Sag C-146/13

Kongeriget Spanien

mod

Europa-Parlamentet

og

Rådet for Den Europæiske Union

»Annullationssøgsmål — gennemførelse af et forstærket samarbejde — indførelse af enhedspatentbeskyttelse — forordning (EU) nr. 1257/2012 — artikel 118, stk. 1, TEUF — retsgrundlag — artikel 291 TEUF — delegering af beføjelser til organer uden for Den Europæiske Union — principperne om EU-rettens autonomi og ensartede anvendelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 5. maj 2015

Institutionernes retsakter — forordninger — medlemsstaternes gennemførelse — forpligtelse til at gennemføre Unionens retligt bindende retsakter — begreb — fastlæggelse ved forordning nr. 1257/2012 af størrelsen af fornyelsesgebyrer hidrørende fra europæiske patenter for at gøre det muligt for Den Europæiske Patentmyndighed at udføre de opgaver, der skal tildeles den af de medlemsstater, der deltager i et forstærket samarbejde om enhedspatentet — omfattet — tilsidesættelse af artikel 291 TEUF på grund af tildelingen af gennemførelsesbeføjelser til de nævnte medlemsstater og ikke til Kommissionen eller til Rådet — foreligger ikke

Forordning nr. 1257/2012 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om indførelse af enhedspatentbeskyttelse har på ingen måde, ikke engang delvist, til formål at fastsætte betingelserne for meddelelse af europæiske patenter, som ikke reguleres af EU-retten, men alene af konventionen om meddelelse af europæiske patenter, og den integrerer heller ikke den procedure for meddelelse af europæiske patenter, der er fastsat ved den nævnte konvention, i EU-retten. Derimod følger det nødvendigvis af kvalifikationen af forordning nr. 1257/2012, i dennes artikel 1, stk. 2, som »en særlig overenskomst, jf. artikel 142 i konventionen om meddelelse af europæiske patenter«, at denne forordning begrænser sig dels til at fastsætte de betingelser, hvorunder et europæisk patent, der forudgående er blevet meddelt af Den Europæiske Patentmyndighed i overensstemmelse med bestemmelserne i den nævnte konvention, efter ansøgning fra sin indehaver kan få ensartet retsvirkning, dels til at definere denne ensartede retsvirkning. (jf. præmis 30 og 31)

Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt skal ske på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol, herunder navnlig retsaktens formål og indhold. Hvad angår formålet med forordning nr. 1257/2012 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om indførelse af enhedspatentbeskyttelse, der er støttet på artikel 118, stk. 1, TEUF, har denne til formål at indføre en enhedspatentbeskyttelse, og dens bestemmelser overfører EU-lovgivers vilje om at sikre en ensartet beskyttelse på de deltagende medlemsstaters område. Det følger heraf, at den enhedspatentbeskyttelse, som indføres ved denne forordning, kan forhindre divergenser i patentbeskyttelsen i de deltagende medlemsstater og følgelig tilsigter en ensartet beskyttelse som omhandlet i artikel 118, stk. 1, TEUF. Det følger heraf, at denne bestemmelse udgør det passende retsgrundlag for vedtagelsen af forordning nr. 1257/2012. I denne henseende bemyndiger nævnte artikel 118, stk. 1, TEUF EU-lovgiver til at fastsætte foranstaltninger vedrørende indførelse af europæiske beskyttelsesbeviser for at sikre en ensartet beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder i Unionen. Denne bestemmelse, der blev indført i EUF-traktaten ved Lissabontraktaten, henviser specifikt til det indre markeds oprettelse og funktion, der falder ind under et af Unionens områder for delte kompetencer, jf. artikel 4 TEUF. Hvad angår ordene »i Unionen« i denne bestemmelse bemærkes i øvrigt, at eftersom den kompetence, som denne artikel tildeler, udøves inden for rammerne af et forstærket samarbejde, skal det europæiske beskyttelsesbevis for intellektuelle ejendomsrettigheder, som således er blevet indført, og den ensartede beskyttelse, som det sikrer, ikke være i kraft i hele EU, men udelukkende på de deltagende medlemsstaters område. (jf. præmis 39-41, 43, 44, 51 og 52)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 56)

Fastsættelsen af niveauet for de nationale fornyelsesgebyrer for det europæiske patent og af nøglen for fordeling af fornyelsesgebyrerne, der er omhandlet i artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1257/2012 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om indførelse af enhedspatentbeskyttelse udgør gennemførelsen af en retligt bindende retsakt i EU-retten som omhandlet i artikel 291, stk. 1, TEUF. Beløbet for de nævnte fornyelsesgebyrer skal nemlig nødvendigvis dække de omkostninger, som Den Europæiske Patentmyndighed har afholdt for at udføre de yderligere opgaver, der af de deltagende medlemsstater tildeles denne myndighed som omhandlet i artikel 143 i konventionen om meddelelse af europæiske patenter. Disse opgaver hænger uløseligt sammen med gennemførelsen af den enhedspatentbeskyttelse, der er blevet indført ved forordning nr. 1257/2012. Det kan i øvrigt ikke gyldigt gøres gældende, at ensartede betingelser er nødvendige med henblik på gennemførelsen af artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1257/2012, således at tildelingen af gennemførelsesbeføjelser til de deltagende medlemsstater ville tilsidesætte artikel 291, stk. 2, TEUF. Selv om den nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, litra e), bestemmer, at de deltagende medlemsstater tildeler Den Europæiske Patentmyndighed opgaven at opkræve og at administrere fornyelsesgebyrer for europæiske patenter, fremgår det nemlig ikke af nogen bestemmelse i denne forordning, at beløbet for disse fornyelsesgebyrer skal være ensartet for alle de deltagende medlemsstater. Det fremgår i øvrigt nødvendigvis af kvalifikationen af forordning nr. 1257/2012 som særlig overenskomst, jf. artikel 142 i konventionen om meddelelse af europæiske patenter, og af den omstændighed, at fastsættelsen af niveauet for fornyelsesgebyrerne og af nøglen for fordeling af fornyelsesgebyrerne påhviler en særlig komité inden for Administrationsrådet for Den Europæiske Patentorganisation, at det nødvendigvis er de deltagende medlemsstater og ikke Kommissionen eller Rådet, der skal træffe alle de nødvendige foranstaltninger med henblik på gennemførelsen af den nævnte forordnings artikel 9, stk. 2, eftersom Unionen til forskel fra sine medlemsstater ikke er kontraherende part i den nævnte konvention. (jf. præmis 73-75, 78 og 81-83)

Eftersom EU-lovgiver ikke har delegeret gennemførelsesbeføjelser, der tilkommer denne lovgiver i medfør af EU-retten, til de medlemsstater, der deltager i et forstærket samarbejde om indførelse af enhedspatentbeskyttelse, eller til Den Europæiske Patentmyndighed, kan de principper, der er blevet udviklet i Domstolens praksis vedrørende delegering af diskretionære beføjelser, ikke finde anvendelse. (jf. præmis 84 og 87)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 101 og 102)