Den materielle retskraft omfatter kun de præmisser i en dom, som udgør det nødvendige grundlag for domskonklusionen og derfor ikke kan adskilles fra denne. I tilfælde, hvor Retten annullerer en afgørelse truffet af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsrets (EUIPO), kan de præmisser, på hvilket grundlagt denne retsinstans har forkastet visse af de af parterne fremførte argumenter, følgelig ikke anses for at have opnået materiel retskraft.

Domstolen har fastslået, at kravene til efterprøvelsen af den reelle brug af et varemærke som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, der er en bestemmelse, som er blevet gentaget uden ændring i artikel 15, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, svarer til de krav, der gælder for et tegns opnåelse af fornødent særpræg ved brug med henblik på dets registrering som omhandlet i denne forordnings artikel 7, stk. 3.

Det skal imidlertid bemærkes, at i modsætning til den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2012 i sag C-149/11, Leno Merken, hvori Domstolen præciserede, at der ved bedømmelsen af, om der foreligger »reel brug inden for Fællesskabet« i henhold til artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, skal ses bort fra grænserne for medlemsstaternes område, vedrører dom af 18. april 2013 i sag C-12/12, Colloseum Holding, ikke den geografiske rækkevidde, der er relevant med henblik på at bedømme, om der er tale om reel brug som omhandlet i denne bestemmelse, men muligheden for at vurdere, om betingelsen for reel brug af et varemærke som omhandlet i nævnte bestemmelse er opfyldt, når et registreret varemærke – som har opnået fornødent særpræg som følge af brugen af et andet sammensat varemærke, som det udgør en bestanddel af – kun bruges ved hjælp af dette andet sammensatte mærke, eller når det kun bruges sammen med et andet varemærke, og begge varemærker endvidere er registreret sammen som varemærke.

Præmis 34 i dom af 18. april 2013 i sag C-12/12, Colloseum Holding, kan derfor ikke fortolkes således, at kravene til vurderingen af den territoriale rækkevidde, som muliggør registrering af et varemærke ved brug, svarer til dem, der muliggør, at indehaveren af et registreret varemærke bevarer sine rettigheder.

Det skal ligeledes bemærkes, at der hvad angår reel brug af et EU-varemærke, der allerede er registreret, ikke foreligger en bestemmelse, der svarer til artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, hvorfor det ikke umiddelbart kan lægges til grund, at en sådan brug ikke har fundet sted alene med den begrundelse, at det omhandlede varemærke ikke er blevet brugt i en del af EU.

Domstolen har fastslået, at selv om det var berettiget at forvente, at der gøres brug af et EU-varemærke på et område, der er større end en enkelt medlemsstats område, for at denne brug kan kvalificeres som »reel brug«, er det ikke udelukket, at markedet for de varer eller tjenesteydelser, som et EU-varemærke er blevet registreret for, under visse omstændigheder rent faktisk er afgrænset til en enkelt medlemsstats område, således at brugen af nævnte varemærke på dette område ville kunne opfylde betingelsen om reel brug af et EU-varemærke.

(jf. præmis 70-74)