Sag C-151/12

Europa-Kommissionen

mod

Kongeriget Spanien

»Traktatbrud — miljø — direktiv 2000/60/EF — fællesskabsretlig ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger — gennemførelse af artikel 4, stk. 8, artikel 7, stk. 2, artikel 10, stk. 1 og 2, i samt af afsnit 1.3 og 1.4 i bilag V til direktiv 2000/60 — regionsinternt og regionsoverskridende vandløbsopland — den spanske forfatnings artikel 149, stk. 3 in fine — deklaratorisk bestemmelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 24. oktober 2013

En ordret gentagelse af et direktivs bestemmelser i en udtrykkelig, specifik lovbestemmelse er ikke altid nødvendig, men det kan, afhængig af direktivets indhold, være tilstrækkeligt til gennemførelse heraf, at der er fastlagt en generel retlig ramme. Navnlig kan almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger overflødiggøre en gennemførelse ved særlige bestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, forudsat disse retsgrundsætninger giver en sikker hjemmel for, at direktivet efterleves fuldt ud af de nationale myndigheder, at retstilstanden efter disse retsgrundsætninger er tilstrækkelig bestemt og klar, såfremt direktivet tilsigter at skabe rettigheder for private, og at de personer, som omfattes af direktivet, har mulighed for fuldt ud at kende deres rettigheder og i givet fald påberåbe sig dem ved de nationale domstole. (jf. præmis 26-28)

En medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, som påhviler det i henhold til direktiv 2000/60/EF om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, når det har undladt at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre artikel 4, stk. 8, artikel 7, stk. 2, artikel 10, stk. 1 og 2, samt afsnit 1.3 og underafsnit 1.4.1, punkt i)-iii), i bilag V, hvortil dette direktivs artikel 8, stk. 2, henviser, hvad angår regionsinternt vandløbsopland uden for en bestemt selvstyrende region, samt artikel 7, stk. 2, og artikel 10, stk. 1 og 2, i samme direktiv hvad angår regionsinternt vandløbsopland inden for denne region. I denne forbindelse kan den pågældende medlemsstat ikke påberåbe sig en deklaratorisk bestemmelse i dens forfatning, hvorefter den nationale lovgivning finder anvendelse, når de selvstyrende regioner ikke har udøvet deres lovgivningsbeføjelse, eftersom denne lovgivning udtrykkeligt begrænser sit anvendelsesområde alene til regionsoverskridende vandløbsopland. En fortolkning, som udvider anvendelsen af denne lovgivning til regionsinternt vandløbsopland, ville bevirke, at der opstår en retsstilling, som ikke opfylder de krav til klarhed og præcision, der må stilles til nationale gennemførelsesforanstaltninger, og dette så meget desto mere, hvis der i den pågældende medlemsstats ret består en usikkerhed hvad angår rækkevidden af den deklaratoriske bestemmelse som garantiinstrument for gennemførelsen af EU-retten. (jf. præmis 30-35 og domskonkl. 1)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 36)

Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter skal ikke tages i betragtning af Domstolen. Selv om den omstændighed, at en medlemsstat påberåber sig gennemførelsesforanstaltninger for første gang i svarskriftet, ikke er forenelig med den forpligtelse til loyalt samarbejde, som påhviler medlemsstaterne i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, er genstanden for traktatbrudssøgsmålet imidlertid ikke en påstand om tilsidesættelse af meddelelsespligten, men om tilsidesættelse af forpligtelsen til at gennemføre EU-retten. Den blotte omstændighed, at den pågældende medlemsstat ikke under den administrative procedure meddelte Kommissionen, at gennemførelsen allerede havde fundet sted, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at godtgøre det hævdede traktatbrud. De påberåbte nationale bestemmelser skal nemlig, for så vidt som de er gældende ved udløbet af fristen for den begrundede udtalelse, tages i betragtning ved Domstolens vurdering af, om der foreligger traktatbrud. (jf. præmis 40, 45, 49 og 50)