ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

I det foreliggende tilfælde fremgår det for det første af forelæggelsesafgørelsen, at den kollektive forvaltning er obligatorisk i forbindelse med udøvelsen af retten til overføring af musikværker til almenheden, herunder i forbindelse med forestillinger. I dette tilfælde repræsenterer den udpegede kollektive forvaltningsorganisation også de rettighedshavere, der ikke har givet organisationen en fuldmagt, og som derfor ikke er medlemmer af denne organisation. For det andet kan de eksklusive økonomiske rettigheder, som indehaverne af ophavsrettighederne har, og som gør det muligt for disse bl.a. at tillade eller forbyde overføringen af et værk til almenheden, ikke gøres til genstand for en overdragelse til de kollektive forvaltningsorganisationer. For det tredje fremgår det af gældende national ret, at den kollektive forvaltningsorganisation har pligt til dels at meddele ikkeeksklusive licenser til de brugere, der anmoder herom, dels at udarbejde metoder, som skal forhandles med brugerne med henblik på betaling af passende vederlag i tilfælde af værker, hvis metode for brug gør det umuligt for rettighedshaverne at meddele individuel tilladelse. I den situation, hvor et vederlag skyldes til indehaverne i henhold til disse metoder, skal den tilladelse, som den kollektive forvaltningsorganisation har meddelt en bruger, for det fjerde indeholde en angivelse af de beløb, som den nævnte organisation opkræver i sit navn, men for indehaverne af ophavsrettighedernes regning.
88

Kommissionen har med sit femte anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og tilsidesatte legalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet ved at fastslå, at denne institution var forpligtet til at betale Printeos renter af det bødebeløb, der skulle tilbagebetales, beregnet på et andet grundlag end det, der var fastsat i artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i 2014-afgørelsen. Kommissionen har fremhævet, at denne bestemmelse ikke blev anfægtet af Printeos og derfor var endelig. Den har endvidere gentaget den argumentation, der er fremført under det tredje og det fjerde anbringende, ifølge hvilken den ikke er forpligtet til at betale renter til Printeos, eftersom den umiddelbart efter annullationen af 2014-afgørelsen tilbagebetalte den af Printeos betalte bøde, og eftersom der ikke var sket nogen pengeforringelse i løbet af perioden fra datoen for betalingen af denne bøde til datoen for tilbagebetalingen af bøden.
65

Således som den forelæggende ret har påpeget, er forskellen mellem de regler, der blev undersøgt inden for rammerne af dom af 22. februar 2018, X og X (C-398/16 og C-399/16, EU:C:2018:110), og de i hovedsagen omhandlede regler, at betingelserne for fradrag i medfør af de regler, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til den nævnte dom, var forskellige, alt efter om det erhvervede selskab indgik i en skattemæssig enhed sammen med det erhvervende selskab eller ej. I hovedsagen er den forskellige behandling derimod i praksis baseret på et krav om hjemsted for det långivende selskab, som er afgørende for, at undtagelsesreglen ikke finder anvendelse. Den fordel, som Lexel gør krav på i den foreliggende sag, må imidlertid ikke forveksles med den fordel, som er forbundet med konsolidering inden for en skattemæssig enhed. Tvisten i hovedsagen vedrører således muligheden for at fradrage renteomkostninger og ikke en generel udligning af udgifter og indkomster inden for den skattemæssige enhed.
Artikel 152 i den nævnte lov foreskriver:

»1. En afgiftspligtig person, som er etableret i Rumænien, kan – hvis den deklarerede eller den faktiske årlige omsætning er lavere end tærsklen på 35000 EUR, hvor det tilsvarende beløb i [rumænske lei (RON)] er fastsat i henhold til vekselkursen fra Banca Națională a României [Rumæniens nationalbank] på tiltrædelsesdatoen og afrundet til nærmeste tusindedel – anvende den afgiftsfritagelse, der herefter benævnes den »særlige fritagelsesordning«, for de i artikel 126, stk. 1, omhandlede transaktioner, bortset fra leveringer inden for Fællesskabet af nye transportmidler, der er fritaget i overensstemmelse med artikel 143, stk. 2, litra b).

2. Den omsætning, der benyttes som grundlag for anvendelsen af stk. 1, består af det samlede beløb, uden moms, for dels de i stk. 7 og 7a omhandlede leveringer af varer og ydelser, som den afgiftspligtige person gennemfører i et kalenderår, der er afgiftspligtige, eller som i givet fald kunne være afgiftspligtige, hvis de ikke var gennemført af en lille virksomhed, dels for transaktioner som led i økonomiske virksomheder, for hvilke leveringsstedet anses at være i udlandet, hvis afgiften er fradragsberettiget i tilfældet af, at disse transaktioner er blevet gennemført i Rumænien i henhold til artikel 145, stk. 2, litra b), dels for fritagne transaktioner med fradragsret, dels for fritagne transaktioner uden fradragsret som omhandlet i artikel 141, stk. 2, litra a), b), e) og f), såfremt disse ikke er accessoriske i forhold til hovedvirksomheden, med undtagelse af følgende transaktioner:

a) levering af faste materielle eller immaterielle aktiver som defineret i artikel 125a, stk. 1, nr. 3), foretaget af den afgiftspligtige person

b) leveringer inden for Fællesskabet af nye transportmidler, som er fritaget i henhold til artikel 143, stk. 2, litra b).

[…]

6. En afgiftspligtig person, der er omfattet af den særlige fritagelsesordning, og hvis omsætning som omhandlet i stk. 2 er større end eller lig med tærsklen for fritagelse inden for et kalenderår, skal anmode om at blive momsregistreret i overensstemmelse med artikel 153 inden for ti dage efter, at tærsklen er nået eller overskredet. […] Den særlige fritagelsesordning finder anvendelse indtil datoen for momsregistreringen i overensstemmelse med artikel 153. Såfremt den omhandlede afgiftspligtige person ikke anmoder om at blive momsregistreret eller indgiver en anmodning for sent, kan de kompetente skatte- og afgiftsmyndigheder pålægge denne en betalingspligt og en pligt til at opfylde de accessoriske forpligtelser fra og med den dato, hvor den pågældende burde have været momsregistreret i overensstemmelse med artikel 153.

[…]«
57

Det forhold, at der ikke er en begrænsning ratione temporis for anvendelsesområdet for denne bestemmelse svarer til dens formål, som der er redegjort for i nærværende doms præmis 44 og 50, nemlig at der for offentlige myndigheder skabes et beskyttet rum til at fortsætte overvejelser og føre interne drøftelser. Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 44 og 50 i forslaget til afgørelse, skal der nemlig med henblik på at afgøre, om behovet for at beskytte retten til at tænke frit for den omhandlede meddelelses ophavsmand og muligheden for at udveksle synspunkter fortsat består, tages hensyn til alle de faktiske og retlige omstændigheder i sagen på det tidspunkt, hvor de kompetente myndigheder skal træffe afgørelse om den anmodning, som er blevet indgivet til dem, eftersom retten til adgang til miljøoplysninger, således som det fremgår af præmis 34 i dom af 16. december 2010, Stichting Natuur en Milieu m.fl. (C-266/09, EU:C:2010:779), konkretiseres på dette tidspunkt.
7

Artikel 18 i direktiv 2010/24 bestemmer: »1. Den bistandssøgte myndighed er ikke forpligtet til at yde den i artikel 10-16 omhandlede bistand, hvis inddrivelse af fordringen på grund af den betalingspligtiges situation ville give anledning til alvorlige økonomiske eller sociale vanskeligheder i den bistandssøgte medlemsstat, for så vidt som de love og administrative bestemmelser og den administrative praksis, der gælder i denne medlemsstat, tillader en sådan fritagelse for nationale fordringer. 2. Den bistandssøgte myndighed er ikke forpligtet til at yde den i artikel 5 og 7-16 omhandlede bistand, hvis den oprindelige anmodning om bistand efter artikel 5, 7, 8, 10 eller 16 vedrører fordringer, der er over fem år gamle regnet fra tidspunktet for fordringens forfaldsdato i den bistandssøgende medlemsstat frem til tidspunktet for fremsættelse af den oprindelige anmodning om bistand. Hvis der imidlertid gøres indsigelse mod fordringen eller den oprindelige akt, der hjemler ret til eksekution i den bistandssøgende medlemsstat, løber den femårige tidsfrist fra det tidspunkt, hvor den bistandssøgende medlemsstat fastslår, at der ikke længere kan gøres indsigelse mod fordringen eller den akt, der hjemler ret til eksekution. Hvis de kompetente myndigheder i den bistandssøgende medlemsstat giver henstand eller mulighed for betaling i rater, løber den femårige tidsfrist fra det tidspunkt, hvor den samlede betalingsperiode udløber. I disse tilfælde er den bistandssøgte myndighed dog ikke forpligtet til at yde bistand, som vedrører fordringer, der er over ti år gamle regnet fra tidspunktet for fordringens forfaldsdato i den bistandssøgende medlemsstat. 3. En medlemsstat er ikke forpligtet til at yde bistand, hvis det samlede beløb af de fordringer, der er omfattet af dette direktiv, og for hvilke der anmodes om bistand, er på under 1500 EUR. 4. Den bistandssøgte myndighed underretter den bistandssøgende myndighed om grundene til, at en anmodning om bistand ikke kan efterkommes.«
25

Indenrigsministeren har for den forelæggende ret gjort gældende, at det var berettiget at tilbagekalde OA’s flygtningestatus på grund af en varig ændring af omstændighederne i dennes hjemland i henhold til artikel 11, stk. 1, litra e), i direktiv 2004/83, idet majoritetsklanerne ifølge ministeren ikke længere forfølger minoritetsklanerne i Mogadishu, og da staten sikrer en effektiv beskyttelse. I denne henseende støtter indenrigsministeren sig på konstateringerne i den forelæggende rets vejledende dom af 3. oktober 2014, MOJ m.fl. (tilbagesendelse til Mogadishu): »ii) Generelt vil en person, som er en »almindelig civilperson« (dvs. ikke tilknyttet sikkerhedsstyrker, noget aspekt af stats- eller myndighedsadministration eller nogen ikke-statslig organisation eller international organisation), og som vender tilbage til Mogadishu efter en fraværsperiode, ikke være udsat for en reel risiko for forfølgelse eller for overlast af en sådan art, at den pågældende kræver beskyttelse i henhold til EMRK’s artikel 3 eller artikel 15, litra c) i [direktiv 2004/83]. […] […] vii) En person, som vender tilbage til Mogadishu efter en fraværsperiode, vil vende sig mod sin kernefamilie, hvis den pågældende har en i byen, for at få hjælp til at genetablere sig og sikre sit eksistensgrundlag. Selv om en hjemvendt også kan søge hjælp fra sine klanmedlemmer, som ikke er nære familiemedlemmer, kan sådan hjælp alene forventes at være mulig for medlemmer af majoritetsklaner, da det kan være begrænset, hvad minoritetsklanerne kan tilbyde. viii) Klanmedlemskabers betydning i Mogadishu har ændret sig. Klaner leverer nu potentielt sociale støttemekanismer og bistår med adgang til eksistensgrundlag, mens de i mindre grad end hidtil udfører en beskyttelsesfunktion. Der er ingen klanmilitser i Mogadishu, ingen voldshandlinger udført af klanerne og ingen forskelsbehandling på grundlag af klaner, selv ikke af medlemmer af minoritetsklaner. […] xi) Det vil derfor alene være personer uden støtte fra en klan eller familien, som ikke modtager pengeoverførsler fra udlandet, og som ikke har nogen reel udsigt til at sikre adgang til et eksistensgrundlag ved tilbagevenden, der har udsigt til at leve under forhold, som ligger under, hvad der i forhold til humanitær beskyttelse er acceptabelt. xii) Oplysningerne viser tydeligt, at det ikke blot er dem, der kommer fra Mogadishu, som nu generelt kan vende tilbage for at bo i byen uden at være udsat for en i artikel 15, litra c), i [direktiv 2004/83] omhandlet fare eller en reel risiko for fattigdom. På den anden side er det usandsynligt, at flytning til Mogadishu for en person, der tilhører en minoritetsklan, og som ikke har nogen tidligere tilknytning til byen, ingen adgang til midler og ingen anden form for støtte fra en klan, familie eller socialt, er realistisk, da der på grund af manglende midler til at etablere et hjem og en eller anden form for vedvarende økonomisk støtte vil være en reel risiko for, at den pågældende ikke har andet valg end at bo i midlertidig indlogering i en [lejr for internt fordrevne], hvor der er en reel mulighed for at leve under forhold, som vil falde under acceptable humanitære standarder.«
13

§ 3a i UStG indeholder regler til fastlæggelse af stedet for levering af øvrige ydelser og bestemmer: »(1) Med forbehold af stk. 2-8 og §§ 3b, 3e og 3f leveres øvrige ydelser på det sted, hvor den erhvervsdrivende driver sin virksomhed. […] (2) Med forbehold af stk. 3-8 og §§ 3b, 3e og 3f leveres øvrige ydelser, der udføres for en erhvervsdrivende til brug for dennes virksomhed, på det sted, hvor modtageren driver sin virksomhed. Udføres ydelsen for en virksomheds faste forretningssted, er det derimod stedet for dette forretningssted, der er afgørende. Første og andet punktum finder tilsvarende anvendelse i tilfælde af øvrige ydelser til en juridisk person, som udelukkende udøver ikke-erhvervsmæssig virksomhed, og som har fået tildelt et momsregistreringsnummer, og når der er tale om en ydelse til fordel for en juridisk person, der udøver såvel økonomisk som ikke-økonomisk virksomhed. Dette gælder ikke for øvrige ydelser, der udelukkende er bestemt til privat brug for personalet eller en selskabsdeltager. (3) Uanset stk. 1 og 2 gælder med virkning fra den 30. juni 2013: […] 2. Leveringsstedet for korttidsudlejning af et transportmiddel er det sted, hvor transportmidlet rent faktisk stilles til modtagerens rådighed. Som kortvarig som omhandlet i første punktum betragtes udlejning for en uafbrudt periode, der a) ikke overstiger 90 dage for så vidt angår søfartøjer b) ikke overstiger 30 dage for så vidt angår andre transportmidler. Udlejning af et transportmiddel, der ikke kan anses for kortvarig i andet punktums forstand til fordel for en aftager, som hverken er erhvervsdrivende for den virksomhed, fra hvilken ydelsen er erhvervet, eller en juridisk person, der udøver en ikke-økonomisk aktivitet, hvortil der er blevet tildelt et momsregistreringsnummer, foretages på det sted, hvor modtageren har sin bopæl eller sit hjemsted […]«
12

Konkurrence- og forbrugerbeskyttelsesmyndigheden har iværksat appel for den forelæggende ret, Korkein hallinto-oikeus (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Finland), til prøvelse af afgørelsen fra markkinaoikeus (domstol i handelsretlige sager) med påstand om ophævelse af afgørelsen og om, at Eltel pålægges den bøde, der var fremsat anmodning om. Myndigheden har anført, at dens anmodning om bøde indgik til markkinaoikeus (domstol i handelsretlige sager) inden for den frist på fem år, der er fastsat i § 22 i lov om konkurrencebegrænsninger. Indtil den 7. januar 2010 – da Fingrid betalte Eltel den sidste rate for anlægsarbejdet af den omhandlede højspændingsledning – var den kontrakt, der var indgået mellem disse to selskaber, nemlig stadig gældende, og den ulovlige prisfastsættelse, der fulgte af den konkurrencebegrænsende aftale, blev anvendt. Subsidiært har denne myndighed gjort gældende, at konkurrencebegrænsningen tidligst ophørte den 12. november 2009, hvor arbejdet blev afsluttet. Ifølge konkurrence- og forbrugerbeskyttelsesmyndigheden skaber en bygge- og anlægskontrakt, som er blevet tildelt en operatør, der deltager i en konkurrencebegrænsende aftale, meget konkrete og langvarige virkninger for den medkontrahent, der skal betale en højere pris end den, som ville have været gældende uden den konkurrencebegrænsende aftale, da betalingen af denne pris sker over flere år i takt med, at projektet skrider frem. En sådan medkontrahent oplever således, hver gang en årlig rate for det arbejde, der er genstand for den konkurrencebegrænsende aftale, forfalder til betaling, at kontraktens skadelige virkninger afspejles direkte i selskabets driftsomkostninger for det pågældende år og dermed i dets økonomiske resultat og ydermere i dets konkurrenceevne på det pågældende marked. Eftersom Fingrid i den foreliggende sag betalte anlægsarbejdet for den omhandlede højspændingsledning til en højere pris end den, der ville have været gældende uden den konkurrencebegrænsende aftale, afspejles disse meromkostninger ligeledes i den pris, som slutbrugerne har betalt for transmission af elektricitet.
79

Det fremgår af Domstolens praksis, at når der er vedtaget en afgørelse om tilbagesendelse over for en tredjelandsstatsborger, men sidstnævnte ikke har efterkommet forpligtelsen til at vende tilbage, hvad enten det måtte være inden for den indrømmede frist for frivillig udrejse, eller hvis der ikke er indrømmet en frist herfor, skal medlemsstaterne i henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2008/115 med det formål at sikre, at procedurerne for tilbagesendelse er effektive, træffe alle nødvendige foranstaltninger for at udsende den pågældende person, hvilket i henhold til direktivets artikel 3, nr. 5), vil sige den fysiske transport af vedkommende ud af medlemsstaten (dom af 23.4.2015, Zaizoune, C-38/14, EU:C:2015:260, præmis 33).
19

Under efterforskningen anmodede direktøren for det tyrkiske selskab, der var arbejdsgiver for OM, om udlevering af sættevognstrækkeren og sættevognen, idet han gjorde gældende, at det nævnte selskab ikke havde nogen forbindelse med den strafbare handling, og at udlevering af de nævnte formuegoder ikke var til hinder for efterforskningen. Denne anmodning blev afslået af anklagemyndigheden, der var ansvarlig for efterforskningen, med den begrundelse, at de materielle beviser i henhold til bulgarsk ret tilbageholdes, indtil straffesagen er afsluttet, og at en udlevering ville være til hinder for efterforskningen. Direktøren indbragte afgørelsen om afslag for Okrazhen sad – Haskovo (den regionale domstol i Haskovo, Bulgarien), som bekræftede dette afslag ved en kendelse af 19. oktober 2018, der ikke kan appelleres.
11

Nævnte direktivs artikel 13 med overskriften »Forpligtelser for ansøgere« bestemmer: »1. Medlemsstaterne pålægger ansøgere en forpligtelse til at samarbejde med de kompetente myndigheder med henblik på at fastslå deres identitet og andre af de i artikel 4, stk. 2, i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9)] omhandlede elementer. Medlemsstaterne kan pålægge ansøgerne andre forpligtelser til at samarbejde med de kompetente myndigheder, for så vidt sådanne forpligtelser er nødvendige for behandlingen af en ansøgning. 2. Medlemsstaterne kan navnlig fastsætte: a) at ansøgere skal melde sig til de kompetente myndigheder eller give personligt fremmøde for disse enten straks eller på et nærmere angivet tidspunkt b) at ansøgere skal udlevere de dokumenter, de er i besiddelse af, og som er relevante for behandlingen af ansøgningen, f.eks. deres pas c) at ansøgere snarest muligt skal oplyse de kompetente myndigheder om deres aktuelle bopæl eller adresse og om enhver ændring heraf. […] d) at de kompetente myndigheder kan undersøge ansøgeren og de genstande, som vedkommende medbringer. […] e) at de kompetente myndigheder kan fotografere ansøgeren, og f) at de kompetente myndigheder kan registrere ansøgerens mundtlige erklæringer, forudsat at vedkommende på forhånd oplyses herom.«
75

Direktiv 2003/96 har ved at fastsætte en harmoniseret beskatningsordning for energiprodukter og elektricitet til formål, således som det fremgår af 2.-5. og 24. betragtning hertil, at fremme et velfungerende indre marked i energisektoren, idet navnlig konkurrenceforvridning skal undgås (dom af 30.1.2020, Autoservizi Giordano, C-513/18, EU:C:2020:59, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis). Med henblik herpå kræver dette direktiv i henhold til dets artikel 4, stk. 1, at de afgiftssatser, medlemsstaterne fastsætter for energiprodukter og elektricitet, der omhandles i nævnte direktivs artikel 2, ikke er lavere end de minimumssatser for beskatning, der er fastsat i dette direktiv, idet direktivet, bl.a. i artikel 5 og 7 samt artikel 15-19, indeholder en række bestemmelser, som giver medlemsstaterne mulighed for at anvende afgiftsfritagelser, afgiftslempelser eller afgiftsdifferentiering for visse produkter eller til visse anvendelser.
71

Denne vurdering ændres ikke af den argumentation, der er anført i denne doms præmis 36. For det første tilkommer det nemlig som anført i denne præmis Kommissionen bl.a. at vurdere muligheden for at anlægge sag mod en medlemsstat og at vælge det tidspunkt, hvor den indleder traktatbrudsproceduren over for denne. For det andet er det ikke gjort gældende, at de frister, der i den foreliggende sag var fastsat i åbningsskrivelsen og i den begrundede udtalelse, var særligt korte eller urimelige og kunne bringe formålene med den administrative procedure, nemlig at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine EU-retlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter, i fare (dom af 19.9.2017, Kommissionen mod Irland (Registreringsafgift), C-552/15, EU:C:2017:698, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis). Det fremgår i øvrigt af de faktiske omstændigheder, der er redegjort for i denne doms præmis 5 og 6, at Kongeriget Spanien havde fuldt kendskab til den omstændighed, at det havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 i direktiv 2016/680, i det mindste fra den 7. maj 2018.
33

Det fremgår nemlig af artikel 4f, stk. 5, i direktiv 2005/36, som ændret, at virksomhed, som tillades inden for rammerne af den delvise adgang til et lovreguleret erhverv, udøves under den erhvervsmæssige titel i hjemlandet, idet denne titel eventuelt skal være oversat til værtsmedlemsstatens sprog, og idet den pågældende erhvervsudøver klart skal angive omfanget af sine erhvervsmæssige aktiviteter for tjenestemodtagerne. Ligeledes rejser den omstændighed, at en person kun har ret til at udøve en del af de aktiviteter, der er omfattet af et erhverv, som en automatisk anerkendelse vedrører, ikke tvivl om den ordning, der er indført ved dette direktiv, og hvorefter kun personer, der opfylder direktivets mindstekrav til uddannelse for et erhverv, som en automatisk anerkendelse vedrører, faktisk kan være omfattet af en sådan anerkendelse og udøve samtlige de aktiviteter, som er forbundet med erhvervet.
48

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, 4, 6 og 15 i direktiv 2008/115 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en medlemsstat administrativt frihedsberøver en tredjelandsstatsborger, der opholder sig ulovligt på dens område, med henblik på at foretage en tvungen overførsel af denne tredjelandsstatsborger til en anden medlemsstat, hvor nævnte statsborger har flygtningestatus, når den pågældende tredjelandsstatsborger nægter at efterkomme et påbud om at begive sig til denne anden medlemsstat, og det ikke er muligt at vedtage en afgørelse om tilbagesendelse over for den pågældende.