Selv om OLAF’s rapport således i medfør af den nævnte nationale rets dom ikke kunne anvendes i en i Frankrig indledt straffesag mod lederne af sagsøgeren, forholder det sig dog således, at Kommissionen inden for rammerne af en administrativ procedure, som er omfattet af EU-retten og undergivet aftalemæssige bestemmelser, kan støtte vedtagelse af foranstaltninger om opsigelse af aftaler indgået med virksomheden og om suspension af betalinger på OLAF’s rapport, så længe den ikke er blevet kendt ugyldig af Unionens retsinstanser. Den sag, der bliver ført ved den nationale ret, kan i øvrigt ikke have indflydelse på et søgsmål anlagt af virksomheden ved Unionens retsinstanser, eftersom dette søgsmål for så vidt angår de omtvistede foranstaltningers forenelighed med de omhandlede aftaler og de bestemmelser, der finder anvendelse ifølge disse, i medfør af artikel 272 TEUF, sammenholdt med den i aftalerne indeholdte voldgiftsbestemmelse, henhører under Rettens enekompetence.

Unionens retsinstanser er enekompetente til at fastslå ugyldigheden af en EU-retsakt. Følgelig er en rapport fra Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) lovlig i Unionens retsorden, så længe Unionens retsinstanser ikke har kendt den ugyldig, hvilket er uafhængigt af den omstændighed, at en national ret har fastslået, at en sådan rapport er ugyldig som led i en straffesag i den berørte medlemsstat mod en virksomhed, der har modtaget økonomiske tilskud fra EU.

Ifølge artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 883/2013 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), og artikel 6, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2185/96 om Kommissionens kontrol og inspektion på stedet med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser mod svig og andre uregelmæssigheder gennemfører OLAF kontrollen og inspektionen på stedet i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats regler og sædvaner med forbehold for gældende EU-ret. Det fremgår af disse bestemmelser, at OLAF’s undersøgelser og inspektion på stedet finder sted i en ramme kendetegnet af anvendelsen af national ret, men at denne under alle omstændigheder må vige for EU-retten, hver gang dette er bestemt i forordning nr. 883/2013 eller nr. 2185/96.

I øvrigt forudses den situation, hvor en økonomisk beslutningstager modsætter sig OLAF’s kontrol og inspektion på stedet, ganske vist i forordning nr. 2185/96, hvorefter der i et sådant tilfælde kan anmodes om bistand fra de nationale myndigheder, hvis undersøgelse i så fald skal gennemføres i overensstemmelse med national ret. Den pågældende bestemmelse giver imidlertid ikke de økonomiske beslutningstagere ret til at modsætte sig de undersøgelser, OLAF ønsker at foretage, og så meget desto mindre ret til at modtage underretning om en sådan ret, men fastsætter kun, at de, hvis de modsætter sig undersøgelserne, kan blive nødsaget til at acceptere dem, idet de nationale offentlige magtudøvende organer kan tilkaldes i dette øjemed på de betingelser, som er fastsat i national ret.

De grundlæggende rettigheder har til formål at regulere udøvelsen af de beføjelser, som EU-institutionerne er tillagt, herunder også i forbindelse med kontraktforhold, idet de gælder for de retsakter, medlemsstaterne udsteder på EU-rettens anvendelsesområde. At de grundlæggende rettigheder har denne generelle rækkevidde, betyder, at Kommissionen ikke kan suspendere betalinger, som en økonomisk beslutningstager har til gode, eller opsige aftaler mellem den og en sådan økonomisk beslutningstager på grundlag af oplysninger, som Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) har indhentet i strid med de grundlæggende rettigheder. Det bestemmes således i forordning nr. 883/2013 om undersøgelser, der foretages af OLAF, at OLAF’s undersøgelser skal ske i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder. Denne forpligtelse fremgår af 51. betragtning til forordningen. Det angives i 12. betragtning til forordning nr. 2185/96 om Kommissionens kontrol og inspektion på stedet med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser mod svig og andre uregelmæssigheder, at kontrollen og inspektionen på stedet foregår med respekt for de berørte personers grundlæggende rettigheder.

Proportionalitetsprincippet, som er fastsat i artikel 5, stk. 4, TEU, hører til EU-rettens almindelige grundsætninger og kræver, at EU-institutionerne ikke overskrider grænserne for, hvad der er passende og nødvendigt for at nå det mål, der forfølges med de aktioner, de gennemfører. Det nævnte princip har til formål at regulere enhver af Unionen anvendt form for foranstaltning, uanset om den er af aftalemæssig eller anden art. Når det drejer sig om opfyldelse af aftalemæssige forpligtelser, udgør overholdelsen af dette princip således en del af den mere generelle forpligtelse, der påhviler parterne i en aftale, til at gennemføre denne loyalt

En institutions tilsidesættelse af en kontraktbestemmelse kan ikke i sig selv bevirke, at den nævnte institution ifalder erstatningsansvar uden for kontrakt i forhold til en af de parter, med hvem den har indgået den kontrakt, der indeholder den nævnte bestemmelse. I et sådant tilfælde har den uregelmæssighed, som kan tilskrives den nævnte institution, nemlig et rent kontraktmæssigt grundlag og udspringer af dens forpligtelser som kontraherende part og ikke på grund af nogen anden egenskab, såsom egenskaben af en administrativ myndighed. Følgelig skal påstanden om en tilsidesættelse af en kontraktbestemmelse til støtte for et krav om erstatning uden for kontraktforhold under sådanne omstændigheder erklæres for irrelevant.

Det kan dog ikke udelukkes, at en EU-institutions erstatningsansvar i og uden for kontrakt kan sameksistere i forhold til en af dens kontrahenter. Karakteren af den ulovlige adfærd, der kan tilregnes en institution, som har forvoldt en skade, der kan være genstand for et krav om erstatning uden for kontraktforhold, er nemlig ikke fastsat på forhånd. Såfremt det antages, at en sådan sameksistens af institutionernes ansvar eksisterer, vil denne alene være mulig på den betingelse dels, at den ulovlighed, der kan tilregnes den pågældende institution, udgør en undladelse af ikke alene at opfylde en kontraktmæssig forpligtelse, men ligeledes en generel pligt, der påhviler institutionen, dels at denne ulovlighed i forhold til den nævnte generelle forpligtelse har forvoldt en anden skade end den, der følger af den mangelfulde opfyldelse af kontrakten.

(jf. præmis 162-164)