Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 18. juni 1998. - Manifattura italiana Nonwoven SpA mod Direzione regionale delle entrate per la Toscana. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Commissione tributaria provinciale di Firenze - Italien. - Direktiv 69/335/EØF - Kapitaltilførselsafgifter - Afgift på virksomheders nettoformue. - Sag C-4/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-06469



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Er en aarlig afgift paa selskabers formue, der paastaas at have oekonomiske virkninger som en kapitaltilfoerselsafgift, omfattet af anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter (1), for saa vidt som afgiftsgrundlaget bl.a. udgoeres af den tegnede selskabskapital?

I - Faktiske omstaendigheder og relevante retsregler

2 Ved lovdekret nr. 394 af 30. september 1992 indfoerte Den Italienske Republik en aarlig afgift paa 0,75% af kapitalselskabers nettoformue (herefter »den italienske afgift«) (2).

3 I henhold til artikel 2 i ministerielt dekret af 7. januar 1993 udgoeres afgiftsgrundlaget af selskabets nettoformue med fradrag af aarets overskud, saaledes som disse beloeb fremgaar af balancen, og afgiftsgrundlaget omfatter bl.a. foelgende:

»1) den tegnede kapital, selv om den endnu ikke er indbetalt, andre beloeb, der skal indbetales i forbindelse med stiftelsen, samt reservefonde

2) deltagernes indbetalinger paa kapitalkontoen uden tilbagebetalingspligt

3) overkursfonde og udligningsrenter, som betales af dem, der tegner nye aktier eller andele

4) opskrivningsfonde, der optages i regnskabet i henhold til saerlige lovbestemmelser, herunder for forsikringsselskaber som omhandlet i artikel 36 i lov nr. 295 af 10. juni 1978

5) lovpligtige reserver, vedtaegtsmaessige reservefonde, reserver, der er omfattet af saerlige skattemaessige regler samt oevrige reservefonde, uanset deres skattemaessige status

6) beholdning af egne aktier 7) hensaettelser med henblik paa geninvesteringer

8) hensaettelser til imoedegaaelse af generelle tab, herunder hensaettelser til imoedegaaelse af generelle bankmaessige risici som omhandlet i artikel 11, stk. 2, i lovdekret nr. 87 af 27. januar 1992

9) hensaettelser med henblik paa selvfinansiering af fremtidige investeringer

10) opskrivninger i forbindelse med fusioner 11) overfoerte overskud (og tab) 12) tab.

Formuen omfatter ikke:

- henlaeggelser, der er optaget i balancen med henblik paa at imoedegaa saerlige tab og forpligtelser, samt periodeafgraensningsposter

- forlods afskrivninger som omhandlet i artikel 67, stk. 3, i lovbekendtgoerelsen om indkomstskat.«

4 Den 30. november 1994 fremsatte sagsoegeren i hovedsagen (herefter »sagsoegeren«) krav om tilbagebetaling af den afgift paa selskabets formue, der var betalt i regnskabsaarene 1992 og 1993. Da sagsoegeren ikke modtog svar fra Direzione Regionale delle Entrate (»det regionale direktorat for skatter og afgifter«), anlagde sagsoegeren sag til proevelse af den stiltiende afvisning af kravet og gjorde til stoette for soegsmaalet gaeldende, at afgiften er uforenelig med direktivet. Ved kendelse af 18. oktober 1996, indfoert i Domstolens register den 9. januar 1997, har Commissione tributaria provinciale di Firenze (Fjerde Afdeling) forelagt foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»Er en national lovbestemmelse om beskatning af kapitalselskabers nettoformue, som har oekonomiske virkninger som en kapitaltilfoerselsafgift, forenelig med faellesskabsretten, navnlig med direktiv 69/335/EOEF?«

5 Der er indgivet indlaeg af sagsoegeren, Den Italienske Republik, Den Hellenske Republik og Kommissionen.

II - Direktiv 69/335

6 I dommen i de forenede sager Ponente Carni og Cispadana Costruzioni beskrev Domstolen direktivets formaal paa foelgende maade:

»... direktivet [skal] fremme de frie kapitalbevaegelser, der anses for vaesentlige for tilvejebringelsen af en oekonomisk union med lignende egenskaber som et internt marked. Dette maal forudsaetter, for saa vidt angaar afgifter paa kapitaltilfoersler, at hidtil gaeldende indirekte afgifter i medlemsstaterne ophaeves, og at der i stedet indfoeres en afgift, som kun opkraeves én gang inden for det faelles marked, og som er lige hoej i samtlige medlemsstater« (3).

7 Formaalet med direktivet er saaledes at harmonisere de regler, der vedroerer medlemsstaternes fastsaettelse af afgiften paa kapitaltilfoersel til kapitalselskaber (artikel 1). I artikel 4 er opregnet de former for dispositioner, som kan eller skal undergives kapitaltilfoerselsafgiften. I artikel 7, som senest aendret ved direktiv 85/303 (4), er det fastsat, at kapitaltilfoerselsafgiften hoejst kan udgoere 1%, idet der dog gaelder visse undtagelser, der ikke er relevante i den foreliggende sag. I henhold til artikel 10 maa medlemsstaterne ikke opkraeve andre skatter og afgifter af nogen art paa:

»a) de i artikel 4 naevnte dispositioner

b) indskud, laan eller ydelser i forbindelse med de i artikel 4 naevnte dispositioner

c) indregistrering eller andre formaliteter, der gaar forud for udoevelse af en virksomhed, og som et selskab, en personsammenslutning eller en juridisk person med erhvervsformaal kan underkastes paa grund af deres juridiske karakter.«

III - Parternes argumenter

8 Ifoelge sagsoegeren svarer virkningen af den italienske afgift til en forhoejelse af kapitaltilfoerselsafgiften eller en ny opkraevning af kapitaltilfoerselsafgift. Selve den omstaendighed, at der findes en selskabskapital, forudsaetter, at der er tilfoert kapital, og opkraevning af en aarlig afgift paa den tilvejebragte kapital udgoer derfor en efterfoelgende afgift paa kapitaltilfoerslen. Sagsoegeren har tilfoejet, at afgiften paa selskabets formue har tilsvarende virkning som en kapitaltilfoerselsafgift, der opkraeves paa et senere tidspunkt end det tidspunkt, hvor kapitalen blev tilfoert, og afgiften er derfor en kapitaltilfoerselsafgift. Opkraevning af en saadan afgift i tre aar efter selskabets stiftelse og betaling af en registreringsafgift paa 1% svarer saaledes noejagtigt til, at der betales en enkelt afgift paa 3,25% (1% + 3 x 0,75%) af den samlede kapitaltilfoersel, selv om det i direktivet er fastsat, at kapitaltilfoerselsafgiften hoejst kan udgoere 1%. At en saadan afgift opkraeves over en vis periode, medfoerer ikke, at den bliver forenelig med direktivet, idet det i sjette betragtning til direktivet udtrykkeligt er praeciseret, at »[tanken om et faelles marked] forudsaetter, at afgiften paa kapitaltilfoersler vedroerende kapital, der er samlet inden for et selskab, kun kan opkraeves én gang inden for det faelles marked«. Sagsoegeren har paaberaabt sig praemis 31 i dommen i de forenede sager Ponente Carni og Cispadana Costruzioni, hvor Domstolen fastslog, at »den omstaendighed, at afgiften ikke alene skal erlaegges i forbindelse med selskabets stiftelse, men ogsaa hvert foelgende aar ... ikke i sig selv [kan] bevirke, at afgiften ikke er omfattet af det forbud, der er indfoert ved artikel 10 ... Enhver anden fortolkning [vil] medfoere, at bestemmelserne i artikel 10 mister den tilsigtede virkning, idet medlemsstaterne i saa fald vil kunne paalaegge kapitalselskaber en aarlig afgiftsbyrde, hvor afgiften udloeses alene paa grund af den fortsatte registrering af selskabet« (5). Ifoelge sagsoegeren svarer den nationale afgift, der var omtvistet i ovennaevnte sag, til den, den foreliggende sag vedroerer.

9 Sagsoegeren har endvidere paapeget, at den italienske afgift i relation til faellesskabsretten maa kvalificeres som en indirekte skat paa grund af dens virkninger og ikke paa grund af dens betegnelse (6). Sagsoegeren har paaberaabt sig dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen og Domstolens praksis vedroerende begrebet afgifter med tilsvarende virkning som told, jf. traktatens artikel 9 og 12 (7). Ifoelge sagsoegeren er spoergsmaalet om, hvorvidt skatter og afgifter skal kvalificeres som »direkte« eller »indirekte«, i det vaesentlige et oekonomisk spoergsmaal, og i modsaetning til, hvad direktivets titel lader formode, omfatter direktivet ikke kun indirekte skatter. Navnlig er der ved artikel 10 ikke indfoert en sondring mellem direkte og indirekte skatter. Sagsoegeren har ogsaa paapeget, at afgiftsgrundlaget for den italienske afgift er bredere end det afgiftsgrundlag paa kapitaltilfoerselsafgiften, der er lovligt i henhold til direktivet. Sagsoegeren synes at acceptere, at den italienske afgift kun er retsstridig, for saa vidt som den vedroerer selskabets oprindelige kapital.

10 Heroverfor har Kommissionen anfoert, at begreberne »kapital, der tilfoeres« et selskab og selskabets »formue« er fundamentalt forskellige. Mens et selskabs nettoformue udgoeres af summen af de tolv regnskabsposter, der er opregnet i artikel 2 i ministerielt dekret af 7. januar 1993 om gennemfoerelsen af den italienske lov, er »tegnet, men endnu ikke indbetalt kapital«, kun én af disse poster. En opgoerelse af et selskabs nettoformue kan ikke sidestilles med de dispositioner, der er anfoert i direktivets artikel 4. I oevrigt kan afgiften paa formuen ikke antages at vaere en kapitaltilfoerselsafgift, naar henses til den afgiftsudloesende omstaendighed, definitionen af afgiftsgrundlaget og de afgiftspligtige personer.

11 Den Italienske Republik, som i vidt omfang stoettes af Den Hellenske Republik, har anfoert, at direktivet alene omfatter indirekte skatter, dvs. saadanne, der opkraeves af overfoersler af aktiver fra en person til en anden. Afgiftsgrundlaget for den omtvistede afgift er derimod selskabers nettoformue, hvorfor afgiften er en direkte skat, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade. En afgift paa formuen opkraeves af goder, for hvilke der allerede er betalt afgift, da de blev overfoert til den afgiftspligtige person. De to former for skatter har forskellig karakter og forskellige oekonomiske virkninger. Under alle omstaendigheder har direktivet udelukkende til formaal at ophaeve de indirekte skatter, der har samme kendetegn som en kapitaltilfoerselsafgift. Den italienske afgift opfylder ikke nogen af disse kriterier. Begrebet »afgifter med tilsvarende virkning« anvendes alene i relation til begrebet told som omhandlet i traktatens artikel 9 og 12.

IV - Gennemgang

12 Med det spoergsmaal, den nationale ret har forelagt, oensker den naermere bestemt oplyst, om den italienske afgift er forenelig med direktivet. Under de konkrete omstaendigheder er den nationale rets bemaerkninger vedroerende afgiftens oekonomiske virkninger blot en forklaring paa, hvorfor den har oensket en praejudiciel afgoerelse.

13 Det foerste problem, der skal tages stilling til, er, om afgiften er omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Jeg er enig med sagsoegeren i, at det i den henseende ikke er afgoerende, om en national afgift er betegnet som en direkte eller en indirekte skat. Som Domstolen fastslog i dommen i sagen Bautiaa og Société française maritime, »tilkommer [det] Domstolen at kvalificere afgifter, gebyrer mv. ... efter deres objektive kendetegn, uden hensyn til, hvorledes de er betegnet i national ret« (8). Selv om den omstaendighed, at den italienske afgift opkraeves hvert aar, normalt indebaerer, at der er tale om en direkte skat (9), er dette ikke tilstraekkeligt til, at afgiften ikke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade (10). Henset til den italienske afgifts objektive kendetegn kan den efter min opfattelse imidlertid ikke antages at vaere en kapitaltilfoerselsafgift i direktivets forstand.

14 For det foerste finder direktivet som anfoert i dets artikel 1 anvendelse paa »kapitaltilfoersel til kapitalselskaber«; som Domstolen fastslog i dommen i Solred-sagen, er »formaalet med direktivet ... bl.a. at harmonisere de regler, der vedroerer fastsaettelsen og opkraevningen af afgiften paa indskud i selskaber inden for Faellesskabet, som led i ophaevelsen af de fiskale hindringer for de frie kapitalbevaegelser« (11). De dispositioner, der er undergivet kapitaltilfoerselsafgift, og som er opregnet i artikel 4, stk. 1, er i alle tilfaelde dispositioner, hvorved kapital eller aktiver overfoeres til et kapitalselskab i den opkraevende medlemsstat, enten i form af stiftelse af et saadant selskab [litra a) og b)], udvidelse af kapitalen i et bestaaende kapitalselskab ved indskud af enhver art [litra c)], udvidelse af selskabsformuen ved indskud af rettigheder svarende til deltagernes rettigheder [litra d)] eller forlaeggelse af saedet for selskabets egentlige ledelse eller vedtaegtsmaessige hjemsted fra et tredjeland eller en anden medlemsstat [litra e)-h)]. At det er overfoersel af kapital eller aktiver, der er det karakteristiske for de dispositioner, der er undergivet kapitaltilfoerselsafgift, bekraeftes af artikel 4, stk. 3. Med henblik paa at undgaa, at der opkraeves afgift to gange, omfatter begrebet »stiftelse« i henhold til naevnte bestemmelse ikke en raekke dispositioner, som ganske vist er afgoerende i relation til et kapitalselskabs bestaaen i retlig henseende, men som ikke medfoerer kapitalbevaegelser. Paa samme maade medfoerer de former for dispositioner, der er opregnet i artikel 4, stk. 2, og som medlemsstaterne kan undergive kapitaltilfoerselsafgift, en faktisk foroegelse af selskabets kapital eller formue. Paa den anden side afhaenger opkraevningen af en afgift paa formuen som den, der omtvistes i den foreliggende sag, ikke af en disposition, hvorved der sker en kapital- eller formuebevaegelse, og afgiften hindrer heller ikke de frie kapitalbevaegelser inden for Faellesskabet.

15 Efter min opfattelse har generaladvokat Jacobs ret i de bemaerkninger, han fremkom med i forslaget til afgoerelse i Denkavit-sagen. Heri anfoerte han, at »det bidrag, som direktivet giver til de frie kapitalbevaegelser, er forholdsvis beskedent ... Direktivet tilsigter ikke at fjerne alle afgiftsmaessige forhindringer for integration af kapitalmarkederne, der skyldes forskelle i afgifter paa virksomheders oekonomiske vaerdi og overskud. Desuden er den blotte omstaendighed, at et selskab paalaegges en afgift paa grund af sin retlige form, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at den er omfattet af forbuddene i artikel 10 ...« (12). Lad mig tilfoeje, at heller ikke det forhold, at grundlaget for en afgift, der paalaegges et kapitalselskab, er den tegnede kapital, er tilstraekkeligt til, at afgiften er omfattet af direktivet. Den afgift, der omtvistes i den foreliggende sag, er, uanset hvorledes den formelt betegnes, klart en afgift paa den oekonomiske vaerdi af kapitalselskaber (og andre selskaber) og ikke en kapitaltilfoerselsafgift.

16 For det andet bevirker en raekke af kendetegnene for den afgift, der omtvistes i den foreliggende sag, at den adskiller sig fra en kapitaltilfoerselsafgift og andre lignende afgifter, som omfattes af direktivet. Den italienske afgift paalaegges et kapitalselskabs nettoformue, saaledes som denne fremgaar af aarsregnskabet. Den paalaegges derimod ikke dispositioner, der involverer en tilfoersel af kapital eller aktiver, som f.eks. dem, der er opregnet i artikel 10. Den konkrete begivenhed, der udloeser den italienske afgift (angivelsen af nettoformuen) er ikke af samme art som den, der udloeser opkraevningen af den kapitaltilfoerselsafgift, der er reguleret ved direktivet, og afgiftsgrundlaget svarer heller ikke til, hvad der er fastsat i direktivet. Den omtvistede afgift kan derfor ikke som anfoert af sagsoegeren sammenlignes med en aarlig afgift paa et kapitalselskabs kapital, idet en saadan afgift klart maatte behandles anderledes i relation til direktivet, saaledes som det foelger af dommen i de forenede sager Ponente Carni og Cispadana Costruzioni.

17 Afgiftsgrundlaget, saaledes som dette er defineret i artikel 2 i det ministerielle dekret af 7. januar 1993, omfatter ikke alene den tegnede selskabskapital, men ogsaa en raekke henlaeggelser, reservefonde og overskud (eller tab), der er overfoert fra foregaaende aar, samt eventuelle tab i det afsluttede regnskabsaar. Jeg er enig med Kommissionen i, at det ikke er korrekt at betragte en enkelt del af afgiftsgrundlaget isoleret i forhold til de oevrige bestanddele. Saafremt man fulgte sagsoegerens argumentation, ville dette have vidtraekkende foelger, som efter min opfattelse ikke tilsigtes med direktivet. I henhold til direktivets artikel 4, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 10, maa medlemsstaterne, med forbehold for bestemmelserne i artikel 11 og 12, f.eks. ikke paalaegge andre afgifter end kapitaltilfoerselsafgift paa omdannelse af overskud, reserver eller henlaeggelser. Saafremt man fulgte sagsoegerens argumentation, kunne medlemsstaterne ved omdannelse af overskud eller reserver ikke opkraeve indkomstskat af overskuddet eller formueskat af reserverne, saafremt der var betalt kapitaltilfoerselsafgift af omdannelsesdispositionen.

18 Dette betyder ikke, at begrebet afgifter med tilsvarende virkning som en kapitaltilfoerselsafgift overhovedet ikke kan vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Som det fremgaar af sidste betragtning til direktivet, omfatter dette udtrykkeligt afgifter, som ganske vist i retlig henseende ikke er kapitaltilfoerselsafgifter, men som har »samme kendetegn som afgiften paa kapitaltilfoersler eller stempelafgiften paa vaerdipapirer, [hvis opkraevning] strider mod de maal, der forfoelges med de i ... direktiv[et] indeholdte forholdsregler«. I dommen i sagen Immobiliare SIF fastslog Domstolen, at »den begivenhed, der udloeser registrerings-, tinglysnings- og matrikelafgiften, ikke er den omstaendighed, at der foretages apportindskud i form af fast ejendom i et kapitalselskab«. Men Domstolen erkendte, at »en anvendelse af de naevnte tre afgifter paa et apportindskud i form af fast ejendom i et kapitalselskab i sin konsekvens [medfoerer], at apportindskuddet undergives de paagaeldende afgifter«, og at afgifterne derfor i den konkrete sag faldt ind under anvendelsesomraadet for direktivets artikel 10 (13). En henvisning til virkningerne af de afgifter, der var omtvistet i sagen Immobiliare SIF, er i oevrigt begrundet i direktivets ordlyd og kan efter min opfattelse ikke udvides til ogsaa at omfatte virkningerne af andre afgifter end dem, der omhandles i direktivet. Som Domstolen praeciserede i dommen i de forenede sager Ponente Carni og Cispadana Costruzioni, »[har] direktivet ... et andet formaal end traktatbestemmelserne om afgifter med tilsvarende virkning« (14).

19 Ud fra det samme raesonnement som det, sagsoegeren har anlagt i den foreliggende sag, kunne det anfoeres, at opkraevningen af den afgift, der var omhandlet i Frederiksen-sagen, havde virkninger, som i oekonomisk henseende svarede til virkningerne af den kapitaltilfoerselsafgift, Danmark lovligt kunne paalaegge et datterselskab (15). I den paagaeldende sag ville de nationale myndigheder indkomstbeskatte et moderselskab, der havde ydet et rentefrit laan til et datterselskab, paa grundlag af en fikseret rente. Domstolen fastslog, at selve dispositionen var omfattet af direktivets artikel 4, stk. 2, litra b), selv om det i henhold til artikel 10, litra b), udtrykkeligt er forbudt at opkraeve skatter eller afgifter paa »laan ... i forbindelse med de i artikel 4 naevnte dispositioner«. Paa grund af den oekonomiske identitet mellem moderselskab og datterselskab kunne beskatning af moderselskabet betragtes som oekonomisk aekvivalent med en yderligere afgift paa transaktionen, efter at der var opkraevet kapitaltilfoerselsafgift. Dette var ikke til hinder for, at Domstolen fastslog, at en saadan beskatning ikke var omfattet af direktivets anvendelsesomraade og derfor ikke faldt ind under forbuddet i artikel 10 (16). Domstolen udtalte saaledes, at

»direktivet, inden for graenserne af sit anvendelsesomraade, tager sigte paa at harmonisere skatter og afgifter paa kapitaltilfoersler ... [og] at ophaeve andre afgifter - ud over kapitaltilfoerselsafgiften - som har samme kendetegn som denne ... Det maa herefter konstateres, at den med direktivet tilsigtede harmonisering ikke angaar direkte skatter, der - som indkomstbeskatningen af selskaber - henhoerer under medlemsstaternes egen kompetence« (17).

20 Et tilsvarende argument, baseret paa en mulig »oekonomisk aekvivalens« mellem en national afgift og en kapitaltilfoerselsafgift, kunne ogsaa have vaeret fremfoert i relation til den kommunale afgift paa vaerdistigningen af fast ejendom (»imposta comunale sull'incremento di valore dei beni immobiliari«, kort »Invim-afgiften«), der var omhandlet i sagen Immobiliare SIF (18). Domstolen bemaerkede, at »Invim-afgiften er en afgift, der skal svares af den vaerdistigning, ejeren af en fast ejendom realiserer paa det tidspunkt, hvor den overdrages mod vederlag, eller - med hensyn til ejendomme, der tilhoerer selskaber - af den faktiske vaerdistigning, der paa grundlag af de i artikel 6 i dekret nr. 643 opstillede kriterier fastslaas ved udloebet af en tiaarsperiode« (19). Selv om det kunne antages, at opkraevning af Invim-afgiften i forbindelse med apportindskuddet af den faste ejendom i SIF kunne have oekonomiske virkninger svarende til en afgift paa kapitalforhoejelsen som foelge af indskud af aktiver som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra c), og afgiften saaledes hoejst maatte udgoere 1%, fastslog Domstolen, at direktivet ikke fandt anvendelse paa Invim-afgiften. Domstolen lagde herved til grund, at det ikke er apportindskuddet som saadan, der er paalagt afgift, men den vaerdistigning, der realiseres som foelge af apportindskuddet, at beregningsgrundlaget ikke svarede til, hvad der er fastsat i direktivets artikel 5, stk. 1, litra a), og at afgiften opkraeves af indskyderen og ikke af det selskab, hvori apportindskuddet foretages.

21 Flere af parterne har paaberaabt sig artikel 10 til stoette for, at opkraevningen af den italienske afgift er forenelig med direktivet. Efter min opfattelse foelger det af den naevnte bestemmelse tvaertimod, at afgiften ikke er omfattet af direktivet. I henhold til artikel 10 maa der ikke opkraeves andre skatter og afgifter end kapitaltilfoerselsafgiften paa »de i artikel 4 naevnte dispositioner«, naermere angivne accessoriske transaktioner samt indregistrering og andre formaliteter. Bestemmelsen er ikke til hinder for, at en medlemsstat laegger kapitalens stoerrelse til grund ved beregningen af en afgift paa nettoformuen, og bestemmelsen begraenser heller ikke medlemsstaternes befoejelser med hensyn til muligheden for at paalaegge en saadan afgift.

22 Efter min opfattelse er den italienske afgift derfor hverken en kapitaltilfoerselsafgift eller en indirekte skat med samme kendetegn som en kapitaltilfoerselsafgift, og under de i forelaeggelseskendelsen beskrevne omstaendigheder er det derfor for mig at se heller ikke uforeneligt med direktivet at opkraeve den paagaeldende afgift.

V - Forslag til afgoerelse

23 Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer det spoergsmaal, Commissione tributaria provinciale di Firenze har forelagt ved kendelse af 18. oktober 1996, registreret paa Domstolen den 9. januar 1997, som foelger:

Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter, som aendret ved Raadets direktiv 85/303/EOEF af 10. juni 1985 om aendring af direktiv 69/335/EOEF, er ikke til hinder for, at kapitalselskaber paalaegges en afgift som f.eks. den aarlige afgift paa selskabers nettoformue, der blev indfoert ved lovdekret nr. 394 af 30. september 1992 fra Den Italienske Republik.

(1) - EFT 1969 II, s. 405 (herefter »direktivet«). Direktivet er blevet aendret flere gange (ved direktiv 73/79/EOEF af 9.4.1973 (EFT L 103, s. 13), direktiv 73/80/EOEF af 9.4.1973 (a.st., s. 15), direktiv 74/553/EOEF af 7.11.1974 (EFT L 303, s. 9) og direktiv 85/303/EOEF af 10.6.1985 (EFT L 156, s. 23), men kun sidstnaevnte direktiv er relevant i den foreliggende sag (jf. nedenfor i afsnit II).

(2) - Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana nr. 230 af 30.9.1992, s. 3. Lovdekretet er senere omdannet til lov nr. 461 af 26.11.1992 (GURI nr. 281 af 28.11.1992, s. 5).

(3) - Dom af 20.4.1993, forenede sager C-71/91 og C-178/91, Sml. I, s. 1915, praemis 19.

(4) - Naevnt ovenfor i fodnote 1.

(5) - Dommen naevnt i fodnote 3.

(6) - Dom af 13.2.1996, forenede sager C-197/94 og C-252/94, Bautiaa og Société française maritime, Sml. I, s. 505, praemis 39.

(7) - Dom af 16.6.1966, forenede sager 52/65 og 55/65, Sml. 1965-1968, s. 179, org. ref.: Rec. s. 227.

(8) - Dommen naevnt i fodnote 6, praemis 39.

(9) - Jf. generaladvokat Cosmas' forslag til afgoerelse i sag C-46/96, Immobiliare SIF, hvor Domstolen afsagde dom den 11.12.1997 (Sml. I, s. 7089, punkt 51 i forslaget til afgoerelse).

(10) - Jf. den i fodnote 3 naevnte dom i de forenede sager Ponente Carni og Cispadana Costruzioni, praemis 31.

(11) - Dom af 5.3.1998, sag C-347/96, Sml. I, s. 937.

(12) - Dom af 11.6.1996, sag C-2/94, Sml. I, s. 2827, punkt 45 i forslaget til afgoerelse.

(13) - Den i fodnote 9 naevnte dom, praemis 30 og 31.

(14) - Den i fodnote 3 naevnte dom, praemis 37.

(15) - Dom af 26.9.1996, sag C-287/94, Frederiksen, Sml. I, s. 4581.

(16) - Domstolen besvarede det forelagte spoergsmaal med, at »artikel 10 ... er ikke til hinder for, at et moderselskab ... indkomstbeskattes« i en saadan situation (domskonklusionen, punkt 2); efter min opfattelse er der ud fra den begrundelse, Domstolen gav, ikke tvivl om, at indkomstbeskatning efter Domstolens opfattelse ikke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade (se navnlig dommens praemis 21 og 22). Forskellen, som ganske vist ikke er relevant i den foreliggende sag, er, at forbudsbestemmelsen i artikel 10 lempes i henhold til artikel 12, mens en udelukkelse fra direktivets anvendelsesomraade er absolut.

(17) - A.st., praemis 16, 20 og 21.

(18) - Dommen naevnt i fodnote 9.

(19) - A.st., praemis 21.