Under begrebet henhører et pensionsopsparingstillæg, der er blevet indført for at kompensere for den fremtidige nedgang i størrelsen af den lovbestemte pension, og det udgør i dette øjemed en økonomisk støtte bestemt til at tilskynde de berørte til at indbetale bidrag til en tillægspension, mens de er erhvervsaktive. Tillægget tildeles hovedsageligt lønmodtagere, der er tilsluttet den obligatoriske pensionsforsikringsordning, og det tildeles uafhængigt af den berettigedes indkomst, idet dets størrelse afhænger af både de bidrag, der er indbetalt i henhold til pensionsopsparingskontrakten, og antallet af børn, for hvilke vedkommende modtager børnetilskud.

Begrebet social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet omfatter alle fordele, det være sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager i det væsentlige på grund af hans objektive status som arbejdstager, eller simpelt hen fordi han har sædvanlig bopæl på det nationale område, og hvis udstrækning til også at gælde arbejdstagere, der er statsborgere i andre medlemsstater, må antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Fællesskabet.

En national retsforskrift må, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt forhold til det tilstræbte formål, nemlig anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter er egnet til i højere grad at berøre vandrende end indenlandske arbejdstagere og dermed risikerer navnlig at stille de vandrende arbejdstagere ringere. Grænsearbejdere, hvis indkomst udelukkende beskattes i deres bopælsstat i medfør af de bilaterale overenskomster til undgåelse dobbeltbeskatning, har ikke mulighed for i beskæftigelsesmedlemsstaten at blive ligestillet med arbejdstagere, der er fuldt skattepligtige dér. Under disse omstændigheder er betingelsen om fuld skattepligt i beskæftigelsesmedlemsstaten ensbetydende med et bopælskrav. De berørte grænsearbejdere, der pr. definition har bopæl i en anden medlemsstat, er derfor udelukket fra at oppebære pensionsopsparingstillægget. Den omstændighed, at tildelingen af det pågældende tillæg er underlagt en betingelse, der svarer til et bopælskrav, udgør en tilsidesættelse af artikel 39 EF og af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68. Det samme gælder, når tildelingen af pensionsopsparingstillægget til ægtefæller i henhold til de nationale bestemmelser er underlagt den betingelse, at de er fuldt skattepligtige i beskæftigelsesmedlemsstaten.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ved at indføre og opretholde bestemmelser vedrørende tillægspension, for så vidt som disse bestemmelser afskærer grænsearbejdere og deres ægtefæller fra at oppebære pensionsopsparingstillæg, eftersom de ikke er fuldt skattepligtige i den pågældende medlemsstat.

Ved at behandle grænsearbejdere mindre gunstigt end arbejdstagere, der er bosat i beskæftigelsesmedlemsstaten, udgør bestemmelsen en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, idet den ikke kan begrundes i et formål om at sikre et passende antal boliger og i et formål om at opretholde den nationale sociale sikringsordning. Hvad for det første angår formålet med at sikre en tilstrækkelig boligmasse — såfremt det antages, at et sådant formål udgør et tvingende alment hensyn — går betingelsen om, at den bolig, der erhverves eller opføres, skal være beliggende på beskæftigelsesmedlemsstatens område, nemlig under alle omstændigheder videre end det, der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål, eftersom dette formål i lige så høj grad kunne opnås, hvis grænsearbejderne fortsat etablerer deres bopæl på en anden medlemsstats område frem for i beskæftigelsesmedlemsstaten. Hvad for det andet angår beskyttelsen af den nationale sociale sikringsordning kan dette formål ligeledes opnås, hvis pensionsopsparingskapitalen kan anvendes til erhvervelse af en bolig uden for beskæftigelsesmedlemsstatens område.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet ved at indføre og opretholde bestemmelser vedrørende tillægspension, for så vidt som disse bestemmelser afskærer grænsearbejderne fra at anvende den støttede kapital til at erhverve eller opføre en bolig til egne boligformål, når den pågældende bolig ikke er beliggende i beskæftigelsesmedlemsstaten.

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet samt artikel 18 EF ved at indføre og opretholde bestemmelser vedrørende tillægspension, for så vidt som det i disse bestemmelser er fastsat, at pensionsopsparingstillægget skal tilbagebetales, såfremt den fulde skattepligt i denne medlemsstat ophører.

Da disse bestemmelser pålægger en modtager af tillægget, der opgiver sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på den berørte medlemsstats område, og som således ikke længere er fuldt skattepligtig dér, at tilbagebetale pensionsopsparingstillægget, vil vandrende arbejdstagere, der normalt er udenlandske statsborgere, nemlig i højere grad være tilbøjelige til at forlade beskæftigelsesmedlemsstatens område for at arbejde og etablere bopæl i en anden medlemsstat og kommer således oftere i en situation, hvor de ikke længere er fuldt skattepligtige i beskæftigelsesmedlemsstaten. De udenlandske arbejdstagere tenderer således til i højere grad at blive udsat for en ringere behandling end den, der indrømmes nationale arbejdstagere. Det følger heraf, at de omtvistede bestemmelser medfører en indirekte forskelsbehandling af vandrende arbejdstagere.

Desuden har en sådan tilbagebetalingspligt en afskrækkende karakter over for statsborgere i den berørte medlemsstat.

Da de omtvistede bestemmelser pålægger modtagerne af tillægget, når den fulde skattepligt til denne stat ophører, at tilbagebetale pensionsopsparingstillægget, er enhver arbejdstager, der er statsborger i medlemsstaten, og som ønsker at gøre brug af sin ret til fri bevægelighed i medfør af artikel 39 EF, og navnlig til at bosætte sig i en anden medlemsstat, nemlig i en situation, der er mindre gunstig end den, der gælder for en arbejdstager, der opretholder sin bopæl på det nationale område, og som fortsat er fuldt skattepligtig i denne medlemsstat. Denne forskelsbehandling kan afholde arbejdstagere, der er statsborgere i denne medlemsstat, fra at optage lønnet beskæftigelse uden for det nationale område, og kan følgelig hindre arbejdskraftens frie bevægelighed. Den samme konklusion gælder med samme begrundelse for ikke-erhvervsaktive personer med hensyn til tilsidesættelse af artikel 18 EF.

En sådan hindring kan ikke begrundes i hensynet til sammenhængen i beskatningsordningen i den berørte medlemsstat, for så vidt som denne sammenhæng er sikret ved bilaterale overenskomster til undgåelse af dobbeltbeskatning, som denne medlemsstat har indgået med andre medlemsstater.

(jf. præmis 101, 102, 104, 109, 112, 113, 115 og116 samt domskonkl.)