ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 7 i afgørelsen af 17. december 2013 har følgende ordlyd:

»[Ansættelsesmyndigheden] fastsætter den procentdel, der er nævnt i artikel 2, for samtlige tjenestesteder på grundlag af de i artikel 1 nævnte oplysninger, som den har til rådighed.

De parametre, der tages hensyn til ved fastsættelsen af godtgørelsen for levevilkårene, er bl.a. følgende:

– sundheds- og hospitalsforhold

– sikkerhedsforhold

– klimaforhold

– grad af isolering

– andre lokale leveforhold.

[Ansættelsesmyndigheden] fastsætter for hvert parameter en genegrad i form af et pointtal. Disse oplysninger overføres til en sammenligningstabel, der følger af den endelige beregning, som afspejler den procentdel, der er tildelt som godtgørelse for levevilkårene. Den anvendte metode beskrives i retningslinjer, der vedtages af T[jenesten for EU’s Optræden Udadtil] og de ansvarlige tjenestegrene i Kommissionen efter høring af den tekniske gruppe [for godtgørelsen for levevilkårene].

Den tekniske gruppe [for godtgørelsen for levevilkårene] er en rådgivende ad hoc-gruppe, hvis medlemmer udgøres af administrativt personale og ansatte ved T[jenesten for EU’s Optræden Udadtil] og af ansatte ved Kommissionen. Personalerepræsentanterne vælges af personaleudvalget ved deres institution. Den tekniske gruppe [for godtgørelsen for levevilkårene] udtaler sig i form af henstillinger efter anmodning fra [ansættelsesmyndigheden]. Denne gruppe skal bl.a. høres om de afgørelser, der er nævnt i artikel 2, stk. 1 og 3.«
35

For det første har sagsøgeren nemlig ikke hævdet, at hun havde vanskeligheder ved at udfærdige sin ansøgning på tysk, eller at hun kun opnåede 15 point som følge af, at hun havde begrænsede skrivefærdigheder på dette sprog. Sagsøgeren har begrænset sig til generelt at hævde, at en ansøger, der ikke har mulighed for at vælge, hvilket sprog den pågældende ønsker at udfærdige sin ansøgning på, og som i hendes tilfælde er tvunget til at anvende et andet sprog end den pågældendes modersmål, nødvendigvis udsættes for forskelsbehandling i forhold til de ansøgere, der frit kan vælge et af de tre sprog, der er nævnt i meddelelsen om udvælgelsesprøven. Sagsøgeren har ikke forklaret, hvorfor den omstændighed, at hun i den foreliggende sag måtte udfærdige ansøgningen på tysk, har stillet hende ugunstigt, idet hun alene har anført, at det ikke kan udelukkes, at udvælgelseskomitéen foretog åbenbart urigtige vurderinger som følge af, at hun var forpligtet til at udfærdige ansøgningen på tysk. Kommissionen har på dette punkt med rette anført, at sagsøgeren ikke på noget tidspunkt har anført konkrete forhold til støtte for det synspunkt, at hun, hvis hun havde udfærdiget sin ansøgning på græsk, med sandsynlighed ville være blevet indkaldt til assessmentcentret.
67

Sådanne indicier kan også udledes af oplysningerne om nye abonnenter på sagsøgerens hjemmeside, som disse fremgår af bilag JC 6 (b), som sagsøgeren fremlagde for appelkammeret. Hver sæson siden 2008/2009-sæsonen har flere hundredtusinder nye spillere og væddemålsdeltagere i Det Forenede Kongerige indskrevet sig på webstedet (735 122 for 2012/2013-sæsonen). De tilsvarende tal for Danmark er på titusinder (85183 nye indskrivninger for 2012/2013-sæsonen). Tallene for resten af EU (bortset fra Spanien, hvor oplysningerne også er blevet individualiseret) gælder for hele dette geografiske område og udgør flere hundredtusinde nye spillere og væddemålsdeltagere (901835 nye indskrivninger for 2012/2013-sæsonen). Med bilag JC 6 (a), som sagsøgeren fremlagde for EUIPO, blev der givet data, som var ældre (2006/2007-sæsonen), men som gjorde det muligt at have data pr. land for »resten af EU«, nemlig 7062 nye abonnenter for Finland, 8291 for Irland, 462 for Nederlandene og 59322 for Sverige. Disse oplysninger vedrører således nye spillere og væddemålsdeltagere, der i løbet af en sæson har indskrevet sig på sagsøgerens websted, og selv om det kan tænkes, at visse ved en ren tilfældighed indskriver sig på dette spillewebsted snarere end et andet, kan det også med rimelighed lægges til grund, at de fleste ikke gør dette tilfældigt, men gør det enten på grundlag af anbefalinger fra andre spillere og væddemålsdeltagere eller efter at have undersøgt tilbuddet og i givet fald sammenlignet det med andre, eller fordi de netop har ønsket at være indskrevet på flere websteder fra forskellige udbrydere for at kunne råde over deres indsatser i takt med det, de mener er det tilbud, der giver de største gevinstchancer for en indsats. I disse sidste tilfælde, der er mere sandsynlige, udgør indskrivning på sagsøgerens websted på webadressen »www.bet365.com« en illustration af, at der er blevet gjort brug af det anfægtede varemærke eller dets afledte varemærker som varemærker, fordi de netop gør det muligt at identificere oprindelsen af de tjenesteydelser, som den nævnte indskrivning ville gøre det muligt at anvende.
9

Hvad angår første klagepunkt fremhævede klagenævnet for det første, at ECB ved en afgørelse af 1. september 2014 havde fastslået, at Crédit mutuel-koncernen var en stor koncern, der var underlagt tilsyn, og ECB anførte ved denne lejlighed, at sagsøgeren var en enhed, der var medlem af denne koncern, og at CNCM udgjorde det højeste konsolideringsniveau. For det andet bemærkede klagenævnet, at begrebet centralt organ i artikel 2, stk. 21, litra c), i Den Europæiske Centralbanks forordning (EU) nr. 468/2014 om fastlæggelse af en ramme for samarbejde inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme mellem Den Europæiske Centralbank og de kompetente nationale myndigheder og med de udpegede nationale myndigheder (SSM-rammeforordningen) (EUT 2014, L 141, s. 1, herefter »SSM-rammeforordningen«) og artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1, berigtiget i EUT 2013, L 208, s. 68, og EUT 2013, L 321, s. 6) ikke var fastlagt i EU-retten, og at det ikke var et krav, at det pågældende centrale organ var et kreditinstitut, idet klagenævnet til støtte for denne fortolkning henviste til retningslinjerne fra Det Europæiske Banktilsynsudvalg (CEBS) af 18. november 2010 (herefter »CEBS-retningslinjerne«) samt grundforordningens artikel 4, stk. 1, litra g). For det tredje bemærkede klagenævnet, at det ikke var nødvendigt, at ECB var i besiddelse af alle beføjelserne til at gennemføre tilsyn med en koncerns moderselskab eller pålægge det sanktioner, for at den kunne gennemføre tilsyn på et konsolideret grundlag. For det fjerde fremhævede klagenævnet, at Crédit mutuel-koncernen, inden denne kompetence blev overdraget til ECB, var underlagt et tilsyn på et konsolideret grundlag fra den kompetente franske myndighed, nemlig autorité de contrôle prudentiel et de résolution (ACPR), gennem CNCM.
73

Heroverfor har EIB i denne forbindelse gjort gældende, at enhver overskridelse af fristen på tre måneder skal begrundes, at kravene om tvistens betydning og den foreliggende sags kompleksitet taler for, at der anvendes en maksimal frist på tre måneder og ti dage i den foreliggende sag, at sagsøgerne ikke har anført nogen begrundelse for, at der skal anvendes en længere søgsmålsfrist, og at anvendelsen af en sådan frist på tre måneder og ti dage i den foreliggende sag ville have givet sagsøgerne mulighed for at forberede deres søgsmål uden at berøre deres ret til en effektiv domstolsprøvelse. Henset til betragtningerne i de foregående præmisser bør disse argumenter forkastes.
69

Kommissionen har for det første anført, at det er unødvendigt at henvise til artikel 907 i forordning nr. 2454/93 for at beregne den frist, der gjaldt for dens vedtagelse af en ny afgørelse efter dom af 19. marts 2013, Firma Van Parys mod Kommissionen (T-324/10, EU:T:2013:136), idet hverken denne bestemmelse eller artikel 909 i forordning nr. 2454/93 fandt anvendelse i forbindelse med en procedure i henhold til artikel 266 TEUF. For det andet har Kommissionen bekræftet, at det ikke kan udelukkes, at den rimelige frist kan være længere end den frist, der er fastsat i artikel 907 og 909 i forordning nr. 2454/93. For det tredje er Kommissionen af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse var den rette foranstaltning med henblik på inden for en rimelig frist at fjerne den af Retten konstaterede ulovlighed i forhold til den første beslutning, henset til de særlige omstændigheder i denne sag. Kommissionen har i denne henseende gjort gældende, at den største del af den tid, som var nødvendig for at vedtage den anfægtede afgørelse, skyldtes, at de belgiske toldmyndigheder, til trods for adskillige påmindelser, ikke besvarede Kommissionens anmodning, og den omstændighed, at de belgiske toldmyndigheder havde enekompetence til at udtale sig om toldskylden. Kommissionen har desuden tilføjet, at den, før den traf sin afgørelse, hørte sagsøgeren og en ekspertgruppe bestående af repræsentanter for alle medlemsstaterne, som mødtes den 21. september 2015 for at drøfte sagen.
45

Hvad angår det argument, som sagsøgeren fremførte under retsmødet, hvorefter det tilkom annullationsafdelingen at opfordre sagsøgeren til at fuldstændiggøre sin sag ved navnlig at fremlægge beviserne for det ældre varemærkes renommé, skal det bemærkes, at lovgiver har indført en grundlæggende sondring mellem på den ene side de betingelser, som en begæring om ugyldighed skal opfylde, for at denne kan antages til realitetsbehandling, og på den anden side betingelserne vedrørende fremlæggelsen af kendsgerninger, beviser og bemærkninger samt dokumentation til støtte for denne begæring, der henhører under undersøgelsen af begæringen. Det er kun for så vidt angår betingelser for at antage en begæring om ugyldighed til realitetsbehandling, at lovgiver i regel 38, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 (nu artikel 146, stk. 7, i forordning 2017/1001) og samme forordnings regel 39, stk. 3 (nu artikel 15, stk. 4, i den delegerede forordning 2017/1430) har fastsat, at annullationsafdelingen var forpligtet til at gøre det muligt for den berørte part at afhjælpe de uregelmæssigheder, som dennes begæring om ugyldighed var behæftet med, når disse ville kunne føre til begæringens afvisning, mens der ikke foreligger nogen lignende forpligtelse for så vidt angår de betingelser, der kræves for, at en begæring om ugyldighed kan tages til følge (jf. analogt dom af 13.6.2002, Chef Revival USA mod KHIM – Massagué Marín (Chef), T-232/00, EU:T:2002:157, præmis 54, og i denne retning og analogt dom af 17.6.2008, El Corte Inglés mod KHIM – Abril Sánchez og Ricote Saugar (BoomerangTV), T-420/03, EU:T:2008:203, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
63

Fusion for Energy har gjort gældende, at en annullation af reservelisterne og afgørelserne om at ansætte beståede ansøgere på disse lister ville udgøre en uforholdsmæssig sanktion i forhold til den begåede fejl. Foretagendet har i denne forbindelse anført, at to beståede ansøgere allerede har indgået en kontrakt med Fusion for Energy og allerede er tiltrådt. Ifølge Fusion for Energy ville sagsøgeren, selv hvis der ikke havde foreligget en sådan uregelmæssighed, ikke have haft en større chance for at få sit navn opført på reservelisterne, henset til det store antal ansøgere og til den omstændighed, at han på ingen måde havde bevist, at afholdelsen af en skriftlig prøve ville have ændret slutresultatet. Der kan under alle omstændigheder kun være tale om en fortabt mulighed for at blive opført på reservelisterne, hvilket i sig selv ikke udgør en garanti for fremtidig ansættelse og kun berettiger til en begrænset økonomisk erstatning. I denne forbindelse bør der ligeledes tages hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren kunne have begrænset det påståede tab ved at anmode om yderligere oplysninger vedrørende afholdelsen af en skriftlig prøve.
56

Det kan imidlertid ikke udelukkes, at anvendelsen af den pågældende liste over ansøgere, som var blevet fastsat med henblik på besættelse af de ledige stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, havde den konsekvens at udelukke en del af de potentielle kandidater, nemlig dem, som ikke havde deltaget i den offentlige indkaldelse af ansøgninger med henblik på disse stillinger, men som ville have været tilbøjelige til at indgive deres ansøgning med henblik på den stilling, der var besat af dommer M.I. Rofes i Pujol. Hvad angår disse eventuelle kandidater bemærkes dels, at Rådet i henhold til artikel 3, stk. 1, andet punktum, i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, ved udnævnelsen af dommerne skulle påse, at Personaleretten fik en afbalanceret sammensætning på så bredt et geografisk grundlag som muligt blandt medlemsstaternes statsborgere og for så vidt angår de repræsenterede nationale retssystemer. Henset til disse kriterier, som Rådet skulle overholde i forbindelse med sit valg, kan det ikke udelukkes, at jurister fra visse medlemsstater, f.eks. spanske statsborgere, henset til overholdelsen af den geografiske ligevægt, kunne have besluttet ikke at deltage i den offentlige indkaldelse af ansøgninger til de stillinger, der var besat af dommerne S. Van Raepenbusch og H. Kreppel, fordi der allerede var et spansk medlem af Personaleretten, nemlig dommer M.I. Rofes i Pujol. Dels kan det ikke udelukkes, at potentielle, egnede kandidater med en relevant erfaring af legitime grunde besluttede ikke at indgive deres ansøgning til en embedsperiode, der begyndte den 1. oktober 2014, men ville have været tilbøjelig til at indgive denne til en embedsperiode, der begyndte den 1. september 2015.
7

Den 31. januar 2011 anmodede EUIPO intervenienten om at fremlægge beviser vedrørende brugen af det omhandlede varemærke. Den 28. april 2011 fremlagde intervenienten en helhed af beviser for brug. Beviserne bestod i et første bilag med fakturaer, som var dateret mellem den 26. januar 2006 og den 26. januar 2011, udstedt af Berneda SA, dvs. et selskab, der er tilknyttet intervenienten og af sidstnævnte har beføjelse til at bruge det omhandlede varemærke. Disse fakturaer var adresseret til kunder i forskellige medlemsstater og henviste til specifikke fodtøjsnumre og ‑modeller. Intervenienten har vedlagt tabeller for hver medlemsstat, idet selskabet har sammenholdt de fodtøjsnumre og ‑modeller, der blev solgt, med de tilsvarende indførelser i katalogerne, der er indeholdt i et andet bilag. Dette omfattede generelle og årstidsbestemte kataloger fra 2006 til 2011 med fotografier af de sko, hvis numre og modeller svarede til de numre og modeller, der er angivet i fakturaerne i det første bilag. Intervenienten har angivet, at selskabet har forstået, at den passende periode svarede til de fem år, der gik forud for datoen for indgivelsen begæring om fortabelse til EUIPO. Intervenienten har dog for det tilfælde, at EUIPO måtte finde, at den passende periode svarede til de fem år, der gik forud for datoen for indgivelsen modkravet til Landgericht Düsseldorf (den regionale ret i første instans i Düsseldorf), gjort gældende, at selskabet ville kunne fremlægge yderligere dokumentation for brug af det omhandlede varemærke for perioden fra den 29. juni 2005 til den 26. januar 2006. Den 29. april 2011 fremlagde intervenienten desuden en tabel på seks sider, der lavede krydshenvisninger mellem hver faktura og solgt fodtøjsmodel i forhold til det modelnummer, der var indeholdt i katalogerne i det førnævnte andet bilag for bestemte supplerende fakturaer udstedt af selskabet Berneda, og som vedrørte perioden fra den 25. august 2009 til den 26. januar 2011.
37

Hvad for det andet angår det supplerende forhold mellem underholdningsvirksomhed for voksne i klasse 41, der er omfattet af det ansøgte varemærke, og spredningstjenester i klasse 38, der er omfattet af de ældre EU-varemærker, skal det konstateres, at appelkammeret lagde til grund, at den nævnte underholdningsvirksomhed for voksne omfattede tjenesteydelser vedrørende filmproduktion (den anfægtede afgørelses punkt 79). Endvidere lagde appelkammeret til grund, at telekommunikationsvirksomhed i klasse 38, der var omfattet af de ældre EU-varemærker, omfattede spredningstjenester, herunder spredning af radio- og fjernsynsprogrammer, og det anførte, at det ældre EU-figurmærke, der er registreret under nr. 1669720, udtrykkeligt omfattede radioudsendelser (den anfægtede afgørelses punkt 76). Selv om sagsøgeren har anfægtet appelkammerets konklusion for så vidt angår de omhandlede tjenesteydelsers supplerende karakter og deres lighed, skal det konstateres, at sagsøgeren ikke har anfægtet appelkammerets vurderinger i den anfægtede afgørelses punkt 76 og 79 angående rækkevidden af de tjenesteydelser, der er omfattet af de omtvistede tegn.
192

Sagsøgeren har ikke bestridt, at sloganet »two stripes are enough« rent faktisk blev anvendt med henblik på at fremme visse af selskabets varer. Det er imidlertid klart, at anvendelsen af et sådant slogan tilsigtede at henlede tanken på det ældre varemærke, som er kendt af forbrugeren på grund af sit renommé, og at antyde, at de af sagsøgeren solgte varer under et varemærke med to bånd havde en kvalitet, der svarede til de af intervenienten solgte varer under et varemærke med tre bånd. Under disse omstændigheder skal den reklamekampagne, der blev gennemført i 2007 i Spanien og Portugal, betragtes som et forsøg på at udnytte det ældre varemærkes renommé. En sådan adfærd, der er fastslået i forbindelse med den faktiske brug af et varemærke, der ligner det ansøgte varemærke, udgør et konkret forhold, der er særligt relevant med henblik på at fastslå, at der foreligger en risiko for utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes renommé (jf. den i præmis 39 ovenfor nævnte retspraksis).
132

Det er korrekt, at sagsøgeren i stævningen har præciseret, at de ønskede dokumenter vedrører de opstillede betingelser for bevilling af lånet inden for rammerne af nuklear sikkerhed, og at udbredelsen af disse vilkår vil gøre det muligt for offentligheden at kontrollere, om disse vilkår faktisk er opfyldt. En sådan kontrol er altafgørende, henset til, at der er meget, der tyder på, at reglerne vedrørende den nukleare sikkerhed tilsidesættes i Ukraine. Sagsøgeren har i denne forbindelse anført, at det finansierede program vil gøre det muligt at forlænge levetiden for to reaktorer til efter den oprindelige levetid, uden at der er blevet gennemført sikkerhedsforanstaltninger, at driftsledernes finansielle vanskeligheder giver anledning til bekymring med hensyn til deres mulighed for at finansiere sikkerhedsforanstaltninger, at den myndighed, der har ansvaret for sikkerheden, ikke kunne anses for uafhængig, da afgørelsen vedrørende en af de to omhandlede reaktorer blev truffet, at offentligheden har en begrænset adgang til beslutningsprocessen, at Ukraine ikke tager hensyn til nabolandenes begæringer om oplysninger, og at det ikke ser ud til, at Ukraine vedtager de nødvendige foranstaltninger med henblik på at overholde de gældende sikkerhedskrav. Med hensyn til disse risici er det af afgørende betydning, at offentligheden har mulighed for at udøve en øget kontrol med de vedtagne foranstaltninger, hvilket bør medføre, at de ønskede dokumenter udleveres.
63

På denne baggrund, og henset til den vide skønsmargen, som EF-Sortsmyndigheden råder over angående det videnskabeligt og teknisk komplekse spørgsmål om, hvorvidt den ansøgte sort i forbindelse med den tekniske afprøvning har fremvist sine karaktertræk på tilstrækkelig ensartet vis (dom af 15.4.2010, Schräder mod CPVO, C-38/09 P, EU:C:2010:196, præmis 77, og af 19.12.2012, Brookfield New Zealand og Elaris mod CPVO og Schniga, C-534/10 P, EU:C:2012:813, præmis 50), kunne appelkammeret med rette fastslå den manglende ensartethed med hensyn til de betydelige forskelligheder, som var blevet konstateret i udtrykket af karaktertræk 39 i løbet af de to på hinanden følgende afprøvningsår, dels eftersom den tekniske afprøvning var blevet foretaget i overensstemmelse med EF-Sortsmyndighedens protokol TP/14/2, hvilket i øvrigt er ubestridt, dels eftersom ingen forhold gjorde det muligt at antage, at dette karaktertræks udtryk var blevet forhindret af de miljøforhold, hvorunder den tekniske afprøvning var blevet foretaget. Det er ligeledes uden herved at foretage et åbenbart urigtigt skøn, at appelkammeret har anført, at EF-Sortsmyndigheden i en sådan situation ikke havde pligt til at søge efter alle de eventuelle muligheder, der ville kunne forklare den konstaterede mangel på ensartethed. [udelades]
79

Desuden havde intervenienten i sin begrundelse for klagen for appelkammeret givet en grundig redegørelse på næsten fem sider for, hvorfor det anfægtede varemærke burde have været anset for beskrivende hvad angår de øvrige varer og tjenesteydelser. Intervenienten havde således f.eks. gjort gældende, at det anfægtede varemærke var beskrivende hvad angår varerne »elektrisk energi, herunder elektrisk energi produceret ved hjælp af biogas; elektrisk energi produceret ved hjælp af vand, sol og vind«, i klasse 4, idet ordet »repower« kunne forstås som formålet med disse varer, nemlig at tilføre en motor, et apparat eller anden elforbrugende anvendelse ny energi. Intervenienten havde endvidere gjort gældende dels, at det anfægtede varemærke var beskrivende for tjenesteydelser vedrørende energiproduktion i klasse 40, for så vidt som ordet »repower« kunne forstås som igangsættelse på ny af nye anlæg til energiproduktion eller udskiftning af ineffektive energianlæg, dels at dette varemærke var beskrivende for tjenesteydelserne »distribution af energi; faglig rådgivning i forbindelse med transmission (distribution) af energi; rådgivning vedrørende ovennævnte tjenesteydelser« i klasse 39 med den begrundelse, at disse tjenesteydelser muliggjorde igangsættelse på ny eller fornyelse af energidistribution og forbedrede energieffektiviteten eller udførelsen af energidistribution. Det fremgår ganske vist af den ovenfor i præmis 75 anførte retspraksis, at appelkammeret ikke er forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som parterne har fremført. Det er imidlertid åbenbart, at punkt 34 i afgørelsen af 8. februar 2016 ikke er tilstrækkeligt svar på intervenientens argumenter vedrørende det anfægtede varemærkes forhold til de øvrige varer og tjenesteydelser.
12

For det første anførte appelkammeret i den første afgørelse, at den relevante periode for vurderingen af, om der var gjort reel brug af det anfægtede varemærke, forløb fra den 14. november 2006 til og med den 13. november 2011. For det andet fandt appelkammeret, at kravene vedrørende stedet for brugen var opfyldt i det foreliggende tilfælde. For det tredje antog appelkammeret angående varigheden af brugen i det væsentlige, at de af Marpefa fremlagte beviser samlet set godtgjorde »frekvensen« og »regelmæssigheden« af brugen af det anfægtede varemærke i EU, bl.a. fra 2008 til 2011. For det fjerde fastslog appelkammeret angående arten af brugen, at det anfægtede varemærke ikke var blevet anvendt i en form, der ændrede dets særpræg, i forhold til den form, hvori det var blevet registreret. For det femte konstaterede appelkammeret, at en helhedsvurdering af beviserne viste, at det anfægtede varemærke var blevet anvendt med henblik på at betegne de varer, der er nævnt ovenfor i præmis 11. I denne sammenhæng bemærkede appelkammeret i den første afgørelses punkt 46 bl.a., at det stod klart, at disse varer var »elektroniske og audiovisuelle systemer, artikler og varer, der [var] sammensatte eller [indgik] som en del af »apparater til gengivelse af lyd eller billede««, at de »alle [var] af samme eller lignende art og [havde] et identisk eller lignende formål og ikke [var] komplementære men uløseligt forbundet«, og at de »[tilhørte] »det naturlige anvendelsesområde«« som defineret af Retten i dom af 14. juli 2005, Reckitt Benckiser (Spanien) mod KHIM – Aladin (ALADIN), T-126/03, EU:T:2005:288. I samme punkt 46 tilføjede appelkammeret, at udtrykket »apparater til gengivelse af lyd eller billede« var defineret tilstrækkeligt »præcist og afgrænset« med henblik på at betegne de varer, for hvilke der var godtgjort brug, og at der ikke var nogen gyldig grund til at foretage væsentlige inddelinger inden for denne kategori.