A —

Som princip tror jeg, at det anfægtede system ikke blot er strengt nødvendigt for, at fællesskabsmarkedet for korn og kornprodukter kan fungere normalt, men tillige, at det, selv om det kan forbedres, antagelig er den mindst indgribende foranstaltning, man kan tænke sig, til sikring af markedets rigtige funktion. Jeg vil forsøge at påvise dette ved at sætte systemet ind i den sammenhæng, hvori det bør ses for ret at kunne bedømmes. Ordningen af kornmarkedet tilsigter hovedsagelig at sikre en rimelig levestandard for de europæiske producenter under hensyntagen til de andre af traktaten fastsatte mål for den fælles politik. Den hjemler virksomme støtte- og interventionsmidler med hensyn til de interne priser. Hvert år fastsættes der først en indikativpris. dvs. den pris, til hvilken transaktionerne bør ske på Fællesskabets interne marked. Ud fra denne indikativpris sættes der en lidt højere interventionspris for ikke at blokere handelen inden for Fællesskabet. Denne interventionspris udgør på en måde den garanterede mindstepris for producenten. Dens svingninger er et af de forhold, som får interventionsmyndighederne til at gribe ind, enten i form af tvangskøb uden kvantitetsbegrænsning ved støtte til privat oplagring eller endelig ved indirekte midler såsom denaturering. Det er klart, at et sådant system kun kan fungere, når det ledsages og støttes af en indgriben over for den eksterne handel med produkterne. Fællesskabets interne priser, der er fastsat såvel i socialt som i økonomisk øjemed, er nemlig højere end verdensmarkedspriserne, om hvilke det i øvrigt vides, at de i almindelighed dannes kunstigt, og hvor lidt de svarer til idealprisen på et perfekt marked, som attenhundredetallets liberale økonomer forestillede sig den. Hvis der ikke foretoges nogen indgriben ved Fællesskabets grænser, ville der derfor opstå to fænomener: 1. Eksport ville være udelukket, selv når Fællesskabets produktionsoverskud i forhold til efterspørgslen gjorde den ønskelig. 2. Fællesmarkedet ville risikere at blive oversvømmet af import fra tredjelande, hvilket ville medføre et prisfald, interventionsmyndighederne ville blive nødt til at gribe ind, og de byrder, som medlemsstaternes borgere har accepteret for at støtte deres landmænd, ville direkte eller indirekte blive fordrejet til fordel enten for tredjelandes producenter eller for importørerne af frø eller kornprodukter. Medens det således utvivlsomt er nødvendigt med en indgriben ved Fællesskabets grænser, har valget af interventionsmidler været et vanskeligt problem for dem, som skulle træffe afgørelse herom. Den enkleste løsning havde øjensynligt været at give et fællesskabsorgan eller nogle organer, som handler for Fællesskabets regning, monopol på den eksterne handel. Sådanne organer, som til fulde er bekendt med forsyningssituationen, ville have importeret, når der var mangel, og eksporteret, når der var overskud, og søgt at kompensere finansielt for de modsatte resultater af de to transaktioner. En anden mulig løsning havde været at fastsætte import- og eksportkvoter periodisk og under hensyntagen til den interne markedssituation, medens den eksterne handelsfrihed principielt blev bibeholdt. Disse løsninger blev forsvaret af mange specialister og ville uden tvivl bedre have sikret den nødvendige kontrol med den eksterne handel. De er imidlertid ikke blevet gennemført, måske fordi de ansvarlige myndigheder fandt, at de lagde for store hindringer i vejen for de handlendes frihed, hindringer som i manges øjne ikke syntes absolut nødvendige for opnåelsen af de tilsigtede mål. Derfor gennemførtes et langt mere fleksibelt system, virkelig det mindst tvingende, man kan tænke sig. Hverken monopol på importen eller eksporten eller kvantitativ kontrol. En hel ordning baseret fuldstændigt på overtalelses- og ikke på tvangsprincippet. For eksporten: ikke blot frihed til at eksportere, men for at denne frihed ikke skulle blive teoretisk, en eksportstøtte: »Restitutionen«, hvis fulde virkning er at dække forskellen mellem produkternes kurser eller priser inden for Fællesskabet og på verdensmarkedet. For importen: 1. en tærskelpris, som fastsættes af fællesskabsmyndighederne, og som grosso modn med geografiske korrektioner svarer til interventionsprisen udgør den mindstepris, under hvilken produkterne ikke må omsættes på Fællesskabets markeder. 2. en fællesskabsimportafgift, »afgiften«, som i modsætning til en toldafgift af sædvanlig art er variabel, svarer i de fleste tilfælde grosso modo til forskellen mellem tærskelprisen og den ved grænsen tilbudte pris. 3. endelig, for bide importen og eksporten, muligheden for intervention med et vist antal beskyttende forholdsregler, som i tilfælde af fejl i mekanismen tillader hurtigt at træffe passende foranstaltninger på Fællesskabets marked. Således er — bortset fra i tilspidsede krisetilfælde — de eneste midler til sikring af den stabilisering af markedet, som artikel 39 udtrykkeligt omtaler blandt det fælles landbrugsmarkeds formål, følgende: — forvaltningen af importafgiften — forvaltningen af godtgørelsen Dersom udbudet på fællesskabsmarkedet har tendens til at overstige efterspørgslen, forhøjes godtgørelsen for at lette afsætningen af overskuddet. Dersom efterspørgslen har tendens til at overstige udbudet, nedsættes afgiften, for at underskuddet i fællesskabsforsyningen kan blive afhjulpet. Men for at lede afgiften eller godtgørelsen 1 den såkaldte »rigtige retning« er visse oplysninger nødvendige: — først og fremmest oplysninger vedrørende den indre markedssituation, hvilket næppe rejser noget problem i betragtning af de snævre bånd, som forbinder de ansvarlige fællesskabsmyndigheder og medlemsstaternes kompetente organer. — men tillige kendskab til omfanget af og betingelserne for de indførsler og udførsler, som de handlende, der frit kan foretage dem, vil gennemføre i en given periode. Uden den sidstnævnte oplysning ville fællesskabsindgrebene vedrørende den eksterne handel udvikle sig famlende. Fællesskabsmyndigheden ville have kendskab til den interne uligevægt, men ikke til de handlendes afgørelser, som kunne forværre eller forbedre denne uligevægt, og den ville altså ikke kunne handle efter markedsbalancens behov. Dette er grunden til, at det er ikke blot nødvendigt men påkrævet, dersom en opretholdelse af importørernes og eksportørernes økonomiske frihed ønskes, dels at betinge gennemførelsen af deres transaktioner af udstedelsen af en import- eller eksportlicens, dels at sørge for. at dette dokument ikke bliver en vag hensigtserklæring, men at betingelsen for dets udstedelse bliver en pligt til at gennemføre den planlagte transaktion, en pligt, som garanteres ved en sikkerhedsstillelse. Således sat i sin rette sammenhæng står systemet med import- og eksportlicenser, forpligtelsen til at gennemføre den påtænkte transaktion og den ordning med sikkerhedsstillelse, som garanterer forpligtelsen, i et helt andet lys end det. hvori nogle har søgt at præsentere det. Det er på ingen måde et system til sikring af en rent statistisk forpligtelse, som retten i Frankfurt synes at have tænkt sig. Det er ingenlunde, som det blev foreslået forleden dag. en slags chikane udøvet mod de handlende af bureaukrater, som ønsker at se deres forudsigelser gå i opfyldelse. Det er en fundamental faktor i ordningen af kornmarkedet, uden hvilken den frihed for de handlende, som ønskes opretholdt, risikerer enten at føre til anarki og kaos eller at gøre det nødvendigt for de ansvarlige myndigheder at gribe til tvangsforanstaltninger. Det er også, og dette er et aspekt af spørgsmålet, som ikke må glemmes, et nødvendigt middel til at sikre, at den omkostningsforøgelse, som en forhøjelse af godtgørelsen udgør, eller den indtægtsreduktion. som en nedsættelse af afgiften udgør, kun tjener markedets interesse, således at de byrder, som staterne inden for Fællesskabet pålægger deres borgere til støtte for det fælles landbrugsmarked, virkelig tjener dette formål. De forpligtelser, som systemet pålægger importørerne og eksportørerne, er efter min opfattelse den mindst tænkelige og uundværlige pris for den handlefrihed, der er givet dem. Man har ganske vist forsøgt at påvise for Domstolen, at import- og eksportlicenser på den ene side og sikkerhedsstillelse på den anden side ikke var uadskilleligt forbundne, og at der kunne tænkes mindre tvingende måder, som alligevel gav samme resultater for markedsbalancen. En af disse måder er beskrevet i kendelsen fra retten i Frankfurt og forleden forsvaret af repræsentanten for kornfirmaerne. Den består i. at der samtidig med. at forpligtelsen til at erhverve en import- eller eksportlicens bibeholdes, foretages en indskrænkning af forpligtelserne for den importør eller eksportør, som endeligt beslutter sig til ikke at gennemføre den oprindeligt påtænkte transaktion, til under bødeansvar at undertegne en erklæring om ikke at ville importere eller eksportere. Men når den handlende sender sin erklæring til den kompetente myndighed, er skaden allerede sket: den tidligere påtænkte Og nu aflyste import er allerede indgået i betragtningerne over markedssituationen. Det ville være, om jeg må benytte et populært fransk ordsprog, »at lukke stalddøren, efter at hesten er stukket af«. Det er sandt, at man i retsmødet forleden længe forsøgte at påvise for Domstolen, at det omtvistede system ikke var perfekt og ikke i alle tilfælde tillod en fuldstændig opnåelse af det tilsigtede mål: med andre ord at det lykkedes nogle heste at slippe gennem den halvåbne stalddør. Jeg vil gerne tro det, men selve de fremhævede mangler viser, at kun et mere tvingende system ville have været helt effektivt, og at det omtvistede system derfor virkelig er »det mindste minimum«, som den handlende må tåle, hvis han ønsker sin frihed til at foretage de omhandlede transaktioner. Jeg finder derfor, at det ved de anfægtede forordninger indførte system, som består i at betinge udstedelsen af import- og eksportlicenserne af et tilsagn om at ville gennemføre den besluttede transaktion og af en sikkerhedsstillelse for opfyldelsen af denne forpligtelse, principielt er strengt nødvendigt for det fælles kornmarkeds funktion, således som det er organiseret, og at fællesskabsmyndighederne ved at indføre det ikke har krænket traktatens artikel 40. Domstolen har allerede i sag 4/68 afsagt en lignende dom den 11. juli 1968 med hensyn til fællesskabsmarkedet for mejeriprodukter. Domstolen bør efter min opfattelse træffe samme afgørelse for fællesskabsmarkedet for korn.