3.

Det afgørende er altså, om man ved anvendelsen af artikel 177 kan gå væsentligt videre end i de omtalte tilfælde og desuden anse privat oprettede voldgiftsretter af den ovenfor i indledningen beskrevne art som retter i artikel 177's forstand. Dette spørgsmål — som også er stærkt omstridt i litteraturen — er under sagen blevet indgående kommenteret ud fra forskellige standpunkter, hvor indklagede i hovedsagen og Kommissionen gik ind for at besvare spørgsmålet bekræftende, mens regeringen for Det forenede Kongerige, Den italienske Republik og kongeriget Danmark med varierende styrke har givet udtryk for betænkeligheder ved en bekræftende besvarelse. Det er således indlysende, at besvarelsen af det rejste spørgsmål er vanskelig og har vidtrækkende betydning for fællesskabsrettens udvikling, for Domstolens arbejde og for de private voldgiftsretter. a) Det er nærliggende at indlede undersøgelsen af dette spørgsmål med at se på ordlyden af EØF-traktatens artikel 177. Denne er navnlig blevet påberåbt til støtte for det standpunkt, som regeringen for Det forenede Kongerige har indtaget. Det er den britiske regerings opfattelse, at udtrykket »en ret i en af medlemsstaterne« og de tilsvarende udtryk i affattelserne på de øvrige sprog, samt anvendelsen af begrebet »dom« og tilsvarende begreber i affattelserne på de øvrige sprog taler for, at reglen kun omfatter officielle organer under staten, som er tillagt øvrighedsmyndighed, derimod ikke voldgiftsretter, som ikke afsiger domme, men voldgiftskendelser, hvis kompetence udledes af en privat aftale, og hvis kendelser først gennem statens domstoles mellemkommende virksomhed får et officielt præg. Man kan ikke afvise, at dette synspunkt — navnlig henvisningen til begrebet »dom« — har en vis styrke. På den anden side kan det heller ikke afvises — et synspunkt som Kommissionens repræsentant har gjort gældende — at man næppe havde spørgsmålet om voldgiftsretter i tankerne ved traktatens udarbejdelse, hvorfor man ikke uden videre kan antage, at de omtalte begreber er valgt med det klare sigte netop at udelukke voldgiftsretter fra artikel 177's anvendelsesområde. Endvidere vil jeg gerne påpege, at man — som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sag 246/80 — med god grund kan hævde, at traktatens fædre med de pågældende formuleringer hovedsagelig har sigtet på dels at udelukke domstole i tredjelande eller internationale domstole, dels at udelukke parterne i en retssag samt medlemsstaterne og deres ikke-judicielle myndigheder tra. at forelægge et spørgsmål for Domstolen. Det er derfor min opfattelse, at artikel 177's ordlyd ikke giver sikker støtte for, at det rejste spørgsmål skal besvares på den måde, den britiske regering har gjort gældende. b) Dernæst må det undersøges, hvad der kan udledes af formålet med artikel 177 sammenholdt med EØF-traktatens artikel 164, hvorefter det må anses for én af Domstolens væsentlige opgaver at sikre en korrekt og ensartet anvendelse af fællesskabsretten, når denne anvendes i en national retssag. Her er det blevet gjort gældende, at dette må medføre, at man ved fortolkningen af artikel 177 lægger vægten på det dømmende organs funktion snarere end dets status. Ud fra dette synspunkt er det imidlertid nærliggende også at anse private voldgiftsretter for omfattet af artikel 177's anvendelsesområde, i hvert fald i det omfang sådanne retter anvender procesregler svarende til de offentlige domstoles, træffer afgørelse efter gældende ret og ikke efter billighed, og i det omfang afgørelserne tillægges samme virkninger som en fra domstolene hidrørende øvrighedsakt, nemlig retskraft og eksigibilitet, og i det omfang statens domstole kun kan foretage en stærkt begrænset prøvelse. Det anses endog — efter det her gengivne standpunkt — for uacceptabelt, at dette vigtige felt inden for retsplejen, hvis virksomhed erstatter statens domstole, og for hvilke fællesskabsretten ikke kan anses at spille en helt underordnet rolle, skulle falde uden for ordningen i artikel 177, og at det således måtte accepteres, at en væsentlig del af retslivet under visse omstændigheder ville udvikle sig i strid med fællesskabsretten. aa) Ingen kan vel benægte, at det anførte i nogen grad taler for at besvare det forelagte spørgsmål bekræftende. En række indvendinger imod synspunktet kan i hvert fald forholdsvis let tilbagevises. i) Dette gælder for det første den britiske regerings argument, hvorefter artikel 177 har til formål at sikre, at traktatens formål ikke tilsidesættes under en national retssag. Efter denne opfattelse må det endvidere anses for temmelig usandsynligt, at spørgsmål om vigtige traktatformål dukker op i en privat voldgiftssag, idet det tværtimod må antages, at bestemmelserne om importrestriktioner, statsstøtte, bevægelsesfrihed, etableringsret og udveksling af tjenesteydelser kun undtagelsesvis vil være relevante i sådanne sager. Denne indvending tager efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt hensyn til, at artikel 177 ikke kun omfatter væsentlige formål i traktaten, men hele fællesskabsretten. Der er i hvert fald visse områder af fællesskabsretten — ifølge indklagedes indlæg f.eks. spørgsmål vedrørende artiklerne 30 og 85 — der udmærket kan være relevante i voldgiftssager. Endvidere er det tvivlsomt, hvorvidt der udelukkende er tale om isolerede enkelttilfælde, som man ikke behøver tillægge vægt, bortset fra at det er et spørgsmål, om et sådant kvantitativt synspunkt, som udviklingen hurtigt kan løbe fra, overhovedet er berettiget i forbindelse med traktatens fortolkning. ii) Dette gælder også den udtrykte frygt for, at erklæringer om fællesskabsretten, som er afgivet efter anmodning fra private voldgiftsretter, kan vise sig at være værdiløse, fordi de ikke respekteres, samt argumentet om, at præjudicielle afgørelser kun har mening i forhold til de egentlige domstole, da disses afgørelser offentliggøres og således har indflydelse på retsudviklingen, mens dette ikke gælder de private voldgiftsretter, navnlig når der ikke er tale om permanente institutioner. Vi skal her kun beskæftige os med en voldgiftsret, der skal dømme efter gældende ret. Retten skal således også anvende fællesskabsretten, som må henregnes til den offentlige ret og i øvrigt må anses for præceptiv, hvorfor man givetvis må antage, at voldgiftsretten er forpligtet til at følge en præjudiciel afgørelse om fællesskabsretten. Når det på den anden side må indrømmes, at en voldgiftsret, som kun er oprettet med henblik på en enkelt sag, kun træffer en afgørelse, som principielt kun sagens parter får kendskab til, og som formentlig ingen indflydelse har på retsudviklingen, så må det dog i denne forbindelse ikke glemmes, at det samme gælder mange af de domme, der afsiges af statens domstole. Endvidere er det med rette blevet fremhævet, at i de tilfælde, hvor Domstolen inddrages i sagen, må den væsentligste indflydelse på fællesskabsretten tilskrives den præjudicielle afgørelse, som jo i alle tilfælde offentliggøres. iii) Man kan heller ikke anerkende det argument, at der ikke er behov for, at voldgiftsretter får adgang til at forelægge en sag for Domstolen, fordi en afklaring af de fællesskabsretlige spørgsmål, som opstår under disse sager, stadig kan ske på de ordinære domstoles initiativ, når disse under en sag om fuldbyrdelsespåtegning foretager en vis efterprøvelse, eller evt. i forbindelse med en eventuel påstand om voldgiftskendelsens omstødelse. Heroverfor henvises der til procesbesparende hensyn, som har medført, at man på statens domstoles område har tilladt allerede underinstanserne at forelægge en præjudiciel sag. Det er endvidere vigtigt, at — som det blev fremstillet med overbevisende styrke — voldgiftskendelser som hovedregel anerkendes og opfyldes, således at det slet ikke bliver nødvendigt at inddrage de ordinære domstole. Desuden bør det ikke overses, at efterprøvelsen af voldgiftskendelsens indhold ifølge tysk ret — som tilsyneladende også efter mange andre retsordener — er begrænset til spørgsmålet om »strid mod lov og ærbarhed« og »strid mod ufravigelige retsgrundsætninger«. Derudover, dvs. med hensyn til overholdelsen af almindelige, præceptive materielle retsregler, bliver voldgiftskendelsens rigtighed ikke efterprøvet, hvorfor man formentlig kan gå ud fra, at kun en — måske beskeden — del af de fællesskabsregler, der er relevante i en voldgiftssag, også kan anfægtes under en efterfølgende sag for domstolene. iv) Jeg har heller ikke fundet det overbevisende, når den britiske regerings repræsentant har gjort gældende, at alle medlemsstater er bundet af protokollen om voldgiftsklausuler af 29. september 1923 eller konventionen af 10. juni 1958 om anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske voldgiftskendelser, hvilket skulle indebære en forpligtelse til at anerkende aftaler med voldgiftsklausuler med den konsekvens, at ingen andre instanser har ret til at træffe afgørelse i sagen. Det bør jo ikke — hvis man her også tænker på præjudicielle afgørelser truffet af Domstolen — glemmes, at anerkendelse af en adgang til forelæggelse ikke indebærer overdragelse af kompetencen til at afgøre den enkelte sag, idet denne kompetence i alle tilfælde bliver hos hovedsagens dommer. De anførte bestemmelser synes heller ikke at have stillet sig i vejen for den britiske retstradition, hvorefter de ordinære domstole indtil 1979 i betydeligt omfang på parternes begæring kunne inddrages i en voldgiftssag for at afgøre visse præjudicielle spørgsmål, og efter hvilken tradition dette i nogen grad stadig er muligt uanset de i 1979 ved lov indførte begrænsninger. v) Endelig har jeg heller ikke kunnet tilslutte mig det — ligeledes af den britiske regering fremførte — argument, hvorefter anvendelsen af artikel 177 på voldgiftssager ville have skadelige virkninger for sådanne voldgiftsretter, som virker i visse af Fællesskabets storbyer. Den britiske regering mente herom, at man — da mange parter, som deltager i en voldgiftssag, ikke vil være indforstået med Domstolens inddragelse i sagen — må påregne, at sådanne voldgiftsretter flytter uden for Fællesskabet, hvilket dels vil medføre et tab i eksporten af tjenesteydelser, dels en forringet indflydelse fra medlemsstaternes retsordener, der ofte aftales som afgørelsesgrundlag, på hvis bekostning retsordener uden for Fællesskabet vil vinde i indflydelse. Den fare, som muligvis består på dette punkt, er efter min opfattelse stærkt overdrevet — i 1966 udtalte den 2. internationale voldgiftskongres i Rotterdam sig da også til fordel for adgangen til forelæggelse — og jeg ser mig derfor, lige så lidt som flertallet af kongresdeltagerne, i stand til at tillægge disse synspunkter afgørende vægt. bb) Derudover foreligger der imidlertid andre indvendinger, der bar betydeligt større veegt, og som uden tvivl må få én til at tøve med også at give private voldgiftsretter adgang til forelæggelse for Domstolen i medfør af artikel 177. i) På grund af traktatens ikke helt entydige affattelse står vi over for spørgsmålet, om det virkelig kan antages, at traktatens fædre har anset det for nødvendigt at udstrække artikel 177 til også at omfatte voldgiftsretter, idet de skulle have ment, at fællesskabsrettens ensartede og korrekte anvendelse også måtte sikres på dette område. Dette må man med god grund betvivle, ikke alene under hensyn til de retsordener, som ikke hjemler prøvelse af voldgiftskendelser, men også under hensyn til de retsordener, der — som den tyske — med hensyn til kontrol af voldgiftskendelser kun tillader en begrænset prøvelse på basis af principperne om ordre public og lov og ærbared. Når det her tolereres, at den nationale materielle ret i voldgiftskendelser eventuelt ikke anvendes korrekt, og når man således ikke ser en trussel mod retsudviklingen i det forhold, at der ikke er truffet forholdsregler til fuldt ud at sikre en korrekt retsanvendelse, kan man efter min mening vanskeligt gå ud fra, at man for fællesskabsrettens vedkommende skal anse det for nødvendigt at stille strengere krav. Under alle omstændigheder kunne man jo — i det omfang voldgiftskendelser ud fra de netop nævnte principper kan efterprøves — slå sig til tåls med, at der på denne måde kan tages hensyn til væsentlige principper i fællesskabsretten, og at der i denne henseende kan foretages en afklaring af spørgsmålet ved hjælp af en præjudiciel anmodning fra de ordinære domstole i fuldbyrdelses- eller omstødelsessager. Spørgsmålet må imidlertid anses for tvivlsomt i relation til retsordener, som tillægger de ordinære domstole fuld prøvelsesret over for voldgiftskendelser. Med sådanne appelmuligheder er det nærliggende at mene, at der ikke er tvingende grund til at foretage forelæggelse under den voldgiftssag, fordi en besvarelse af et præjudicielt spørgsmål også kan indhentes under en sag for de ordinære domstole, for hvilke en part som hovedregel vil sørge for at få sagen indbragt, når vedkommende mener sig forurettet. Det kan efter min mening ikke afvises, at sådanne synspunkter kan rejse væsentlig tvivl om holdbarheden af en argumentation, som går imod artikel 177's ordlyd og lader artiklens formål være afgørende. ii) I samme retning peger det synspunkt — som også fra tid til anden fremføres i litteraturen — at medtagelsen af voldgiftsretter, som skal træffe afgørelse efter gældende ret, under anvendelsesområdet for artikel 177 i mange tilfælde må indebære anerkendelsen af en forelæggelsespligt for sådanne retter. Dette må givetvis være tilfældet, hvor en efterprøvelse af voldgiftskendelsen ved de ordinære domstole er fuldstændig udelukket. Det samme må endvidere antages at gælde, hvor en efterprøvelse er så begrænset, at der i sager for domstolene i det højeste bliver tale om anvendelse af en lille del af fællesskabsretten, nemlig den del, der kunne henregnes til begrebet »ordre public«. Jeg mener heller ikke, at man kan undgå denne konsekvens ved hjælp af argumentet, at hele systemet i artikel 177 er tilpasset statens domstole, således at der kun gælder en forelæggelsespligt for disse, eller ved hjælp af argumentet, at de retsmidler, der gælder for de ordinære domstole, også ofte kun hjemler en begrænset prøvelse, uden at man deraf drager den slutning, at der så må bestå en forelæggelsespligt. Hvis man nemlig overhovedet vil anvende artikel 177 på voldgiftsretter, så må dette ske fuldt ud, således at man ikke for forelæggelses/?/ig- tens vedkommende kan lade det i øvrigt påberåbte formål for artiklen — at sikre en ensartet og korrekt retsanvendelse — træde i baggrunden. Hvad på den anden side angår de for de ordinære domstole gældende retsmidler, så er det ikke mit indtryk, at de som hovedregel kun omfatter en begrænset retskontrol. Hvor dette imidlertid skulle være tilfældet, dér opstår efter min mening uvægerligt også spørgsmålet om anvendelsen af artikel 177, stk. 3. Kan man tilslutte sig dette, så må man også anse det for ganske utænkeligt, at et sådant resultat — en forelæggelsesret og en forelæggelses^/igr for voldgiftsretter — har været tilsigtet. Her må huskes på risikoen — som det på forhånd er vanskeligt at vurdere — mht. arbejdsbyrden for Domstolen, som derved på grund af — ofte mindre betydningsfulde — private retstvister med fællesskabsretligt islæt ville blive afholdt fra sin egentlige opgave. Det må imidlertid også indrømmes, at dette ville betyde et sådant indgreb i voldgiftsretternes virksomhed, som næppe ville være acceptabelt. Det er nemlig kendetegnende for denne virksomhed, at sagens parter dermed — gennem udelukkelse af de ordinære domstole — opnår en hurtig, hemmelig og forholdsvis billig afgørelse af sagen. Disse fordele ville med en pligtmæssig forelæggelse utvivlsomt i stort omfang forsvinde, også selv om man anerkender, at sagen næppe ville blive væsentligt forsinket på grund af den præjudicielle sags begrænsede omfang og højere prioritering i sagsbehandlingen. iii) Til støtte for det synspunkt, at man ved fortolkningen af artikel 177 i mindre grad skal lægge vægten på, hvorvidt der er tale om afgørelser, som anerkendes af myndighederne, og som er truffet efter en sagsbehandling, der hviler på retsplejemæssige principper — hvilket, som anført af den italienske regerings repræsentant, også kunne siges om en lang række rent forvaltningsmæssige afgørelser — men derimod lægge vægt på de forelæggelsesberettigede organers karakter af offentlig myndighed, således at kun statens domstole eller i det mindste dømmende organer med et stærkt islæt af offentlig myndighed skal anses for omfattet af artikel 177, taler endvidere argumentet, at en sådan fortolkning yder den bedste garanti for, at der er tale om fornuftige og nødvendige anmodninger. Hvis artikel 177 skal opfylde sit egentlige formål, kan man rent faktisk ikke undvære en sådan garanti, der kan sammenlignes med en art forudgående filtrering. Hvad dette angår, må man imidlertid for mange ad hoc-voldgiftsretters vedkommende — i mindre grad gælder dettepermanente voldgiftsretter — have væsentlige betænkeligheder. Da de ofte består af lægmænd, og parterne ofte er uden sagkyndig juridisk bistand, kan man ikke uden videre forvente, at de netop vedrørende fællesskabsretten formulerer klart udformede og for sagens pådømmelse afgørende spørgsmål. Også faren for misbrug af præjudicielle anmodninger er her nærliggende. Der kan konstrueres retstvister, der fører til indhentelse af præjudicielle afgørelser af rent akademisk interesse, og dette kan man givetvis ikke fuldt ud imødegå ved hjælp af strenge krav til en overbevisende begrundelse i forelæggelseskendelsen for, at spørgsmålet er væsentligt for sagens afgørelse. iv) Endelig har den britiske regerings repræsentant også gjort gældende, at den i artikel 177 valgte formulering »en ret i en af medlemsstaterne« ( 4 ) forudsætter en tilknytning til en medlemsstat. Dette rejser imidlertid et væsentligt problem for den voldgiftsrets vedkommende, som er oprettet med henblik på en enkelt sag, der har international tilknytning. Her kunne det sted, hvor voldgiftssagen gennemføres, komme i betragtning, hvilket imidlertid — når voldgiftsretten selv kan træffe bestemmelse herom — ikke behøver at være et enkelt sted. Med hensyn til stedlig tilknytning kan endvidere den — af parterne valgte — anvendelige procesret eller den for den omstridte aftale anvendelige materielle lov komme i betragtning, og eventuelt — foruden parternes nationalitet — stedet, hvor voldgiftskendelsen skal afsiges eller hvor den domstol, der skal meddele fuldbyrdelsespåtegning, er beliggende. Det er et spørgsmål, om man simpelt hen kan bagatellisere de netop skitserede problemer og slå sig til tåls med, at sådanne »grå områder« — som foreslået af Kommissionens repræsentant under den mundtlige forhandling — kan man tage stilling til efterhånden. Efter min mening er det rimeligt at hævde, at stillet over for sådanne vanskeligheder må det formentlig antages, at traktatens fædre med den i artikel 177 valgte formulering ikke har villet medtage voldgiftsretter. c) Alle disse overvejelser peger efter min mening uundgåeligt på den konklusion, at der egentlig er mere, der taler imod end for den antagelse, at den konkrete her forelagte anmodning kan antages til behandling. Da dette spørgsmål — formentlig med føje — anses for overordentlig tvivlsomt, vil jeg naturligvis ikke afslutte mit indlæg med denne konklusion, men — subsidiært — også tage stilling til sagens materielle problemer.