B —

Fagforeningen gør gældende, at Kommissionens argumentation fører til skabelse af en reaktionær fællesskabsret. Reaktionær ikke blot i henseende til principperne i den internationale ret men også i henseende til den nationale ret, som i højere og højere grad anerkender organisationernes partshabilitet, i det mindste for at gøre det muligt for dem at opfylde deres hovedopgave: at forsvare deres medlemmers faglige interesser. Fagforeningen henviser til, at fællesskabsretten, selv om den har anerkendt eksistensen af faglige sammenslutninger, endnu ikke har præciseret disses retsstilling. Denne forsømmelse har imidlertid haft som paradoksal følge, at Fællesskabsretlige fagforeninger skal oprettes i overensstemmelse med de nationale love, selv om disse fagforeninger kun har forbindelse med institutionerne, selv om stridsspørgsmål vedrørende arbejdsforhold udelukkende kan behandles af Domstolen, og selv om det følgelig kun vil være fællesskabsret, som finder anvendelse. Fagforeningen understreger, at fællesskabsretten udtrykkeligt tilstår tjenestemændene foreningsfrihed. Den vedtægtsmæssige myndighed har ved artikel 24 og i vedtægten anerkendt eksistensen af fag foreninger og dermed lovligheden af deres virke. Denne tekst sikrer lovligheden af fagforeningsvirksomheden. Imidlertid er partshabiliteten med henblik på at forsvare deres medlemmers faglige interesser et af særkendetegnene ved fagforeningsvirksomheden. 1. Fagforeningen undersøger først spørgsmålet om sin partshabilitet. a) Den gør gældende, at Rådets afslag på at underskrive Europa-Parlamentets ovennævnte forslag, er blevet fortolket ukorrekt af Kommissionen. Rådet modsatte sig ikke fagforeningens interventionsret men muligheden for, at denne ret gives af en anden myndighed end domsmyndigheden. b) Efter at have understreget, at nærværende klage er indgivet med hjemmel i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91, henviser fagforeningen til, at en klage til Domstolen ifølge artikel 91 skal rettes mod Fællesskabet af en af de i vedtægten nævnte personer. Det er således nødvendigt, at Fællesskabet er part i tvisten, og at den anden part er nævnt i vedtægten. Disse to betingelser er opfyldt. Fagforeningen gør gældende, at det er tilstrækkeligt, at sagsøgeren er omtalt i vedtægten. Omtalen af fagforeningerne i artikel 24 a i vedtægten indebærer nødvendigvis eksistensen af fagforeninger og muligheden for, at de kan udøve dens særlige opgave. Den tredje betingelse er, at sagsøgeren er »en person«. Efter fagforeningens mening skal dette udtryk opfattes så vidt som muligt. Den henviser til Domstolens praksis vedrørende ordene »alle andre personer« i artikel 37 i statutten for Domstolen. c) Fagforeningen påviser imidlertid, før den undersøger de forskellige opfattelser vedrørende fortolkningen af dette begreb, at man ikke ved bedømmelsen af dens partshabilitet kan henvise til den luxembourgske lovgivning.Hvis dette princip var anerkendt inden for fællesskabsretten, ville Domstolen være forpligtet til at foretage en fortolkning af den nationale ret. Ydermere hviler Kommissionens opfattelse på principper, der er udledt af den sammenlignende internationale privatret om udlændinges stilling. Fagforeningen finder denne opfattelse, som betragter Luxembourg og dets statsborgere som »udlændinge« i relation til det Europæiske økonomiske Fællesskab, usædvanlig. Kort sagt, fra det øjeblik, hvor det anerkendes, at de internationale tjenestemænds foreningsret bør beskyttes, og fra det øjeblik, hvor det står fast, at det er de internationale forvaltningsdomstole, som udarbejder de regler, som skal gælde for de internationale offentlige hverv, må Domstolen anerkende organisationen som en »kommunitær person« og følgelig dens partshabilitet inden for Fællesskabets ramme. Fagforeningen gør i øvrigt gældende, at den luxembourgske lov under alle omstændigheder anerkender den som jurisdisk person. Den henviser til en skrivelse af 22. juli 1971 fra det luxembourgske justitsministerium, hvoraf det fremgår, at le Syndicat Général er lovligt konstitueret ifølge luxembourgsk lov. Man må faktisk tage loven af 10. februar 1958, hvorved Luxembourg tiltrådte ILO-konventionen nr. 87 vedrørende fagforeningsfriheden og beskyttelsen af fagforeningsretten, i betragtning. Denne konvention, som udstrækker sig til de offentligt ansatte tjenestemænd, bestemmer i sin artikel 7, at anerkendelsen af fagforeninger som juridiske personer ikke kan underkastes betingelser, som kan bestride arbejdstageres og arbejdsgiveres ret til frit at oprette faglige foreninger og disse foreningers ret til at udøve deres virke. d) Fagforeningen undersøger herefter den første af de to mulige opfattelser vedrørende fortolkningen af begrebet »person« i artikel 91, nemlig at partshabiliteten er betinget af anerkendelsen som juridisk person eller af, at de grundlæggende betingelser herfor er opfyldt. Den henviser først til kravene i ILO-konventionen nr. 87, som binder Domstolen; den finder, at det forhold, at anerkendelse som juridisk person er betinget af anerkendelse efter luxembourgsk ret, og at anerkendelse som juridisk person kun kan ske ved lov, udgør en hindring for anerkendelsen som juridisk person. Fagforeningen gør yderligere gældende, at disse to betingelser ikke har nogen hjemmel. Den påviser også, at fællesskabsmyndighederne ved forskellige restakter og meddelelser udtrykkeligt har anerkendt den som en gyldig forhandlingspartner. Fagforeningen gør gældende, at grundsætningen »ingen personlighed uden lov« oftere og oftere kommer til kort, såvel i retspraksis som i teorien. Den understreger blandt andet, at Kommissionens fortolkning af den franske Cour de Cassations dom af 1954 ikke er forsvarlig, og at den af Kommissionen omtalte dom af februar 1965 fra nævnte ret ikke af den franske teori er blevet betragtet som et omslag i retspraksis. Den juridiske personlighed kan således anerkendes af Domstolen i mangel af en anerkendelse i lovgivningen. Imidlertid betyder dette ikke, at en hvilken som helst sammenslutning kan anerkendes som juridisk person. Det er vigtigt, at tre nødvendige, men tilstrækkelige, betingelser er opfyldt, nemlig: interesser, som er lovlige og følgelig bør beskyttes socialt og anerkendes retligt; et vist bånd mellem disse interesser, som gør det muligt at henføre dem til et og samme retssubjekt, således at de tilstræber at opnå det samme mål ved de samme midler; en mulighed for at udtrykke, hvad disse interesser kræver til opnåelsen af deres mål. Disse betingelser er de grundlæggende elementer i den juridiske personlighed. Den sagsøgende fagforening hævder, efter en analyse af sin opbygning og sine vedtægter, at den besidder disse elementer i den juridiske personlighed. Den gør desuden gældende, at dens repræsentationsevne ikke kan bestrides, bl. a. fordi den er den ældste og vigtigste af de europæiske tjenestemænds fagforeninger i Luxembourg. e) Fagforeningen undersøger derefter den antagelse, at partshabiliteten ikke er underkastet nogen særskilt betingelse for så vidt angår sagsøgerens person. Den gør især gældende, at vedtægtens artikel 91 ikke udtrykkeligt kræver, at de »personer«, som den nævner, nødvendigvis skal være juridiske personer, og at fagforeninger uden juridisk personlighed i størsteparten af staterne inden for Fællesskabet har partshabilitet, når det drejer sig om søgsmål, der har et »socialt« sigte, som vedrører arbejdsforholdene. Denne »begrænsede« personlighed finder sin berettigelse i den omstændighed, at det er uomgængeligt nødvendigt, at fagforeningerne, hvis vigtigste opgave er at forsvare deres medlemmers faglige interesser, får mulighed for at gennemføre denne opgave. Partshabiliteten bør ligeledes tillægges den sagsøgende fagforening ud fra den omstændighed, at den af Fællesskabet betragtes som en gyldig forhandlingspartner. Domstolen ville indtage en paradoksal stilling, hvis den retligt nægtede en fagforeningseksistens, som er faktisk anerkendt. 2. Fagforeningen undersøger derefter muligheden for sagens antagelse til realitetsbehandling under hensyn til rækkevidden af den pågældende retsakt, og den henviser til, at klagen ifølge ordlyden i vedtægtens artikel 91 skal vedrøre lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt. Den afviser Kommissionens fortolkning af dette begreb og gør under henvisning til generaladvokatens forslag til afgørelse i sag nr. 35/72 (Kley mod Kommissionen, Samling 1973, s. 693) gældende, at begrebet er: — et begreb af processuel karakter, — der fungere som et filter udelukkende med hensyn til sagsanlæggenes antagelse til realitetsbehandling, — og som blot forudsætter en forudgående undersøgelse af tjenestemandens interesse i søgsmålet, — hvilken interesse skal være værdig til retlig beskyttelse, for at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling. Selv om det imidlertid krævedes, at den påklagede beslutning »direkte berører [fagforeningens] egen juridiske person«, er denne betingelse ikke i den foreliggende sag en hindring for, at klagen kan antages til realitetsbehandling. Det er ubestrideligt, at afgørelsen er af en sådan art, at den kan påvirke udøvelsen af strejkeretten, hvorfor den sagsøgende fagforening umiddelbart krænkes »personligt« i sine foreningsmæssige og faglige friheder. Imidlertid må man ikke gøre en klages antagelse til realitetsbehandling afhængig af, at der sker et angreb på en subjektiv ret. Fagforeningen konkluderer ud fra en undersøgelse af de forskellige medlemsstaters retssystemer, at fagforeningerne i størsteparten af staterne i Fællesskabet kan anlægge sag, når det drejer sig om en kollektiv interesse. I den foreliggende sag drejer det sig om at vurdere indvirkningerne af en kollektiv arbejdsstandsning på beregningen af tjenestemændenes løn, altså om omfanget og rækkevidden af en fundamentel kollektiv ret. Fagforeningen henviser i øvrigt til fransk og belgisk retspraksis, som klart har udtalt sig til fordel for, at fagforeningssøgsmål mod beslutninger kan antages til realitetsbehandling, selv om beslutningerne kun vedrører en del af medlemmerne. Endelig henviser fagforeningen til, at den påklagede beslutning vil berøre 2600 tjenestemænd. Selv om den påklagede akt imidlertid er en individuel beslutning, vil dette ikke medføre, at fransk og belgisk restspraksis vil være mindre tilbøjelige til at antage fagforeningens sag til realitetsbehandling, da denne akt kan påvirke hele personalets retsstilling. Fagforeningen henviser bl.a. til en dom af 12. juli 1967 fra det belgiske Conseil d'Etat, som har opstillet det princip, at »en myndighedsbeslutning — selv om den er af individuel karakter — dog ikke blot kan krænke de individuelle, men tilmed en hel gruppes kollektive interesser; det er i denne forbindelse tilstrækkeligt, at akten er egnet til sikkert i fremtiden at indvirke på flere ikke-identificerbare personer, som er en del af gruppen«. 3. Fagforeningen undersøger herefter klagens antagelse til realitetsbehandling under hensyn til fællesskabsrettens øvrige krav. Den foretager denne undersøgelse inden for rammen af tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91. a) Fagforeningen gør gældende, at Kommisisonen ikke har ret i, at beslutningen af 21. september 1973 ikke kan være genstand for en klage, fordi den begrænser sig til at bekræfte en tidligere den 28. marts 1973 udsendt retsakt. Formålet med denne var at informere om, at Kommissionen havde vedtaget princippet om en tilbageholdelse. Gennemførelsesakten fremkom først seks måneder senere. Hvordan har Kommissionens personale imidlertid i meddelelsen af 28. marts kunne se andet end »en mere eller mindre reel trussel«? Fagforeningen henviser til, at sådanne foranstaltninger allerede flere gange var blevet bebudet, f.eks. i december 1970 og i december 1972, uden nogen sinde at blive iværksat effektivt. For at en klage kan antages til realitetsbehandling er det ikke tilstrækkeligt, at man føler sig truet af en eventuel beslutning, det kræves, at man faktisk berøres af en aktuel beslutning. I øvrigt skal beslutningen af 21. september vurderes i sin helhed. Fagforeningen gør gældende, at det er de til den nævnte beslutning knyttede nøjere oplysninger for så vidt angår dens gennemførelsesmåder, som har givet den dens nuværende karakter. Fagforeningen understreger desuden, at den særligt har protesteret mod en tilbageholdelse i lønnen, som — således som det er præciseret i beslutningen — skulle ske i oktober og november måned 1973, altså næsten et år efter strejkerne. b) For så vidt angår problemet om fagforeningens repræsentationsevne erkender den, at søgsmålet skulle have været indgivet i fagforeningens navn såvel ved dens formand som ved dens generalse kretær. Imidlertid er det et princip i processen, at godkendelsen af en retsakt, som er fejlagtigt tilblevet, er mulig på betingelse af, at den sker »i rette tid«, dvs., såfremt søgsmålskompetencen er afhængig af en forud fastsat frist, før udløbet af denne frist. I den foreliggende sag er denne godkendelse sket. Rent faktisk har formanden og generalsekretæren for fagforeningen i erklæringen af 22. april 1974 bekræftet, »at på ethvert tidspunkt og under hele den procedure, som sluttelig har ført til indlevering af den stævning, hvorved De europæiske Fællesskabers Domstol anmodes om at tage spørgsmålet op til behandling, har vor fagforenings forretningsudvalg enstemmigt godkendt de handlinger, som dets formand har foretaget«. For så vidt angår den klage, der gik forud for søgsmålet, og som var underskrevet af formanden og generalsekretæren for fagforeningen, er den enstemmigt blevet godkendt af forretningsudvalget. I øvrigt har Kommisisonen ikke i sin udtrykkelige afvisningsbeslutning anført, at klagen ikke kunne behandles. Under den mundtlige forhandling den 2. juli 1974 har parterne uddybet de under skriftvekslingen fremsatte anbringender. Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 10. juli 1974.