I sag 50/74

FRIEDRICH ASMUSSEN OG ANDRE, ansatte ved Euratoms fælles Atomforskningscenter (FAFC) med tjenestested i Karlsruhe, repræsenteret af Jacques Putzeys, advokat ved Cour d'Appel i Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos stævningsmand Nicolas Wennmacher, 17, boulevard Royal, som

sagsøgere,

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af dens juridiske rådgiver Giorgio Pincherle som befuldmægtiget og med valgt adresse i Luxembourg hos dens juridiske rådgiver Pierre Lamoreux, 4, boulevard Royal,

og

RÅDET FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af Daniel Vignes, rådgiver i den juridiske tjeneste, som befuldmægtiget, bistået af Antonio Sacchet-tini, rådgiver ved den juridiske tjeneste som medhjælpende befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos J. N. Van den Houten, direktør i Den europæiske Investeringsbanks juridiske tjeneste, 2, place de Metz, som

sagsøgte,

angående dels et krav om annullation af Kommissionens beslutning af 1. april 1974 om afvisning af sagsøgernes klage over, at et beløb på 600000 RE udelukkende skulle komme de lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra til gode, dels et krav om skadeserstatning,

afsiger

DOMSTOLEN (anden afdeling)

sammensat af: afdelingsformanden Mackenzie Stuart, dommerne P. Pescatore (refererende) og H. Kutscher,

generaladvokat: H. Mayras

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

Sagens faktiske omstændigheder, retforhandlingernes forløb og parternes påstande samt deres søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender kan sammenfattes således:

I — De faktiske omstændigheder

På sit 204. møde i Bruxelles den 20. juli 1972 godkendte Rådet for De europæiske Fællesskaber med henblik på den fremtidige ordning for det personale i kategori C og D, der aflønnes over bevillingerne til forskning og investering, at der blev 'stillet en rammebevilling på 600000 RE til rådighed for Kommissionen, som derved skulle sættes i stand til først og fremmest at forbedre den økonomiske situation for de lokalt ansatte i Ispra uden dog at ændre deres retlige status. I Rådet var der desuden enighed om, at Kommissionen sammen med De faste repræsentanters Komité skulle undersøge, om der, inden for grænserne af beløbet på 600000 RE, også burde ske forbedringer for visse øvrige ansatte ved anlægget under forudsætning af, at det drejede sig om fjernelse af alvorlige forskelle, og at virkninger på de andre anlæg under Det fælles Forskningscenter blev undergået.

Kommissionens forslag til virkeliggørelse af disse mål blev drøftet af De faste repræsentanters Komité i dennes møde den 31. januar 1973.

På sit 226. møde i Bruxelles den 5. februar 1973 godkendte Rådet enstemmigt Kommissionens forslag for så vidt angik fordelingen mellem lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra af det beløb på 600000 RE, som det ville yde som lønefterslæb, og lagde følgende tal til grund:

a) Økonomiske forholdsregler til fordel for visse lokalt ansatte i Ispra (ca. 120), der udførte arbejde svarende til niveauet for de anlægs-ansattes to højeste lønklasser: 150000 RE, I samme forbindelse kunne nogle (ca. 10) anlægs-ansatte, som var for lavt indplaceret, få reguleret deres lønninger: 20000 RE;

b) Godtgørelse til personale med sekretariats- og telefonistopgaver: 42000 RE (46 lokalt ansatte, 80 anlægs-ansatte);

c) Økonomiske forholdsregler, som gjorde det muligt at foretage en gennemsnitlig lønforhøjelse på 7-8 % for alle lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra: 388000 RE (307 lokalt ansatte, 421 anlægs-ansatte).

Den 3. april 1973 forelagde klagerne Kommissionen en anmodning i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1 om, at lønforhøjelsen til de anlægs-ansatte i Ispra måtte blive udstrakt til alle anlægs-ansatte.

Denne anmodning blev afvist af Kommissionen den 8. august 1973.

I medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2 forelagde klagerne ved skrivelse af 29. oktober 1973, registreret den 30. oktober, Kommissionen en klage over afslaget på deres anmodning af 3. april 1973.

Klagen blev afvist af Kommissionen ved skrivelser af 1. april 1974, som blev modtaget af adressaterne mellem den 18. april og den 24. maj.

Heri bekræfter Kommissionen fuldt ud indholdet af sit svar af 8. august 1973: i sin afgørelse af 20. juli 1972 havde Rådet udtrykkeligt fastsat, mellem hvilke ansatte den bevilling på de 600000 RE, der var stillet til rådighed for Kommissionen, skulle fordeles; Kommissionen kunne ikke ændre, kun fuldbyrde denne afgørelse. Videre fastslog Kommissionen over for klagerne, at den allerede nogen tid forinden havde forelagt Rådet nogle forslag, som særligt tog sigte på at fjerne forskellene i ansættelsesvilkårene for de forskellige personalegrupper.

II — Skriftvekslingen

De 59 sagsøgeres kollektive stævning blev indgivet til Domstolens justitskontor den 10. juli 1974.

Skriftvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt.

Efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen (anden afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

III — Parternes påstande

Sagsøgerne har nedlagt følgende påstand:

— annullation af Kommissionens afgørelse af 1. april 1974;

— Rådet tilpligtes at udbetale sagsøgerne en godtgørelse svarende til den lønforhøjelse, der er indrømmet de ansatte i Ispra med samme vedtægtsmæssige status som de selv;

— sagsøgte tilpligtes at bære sagens omkostninger.

Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

— afvisning af klagen, subsidiært frifindelse;

— sagsøgerne tilpligtes at bære sagens omkostninger.

Kadet har nedlagt følgende påstand:

— frifindelse;

— sagsøgerne tilpligtes at bære sagens omkostninger.

IV — Parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender under skriftvekslingen

A — Vedrørende sagens antagelse til realitetsbehandling

Kommissionen har anført, at Rådet ved sine afgørelser af 20. juli 1972 og 5. februar 1973 fastsatte fordelingen af de 600000 RE, og at den ikke selv har haft mulighed for at ændre denne fordeling eller undlade at føre de nævnte afgørelser ud i livet. De rene gennemførelsesforanstaltninger, som den var forpligtet til at træffe, kunne ikke krænke sagsøgerne. Derfor har Kommissionen ikke truffet nogen afgørelse til skade for dem, og det kan ikke antages, at den har handlet på en måde, der strider mod de rettigheder, som de ansatte har på grundlag af den for dem gældende ordning.

Endvidere er det, som sagsøgerne gør gældende, så selvmodsigende, at det afslører en manglende retlig interesse. De hævder nemlig, at Kommissionen har overskredet sine beføjelser ved at tildele de ansatte ved anlægget Ispra en lønforhøjelse uden at begrunde den med de lokale forhold, men samtidig ønsker de selv at få en godtgørelse svarende til de samme økonomiske fordele. Hvis man hypotetisk antager, at der er foregået noget ulovligt, kan sagsøgerne ikke på dette grundlag gøre krav på en ny ulovlighed til deres fordel, hvorved den samme regel' krænkes — det drejer sig om artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte — den regel, som de netop påstår overtrådt.

Det fremgår af artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte, søgsmålets hovedgrundlag, at reglerne for vederlag til ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter for hvert tjenestested fastsættes under hensyntagen til lokal sædvane. Om omstændigheder, der udelukkende kan have betydning for personalet i Ispra, foreligger eller ej, kan derfor ikke påvirke rettighederne for de ansatte ved anlægget i Karlsruhe; disse kan således ikke påberåbe sig en retlig interesse i et tilfælde, der ikke vedrører dem.

Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionens snævre udlægning af begrebet retlig interesse ikke svarer til det indhold, begrebet sædvanligvis tillægges af Domstolen. Enhver ansat, der har været offer for diskrimination som følge af en afgørelse, der er ulovlig eller udtryk for en overskridelse af beføjelser, har ubestrideligt en faktisk, aktuel interesse i at få afgørelsen annulleret og opnå en passende erstatning for den lidte skade.

En dom om annullation vil medføre, at ikke afgørelsen om at fastsætte vederlagene til de ansatte men den selvstændige afgørelse om at fordele de fastsatte summer alene mellem de ansatte ved anlægget i Ispra bliver uvirksom; på denne måde vil afgørelsen kun kunne fuldbyrdes ved en fordeling også mellem de ansatte ved de øvrige anlæg, hvorved der indirekte sker en genoprettelse af ligevægten.

Sagsøgernes standpunkt er ikke selvmodsigende. Enten antages der at foreligge en overskridelse af beføjelser, og der bør ved fordelingen af rammebevillingen tages hensyn til sagsøgerne, eller også må det antages, at de sagsøgte, uden formelt at have overtrådt artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte, har krænket den almindelige lighedsgrundsætning, der gælder i forholdet mellem alle ansatte ved anlæggene med hensyn til de lokale vederlag, som ligger til grund, og da der er sket en fordeling udelukkende til fordel for de ansatte ved anlægget i Ispra, bør alle de andre tildeles den samme procentuelle forhøjelse.

B — Vedrørende realiteten

1. Annullationspåstanden

Sagsøgerne har gjort gældende, at der ved Kommissionens afgørelse af 1. april 1974 er sket en overtrædelse af artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte, og at Kommissionen derved har overskredet sine beføjelser.

a) Den 20. juli 1972 gav Rådet Kommissionen kompetence til at disponere over en rammebevilling på 600000 RE med henblik på først og fremmest at forbedre den økonomiske situation for de lokalt ansatte i Ispra og dernæst at fjerne alvorlige forskelle til skade for visse anlægs-ansatte i Ispra. Imidlertid besluttede Kommissionen at anvende rammebevillingen ikke blot til at foretage en justering af lønningerne for de lokalt ansatte men også til andre formål, særligt en almindelig lønforhøjelse til alle lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra. Kommissionen er herved gået ud over det mandat, den har fået af Rådet, og har desuden skabt forskelsbehandling mellem de ansatte på de forskellige anlæg.

b) Selv om det forudsættes, at Kommissionen har handlet inden for de af Rådet givne beføjelser, skulle den i henhold til artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte ved fordelingen af pengene til de anlægs-ansatte tage hensyn til lokal sædvane. Imidlertid fastsattes lønforhøjelsen til alle de ansatte ved anlægget i Ispra, uden at nogen lokal omstændighed havde ændret de gældende indkomstforhold i Italien.

Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgernes anbringender er uholdbare.

a) Hvad angår anbringendet om, at der er sket en overskridelse af beføjelser, må det, under hensyn til indlæggene vedrørende formaliteten, konstateres, at Rådets afgørelse af 20. juli 1972 ikke er blevet ændret i henseende til den geografiske begrænsning af de pengemæssige forholdsregler, hvorimod modtagerne af disse fordele og de beløb, de skulle have stillet til rådighed, blev præciseret eller fastsat ved Rådets afgørelse af 5. februar 1973. Argumentationen vedrørende overskridelse af mandatet — ved en udpræget budgetmæssig afgørelse — savner derfor ethvert grundlag.

b) Hvad angår anbringendet om forskelsbehandling, må det erindres, at forhøjelsen til de ansatte i Ispra var et led i en større sammenhæng, nemlig bestræbelserne på at rette klart afgrænsede forhold af diskriminerende karakter og lønforhøjelsen til de lokalt ansatte. Med henblik på denne sidste havde Kommissionen ikke brug for en særlig godkendelse fra Rådet, idet den havde fået de nødvendige bevillinger ved afgørelsen af 20. juli 1972, og idet de i så henseende nødvendige beføjelser fremgik af artikel 79 i vilkårene for de øvrige ansatte. Ønsket om at undgå en senere forskelsbehandling mellem de lokalt ansatte og de anlægs-ansatte i Ispra førte til, at Kommissionen anmodede Rådet om, at de lokalt ansatte måtte få samme forhøjelse; som følge af den særlige situation ved anlægget i Ispra var vederlagene for de to grupper af ansatte altid blevet beregnet på samme grundlag.

c) Nødvendigheden af at forhøje lønningerne skyldtes hovedsageligt meget følelige forskelle i de lønforhøjelser, der allerede var sket i de forskellige centre, og udviklingen i leveomkostningerne i Italien i forhold til Tyskland. Meget logisk anmodede Kommissionen derfor om, at bevillingen på 600000 RE måtte blive fordelt både til fordel for de lokalt ansatte i Ispra og følgelig også til fordel for de anlægs-ansatte i Ispra, da disse to kategorier med hensyn til udviklingen i deres lønskala var undergivet samme betingelser. Disse betingelser, der følger af den kollektive overenskomst for »metalmacca-nici« (metalarbejderne), er imidlertid ikke den eneste grund til forhøjelsen. Ganske vist skal Rådet »tage hensyn« til den nævnte kollektive overenskomst, men det er ikke forpligtet til at holde sig til den; det kan tage hensyn til andre »lokale forhold«, som finder udtryk i en almindelig forhøjelse af leveomkostningerne, selv om denne endnu ikke er medtaget i den kollektive overenskomst, der genforhandles hvert andet år.

Rådet har bemærket, at den retsakt, som anfægtes i den foreliggende sag, hidrører fra Kommissionen, og at det derfor kunne have påstået sagen afvist for sit vedkommende, idet Rådet ikke er rette sagsøgte.

a) Ved at fordele beløbet på 600000 RE blandt alle de ansatte ved anlægget i Ispra og ikke blot blandt nogle af dem overskred Kommissionen ikke det mandat, som Rådet havde givet den den 20. juli 1972; i vedtagelsen den 5. februar 1973 greb man nemlig tilbage til, hvad der var vedtaget den 20. juli 1972.

b) Anbringendet om krænkelse af »lokal sædvane« og følgelig af artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte er ekstremt formalistisk. Rådet tillægger det større betydning, at vederlaget fastsættes »for hvert tjenestested«, end at man skal »tage hensyn til lokal sædvane«; for øvrigt tager disse ord snarere sigte på visse aflønningsformer (månedsløn kontra ugeløn, eksistensen af en løntabel etc.). Det fremgår overhovedet ikke af vilkårene for de øvrige ansatte, at vederlaget til de ansatte ved anlægget kun skal ændres, når de lokale lønninger ændres, ej heller at der eksisterer et absolut ændringskriterium. Da der ikke fandtes noget nationalt forskningscenter, blev man i Ispras tilfælde nødt til at tage udgangspunkt i den nærmestliggende kollektive overens komst, metalarbejdernes, og, mere i almindelighed, i lønudviklingen i Italien; man matte også tage hensyn til andre momenter. Rådet har imidlertid ikke fundet nogen materiel regel for dette område, hverken i artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte (ansatte ved anlæggene) eller i artikel 79 (lokalt ansatte). Ved Rådets vedtagelser af 20. juli 1972 og 5. februar 1973 blev der derfor ikke krænket nogen lovregel.

c) Hvad angår klagepunktet om forskelsbehandling må det anføres, at der i henhold til Domstolens praksis kun foreligger forskelsbehandling i tilfælde, hvor ens situationer behandles uens, men ikke i tilfælde af forskellig behandling af situationer, der ikke kan sammenlignes.

Endvidere er den tanke, at lønforskelle mellem de ansatte ved anlæggene i de forskellige centre er udtryk for forskelsbehandling, ikke i overensstemmelse med den skrevne ret, hvori det — i artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte — præciseres, at vederlaget fastsættes for hvert tjenestested.

Sagsøgerne har ikke ført det ringeste bevis for, at de har lidt under en forskelsbehandling, hverken med hensyn til deres ret til at få samme forhøjelser eller samme vederlag som de ansatte ved anlægget i Ispra eller med hensyn til deres efterslæb i forhold til disse.

Sagsøgerne lægger i deres replik vægt på Rådets erklæring om, at det ved afgørelsen af 5. februar 1973 ændrede sin tidligere afgørelse af 20. juli 1972; de ser heri en bekræftelse på, at Kommissionens forslag må betragtes som en mandatoverskridelse i forhold til Rådets afgørelse af 20. juli 1972. Denne klare overskridelse af den givne beføjelse, som præger Kommissionens forslag, der blev stadfæstet af Rådet uden debat, må kunne medføre, at Rådets afgørelse af 5. februar 1973 bliver ugyldig, hvorfor den anfægtede afgørelse må annulleres.

Artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte hjemler Rådet adgang til at fastsætte forskellige regler for vederlagene for hvert tjenestested, men det er forpligtet til herved at bevæge sig inden for grænserne af lokal sædvane; disse regler omhandler hovedsagelig beregningsmetoderne og vederlagenes størrelse og ikke blot underordnede forhold.

Beslutningen om at forhøje vederlagene for de ansatte ved anlægget i Ispra blev, hvad Kommissionen selv har indrømmet, truffet på grundlag af overvejelser, der intet havde at gøre med lokal sædvane og derfor klart indebar en overskridelse af de givne beføjelser.

Kommissionen har bestridt, at den overhovedet skulle have overskredet sine beføjelser: den forelagde på normal vis Rådet sine egne forslag, hvori den efter bedste evne havde taget hensyn til sagens omstændigheder.

Den af sagsøgerne påberåbte yderst snævre fortolkning af begrebet »lokal sædvane«, som Rådet særlig ved fastsættelsen af reglerne for vederlag skal »tage hensyn til«, strider mod selve ordlyden af artikel 94 i reglerne for de øvrige ansatte. Fællesskabsmyndighederne har allerede benyttet sig af en anden fortolkning, idet de hvad angår vederlagene for de ansatte i Ispra gik ud fra metalarbejder-overenskomsten, der er en landomfattende kollektiv aftale; denne fortolkning blev fastholdt, da de omtvistede lønforhøjelser blev foretaget.

Sagsøgerne gør sig skyldige i formalisme, når de strengt sidestiller »lokal sædvane« med anvendelse af metalarbejder-overenskomsten.

Rådet har bemærket, at der ved dets afgørelse af 20. juli 1972 blev overladt et vist skøn til Kommissionen, som fik til opgave at gennemføre den; endelig blev der, inden for rammerne af en loyal gennemførelse af det modtagne mandat efter at De faste repræsentanters Komite i Kommissionens nærværelse havde gennemgået dennes forslag, truffet en ny afgørelse af Rådet efter en fremgangsmåde, der ikke er anfægtet og ikke kan anfægtes. Der var tale om gennemførelse og ikke om overskridelse af et mandat.

Hvad angår anbringendet om overtrædelse af artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte, må det anføres, at søgsmålet for så vidt må siges at være rettet mod Rådets afgørelse af 5. februar 1973 og ikke længere mod en retsakt fra Kommissionen.

Vedrørende realiteten må bemærkes, at det fremgår af den anvendte vending »under hensyntagen til…«, at den påberåbte regel hindrer, at lokale sædvaner automatisk fremtvinger en bestemt juridisk konklusion; endvidere kan rækkevidden af selve begrebet lokal sædvane kun forstås, dersom man tager hensyn til det område, der i hvert enkelt tilfælde er genstand for regulering. Især kan det vanskeligt antages, at lønnen til de ansatte ved anlægget i Ispra kun kan ændres på grund af forhold, som udelukkende angår situationen ved dette anlæg, således at der totalt bortses fra andre sammenligningsmuligheder, såsom reallønnen i det pågældende område og den almindelige lønudvikling i det land, hvor anlægget befinder sig.

2. Vedrørende erstatningskravet

Sagsøgerne har gjort gældende, at de har lidt skade ved, at Rådet kun har tildelt de ansatte ved anlægget i Ispra økonomiske fordele og dermed forbigået alle ansatte ved de andre anlæg; de har krav på, at denne uligevægt kompenseres ved ydelse af en godtgørelse, der svarer til de økonomiske fordele, som er tildelt de ansatte ved anlægget i Ispra, selv om der ikke skulle være tale om overskridelse af givne beføjelser.

Det er uden for al tvivl, at der ikke ved artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte er indført et princip om matematisk lighed mellem lønningerne ved de forskellige anlæg, og der hjemles en direkte mulighed for ulighed heri som følge af forskellene i de lokale forhold; men denne direkte ulighed afbalanceres af et stiltiende krav om indirekte lighed i medfør af det almindelige princip om lighed i lønningerne. Den nævnte indirekte lighed medfører, at der for forskellige situationer skal anvendes identiske kriterier til fastsættelse af lønningerne; den brydes, når Rådet forlader henvisningen til ændringerne i metalarbejdernes lønninger.

Endvidere må Kommissionen være ansvarlig for, selv om det måtte være ufrivilligt, at have skuffet sagsøgernes berettigede tillid, idet den motiverede afvisningen af deres klage ved blot at henvise til den omstændighed, som i øvrigt her bestrides af Rådet, at fordelingen af rammebevillingen var i overensstemmelse med Rådets afgørelse af 20. juli 1972, uden at omtale den såkaldte ændringsafgørelse af 5. februar 1973.

Kommissionen har gjort gældende, at erstatningspåstandens første led ikke vedrører den direkte. Imidlertid ønsker den alligevel at bemærke, at forskellen mellem de lønninger, der udbetales til de ansatte ved anlæggene i henholdsvis Karlsruhe og Ispra, skyldes selve den ordning, som disse ansatte er omfattet af som følge af deres tjenestested. Beviset herfor er, at de ansatte ved anlægget i Ispra ikke har gjort krav på at få andel i de betydeligt større forhøjelser, som deres kolleger i Karlsruhe har fået fra 1971 til i dag.

I den foreliggende sag kan der derfor overhovedet ikke tales om forskelsbehandling; sagsøgerne har for øvrigt slet ikke ført noget objektivt bevis for den diskriminerende behandling, de påstår at have været udsat for.

Hvad angår det ansvar, som Kommissionen selv søges pålagt for at have skuffet sagsøgernes berettigede tillid må det konstateres, at sagsøgerne hverken har bevist eksistensen af eller blot anført nogen culpøs handlemåde fra Kommissionens side.

Rådet er af den opfattelse, at det ikke i den foreliggende sag kan beskyldes for myndighedsmisbrug. Endvidere har det ikke gjort sig skyldig i nogen krænkelse af princippet om ikke-forskelsbehandling eller i noget brud på en ligevægt af den ene eller den anden art.

Tjenestemandsvedtægten og vilkårene for de øvrige ansatte har grundfæstet forbudet mod forskelsbehandling men har også indført afvigelser for visse grupper af ansatte på grund af den særlige karakter af de forhold, der skal tages i betragtning ved deres ansættelse; det er tilfældet med artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte. Da det drejer sig om undtagelser fra den almindelige ordning som følge af forholdene på de forskellige tjenestesteder, kan der ikke indføres en automatisk og samtidig tilpasning af vederlagene til de ansatte ved de forskellige anlæg; dette kunne højst ske ved et særdeles usandsynligt sammenfald af de forskellige lokale sædvaner, som Rådet skal tage hensyn til.

V — Den mundtlige forhandling

I retsmødet den 29. maj 1975 påhørte Domstolen parternes indlæg.

Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 26. juni 1975.

Præmisser

Vedrørende formaliteten

1 Ved denne klage, der er indgivet af 59 ansatte ved Det fælles Atomforskningscenters anlæg i Karslruhe, er der nedlagt påstand om annullation af nogle dispositioner foretaget af Rådet og Kommissionen med henblik på at fordele en rammebevilling på 600000 RE til forbedring af den økonomiske situation for de lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra således, at ansatte i samme kategori ved de øvrige anlæg må blive omfattet af bevillingens fordeling, eller at samme ansatte modtager tilsvarende forhøjelser i form af skadeserstatning.

2 Sagsøgerne, der har indstævnt Rådet og Kommissionen samtidigt, har ikke klart angivet den akt, som indeholder et klagepunkt i den betydning, der er forudsat i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, hvilken artikel i henhold til artikel 46 i vilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne finder tilsvarende anvendelse;

3 det er derfor i første række nødvendigt at fastslå, hvad der er klagens genstand.

4 Den 20. juli 1972 godkendte Rådet, at Kommissionen fik stillet en rammebevilling på 600000 RE til rådighed, for at den kunne forbedre den økonomiske situation for de lokalt ansatte og anlægs-ansatte i Ispra;

5 efter en meningsudveksling mellem Kommissionen og De faste repræsentanters Komité præciserede Rådet den 5. februar 1973 på Kommissionens forslag, hvad rammebevillingen skulle bruges til, og specificerede dels hvilke ansatte, der skulle have fordel af den, og dels hvilke beløb, som hver af de således udpegede grupper af modtagere skulle have;

6 den 3. april 1973 forelagde sagsøgerne Kommissionen en anmodning om, at lønforhøjelsen til de anlægs-ansatte i Ispra måtte blive udstrakt til alle anlægs-ansatte ved de andre anlæg under Forskningscentret;

7 den 8. august 1973 afviste Kommissionen sagsøgernes anmodning, hvorefter disse ved skrivelse af 29. oktober 1973, indgået den 30. oktober, klagede til Kommissionen over afvisningen af deres anmodning;

8 denne klage blev afvist af Kommissionen, som gav sagsøgerne meddelelse herom ved skrivelser af 1. april 1974, der kom adressaterne i hænde mellem den 18. april og den 24. maj s.å.;

9 en kollektiv stævning, rettet samtidigt mod Rådet og Kommissionen, blev indgivet til Domstolens justitskontor den 10. juli 1974;

10 hvad Kommissionen angår, indeholder denne stævning en påstand om annul-lation af det endelige afslag, der blev givet af Kommissionen den 1. april 1974;

11 over for Rådet har sagsøgerne formuleret nogle krav af økonomisk art om, enten at fordelingen af rammebevillingen sker til fordel for alle ansatte i samme vedtægtsmæssige stilling som de ansatte ved anlægget i Ispra, eller at der som skadeserstatning udbetales en »udligningsgodtgørelse« for at genoprette ligevægten mellem alle de ansatte, der gør tjeneste ved Forskningscentrets forskellige anlæg.

12 Kommissionen har for sit vedkommende bestridt, at den således anlagte sag kan antages til realitetsbehandling;

13 den gør gældende, at den kun har sikret gennemførelsen af de af Rådet vedtagne bestemmelser, hvorfor den ikke i forhold til sagsøgerne har truffet nogen afgørelse, der har kunnet påføre dem skade;

14 for sit vedkommende har Rådet ikke gjort indsigelse mod sagens antagelse til realitetsbehandling.

15 Skønt der kan rejses alvorlig tvivl om, hvorvidt klagen, særlig på grund af sagsgenstandens ubestemthed, kan antages til realitetsbehandling, må der imidlertid tages hensyn til den kendsgerning, at uklarheden hovedsageligt skyldes selve den form, hvorunder der i det foreliggende tilfælde er truffet afgørelse, hvilken form er kendetegnet ved en gradvis konkretisering af den kritiserede foranstaltning, som er foretaget af to institutioner, Rådet og Kommissionen, og hvorunder disse endda har inddraget De faste repræsentanters Komité som mellemled;

16 under disse omstændigheder var det særdeles vanskeligt for sagsøgerne, der kun i ringe grad var klar over, hvor langt fremme man var med den afgørelse, som vedrørte dem, at vide, hvilken institution de skulle henvende sig til, og hvornår et sagsanlæg fra deres side var et velegnet middel mod en foranstaltning, der kunne forekomme dem temmeligt uhåndgribelig;

17 som følge heraf kan man ikke bebrejde dem, at de har indstævnet Rådet og Kommissionen samtidig, at de i første række kun klagede til Kommissionen — som er deres direkte arbejdsgiver — og at de som genstand for deres klage har valgt at anføre forberedende retsakter, der først på et tidspunkt senere end klagens indgivelse er blevet fulgt op af gennemførelsesbeslutninger;

18 under disse omstændigheder må der foretages en realitetsbehandling af klagen.

Vedrørende realiteten

19 Sagsøgerne har i første række gjort gældende, at Rådets afgørelse af 5. februar 1973, der blev truffet efter forslag fra Kommissionen, bør holdes uden for forhandlingerne, da den præcise fordeling af rammebevillingen til forskellige grupper af ansatte ved anlægget i Ispra strider mod indholdet af Rådets oprindelige afgørelse, som blev truffet den 20. juli 1972.

20 Der ses ikke at foreligge nogen modstrid mellem afgørelsen af 20. juli 1972 og afgørelsen af 5. februar 1973;

21 ved afgørelsen af 20. juli 1972 besluttede Rådet nemlig foreløbigt og uden at bestemme de nærmere enkeltheder at fordele en rammebevilling på 600000 RE for at forbedre den økonomiske situation for de lokalt ansatte og visse anlægs-ansatte i Ispra;

22 det forslag fra Kommissionen, der ligger til grund for Rådets afgørelse af 5. februar 1973, afspejler den enighed, som blev opnået mellem Kommissionen og De faste repræsentanters Komité vedrørende den nærmere fordeling af den pågældende sum;

23 det fremgår af dette handlingsforløb, at den afgørelse, der blev truffet af Rådet på mødet den 20. juli 1972, kun var af principiel og foreløbig karakter, således at afgørelsen af 5. februar 1973 med henblik på bedømmelsen af den sag, Domstolen har fået forelagt, må betragtes som udtryk for Rådets endelige vilje;

24 dette anbringende må derfor forkastes.

25 I anden række har sagsøgerne til støtte både for annullationssøgsmålet og for erstatningssøgsmålet gjort gældende, at Rådet og Kommissionen til gunst for de anlægs-ansatte i Ispra har overskredet rammerne for de foranstaltninger, som ifølge artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte ved Fællesskaberne kan træffes på lønområdet;

26 de gør nærmere gældende, at denne bestemmelse forpligter institutionerne til at fastsætte lønningernes niveau under hensyntagen til »lokal sædvane«;

27 videre anfører sagsøgerne, at denne sædvane for så vidt angår de andre anlæg end Ispra tages i betragtning ved en henvisning til lønnen for tilsvarende ansatte ved nationale forskningscentre, men at den, da der ikke findes et sådant center i Italien, her tages i betragtning ved henvisning til den kollektive overenskomst for jern- og metalarbejderne (metalmeccanici);

28 det har ifølge sagsøgerne vist sig, at denne overenskomst, som er det eneste afgørende holdepunkt for, hvad der for de ansatte i Ispra må betegnes som »lokal sædvane«, ikke var blevet ændret på det tidspunkt, hvor forhøjelserne blev tildelt disse ansatte;

29 ifølge sagsøgerne har institutionerne tildelt den pågældende forhøjelse af grunde, der er dette holdepunkt uvedkommende, nemlig stigningen i leveomkostningerne i Italien og ønsket om at formindske forskellene inden for de personalegrupper, der arbejdede ved selve anlægget i Ispra;

30 herved skulle institutionerne have skabt en forskelsbehandling til skade for de tilsvarende ansatte ved andre anlæg, hvis økonomiske situation er knyttet til den, som gælder for de nationale forskningscentre.

31 I henhold til artikel 94 i vilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne »… fastsætter Rådet (på forslag af Kommissionen)… under hensyntagen til lokal sædvane: a) reglerne for vederlag til ansatte ved anlæg under Det fælles Atomforskningscenter for hvert tjenestested; b) ordningen vedrørende godtgørelser, forsikringer, sociale fordele og dermed forbundne fordele af enhver art, som de ansatte er berettiget til«;

32 af denne artikel fremgår det først og fremmest, at reglerne for vederlag fastsættes særskilt »for hvert tjenestested«;

33 for det andet viser artiklen, at hensyntagen til »lokal sædvane« ikke bør. være mere end en inspiration, det vil sige en simpel vejledning, der på ingen måde udelukker, at der tages hensyn til andre faktorer;

34 artikel 94 hjemler således de kompetente institutioner et vidt skøn med henblik på at tilpasse reglerne for vederlag til lokalt ansatte og anlægs-ansatte til de lokale forhold ved hvert af de pågældende anlæg, både under hensyntagen til de vilkår, der gælder for disse anlægs interne virke, og forhold, der skyldes det økonomiske og sociale miljø ved disse anlæg;

35 de i så henseende trufne dispositioner kan, såfremt man sammenligner med de lønforhold, der gælder for ansatte med tjeneste ved anlæg, der befinder sig i andre medlemsstater, kun kritiseres i tilfælde af, at det bevises, at der til skade for disse ansatte er begået magtfordrejning af Rådet og Kommissionen ved udøvelsen af det frie skøn, der er tillagt dem i medfør af artikel 94;

36 sagsøgerne har imidlertid ikke ført noget bevis for, at de kompetente institutioner skulle have truffet en afgørelse på grundlag af forhold, der er uvedkommende i forhold til dem, som artikel 94 giver mulighed for at tage i betragtning, eller at de skulle have begået en sådan magtfordrejning;

37 herefter bør de sagsøgte frifindes.

Vedrørende sagsomkostningerne

38 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 dømmes den part, som ikke får medhold, til at bære sagens omkostninger;

39 sagsøgerne har ikke fået medhold;

40 i henhold til procesreglementets artikel 70 skal institutionerne dog selv bære de udgifter, de har afholdt i sager vedrørende de ansatte ved Fællesskaberne.

På grundlag af disse præmisser, udtaler og bestemmer DOMSTOLEN (anden afdeling)

1. De sagsøgte frifindes.

2. Hver af parterne bærer sine egne omkostninger.