RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

2. juli 1998

Sag T-236/97

Giovanni Ouzounoff Pop off

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — overførsel af en del af vederlaget i en anden medlemsstats valuta end det land, hvor institutionen har sæde«

Fuldstændig gengivelse på spansk II-905

Angående:

Påstand for det første om annullation af Kommissionens afgørelse dels af 23. september 1996, hvorved den afslog at forhøje det beløb, der overføres til sagsøgerens boligopsparingskonto, dels af 28. april 1997, hvorved den afviste sagsøgerens klage, for det andet påstand om, at sagsøgeren anerkendes at have ret til at overføre 20000 DKK, og főidet tredje påstand om tilkendelse af erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved Kommissionen og placeret i Bruxelles, åbnede den 22. januar 1992 en boligopsparingskonto i Banco Español de Crédito (Banesto) i Bruxelles med henblik på, at Kommissionen indbetalte 5000 DKK pr. måned på kontoen. Ifølge punkt 5 i de almindelige kontraktbetingelser var trækninger på og/eller afvikling af kontoen betinget af, at der blev fremlagt dokumentation til godtgørelse af, at beløbet blev anvendt til en af følgende transaktioner:

a) erhvervelse af en byggegrund med henblik på opførelse af en familiebolig i en af De Europæiske Fællesskabers medlemsstater

b) erhvervelse eller ombygning af en hoved- eller sekundær bolig i en af De Europæiske Fællesskabers medlemsstater.

Trækninger på kontoen af andre grunde krævede forudgående godkendelse fra personaleadministrationen ved den institution, som beskæftiger tjenestemanden.

Ifølge kontraktens punkt 9 kunne indehaveren af kontoen på et hvilket som helst tidspunkt opsige kontrakten.

Sagsøgeren tilsendte Kommissionens Generaldirektorat for Personale og Administration (GD IX) en kopi af denne kontrakt. Fra februar 1992 indsatte Kommissionen 5000 DKK pr. måned på sagsøgerens konto, reguleret med justeringskoefficienten for Danmark.

Den 13. oktober 1992 og den 21. januar 1993 ændrede sagsøgeren sin kontrakt med Banesto, idet han forhøjede det beløb, som skulle overføres, fra 5000 DKK til 9800 DKK og derpå fra 9800 DKK til 20000 DKK. Han anførte, at han havde givet GD IX meddelelse om disse ændringer ved fremsendelse af en kopi af kontrakttillæggene.

Da Kommissionen ikke forhøjede beløbet, indgav sagsøgeren den 20. august 1993 en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) over afslaget på hans to »ansøgninger« om forhøjelse af det beløb, som skulle overføres.

Da sagsøgeren ikke modtog noget svar på sin klage inden for den foreskrevne frist, indgav han et annullationssøgsmål ved Retten den 18. marts 1994. Den 11. juni 1996 afviste Retten søgsmålet med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde fulgt den foreskrevne administrative procedure, og som er opdelt i to etaper (dom i sagen Ouzounoff Popoff mod Kommissionen, sag T-111/94, Sml. Pers. II, s. 819).

Den 28. august 1996 indgav sagsøgeren herefter en ansøgning til GD IX om, at det overførte beløb blev forhøjet fra 5000 DKK til 20000 DKK.

Den 23. september 1996 blev denne ansøgning afslået. Efter at have gennemgået ansøgningen på grundlag af Kommissionens interne retningslinjer - som indeholder de nærmere regler for anvendelsen af ordningen for overførsler af en del af tjenestemandens løn i henhold til vedtægtens artikel 17, stk. 2, litra b) - fandt GD IX, at det fremgik af disse retningslinjer, som trådte i kraft den 1. august 1993, at der ikke kunne godkendes nogen forhøjelse af det beløb på 5000 DKK, der blev overført før den 1. august 1993, medmindre den var i overensstemmelse med ordningen, hvilket navnlig krævede, at de påtænkte forpligtelser og udgifter, som skulle betales over sagsøgerens boligopsparingskonto, var stedfæstet til Danmark, hvilket ikke var tilfældet i sagen.

Den 20. december 1996 indgav sagsøgeren en klage over denne afgørelse. Den 28. april 1997 afviste Kommissionen klagen ved en afgørelse, der blev meddelt sagsøgeren den 15. maj 1997.

Afvisning af sagsøgerens anden påstand

Retten fandt, at sagsøgerens anden påstand, hvorefter han anerkendtes at have ret til at overføre et beløb på 20000 DKK, åbenbart måtte afvises, da Fællesskabets retsinstanser ikke som led i en legalitetskontrol kan rette påbud til en fællesskabsinstitution eller træffe afgørelse i dennes sted (præmis 27).

Henvisning til: Retten, 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, præmis 150; Ouzounoff Popoff mod Kommissionen, a.st., præmis 40 og 41.

Realiteten

Påstand om annullation

Det første anbringende, hvorefter der var begået en fejl ved vurderingen af betingelserne for en forhøjelse af det overførte beløb

Retten henviste til artikel 17, stk. 2, litra b), i vedtægtens bilag VII, hvorefter tjenestemanden gennem den institution, han tilhører, kan lade en del af det vederlag, han modtager, overføre til et andet land end det, hvori han gør tjeneste, og i en anden medlemsstats valuta, således at overførslen foretages til en særlig kurs og beløbet herfor reguleres med en justeringskoefficient. Retten bemærkede, at denne bestemmelse må fortolkes således, at tjenestemanden for at kunne udnytte den skal bevise, at der påhviler ham regelmæssige forpligtelser i det land, i hvis valuta han anmoder beløbet overført. I modsat fald ville en regulering af det overførte beløb med en justeringskoefficient være helt ubegrundet og ville medføre overførsler i strid med princippet om lige behandling af tjenestemænd (præmis 31-35).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1985, sag 236/82, Bräutigam mod Rådet, Sml. s. 2401, præmis 29 og 30; Domstolen, 20. oktober 1994, sag C-76/93 P, Scaramuzza mod Kommissionen, Sml. I, s. 5173, præmis 24; Retten, 7. december 1995, forenede sager T-544/93 og T-566/93, Abello m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 815, præmis 40.

Da sagsøgeren hverken havde godtgjort eller endog på noget tidspunkt gjort gældende, at han havde forpligtelser uden for Belgien, nærmere betegnet i Danmark, som udgjorde 20000 DKK, havde Kommissionen ikke begået noget fejlskøn ved at antage, at de nødvendige betingelser for at kunne foretage en overførsel i DKK ikke var opfyldt og ved som følge heraf at afslå sagsøgerens ansøgning om »forhøjelse« af det overførte beløb (præmis 38).

Det andet anbringende, hvorefter der var begået en fejl ved fortolkningen af de interne retningslinjers ordlyd

Retten bemærkede, at de interne retningslinjer ikke under hensyn til den indbyrdes rangfølge mellem retsforskrifterne lovligt kunne tillægge en tjenestemand en ret, som var i strid med vedtægten og/eller med den ordning, som var vedtaget til gennemførelse heraf (præmis 44).

Efter en gennemgang af bestemmelserne i de interne retningslinjer fandt Retten, at dette anbringende måtte forkastes som ubegrundet (præmis 45, 46 og 47).

Det tredje anbringende, hvorefter de interne retningslinjer var retsstridige

Herom bemærkede Retten, at de interne retningslinjer ikke i forhold til vedtægtens bestemmelser begrænsede mulighederne for at overføre en del af vederlaget. Når det forudsættes, at Kommissionens tidligere praksis var mere fordelagtig for tjenestemanden og endog så fordelagtig, at den var i strid med vedtægtens bestemmelser, kunne Kommissionen ikke bebrejdes med vedtagelsen af de interne retningslinjer at have genetableret en praksis, som var i overensstemmelse med de pågældende vedtægtsbestemmelser. Retten tilføjede, at en tjenestemand heller ikke til egen fordel kunne påberåbe sig en ulovlighed, der er begået i fortiden til fordel for andre. De interne retningslinjer var derfor ikke retsstridige, hvorfor anbringendet ikke kunne tages til følge (præmis 50, 51 og 52).

Henvisning til: Domstolen, 24. juni 1976, sag 56/75, Elz mod Kommissionen, Sml. s. 1097, præmis 18; Retten, 14. maj 1991, sag T-30/90, Zoder mod Parlamentet, Sml. II, s. 207, præmis 26.

Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Retten fandt, at dette anbringende måtte forkastes i overensstemmelse med Rettens faste praksis i sager om begrundelsespligt (præmis 55, 56 og 57).

Påstanden om erstatning

Retten fandt, at påstanden om erstatning måtte realitetsbehandles, men at den var ubegrundet, da den vedrørte et tab, som urigtigt påståedes at bero på Kommissionens fejlfortolkning. På dette punkt var Retten tværtimod af den opfattelse, at Kommissionen ikke havde begået en retlig fejl eller et fejlskøn i den foreliggende sag (præmis 62, 63 og 64).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.