ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Der gives fuldt ud medhold i de i første instans nedlagte påstande om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse af 12. juli 2018, C(2018) 4385 final (1) og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appel iværksat den 15. december 2020 af Les Mousquetaires og ITM Entreprises SAS til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 5. oktober 2020 i sag T-255/17, Les Mousquetaires og ITM Entreprises mod Kommissionen

(Sag C-682/20 P)

(2021/C 44/42)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Les Mousquetaires S.A.S. og ITM Entreprises S.A.S (ved avocats N. Jalabert-Doury og K. Mebarek)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Domskonklusionens punkt 2 i dom afsagt af Retten i sag T-255/17 annulleres.

— De påstande, som appellanterne har nedlagt i første instans, tages til følge, og Europa-Kommissionens afgørelse C(2017) 1057 af 9. februar 2017 og afgørelse C(2017) 1361 af 21. februar 2017, hvorved det blev pålagt Intermarché og Les Mousquetaires og alle selskaber, der direkte eller indirekte kontrolleres af disse, at underkaste sig en kontrolundersøgelse i henhold til artikel 20, stk. 1 og 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende vedrører, at der i forbindelse med vurderingen af effektiviteten af retsmidlerne ved afvikling af kontrolundersøgelser blev begået retlige fejl og ikke blev angivet en begrundelse.

Andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 6 og 8, artikel 296 TEUF og artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 1/2003, for så vidt som Retten tilsidesatte begrundelsespligten og pligten til at begrænse kontrolundersøgelsesafgørelser.

Tredje anbringende vedrører en retlig fejl og en tilsidesættelse af forordning nr. 1/2003, for så vidt som Retten fandt, at den proceduremæssige fase »før vedtagelsen af foranstaltninger, som medfører, at ophavsmanden foreholdes at have begået en overtrædelse«, ikke er reguleret af forordningen.

Fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 6 og 8 samt artikel 19 i forordning nr. 1/2003, for så vidt som Retten fandt, at beviser, som var behæftet med væsentlige, formelle uregelmæssigheder, udgjorde tilstrækkeligt tungtvejende indicier.

Femte anbringende vedrører en begrundelsesmangel, for så vidt som de nævnte indiciers beviskraft ikke blev efterprøvet, og en fejl forbundet med kvalificeringen som indicium.
1)

Er EU-retten til hinder for en fortolkning, hvorefter reparationer, der foretages i den såkaldte »garantiperiode«, kun anses for afgiftsfritagne transaktioner, når de foretages vederlagsfrit, og for så vidt som de stiltiende er inkluderet i salgsprisen for det produkt, der er dækket af garantien, således at de tjenesteydelser, der leveres i garantiperioden, skal anses for at være afgiftspligtige (uanset om de indebærer anvendelse af materialer eller ej), der er underlagt fakturering, da de nødvendigvis skal anses for levering af tjenesteydelser mod vederlag?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus (Finland) den 25. november 2020 — A mod Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto

(Sag C-634/20)

(2021/C 44/34)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

Appellant: A

Procesdeltager: Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 45 TEUF eller artikel 49 TEUF under hensyntagen til proportionalitetsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for, at den kompetente myndighed i en værtsmedlemsstat på grundlag af de nationale retsforskrifter bevilger en person ret til at udøve lægeerhvervet i tre år og med den begrænsning, at denne person kun må virke under ledelse og opsyn af en autoriseret læge og i denne periode skal gennemføre en treårig særlig uddannelse i almen medicin for at opnå tilladelse til at udøve lægeerhvervet selvstændigt i værtsmedlemsstaten, når det tages i betragtning, at:

a) personen i oprindelsesmedlemsstaten har aflagt en grundeksamen i medicin, men ved ansøgningen om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i værtsmedlemsstaten ikke kunne forelægge det certifikat for et praktikophold på ét år, som de erhvervsmæssige kvalifikationer forudsætter i oprindelsesmedlemsstaten,

b) personen i værtsmedlemsstaten ved anvendelse af artikel 55a i direktivet om erhvervsmæssige kvalifikationer (1) som primært alternativ, der blev afslået af den pågældende, er blevet tilbudt muligheden for at gennemføre et praktikophold i værtsmedlemsstaten i en periode på tre år efter værtsmedlemsstatens retningslinjer og ansøge om anerkendelse heraf ved den kompetente myndighed i oprindelsesmedlemsstaten for herefter på ny at ansøge om ret til at udøve lægeerhvervet i værtsmedlemsstaten gennem den i direktivet omhandlede automatiske anerkendelsesordning,

c) formålet med værtsmedlemsstatens nationale bestemmelser er at forbedre patientsikkerheden og kvaliteten af sundhedsvæsenets ydelser ved at garantere, at sundhedspersoner har den uddannelse, som deres erhvervsmæssige aktivitet forudsætter, øvrig tilstrækkelig erhvervsmæssig kompetence og de øvrige færdigheder, som den erhvervsmæssige aktivitet forudsætter?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EG af 7.9.2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT 2005, L 255, s. 22).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Liège (Belgien) den 26. november 2020 — VT mod Centre public d’action sociale de Líège (CPAS)

(Sag C-641/20)

(2021/C 44/35)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VT

Sagsøgt: Centre public d’action sociale de Líège (CPAS)

Præjudicielt spørgsmål

Når en medlemsstat beslutter at tilbagekalde en flygtnings flygtningestatus i medfør af artikel 11 i direktiv 2011/95 (1) og dernæst at tilbagetrække den pågældendes opholdstilladelse og pålægge den pågældende at forlade området, skal artikel 7 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (2), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, da fortolkes således, at disse bestemmelser indebærer, at den pågældende bevarer en midlertidig opholdsret samt sine sociale rettigheder under behandlingen af det søgsmål, som er anlagt med henblik på prøvelse af den afgørelse, hvorved opholdstilladelsen bringes til ophør og udrejsepåbuddet pålægges?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).

(2) EUT 2008, L. 348, s. 98.
C 44/13

Appel iværksat den 12. august 2020 af eSky Group IP sp. z o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 10. juni 2020 i sag T-646/19 — eSky Group IP mod EUIPO — Gröpel (e)

(Sag C-386/20 P)

(2021/C 44/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: eSky Group IP sp. z o.o. (ved radca prawny P. Kurcman)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Gerhard Gröpel

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 21. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 30, stk. 2, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/14/EF (1) af 26. februar 2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur fortolkes således, at denne bestemmelse giver en jernbanevirksomhed, der benytter eller har til hensigt at benytte jernbaneinfrastrukturen, ret til at deltage i proceduren, der gennemføres af tilsynsorganet med henblik på jernbaneinfrastrukturforvalterens fastsættelse af niveauet for afgifter for adgang til jernbaneinfrastrukturen?
2)

Skal artikel 75, jf. artikel 22, i ovennævnte forordning nr. 650/2012, fortolkes således, at i en situation, hvor en bilateral aftale, der gælder mellem en medlemsstat og et tredjeland, ikke fastsætter bestemmelse om lovvalg i en arvesag, men angiver den lov, der skal finde anvendelse på arveretlige spørgsmål, kan en statsborger i et sådant tredjeland, der er bosiddende i en medlemsstat, der er bundet af denne bilaterale aftale, træffe et lovvalg? Og nærmere bestemt: — Skal en bilateral aftale med et tredjeland udtrykkeligt udelukke muligheden for at vælge en bestemt lov, og ikke kun regulere lex successionis ved anvendelse af objektive faktorer for tilknytning, for, at dens bestemmelser skal anses for at finde anvendelse forud for artikel 22 i forordning nr. 650/2012? — Skal friheden til at vælge den lov, der skal finde anvendelse på arveretlige spørgsmål, og til at gøre kun en enkelt lov anvendelig ved at foretage et lovvalg — i det mindste i det omfang, som EU-lovgiver har foreskrevet i artikel 22 i forordning nr. 650/2012 — anses for at udgøre et af de principper, der ligger til grund for det retlige samarbejde på det civil- og handelsretlige område inden for EU, og som der ikke kan ses bort fra, selv i tilfælde af, at bilaterale aftaler med tredjelande, der går forud for forordning nr. 650/2012, finder anvendelse?
1.

Skal Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, ifølge hvilken afgiftsmyndighederne efter at have udstedt en afgiftsansættelse, hvormed de har nægtet retten til at fradrage indgående moms, kan udsætte behandlingen af den administrative klage i afventning af udfaldet af en straffesag, hvori yderligere objektive forhold vedrørende den afgiftspligtige persons deltagelse i afgiftssvig kan fremkomme?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 1. december 2020 — VA og ZA mod TP

(Sag C-645/20)

(2021/C 53/35)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: VA og ZA

Sagsøgt: TP

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelsen i artikel 10, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (1) fortolkes således, at såfremt en afdød på dødstidspunktet ikke havde sædvanligt opholdssted i en medlemsstat, skal retten i en medlemsstat, hvor den afdøde ikke havde sædvanligt opholdssted, ex officio påse, at den har subsidiær kompetence i medfør af denne forordning, hvis den fastslår, at den afdøde var statsborger i denne medlemsstat og ejede aktiver heri?

(1) EUT 2012, L 201, s. 107.
3)

Hvorledes skal direktivets artikel 2 fortolkes? Giver fortolkningen af direktivet mulighed for at antage, at beregningsgrundlaget for de morarenter, der er fastsat i det nævnte direktiv, inkluderer den moms, der skal betales for den leverede ydelse, og hvis beløb er anført på selve fakturaen? Eller er det nødvendigt at skelne og bestemme, på hvilket tidspunkt kontrahenten foretog betalingen af afgiften til afgiftsmyndigheden?
C 53/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Hannover (Tyskland) den 10. november 2020 — Landkreis Northeim mod Daimler AG

(Sag C-588/20)

(2021/C 53/25)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hannover

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Landkreis Northeim

Sagsøgt: Daimler AG

Procesdeltagere: Iveco Magirus AG, MAN SE, MAN Truck & Bus SE og MAN Truck & Bus Deutschland GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse af 19. juli 2016 (1) — vedtaget inden for rammerne af proceduren i henhold til artikel 101 TEUF og artikel 53 i EØS-aftalen (Sag AT.39824 — Lastbiler) fortolkes således, at også specialkøretøjer, navnlig renovationsvogne, er omfattet af konstateringerne i denne afgørelse?

(1) Meddelt under nummer C(2016) 4673 final (resumé i EUT 2017, C 108, s. 6).
1)

Er artikel 63 TEUF (tidligere artikel 56 EF) til hinder for en national skatteretlig bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der af et selskab, der er hjemmehørende i udlandet, og som modtager udbytte af kapitalandele og ikke når minimumsandelen i kapitalen i et selskab i henhold til artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 90/435 (1) om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (som ændret ved direktiv 2003/123 (2)), med henblik på tilbagebetaling af kapitalindkomstskat kræves dokumentation i form af en attest fra den udenlandske skattemyndighed for, at kapitalindkomstskatten ikke kan modregnes hos selskabet eller hos en selskabsdeltager, der direkte eller indirekte ejer andele i selskabet, eller kan fradrages som driftsudgift eller som erhvervsmæssig udgift, og for, hvorvidt en modregning, et fradrag eller en fremførsel rent faktisk heller ikke har fundet sted, når en sådan dokumentation med henblik på tilbagebetaling af kapitalindkomstskat ikke kræves af et selskab, der er hjemmehørende i indlandet, og som ejer en kapitalandel af samme størrelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso Administrativo n.o 1 de Pontevedra (Spanien) den 2. september 2020 — UN mod Subdelegación del Gobierno en Pontevedra

(Sag C-409/20)

(2021/C 53/20)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso Administrativo n.o 1 de Pontevedra

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UN

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Pontevedra

Præjudicielt spørgsmål

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF (1) af 16. december 2008 om »fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold« (artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 1 og 5, og artikel 7, stk. 1) fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning [artikel 53, stk. 1, litra a), artikel 55, stk. 1, litra b), artikel 57 og artikel 28, stk. 3, litra c), i Ley Orgánica 4/2000, de 11 de enero, sobre derechos y libertades de los extranjeros en España y su integración social (lov nr. 4/2000 af 11.1.2000 om rettigheder og friheder for udlændinge i Spanien og om deres sociale integration), der i første omgang straffer udlændinges ulovlige ophold uden skærpende omstændigheder med en bøde ledsaget af et påbud om frivillig tilbagevenden til oprindelseslandet og efterfølgende, i anden omgang, med udsendelse, hvis udlændingen hverken lovliggør sit ophold eller frivilligt vender tilbage til sit land?

(1) EUT 2008, L 348, s. 98.
3.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, og det andet spørgsmål besvares bekræftende: a. Er det en betingelse for, at erklæringen om afkald på arv opnår gyldighed, navnlig med hensyn til overholdelsen af de frister for at give afkald, der gælder på rettens hjemsted, at den ret, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, kontaktes på det sprog, der gælder på rettens hjemsted? b. Er det en betingelse for, at erklæringen om afkald på arv opnår gyldighed, navnlig med hensyn til overholdelsen af de frister for at afgive denne erklæring, der gælder på rettens hjemsted, at den ret, som er kompetent til at træffe afgørelse i arvesagen, får tilsendt de dokumenter vedrørende afkaldet, der er udstedt af den kompetente ret på det sædvanlige opholdssted for den, der giver afkald, i original og oversættelse?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, kan anerkendelsen af sagsøgeren som et »organ med tilsvarende formål« som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2006/112 af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, da følge af de nationale bestemmelser om tilladelse til de aktiviteter, som Oficiul Național al Registrului Comerțului (det nationale kontor for selskabsregistrering) har identificeret under koden CAEN 8559 — »Andre former for undervisning (i.a.n.)«, ligeledes henset til, at den undervisningsvirksomhed, som »Skole efter skoletid« omfatter, er af almen interesse og har til hensigt at forhindre skolefrafald og førtidigt skolefrafald, forbedre elevernes uddannelsesresultater, give kompenserende specialundervisning, øge læringen, fordre personlig udvikling og social inklusion?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Poznaniu (Polen) den 26. november 2020 — W. J. mod L.J. og J.J., retligt repræsenteret ved A.P.

(Sag C-644/20)

(2021/C 53/34)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Poznaniu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: W. J.

Sagsøgt: L.J. og J.J., retligt repræsenteret ved A.P.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1 og 2, i Haagerprotokollen af 23. november 2007 om hvilken lov der finder anvendelse på underholdspligt, som Det Europæiske Fællesskab har indgået ved Rådets afgørelse 2009/941/EF (1) af 30. november 2009 (EUT 2009, L 331, s. 17), fortolkes således, at den bidragsberettigede, som er et barn, kan anses for at have skiftet sit sædvanlige opholdssted til den stat, som vedkommende er blevet ulovligt tilbageholdt i, såfremt en domstol har anordnet den bidragsberettigedes tilbagegivelse til den stat, som denne havde sit sædvanlige opholdssted i umiddelbart forud for den ulovlige tilbageholdelse?

(1) EUT 2009, L 331, s. 17.
C 53/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige) den 25. november 2020 — Skatteverket mod DSAB Destination Stockholm AB

(Sag C-637/20)

(2021/C 53/32)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Appellant og appelindstævnt: Skatteverket

Appelindstævnt og appellant: DSAB Destination Stockholm AB

Præjudicielt spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 30a fortolkes således, at et kort af den foreliggende art, som giver indehaveren ret til i en begrænset periode og op til en vis værdi at benytte ydelser på en bestemt sted, er en voucher, og er det i så fald voucher til flere formål?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1) som ændret ved Rådets direktiv (EU) 2016/1065 af 27.6.2016 om ændring af direktiv 2006/112/EF for så vidt angår behandlingen af vouchere (EUT 2016, L 177, s. 9).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht (Tyskland) den 11. december 2020 — Industriegewerkschaft Metall (IG Metall) und ver.di — Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft

(Sag C-677/20)

(2021/C 72/24)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Ansøgere, sagsøgere og appellanter: Industriegewerkschaft Metall (IG Metall) og ver.di — Vereinte Dienstleistungsgewerkschaft

Øvrige procesdeltagere: SAP SE, SE-Betriebsrat der SAP SE, Konzernbetriebsrat der SAP SE, Deutscher Bankangestellten-Verband e. V., Christliche Gewerkschaft Metall (CGM) og Verband angestellter Akademiker und leitender Angestellter der chemischen Industrie e. V.

Præjudicielt spørgsmål

Er § 21, stk. 6, i Gesetz über die Beteiligung der Arbeitnehmer in einer Europäischen Gesellschaft (lov om arbejdstagernes indflydelse i et europæisk selskab), hvoraf det vedrørende stiftelsen af et SE fremgår, at der skal fastsættes en særskilt udvælgelsesprocedure for personer, som foreslås af fagforeningerne, for så vidt angår et vist antal bestyrelsesmedlemmer, som repræsenterer medarbejderne, forenelig med artikel 4, stk. 4, i Rådets direktiv 2001/86/EF (1) af 8. oktober 2001 om fastsættelse af supplerende bestemmelser til statut for det europæiske selskab (SE) for så vidt angår medarbejderindflydelse?

(1) EFT 2001, L 294, s. 22.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til det nævnte direktivs artikel 10, stk. 2, sammenholdt med bilag VI hertil, idet den ikke har informeret Kommissionen om oplysningerne fra strategiske støjkort for fem større veje, og desuden ikke har informeret Kommissionen om resuméer af handlingsplanerne for byområderne Porto og Amadora eller resuméer for 236 større veje og for 55 større jernbaner.
1)

Skal de grundlæggende friheder, som er sikret ved traktaten om Den Europæiske Union og direktiv 2005/36/EF (1) fortolkes således, at den kompetente myndighed i værtsmedlemsstaten skal vurdere, hvorvidt en ansøger har ret til at udøve et lovreguleret erhverv, på grundlag af artikel 45 TEUF og 49 TEUF og retspraksis i denne forbindelse (navnlig dom af 7.5.1991, C-340/89 (2), Vlassopoulou, og dom af 6.10.2015, C-298/14 (3), Brouillard), selv om betingelserne for udøvelsen af et lovreguleret erhverv, hvorunder værtsmedlemsstaten skal give en ansøger, som har et uddannelsesbevis fra en anden stat, hvor erhvervet ikke er lovreguleret, tilladelse til at udøve erhvervet, må anses for at være harmoniseret i artikel 13, stk. 2, i direktiv 2005/36/EF, idet ansøgeren imidlertid ikke opfylder det krav til udøvelsen af erhvervet, der er fastsat i den nævnte bestemmelse i direktivet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 25. november 2020 — Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband e.V. mod TC Medical Air Ambulance Agency GmbH

(Sag C-633/20)

(2021/C 62/17)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger og revisionsappellant: Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände — Verbraucherzentrale Bundesverband e.V.

Sagsøgt og revisionsindstævnt: TC Medical Air Ambulance Agency GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Er en virksomhed, der i sin egenskab af forsikringstager har tegnet en rejseforsikring, der dækker sygdom i udlandet, samt en forsikring, der dækker hjemtransport i udlandet og i indlandet, som gruppeforsikring for sine kunder hos et forsikringsselskab, som over for forbrugerne distribuerer medlemsskaber, der giver adgang til forsikringsydelserne i tilfælde af sygdom eller ulykke i udlandet, og som fra de hvervede medlemmer modtager et vederlag for den erhvervede forsikringsdækning, forsikringsformidler som omhandlet i artikel 2, nr. 3) og 5), i direktiv 2002/92/EF (1) og artikel 2, stk. 1, nr. 1), 3) og 8), i direktiv (EU) 2016/97 (2)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9.12.2002 om forsikringsformidling (EFT 2003, L 9, s. 3).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20.1.2016 om forsikringsdistribution (omarbejdning) (EUT 2016, L 26, s. 19).