4.

Sagsøgerne i nærværende sag har henvendt sig til den kompetente nationale myndighed for at få oplysninger om gældende ret og de procedurer, der skulle følges. Domstolen er også efter vidneafhøringen uden kendskab til, hvad der nøjagtigt er blevet sagt under de relevante samtaler i landbrugsministeriet. Med sikkerhed kan det fastslås, at den embedsmand, sagsøgerne henvendte sig til, har udfyldt en ansøgning. Ansøgningsblanketten bærer følgende overskrift: »Importlicens eller forudfastsættelsesattest«. Formularerne indeholder endvidere en rubrik 15, der har følgende ordlyd: »Forudfastsættelse ønskes: JA  NEJ «. Sagsøgerne har gjort gældende, at ansøgningsformularens dårlige og dårligt oversatte tekst ikke klart angiver forskellen mellem en forudfastsættelsesattest og en importlicens. Ordene »forudfastsættelse ønskes« er oversat med det græske »προκαθορισμός ζητηθείς«, men der burde efter sagsøgernes opfattelse have stået »προκαθορισμός αιτούμενος«. De sprogfolk, jeg har rådspurgt, mener, at ordet »αιτούμενος« ville have været at foretrække, men at »ζητηθείς« absolut ikke er forkert. Det vigtigste ord, nemlig ordet »forudfast-sættelse«, er i al fald rigtigt oversat til »προκαθορισμός«. Vigtigst er det imidlertid efter min mening at finde ud af, om ordet »forudfastsættelse« på græsk og på de øvrige fællesskabssprog første gang, man møder det, giver tilstrækkelig klart begreb om, hvad der er tale om. Det gør det efter min mening ikke. Ganske vist må den, der læser formularens rubrik 15, være kJar over, at der bliver tale om et muligvis vigtigt valg, men hvilket? Gælder forudfastsættelsen den varemængde, man agter at indføre, eller afgiften? Hvis det er det sidste, der er tilfældet, er det da afgiften på ansøgningsdatoen eller afgiften på et tidspunkt i fremtiden, som må vælges én gang for alle? Og hvis der er tale om afgiften på ansøgningsdatoen, hvor længe skal det så være tilfældet? Sagsøgerne har muligvis, da de så ansøgningen, tænkt følgende: »Vi ønsker ikke at forudfastsætte, men at indføre«, og de har herefter ikke beskæftiget sig mere hermed. De har muligvis også anmodet embedsmanden i landbrugsministeriet om yderligere oplysninger om indholdet af begrebet »forudfastsættelse«. Herefter kan man tænke sig at tingene kan være foregået på to måder. Embedsmanden har enten redegjort for forskellen mellem de to ordninger og har desuden oplyst, at sikkerhedsstillelsen ved forudfastsættelse var fem gange så høj som den sikkerhed, der skal stilles ved simpel indførsel. Sagsøgerne har herefter muligvis besluttet, at de ikke ville binde dette store beløb, men satse på, at afgiften forblev uændret indtil varernes ankomst. Dersom det forholder sig sådan, har de taget en kommerciel risiko, hvis følger de må bære ansvaret for. Det er nu ikke særlig sandsynligt, at det har forholdt sig således, for selv i så fald ville sikkerhedsbeløbet kun have været på 223000 DR, og det skulle tilbagebetales, når indførslen var gennemført. Den anden mulighed, der svarer til sagsøgernes og den græske forvaltnings opfattelse, er, at den tjenestegørende embedsmand var ude af stand til at besvare sagsøgernes spørgsmål. I så fald står vi over for en fejl fra forvaltningens side. I det græske finansministeriums memorandum af 30. november 1983 til Kommissionen hedder det, at »de ansatte i vedkommende afdeling ganske klart ikke har forstået, hvori forskellen mellem importlicenser og forudfastsættelsesattester bestod«, samt at »vedkommende afdeling i landbrugsministeriet har ikke forklaret de berørte virksomheder forskellen mellem importlicenser og forudfastsættelsesattester«. Af forklaringen fra Blånas, der i den omhandlede periode var afdelingschef i landbrugsministeriets afdeling for udenrigshandelens attester, fremgår, at den embedsmand, sagsøgerne havde forbindelse med, var ny i afdelingen og manglede erfaring. Afdelingschefen selv var fraværende. Af samme vidnes forklaring samt af Georgopoulou's forklaring fremgår, at landbrugsministeriets embedsmænd ikke gennem et cirkulære eller lignende havde fået en forklaring af ordet »forudfastsættelse«. Endelig står det fast, at vedkommende afdeling i landbrugsministeriet aldrig før havde udstedt forudfastsættelsesattester, selv om der tidligere havde været tale om eksporttransaktioner med forudfastsættelse af restitutionen. Det må således kunne fastslås, at repræsentanterne for de to sagsøgende firmaer ikke ved henvendelsen til vedkommende afdeling fik kontakt med en embedsmand, der var i stand til at give dem oplysninger om forskellen mellem importlicenser og forudfastsættelsesattester. For sagsøgerne selv var det imidlertid deres første indførselsforretning efter Grækenlands tiltrædelse af Fællesskaberne. Sagsøgerne har forklaret, at deres repræsentanter i rubrikken »forudfastsættelse ønskes« hverken afkrydsede »ja«- eller »nej«-feltet. Det er altså formentlig vedkommende embedsmand, der selv har afkrydset »nej«-feltet. Vidneafhøringerne har ikke kunnet bringe klarhed på dette punkt. Man må derfor se bort fra spørgsmålet herom og spørge, om sagsøgerne ikke har udvist forsømmelighed ved ikke at udsætte deres importprojekt, indtil de på den ene eller den anden måde kunne skaffe sig oplysninger om, hvad »forudfastsættelse« betød. Her må det imidlertid fornuftigvis spørges, om man kan forlange så stor en ulejlighed af erhvervsdrivende — i det foreliggende tilfælde måtte sagsøgerne have gjort rejsen fra Kavala til Athen for at få ordnet disse formaliteter. (Den græske forvaltning har først senere gjort det muligt at indgive licens- og attestansøgninger i selve Kavala). Manfred Müller har i sin kommentar til forordning nr. 1430/79 givet udtryk for den opfattelse, at »hvis ordningen skal kunne virke i praksis, må »forsømmeligheder« i artikel 13 uden tvivl forstås som en groft uagtsom adfærd fra den afgiftspligtige persons side (das grob fahrlässige Verhalten)«. ( 2 ) På baggrund af alle de omtalte omstændigheder foreligger der efter min mening ikke efter denne fortolkning forsømmelighed fra de sagsøgende firmaers side, jfr. artikel 13 i forordning nr. 1430/79, i kraft af den omstændighed, at de alene har henvendt sig til den kompetente forvaltning og ikke i mangel af et svar på deres spørgsmål mere systematisk har bestræbt sig for at få oplysninger fra anden side. Normalt burde sagsøgerne jo hos forvaltningen straks have fået et svar på deres spørgsmål. Det er i denne sag ikke så meget sagsøgernes som forvaltningens efterfølgende uvidenhed, der er i søgelyset. Såfremt det kun var sagsøgerne, der havde fremlagt oplysninger om, at vedkommende embedsmand ikke kunne give et tilfredsstillende svar, ville den omstændighed naturligvis ikke kunne tillægges betydning. Domstolen har imidlertid i denne sag fået forelagt en skriftlig erklæring fra et ministerium i den pågældende medlemsstat, samt forskellige forklaringer afgivet indenretligt af embedsmænd. Spørgsmålet er nu, om Domstolen vil skabe en uheldig præcedens, hvis den går ind for den ovenfor foreslåede tankegang. Det bliver efter min mening ikke tilfældet. Det vil ganske vist ikke kunne accepteres, at medlemsstaterne i al almindelighed får mulighed for at fritage deres statsborgere for betaling af afgifter ved at anerkende, at de ikke har givet borgerne rigtige oplysninger. Dette ville føre til, at fællesskabsbestemmelserne på dette område blev anvendt på uensartet måde og dermed til en forskelsbehandling af virksomhederne. Forvaltningerne indrømmer imidlertid kun ugerne, at deres ansatte er uvidende, og de er endnu mere uvillige til at bevidne det, fordi de i så fald risikerer erstatningssøgsmål. (De to virksomheder i Kavala har for længst anlagt sag ved græske domstole med påstand om erstatning). Så vidt jeg kan se, vil forvaltningerne i de nye medlemsstater, når de er blevet opmærksomme på nærværende sag føle sig tilskyndet til at instruere deres embedsmænd med klarhed og præcision for at undgå at skulle påberåbe sig, at de har været dårlig forberedt på opgaverne. Tilbage står spørgsmålet, om sagsøgerne ikke må dadles for at have undladt at bringe risen i fri omsætning straks efter ankomsten for derefter straks at ansøge om delvis tilbagebetaling af afgiften. På denne måde ville de jo have kunnet sælge ris, der stadig havde god kvalitet, mod betaling af en afgift, der var tre gange så lav som den endelige afgift, de måtte betale i 1983, da risen blev taget ud af toldoplaget, og de ville således efter min mening ikke have haft tab. De sagsøgende firmaer har gjort gældende, at de ikke gik sådan frem, fordi de var overbevist om, at de hurtigt kunne få en ordning med forvaltningen, således at de kun skulle betale afgiften med den sats, der var gældende på datoen for ansøgningens indgivelse. Det må anerkendes, at de ikke kunne være særlig interesserede i at vinde tid, for der var dengang en tendens til stigende afgifter, og renterne af de beløb, der var lånt til indkøb af varerne (480000 USD), løb på, mens risen mistede sin kvalitet. Spørgsmålet er nu, om man bør stille sig forstående over for deres mangel på erfaring med hensyn til fællesskabsordningerne eller tværtimod fastslå, at de ikke har handlet som kyndige forretningsfolk. Domstolen har i sin praksis stillet temmelig store krav til den omhu, der bør udvises af erhvervsdrivende. Domstolen har således i dom af 13. november 1984 i de forenede sager 98/83 og 230/83 (Van Gend en Loos og Bosman mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 3763) fastslået, at det forhold, at en toldspeditør har ladet sig føre bag lyset af falske oprindelsescertifikater, der endda var udstedt af toldvæsenet i oprindelseslandene, ikke udgjorde et »særligt forhold«, efter betydningen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, idet der hermed var tale om en af de erhvervsrisici, som en toldspeditør efter virksomhedens beskaffenhed er udsat for. Såfremt Domstolen nåede til det resultat, at Kommissionens beslutning skal annulleres, ville det normalt påhvile Kommissionen at undersøge, om det passerede kunne tilregnes sagsøgernes større eller mindre uagtsomhed, således at de kun skulle have udbetalt forskellen mellem den på datoen for ansøgningens indgivelse gældende afgift på 381 DR pr. ton og den på datoen for varernes ankomst gældende afgift på 3811 DR pr. ton. Dette resultat forekommer mig ikke rimeligt i det foreliggende tilfælde, for Kommissionen vil hos Kontoret for De europæiske Fællesskabers officielle Publikationer, som den administrerer, kunne få at vide, at alle de forordninger, der finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, endnu ikke var blevet offentliggjort i den græsksprogede udgave af Tidende, dengang sagsøgerne opgav at bringe risen i fri omsætning (den 27. september 1981). Tilbage står at undersøge, om der i det foreliggende tilfælde har foreligget »særlige forhold«