ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konkurrence – fællesskabsregler – virksomhed – begreb – beslutninger truffet af sammenslutninger af sygekasser om maksimumsbeløb for lægemidler, som sygekasserne afholder udgifterne til – ikke omfattet – betingelser

(Art. 81 EF)

Sammendrag

Inden for rammerne af de fællesskabsretlige konkurrencebestemmelser omfatter begrebet virksomhed ikke organer, der har til opgave at varetage lovbestemte sygesikrings- og pensionsordninger, forfølger et rent socialt formål og ikke udøver en økonomisk virksomhed. Dette er tilfældet for sygekasser, der – selv om lovgiver har tillagt dem et vist skøn for så vidt angår fastsættelse af bidragene for at sikre ordningens effektive forvaltning – er retligt forpligtet til at yde deres medlemmer obligatoriske ydelser, som i det væsentlige er identiske, og som er uafhængige af bidragenes størrelse. Eftersom sygekasserne er organiseret i en slags solidaritetsfællesskab, der gør det muligt for dem at foretage en form for udligning mellem dem for så vidt angår omkostninger og risici, konkurrerer de hverken indbyrdes eller med private selskaber med henblik på leveringen af de lovbestemte ydelser vedrørende behandling eller lægemidler, som udgør deres væsentligste funktion.

Sammenslutninger af sygekasser er ikke virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder i artikel 81 EF's forstand, når de fastsætter faste maksimumsbeløb svarende til den maksimumspris for lægemidler, som sygekasserne afholder udgifterne til, for så vidt som de ikke forfølger en egen interesse, der kan adskilles fra sygekassernes rent sociale formål, men opfylder en forpligtelse, som i det hele er forbundet med sygekassernes virksomhed inden for rammerne af den lovbestemte sygesikringsordning.

(jf. præmis 47, 52-54, 56, 57 og 63-65 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed — direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden — ret til en årlig ferie — kvindelige arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer — direktiv 92/85 — ligebehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere — direktiv 76/207 — barselsorlov, der falder sammen med perioden for den årlige ferie, der er fastsat for samtlige ansatte i en kollektiv aftale — den kvindelige arbejdstager berettiget til sin årlige ferie uden for den nævnte periode — [Rådets direktiv 76/207, art. 5, stk. 1, direktiv 92/85, art. 11, nr. 2, litra a), og direktiv 93/104, art. 7, stk. 1]

2. Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed — kvindelige arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer — direktiv 92/85 — barselsorlov, der falder sammen med perioden for den årlige ferie, der er fastsat for samtlige ansatte i en kollektiv aftale — den kvindelige arbejdstager berettiget til en årlig ferie, som er fastsat i den nationale lovgivning, og som er længere end det minimum, der er fastsat i direktiv 93/104 — [Rådets direktiv 92/85, art. 11, nr. 2, litra a), og direktiv 93/104]

Sammendrag

1. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, artikel 11, nr. 2, litra a), i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal fortolkes således, at en kvindelig arbejdstager skal kunne afholde sin årlige ferie i en anden periode end den, hvor hun er på barselsorlov, hvilket også gælder i tilfælde af, at barselsorlovsperioden falder sammen med den periode, der generelt er fastsat i en kollektiv aftale for samtlige ansattes årlige ferie.

(jf. præmis 41 og domskonkl.1)

2. For så vidt angår sikringen af rettighederne i forbindelse med arbejdsaftalen skal artikel 11, nr. 2, litra a), i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, fortolkes således, at bestemmelsen også omfatter den ret, som en arbejdstager, hvis barselsorlov falder sammen med perioden for den årlige ferie, der er fastsat for samtlige ansatte i en kollektiv aftale, har til en årlig ferie, som er fastsat i den nationale lovgivning, og som er længere end det minimum, der er fastsat i direktiv 93/104 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — grænser — generelle eller hypotetiske spørgsmål — Domstolens efterprøvelse af sin egen kompetence — (Art. 234 EF)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne — klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter — direktiv 89/665 — pligt for medlemsstaterne til at indføre en klageprocedure — klausul i et udbud, der er uforenelig med fællesskabslovgivningen — pligt til at give mulighed for, at denne uforenelighed kan påberåbes inden for rammerne af en klageprocedure — (Rådets direktiv 89/665, art. 1, stk. 1, og art. 2, stk. 7)

Sammendrag

1. Den i artikel 234 EF foreskrevne procedure er et instrument i samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter. Inden for rammerne af dette samarbejde er det ganske vist den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, som alene har direkte kendskab til de faktiske omstændigheder i hovedsagen, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, der er bedst i stand til på grundlag af de særlige omstændigheder i sagen at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen.

Det forholder sig dog således, at Domstolen med henblik på at efterprøve sin egen kompetence er beføjet til om fornødent at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen, og bl.a. at afgøre, om den ønskede fortolkning af fællesskabsretten står i forbindelse med hovedsagens realitet og genstand, således at Domstolen ikke foranlediges til at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål. Såfremt det viser sig, at det forelagte spørgsmål klart ikke er relevant for tvistens afgørelse, må Domstolen fastslå, at den ikke kan træffe afgørelse.

(jf. præmis 33-35)

2. Direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, navnlig artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 7, skal fortolkes således, at medlemsstaternes nationale lovgivning for det tilfælde, at en klausul i et udbud er uforenelig med fællesskabslovgivningen om offentlige kontrakter, skal give mulighed for, at denne uforenelighed kan påberåbes inden for rammerne af de i direktiv 89/665 nævnte klageprocedurer.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Landbrug – ensartede lovgivninger – beskyttelse af plantesorter – artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1768/95 – begrebet sammenslutning af indehavere – selskab med begrænset ansvar – omfattet

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14; Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 3, stk. 2)

2. Landbrug – ensartede lovgivninger – beskyttelse af plantesorter – artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 og artikel 8 i forordning nr.1768/95 – ikke muligt for indehaveren at anmode en landbruger om de oplysninger, der er beskrevet i disse bestemmelser, når indehaveren ikke har holdepunkter for, at denne landbruger med henblik på formering anvender høstudbytte fra frø fra en beskyttet sort

(Rådets forordning nr. 2100/94, art. 14, stk. 2 og 3; Kommissionens forordning nr. 1768/95, art. 8)

Sammendrag

1. Artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse har til formål at gøre det muligt for indehaverne af en EF-sortsbeskyttelse at organisere sig på en måde, der er egnet til at gøre deres rettigheder i henhold til artikel 14 i forordning nr. 2100/94 gældende, idet bestemmelsen overlader det til indehaverne at vælge retsformen for denne sammenslutning, der således kan have form af et selskab med begrænset ansvar.

En sådan sammenslutning kan gøre rettigheder gældende for indehavere, der er medlemmer af en anden sammenslutning, når den sidstnævnte sammenslutning selv er medlem af den førstnævnte sammenslutning. Derimod kan sammenslutningen ikke gøre rettigheder gældende for indehavere, som uden at være medlem af sammenslutningen eller af en anden sammenslutning, der er medlem, mod vederlag har overdraget sammenslutningen at varetage deres interesser.

(jf. præmis 51 og 58 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse, sammenholdt med artikel 8 i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, skal ikke fortolkes således, at de giver indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse mulighed for at anmode en landbruger om de oplysninger, der er beskrevet i disse bestemmelser, når indehaveren ikke har holdepunkter for, at denne landbruger med henblik på formering på marken på egen bedrift har anvendt eller vil anvende høstudbytte, som han har tilvejebragt ved på sin egen bedrift at plante formeringsmateriale af en sort, bortset fra hybrider og syntetiske sorter, der er omfattet af denne beskyttelse, og som tilhører en af de arter af landbrugsafgrøder, der er opregnet i artikel 14, stk. 2, i forordning nr. 2100/94.

(jf. præmis 62 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Toldunion – harmonisering af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved varers overgang til fri omsætning – udtagning af en prøve af importerede varer – mulighed for senere at anfægte prøvens repræsentativitet for en toldklarerer, der selv er til stede under undersøgelsen af varerne – grænser

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 70; Rådets direktiv 79/695, art. 9 og 10; Kommissionens direktiv 82/57, art. 11)

Sammendrag

Direktiv 79/695 om harmonisering af fremgangsmåderne ved varers overgang til fri omsætning og direktiv 82/57 om fastsættelse af visse gennemførelsesbestemmelser til direktiv 79/695, som ændret ved direktiv 83/371, samt forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at en toldklarerer eller dennes repræsentant, som har overværet toldmyndighedernes udtagning af en prøve af importerede varer uden at gøre indsigelse mod prøvens repræsentativitet, har ret til at anfægte denne, når vedkommende af toldmyndighederne anmodes om at betale supplerende importtold på baggrund af myndighedernes analyse af den omhandlede prøve, for så vidt som de pågældende varer ikke er blevet frigivet, eller de, hvis de er blevet frigivet, ikke på nogen måde er blevet ændret, hvilket det påhviler klarereren at bevise.

(jf. præmis 47 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik — tilnærmelse af lovgivningerne — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 80/987 — begrænsning af garantiinstitutionernes betalingsforpligtelse til et beløb, der dækker de pågældende arbejdstageres grundlæggende behov — fradrag af de betalinger, som arbejdsgiveren har foretaget i den periode, der er dækket af garantien — ulovlig — (Rådets direktiv 80/987, art. 3, stk. 1, art. 4, stk. 3, første afsnit, og art. 10)

Sammendrag

Artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 3, første afsnit, i direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at de ikke bemyndiger en medlemsstat til at begrænse garantiinstitutionernes betalingsforpligtelse til et beløb, der dækker de pågældende arbejdstageres grundlæggende behov, og som fradrages de betalinger, som arbejdsgiveren har foretaget i den periode, der er dækket af garantien.

Selv om medlemsstaterne har ret til at fastsætte et loft over garantien for tilgodehavenderne, er de nemlig forpligtet til inden for dette lofts grænser at sikre betalingen af hele det omhandlede tilgodehavende. Eventuelle forskud, som arbejdstagerne har modtaget med hensyn til deres tilgodehavender for garantiperioden, skal fradrages disse med henblik på at afgøre, i hvilket omfang de ikke er betalt. Derimod er en antikumulationsregel, hvorefter den løn, der er udbetalt til de nævnte arbejdstagere i den periode, som er dækket af garantien, skal fradrages det loft, der er fastsat af medlemsstaten for garantien med hensyn til tilgodehavender, direkte i strid med den minimumsbeskyttelse, der er sikret ved direktivet.

(jf. præmis 36-38 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Toldunion — en toldskylds opståen ved indførsel af en importafgiftspligtig vare efter unddragelse fra toldmyndighedernes tilsyn — begrebet unddragelse — transport af ikke-fællesskabsvarer, der er henført under toldoplagsproceduren og bestemt til genudførsel, til udpassagetoldstedet uden at være blevet henført under den eksterne forsendelsesprocedure — omfattet — (Rådets forordning nr. 2913/92, art. 203, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 203, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at der foreligger unddragelse fra toldtilsyn i denne bestemmelses forstand, når ikke-fællesskabsvarer, der er henført under toldoplagsproceduren og bestemt til genudførsel fra Fællesskabets toldområde, før ikrafttrædelsen af forordning nr. 993/2001 om ændring af forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, er blevet fraført toldoplaget og transporteret til udpassagetoldstedet uden at være blevet henført under den eksterne forsendelsesprocedure, og det – det være sig blot midlertidigt – har været umuligt for toldmyndighederne at sikre toldtilsynet med disse varer.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie varebevægelser — kvantitative restriktioner — foranstaltninger med tilsvarende virkning — forbud mod at markedsføre berigede levnedsmidler uden forudgående godkendelse — berettigelse — beskyttelse af den offentlige sundhed — betingelser — (art. 28 EF og 30 EF)

Sammendrag

Artikel 28 EF og 30 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat forbyder markedsføring – medmindre der er givet forudgående tilladelse – af levnedsmidler, der er lovligt fremstillet og markedsført i en anden medlemsstat, når der til disse levnedsmidler er tilsat andre næringsstoffer, som vitaminer og mineraler, end næringsstoffer, hvis anvendelse er erklæret lovlig i den førstnævnte medlemsstat, for så vidt som visse betingelser er opfyldt.

Dels skal proceduren for forudgående tilladelse være let tilgængelig, den skal kunne afsluttes inden for en rimelig frist, og såfremt resultatet af proceduren bliver et afslag, skal afslaget kunne indbringes for domstolene. Dels skal et afslag på at få tilladelse til markedsføring være støttet på en grundig evaluering af risikoen for folkesundheden på grundlag af de mest pålidelige videnskabelige data, der er til rådighed, og de seneste internationale forskningsresultater.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Økonomisk og social samhørighed — strukturindgreb — fællesskabsfinansiering — tilsidesættelse af betingelserne — tilbagekaldelse af en finansiel støtte og anmodning om delvis tilbagebetaling — beføjelse for den medlemsstat, der har tildelt støtten — (Rådets forordning nr. 4253/88, art. 23, stk. 1, første afsnit)

Sammendrag

Artikel 23, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 4253/88 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved forordning nr. 2082/93, skal fortolkes således, at en medlemsstat, der har tildelt finansiel støtte fra EUGFL som led i et program af aktioner finansieret af EUGFL, når en undersøgelse afslører en tilsidesættelse af betingelserne for at gennemføre aktionerne i et program, for at forebygge og forfølge uregelmæssigheder kan tilbagekalde denne støtte og hos de endelige modtagere delvis tilbagesøge støtten.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – formaliteten – en part, der ikke har tabt sagen ved Retten

(EF-statutten for Domstolen, art. 49)

2. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte – afvisning – bestridelse af Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten – formaliteten

[Art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

3. Appel – anbringender – anbringende, der fremsættes for første gang under appellen – afvisning

(Domstolens procesreglement, art. 42, stk. 2, og art. 118)

Sammendrag

1. En part, som hverken helt eller delvist har tabt sagen ved Retten, kan ikke iværksætte appel til Domstolen til prøvelse af Rettens dom, jf. artikel 49, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen.

(jf. præmis 42)

2. Det fremgår af artikel 225 EF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De krav til begrundelsen af appellen, som fremgår af de nævnte bestemmelser, kan ikke anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund.

Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening.

En appel, som præcist anfægter den vurdering, Retten har anlagt vedrørende en række retsspørgsmål, der var forelagt den i første instans, og som indeholder præcise angivelser af de punkter i den appellerede dom, der rejses kritik af, og af de anbringender og argumenter, den bygger på, kan således antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 48-51)

3. I henhold til artikel 118 i Domstolens procesreglement finder samme reglements artikel 42, stk. 2, hvorefter der principielt ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, anvendelse på forhandlingerne for Domstolen i sager, der angår appel af en afgørelse fra Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den.

(jf. præmis 52)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – bevis for traktatbruddet – bevisbyrde, der påhviler Kommissionen – formodninger – ulovlig

(Art. 226 EF)

2. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – nødvendigheden af en fuldstændig gennemførelse – nationale regler, som overflødiggør gennemførelsen ved særlige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger – lovlig – betingelser

3. Traktatbrudssøgsmål – tilsidesættelse af forpligtelser i henhold til en beslutning eller et direktiv – anbringender, medlemsstaten fremfører til sit forsvar – anfægtelse af beslutningens eller direktivets lovlighed – afvisning

(Art. 230 EF)

Sammendrag

1. Under en traktatbrudssag påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, der skal fremlægge den dokumentation for Domstolen, som er nødvendig for, at denne kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke herved påberåbe sig nogen formodning.

Kommissionen opfylder ikke denne forpligtelse, såfremt den med hensyn til en national ordning for katalogisering af affald, som er forenelig med fællesskabslovgivningens ordning, alene til støtte for sit anbringende om, at den pågældende medlemsstat ikke har gennemført fællesskabslovgivningen korrekt, påberåber sig forskelle mellem de to ordninger uden at godtgøre, at de konstaterede forskelle kan være til skade for de pågældende erhvervsdrivendes interesser og være i strid med retssikkerhedsprincippet.

(jf. præmis 34, 47 og 48)

2. Hver af de medlemsstater, som et direktiv er rettet til, er forpligtet til inden for sin nationale retsorden at træffe alle foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre direktivet fuld virkning i overensstemmelse med dets formål.

Forpligtelsen til at sikre direktivet fuld virkning i overensstemmelse med dets formål kan ikke fortolkes således, at medlemsstaterne er fritaget for at vedtage gennemførelsesforanstaltninger, når de finder, at deres nationale bestemmelser er bedre end de pågældende fællesskabsbestemmelser, og at de nationale regler derfor er bedre egnet til at sikre opfyldelsen af direktivets formål. Nationale regler kan kun overflødiggøre gennemførelsen af direktivet ved særlige lovgivnings- eller administrative foranstaltninger, såfremt disse regler effektivt sikrer, at de nationale myndigheder anvender direktivet fuldt ud, og – i tilfælde, hvor den pågældende direktivbestemmelse har til formål at tildele private rettigheder – såfremt retsstillingen i henhold til de nationale gennemførelsesbestemmelser er tilstrækkelig præcis og klar, og de berettigede er i stand til at erhverve sig fuldt kendskab til deres rettigheder og forpligtelser og til i givet fald at påberåbe sig dem ved de nationale domstole.

(jf. præmis 38 og 39)

3. En medlemsstat kan ikke under en traktatbrudssag, der er anlagt på grund af manglende gennemførelse af en beslutning eller tilsidesættelse af et direktiv, som er rettet til den, gøre gældende, at direktivet eller beslutningen er ulovlig.

(jf. præmis 41)