Foreløbig udgave

FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

A.M. COLLINS

fremsat den 7. juli 2022( )

C-348/21

HYA,

IP,

DD,

ZI,

SS

procesdeltager:

Spetsializirana prokuratura

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv (EU) 2016/343 – artikel 6, stk. 1, og artikel 8, stk. 1 – bevisbyrde – retten til at være til stede under retssagen – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2 – retten til en retfærdig rettergang og retten til et forsvar – forklaring afgivet af et vidne for en dommer i sagens indledende fase i de tiltaltes eller disses forsvareres fravær – de tiltalte eller disses forsvareres manglende mulighed for at afhøre vidner, der er indkaldt af anklagemyndigheden, i den retslige fase af straffesagen«





I. Indledning

1. Omfatter en tiltalts ret til at være til stede under retssagen retten til at deltage eller retten til at være tilhører? Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) har anmodet Domstolen om at afgøre dette spørgsmål i den anden af fem anmodninger om præjudiciel afgørelse, som den pågældende domstol har indgivet i forbindelse med den samme straffesag ( ).

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

2. I henhold til artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager ( ) fastlægger dette direktiv fælles minimumsregler vedrørende visse aspekter af uskyldsformodningen i straffesager og retten til at være til stede under retssagen i straffesager.

3. Følgende fremgår af 9.-11., 22., 33.-35., 47. og 48. betragtning til direktiv 2016/343:

»(9) Formålet med dette direktiv er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager ved at fastsætte fælles minimumsregler for visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen.

(10) Ved at fastsætte fælles minimumsregler om beskyttelse af mistænktes og tiltaltes proceduremæssige rettigheder har dette direktiv til formål at styrke medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer og således at lette gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. Sådanne fælles minimumsregler kan tillige fjerne hindringer for borgernes frie bevægelighed på hele medlemsstaternes område.

(11) Dette direktiv bør kun finde anvendelse på straffesager som fortolket af [Domstolen], uden at dette berører Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis. [...]

[...]

(22) Bevisbyrden for at fastslå mistænktes og tiltaltes skyld påhviler anklagemyndigheden, og enhver tvivl bør komme den mistænkte eller tiltalte til gode. Der foreligger en tilsidesættelse af uskyldsformodningen, hvis bevisbyrden overgår fra anklagemyndigheden til forsvaret, uden at dette berører domstolens eventuelle beføjelser til af egen drift at bringe sagens faktiske omstændigheder på det rene, dommerstandens fulde uafhængighed ved bedømmelsen af, om den mistænkte eller tiltalte er skyldig, og anvendelsen af faktiske eller retlige formodninger om strafansvaret for en mistænkt eller tiltalt. [...]

[...]

(33) Retten til en retfærdig rettergang er et af grundprincipperne i et demokratisk samfund. De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen udspringer af denne ret og bør være sikret i hele Unionen.

(34) Hvis mistænkte eller tiltalte af grunde, som de pågældende ikke selv har kontrol over, ikke er i stand til at være til stede under retssagen, bør vedkommende have mulighed for at anmode om et nyt tidspunkt for retssagen inden for de tidsfrister, som er fastsat i national ret.

(35) De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er ikke absolut. På visse betingelser bør mistænkte og tiltalte udtrykkeligt eller stiltiende, men dog utvetydigt, have mulighed for at give afkald på denne ret.

[...]

(47) I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i chartret [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«)] og i [konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, herefter »EMRK«], herunder [...] retten til adgang til effektive retsmidler og retten til en retfærdig rettergang, uskyldsformodningen og retten til et forsvar. Der bør især tages hensyn til artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union (TEU), hvori det hedder, at Unionen anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret, og hvorefter de grundlæggende rettigheder, som de er garanteret ved EMRK, og som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, udgør generelle principper i EU-retten.

(48) Da der ved dette direktiv fastsættes minimumsregler, bør medlemsstaterne kunne udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, og fastsætte et højere beskyttelsesniveau. Dette beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, bør aldrig være lavere end de standarder, der er fastsat i chartret eller EMRK som fortolket af Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«

4. Artikel 6 i direktiv 2016/343, der har overskriften »Bevisbyrde«, fastsætter følgende i stk. 1:

»Medlemsstaterne sikrer, at bevisbyrden for at fastslå mistænktes og tiltaltes skyld påhviler anklagemyndigheden. Dette berører ikke dommerens eller den kompetente domstols eventuelle forpligtelse til at søge efter både belastende og diskulperende beviser og forsvarets ret til at fremlægge bevismateriale i overensstemmelse med den gældende nationale ret.«

5. Artikel 8 i direktiv 2016/343 med overskriften »Retten til at være til stede under retssagen« bestemmer følgende i stk. 1-2:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at være til stede under retssagen.

2. Medlemsstaterne kan fastsætte, at en retssag, der kan resultere i en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, kan afholdes, uden at vedkommende er til stede, på betingelse af:

a) at den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, eller

b) at den mistænkte eller tiltalte, der er blevet underrettet om retssagen, repræsenteres af en befuldmægtiget advokat, som er udpeget enten af den mistænkte eller tiltalte eller af staten.«

6. Artikel 13 i direktiv 2016/343, der har overskriften »Forholdet til det eksisterende beskyttelsesniveau«, har følgende ordlyd:

»Intet i dette direktiv må fortolkes således, at det indebærer en begrænsning i eller undtagelse fra de rettigheder og proceduremæssige garantier, der er sikret i henhold til chartret, EMRK eller andre relevante folkeretlige regler eller retsregler i medlemsstaterne, der fastsætter et højere beskyttelsesniveau.«

B. Bulgarsk ret

7. I henhold til artikel 12 i Nakazatelno-protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven, herefter »NPK«) ( ) er retssager kontradiktoriske, og forsvaret har de samme rettigheder som anklagemyndigheden.

8. Det fremgår af NPK’s artikel 46, stk. 2, nr. 1, og artikel 52, at sagens indledende fase gennemføres af efterforskningsmyndighederne under anklagemyndighedens ledelse og tilsyn.

9. NPK’s artikel 117 er affattet således:

»Med vidneudsagn er det muligt at fastslå alle de faktiske omstændigheder, som vidnet har observeret, og som bidrager til afdækningen af de objektivt korrekte omstændigheder.«

10. Det anføres i forelæggelsesafgørelsen, hvori der henvises til NPK’s artikel 107, stk. 1, artikel 139 og 224, at vidner bliver afhørt i sagens indledende fase med henblik på at indsamle bevismateriale, som regel uden at forsvaret er til stede. Under henvisning til NPK’s artikel 280, stk. 2, sammenholdt med samme lovs artikel 253, anføres det også, at vidner atter afhøres i retsmødet under forsvarets tilstedeværelse, i hvilken forbindelse sidstnævnte har mulighed for at stille sine egne spørgsmål til vedkommende.

11. NPK’s artikel 223, der har overskriften »Afhøring af vidnet for en domstol« bestemmer i stk. 1 og 2:

»1) Hvis der foreligger en risiko for, at et vidne ikke vil være i stand til at give møde for retten på grund af alvorlig sygdom, en længere periode med fravær fra landet eller andre grunde, der gør det umuligt for den pågældende at være til stede under sagen, og også når det er nødvendigt at sikre vidneudsagn, der er særligt vigtige med henblik på fastlæggelse af, hvad der er objektivt sandt, gennemføres afhøringen for en dommer ved den relevante ret i første instans eller ved den ret i første instans, i hvis kreds aktiviteten finder sted. Under sådanne omstændigheder sendes sagen ikke til dommeren.

2) Den myndighed, der er ansvarlig for sagens indledende fase, sikrer, at vidnet er til stede, og at den tiltalte og dennes eventuelle forsvarer har mulighed for at deltage i gennemførelsen af afhøringen.«

12. NPK’s artikel 281, der har overskriften »Oplæsning af et vidneudsagn«, bestemmer i stk. 1 og 3:

»1) Vidneudsagn, der er afgivet i den samme sag for en dommer i sagens indledende fase eller for en anden sammensætning af retten, læses op, når:

[...]

3. Vidnet, som er blevet behørigt indkaldt, ikke kan møde for retten i en længere periode eller på ubestemt tid, og det ikke er nødvendigt eller muligt at afhøre vedkommende ved delegation af beføjelser.

4. Det er ikke muligt at finde vidnet med henblik på indkaldelse, eller vidnet er afgået ved døden.

[...]

3) På de betingelser, der er fastsat i artikel 281, stk. 1, nr. 1)-6), oplæses vidneudsagn, der er afgivet for en myndighed, der er ansvarlig for sagens indledende fase, hvis den tiltalte og dennes forsvarer, såfremt en sådan forsvarer er blevet bemyndiget eller udpeget, deltog i afhøringen. Hvis der er flere tiltalte, kræver oplæsningen af de vidneudsagn, der vedrører tiltalen mod dem, samtykke fra de tiltalte, der ikke blev indkaldt til afhøringen, eller som gav en behørig begrundelse for deres manglende fremmøde.«

III. Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

13. Spetsializirana prokuratura (særlig anklagemyndighed, Bulgarien) indledte en straffesag mod flere personer som følge af deres angivelige deltagelse i en organiseret kriminel gruppe, hvis formål var at smugle tredjelandsstatsborgere over bulgarske grænser, at yde bistand til ulovlig indrejse i Bulgarien og i denne forbindelse at modtage og betale bestikkelse.

14. I den indledende fase af straffesagen afhørte efterforskningsmyndighederne, der bistod anklagemyndigheden, fem tredjelandsstatsborgere, nærmere bestemt MM, RB, KH, HN og PR (herefter samlet »vidnerne«), hvis ulovlige indrejse i Bulgarien fem personer, nærmere bestemt IP, DD, ZI, SS og HYA (herefter samlet »de tiltalte«), angiveligt havde ydet bistand til. De første tre tiltalte var ansatte ved grænsepolitiet i Sofia lufthavn (Bulgarien).

15. Vidnerne blev afhørt for en dommer i overensstemmelse med NPK’s artikel 223: MM, RB og PR gav møde den 30. marts 2017 og den 12. april 2017, HN gav møde den 30. marts 2017, og KH gav møde den 26. maj 2017 ( ). Disse afhøringer fandt sted, før de mistænkte formelt var blevet tiltalt og havde fået adgang til advokatbistand. IP, DD, SS og HYA blev anholdt den 25. maj 2017 om aftenen og blev tiltalt dagen efter ( ), mens ZI blev anholdt og tiltalt den 31. maj 2017. Derefter blev de tiltalte varetægtsfængslet og fik adgang til advokatbistand.

16. Efter at de tiltalte var blevet tiltalt, anså anklagemyndigheden det ikke for nødvendigt at afhøre vidnerne under de tiltaltes eller disses forsvareres tilstedeværelse, selv om anklagemyndigheden vidste, at der var truffet udsendelsesafgørelser over for fire af vidnerne, og at det dermed var usandsynligt, at disse vidner kunne være til stede i retssagen mod de tiltalte.

17. Den 21. juli 2017 afhørte anklagemyndigheden vidnerne MM og RB for anden gang. MM blev atter afhørt den 22. november 2017. Disse afhøringer blev ikke gennemført for en dommer, og de tiltalte og disses forsvarere var ikke til stede.

18. SS og DD anmodede henholdsvis den 18. januar 2018 og den 30. april 2018 udtrykkeligt om at afhøre MM. Anklagemyndigheden behandlede ikke disse anmodninger ( ).

19. Som følge af deres ulovlige ophold i Bulgarien og sideløbende med straffesagen blev vidnerne MM, RB, HN og PR genstand for en administrativ sag og blev tilbageholdt i en migrantlejr. Inden deres løsladelse fra varetægtsfængslingen blev der forkyndt udsendelsesafgørelser for dem. KH, som var rejst ind i Bulgarien den 25. maj 2017, forlod landet den 29. maj 2017, uden at der var indledt en administrativ sag mod ham.

20. Den 19. juni 2020 indleverede den særlige anklagemyndighed et anklageskrift mod de tiltalte til den forelæggende ret. Den forelæggende rets forsøg på at lokalisere og indkalde vidnerne med henblik på at afhøre dem i de tiltaltes eller disses forsvareres tilstedeværelse var forgæves, enten fordi deres opholdssted var ukendt (i RB’s, HN’s og PR’s tilfælde), eller fordi de var blevet udvist fra Bulgarien (i MM’s tilfælde), eller fordi de frivilligt havde forladt landet (I KH’s tilfælde). Den forelæggende ret fastslog således, at det ikke var muligt at afhøre vidnerne personligt under de tiltaltes eller disses forsvareres tilstedeværelse, eller at sidstnævnte kunne stille spørgsmål til disse vidner.

21. I retsmødet den 9. april 2021 anmodede anklageren i overensstemmelse med NPK’s artikel 281, stk. 1, om oplæsning af de forklaringer, som vidnerne havde afgivet for en dommer i straffesagens indledende fase, under retssagen mod de tiltalte ( ). Herved ville disse forklaringer blive en del af det bevismateriale, på grundlag af hvilket retten skulle træffe afgørelse om anklagerne mod de tiltalte. De tiltalte modsatte sig denne anmodning, eftersom dette ville fratage dem deres ret til en retfærdig rettergang som omhandlet i EMRK’s artikel 6.

22. Den forelæggende ret har forklaret, at disse vidneudsagn er grundlaget for tiltalerne og er af væsentlig betydning for bedømmelsen af, om de tiltalte er skyldige. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt proceduren i NPK’s artikel 281, stk. 1, sammenholdt med samme lovs artikel 223, hvoraf det følger, at såfremt et vidne er fraværende under en tiltalts retssag, kan forklaringer, som vedkommende afgav for en dommer i straffesagens indledende fase i tiltaltes eller dennes forsvarers fravær, oplæses under retssagen, uden at sidstnævnte har haft mulighed for at stille spørgsmål til dette vidne, er forenelig med EU-retten.

23. Den forelæggende ret har anført, at en domstol i straffesager under retssagen kan støtte sig på forklaringer, der er afgivet i tiltaltes eller dennes forsvarers tilstedeværelse. Det følger af NPK’s artikel 281, stk. 1 og 3, at når den domsafsigende ret oplæser forklaringer, der er afgivet af et vidne i den indledende fase, bliver disse forklaringer en del af bevismaterialet i sagen og har den samme bevisværdi, som hvis vidnet havde været til stede under retssagen og havde besvaret spørgsmål fra sagens parter. Den forelæggende ret har forklaret, at når der foreligger en risiko for, at et vidne ikke vil være i stand til at møde for den domsafsigende ret, kan vedkommende afhøres i den indledende fase for en dommer, som har til opgave at lede afhøringen ved at sikre, at den formelt er gyldig. Når en mistænkt formelt er blevet tiltalt, skal vedkommende underrettes om den pågældende afhøring og tilbydes muligheden for at deltage i den. Med henblik på at omgå denne retlige forpligtelse afhører efterforskningsmyndigheder imidlertid ofte vidner i de 24 timer, der går mellem anholdelsen af den mistænkte og den formelle tiltalerejsning ( ). Dette var tilfældet i denne sag ( ).

24. Efter den forelæggende rets opfattelse omfatter tiltaltes ret til at være til stede under retssagen i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 udøvelsen af alle vedkommendes rettigheder i forbindelse med denne retssag med henblik på vedkommendes forsvar, herunder retten til at stille spørgsmål til anklagemyndighedens vidner. Den domsafsigende ret kan således kun støtte sig på beviser, der er fremlagt under de tiltaltes eller disses forsvareres tilstedeværelse. Selv om de tiltalte er til stede under retssagen mod dem, overværer de i dette tilfælde reelt oplæsningen af forklaringer, der er afgivet af vidner for anklagemyndigheden, uden at de tiltalte har haft mulighed for at stille spørgsmål til disse vidner. Under henvisning til chartrets artikel 47, stk. 2, er den forelæggende ret af den opfattelse, at de tiltalte befinder sig i samme situation, som de ville være i, hvis disse vidner under retssagen var blevet afhørt af anklagemyndigheden i de tiltaltes eller disses forsvareres fravær.

25. Den forelæggende ret har videre anført, at når anklagemyndigheden indsamler bevismateriale i et mellemliggende retsmøde, såsom det i NPK’s artikel 223 omhandlede, uden forsvarets deltagelse, og anvender disse beviser til at fastslå de tiltaltes skyld under retssagen mod dem, bevises anklagen på en sådan måde, at de tiltalte eller disses forsvarere ikke har nogen mulighed for at stille spørgsmål til vidnerne. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om den pligt til at føre bevis for tiltaltes skyld, som anklagemyndigheden er pålagt i henhold til artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343, varetages korrekt under sådanne omstændigheder. Den forelæggende ret ønsker desuden oplyst, om retten til en retfærdig rettergang, som er sikret ved chartrets artikel 47, stk. 2, kræver, at de tiltalte sikres adgang til effektive retsmidler med henblik på tiltaltes forsvar mod anklagemyndighedens beviser, navnlig muligheden for at stille spørgsmål til anklagemyndighedens vidner. Således ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343 skal fortolkes i sammenhæng med samme direktivs artikel 8, stk. 1.

26. Den forelæggende ret er ikke af den opfattelse, at oplæsning under retssagen mod de tiltalte af en forklaring, der er afgivet af et vidne i sagens indledende fase, uden at de tiltalte har haft mulighed for at stille deres egne spørgsmål til dette vidne, under alle omstændigheder er uforenelig med EU-retten. Selv om denne procedure tilsidesætter tiltaltes ret til at være til stede under retssagen, kan den være nødvendig, hvis det er objektivt umuligt at sikre vidnernes personlige fremmøde i retssagen, hvis anklagemyndigheden har handlet korrekt, og hvis der iværksættes kompenserende foranstaltninger.

27. I denne sag vidste anklagemyndigheden, at vidnerne ville blive udsendt af Bulgarien, og at det derfor ville være vanskeligt, om ikke umuligt, for dem at være til stede under retssagen. Anklagemyndigheden vidste således, at de forklaringer, som vidnerne afgav for en dommer i sagens indledende fase som svar på anklagemyndighedens spørgsmål og i de tiltaltes og disses forsvareres fravær, ville blive oplæst under retssagen, og at de ville have den samme bevisværdi, som hvis de tiltalte eller disses forsvarere havde været til stede ved denne afhøring i den indledende fase ( ). Desuden findes der i national ret ingen retsmidler mod anklagemyndighedens passivitet eller afvisning af at give tiltalte muligheden for at stille spørgsmål til vidner, hvis forklaringer anklagemyndigheden ønsker at støtte sig på.

28. På denne baggrund har Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Er en national ordning, hvorefter tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er overholdt, og anklagemyndigheden på korrekt vis opfylder sin pligt til at føre bevis for tiltaltes skyld, såfremt der under den retslige fase af straffesagen anvendes udtalelser, som vidner, der af objektive [grunde] ikke kan afhøres, har afgivet i sagens indledende fase, idet disse vidner kun er blevet afhørt af anklagemyndigheden og uden forsvarets deltagelse, men dog for en domstol, og anklagemyndigheden allerede i den indledende fase havde mulighed for at give forsvaret adgang til at deltage i denne afhøring, men har undladt at gøre dette, forenelig med artikel 8, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343, sammenholdt med 33. og 34. betragtning hertil, og chartrets artikel 47, stk. 2?«

29. DD, IP og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg.

IV. Bedømmelse

A. Betydningen af EMRK’s artikel 6 og chartrets artikel 47 og 48

30. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den situation, der giver anledning til tvivl i den foreliggende sag, kan være forenelig med EU-retten, såfremt visse af de betingelser, der er fastlagt i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) retspraksis er opfyldt ( ). Den forelæggende ret har navnlig fremhævet Menneskerettighedsdomstolens dom i sagen Gani mod Spanien ( ), hvor sidstnævnte med henvisning til EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, litra d), undersøgte en domstols mulighed for at tillade anvendelse af beviser i form af de forklaringer, som anklagemyndighedens eneste vidne havde afgivet under sagens indledende fase under omstændigheder, hvor tiltalte og dennes forsvarer ikke kunne stille spørgsmål til vidnet under retssagen, eftersom vidnet led af en posttraumatisk stresslidelse.

31. Jeg har to bemærkninger i denne forbindelse.

32. For det første har den forelæggende ret med rette støttet sig på Menneskerettighedsdomstolens praksis med henblik på fortolkningen af direktiv 2016/343 ( ).

33. Det fremgår af 47. betragtning til direktiv 2016/343, at direktivet overholder de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i chartret og i EMRK, herunder retten til en retfærdig rettergang, uskyldsformodningen og retten til et forsvar. Det følger af 48. betragtning til direktiv 2016/343, at det beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, aldrig bør være lavere end de standarder, der er fastsat i chartret eller EMRK som fortolket af Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Kravet om at opretholde minimumsregler er tæt forbundet med formålene om at styrke medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer og at lette gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager ( ).

34. Det anføres i 33. betragtning til direktiv 2016/343, at de mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen udspringer af retten til en retfærdig rettergang, der er fastsat i EMRK’s artikel 6 og i chartrets artikel 47, stk. 2 og 3, og artikel 48. Ifølge forklaringerne til chartret ( ) svarer chartrets artikel 47, stk. 2, til EMRK’s artikel 6, stk. 1, og indholdet af chartrets artikel 48 er det samme som EMRK’s artikel 6, stk. 2 og 3 ( ). Det følger heraf, at den ret, som enhver, der er anklaget for en lovovertrædelse, har til at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner, som er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 3, litra d), er en del af retten til et forsvar, som er sikret ved chartrets artikel 48, stk. 2. Dette kræver, at den pågældende gives mulighed for at gøre sine synspunkter gældende vedrørende anklagerne mod ham ( ), og er generelt et specifikt element i retten til en retfærdig rettergang, som er sikret ved chartrets artikel 47, stk. 2 ( ).

35. For det andet konkluderer jeg på grundlag af disse betragtninger, at der ud over chartrets artikel 47, stk. 2, som den forelæggende ret har henvist til direkte, også skal tages højde for chartrets artikel 48, stk. 2, med henblik på at give et hensigtsmæssigt svar på den forelæggende rets spørgsmål ( ).

B. Det præjudicielle spørgsmål

36. Hovedsagen falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2016/343, eftersom den, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, omhandler tiltalte personer, der bliver retsforfulgt inden for rammerne af en straffesag for angiveligt at have begået lovovertrædelser, i hvilken forbindelse der endnu ikke er truffet endelig afgørelse om skyldsspørgsmålet ( ).

37. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg forsøgt at omdefinere forelæggelsens omfang ved at anføre, at den forelæggende rets spørgsmål i det væsentlige rejser tvivl om, hvilket bevismateriale der kan anvendes under retssagen. Ved bedømmelsen af forklaringer, der er afgivet af mistænkte eller tiltalte, eller af beviser, der er indhentet i strid med retten til ikke at udtale sig eller retten til ikke at inkriminere sig selv, påhviler det medlemsstaterne at sikre, at retten til et forsvar og en retfærdig rettergang respekteres. Det fremgår ikke desto mindre, at denne pligt ikke »berører nationale regler og systemer om, hvilket bevismateriale der kan anvendes under retssagen« ( ).

38. Denne anmodning om præjudiciel afgørelse, i det mindste for så vidt som der med den ønskes en fortolkning af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343, sammenholdt med chartrets artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2, rejser ikke tvivl om, hvilket bevismateriale der kan anvendes under retssagen. Den omhandler derimod udtrykkeligt tiltaltes ret til at være til stede under retssagen i en situation, hvor den forelæggende ret ønsker kendskab til det præcise omfang og indhold af denne ret samt til de konsekvenser, som denne ret kan medføre for gennemførelsen af retssagen mod de tiltalte. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om denne ret har fuld virkning under omstændigheder, hvor tiltalte kan være til stede under retssagen og høre forklaringer afgivet af anklagemyndighedens vidner i sagens indledende fase i de tiltaltes og disses forsvareres fravær, idet disse forklaringer oplæses og føres til protokol, uden at de tiltalte kan stille spørgsmål til disse vidner, eftersom sidstnævnte er fraværende. Med andre ord: Omfatter retten til at være til stede under retssagen, som den er sikret ved de ovennævnte bestemmelser, nødvendigvis tiltaltes eller dennes forsvarers ret til at deltage i denne retssag ved at stille spørgsmål til anklagemyndighedens vidner?

39. Kommissionen har subsidiært gjort gældende, at artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 ikke finder anvendelse under omstændigheder som de i forelæggelsesafgørelsen omhandlede.

40. Kommissionen har for det første anført, at artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 kun finder anvendelse på den retslige fase af straffesagen. Dermed omfatter dette direktiv ikke indsamlingen af bevismateriale i sagens indledende fase, herunder spørgsmål om, hvorvidt tiltalte og/eller disses forsvarere har ret til at være til stede under afhøringen af et vidne i denne fase.

41. Denne argumentation er ikke overbevisende. Således som det betones i forelæggelsesafgørelsen, søger den forelæggende ret vejledning om lovligheden af anvendelsen af NPK’s artikel 281, stk. 1, under retssagen mod de tiltalte, og ikke om gennemførelsen af straffesagen i den indledende fase.

42. For det andet har Kommissionen anført, at artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 består af en tiltalts ret til at være til stede under retssagen. Denne bestemmelse omfatter ikke de tiltaltes eller disses forsvareres ret til at stille spørgsmål til vidner.

43. Selv om hverken artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 eller andre bestemmelser i dette direktiv nævner en tiltalts ret til at stille spørgsmål til anklagemyndighedens vidner, indebærer Kommissionens fortolkning af tiltaltes ret til at være til stede under retssagen, at de reduceres til blot at være tilhørere. Denne fortolkning gør artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 indholdsløs og bevirker, at tiltaltes ret til at være til stede under retssagen bliver virkningsløs, om ikke meningsløs. Den forelæggende ret har med rette anført, at såfremt denne fortolkning tiltrædes, ville de tiltalte befinde sig i samme situation, som vedkommende ville være i, hvis disse vidner under retssagen var blevet afhørt af anklagemyndigheden i de tiltaltes eller disses forsvareres fravær.

44. Det fremgår under alle omstændigheder af både Domstolens og Menneskerettighedsdomstolens praksis, at tiltaltes ret til at stille spørgsmål til vidner, som anklagemyndigheden har indkaldt under en straffesag, er en væsentlig del af enhver persons ret til at deltage i retssagen.

45. Med henvisning til Menneskerettighedsdomstolens praksis har Domstolen i en dom, hvori den fortolkede artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2016/343, fastslået, at »afholdelse af et offentligt retsmøde udgør et grundlæggende princip, der er fastsat i EMRK’s artikel 6[, som] har en særlig betydning på det strafferetlige område, hvor [...] en borger lovligt kan kræve at blive »hørt« og at drage fordel af bl.a. muligheden for mundtligt at redegøre for sine forsvarsanbringender, at høre belastende forklaringer og at afhøre og krydsforhøre vidnerne« ( ).

46. I en sag, der omhandlede anvendelsen af princippet om straffesagers umiddelbarhed, hvorved en ret skal have direkte og umiddelbart kendskab til den sag, der er indbragt for den ( ), fastslog Domstolen ligeledes, at de personer, der har ansvaret for at træffe afgørelse om, hvorvidt en tiltalt er skyldig eller uskyldig, principielt skal afhøre vidnerne personligt og bedømme disses troværdighed, at bedømmelsen af et vidnes troværdighed er en vanskelig opgave, som normalt ikke kan udføres ved hjælp af den blotte læsning af indholdet af vidnets erklæringer, og at »et af de væsentlige elementer i en retfærdig rettergang i straffesager er [...] den tiltaltes mulighed for at blive stillet over for vidnerne under tilstedeværelse af den dommer, der i sidste ende træffer afgørelse« ( ).

47. Menneskerettighedsdomstolen har ved flere lejligheder haft mulighed for at fortolke den ret, som enhver, der er anklaget for en lovovertrædelse, har til at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner, som er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 3, litra d), og som er et specifikt element i retten til en retfærdig rettergang, som er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 1 ( ). Menneskerettighedsdomstolen har med henvisning til disse bestemmelser undersøgt, om straffesager, i deres helhed, herunder måden at fremlægge beviser på, har haft en retfærdig karakter ( ).

48. Ifølge Menneskerettighedsdomstolen kræver EMRK’s artikel 6, stk. , og artikel 6, stk. 3, litra d), at alle de omstændigheder, der lægges den tiltalte til last, fremlægges for den tiltalte i et offentligt retsmøde med henblik på en kontradiktorisk behandling, førend han kan kendes skyldig. Anvendelsen af forklaringer, der er afgivet i den indledende fase, som bevismateriale er i sig selv ikke uforenelig med disse bestemmelser, dog under forudsætning af at retten til et forsvar, der som hovedregel kræver, at en tiltalt gives en passende og reel mulighed for at bestride en vidneforklaring og afhøre et imod ham ført vidne, respekteres ( ).

49. Menneskerettighedsdomstolen har undersøgt, om straffesager, hvorunder forklaringer afgivet af et vidne, der ikke var til stede eller blev afhørt under retssagen, anvendes som bevismateriale, er forenelige med EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, litra d), med henvisning til en test i tre trin ( ).

50. For det første skal der være en god grund til, at anklagemyndighedens vidne undlader at give møde i retssagen, såsom dødsfald, helbredstilstand, frygt for at vidne eller den omstændighed, at det er umuligt at finde vidnet ( ).

51. For det andet begrænser en domfældelse, der udelukkende eller i omfattende grad støtter sig på forklaringer afgivet af en person, som den tiltalte ikke har haft mulighed for at afhøre eller lade afhøre under efterforskningen eller retssagen, retten til et forsvar i en sådan grad, at retssagen er uforenelig med de garantier, der er fastsat i EMRK’s artikel 6 ( ).

52. For det tredje undersøger Menneskerettighedsdomstolen, om der findes tilstrækkelige kompenserende beviser og navnlig solide processuelle garantier, der kan opveje de vanskeligheder, som forsvaret udsættes for på grund af tilladelsen til, at uimodsagte forklaringer afgivet af et vidne, der ikke er til stede, anvendes til bevisoptagelse, og sikre, at sagen i sin helhed har en retfærdig karakter ( ). Menneskerettighedsdomstolen undersøger følgende elementer i denne forbindelse: den domsafsigende rets tilgang til fraværende vidners uimodsagte forklaringer ( ), tilgængeligheden og styrken af underbyggende beviser i retssagen ( ) og de proceduremæssige foranstaltninger, der er truffet for at opveje den manglende mulighed for at krydsforhøre vidnet direkte under retssagen ( ).

53. Det er i lyset af disse betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med hensyn til fortolkningen af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343.

54. Som den forelæggende ret har forklaret, tillader NPK’s artikel 281, stk. 1, sammenholdt med samme lovs artikel 223, at en ret, der behandler en straffesag, såfremt et vidne af en god grund er ude af stand til at være til stede under retssagen, med henblik på at træffe afgørelse om, hvorvidt en tiltalt er skyldig eller uskyldig, tager hensyn til forklaringer afgivet af dette vidne for en dommer ved anklagemyndighedens afhøring i sagens indledende fase, eftersom den tiltalte, hvis denne ikke formelt er blevet tiltalt på afhøringstidspunktet, ikke kan deltage i afhøringen.

55. For så vidt som disse bestemmelser i praksis forhindrer tiltalte eller disses forsvarere i at stille spørgsmål til anklagemyndighedens vidner under retssagen, kan de tilsidesætte disse personers ret til at være til stede under retssagen, som er sikret ved artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343, samt retten til en retfærdig rettergang og retten til et forsvar, som er sikret ved henholdsvis chartrets artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2.

56. Selv om Domstolen ikke er forpligtet til at følge den test i tre trin, som Menneskerettighedsdomstolen har udformet, giver denne test imidlertid en nyttig begrebsmæssig ramme, som gør det muligt at vurdere foreneligheden af procedurer såsom dem, der er beskrevet i forelæggelsesafgørelsen, i lyset af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343 og de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2.

57. Den nationale lovgivning, som den forelæggende ret har henvist til, synes at opfylde kravet i denne tests første trin, eftersom forklaringen fra anklagemyndighedens vidne kun antages, såfremt der er en god grund til, at dette vidne er fraværende i retssagen. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om anklagemyndigheden kan godtgøre, at der er en god grund til vidnets fravær under omstændighederne i den sag, der er indbragt for den.

58. Det tilkommer også den forelæggende ret at anvende det andet trin af den af Menneskerettighedsdomstolen udformede test i betragtning af de faktiske omstændigheder, som den er blevet forelagt. Såfremt den forelæggende ret fastslår, at det fraværende vidnes forklaring er afgørende for at fastslå de tiltaltes skyld, følger det heraf, at den nationale lovgivning, som denne ret har henvist til, begrænser disse personers ret til at forsvare sig i et omfang, der er uforeneligt med de garantier, der er fastsat i EMRK’s artikel 6.

59. For så vidt angår denne tests tredje trin antyder de oplysninger, som Domstolen råder over, at der findes utilstrækkelige kompenserende beviser, der kan opveje de vanskeligheder, som de tiltalte udsættes for, idet retten tillader, at uimodsagte forklaringer afgivet af et vidne, der ikke er til stede, anvendes til bevisoptagelse, og som ville kunne sikre, at sagen i sin helhed har en retfærdig karakter. Ifølge den forelæggende ret har vidneudsagn, der er afgivet for en dommer i henhold til NPK’s artikel 223, og som oplæses i henhold til NPK’ artikel 281, stk. 1, den samme bevisværdi, som hvis vidnerne havde været til stede under retssagen og havde besvaret spørgsmål fra både anklagemyndigheden og forsvaret. Efter at anklagemyndigheden har afhørt et vidne for en dommer i henhold til NPK’s artikel 223 uden forsvarets deltagelse, har førstnævnte navnlig ikke pligt til at afhøre vidnet igen under forsvarets tilstedeværelse i sagens indledende fase ( ). Forsvaret har heller ikke nogen mulighed for at påklage anklagemyndighedens afslag på en anmodning om at stille spørgsmål til vidner i sagens indledende fase eller for at afkræve anklagemyndigheden et svar på en anmodning herom.

60. Med hensyn til fortolkningen af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343, som det præjudicielle spørgsmål også henviser til, er denne bestemmelse en af fem artikler i direktivets kapitel 2, som omhandler uskyldsformodningen. Som det præciseres i 22. betragtning til direktivet, kræver denne bestemmelse, at medlemsstaterne sikrer, at bevisbyrden for at fastslå mistænktes og tiltaltes skyld påhviler anklagemyndigheden.

61. Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343 anvendes således til at placere bevisbyrden i straffesager. I modsætning til det af den forelæggende ret anførte indeholder denne bestemmelse ikke et krav om, at anklagemyndigheden for at fastslå de tiltaltes skyld kun kan fremlægge beviser, som den har indsamlet i overensstemmelse med lovgivningen, herunder artikel 8, stk. 1, i direktiv 2016/343. Genstanden for direktiv 2016/343 som defineret i dets artikel 1 foregiver på ingen måde at omfatte spørgsmål af denne type.

62. Jeg er derfor af den opfattelse, at fortolkningen af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2016/343 ikke har betydning for de faktiske omstændigheder i denne sag, og at det således ikke er nødvendigt at besvare den forelæggende rets anmodning om fortolkning af denne bestemmelse.

V. Forslag til afgørelse

63. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Spetsializiran nakazatele sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien), således:

»En national ordning, hvorefter tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er overholdt, er uforenelig med artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, sammenholdt med artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, såfremt der under den retslige fase af straffesagen anvendes udtalelser, som vidner, der af objektive grunde ikke kan afhøres, har afgivet i sagens indledende fase, idet disse vidner kun er blevet afhørt af anklagemyndigheden og uden forsvarets deltagelse, men dog for en domstol, og anklagemyndigheden allerede i den indledende fase havde mulighed for at give forsvaret adgang til at deltage i denne afhøring, men har undladt at gøre dette.«