gøres af produkterne, med henblik på at vurdere arten af denne indkøbsvirksomhed, og at det er den efterfølgende anvendelse af det købte produkt, der nødvendigvis bestemmer karakteren af den virksomhed, der består i køb.

(jf. præmis 25 og 26)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Statsstøtte – Rådets kompetence til undtagelsesvis at tillade en støtte under hensyn til ganske særlige omstændigheder – betingelser for udøvelse

(Art. 87 EF og 88, stk. 2, EF)

Sammendrag

Rådets beføjelse i henhold til artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF har klart karakter af en undtagelse. Det følger heraf, at såfremt der ikke er indgivet nogen begæring til Rådet af den pågældende medlemsstat på grundlag af denne bestemmelse, før Kommissionen erklærer støtten uforenelig med fællesmarkedet, har Rådet ikke længere kompetence til at udøve den undtagelsesvise beføjelse, der er tillagt det ved nævnte bestemmelse, til at erklære en sådan støtte forenelig med fællesmarkedet. En sådan fortolkning, der gør det muligt at undgå, at den samme statsstøtte er genstand for modsatrettede beslutninger truffet efter hinanden af Kommissionen og Rådet, bidrager således til retssikkerheden.

I øvrigt ville en anerkendelse af, at en medlemsstat kan tildele modtagerne af en ulovlig støtte en ny støtte med et beløb svarende til den ulovlige støtte, der skal neutralisere virkningerne af den tilbagebetaling, som modtagerne skal foretage i medfør af den beslutning, hvori det konstateres, at en støtte er uforenelig med fællesmarkedet, åbenbart gøre de beslutninger, som Kommissionen har truffet i medfør af artikel 87 EF og 88 EF, virkningsløse. Således kan Rådet, som ikke kan hindre en sådan kommissionsbeslutning ved selv at erklære denne støtte forenelig med det nævnte marked, så meget desto mindre gøre en sådan beslutning virkningsløs ved i medfør af artikel 88, stk. 2, tredje afsnit, EF at erklære en støtte forenelig med fællesmarkedet, der skal kompensere modtagerne af den ulovlige støtte, der er erklæret uforenelig med fællesmarkedet, for den tilbagebetaling, som de skal foretage i medfør af kommissionsbeslutningen.

Det følger heraf, at Rådet ikke gyldigt kunne vedtage en beslutning, hvori det betegnede den støtte, som den belgiske stat påtænkte at yde til koordinationscentre, der er etableret i Belgien, som forenelig med fællesmarkedet, i strid med en beslutning, der blev vedtaget af Kommissionen forud for Rådets behandling af sagen, og hvorved en identisk støtteordning blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet.

(jf. præmis 24-30, 36 og 37)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – borgeres rettigheder – en medlemsstats tilsidesættelse – forpligtelse til at erstatte det tab, som er forvoldt borgere

2. Fællesskabsret – borgeres rettigheder – en medlemsstats tilsidesættelse – forpligtelse til at erstatte det tab, som er forvoldt borgere

Sammendrag

1. Fællesskabsretten er til hinder for en national lovgivning, som generelt udelukker, at en medlemsstat kan ifalde ansvar for tab, der er forvoldt borgere på grund af en tilsidesættelse af fællesskabsretten, som kan tilregnes en national domstol, der træffer afgørelse i sidste instans, med den begrundelse, at tilsidesættelsen skyldes den pågældende domstols fortolkning af retsregler eller dens bedømmelse af faktum og beviser.

Såfremt man i en sådan situation udelukkede, at staten kan ifalde ansvar, ville selve princippet om, at medlemsstaterne er forpligtet til at erstatte det tab, som forvoldes borgere på grund af en åbenbar tilsidesættelse af fællesskabsretten, og som kan tilregnes en national domstol, der har truffet afgørelse i sidste instans, blive frataget sit indhold, da borgerne i så fald ikke ville være sikret en effektiv domstolsbeskyttelse af deres rettigheder efter fællesskabsretten.

(jf. præmis 33, 36, 40, 44 og 46 samt domskonkl.)

2. En medlemsstat kan undtagelsesvis ifalde ansvar for tab, som er forvoldt borgere på grund af en tilsidesættelse af fællesskabsretten, som kan tilregnes en national domstol, der træffer afgørelse i sidste instans, såfremt den åbenbart har tilsidesat gældende ret. Vurderingen af, om der foreligger en sådan åbenbar tilsidesættelse, må foretages på grundlag af en række kriterier, såsom hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, om retsvildfarelsen er undskyldelig eller uundskyldelig, og om den pågældende domstol har tilsidesat sin forpligtelse til at forelægge præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 234, stk. 3, EF, idet kriterierne under alle omstændigheder er opfyldt, hvis den pågældende afgørelse åbenbart tilsidesætter Domstolens praksis på området.

Selv om det ikke kan udelukkes, at national ret præciserer de kriterier vedrørende tilsidesættelsens karakter eller grovhed, som skal være opfyldt for, at staten kan ifalde ansvar på grund af en tilsidesættelse af fællesskabsretten, som kan tilregnes en national domstol, der træffer afgørelse i sidste instans, må disse kriterier under ingen omstændigheder være strengere end de kriterier, som følger af betingelsen om en åbenbar tilsidesættelse af gældende ret, således som denne betingelse er præciseret i præmis 53-56 i dom af 30. september 2003, sag C-224/01, Köbler.

Fællesskabsretten er derfor til hinder for en national lovgivning, som begrænser statens ansvar til tilfælde, hvor dommere har handlet forsætligt eller groft uagtsomt, såfremt en sådan begrænsning medfører, at den pågældende medlemsstats ansvar udelukkes i andre tilfælde, hvor der er begået en åbenbar tilsidesættelse af gældende ret.

(jf. præmis 42-44 og 46 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Institutionernes retsakter – valg af hjemmel – kriterier – artikel 308 EF – grænser

(Art. 95 EF og 308 EF; Rådets forordning nr. 1435/2003)

Sammendrag

Bestemmelsen af den korrekte hjemmel for en retsakt skal foretages på grundlag af retsaktens indhold og hovedformål.

I så henseende gælder, at artikel 308 EF kun kan anvendes som hjemmel for en retsakt, hvis ingen anden traktatbestemmelse giver fællesskabsinstitutionerne den fornødne kompetence til at udstede den pågældende retsakt. Artikel 95 EF bemyndiger fællesskabslovgiver til at vedtage foranstaltninger til forbedring af vilkårene for det indre markeds oprettelse og funktion, idet disse foranstaltninger reelt skal have dette formål og bidrage til at fjerne hindringerne for de økonomiske friheder, der er garanteret ved traktaten, herunder etableringsfriheden. Det er endvidere muligt at anvende denne artikel som hjemmel for at undgå, at der opstår fremtidige hindringer for samhandelen, der skyldes en uensartet udvikling i de nationale lovgivninger – idet der dog skal være sandsynlighed for, at der opstår sådanne hindringer – og den pågældende foranstaltning skal have til formål at forebygge sådanne hindringer.

Formålet med forordning nr. 1435/2003 om statut for det europæiske andelsselskab (SCE) er at indføre en ny retsform, der består side om side med de nationale former for andelsselskaber, idet SCE må anses for en europæisk retlig form for andelsselskaber med en specifik og fællesskabspræget karakter. SCE’s retlige form er nemlig først og fremmest reguleret af forordningens bestemmelser. Desuden er bestemmelserne for at stifte et europæisk andelsselskab særegne for dette selskab, hvilket også gælder adgangen til at flytte et europæisk andelsselskabs vedtægtsmæssige hjemsted til en anden medlemsstat, uden at flytningen bevirker, at selskabet opløses, eller at der stiftes en ny juridisk person. Endelig består det europæiske andelsselskab side om side med andelsselskaberne i henhold til national ret.

Af disse grunde kan forordningen, som ikke ændrer de nationale lovgivninger, ikke antages at ville tilnærme medlemsstaternes lovgivninger om andelsselskaber. Følgelig kunne artikel 95 EF ikke udgøre en korrekt hjemmel for vedtagelsen af den anfægtede forordning, der med rette blev vedtaget på grundlag af artikel 308 EF.

(jf. præmis 35, 36, 38-44 og 46)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337

(Art. 10 EF, 211 EF og 226 EF; Rådets direktiv 85/337)

2. Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337

(Rådets direktiv 85/337, art. 2, stk. 1, og art. 4, stk. 2)

Sammendrag

1. Under en traktatbrudsprocedure i medfør af artikel 226 EF påhviler det Kommissionen at godtgøre det påståede traktatbrud ved at fremlægge de elementer for Domstolen, der er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor.

Hvad specifikt angår direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret, skal Kommissionen føre i hvert fald et mindstemål af bevis for den indvirkning, det pågældende projekt kan få på miljøet.

I et tilfælde, hvor den kompetente myndighed har undersøgt, om en vurdering er nødvendig, skal Kommissionen underbygge sine argumenter og tilbagevise den sagsøgte medlemsstats argumenter gennem en tilbundsgående undersøgelse af de analyseelementer og dokumenter, som medlemsstaten har stillet til rådighed, eller ved at skaffe, udarbejde, behandle og på analytisk vis fremlægge håndgribelige og konkrete oplysninger, som kan give Domstolen mulighed for at vurdere, om de kompetente myndigheder faktisk har overskredet deres skønsbeføjelse.

(jf. præmis 77, 78, 85 og 93)

2. Det følger af artikel 2, stk. 1, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret, at projekter, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, jf. direktivets artikel 4, sammenholdt med direktivets bilag I og II, skal underkastes en vurdering med hensyn til denne indvirkning, inden der meddeles tilladelse.

Når den nationale lovgivning fastsætter en tilladelsesprocedure i flere led, hvoraf det ene består af en grundlæggende afgørelse og den anden af en gennemførelsesafgørelse, der ikke kan gå ud over de parametre, der er fastsat ved den grundlæggende afgørelse, skal de virkninger, som et projekt kan have på miljøet, principielt identificeres og vurderes under proceduren vedrørende den grundlæggende afgørelse. Hvis disse virkninger imidlertid først kan identificeres under proceduren vedrørende gennemførelsesafgørelsen, skal vurderingen foretages i forbindelse med denne procedure.

En national lovgivning, hvorefter der udelukkende kan foretages en vurdering af indvirkningen på miljøet under den første fase af en sag om rammeanlægstilladelse og ikke under den senere fase vedrørende godkendelse af de forbeholdte punkter, er derfor i strid med artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 85/337, som ændret.

(jf. præmis 103-106 og domskonkl. 1)