ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det følger ikke heraf, at fuldbyrdelsesmedlemsstaten nødvendigvis skal afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt mod en person, som opholder sig i eller er bosat i denne stat. For så vidt som en sådan person er integreret i samfundet i nævnte medlemsstat i en grad, der er sammenlignelig med medlemsstatens statsborgere, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed imidlertid kunne foretage en vurdering af, om der foreligger et lovligt hensyn, der begrunder, at den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, fuldbyrdes i den fuldbyrdende medlemsstat.

Artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne og artikel 18 TEUF skal fortolkes således, at selv om en medlemsstat ved gennemførelsen af nævnte artikel 4, nr. 6), kan vælge at begrænse de situationer, hvor den fuldbyrdende nationale judicielle myndighed kan afslå at overgive en person, der er omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde, kan medlemsstaten ikke absolut og automatisk udelukke statsborgere fra andre medlemsstater, som opholder sig på eller er bosat på medlemsstatens område, fra dette anvendelsesområde uafhængigt af, hvilken tilknytning der består mellem disse statsborgere og medlemsstaten.

Den forelæggende ret er forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke national ret i lyset af ordlyden af og formålet med rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, idet den tager national ret i dens helhed i betragtning og anvender de fortolkningsmetoder, der er anerkendt heri, med henblik på at sikre den fulde virkning af rammeafgørelsen og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det formål, som den forfølger.

Selv om rammeafgørelserne i medfør af artikel 34, stk. 2, litra b), EU ikke har direkte virkning, indebærer deres bindende virkning ikke desto mindre en forpligtelse for de nationale myndigheder og navnlig for de nationale retter til at anlægge en overensstemmende fortolkning af national ret. Med henblik herpå skal den forelæggende ret derfor ikke kun tage hensyn til de bestemmelser, der har til formål at gennemføre rammeafgørelse 2002/584, men også til de principper og de bestemmelser i den nationale retsorden, der regulerer de konsekvenser, som en ret er beføjet til at drage af en forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til national ret, navnlig de konsekvenser, som gør det muligt for denne ret at afhjælpe forskelsbehandlingen, indtil lovgiver har truffet de nødvendige foranstaltninger til at fjerne den.

(jf. præmis 53, 57 og 60 samt domskonkl.)
Artikel 9, stk. 1, litra a), i direktiv 2004/83 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at ikke ethvert indgreb i religionsfriheden, der krænker artikel 10, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan udgøre »forfølgelse« som omhandlet i den nævnte bestemmelse i direktivet. Det fremgår nemlig af ordlyden af dette direktivs artikel 9, stk. 1, at der kræves en »alvorlig krænkelse« af den nævnte frihed, der berører den berørte person i væsentlig grad, for at de omhandlede handlinger kan anses for forfølgelse. De handlinger, der ikke er tilstrækkelige alvorlige til at udgøre en krænkelse af de grundlæggende menneskerettigheder, der ikke kan fraviges i henhold til artikel 15, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, kan således heller ikke anses for forfølgelse som omhandlet i nævnte artikel 9, stk. 1, i direktiv 2004/83 og artikel 1, afsnit A, i Genève-flygtningekonventionen.

De handlinger, der kan udgøre en »alvorlig krænkelse« som omhandlet i denne artikel, omfatter alvorlig forfølgelse, der griber ind i ansøgerens frihed, ikke alene til at udøve sin tro i en privat kreds, men ligeledes til at udøve denne tro offentligt. Der kan således foreligge forfølgelse som følge af et indgreb i den ydre udøvelse af den nævnte frihed.

Med henblik på at bedømme, om et indgreb i retten til religionsfrihed, der krænker artikel 10, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kan udgøre »forfølgelse«, skal de kompetente myndigheder prøve, om den berørte under hensyn til vedkommendes personlige forhold løber en reel risiko for bl.a. at blive udsat for forfølgelse eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf fra de aktører, der henvises til i artikel 6 i direktiv 2004/83, på grund af udøvelsen af denne frihed i hjemlandet.

(jf. præmis 59, 61, 63 og 72 samt domskonkl. 1)
Sag C-471/11

Cido Grupa SIA

mod

Valsts ieņēmumu dienests

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākās Tiesas Senāts)

»Nye medlemsstaters tiltrædelse — overgangsforanstaltninger — landbrugsprodukter — sukker — forordning (EF) nr. 60/2004 — sats og grundlag for afgiften på overskudslagre«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 6. september 2012

Nye medlemsstaters tiltrædelse – tiltrædelsesakten af 2003 – landbrug – fælles markedsordning – overgangsforanstaltninger for sukker – afvikling af overskudslagrene – forordning nr. 60/2004 – afgift på overskudslagre – fastsættelse af sats og grundlag for afgiften

(Kommissionens forordning nr. 60/2004, art. 6, stk. 3, tredje afsnit)

Artikel 6, stk. 3, tredje afsnit, i forordning nr. 60/2004 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse, som ændret ved forordning nr. 1667/2005, skal fortolkes således, at grundlaget for afgiften på et overskudslager af sukkersirup (KN-kode 2106 90 59) er den mængde hvidt sukker (KN-kode 1701 99 10), som faktisk findes i dette produkt, og at satsen herfor er den, der er fastsat som importafgift på hvidt sukker forhøjet med 1,21 EUR/100 kg.

(jf. præmis 21-23 og domskonkl.)

Sag C-471/11

Cido Grupa SIA

mod

Valsts ieņēmumu dienests

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākās Tiesas Senāts)

»Nye medlemsstaters tiltrædelse — overgangsforanstaltninger — landbrugsprodukter — sukker — forordning (EF) nr. 60/2004 — sats og grundlag for afgiften på overskudslagre«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 6. september 2012

Nye medlemsstaters tiltrædelse — tiltrædelsesakten af 2003 — landbrug — fælles markedsordning — overgangsforanstaltninger for sukker — afvikling af overskudslagrene — forordning nr. 60/2004 — afgift på overskudslagre — fastsættelse af sats og grundlag for afgiften

(Kommissionens forordning nr. 60/2004, art. 6, stk. 3, tredje afsnit)

Artikel 6, stk. 3, tredje afsnit, i forordning nr. 60/2004 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse, som ændret ved forordning nr. 1667/2005, skal fortolkes således, at grundlaget for afgiften på et overskudslager af sukkersirup (KN-kode 2106 90 59) er den mængde hvidt sukker (KN-kode 1701 99 10), som faktisk findes i dette produkt, og at satsen herfor er den, der er fastsat som importafgift på hvidt sukker forhøjet med 1,21 EUR/100 kg.

(jf. præmis 21-23 og domskonkl.)
Det fremgår af 51. betragtning til forordning nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter, der erstatter og gengiver alle bestemmelserne i forordning nr. 2991/94, om handelsnormer for visse smørbare fedtstoffer, hvori der er fastsat handelsnormer for så vidt angår mælkeholdige produkter, at denne har fastsat en ensartet klassifikation af disse produkter. I forbindelse med denne klassifikation udgør undtagelsen i punkt I, nr. 2), tredje afsnit, litra a), i bilag XV til forordning nr. 1234/2007 nødvendigvis en undtagelse. Artikel 121, litra c), nr. i), i denne forordning giver i øvrigt udtrykkeligt Kommissionen beføjelse til at oprette en liste over de produkter, som på grundlag af lister sendt fra medlemsstaterne omfattes af nævnte undtagelse.

Produkter, som opfylder kravene i punkt I, nr. 2), tredje afsnit, litra a), i bilag XV til forordning nr. 1234/2007, kan derfor ikke omfattes af undtagelsen fastsat i denne bestemmelse uden en forudgående beslutning fra Kommissionen, der fastslår, at disse betingelser er opfyldt. En anderledes fortolkning ville stride dels mod den beføjelse, som Kommissionen er blevet tildelt af Rådet i henhold til artikel 121, litra c), nr. i), i forordning nr. 1234/2007 til at vedtage gennemførelsesbestemmelser til denne forordning, dels mod den pågældende forordnings effektive virkning, for så vidt som sidstnævnte tilsigter at ensrette anvendelsen af varebetegnelser med henblik på at bevare konkurrencen og beskytte forbrugerne.

(jf. præmis 56-61)
Artikel 44, stk. 2, og artikel 47, stk. 1, litra b), i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at en ordregivende myndighed kan fastsætte et minimumskriterium for den økonomiske og finansielle formåen ud fra et eller flere særlige elementer i balancen, for så vidt som disse er objektivt egnede til at oplyse om denne formåen hos den økonomiske aktør, og kriteriet er tilpasset størrelsen af den pågældende kontrakt, således at det objektivt udgør et positivt indicium for, at der foreligger et tilstrækkeligt økonomisk og finansielt grundlag til at gennemføre kontrakten, uden dog at gå ud over, hvad der med rimelighed er nødvendigt med henblik herpå. Kravet om et minimumskriterium for økonomisk og finansiel formåen kan i princippet ikke forkastes, alene fordi denne formåen vedrører et element i balancen, i forhold til hvilket der kan forekomme forskelle mellem de forskellige medlemsstaters lovgivninger.

(jf. præmis 32 og domskonkl. 1)
Artikel 183 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke giver en medlemsstats skatteforvaltning ret til – uden at foretage en specifik vurdering og ved alene at basere sig på en matematisk beregning – at udskyde tilbagebetalingen af en del af et overskydende merværdiafgiftsbeløb, der er opstået i løbet af en afgiftsperiode på en måned, indtil denne forvaltning har undersøgt den afgiftspligtiges årlige afgiftsangivelse.

Bestemmelserne om tilbagebetaling af en overskydende merværdiafgift må nemlig ikke krænke princippet om afgiftens neutralitet ved, at den afgiftspligtige helt eller delvist kommer til at bære merværdiafgiften. Disse bestemmelser skal navnlig gøre det muligt for den afgiftspligtige på passende betingelser at få dækket hele fordringen på overskydende merværdiafgift. Dette indebærer, at tilbagebetalingen skal ske inden for en rimelig frist og i form af kontantbetaling eller lignende, og at den vedtagne tilbagebetalingsform under alle omstændigheder ikke må indebære en økonomisk risiko for den afgiftspligtige.

Overførsel af et overskydende merværdiafgiftsbeløb til flere følgende afgiftsperioder efter den, hvor dette overskydende beløb er opstået, er ganske vist ikke nødvendigvis uforenelig med artikel 183, stk. 1, i direktiv 2006/112. Imidlertid kan en udsættelse på et år eller mere, i løbet af hvilken de afgiftspligtige må bære den økonomiske byrde af merværdiafgiften, mens afgiftsperioden i princippet er fastsat til en kalendermåned, ikke anses for rimelig.

Selv om en sådan lovgivning tilsigter at fjerne risikoen for afgiftssvig eller -unddragelse, må det konstateres, at dens forebyggende og generelle anvendelse ud fra en rent matematisk konstatering uden at der foretages en konkret vurdering af den foreliggende sag, inden for rammerne af hvilken den afgiftspligtige får mulighed for at godtgøre, at der ikke foreligger en risiko for afgiftssvig eller -unddragelse, strider mod proportionalitetsprincippet.

(jf. præmis 24-28, 33, 36 og 38 samt domskonkl.)
Begrebet »likvidation« i artikel 4, stk. 1, i direktiv 90/435 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, som ændret ved direktiv 2006/98, skal fortolkes således, at opløsningen af et selskab i forbindelse med en fusion ved overtagelse ikke kan anses for en sådan likvidation.

Direktiv 90/435 definerer ganske vist ikke begrebet likvidation. Artikel 2, litra a), tredje led, i direktiv 90/434 om en fælles beskatningsordning ved fusion, spaltning, partiel spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater, som ændret ved direktiv 2006/98, definerer imidlertid en »fusion« som en transaktion, hvorved et selskab som følge af og samtidig med sin opløsning uden likvidation overfører sine samlede aktiver og passiver til det selskab, som sidder inde med samtlige aktier eller anparter i dets kapital. Direktiv 90/434 og 90/435 supplerer hinanden, og denne definition af begrebet »fusion« er også relevant for fortolkningen af begrebet »likvidation« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 90/435, således at en sådan opløsning af et selskab ikke kan anses for en »likvidation« i sidstnævnte bestemmelses forstand.

(jf. præmis 32, 33 og 35-37 samt domskonkl.)
§ 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er knyttet som bilag til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsforskrifter, der fuldstændigt udelukker hensyntagen til de tjenesteperioder, der er tilbagelagt af en tidsbegrænset ansat ved en offentlig myndighed, ved beregningen af sidstnævntes anciennitet i forbindelse med vedkommendes tidsubegrænsede ansættelse ved samme myndighed som fastansat tjenestemand inden for rammerne af en særlig procedure vedrørende stabilisering af arbejdsforholdet, med mindre denne udelukkelse er begrundet i »objektive forhold« som omhandlet i bestemmelsens stk. 1 og/eller stk. 4. Den omstændighed alene, at den midlertidigt ansatte har tilbagelagt tjenesteperioderne på grundlag af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt eller et tidsbegrænset ansættelsesforhold, udgør ikke et sådant objektivt forhold.

Selv om et formål om at undgå omvendt forskelsbehandling til skade for fastansatte tjenestemænd, som er blevet ansat efter en almindelig udvælgelsesprøve, kan udgøre et »objektivt forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1 og/eller stk. 4, kan dette forhold under alle omstændigheder ikke berettige uforholdsmæssige nationale retsforskrifter, der fuldstændigt og i alle situationer udelukker hensyntagen til alle de tjenesteperioder, som arbejdstagerne har tilbagelagt inden for rammerne af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter med henblik på beregning af deres anciennitet ved deres tidsubegrænsede ansættelse og dermed af deres lønniveau. En sådan fuldstændig og absolut udelukkelse hviler nemlig nødvendigvis på den generelle forudsætning, at den tidsubegrænsede varighed af visse offentligt ansattes ansættelsesforhold i sig selv berettiger en ulige behandling i forhold til offentligt ansatte, der er ansat tidsbegrænset, hvilket således tømmer direktiv 1999/70’s og rammeaftalens formål for deres væsentlige indhold.

Hvad angår den omstændighed, at stabiliseringsproceduren efter national ret afstedkommer et nyt arbejdsforhold, ville princippet om ikke-diskrimination i rammeaftalens § 4 blive frataget ethvert indhold, hvis den blotte karakter af arbejdsforholdet som nyt kunne udgøre et »objektivt forhold« i ovennævnte bestemmelses forstand, der berettiger en ulige behandling vedrørende den omstændighed, at en offentlig myndighed ved dennes tidsubegrænsede rekruttering af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse tager hensyn til den anciennitet, som sidstnævnte har erhvervet ved selv samme myndighed inden for rammerne af deres tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.

(jf. præmis 62, 63, 65 og 71 samt domskonkl.)
Artikel 14, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at en person – der inden for rammerne af flere på hinanden følgende arbejdskontrakter, hvori stedet for arbejdets udførelse præciseres som værende flere medlemsstaters område, faktisk under varigheden af hver af disse kontrakter kun arbejder på én af disse staters område ad gangen – ikke kan henhøre under begrebet »person, der normalt udøver lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område« i denne bestemmelses forstand.

Således skal en person »normalt« have lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område for at være omfattet af artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 1408/71. Det følger heraf, at såfremt udøvelsen af lønnet beskæftigelse på en enkelt medlemsstats område udgør den normale ordning for den berørte person, kan denne ikke være omfattet af anvendelsesområdet for denne bestemmelse. Derimod vil princippet i artikel 13, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71 under tilsvarende omstændigheder kunne finde anvendelse og ligeledes i givet fald – i perioderne med afbrydelse mellem arbejdskontrakterne – det princip, der følger af samme bestemmelses litra f).

(jf. præmis 39, 40, 50 og 52 samt domskonkl.)
En begrænsning af rækkevidden af begrebet »boardingafvisning« alene til tilfælde af overbookning ville i praksis føre til en væsentlig nedsættelse af den beskyttelse, som gives passagerer i henhold til forordning nr. 261/2004, og ville følgelig være i strid med forordningens formål, nævnt i første betragtning hertil, som er at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer, hvilket begrunder en vid fortolkning af disses rettigheder.

Artikel 2, litra j), og artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning nr. 295/91 skal fortolkes således, at det forhold, at der indtræffer usædvanlige omstændigheder, som medfører, at et luftfartsselskab omorganiserer de flyvninger, som skal gennemføres, efter at disse omstændigheder er indtrådt, ikke kan begrunde boardingafvisning på de nævnte efterfølgende flyvninger eller fritage dette luftfartsselskab fra dets forpligtelse til at yde kompensation i henhold til artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 til en passager, som bliver nægtet boarding på en af de flyvninger, som er chartret efter de nævnte omstændigheders indtræden.

I modsætning til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 fastsætter denne forordnings artikel 2, litra j), og artikel 4 nemlig – i tilfælde af boardingafvisning på grund af usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet – ikke bestemmelse om, at et luftfartsselskab fritages fra dets forpligtelse til at yde kompensation til de passagerer, der afvises mod deres vilje. Deraf følger, at EU-lovgiver ikke har tilsigtet, at nævnte kompensation skal kunne udelukkes af grunde, der er forbundet med, at der indtræffer usædvanlige omstændigheder.

I øvrigt fremgår det af 15. betragtning til forordning nr. 261/2004, at de usædvanlige omstændigheder kun kan angå »et bestemt fly en bestemt dag«, hvilket ikke kan være tilfældet med en boardingafvisning af en passager på grund af en omorganisering af flyvninger som følge af sådanne omstændigheder, som har berørt en tidligere flyvning. Begrebet »usædvanlige omstændigheder« tilsigter nemlig at begrænse et luftfartsselskabs forpligtelser, endog at fritage selskabet for disse forpligtelser, når den pågældende begivenhed ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet. Imidlertid gælder, at selv om et sådant luftfartsselskab er nødt til at aflyse en flyvning, som er planlagt til at finde sted den dag, hvor lufthavnspersonalet i en lufthavn strejker, og dernæst træffer beslutning om at omorganisere selskabets efterfølgende afgange, kan dette selskab under ingen omstændigheder anses for på grund af nævnte strejke at have været tvunget til at afvise en passager, som på behørig vis var mødt frem til boarding to dage efter aflysningen af nævnte flyvning.

(jf. præmis 36, 37 og 40 samt domskonkl. 2)
Artikel 185, stk. 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale afgiftsbestemmelser, som i et tilfælde, hvor det konstateres, at merværdiafgiftspligtige goder mangler, kræver regulering af fradraget for den indgående merværdiafgift ved købet af disse goder i en situation, hvor den afgiftspligtige person har været udsat for tyveri af nævnte goder, og hvor gerningsmanden ikke er blevet fundet. Medlemsstaterne kan nemlig fastsætte regulering af fradraget for den indgående merværdiafgift i alle tilfælde af tyveri af goder, der giver ret til fradrag af afgiften, og dette uafhængigt af om omstændighederne ved tyveriet er blevet fuldt belyst eller ej.

I denne forbindelse har medlemsstaterne, når de anvender muligheden i direktivets artikel 185, stk. 2, andet afsnit, mulighed for i deres nationale skattelovgivning at anvende en ordlyd, som ikke er magen til den, der anvendes i direktivets bemyndigelsesbestemmelse, såfremt denne ordlyd afspejler det formål, der forfølges med direktivet. Da begrebet »tyveri« i princippet henhører under det strafferetlige område, er medlemsstaterne bemyndiget til at anvende den ordlyd, som de finder bedst egnet inden for rammerne af den skatteretlige lovgivning, der har til formål at gennemføre en EU-retlig bestemmelse på området for regulering af merværdiafgift. For så vidt som tyveriet indebærer, at de omhandlede goder »mangler«, således at det ikke er muligt at anvende dem med henblik på afgiftspligtige udgående transaktioner, skal den nationale skattelovgivning, som anvender ordlyden »konstateres at mangle« som begrundelse for regulering af fradraget for den indgående merværdiafgift, og den kompetente myndigheds anvendelse heraf dermed anses for at udgøre en passende gennemførelse af direktivets artikel 185, stk. 2, andet afsnit.

(jf. præmis 29, 32, 34, 35 og 37 samt domskonkl.)
Artikel 4a, stk. 1, i forordning nr. 320/2006 om en midlertidig ordning for omstrukturering af sukkerindustrien i Fællesskabet og om ændring af forordning nr. 1290/2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik, som ændret ved forordning nr. 1261/2007, skal fortolkes således, at tilsagnet om at ophøre med at levere en bestemt mængde sukkerroer i produktionsåret 2008/09 kan have form af en ensidig erklæring fra avleren.

Realiseringen af målsætningen om at nedsætte sukkerproduktionskvoter, der ligger til grund for denne forordning, ville nemlig risikere at blive bragt i fare, hvis en sådan nedsættelse kunne gøres betinget af samarbejde fra sukkervirksomhedernes side i form af forudgående gensidig ophævelse af en leveringskontrakt, der knytter avleren til virksomheden.

Hverken artikel 4a i forordning nr. 320/2006 eller nogen anden bestemmelse i EU-retten fastslår i øvrigt, at ansøgningerne om omstruktureringsstøtte er betinget af en forudgående opsigelse af sådanne leveringskontrakter.

(jf. præmis 19, 20 og 25 samt domskonkl. 1)