ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

På denne baggrund har Varhoven administrativen sad (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 151 [TEUF] og 153 TEUF samt artikel 3, 4, 11 og 12 i direktiv 2008/94 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national bestemmelse som artikel 4, stk. 1, i [lov om arbejdstagernes sikrede krav i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens], hvorefter personer, hvis ansættelsesforhold ophørte før den fastsatte periode på tre måneder før registreringen af afgørelsen om at indlede insolvensbehandling af arbejdsgiverens bo, ikke er omfattet af beskyttelsen af arbejdsrelaterede tilgodehavender? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal princippet om medlemsstaternes procesautonomi under hensyntagen til ækvivalensprincippet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet i forbindelse med den sociale målsætning i artikel 151 [TEUF] og 153 TEUF og direktiv 2008/94 fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national foranstaltning som artikel 25 i [lov om beskyttelse af arbejdstageres tilgodehavender] […], hvorefter retten til at anmelde og få dækket sikrede krav [i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens] bortfalder efter udløbet af en frist på to måneder fra tidspunktet for registreringen af afgørelsen om at indlede insolvensbehandlingen, når medlemsstatens nationale ret indeholder en bestemmelse som [arbejdslovens] artikel 358, stk. 1, nr. 3, […] hvorefter fristen for at anmelde arbejdsrelaterede tilgodehavender er på tre år fra det tidspunkt, hvor kravet skulle have været betalt, og betalinger foretaget efter udløbet af denne frist ikke anses for at være sket uden retsgrundlag? 3) Skal artikel 20 i [chartret] fortolkes således, at den ikke er til hinder for at foretage en sådan sondring for det første mellem arbejdstagere med tilgodehavender, hvis ansættelsesforhold ophørte før den fastsatte periode på tre måneder før registreringen af afgørelsen om at indlede insolvensbehandling af arbejdsgiverens bo, og arbejdstagere, hvis ansættelsesforhold ophørte inden for den fastsatte periode på tre måneder, samt for det andet mellem disse arbejdstagere og arbejdstagere, som i henhold til arbejdslovens artikel 358, stk. 1, nr. 3, ved ophøret af deres ansættelsesforhold har en ret til beskyttelse af deres tilgodehavender i en periode på tre år, som begynder på det tidspunkt, hvor tilgodehavendet skulle have været betalt? 4) Skal artikel 4, sammenholdt med artikel 3 i direktiv 2008/94 og med proportionalitetsprincippet, fortolkes således, at de ikke er til hinder for en bestemmelse som artikel 25 i lov om [beskyttelse af arbejdstageres tilgodehavender], hvorefter retten til at anmelde og få dækket sikrede krav udløber automatisk og uden mulighed for en individuel vurdering af de relevante omstændigheder ved udløbet af en frist på to måneder fra tidspunktet for registreringen af afgørelsen om at indlede insolvensbehandling?«
86

Desuden fremgår det af nærværende doms præmis 50-77, at de argumenter, som Combaro har fremført for at påvise, at det på trods af de lettiske toldmyndigheders konstateringer påhvilede Kommissionen at iværksætte undersøgelser af disse certifikaters ægthed, og at denne institution ved at undlade dette havde tilsidesat sine forpligtelser, under disse omstændigheder nødvendigvis skal forkastes. Det følger heraf, at Combaro ikke har påvist, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse ikke med rette kunne fastslå, at de nævnte certifikater ikke var ægte.
42

Det skal indledningsvis bemærkes, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den samme forelæggende ret i en anden sammensætning har fastslået, at Regulations 2006 ikke gav personerne omhandlet i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/38 en right of appeal. Det er vigtigt at forstå det fjerde spørgsmål i lyset heraf. Den forelæggende ret har således ikke rejst spørgsmålet om en eventuel manglende domstolskontrol for de nævnte personer, men om, hvorvidt direktiv 2004/38 kræver, at der er adgang til retsmidler, som gør det muligt at foretage en undersøgelse af såvel de retlige som de faktiske omstændigheder.
51

Det følger heraf, at der ligeledes skal ses bort fra udtalelsen fra toldkodeksudvalget, der fremgår af referatet af det 140. møde i dette udvalgs Gruppe for Told- og Statistiknomenklaturen, der blev afholdt i Bruxelles fra den 30. september til den 3. oktober 2014, og ifølge hvilken underposition 73071910 i KN skal fortolkes således, at udtrykket »deformerbart« skal forstås bredt, dvs. at det sondrer mellem støbejern, der deformeres under trykspænding, og støbejern, der brækker under en sådan spænding, idet udtalelsen bevirker, at rækkevidden af underposition 73071910 i KN udvides.
44

Som fastslået i denne doms præmis 39 og 40 fastlægger artikel 5 i direktiv 1999/5 en formodning for, at de væsentlige krav, der er anført i direktivets artikel 3, er opfyldt, når apparaturet opfylder de harmoniserede standarder. I et sådant tilfælde er det bemyndigede organs indgriben derfor ikke nødvendig for at sikre, at det nævnte udstyr ikke udgør en unødig risiko for sundheden, og er således heller ikke nødvendig for at beskytte brugernes sundhed og sikkerhed.
11

Artikel 14 i Convenio colectivo estatal de las empresas de seguridad (den statslige kollektive overenskomst for private vagtselskaber, BOE nr. 99 af 25.4.2013, s. 31668, herefter »den kollektive overenskomst for vagtselskaber«) bestemmer: »Henset til de aktivitetens særlige egenskaber og omstændigheder, der kræver, at arbejdstagerne kan bevæge sig fra én stilling til en anden, tilsigter denne bestemmelse at sikre stabiliteten i ansættelsen for arbejdstagerne i denne branche, men ikke stabilitet i selve stillingen, på grundlag af følgende gennemførelsesforskrift, der finder anvendelse på overvågningstjenester, sikkerhedssystemer, personbeskyttelse og personlige vagttjenesteydelser på landet: A) Gennemførelsesforskrift Når en virksomhed ophører med at være tilslagsmodtagende virksomhed for tjenesteydelser, der leveres til en offentlig eller privat kunde, på grund af opsigelse af kontrakten om levering af tjenesteydelser, uanset af hvilken grund, er den nye tilslagsmodtagende virksomhed under alle omstændigheder forpligtet til at overtage kontrakterne for de arbejdstagere, som er tilknyttet denne kontrakt og dette arbejdssted, uanset disses kontraktform og/eller ansættelsesstatus, for så vidt som der for de arbejdstagere, der er berørt af den nævnte kontrakt, bevises en faktisk anciennitet på minimum syv måneder umiddelbart forud for den dato, hvor kontrakten overtages, hvilken periode omfatter lovligt fravær for den ansatte i den overtagne tjenestegren, jf. artikel 45, 46 og 50 i nærværende kollektive overenskomst, situationer med midlertidig uarbejdsdygtighed og disciplinære suspensioner, uanset årsagen, med udtrykkelig undtagelse af den orlov uden løn, der er fastsat i artikel 48, bortset fra de arbejdstagere, der er ansat med henblik på udførelse af en bestemt opgave eller levering af en bestemt ydelse. […] B) Forpligtelser, som påhviler virksomheder, der indstiller leveringen af tjenesteydelser, og den tilslagsmodtagende virksomhed B.1 Virksomhed, der ophører med at være tilslagsmodtagende virksomhed: den virksomhed, der indstiller leveringen af tjenesteydelser: […] 3. skal sikre og er alene ansvarlig for: a) betalinger og ydelser, der er forbundet med udførelsen af arbejdet, indtil den ophører med at være tilslagsmodtagende virksomhed, og b) afvikling i enhver henseende, herunder ferie, eftersom subrogationen for den nye tilslagsmodtagende virksomhed kun medfører en forpligtelse til at opretholde de berørte arbejdstageres beskæftigelse.«
38

Det skal i denne forbindelse tilføjes, at for så vidt som det afgiftsgrundlag, der er fastlagt i henhold til fortjenstmargenordningen, skal fremgå af regnskabet, som gør det muligt at fastslå, at alle betingelser for anvendelsen af denne ordning er opfyldt (dom af 18.1.2017, Sjelle Autogenbrug, C-471/15, EU:C:2017:20, præmis 43), kan den afgiftspligtige videreforhandlers regnskab og de fakturaer, der er knyttet hertil, bortset fra i undtagelsestilfælde, give objektive oplysninger om den pågældende transaktion og de solgte genstande.
I Montego Bay-konventionens artikel 220 med overskriften »Håndhævelse fra kyststaternes side« fastsættes i stk. 3-6 de kompetenceregler, i henhold til hvilke en kyststat kan træffe foranstaltninger over for et fartøj, der inden for statens eksklusive økonomiske zone har overtrådt internationale regler og normer om forurening fra skibe. Disse stykker er affattet således:

»3. I tilfælde, hvor der er åbenbar grund til at antage, at et fartøj, som befinder sig i en stats eksklusive økonomiske zone eller på dens søterritorium, i den eksklusive økonomiske zone har begået en overtrædelse af gældende internationale regler og normer med henblik på forebyggelse, begrænsning og kontrol af forurening fra fartøjer eller de love og forskrifter, som denne stat har udstedt i overensstemmelse med og til gennemførelse af sådanne regler og normer, kan denne stat anmode fartøjet om at give oplysninger vedrørende dets identitet og registreringshavn, dets sidste og næste anløbshavn og andre relevante oplysninger, som er nødvendige for at fastslå, hvorvidt en overtrædelse har fundet sted.

4. Staterne skal udstede love og forskrifter samt træffe andre foranstaltninger med henblik på, at fartøjer, som fører deres flag, efterkommer anmodninger om oplysninger i henhold til stk. 3.

5. I tilfælde, hvor der er åbenbar grund til at antage, at et fartøj, som befinder sig i en stats eksklusive økonomiske zone eller på dens søterritorium, i den eksklusive økonomiske zone har begået en i stk. 3 omhandlet overtrædelse, hvorved der er sket en betydelig udtømning, som har medført eller truer med at medføre væsentlig forurening af havmiljøet, kan denne stat foretage fysisk inspektion af fartøjet vedrørende forhold, der har forbindelse med overtrædelsen, såfremt fartøjet har afslået at give oplysninger, eller såfremt de af fartøjet givne oplysninger åbenlyst afviger fra den faktiske situation, og såfremt sagens omstændigheder retfærdiggør en sådan inspektion.

6. I tilfælde, hvor der foreligger klart objektivt bevis for, at et fartøj, som befinder sig i en stats eksklusive økonomiske zone eller på dens søterritorium, i den eksklusive økonomiske zone har begået en i stk. 3 omhandlet overtrædelse, hvorved der er sket en udtømning, som har medført betydelig skade eller trussel om betydelig skade på kystlinjen eller på kyststatens beslægtede interesser eller på nogen ressourcer i dens søterritorium eller i dens eksklusive økonomiske zone, kan denne stat, såfremt beviserne berettiger dertil, med forbehold af afsnit 7 indlede retsforfølgning i overensstemmelse med dens lovgivning, herunder tilbageholdelse af fartøjet.«
54

For det andet ville der, såfremt den manglende overholdelse af de nævnte regler kun blev straffet, hvis den manglende overholdelse vedrørte et landbrugsareal, for hvilket der var ansøgt om støtte, være en risiko for, at landbrugerne foretog omgåelse af reglerne om krydsoverensstemmelse. Som generaladvokaten har anført i punkt 58 i forslaget til afgørelse, vil det med henblik herpå være tilstrækkeligt, at en landbruger for et år i sin ansøgning om støtte ikke inddrager et landbrugsareal, der indeholder et landskabstræk, som er ubelejligt for vedkommendes virksomhed, og som således kan flyttes eller fjernes, inden dette areal det følgende år omfattes af landbrugerens ansøgning om støtte, uden at personen risikerer nogen administrativ sanktion.
48

Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 64 og artikel 65, stk. 1, i direktiv 2013/36 og artikel 395, stk. 1 og 5, i forordning nr. 575/2013 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der i tilfælde af overskridelse af de begrænsninger for eksponeringer, der er fastsat i denne forordnings artikel 395, stk. 1, automatisk pålægges udligningsrenter over for et kreditinstitut, også selv om sidstnævnte opfylder de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 395, stk. 5, for, at et kreditinstitut kan overskride disse grænser.
45

I denne forbindelse skal det fremhæves, at lovgivningen vedrørende den i hovedsagen omhandlede salgsafgift, således som det fremgår af de sagsakter, der er til rådighed for Domstolen, hverken pålægger afgiftspligtige personer en pligt til at tilføje denne afgift til salgsprisen eller til separat at angive det afgiftsbeløb, der skal betales, på fakturaen til køberen. Overvæltningen af den nævnte afgift på den endelige forbruger er således en mulighed og ikke en pligt for forhandlerne, som på ethvert tidspunkt kunne vælge at bære afgiftsbyrden selv uden at øge prisen på de leverede varer og tjenester.
32

På denne baggrund har Court of Appeal (appeldomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Når: a) de relevante bestemmelser i national ret gør det muligt at indføre en undtagelse fra kravet om tegning af lovpligtig forsikring for køretøjer, der dækker passagerer, som befinder sig i et mekanisk drevet køretøj, der ikke er udstyret med faste sæder til passagerer b) den relevante forsikringspolice kun dækker passagerer, der sidder på faste sæder, og denne police rent faktisk var en godkendt forsikringspolice i henhold til de pågældende nationale bestemmelser på ulykkestidspunktet c) Domstolen allerede i en tidligere afgørelse herom har fastslået, at de relevante nationale bestemmelser, der omfatter en sådan undtagelse fra dækning, er i strid med EU-retten (dom af 19.4.2007, Farrell, C-356/05, EU:C:2007:229), og de således ikke længere må anvendes d) de nationale bestemmelser er formuleret på en sådan måde, at det ikke er muligt at fortolke dem i overensstemmelse med kravene i EU-retten, er den nationale domstol da – i forbindelse med en tvist mellem private og et privat forsikringsselskab vedrørende en bilulykke i 1999, hvor en passager, der ikke sad på et fast sæde, blev alvorligt kvæstet, og hvor den nationale domstol med parternes samtykke havde procestilvarslet det private forsikringsselskab og staten – når den undlader at anvende de relevante bestemmelser i national ret, også forpligtet til at undlade at anvende klausulen om ansvarsfraskrivelse i forsikringspolicen eller på anden vis forhindre et forsikringsselskab i at påberåbe sig den ansvarsfraskrivelsesklausul, der var gældende på daværende tidspunkt, således at skadelidte i så fald kunne have krævet erstatning direkte hos forsikringsselskabet på grundlag af denne forsikringspolice? Ville et sådant udfald i stedet reelt være en form for horisontal direkte virkning af et direktiv over for en privat part på en måde, der strider mod EU-retten?«
51

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 167 og 168 samt neutralitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats skatte- og afgiftsmyndighed anser et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og den filial, som dette selskab besidder i den førstnævnte af disse stater, for at udgøre to særskilte afgiftspligtige personer med den begrundelse, at disse enheder hver har et skatteregistreringsnummer, og af denne grund giver filialen afslag på at fradrage momsen på de debetnotaer, der er udstedt af et konsortium (ACE), som nævnte selskab – men ikke dets filial – er deltager i.
29

Under disse omstændigheder har Latvijas Republikas Satversmes tiesa (forfatningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999 […], [sammenholdt med] et af formålene hermed, nemlig at landbrugerne deltager i foranstaltningen om førtidspensionering i landbruget, og henset til den delte kompetence mellem Unionen og medlemsstaterne [på landbrugsområdet], fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat inden for rammerne af forordningens gennemførelsesforanstaltninger vedtager en lovgivning, der gør det muligt at arve støtte til førtidspensionering i landbruget? 2) Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, dvs. hvis bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999 udelukker, at støtte til førtidspensionering i landbruget kan gå i arv, er det da muligt, at der i en situation, hvor […] Kommissionen under de relevante procedurer har anset en medlemsstats retsforskrift for at være i overensstemmelse med bestemmelserne i forordning nr. 1257/1999, og landbrugerne har deltaget i foranstaltningen om førtidspensionering i landbruget i henhold til national praksis, opstår en subjektiv ret til at arve den støtte, som er tildelt inden for rammerne af foranstaltningen? 3) Såfremt det andet præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, dvs. hvis der opstår en sådan subjektiv ret, udgør den konklusion, der blev draget den 19. oktober 2011 i […] Kommissionens Udvalg for Udvikling af Landdistrikternes møde, hvorefter støtte til førtidspensionering i landbruget ikke kan overføres fra overdrageren af en landbrugsbedrift til dennes arvinger, da et grundlag for førtidig ophør af den ovenfor nævnte erhvervede subjektive ret?«
7

Direktivets artikel 2 er affattet som følger: »1. Når arbejdsgiveren påtænker at foretage kollektive afskedigelser, er vedkommende forpligtet til i tilstrækkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter med henblik på at nå frem til en aftale. 2. Konsultationerne skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere. […] 3. For at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremsætte konstruktive forslag er arbejdsgiveren forpligtet til i tilstrækkelig god tid under konsultationerne: a) at give dem alle relevante oplysninger og b) under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om: i) årsagerne til de påtænkte afskedigelser ii) hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier de tilhører iii) hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører iv) i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted v) hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, for så vidt det ifølge national lovgivning og/eller praksis er arbejdsgiveren, der har beføjelse hertil vi) efter hvilken metode en eventuel afskedigelsesgodtgørelse tænkes beregnet, når der er tale om en anden godtgørelse end den, der er fastsat i national lovgivning og/eller praksis. […] 4. De forpligtelser, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3, finder anvendelse, uanset om beslutningen om kollektive afskedigelser træffes af arbejdsgiveren eller af en virksomhed med bestemmende indflydelse, som arbejdsgiveren er en del af. Når der fremsættes påstand om brud på kravene om information, høring og underretning efter dette direktiv, kan arbejdsgiveren ikke gøre gældende, at den virksomhed, der har truffet beslutning om de kollektive afskedigelser, ikke har givet ham den nødvendige information.«
Princippet om tilbagevirkende kraft af en mildere straffelovgivning, som er fastsat i artikel 49, stk. 1, tredje punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en person dømmes for uberettiget at have opnået de særlige eksportrestitutioner, som var fastsat i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1964/82 af 20. juli 1982 om fastsættelse af betingelserne for ydelse af særlige eksportrestitutioner for visse former for udbenet oksekød, ved at have foretaget vildledende handlinger eller givet urigtige meddelelser vedrørende arten af de varer, for hvilke der blev ansøgt om restitutioner, selv om de varer, som den pågældende eksporterede, ved en ændring af forordningen, efter at de strafbare forhold indtraf, blev berettigede til disse restitutioner.
39

Denne fortolkning anfægtes på ingen måde af den omstændighed, at den østrigske lovgiver ved at tillade gennemførelse af sådanne etableringer af linjeføringer gennem skov har haft til hensigt at forfølge målet om skovbevarelse. Dels har Domstolen fastslået, at forfølgelsen af positive virkninger for miljøet ikke er relevant i forbindelse med en vurdering af, om det er nødvendigt at undergive et projekt en vurdering af indvirkningen på miljøet (jf. i denne retning dom af 25.7.2008, Ecologistas en Acción-CODA, C-142/07, EU:C:2008:445, præmis 41).
22

Den forelæggende ret har i det væsentlige anført, at det fremgår af direktiv 89/665, at iværksættelsen af et erstatningssøgsmål kan gøres betinget af en forudgående annullation af den anfægtede beslutning ved et administrativt organ eller en domstol (dom af 26.11.2015, MedEval, C-166/14, EU:C:2015:779, præmis 35), således at direktivets artikel 2 i princippet ikke er til hinder for en national bestemmelse som § 350 i lov om offentlige kontrakter. Anvendelsen af sidstnævnte bestemmelse, sammenholdt med andre bestemmelser i lov om offentlige kontrakter og lov om den civile retspleje, kan dog være til hinder for, at en ansøger i et udbud efter forhandling, der som Hochtief er blevet afskåret fra at deltage, kan anlægge et erstatningssøgsmål, fordi denne ikke kan gøre en afgørelse gældende, der endeligt fastslår, at reglerne vedrørende offentlige kontrakter er blevet overtrådt. Det kan under disse omstændigheder være berettiget enten at indføre en mulighed for at føre bevis for en sådan overtrædelse på anden vis eller at fravige den interne regel til fordel for effektivitetsprincippet eller at fortolke denne i lyset af EU-retten.
39

Henset til de ovenfor anførte betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 4, litra c), i direktiv 2004/48 skal fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtet til at anerkende, at en organisation til kollektiv repræsentation af varemærkeindehavere, såsom den i hovedsagen omhandlede, er berettiget til med henblik på at forsvare disse varemærkeindehaveres rettigheder i eget navn at iværksætte de i dette direktiv fastsatte retsmidler, og med henblik på at håndhæve de nævnte rettigheder i eget navn at indbringe sager for domstolene, forudsat at den nævnte organisation i henhold til national lovgivning betragtes som havende en direkte interesse i at forsvare disse rettigheder, og denne lovgivning gør det muligt for organisationen at optræde som part i retssager, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
37

Endvidere har Domstolen ganske rigtigt bl.a. i dom af 13. februar 2014, Svensson m.fl. (C-466/12, EU:C:2014:76, præmis 25 og 26), og i kendelse af 21. oktober 2014, BestWater International (C-348/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2315, præmis 16), for så vidt angår tilrådighedsstillelse af beskyttede værker via et klikbart link, der henviser til en anden internetside, hvortil den første overføring er foretaget, påpeget, at målgruppen for den første overføring var alle de potentielle brugere af den pågældende internetside, og at alle internetbrugere, der var vidende om, at adgangen til værkerne på denne internetside ikke var undergivet nogen restriktiv foranstaltning, havde fri adgang til denne internetside. Domstolen fastslog dermed, at tilrådighedsstillelsen af de pågældende værker via et klikbart link som omhandlet i de sager, der lå til grund for disse domme, ikke medfører, at disse værker overføres til et nyt publikum.