ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Inden for rammerne af en appelsag er Domstolens kompetence i princippet begrænset til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet behandlet i første instans. Et led af et anbringende, som på appelstadiet indfører et nyt argument, hvormed det gøres gældende, at begrundelsen for den beslutning, som anfægtes i første instans, ikke er tilstrækkelig, i stedet for at kritisere rigtigheden af retten i første instans' ræsonnement, må afvises.

(jf. præmis 21 og 22)
Selv om det er korrekt, at det ville stride imod formålet med et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF at fortolke betingelserne for adgangen til at rejse et sådant søgsmål indskrænkende og begrænse anvendelsesområdet til kun at omfatte de i artikel 288 TEUF nævnte retsakter, foreholder det sig ikke desto mindre således, at denne kompetence for Unionens retsinstanser til at fortolke og anvende bestemmelserne i traktaten ikke finder anvendelse, når sagsøgerens retsstilling indgår i forbindelse med kontraktmæssige forbindelser, hvis retlige ramme er reguleret af den nationale lovgivning, som de kontraherende parter har valgt.

Såfremt Unionens retsinstanser anså sig kompetent til at træffe afgørelse om annullation af akter, der indgår i en udelukkende kontraktmæssig sammenhæng, vil der således ikke blot være en risiko for, at artikel 272 TEUF, hvorefter det ved en voldgiftsbestemmelse er muligt at tillægge Unionen retslig kompetence, vil miste sin betydning, men også, at disse retsinstansers kompetence i de tilfælde, hvor kontrakten ikke underholder en tilsvarende bestemmelse, bliver udvidet i forhold til de begrænsninger, der følger af artikel 274 TEUF, som giver de nationale dømmende myndigheder en almindelig kompetence til at påkende tvister, hvor Unionen er part. Det følger heraf, at når der foreligger en kontrakt mellem sagsøgeren og en af institutionerne, kan der kun anlægges sag ved Unionens retsinstanser på grundlag af artikel 263 TEUF, hvis den anfægtede akt har til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som er tillagt den kontraherende institution i sin egenskab af administrativ myndighed.

I denne henseende indgår en debetnota, der er udstedt af Kommissionen i forbindelse med finansiel EU-støtte, i en kontraktmæssig sammenhæng, idet dens formål vedrører inddrivelse af en fordring, der er baseret på vilkårene i en kontrakt, som er indgået mellem nævnte institution og modtageren af nævnte finansielle støtte. Denne debetnota skal således forstås som en opfordring med angivelse af forfaldsdato og betalingsbetingelserne, og den kan ikke sidestilles med et dokument, der kan tvangsfuldbyrdes, selv om den angiver tvangsfuldbyrdelse som omhandlet i artikel 299 TEUF som en mulighed blandt flere, der er til Kommissionens rådighed i det tilfælde, at debitor ikke opfylder sin forpligtelse på den fastsatte forfaldsdato. I det tilfælde, hvor en institution, og mere specifikt Kommissionen, vælger at tildele finansielle bidrag gennem kontrakter inden for rammerne af artikel 272 TEUF, er den desuden forpligtet til at holde sig inden for disse rammer. Det påhviler den således i forbindelse med relationerne med sine medkontrahenter bl.a. at undgå at anvende tvetydige formuleringer, der kan opfattes af medkontrahenterne som henhørende under de ensidige beslutningsbeføjelser, der overskrider kontraktvilkårene.

(jf. præmis 17-21 og 23)
3)

Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav), Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetales (Agrucon), Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentari (AIIPA), Campil-Agro-Industrial do Campo do Tejo Lda, Evropaïka Trofima AE, FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA, Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE, Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE, Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikos, Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA, Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE, Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA, Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA, Sutol – Indústrias Alimentares Lda og ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimon betaler de omkostninger, der er afholdt i første instans og/eller i forbindelse med appelsagerne af Confederazione Cooperative Italiane, Cooperativas Agro-Alimentarias, Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole (Felcoop), Europa-Kommissionen i sag C-457/13 P, af Den Italienske Republik, Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coop, Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., Cooperativa Agrícola »Sant Bernat« (Carlet) Coop. V., Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., Grupo AN S. Coop., Acopaex S. Coop., Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, Union Coopérative Agricole France Prune (France Prune), Agrial SCA, Triskalia, Union Fermière Morbihannaise (UFM), VOG Products Soc. agr. coop., Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop., Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop., Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop., Orogel Fresco Soc. agr. coop., Conserve Italia Soc. agr. coop., Fruttagel Soc. agr. coop. samt af Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa).
Den omstændighed, at Kommissionen alene kort eller slet ikke har besvaret den berørte medlemsstats argumenter med henblik på at godtgøre, at de omhandlede ydelser henhørte under en nærmere bestemt bestemmelse, er imidlertid uden betydning for afgrænsningen af tvistens genstand, og den har hverken betydet, at medlemsstaten var ude af stand til at bringe det hævdede traktatbrud til ophør, eller skadet dens ret til forsvar, idet Kommissionen ved sin analyse både i åbningsskrivelsen og i den begrundede udtalelse har udelukket anvendeligheden af den nævnte bestemmelse.

I forbindelse med et traktatbrudssøgsmål påhviler det principielt Kommissionen i den begrundede udtalelse at redegøre for sin stillingtagen til de bemærkninger, som medlemsstaten har fremsat i svaret på åbningsskrivelsen.

En ydelse kan anses for en social sikringsydelse, såfremt den tildeles modtagerne uden nogen form for individuel eller skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier og forudsat, at den vedrører én af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger.

Plejegodtgørelser, godtgørelser til assistance og godtgørelser som kompensation for meromkostninger udgør ikke sociale sikringsydelser som omhandlet i den nævnte forordning, idet disse godtgørelser kan tilkendes, når en alvorligt handicappet person efter en sammensat sagkyndig vurdering, der er udarbejdet på grundlag af en lægesagkyndig vurdering og en socialsagkyndig vurdering, erklæres at have behov for personlig assistance, en kompensation for meromkostninger eller pleje, og idet tilkendelsen af dem ikke udgør en rettighed, henset til at den kompetente myndighed råder over en skønsmargen for så vidt angår tilkendelsen af dem.

Eksistensen af en sådan skønsbeføjelse, der ikke må udøves vilkårligt, og som skal være rimelig, gør det ikke muligt at antage, at de omhandlede ydelser tilkendes modtagerne uden nogen form for individuel og skønsmæssig vurdering af deres personlige behov på grundlag af lovbestemte kriterier, selv om den lægesagkyndige og den socialsagkyndige vurdering samt den sammensatte sagkyndige vurdering, inden for rammerne af hvilken der fremsættes forslag til, hvilken type godtgørelse der skal tilkendes som kompensation, udarbejdes på grundlag af objektive og lovbestemte kriterier.

(jf. præmis 71, 74, 78-80, 82 og 83)
Kommissionen kan ikke anses for at være bemyndiget til i henhold til sin beføjelse til repræsentation udadtil i medfør af artikel 17, stk. 1, TEU at undertegne en ikke-bindende aftale hidrørende fra drøftelser ført med et tredjeland. En afgørelse, som vedrører undertegnelse af en aftale med et tredjeland henhørende under Unionens kompetenceområde, indebærer nemlig, hvad enten aftalen er bindende eller ej, at der under iagttagelse af de strategiske retningslinjer, som er fastlagt af Det Europæiske Råd, og af de i artikel 21, stk. 1 og 2, TEU fastsatte principper og formål med Unionens optræden udadtil foretages en vurdering af Unionens interesser i tilknytning til forbindelserne med det pågældende tredjeland, og at der foretages en afvejning af de modstående interesser hidrørende fra disse forbindelser. En afgørelse om undertegnelse af en ikke-bindende aftale udgør derfor en del af retsakterne til formulering af Unionens politik og til fastlæggelse af Unionens optræden udadtil som omhandlet i artikel 16, stk. 1, andet punktum, TEU og artikel 16, stk. 6, tredje afsnit, TEU.

Undertegnelsen af en ikke-bindende aftale indebærer desuden, at Unionen vurderer, om denne aftale stadig opfylder dens interesser, således som disse er blevet fastlagt af Rådet i bl.a. afgørelsen om indledning af drøftelserne vedrørende indgåelse af aftalen. Denne vurdering kræver en efterprøvelse af bl.a. det konkrete indhold af den ikke-bindende aftale hidrørende fra drøftelserne ført med et tredjeland, hvilket indhold hverken kan fastsættes på forhånd eller forudsiges i forbindelse med afgørelsen om at indlede sådanne drøftelser. Den blotte omstændighed, at indholdet af en ikke-bindende aftale, som Kommissionen har forhandlet på plads med et tredjeland, svarer til det forhandlingsmandat, som Rådet har givet, er således ikke tilstrækkelig til, at Kommissionen har beføjelse til at undertegne en sådan ikke-bindende retsakt uden forudgående bemyndigelse fra Rådet med den begrundelse, at bemyndigelsen er dækket af en holdning, som Rådet tidligere har fastlagt.

(jf. præmis 38-40, 42 og 43)
For gennemførelsen af et direktiv i national ret er det ganske vist ikke nødvendigt formelt og ordret at gentage direktivets bestemmelser i en udtrykkelig specifik lovbestemmelse, men det er tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme, der giver en sikker hjemmel for, at dette direktiv anvendes fuldt ud på en tilstrækkelig klar og præcis måde. Hvad angår direktiv 2000/60 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, som ændret ved direktiv 2008/32, er det, i det omfang de definitioner, der er fastsat deri, tjener til at sikre en korrekt gennemførelse af det nævnte direktivs materielle forpligtelser, væsentligt, at de tages i betragtning korrekt inden for rammerne af gennemførelsen af de materielle bestemmelser, der anvender de definerede ord, når medlemsstaterne undlader at gennemføre dem særskilt.

En medlemsstat tilsidesætter derfor de forpligtelser, der påhviler den, når de definitioner, der fremgår af artikel 2, nr. 19), 20), 26) og 27), i direktiv 2000/60, ikke indgår i den relevante nationale lovgivning, som var i kraft på tidspunktet for udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse, i det omfang denne mangel ved gennemførelsen kan bringe gennemførelsen af de mål, der forfølges med dette direktiv, i fare. I denne henseende bemærkes, at eftersom direktivbestemmelser skal gennemføres ved bestemmelser, hvis bindende virkning er uomtvistelig, og som er tilstrækkeligt specifikke, bestemte og klare til, at de er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet, opfylder fortolkningen af en national bestemmelse om beskyttelse af vand i overensstemmelse med flere andre bestemmelser spredt i flere forskellige love, som oven i købet ved første blik ikke omhandler beskyttelse af vand, ikke disse krav.

(jf. præmis 73, 75, 78, 87, 88 og 91)
I procedurerne i henhold til artikel 101 TEUF og 102 TEUF omfatter den fulde prøvelsesret, der er tillagt Retten, til forskel fra den legalitetskontrol, der er fastsat i artikel 263 TEUF, udelukkende fastsættelsen af bødens størrelse. Ved udøvelsen af denne kompetence foretager Retten ikke et urigtigt skøn ved at vurdere, at Kommissionen med rette fastsatte størrelsen af grundbeløbet for den bøde, der blev pålagt en virksomhed for en overtrædelse af konkurrencereglerne, uden at skulle tage hensyn til det påtalte kartels konkrete indvirkning på det pågældende marked.

En påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, kan ikke forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv, idet et erstatningssøgsmål udgør en effektiv afhjælpning.

Når det er sagt, kan Domstolen, eftersom det, idet det ikke er nødvendigt, at parterne fremlægger yderligere oplysninger i denne henseende, er åbenbart, at Retten har begået en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af forpligtelsen til at pådømme sagen inden for en rimelig frist, fastslå dette.

Der er tale om en tilsidesættelse af dette princip i det tilfælde, hvor varigheden af proceduren for Retten, dvs. næsten fem år og ni måneder, hvilken navnlig omfatter en periode på fire år og to måneder, som forløb uden nogen proceduremæssig foranstaltning, mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og retsmødet, ikke kan forklares med arten eller kompleksiteten af sagen eller af dens sammenhæng.

(jf. præmis 81, 83 og 84)
I en administrativ procedure vedrørende konkurrencespørgsmål er anvendelsen af det i artikel 3 i forordning nr. 1 foreskrevne sprog ikke en væsentlig formforskrift som omhandlet i artikel 263, TEUF, hvis tilsidesættelse nødvendigvis påvirker lovligheden af ethvert dokument, der er tilstillet en person på et andet sprog. Hvis en institution fremsender et dokument til en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, som ikke er affattet på denne stats sprog, medfører en sådan fremgangsmåde kun, at proceduren må anses for mangelfuld, hvis det har haft en skadelig virkning for vedkommende i forbindelse med den administrative procedure.

Inden for konkurrenceretten kan en tilsidesættelse af retten til overholdelse af en rimelig frist grundet den lange varighed af den administrative procedure og retssagen ikke i sig selv medføre en nedsættelse af den bøde, som en virksomhed er blevet pålagt for den omhandlede overtrædelse.

En påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, kan ikke forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv, idet et erstatningssøgsmål udgør en effektiv afhjælpning.

Når det er sagt, kan Domstolen, når det, idet det ikke er nødvendigt, at parterne fremlægger oplysninger i denne henseende, er åbenbart, at Retten har begået en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af forpligtelsen til at pådømme sagen inden for en rimelig frist, fastslå dette.

Dette princip er tilsidesat i et tilfælde, hvor varigheden af proceduren for Retten, dvs. næsten fem år og ni måneder, hvilken navnlig omfatter en periode på næsten fire år og en måned, der forløb uden nogen proceduremæssig foranstaltning mellem afslutningen af den skriftlige forhandling og retsmødet, ikke kan forklares med hverken arten eller kompleksiteten af sagen eller af dens sammenhæng.

(jf. præmis 66 og 67)
Punkt 23, litra b), sidste afsnit, i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (samarbejdsmeddelelsen af 2002) skal i forbindelse med fastsættelse af bøder for overtrædelse af EU-konkurrenceretten fortolkes således, at et bevis, som en virksomhed har fremlagt i forbindelse med sin begæring i henhold til denne meddelelse, kun kan anses for bevismateriale vedrørende forhold, som Kommissionen ikke tidligere har haft kendskab til, hvis det objektivt repræsenterer en betydelig merværdi i forhold til det bevismateriale, som Kommissionen allerede var i besiddelse af. Denne fortolkning følger for det første af den almindelige opbygning af samarbejdsmeddelelsen af 2002. I overensstemmelse med denne meddelelses punkt 7 og 21 samt punkt 23, litra a), forudsætter en nedsættelse af den bøde, som Kommissionen har pålagt i medfør af nævnte meddelelse, at de virksomheder, der ønsker en sådan nedsættelse, forsyner Kommissionen med bevismateriale, som i betydelig grad øger værdien af det materiale, som Kommissionen allerede er i besiddelse af. Det samme gør sig gældende med hensyn til den delvise bødefritagelse, der er fastsat i samme meddelelses punkt 23, litra b), sidste afsnit. For det andet må det med henblik på anvendelsen af sidstnævnte bestemmelse fastslås, at den omstændighed, at Kommissionen er i besiddelse af et bevis, er sidestillet med et kendskab til dets indhold, uafhængigt af, om dette bevis faktisk er blevet undersøgt og analyseret af en af Kommissionens tjenestegrene.

(jf. præmis 70-72)
På området for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik begår Unionens retsinstanser, for så vidt som ingen af de i artikel 263 TEUF omhandlede annullationsgrunde er blevet godtgjort for disse, en retlig fejl, når de fastslår, at Rådet i forbindelse med vedtagelsen af en første retsakt, hvorved der fastsættes restriktive foranstaltninger over for enheder, som hævdes at deltage i nuklear spredning, er forpligtet til at undersøge relevansen og rigtigheden af de oplysninger og den dokumentation, som en medlemsstat eller Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik har fremsat for Rådet.

Det fremgår af artikel 60, stk. 1, i statutten for Domstolen, at appel ikke har opsættende virkning. Denne artikels stk. 2 fastsætter imidlertid, at uanset artikel 280 TEUF har en afgørelse fra Retten om annullation af en forordning først retsvirkning fra udløbet af den frist, inden for hvilken der kan iværksættes appel, eller, såfremt appel er iværksat inden for denne frist, fra stadfæstelsen eller fra afvisningen af appellen.

Forordninger om indefrysning af opførte personers og enheders midler fremstår således både som almengyldige retsakter, for så vidt som de forbyder en kreds af adressater, der er defineret på almen og abstrakt måde, bl.a. at stille pengemidler og økonomiske ressourcer til rådighed for personer og enheder, hvis navne er opført på listerne, der indgår i deres bilag, og som en række individuelle afgørelser i forhold til disse personer og enheder.

Disse retsakters individuelle karakter giver i overensstemmelse med artikel 275, stk. 2, TEUF og artikel 263, stk. 4, TEUF fysiske og juridiske personer adgang til Unionens retsinstanser.

Den omstændighed, at de personer og enheder, der er genstand for de restriktive foranstaltninger, som den omtvistede forordning foreskriver, er angivet ved navn, således at de fremstår som umiddelbart og individuelt berørt af forordningen i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 263, stk. 4, TEUF, indebærer imidlertid ikke, at denne retsakt ikke er almengyldig i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 288, stk. 2, TEUF, og at den ikke kan kvalificeres som en forordning.

Forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran, herunder dens bilag IX, har karakter af en forordning, eftersom dens artikel 51, stk. 2, fastsætter, at den er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat, hvilket svarer til virkningerne af en forordning, som foreskrevet ved artikel 288 TEUF.

(jf. præmis 118-121)
På området for beskyttelse mod dumping giver hverken ordlyden af artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 384/96 eller af artikel 236 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks det mindste tekstgrundlag for at fastslå, at importører, som ikke har påberåbt sig den i artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 384/96 omhandlede procedure inden for den herfor fastsatte frist, ikke eller ikke længere skulle være berettigede til at anmode om adgang til den procedure, der er indført ved toldkodeksens artikel 236.

I øvrigt forfølger den ved artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 384/96 indførte procedure ikke det samme formål som den, der er fastsat i toldkodeksens artikel 236. Den procedure, der er reguleret i artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 384/96, tilsigter således at gøre det muligt for de importører, der har betalt antidumpingtold, at anmode Kommissionen om tilbagebetaling heraf via de kompetente nationale myndigheder, når det påvises, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken tolden er betalt, er blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats. Inden for rammerne af denne procedure anfægter importørerne ikke lovligheden af den pålagte antidumpingtold, men påberåber sig en ændring af situationen, der har en direkte indvirkning på den oprindeligt fastsatte dumpingmargen. Den procedure, der er fastsat i toldkodeksens artikel 236, giver derimod de nævnte importører mulighed for at anmode om godtgørelse af de af dem betalte import- eller eksportafgifter, hvis det godtgøres, at denne told på betalingstidspunktet ikke var skyldig efter lovgivningen.

Endelig er opbygningen af disse to procedurer grundlæggende forskellig. Navnlig henhører den procedure, der er indført i artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 384/96, under Kommissionens kompetence, og den kan kun iværksættes inden for en frist på seks måneder efter den dato, på hvilken den endelige størrelse af den told, der skal opkræves, blev behørigt fastsat af de kompetente myndigheder, hvorimod den procedure, der er fastsat i toldkodeksens artikel 236, sorterer under de nationale toldmyndigheder, og denne kan benyttes inden for en frist på tre år regnet fra datoen for underretningen af debitor om de pågældende afgifter.

(jf. præmis 68-70)
Inden for rammerne af et søgsmål støttet på artikel 275, stk. 2, TEUF kan enhver fysisk person og enhver enhed anføre anbringender, der vedrører en tilsidesættelse af dennes ret til forsvar eller ret til en effektiv domstolsbeskyttelse, og anbringender, som vedrører en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, såsom anbringendet om en tilsidesættelse af pligten til at begrunde en retsakt. Hvad derimod angår anbringender vedrørende et åbenbart urigtigt skøn eller en tilsidesættelse af det almindelige proportionalitetsprincip er muligheden for, at en statslig enhed kan påberåbe sig dem, et spørgsmål, der vedrører tvistens realitet.

Hvad angår en retsakt om indførelse af restriktive foranstaltninger indebærer begrundelsespligten i artikel 296 TEUF – uden at gå så langt som til at skulle svare detaljeret på den berørte persons bemærkninger – under alle omstændigheder, herunder når begrundelsen for en EU-retsakt svarer til en af en international instans afgivet begrundelse, at denne begrundelse skal indeholde de individuelle, specifikke og konkrete grunde til, at de kompetente myndigheder anser den berørte person for at skulle være omfattet af sådanne foranstaltninger. Unionens retsinstanser skal derfor bl.a. prøve, om den afgivne begrundelse er tilstrækkeligt præcis og konkret.

Hvad i denne henseende angår en retsakt om indførelse af foranstaltninger om indefrysning af midler over for en iransk bank i medfør af forordning nr. 423/2007 og nr. 668/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran tilkom det ikke den nævnte bank i forbindelse med proceduren for vedtagelse af foranstaltninger om indefrysning af midler, med henblik på sit forsvar, at sammenligne sine kundefortegnelser med listerne over de enheder, der er opført på De Forenede Nationers og EU’s lister, eller at kontrollere, om en af dens kunder var ansat i Aerospace Industries Organisation. Et sådant standpunkt ville være i strid med kravet om, at retsaktens begrundelse skal indeholde de individuelle, specifikke og konkrete grunde til, at de kompetente myndigheder anser den berørte person for at skulle være omfattet af restriktive foranstaltninger.

(jf. præmis 76, 80 og 81)