Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 2. februar 1989. - OLANDINO DI FELICE MOD INSTITUT NATIONAL D'ASSURANCES SOCIALES POUR TRAVAILLEURS INDEPENDANTS. - ANMODNING OM PRAEJUDICEL AFGOERELSE INDGIVET AF TRIBUNAL DE TRAVAIL DE BRUXELLES. - SOCIAL SIKRING - SELVSTAENDIG ERHVERVSDRIVENDE - YDELSER AF SAMME ART. - SAG 128/88.



Samling af Afgørelser 1989 side 00923



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Jeg kan i denne sag noejes med at fremsaette et ret kortfattet forslag til afgoerelse, da jeg paa trods af de vanskeligheder, der har faaet den nationale retsinstans til at indgive naervaerende anmodning om praejudiciel afgoerelse, er af den opfattelse, at de forelagte spoergsmaal kan besvares paa grundlag af Domstolens hidtidige praksis, og at der intet foreligger i sagen, som kan begrunde en fravigelse af de principper, som fremgaar af denne praksis .

2 . De faktiske omstaendigheder er kun kort beskrevet i forelaeggelsesdommen, men det fremgaar, at Olandino Di Felice er foedt den 28 . april 1924 og udoevede beskaeftigelse som selvstaendig erhvervsdrivende i Belgien fra den 18 . november 1950 til midten af 1964 . Han er nu bosat i Pescara i Italien og har siden april 1969 modtaget en invalidepension fra de italienske myndigheder . Den 24 . november 1983 ansoegte han om belgisk foertidspension fra det tidspunkt, hvor han ville fylde 60 aar, nemlig den 28 . april 1984 . Det belgiske Institut national d' assurances sociales pour travailleurs indépendants ( herefter benaevnt "INASTI ") afslog hans ansoegning den 24 . september 1986 . Den 23 . oktober 1986 indbragte Di Felice denne afgoerelse for tribunal du travail de Bruxelles . Ved dom af 3 . september 1987 traf denne retsinstans bestemmelse om et yderligere retsmoede, idet retten dels oenskede afklaret, hvorvidt den person, Di Felice angiveligt havde udpeget som rettergangsfuldmaegtig, havde kompetence til at repraesentere ham, dels ville soege noejagtigt at faa fastlagt arten af de italienske ydelser i anledning af invaliditet, som Di Felice oppebar . Efter det supplerende retsmoede fastsatte retten ved dom af 21 . april 1988 Di Felices belgiske alderspension til aarligt 39 007 BFR med virkning fra den 1 . maj 1984 . Dette beloeb blev fastsat paa grundlag af en periode paa 16 aar ud af en samlet mulig periode paa 45 aar, med fradrag af 5% for hvert aar foer det fyldte 65 . aar . Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt denne pension ogsaa skulle komme til udbetaling, udsatte retten imidlertid sin afgoerelse i afventning af en afklaring af de tvivlsspoergsmaal, den havde med hensyn til retsvirkningerne af antikumulationsreglerne i belgisk lovgivning, naar henses til faellesskabsrettens bestemmelser om social sikring .

3 . Artikel 30a i den belgiske kongelige anordning nr . 72 af 10 . november 1967 om alders - og efterladtepension for selvstaendige erhvervsdrivende, som aendret ved artikel 9 i kongelig anordning nr . 1 af 26 . marts 1981 og artikel 10 i kongelig anordning nr . 34 af 30 . marts 1982, indeholder foelgende bestemmelse :

"Ydelser som omhandlet i dette kapitel ... kommer kun til udbetaling, saafremt den ydelsesberettigede ikke udoever nogen erhvervsmaessig beskaeftigelse og ikke oppebaerer ydelser som foelge af sygdom, invaliditet eller ufrivillig arbejdsloeshed i henhold til belgisk eller udenlandsk lovgivning om social sikring eller en ordning, der finder anvendelse paa ansatte i en international organisation ."

Anordningens artikel 31, som aendret ved artikel 147, stk . 2, i lov af 15 . maj 1984, indeholder hjemmel for de belgiske myndigheder til i form af en fravigelse af denne artikel at bestemme, om og i hvilket omfang ydelser kan kumuleres, men paa tidspunktet for forelaeggelsesdommen i denne sag var der ikke blevet udstedt saadanne bestemmelser . INASTI har afslaaet at lade den belgiske alderspension komme til udbetaling med den begrundelse, at det i henhold til artikel 30a klart er udelukket, at der samtidig kan opbaeres belgisk alderspension og italienske ydelser i anledning af invaliditet .

4 . Tribunal du travail er imidlertid i tvivl om, hvorvidt en lovgivning som den omhandlede og den paa grundlag heraf trufne afgoerelse om ikke at lade pensionen komme til udbetaling opfylder kravene i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser om social sikring . For at faa afklaret dette har tribunal du travail anmodet Domstolen om praejudicielt at afgoere foelgende spoergsmaal, som i den originale affattelse er formuleret som ét spoergsmaal med tre led, men som jeg af praktiske grund vil gengive som tre spoergsmaal .

"1 ) Belgisk national lovgivning indeholder fortsat ingen bestemmelser, der regulerer spoergsmaalet om kumulation af pensionsydelser ( her personlig alderspension ) i form af pension for selvstaendige erhvervsdrivende med andre ydelser i form af 'alders - ... pensionsydelser eller ydelser, der traeder i stedet herfor ( her invalidepension ), tilkendt i henhold til en ... udenlandsk alderspensionsordning' , og vedkommende nationale myndighed, der udbetaler pensionsydelser, finder paa dette grundlag at burde foelge bestemt praksis . Det oenskes oplyst, om dette indebaerer eller vil kunne indebaere en 'forskelsbehandling ... paa grundlag af nationalitet' , jfr . Traktatens artikel 7, stk . 1, det vaere sig direkte eller indirekte eller udoevet paa grundlag af nationalitet ved anvendelsen af kriterier, der formelt er neutrale, men som rent faktisk medfoerer en forskelsbehandling derved, at udenlandske statsborgere stilles ringere paa grund af krav, der er uforholdsmaessigt vanskelige at opfylde .

2 ) Det oenskes endvidere oplyst, om forholdet falder eller vil kunne falde ind under bestemmelserne i artikel 52, stk . 2, og artikel 53 i Traktaten og i artikel 12, stk . 1 og 2, og artikel 43 henholdsvis i kapitel 3, jfr . navnlig artikel 44, stk . 1 og 2, og artikel 46 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 af 14 . juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet .

3 ) Endelig oenskes det oplyst, om italienske invalidepensionsydelser ( her i egentlig forstand, dvs . at ydelserne endnu ikke er blevet afloest af alderspensionsydelser ) og belgiske foertidspensionsydelser for selvstaendige erhvervsdrivende skal anses som 'ydelser af samme art' ."

5 . Kun sagsoegte, INASTI, og Kommissionen har indgivet indlaeg for Domstolen . Sagsoegeren har ikke indgivet noget indlaeg, idet han ogsaa udeblev under sagens behandling ved den belgiske retsinstans .

6 . INASTI har kun behandlet det tredje af de forelagte spoergsmaal . INASTI goer gaeldende, at henholdsvis de belgiske foertidspensionsydelser og de italienske invalidepensionsydelser, der endnu ikke er blevet afloest af alderspensionsydelser, ikke kan anses som ydelser af samme art efter artikel 12, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 ( EFT 1971 II, s . 366, ajourfoert udgave, EFT 1983 L 230, s . 8 ). Foelgelig finder de belgiske bestemmelser om, at en ydelse skal nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, for saa vidt angaar kumulation af belgiske alderspensionsydelser og andre ydelser, anvendelse, selv om der er tale om andre ydelser, til hvilke der er opnaaet ret efter lovgivningen i en anden medlemsstat . INASTI goer endvidere gaeldende, at det ikke med sikkerhed er blevet godtgjort, at de italienske invalidepensionsydelser vil blive afloest af alderspensionsydelser, naar Di Felice fylder 65 aar, saaledes at INASTI end ikke da ville anse invalidepensionsydelserne for at vaere af samme art som ydelser i form af en alderspension . INASTI er af den opfattelse, at forordning nr . 1408/71 ikke forbyder en anvendelse af artikel 30a i den belgiske kongelige anordning, hvoraf det foelger, at den omhandlede belgiske foertidspension for Di Felice ikke kan komme til udbetaling .

7 . Kommissionen har i det vaesentlige gjort gaeldende, at forholdet er omfattet af artikel 12, stk . 2, og artikel 46 i forordning nr . 1408/71 . De omhandlede to former for ydelser er "ydelser af samme art" efter artikel 12, stk . 2, hvorfor artikel 30a i den belgiske kongelige anordning ikke kan finde anvendelse . Sagsoegeren er berettiget til belgiske foertidspensionsydelser, enten fastsat efter belgisk lovgivning uden inddragelse af artikel 30a i den kongelige anordning eller beregnet paa grundlag af forordningens artikel 46, stk . 2, saaledes at det hoejeste af de paagaeldende beloeb er det relevante .

8 . Efter min opfattelse er det klart, at den nationale retsinstans ved de to foerste spoergsmaal i virkeligheden spoerger, om de belgiske bestemmelser strider mod nogen faellesskabsretlige bestemmelser . Svaret kan ikke faa denne form, da dette ville indebaere, at Domstolen direkte tager stilling til lovligheden af national ret . Svaret maa begraenses til en fortolkning af de relevante faellesskabsretlige bestemmelser . Som Domstolen udtrykte det i praemis 8 i dommen af 24 . september 1987 i sag 37/86, Coenen, enke efter Van Gastel, ( Sml . s . 3589 ) "Domstolen (( er )) ikke, naar den traeffer afgoerelse i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177, ... kompetent til at anvende faellesskabsreglerne paa et konkret tilfaelde og foelgelig heller ikke til at bedoemme en bestemmelse i national ret paa grundlag af disse regler, (( men den kan )) imidlertid forsyne den nationale retsinstans med alle fortolkningsmomenter vedroerende faellesskabsretten, som kan komme denne instans til nytte ved vurderingen af naevnte bestemmelsers virkninger ".

9 . Hvad angaar det foerste spoergsmaal, er artikel 30a i kongelig anordning nr . 72, som aendret, en saerligt vidtraekkende bestemmelse, hvorefter ydelser i henhold til belgisk lovgivning ikke alene skal nedsaettes, men - da der ikke foreligger undtagelsesregler - aldrig kan komme til udbetaling, naar der udbetales ydelser efter lovgivningen i en anden medlemsstat . En saadan bestemmelse ville i alvorlig grad begraense de rettigheder med hensyn til social sikring, som tilkommer arbejdstagere, der flytter fra én medlemsstat til en anden, saafremt der ikke ved de faellesskabsretlige bestemmelser var blevet sat graenser for saadanne bestemmelsers anvendelse, jfr . herved navnlig artiklerne 12 og 46 i forordning nr . 1408/71 . Denne forordning er bl.a . udstedt paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 7, og efter min opfattelse rammes diskriminerende virkninger af en national antikumulationsregel af forordningen og ikke direkte af Traktatens artikel 7 . Det er tilstraekkeligt at henvise til Domstolens praksis, hvori det er blevet antaget, at oppebaerer en person pension udelukkende i henhold til national lovgivning, er forordning nr . 1408/71 ikke til hinder for en anvendelse af nationale antikumulationsregler, idet det dog er en betingelse, at viser en anvendelse af den nationale lovgivning sig at vaere mindre fordelagtig for arbejdstageren end en anvendelse af ordningen i forordningens artikel 46, finder bestemmelserne heri anvendelse i stedet, jfr . f.eks . de forenede sager 116, 117, 119, 120 og 121/80, ONPTS mod Celestre, Sml . 1981, s . 1737, paa s . 1756, punkt a, i domskonklusionen . Svaret paa det foerste af de forelagte spoergsmaal kan baseres paa denne afgoerelse, naar der tages hoejde for de relevante forskelle .

10 . Hvad angaar det andet spoergsmaal, er Traktatens artikler 52 og 53 efter min opfattelse ikke relevante, da disse bestemmelser vedroerer etableringsretten og ikke arbejdskraftens frie bevaegelighed og ikke er en del af det retlige grundlag for forordning nr . 1408/71 . Udvidelsen af denne forordnings anvendelsesomraade til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer skete ikke paa grundlag af Traktatens kapitel om etableringsretten, men ved forordning nr . 1390/81 ( EFT 1981 L 143, s . 1 ), hvis grundlag var Traktatens artikler 2, 7, 51 og 235 . Denne forordning traadte i kraft den 1 . juli 1982, saaledes at samtlige de her relevante bestemmelser i forordning nr . 1408/71 har fundet anvendelse paa selvstaendige erhvervsdrivende siden da og dermed fandt anvendelse paa det relevante tidspunkt i naervaerende sag .

11 . Naar henses til de naevnte bestemmelser, maa der foerst ske en fastlaeggelse af de pensionsrettigheder, der bestaar efter belgisk lovgivning ( herunder med inddragelse af dennes antikumulationsregler ), hvorefter der maa ske en fastlaeggelse af pensionsbeloebet paa grundlag af faellesskabsretten ( dvs . artikel 46 i forordning nr . 1408/71 ). Bestemmelsen i artikel 12, stk . 2, om, at nationale antikumulationsregler ikke kan finde anvendelse, naar den paagaeldende oppebaerer "ydelser af samme art" efter bestemmelserne i artikel 46, bliver relevant paa det tidspunkt, hvor der er tale om at anvende artikel 46, stk . 1, og det maa da afgoeres, hvorvidt foertidspensionsydelserne og ydelserne i anledning af invaliditet er ydelser af samme art . Dette er genstanden for det tredje spoergsmaal, hvorved det oenskes oplyst, hvorvidt de italienske invalidepensionsydelser og de belgiske foertidspensionsydelser er "ydelser af samme art" efter artikel 12, stk . 2, i forordning nr . 1408/71, der lyder saaledes :

"Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, naar modtageren samtidig faar udbetalt andre sociale ydelser eller har andre indtaegter, finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den paagaeldende har opnaaet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, eller om indtaegter, han har modtaget paa en anden medlemsstats omraade . Denne regel finder dog ikke anvendelse, saafremt den paagaeldende modtager ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, doedsfald ( pensioner ) eller erhvervssygdom, der fastsaettes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artiklerne 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk . 1, litra b )."

12 . Kriteriet for, om ydelser er af samme art, fremgaar af Domstolens tidligere praksis . I praemis 13 i dommen i sag 171/82, Valentini, Sml . 1983, s . 2157, paa s . 2170, der blev bekraeftet ved praemis 10 i dommen i sagen Coenen, enke efter Van Gastel, jfr . ovenfor, lagde Domstolen til grund, at ydelser er af samme art, naar deres genstand og formaal samt beregningsgrundlag og tilkendelsesbetingelser er identiske, og at rent formelle kendetegn ikke kan anses for relevante . Den egentlige vanskelighed for den nationale retsinstans i denne sag synes at have vaeret noejagtigt at faa fastlagt arten af den paagaeldende italienske ydelse . Den nationale retsinstans kunne ikke fremskaffe yderligere oplysninger om arten af den italienske pension fra sagsoegeren, som ikke var fremmoedt og ikke var repraesenteret under sagens behandling . Men man maa ikke glemme, at en social sikringsinstitution altid kan indhente relevante oplysninger ved hjaelp af proceduren vedroerende samarbejde mellem de sociale sikringsinstitutioner i de forskellige medlemsstater, jfr . herved artikel 84 i forordning nr . 1408/71 og artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 574/72, som aendret ( EFT 1983 L 230, s . 86 ).

13 . Arten af den her omhandlede italienske ydelse fremgaar imidlertid med saa stor klarhed at forelaeggelsesdommen, at man kan basere sig paa det i Domstolens praksis udviklede kriterium, idet den nationale retsinstans' praemisser indeholder en udtalelse om, at den italienske ydelse blev beregnet paa grundlag af en bestemt forsikringsperiode, nemlig 8,69 aar ud af en mulig maksimal forsikringsperiode paa 45 aar, og man kan paa dette grundlag udlede, hvorledes forordningens bestemmelser finder anvendelse . Hvad der ikke fremgaar af forelaeggelsesdommen, er, hvorvidt den italienske ydelse blev beregnet paa grundlag af en udelukkende i Italien tilbagelagt forsikringsperiode eller paa grundlag af en sammenlaegning og forholdsmaessig beregning . Uanset om det ene eller det andet er tilfaeldet, er det efter min opfattelse klart, at bestemmelserne i artikel 46 maa finde anvendelse, og at ydelserne er ydelser af samme art . Det gaelder i sagen, at begge former for ydelser har til formaal at sikre et underhold for personer, der ikke laengere, eller ikke laengere fuldt ud, er arbejdsdygtige, og som anfoert er stoerrelsen af begge ydelser fastsat paa grundlag af forsikringsperioder tilbagelagt af den samme person, saaledes som det var tilfaeldet i sagen Coenen, enke efter Van Gastel, jfr . praemisserne 11 og 12 i dommen . Situationen kunne have vaeret en anden, saafremt en af ydelserne udsprang af bidrag indbetalt af en anden person, saaledes som det var tilfaeldet i sag 197/85, Stefanutti, jfr . dom af 6 . oktober 1987 ( Sml . s . 3855 ). I dommen i sag 4/80, D' Amico ( Sml . 1980, s . 2951 ) antog Domstolen, at oppebaerer en person i henhold til lovgivningen i én medlemsstat ydelser i anledning af invaliditet, der er blevet afloest af alderspensionsydelser, og i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat ydelser i anledning af invaliditet, der endnu ikke er blevet afloest af alderspensionsydelser, skal ydelserne anses for at vaere af samme art . I punkt b ) i konklusionen i dommen i Celestre-sagen lagde Domstolen igen til grund, at oppebaerer en arbejdstager i henhold til lovgivningen i én medlemsstat ydelser i anledning af invaliditet, der er blevet afloest af alderspensionsydelser, og i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat ydelser i anledning af invaliditet, der endnu ikke er blevet afloest af alderspensionsydelser, skal alderspensionsydelserne og ydelserne i anledning af invaliditet anses for at vaere af samme art efter artikel 12, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 .

14 . Naervaerende sag drejer sig om en invalidepension, til hvilken der er opnaaet ret efter lovgivningen i én medlemsstat, og en foertidspension i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat . Hverken i forelaeggelsesdommen eller i indlaeggene for Domstolen er det synspunkt imidlertid blevet fremfoert, at den omstaendighed, at alderspensionen udbetales tidligere, skulle indebaere nogen afgoerende forskel med hensyn til spoergsmaalet om, hvilke bestemmelser der finder anvendelse . Jeg mener heller ikke, at der foreligger nogen saadan forskel . Virkningen af den tidlige udbetaling er blot, at pensionens stoerrelse nedsaettes med 5% for hvert aar forud for den normale pensionsalder i Belgien . At forholdet ikke bevirker nogen forskel som omhandlet, fremgaar ogsaa indirekte af Domstolens udtalelser vedroerende en tysk foertidspension i dommen i sag 180/78, Brouwer-Kaune ( Sml . 1979, s . 2111 ). Igen kunne situationen have vaeret en anden, saafremt formaalet med den paagaeldende ordning havde vaeret en garanteret indkomst ved tidlig fratraeden i lighed med den ordning, der var spoergsmaal om i den tidligere naevnte sag Valentini . Den her omhandlede ydelse er imidlertid en normal foertidspensionsydelse, der udbetales efter en nedsat sats paa grundlag af laengden af perioden forud for den normale pensionsalder .

15 . Paa dette grundlag kan der af dommene i D' Amico - og Celestre-sagerne udledes en staerk formodning for, at de to former for ydelser, som der er spoergsmaal om i naervaerende sag, er "af samme art" efter artikel 12, stk . 2, og min opfattelse er i lyset af Domstolens hidtidige praksis den, at to ydelser som dem, der er spoergsmaal om i denne sag, skal anses som "ydelser af samme art" efter forordningens artikel 12, stk . 2 . Endvidere mener jeg, at ethvert andet resultat, hvorefter der skulle vaere hjemmel til at anvende nationale antikumulationsregler i et tilfaelde som det foreliggende, ganske ville stride mod maalsaetningen med faellesskabslovgivningen og Traktatens artikel 51 .

16 . Det er herefter muligt, at det vil vaere noedvendigt at fastsaette det sammenlagte og forholdsmaessigt beregnede beloeb i overensstemmelse med forordningens artikel 46, stk . 2, men der er ikke blevet forelagt noget spoergsmaal om fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser . Uanset om en saadan fastsaettelse er noedvendig, er det afgoerende, at de nationale antikumulationsregler under alle omstaendigheder ikke kan finde anvendelse .

17 . Konklusionen bliver saaledes, at de nationale antikumulationsregler ikke kan finde anvendelse, og at beloebet efter artikel 46, stk . 1, er det, som den paagaeldende ville have krav paa i henhold til national lovgivning, saafremt han ikke oppebar en pension i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, jfr . herved dommen i Celestre-sagen, paa s . 1754, praemis 12 .

18 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at de spoergsmaal, der er forelagt til praejudiciel afgoerelse, besvares saaledes :

"1 ) Naar en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende oppebaerer en pension alene i henhold til national lovgivning, er bestemmelserne i forordning nr . 1408/71 ikke til hinder for fuldt ud at anvende den nationale lovgivning, herunder nationale antikumulationsregler, dog saaledes, at saafremt anvendelsen af en saadan national lovgivning er mindre fordelagtig for den paagaeldende end en anvendelse af ordningen i artikel 46 i forordning nr . 1408/71, skal bestemmelserne heri anvendes .

2 ) Naar en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende har krav paa ydelser af samme art, jfr . artikel 12, stk . 2, i forordning nr . 1408/71, som er tilkendt af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 46 i forordning nr . 1408/71, kan bestemmelser i en medlemsstats lovgivning om, at en ydelse skal nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, ikke finde anvendelse, jfr . forordningens artikel 12, stk . 2, in fine . Beloebet efter forordningens artikel 46, stk . 1, er i saa fald det beloeb, som den paagaeldende ville have ret til efter national lovgivning, saafremt han ikke oppebar en pension i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat .

3 ) Naar en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende har krav paa alderspensionsydelser i henhold til lovgivningen i én medlemsstat og invalidepensionsydelser i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, skal disse ydelser anses som ydelser af samme art efter artikel 12, stk . 2, i forordning nr . 1408/71 ."

(*) Oversat fra engelsk .