FORSLAG TIL AFGØELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 13. DECEMBRE 1979 ( 1 )

Høje Ret.

De to præjudicielle sager, som er blevet forelagt Domstolen, har samme udspring; de vedrører to straffesager, som i Belgien er indledt mod to køddetaillister, der er tiltalt for at have anvendt salgspriser til forbrugerne, som var i strid med ministeriel bekendtgørelse af 27. marts 1975, senere ændret ved ministeriel bekendtgørelse af 14. juli 1976.

Disse to sager er blevet forelagt Domstolen henholdsvis af Tribunal de premiere instance de Namur, 5. afdeling (sag 95/79) og af samme rets 4. afdeling (sag 96/79) — idet enedommeren i hvert tilfælde var den samme — som skal træffe afgørelse om de to tiltaltes indsigelse mod de udeblivelsesdomme, som blev afsagt af nævnte rets 5. afdeling henholdsvis den 6. november 1978 og den 21. marts 1979.

Selv om disse to sager er genstand for to særskilte anmodninger om præjudiciel afgørelse, og skønt de tiltalte i hovedsagen forsvares af to forskellige advokater, har Domstolen den 3. oktober 1979 besluttet at forene de to sager med henblik på den mundtlige forhandling og domsafsigelsen, da de er forbundet ved deres genstand. Jeg vil derfor behandle dem samlet i mit forslag til afgørelse.

Begge sager vedrører spørgsmålet, hvorledes Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød skal fortolkes, og navnlig — jeg citerer forelæggelseskendelsen — »artikel 5, 3, 1 : artikel 6, stk. 1, litra a) og litra b) og forordninger om fastsættelse af basisprisen for oksekød, navnlig forordningerne, der er- blevet gennemført ved forordningerne nr. 1652/72 af 31. juni 1972, nr. 1192/73 af 8. maj 1973, og nr. 667/74 af 28. marts 1974«.

Den første sag (dommen af 7. 5. 1979) vedrører imidlertid også spørgsmålet om, hvorledes Rådets forordning nr. 121/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for svinekød skal fortolkes, især — jeg citerer — »artiklerne 3, 4 og 1 : artikel 5, stk. 1, andet punktum og forordningerne om fastsættelse af basisprisen for svinekød, navnlig forordningerne, der er blevet gennemført ved forordningerne nr. 2305/71 af 29. oktober 1971, nr. 1351/73 af 15. maj 1973 og nr. 1133/74 af 29. april 1974«.

Vedrørende dette første punkt må det bemærkes, at den forelæggende ret i den anden sag (dom af 30. 5. 1979) allerede nu »ved ny afgørelse« har statueret, at den ministerielle bekendtgørelse af 27. marts 1975, for så vidt den i sin artikel 3 fastsætter maksimalpris for detailhandlernes salg af svinekød, »er i strid med det fælles landbrugsmarkeds formål og således hæmmer vareudvekslingen inden for Fællesskabet«, og følgelig »i henhold til Forfatningens artikel 107« har udtalt, »at denne ministerielle bekendtgørelse er i strid med Rom-traktatens artikel 39 og Kommissionens forordning nr. 121/67«.

Under disse omstændigheder kan man stille det spørgsmål, om den fortolkning, fællesskabsreglerne i svinekød-sektoren, som denne ret anmoder om, stadig er nødvendig, før den afsiger sin dom i den første sag, jf. Rom-traktatens artikel 177, stk. 2, og om den ikke har trukket sin anmodning på dette punkt tilbage, i hvert fald stiltiende.

Jeg vil imidlertid ikke gå nærmere ind på spørgsmålet, om det er hensigtmæssigt på ny at undersøge spørgsmålet om fortolkningen af fællesskabsreglerne på dette område. Det er i hvert fald ikke omsonst endnu engang at beskæftige sig med dette problem, fordi de nationale retter ved deres afgørelser efter Domstolens dom i Decbmann-sagen af 29. juni 1978 (Sml. 1978 s. 1573), som netop vedrørte dette spørgsmål, er nået til diametralt modsatte afgørelser.

Mens Tribunal de première instance de Neufchâteau (afdelingen for kriminalsager, beklædt af en enkelt dommer) den 17. maj 1979 på grundlag af Domstolens svar på det spørgsmål, som den havde stillet i Decbmann-sagen, i en ved første blik temmelig velbegrundet dom udtalte, at den fortjenstmargen, der var fastsat ved den ministerielle bekendtgørelse af 27. marts 1975ikke bindrede samhandelen med svindkød inden for Fællesskabet, og følgelig opretholdt domfældelsen, statuerede Tribunal de premiere instance de Namur (4. afdeling, beklædt af en enkelt dommer) derimod den 30. maj 1979 noget summarisk, at det fremgik af Domstolens dom i Dechmann- sagen, at »tiltalen ikke er begrundet, hvad angår priserne for svinekød«, og tilføjede, at den »fuldt ud gjorde Decbmann-dommen til sin«. Sjældent er en dom blevet modtaget så enstemmigt, idet alle — retterne, de tiltalte og regeringen — fuldt ud har tilsluttet sig den, idet de ganske vist har draget fuldstændigt modstridende konklusioner af dem.

Det ville ikke være overraskende, hvis de to forelæggelsesdomme fra Tribunal de première instance de Namur, ligesom dommen af 17. maj 1979, afsagt af Tribunal de premiere instance de Neufchâteau, blev anket, og det er ikke udelukket, at Domstolen på ny får forelagt spørgsmålet vedrørende fortolkningen af fællesskabsreglerne i svindkødsektoren enten i appelinstansen eller i kassationsinstansen.

Jeg foreslog den 1. juni 1978 (Sml. 1978, s. 1594), at: »en medlemsstats ensidige fastsættelse af forbrugersalgsprisen for svinekød gennem fastlåsning af fortjenstmargenen er forenelig med forordning nr. 121/67 om den fælles markedsordning for den pågældende sektor, såfremt den ikke medfører fare for nævnte ordnings, navnlig de herved indførte prisreglers, målsætning eller funktion«.

Domstolen kendte for ret (Sml. s. 1585), at »forordning nr. 121/67 skal fortolkes således, at den ikke forbyder en medlemsstats ensidige fastsættelse af en højeste fortjenstmargen for detailsalget af svinekød, som hovedsagelig beregnes på grundlag af de i tidligere omsætningsled gældende købspriser og ændres i takt med udviklingen i disse priser, såfremt margenen fastsættes på et niveau, der ikke hæmmer handelen inden for Fællesskabet«.

I betragtning af de resultater, som denne praksis har ført til, er jeg fristet til, i det væsentlige af de retssikkerhedsgrunde, som er særligt nødvendige på det strafferetlige område, og som jeg har gjort rede for i mit forslag til afgørelse den 20. september sidste år i sagerne Danis m.fl., at udtale, at »for så vidt angår en ordning af en art som den pågældende ministerielle bekendtgørelse indeholder, har Rådets forordning nr. 121/76 og forordningerne om fastsættelse af basisprisen for svinekød ikke givet detailhandlerne af dette kød nogen rettighed, som de nationale retter kan beskytte«.

I disse sager kendte Domstolen imidlertid den 6. november sidste år for ret, at en national priskontrolordning for produkter, som falder ind under en fælles markedsordning, »er uforenelig med denne markedsordning, for så vidt den gælder for priserne i senere handelsled, og dermed medfører farer for nævnte ordnings målsætning eller funktion«, en formulering, som jeg selv anvendte i mit forslag til afgørelse i Dechmann-sagen.

På baggrund ąf Domstolens praksis' nuværende stadium mener jeg derfor ikke at kunne gentage det forslag til afgørelse, som jeg fremsatte i sagerne Danis m.fl., og jeg overlader svarets formulering til Domstolens skøn.

Den nationale ret skal imidlertid tage hensyn til den omstændighed, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen har udspillet sig på et andet tidspunkt end i Dechmann-sagen: medens denne vedrørte et tidsrum i 1975, vedrører den sag, som her er indbragt for den nationale ret, den 13. april 1977. Den nationale ret må endvidere henholde sig til det svar, som Kommissionen gav på de af Domstolen stillede spørgsmål ved meddelelse af 13. april 1978 (siderne 9 og 10); dette svar vedrører imidlertid ikke produktionsårene 1977/78 og 1978/79.

Hvad angår fortolkningen af fællesskabsordningen i oksekødsektoren, vil jeg fatte mig i korthed.

Der er her tale om en ordning, der er endnu mere »struktureret« end markedsordningen for svinekød, og fællesskabsreglerne i denne sektor giver endnu mindre plads for indgriben fra de nationale myndigheders side.

Den nationale ret skal også tage hensyn til de faktiske oplysninger fra Kommissionen, som alene er i stand til at give alle formålstjenlige anvisninger vedrørende orienteringspriserne, (som dog kun vedrører de seks oprindelige medlemsstater), de mest repræsentative gennemsnitspriser på markederne og vareudvekslingen inden for Fællesskabet og med tredjelande med voksent kvæg (dyr og kød).

Retten skal også tage hensyn til den omstændighed, at det tidspunkt, da de faktiske omstændigheder i den sag, som er indbragt for den, udspillede sig, er et andet end tidspunktet i Dechmann-sagen; mens sidstnævnte vedrørte et tidsrum i 1975, vedrører sag 96/79 april 1977.

( 1 ) – Oversat fra fransk.