Forslag til afgørelse fra generaladvokat Elmer fremsat den 21. marts 1996. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Storhertugdømmet Luxembourg. - Slettelse. - Sag C-46/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-01279



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I denne traktatbrudssag har Kommissionen paastaaet Storhertugdoemmet Luxembourg doemt for, ved ikke at have truffet alle de noedvendige foranstaltninger til at gennemfoere Raadets direktiv 89/618/Euratom af 27. november 1989 om oplysning af befolkningen om, hvorledes den skal forholde sig, samt om sundhedsmaessige foranstaltninger i tilfaelde af straalingsfare (1) (herefter »direktivet«) eller ved ikke at have underrettet Kommissionen om, hvilke foranstaltninger det har truffet for at efterkomme direktivet, at have tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i medfoer af det naevnte direktiv og Euratom-traktaten.

2 Direktivet indeholder regler om, at den befolkning, som kan taenkes at blive beroert i tilfaelde af straalingsfare, skal holdes underrettet om, hvorledes den i givet fald skal forholde sig (artikel 5). Endvidere indeholder direktivet regler om underretning af den beroerte befolkning i konkrete tilfaelde af straalingsfare (artikel 6) og om underretning af de personer, som i tilfaelde af straalingsfare kan taenkes at skulle deltage i redningsaktioner (artikel 7).

3 Efter direktivets artikel 12 skulle medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger for at gennemfoere direktivet senest fireogtyve maaneder efter dets vedtagelse og underrette Kommissionen herom. Storhertugdoemmet Luxembourg skulle saaledes have gennemfoert direktivet i sin nationale retsorden senest den 27. november 1991.

4 Kommissionen modtog ca. to maaneder foer udloebet af ovennaevnte frist en rapport vedroerende gennemfoerelsen af direktivet fra den luxembourgske regering. Regeringen oplyste, at en brochure med titlen »Que faire en cas d'accident dans une centrale nucléaire« (herefter »brochuren«) var blevet uddelt til alle husstande, samt at man i 1986 havde udarbejdet en katastrofeplan for atomulykker. Endvidere oplyste regeringen, at de personer, der ville skulle deltage i eventuelle redningsaktioner, loebende blev informeret om sundhedsfarerne herved.

5 Da Kommissionen ikke af den luxembourgske regering var blevet underrettet om andre foranstaltninger til gennemfoerelse af direktivet, opfordrede den ved aabningsskrivelse af 28. juni 1993 regeringen til at opfylde sine forpligtelser i henhold til direktivet. Kommissionen modtog intet officielt svar paa aabningsskrivelsen. I et bilag til et brev af 6. april 1994 fra Den Luxembourgske Faste Repraesentation ved Den Europaeiske Union til Kommissionen udtalte den luxembourgske regering imidlertid, at man ikke fandt det hensigtsmaessigt at gennemfoere direktivet ved love eller administrative bestemmelser, men at oplysningerne til befolkningen var indeholdt i en plan, som var uddelt til hele befolkningen. Ved skrivelse af 4. maj 1994 meddelte Kommissionen under henvisning til aabningsskrivelsen den luxembourgske regering, at de oplyste foranstaltninger ikke kunne anses for at vaere tilstraekkelige til at gennemfoere direktivet.

6 Uden yderligere svar fra den luxembourgske regering fremsatte Kommissionen den 7. juni 1994 en begrundet udtalelse, hvori den opfordrede regeringen til at traeffe de foranstaltninger, der var noedvendige for at efterkomme direktivet, inden to maaneder fra meddelelsen. Den begrundede udtalelse blev ikke besvaret.

7 Kommissionen har herefter anlagt denne traktatbrudssag med paastand som ovenfor anfoert.

8 Den luxembourgske regering har heroverfor nedlagt paastand om frifindelse under anbringende af, at den har truffet alle de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere direktivet. Regeringen har i den forbindelse i relation til direktivets artikel 5 paaberaabt sig uddelingen af brochuren (paa fransk, tysk og portugisisk) til alle husstande samt offentliggoerelsen siden 1986 af praktiske oplysninger i de aarlige telefonboeger. I relation til direktivets artikel 6 har regeringen endvidere henvist til »Plan particulier d'intervention en cas d'incident ou d'accident à la centrale électronucléaire de Cattenom« (herefter »planen«), som indeholder en raekke udkast til meddelelser, som skal udsendes i radioen i tilfaelde af en atomulykke. I relation til direktivets artikel 7 har regeringen anfoert, at de beroerte personer i praksis loebende modtager de kraevede oplysninger. Den luxembourgske regering har samtidig oplyst, at man er i faerd med at udarbejde en anordning fra storhertugen, der gengiver direktivets bestemmelser. Denne anordning kan dog efter regeringens opfattelse ikke anses for at vaere en forsinket gennemfoerelse af direktivet.

9 Kommissionen er af den opfattelse, at uddelingen af en brochure samt offentliggoerelse af praktiske oplysninger i de aarlige telefonboeger ikke gennemfoerer direktivets artikel 5 paa en tilfredsstillende maade, idet der ikke eksisterer bestemmelser, der tvinger myndighederne til at ajourfoere oplysningerne og holde dem tilgaengelige for offentligheden. Det samme goer sig gaeldende vedroerende den plan, som skulle gennemfoere direktivets artikel 6. I oevrigt synes planen kun at dreje sig om et enkelt atomkraftvaerk. Endelig er artikel 7 ikke korrekt gennemfoert, idet den kraevede information blot i praksis loebende gives til de beroerte personer.

10 Domstolen har i sin faste praksis udtalt, at medlemsstaterne for at sikre, at direktiver retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, skal skabe en praecis lovramme for det omraade, der er tale om, ved at vedtage bestemmelser, hvorved der skabes en klar, praecis og gennemskuelig retsstilling, saaledes at den enkelte kender sine rettigheder og pligter og kan haandhaeve disse ved de nationale domstole. Dette er bl.a. senest fastslaaet i en sag mod Storhertugdoemmet Luxembourg (2) vedroerende gennemfoerelsen i luxembourgsk ret af Raadets direktiv 92/44/EOEF af 5. juni 1992 om etablering af ONP-vilkaar for faste kredsloeb (3).

11 Man kunne stille det spoergsmaal, om Domstolens ovennaevnte praksis kan anses for at vaere hensigtsmaessig i et tilfaelde som det foreliggende, idet man maaske umiddelbart kunne have en vis sympati for den ganske praktiske maade, som den luxembourgske regering i denne sag har gennemfoert direktivet paa.

Lad mig dog i den forbindelse fremhaeve, at gennemfoerelsen i luxembourgsk ret af direktivets artikel 5 bl.a. ved hjaelp af uddelingen af brochuren til alle husstande maa anses for at vaere problematisk, idet for det foerste ingen af de personer, der er flyttet til Luxembourg paa et tidspunkt efter uddelingen af brochuren, har faaet denne tilsendt, og idet det for det andet er hoejst sandsynligt, at mange af de husstande, der i sin tid fik brochuren tilsendt, ikke laengere er i besiddelse af denne. Endelig er der ingen regler, der sikrer, at den luxembourgske regering fremover paa ny vil udsende brochuren.

Ogsaa gennemfoerelsen af direktivets artikel 6 ved planen vedroerende en eventuel ulykke paa Cattenom-atomkraftvaerket er efter min opfattelse utilstraekkelig. Planen drejer sig for det foerste alene om dette ene atomkraftvaerk, og der er saaledes ikke udarbejdet en generel katastrofeplan vedroerende eventuelle ulykker paa andre atomkraftvaerker. Der er endvidere heller ikke i relation til denne artikel nogen regler, der sikrer, at den luxembourgske regering opretholder katastrofeplanen, ajourfoerer den etc.

Endelig har den luxembourgske regering i relation til artikel 7 blot oplyst, at den kraevede information i praksis gives til de beroerte personer. Det forventes saaledes, at det er tilstraekkeligt til en korrekt gennemfoerelse af denne artikel, at den luxembourgske regering giver sit ord paa, at reglen overholdes. Dette kan efter min opfattelse ikke anses for at vaere en tilfredsstillende situation for de personer, som kan taenkes at skulle deltage i redningsaktioner, idet disse personer, som kan vaere almindelige civile borgere, f.eks. privatansatte ambulancefolk, herved ingen garanti har for, at regeringen opfylder sine forpligtelser.

12 Jeg finder paa denne baggrund, at det i overensstemmelse med Domstolens hidtidige praksis maa konstateres, at Storhertugdoemmet Luxembourg ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love eller administrative bestemmelser, der maa anses for at vaere noedvendige, dels for at sikre, at myndighederne til stadighed efterkommer direktivets krav om oplysning af befolkningen, og dels for at goere det muligt for den enkelte borger at faa fuldt kendskab til de rettigheder, han har i henhold til direktivet, og i givet fald haandhaeve dem ved nationale domstole.

13 Det maa saaledes efter min opfattelse fastslaas, at Storhertugdoemmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 12 og Euratom-traktaten, idet det ikke inden den fastsatte frist har vedtaget de love eller administrative bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivets bestemmelser.

14 Kommissionen har nedlagt paastand om, at Storhertugdoemmet Luxembourg skal betale sagens omkostninger. Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, skal den part, der taber sagen, betale sagens omkostninger, naar der er nedlagt paastand herom.

Forslag til afgoerelse

15 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom:

1) Storhertugdoemmet Luxembourg har ved ikke at have truffet alle de noedvendige foranstaltninger til at gennemfoere Raadets direktiv 89/618/Euratom af 27. november 1989 om oplysning af befolkningen om, hvorledes den skal forholde sig, samt om sundhedsmaessige foranstaltninger i tilfaelde af straalingsfare tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i medfoer af det naevnte direktiv og Euratom-traktaten.

2) Storhertugdoemmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.

(1) - EFT L 357, s. 31.

(2) - Dom af 15.6.1995, sag C-220/94, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 1589, praemis 10.

(3) - EFT L 165, s. 27.