ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den omstændighed, at den dømte part, der skal afholde intervenientens sagsomkostninger, inden anmodningen om fastsættelse af sagsomkostningerne over for intervenienten skal oplyse, at den pågældende part ikke på nogen måde kan acceptere at betale det beløb, der kræves erstattet i sagsomkostninger, og at foretage en betaling uden en formel afgørelse fra Retten, skal fortolkes som en anfægtelse af kravet om betaling af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, som omhandlet i artikel 170, stk. 1, i Rettens procesreglement.

Det kan endvidere ikke af den omstændighed, at den part, der er dømt til at afholde disse omkostninger, efter at have nedlagt påstand om fastsættelse af sagsomkostninger meddelte Retten, at selskabet ikke havde til hensigt at fremsætte bemærkninger vedrørende den nævnte påstand, udledes, at sagsøgeren havde givet udtryk for, at selskabet accepterede størrelsen af det beløb, der krævedes erstattet i sagsomkostninger, eller at betale det beløb, der kunne kræves erstattet.

(jf. præmis 8)
Ifølge fast retspraksis mister en indsigelsessag sin genstand, såfremt det ældre varemærke, den er støttet på, bliver erklæret ugyldigt. I dette tilfælde mister en sag anlagt ved Retten med påstand om annullation af appelkammerets afgørelse derfor også sin genstand. I henhold til artikel 55, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker anses de retsvirkninger, der i henhold til denne forordning er knyttet til det EU-varemærke, der erklæres for ugyldigt, for ikke at have eksisteret. Heraf følger, at det ældre varemærke anses for ikke at have haft retsvirkninger, og derfor kan en indsigelse mod det ansøgte varemærke ikke støttes herpå.

Såfremt sagsøgeren gør gældende, at en afgørelse truffet af Retten vedrørende realiteten i annullationssøgsmålet vil bibringe vedkommende en fordel, skal det bemærkes, at søgsmålsinteressen ifølge fast retspraksis skal bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe den part, som har indledt det, en fordel.

(jf. præmis 20-22 og 25)
Sag T-339/14

Serhiy Vitaliyovych Kurchenko

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine — indefrysning af midler — manglende repræsentation ved en advokat — sagsøger, der er ophørt med at besvare Rettens henvendelser — ikke anledning til at træffe afgørelse«

Sammendrag – Rettens kendelse (Niende Udvidede Afdeling) af 15. september 2016

Annullationssøgsmål – søgsmål til prøvelse af retsakter vedrørende vedtagelse af restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – manglende repræsentation ved en advokat – sagsøgers passivitet – ikke anledning til at træffe afgørelse

(Art. 131, stk. 2, i Rettens procesreglement; Rådets afgørelse 2014/119/FUSP; Rådets forordning nr. 2015/357)

Der er i overensstemmelse med artikel 131, stk. 2, i Rettens procesreglement ikke anledning til at træffe afgørelse i en sag, når sagsøgeren ophører med at besvare Rettens henvendelser. Dette er tilfældet henset til sagsøgerens passivitet, når denne ikke længere giver sine repræsentanter instrukser, hvorfor disse har besluttet ikke længere at repræsentere ham, og når sagsøgeren ej heller imødekommer Rettens anmodning om at udpege en ny advokat samt ikke besvarer det af Retten stillede spørgsmål i forbindelse med en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse.

(jf. præmis 21-23 og domskonkl.)
1.

Økonomisk, social og territorial samhørighed — Den Europæiske Fond for Regionaludvikling. — forvaltning, inspektion og evaluering — frister fastsat for anmodning om udbetaling af de tildelte beløb — manglende overholdelse — automatisk frigørelse af de beløb, der ikke er krævet udbetalt — undtagelse — force majeure — begreb — nødvendigt at overholde de budgetmæssige og finansielle kontrolprocedurer i national ret — udelukket [Rådets forordning nr. 1083/2006, art. 96, litra c)] (jf. præmis 34 og 37)
Spørgsmålet om, hvorvidt en sag kan antages til realitetsbehandling, skal bedømmes på grundlag af den situation, der forelå på tidspunktet for stævningens indlevering. Var betingelserne for at anlægge sag ikke opfyldt på dette tidspunkt, må sagen således afvises. Sådanne overvejelser kan overføres på situationer, hvor en sagsøger ved et processkrift om tilpasning nedlægger påstand om annullation af en ny retsakt, der træder i stedet for eller ændrer en retsakt, der har samme genstand, og som allerede har været genstand for en annullationspåstand.

En tilpasning af stævningen, som foretages ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor i løbet af sagen, udgør nemlig et processkrift, som uden at foregribe en afgørelse, som Retten senere træffer, om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, svarer til at anlægge sag ved indlevering af en stævning.

En anmodning om tilpasning, som er indleveret til Rettens Justitskontor af sagsøgerens repræsentant, efter sagsøgeren er afgået ved døden, skal følgelig afvises.

(jf. præmis 80, 82-84 og 89)
Når ophøret af et traktatbrud afhænger af vedtagelsen af en national foranstaltning, såsom en ophævelsesforanstaltning, er det datoen for dennes ikrafttrædelse, der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af datoen for traktatbruddets ophør. Når et traktatbrud, der er blevet fastslået i dom afsagt af Domstolen, og som består i en lovgivnings uforenelighed med EU-retten, ophører traktatbruddet, når den nationale lov, som ophævede den uforenelige lovgivning, træder i kraft. Kommissionen kan således med rette lægge til grund, at det følger af en sådan dom, at en tvangsbøde skal pålægges den berørte medlemsstat fra dommens afsigelse og for den periode, hvor den lovgivning, som er uforenelig med EU-retten, forbliver i kraft.

Kommissionen har i princippet beføjelse til – i sin egenskab af forvalter af Unionens budget – at inddrive skyldige beløb hos medlemsstaterne, når Domstolen i henhold artikel 260, stk. 2, TEUF pålægger dem en tvangsbøde. Denne beføjelse indebærer, at Kommissionen kan vurdere, om de betingelser, som Domstolen har opstillet i den dom, der fastsætter tvangsbøden, kan anses for opfyldt med henblik på at fastlægge tidspunktet for det pågældende traktatbruds ophør. Denne beføjelse indebærer imidlertid ikke, at Kommissionen kan foretage en vurdering af, hvorvidt en norm eller en medlemsstats adfærd, som Domstolen ikke tidligere har taget stilling til, er forenelig med EU-retten.

I tilfælde, hvor det af Domstolen fastslåede traktatbrud består i en manglende ophævelse af en national lovgivning, der er uforenelig med EU-retten, kan Kommissionen ikke gå ud over en prøvelse af, hvorvidt ophævelsen reelt er sket. Kommissionen kan således ikke vurdere, hvorvidt ophævelsen af den nationale lovgivning, der er uforenelig med EU-retten, er utilstrækkelig, og konkludere, at kun en ny lovgivning, kan bringe denne uforenelighed til ophør. Derved foretager Kommissionen nemlig en vurdering af, hvorvidt den nye lovgivning er forenelig med EU-retten, selv om Domstolen ikke haft mulighed for at udtale sig om dette spørgsmål.

Kommissionen handler derimod inden for rammerne af den principielle beføjelse, som den har i forbindelse med gennemførelsen af Unionens budget, når den kræver betaling af tvangsbøden uden at foretage en selvstændig analyse af den nye lovgivnings forenelighed med EU-retten, idet Kommissionen skal begrænse sig til at fastslå tidspunktet for ikrafttrædelsen af den nationale norm, der ophævede den lovgivning, der er uforenelig med EU-retten, hvilken ophævelse Domstolen har præciseret er tilstrækkelig til bringe det konstaterede traktatbrud til ophør.

(jf. præmis 40-42)
Annullationssøgsmål – frister – begyndelsestidspunkt – retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed – retsakt, som er blevet offentliggjort og meddelt adressaterne – dato for meddelelse af retsakten – meddelelse til den berørte gennem en offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende – frist begynder at løbe fra udløbet af fjortendedagen efter datoen for denne offentliggørelse

(Art. 263, stk. 6, TEUF; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 1; Rådets afgørelse 2014/119/FUSP; Rådets forordning nr. 208/2014)
Rettens kendelse (Niende Afdeling) af 10. juni 2016 –

Pshonka mod Rådet

(Sag T-380/14)

»Annullationssøgsmål — fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine — indefrysning af midler — liste over personer, enheder og organer, som er omfattet af indefrysningen af pengemidler og økonomiske ressourcer — sagsøgerens navn omfattet — søgsmålsfrist — formaliteten — bevis for grundlaget for opførelsen på listen — åbenbart, at sagen skal tages til følge«

1. Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed — retsakt, som er blevet offentliggjort og meddelt adressaterne — dato for meddelelse af retsakten — meddelelse til den berørte gennem en offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende — frist begynder at løbe fra udløbet af fjortendedagen efter datoen for denne offentliggørelse (art. 263, stk. 6, TEUF; Rådets afgørelse 2014/119/FUSP; Rådets forordning nr. 208/2014; Rettens procesreglement art. 102, stk. 1) (jf. præmis 36 og 40-54)

2. EU-ret — principper — ret til forsvar — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine — pligt til at oplyse om de omstændigheder, som lægges den pågældende til last — rækkevidde (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rådets afgørelse 2014/119/FUSP; Rådets forordning nr. 208/2014) (jf. præmis 37-39 og 62 og 72)

3. Retslig procedure — rettens forpligtelse til at indlede den mundtlige forhandling, inden den tager stilling til en formalitetsindsigelse — foreligger ikke (Rettens procesreglement, art. 114) (jf. præmis 81)

Sagens genstand

Påstand om annullation af Rådets afgørelse 2014/119/FUSP af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT 2014, L 66, s. 26) og af Rådets forordning (EU) nr. 208/2014 af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT 2014, L 66, s. 1), for så vidt som de vedrører sagsøgeren.

Konklusion

1) Rådets afgørelse 2014/119/FUSP af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine og Rådets forordning (EU) nr. 208/2014 af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine annulleres, for så vidt som de angår Andriy Portnov.

2) Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger og betaler de af Artem Viktorovych Pshonka afholdte omkostninger.
4.

Den Europæiske Union — domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter — akter, som nødvendiggør nationale gennemførelsesforanstaltninger — mulighed for de fysiske eller juridiske personer at anvende en præjudiciel forelæggelse til prøvelse af gyldigheden — forpligtelse for medlemsstaterne til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse (art. 4 TEUF, art. 263, stk. 4, TEUF og art. 267 TEUF) (jf. præmis 48-50)
5.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — absolut registreringshindring — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — begreb — neologisme, der er sammensat af bestanddele, der er beskrivende for de omhandlede varers eller tjenesteydelsers egenskaber — omfattet, når kombinationen ikke er usædvanlig [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 28)
2.

Særlige rettergangsformer — foreløbige forholdsregler — begæring om foreløbige forholdsregler under en sag med påstand om annullation af en negativ afgørelse — begæring om nedlæggelse af forbud mod at Kommissionen fremlægger et forslag til en international aftale for Rådet med henblik på vedtagelse af en afgørelse om at undertegne denne aftale — begæring om forholdsregler, der går ud over rammerne for hovedsagen — ikke tilfælde af særligt alvorlig fumus boni juris, der udgøres af en åbenlys og alvorlig retsstridighed — afvisning fra realitetsbehandling (art. 279 TEUF) (jf. præmis 25, 29, 30 og 35-37)
7.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — afgørelse, hvorved Kommissionen erklærer en støtte til hestesektoren forenelig med det indre marked — søgsmål anlagt af en sammenslutning, som varetager medlemmernes fælles interesser — sammenslutningens medlemmer individuelt berørt — nødvendigt for sammenslutningen at godtgøre, at dens medlemmer er individuelt berørt — foreligger ikke — afvisning (art. 108, stk. 2 og 3, TEUF og art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 57-59 og 66-69)
2.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — bevisbyrde — økonomisk tab — pligt til at fremlægge konkrete og præcise oplysninger, der underbygges af detaljerede dokumentbeviser — situation, der kan bringe det sagsøgende selskabs eksistens i fare — vurdering under hensyntagen til situationen for den koncern, som det tilhører (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 3) (jf. præmis 25-29, 31, 33-35, 37 og 38)
5.

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – Rådets afgørelse om indgåelse af en protokol med en tredjestat, der ikke har juridiske virkninger på et område, som kontrolleres af denne tredjestat, idet denne stat ikke udøver en suverænitet over dette område, som er internationalt anerkendt – søgsmål anlagt af en bevægelse, der er anerkendt som repræsentant for dette områdes befolkning, og som deltager i forhandlinger, der føres af De Forenede Nationer med henblik på fastsættelse af det nævnte områdes status – afvisning (Art. 263, stk. 4, TEUF; partnerskabsaftale EF-Marokko og protokol nr. 2013) (jf. præmis 69-71)
162

Det må således inden for rammerne af tvister vedrørende indgåelse af offentlige kontrakter konstateres, at når en udelukket tilbudsgiver formår at godtgøre, at der foreligger et tilfælde af særlig alvorlig fumus boni juris, kan det ikke kræves, at den pågældende godtgør, at den manglende imødekommelse af begæringen om foreløbige forholdsregler vil indebære, at vedkommende vil lide en uoprettelig skade. I modsat fald ville dette indebære et urimeligt og ubegrundet indgreb i den nævnte tilbudsgivers ret til en effektiv retsbeskyttelse, som han er sikret i henhold til artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder. Der foreligger således fumus boni juris, når den pågældende godtgør, at der foreligger en tilstrækkelig åbenbar og alvorlig ulovlighed, hvis virkninger eller opretholdelsen heraf hurtigst muligt skal forhindres, for så vidt som en afvejning af de foreliggende interesser ikke er fuldstændig til hinder herfor. Under disse helt særlige omstændigheder er det tilstrækkeligt for at opfylde uopsættelighedsbetingelsen, at der føres bevis for, at der vil blive lidt en alvorlig skade, hvis der ikke anordnes foreløbige forholdsregler under hensyn til nødvendigheden af at forhindre virkningerne af en sådan ulovlighed.
5

Ved skrivelse af 2. maj 2014 anmodede en af appellantens advokater Rettens præsident om at foretage en fornyet prøvelse af afgørelsen om ikke at registrere appellen og om pr. kulance at anse appellen for registreret på datoen for stævningens indlevering, dvs. den 31. marts 2014. Advokaten oplyste i denne forbindelse, at Ewelina Jelenkowska-Luca først havde kontaktet hans kontor nogle få dage før udløbet af fristen for at iværksætte appel, og at hun havde udleveret hele den relevante dokumentation til ham, herunder den appellerede dom, på fransk uden at oplyse, at processproget i første instans havde været polsk.
d)

artikel 8 affattes således: »Artikel 8 1. Tjenestemænd, der er berettigede til udlandstillægget eller det særlige udlandstillæg, har inden for de i stk. 2 fastsatte grænser i hvert kalenderår ret til et fast beløb svarende til udgifterne til en rejse mellem tjenestestedet og hjemstedet som fastsat i artikel 7 for dem selv og, såfremt de har ret til husstandstillæg, for deres ægtefælle og de efter artikel 2 forsørgelsesberettigede personer. […] 2. Det faste beløb ydes på grundlag af en godtgørelse pr. kilometer for den geografiske afstand mellem tjenestemandens tjenestested og hjemsted. I de tilfælde, hvor hjemstedet, jf. artikel 7, ligger uden for EU-medlemsstaternes områder og uden for de lande og territorier, der er nævnt i bilag II til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og EFTA-landenes områder, baseres det faste beløb på en godtgørelse pr. kilometer for den geografiske afstand mellem tjenestemandens tjenestested og hovedstaden i den medlemsstat, hvor han er statsborger. Tjenestemænd, hvis hjemsted ikke kun ligger uden for EU-medlemsstaternes områder, men også uden for de lande og territorier, der er nævnt i bilag II til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og EFTA-landenes områder, og som ikke er statsborgere i en af medlemsstaterne eller et af EFTA-landene, er ikke berettigede til det faste beløb. Kilometergodtgørelsen er på: 0 EUR pr. km for strækningen mellem: 0 og 200 km 0,3790 EUR pr. km for strækningen mellem: 201 og 1 000 km 0,6316 EUR pr. km for strækningen mellem: 1 001 og 2 000 km 0,3790 EUR pr. km for strækningen mellem: 2 001 og 3 000 km 0,1262 EUR pr. km for strækningen mellem: 3 001 og 4 000 km 0,0609 EUR pr. km for strækningen mellem: 4 001 og 10 000 km 0 EUR pr. km for strækningen over: 10 000 km Ovennævnte kilometergodtgørelse forhøjes med et fast tillægsbeløb på: — 189,48 EUR, hvis den geografiske afstand mellem tjenestestedet og hjemstedet er på mellem 600 km og 1 200 km — 378,93 EUR, hvis den geografiske afstand mellem tjenestestedet og hjemstedet er større end 1200 km. Kilometergodtgørelsen og det faste tillæg ajourføres hvert år efter samme forhold som den årlige ajourføring af vederlagene. […] 4. Stk. 1, 2 og 3 i nærværende artikel gælder for tjenestemænd, hvis tjenestested ligger inden for medlemsstaternes områder. […] Det faste beløb beregnes på grundlag af prisen for en flybillet på økonomiklasse.««
51

Hvad for det første angår de traditionelle egne indtægters beløb, retningslinjerne for tilrådighedsstillelse af dem samt en eventuel betaling af morarenter skal det bemærkes, at der ifølge Domstolens retspraksis består en uadskillelig forbindelse mellem forpligtelsen til for det første at fastlægge Unionens egne indtægter, for det andet at kreditere Kommissionens konto det hertil svarende beløb inden for de fastsatte frister, og for det tredje at betale morarenter. Endvidere kan morarenterne kræves betalt, uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto. Følgelig er der ikke grundlag for at sondre mellem det tilfælde, hvor medlemsstaten har fastlagt EU’s egne indtægter, men ikke udbetalt dem, og det tilfælde, hvor den med urette har undladt at fastlægge dem, og dette uanset om der gælder en præceptiv frist herfor (domme af 16.5.1991, Kommissionen mod Nederlandene, C-96/89, Sml., EU:C:1991:213, præmis 38, og Kommissionen mod Danmark, nævnt i præmis 29 ovenfor, EU:C:2005:683, præmis 67).
17

Det er således kun en bebyrdende afgørelse – det vil i henhold til selve ordlyden af artikel 8, stk. 1 og 5, i forordning nr. 1173/2011 sige afgørelser, hvorved Rådet har pålagt en medlemsstat en bod – som medlemsstaten kan anlægge sag til prøvelse af i henhold til artikel 263 TEUF, idet det præciseres, at EU’s retsinstanser med nævnte forordnings artikel 8, stk. 5, jf. artikel 261 TEUF, gives fuld prøvelsesret på dette område, idet de har mulighed for at »annullere, nedsætte eller forhøje den pålagte bod«. Eventuelle mangler, som måtte behæfte foranstaltninger, truffet forud for Rådets vedtagelse af en sådan afgørelse, begyndende med foranstaltninger i tilknytning til indledning af en undersøgelse, kan således kun påberåbes til støtte for ovennævnte sagsanlæg (jf. i denne retning dom af 7.4.1965, Weighardt mod Kommissionen for Det Europæiske Atomenergifællesskab, 11/64, Sml., EU:C:1965:38, og dom IBM mod Kommissionen, nævnt i præmis 13 ovenfor, EU:C:1981:264, præmis 12, samt kendelse Schneider Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 12 ovenfor, EU:T:2006:34, præmis 45). I modsætning til det, Kongeriget Spanien har gjort gældende, er det således først på dette trin i sagen, at spørgsmålet om, med hvilken hjemmel Kommissionen har kunnet undersøge forhold, der ligger forud for den 13. december 2011, som er ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1173/2011, eventuelt kan undersøges.
57

Der er for det første tale om det tilfælde, hvor Domstolen afviste et søgsmål til prøvelse af bestemmelserne i et direktiv om et fuldstændigt forbud mod reklame for tobaksvarer med den begrundelse, at en annullation ville have bevirket, at et fuldstændigt forbud mod reklame ville være blevet ændret til et delvist forbud (dom af 5.10.2000, Tyskland mod Parlamentet og Rådet, C-376/98, Sml., EU:C:2000:544, præmis 117). For det andet er der tale om det tilfælde, hvor Retten afviste et søgsmål mod opførelse af en lokalitet som en lokalitet af fællesskabsbetydning i bilaget til et direktiv, for så vidt som denne opførelse udvidede denne lokalitet til Gibraltars territorialfarvand, med den begrundelse, at en annullation ville havde nødvendiggjort en ændring af arealet for en lokalitet af fællesskabsbetydning og dermed af det materielle indhold af afgørelsen om opførelse (kendelse af 24.5.2011, Government of Gibraltar mod Kommissionen, T-176/09, EU:T:2011:239, præmis 38-41, der blev stadfæstet ved kendelse af 12.7.2012, Government of Gibraltar mod Kommissionen, C-407/11 P, EU:C:2012:464, præmis 30-35). For det tredje er der tale om det tilfælde, hvor Retten afviste et søgsmål til prøvelse af bestemmelserne i et direktiv om optagelse af et virksomt stof i bilaget til direktivet om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler med den begrundelse, at en annullation ville have bevirket, at optagelse af stoffet, der var begrænset til en bestemt periode og til bestemte kulturer, ville blive ændret til en tidsubegrænset optagelse for alle kulturer, idet Retten tog hensyn til formålene med ordningen vedrørende godkendelse af markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, fordi de anfægtede begrænsninger udgjorde ufravigelige og væsentlige betingelser i forbindelse med opførelse af stoffet i det pågældende bilag (dom af 12.4.2013, Du Pont de Nemours (Frankrig) m.fl. mod Kommissionen, T-31/07, EU:T:2013:167, præmis 85). For det fjerde er der tale om det tilfælde, hvor Domstolen afviste et søgsmål til prøvelse af bestemmelserne i en afgørelse om statsstøtte med den begrundelse, at en annullation ville have bevirket, at en tidsbegrænset godkendelse af støtte til virksomheder ville blive ændret til en tidsubegrænset godkendelse (kendelse Carbunión mod Rådet, nævnt i præmis 51 ovenfor, EU:C:2014:2446, præmis 31). De situationer, der ville være opstået som følge af en annullation af de anfægtede bestemmelser i disse forskellige sager, svarer imidlertid til den situation, som en annullation af den anfægtede bestemmelse ville medføre.