Efter hvad der er oplyst i sagen, forholder det sig tilsyneladende således, at sagsøgernes biologiske far, efter hvis død de tyske renter på grund af hans retsstilling som forsikret blev udbetalt, kun havde været beskæftiget i Forbundsrepublikken Tyskland, og altså ikke var en arbejdstager, som flyttede inden for Fællesskabet. Ligeledes har den belgiske stedfar, som i kraft af sin erhvervsudøvelse oppebærer børnetilskud i Belgien, kun tilbagelagt beskæftigelsesperioder i Belgien og er altså heller ikke en vandrende arbejdstager. Når to medlemsstaters lovbestemmelser finder anvendelse på sagsøgerne, eller rettere sagt, når der kan udbetales belgiske børnetilskud, skyldes det alene, at moderen, som ikke har arbejdet og åbenbart heller ikke har til hensigt at arbejde i Belgien, efter indgåelsen af sit andet ægteskab flyttede til sin nye ægtefælles bopæl i Belgien.

Under disse omstændigheder er det — som Kommissionen med rette har anføn — nærliggende først at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne, der gør krav på renter, som artikel 79, stk. 3 i forordning nr. 1408/71 skal finde anvendelse på, overhovedet er omfattet af den personkreds, som forordningen gælder for.

Der er rigelig grund til at betvivle dette, for sammenlægningen af den tyske rente og de belgiske børnetilskud er åbenbart ganske uafhængig af arbejdstagernes frie bevægelighed i Fællesskabet; de koordineringsproblemer, som denne sag drejer sig om, vedrører tydeligvis ikke udnyttelsen af den fri bevægelighed efter traktaten.

Hertil kan der ganske vist for det første anføres, at forordning nr. 3, der afløstes af forordning nr. 1408/71, for så vidt angår den personkreds forordningen finder anvendelse på, allerede — som Kommissionen har anført under den mundtlige forhandling — i en række tilfælde i den hidtidige retspraksis er blevet fortolket vidt. Det drejede sig herved, på området for ulykkesforsikring, om tilfælde, hvor skader indtrådt i en anden medlemsstat ikke havde nogen forbindelse med udøvelse af en erhvervsvirksomhed, og hvor arbejdsforholdet ikke nødvendiggjorde en flytning inden for Fællesskabet, og på området for sygeforsikring om tilfælde, hvor de efterladte flyttede eller midlertidigt tog ophold i en anden medlemsstat. For så vidt angår de nærmere enkeltheder skal jeg henvise til dommene i sagerne 75/63, M. K. H. Unger, ægtefællen Hoekstra mod Bedrijfsvereniging voor Detailhandel en Ambachten, dom af 19. marts 1964, Sml. 1954-1964, s. 471; 31/64, Gemeenschappelijke Verzekeringskas »De Sociale Voorzorg« mod H. W. Bertholet, dom af 11. marts 1965, Sml. 1965-1968, s. 23; 44/65, Hessische Knappschaft mod Singer et Fils, dom af 9. december 1965, Sml. 1965-1968, s. 137; 61/65, enkefru G. Vaassen-Göbbels mod direktionen for Beambten-fonds voor het Mijnbedrijf, dom af 30. juni 1966, Sml. 1965-1968, s. 227; og 27/69, Caisse de maladie des CFL »Entr'aide médicale« og Société nationale des chemins de fer luxembourgeois mod Compagnie belge d'assurances générales sur la vie et contre les accidents, dom af 12. november 1969, s. 105.

Dernæst kan der for det andet anføres, at ifølge den generelle bestemmelse i artikel 2, stk. 1 vedrørende den personkreds, som forordning nr. 1408/71 finder anvendelse på, gælder denne også for arbejdstagere, som kun er eller har været omfattet af én medlemsstats lovgivning. Desuden omhandler artikel 78, stk. 2 også ydelser til børn af en afdød arbejdstager, som kun har været omfattet af en enkelt medlemsstats lovgivning.

Jeg mener imidlertid ikke, at disse indvendinger ganske kan bortvejre den ovenfor antydede tvivl.

Med hensyn til den anførte retspraksis vedrørende forordning nr. 3 mener jeg, at det må bemærkes, at denne retspraksis vedrørte ulykkes- og sygeforsikring, og at der til grund for denne retspraksis åbenbart har ligget ønsket om at lade den påviste udvidede anvendelse komme de ydelsesberettigede til gode eller ihvertfald ikke til skade. I denne sag er der derimod tale om krav på renteforsikring for efterladte og om en bestemmelse, som indebærer et retstab.

Hvad videre angår de i forordning nr. 1408/71 nævnte bestemmelser, kan der næppe heraf udledes, at forordningen generelt omfatter alle arbejdstagere, uanset om de flytter inden for Fællesskabet. Dette vil klart være en overskridelse af målene og grænserne for EØF-traktatens artikel 51, hvorefter der alene skal foretages en koordination af de sociale sikringsordninger for at gennemføre arbejdskraftens frie bevælighed. De anførte vide formuleringer kan derfor bedst forklares med, at ikke alle arbejdstageres flytninger inden for Fællesskabet skal føre til anvendelse af flere nationale lovgivninger. Der er muligvis tænkt på tilfælde, hvor der sker en grænseoverskridelse umiddelbart efter en afsluttet uddannelse, og inden den pågældende har været beskæftiget, eller på sådanne tilfælde, hvor grundsætningen i artikel 13, stk. 2, litra a) —, hvorefter beskæftigelsesstatens lovgivning er afgørende — ikke finder anvendelse. Med henblik på sådanne tilfælde, hvor der faktisk er tale om vandrende arbejdstagere i dette ords egentlige betydning, kan de citerede formuleringer vel være velvalgte.

Af disse grunde mener jeg, at artikel 79, stk. 3 i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at den kun vedrører ydelser til børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, og som er direkte eller indirekte berørt af en af forældrenes flytning inden for Fællesskabet, og at artiklen ikke finder anvendelse på børn, som af andre grunde har ret til ydelser efter flere medlemsstaters lovgivninger.

Da afgørelsen i hovedsagen om at stille retten til de tyske renter i bero udelukkende støttes på fællesskabsretten — åbenbart udelukker Reichsversicherungsordnung (lov om social forsikring) og Bundeskindergeldgesetz (lov om børnetilskud) ikke en sammenlægning af disse renter og tyske børnepenge, ligesom det tilsyneladende også er muligt efter Reichsversicherungsordnung at »eksportere« renter til børn, der har mistet begge forældre eller en af dem — fører dette til, at tilbageholdelsen af de tyske renter, netop fordi den er i strid med den i fællesskabsretten påberåbte bestemmelse, ikke kan være lovlig.