2.

Den 29. maj 1980 tilstillede Kommissionen den belgiske regering en opfordringskrivelse, skrivelse nr. SG(80)D/6556, hvori den gav udtryk for den opfattelse, at Belgien havde undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til »nævnte« direktiver, idet man hidtil ikke havde modtaget »nogen meddelelse« om en vedtagelse af de nødvendige foranstaltninger. Kommissionen opfordrede i henhold til traktatens artikel 169 den belgiske regering til at meddele sine bemærkninger inden to måneder, dvs. før den 1. august 1980. Den forbeholdt sig — idet den ikke hermed tog stilling til indholdet af bemærkningerne — at fremsætte en begrundet udtalelse i denne forbindelse, såfremt den ikke havde modtaget noget nyt i sagen ved udløbet af nævnte frist. Samme dag rettede Kommissionen ved skrivelse (skrivelse SG(80)D/6558) en henvendelse af samme indhold til den italienske regering. Næstfølgende 2. juli — dvs. før fristens udløb — svarede kongeriget Belgiens fast repræsentation, at »det er højst sandsynligt at et forslag til lov om ændring, i overensstemmelse med direktiv 77/78 af 12. december 1977, af lovgivningen om kreditinstitutter ... i nær fremtid fremsættes i kamrene«. I fortsættelsen i svaret hed det: »Som tidligere meddelt skyldes den forsinkelse, Belgien er blevet kritiseret for, ikke blot de politiske forhold men også, at området er indviklet, og at andre forslag vedrørende bankspørgsmål forelå ...«. Af dette brev fremgår, — at de nationale lovgivningsbestemmelser, der var gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse, ikke, eller i alt fald delvis ikke var i overensstemmelse med direktivet; — at et forslag til lov, der på dette tidspunkt endnu ikke var vedtaget i regeringen, var tænkt at skulle afhjælpe denne situation; — at den forsinkelse, der havde været tale om ved vedtagelsen af dette forslag, beroede både på det politiske livs omskiftelser og på områdets indviklede karakter og forekomsten af andre forslag på samme område; — at disse forhold allerede var blevet meddelt Kommissionen. Der består ganske klart en uoverensstemmelse mellem sidstnævnte udtalelse og Kommissionens udsagn om, at den ikke havde modtaget nogen meddelelse herom. Den belgiske regering har i sin besvarelse af 8. oktober 1982 af et spørgsmål fra Domstolen bemærket, at »de nationale myndigheder officiøst har rådført sig med Kommissionen i oktober 1979 vedrørende det udkast til forslag til lov, der er under forberedelse«. Den belgiske regering har endvidere som bilag til svarskriftet fremlagt et referat af et møde den 17. og 18. marts 1980, der drejede sig om gennemførelsen af direktivet i medlemsstaterne, og hvori det omtaltes, at det belgiske parlament havde fået forelagt et forslag til lov, der ventedes vedtaget inden udgangen af 1980. Denne dato måtte være Kommissionen bekendt, idet en af dens tjenestemænd havde forsædet på dette møde. Men det omhandlede forslag har imidlertid ikke kunnet være fremsat i parlamentet på nævnte dato, idet det, som vi vil få at se, først blev vedtaget på et regeringsmøde den 12. december 1980. Hvordan drøftelsen af dette spørgsmål nu end måtte falde ud, hævdede den belgiske regering ikke på omtalte stadium, at de gældende love var i overensstemmelse med direktivet, eller at et forslag til lov til afhjælpning af denne situation var blevet fremsat eller — naturligvis — vedtaget før den 15. december 1979, også selv om det antages, at det var blevet meddelt Kommissionen. Den italienske Republiks faste repræsentation meddelte på sin side i et svar af 10. september 1980, dvs. efter udløbet af den meddelte frist, at et forslag til lov nr. 976 om iværksættelse, fortolkning og supplering af direktiv 77/780 var blevet vedtaget på et regeringsmøde den 19. juni 1980 og derefter fremsat i senatet (den 1. 7. 1980, som vi vil få at se). Nævnte forslag indeholdt en bemyndigelse til regeringen til inden for 3 måneder efter lovens ikrafttræden at udstede de bestemmelser, der var nødvendige for at gennemføre direktivet. I fortsættelsen i svaret hed det, at »lovgivningsproceduren formentlig snart var afsluttet«, hvilket var et vidnesbyrd om, at »den italienske regering var fast besluttet på at inkorporere de principper, direktivet indeholder, i den nationale ret«. Af denne skrivelse fremgår, — at de nationale bestemmelser, der var gældende på det tidspunkt, da direktivet blev meddelt, ikke eller i alt fald delvis ikke var i overensstemmelse med direktivet; — at et forslag til lov til afhjælpning af denne situation først var blevet godkendt i regeringen den 19. juni 1980; — at dette forslag ikke var blevet vedtaget, og således naturligvis ej heller fremsat, inden den 15. december 1979, hvorfor Kommissionen altså heller ikke inden den 10. september 1980 var blevet underrettet om det. Den belgiske regering gjorde på sin side den 29. december 1980 Kommissionen bekendt med, at det forslag, ved hvilket den nationale lovgivning skulle tilpasses efter direktivet, var blevet vedtaget i regeringen den 12. december 1980, samt at den havde til hensigt, at »fremsætte begæring om, at parlamentet behandlede forslaget som hastesag, således at det hurtigt kunne vedtages«. Den belgiske regering har også ved afslutningen af skriftvekslingen fremlagt et forslag til lov, der er underskrevet af finansministeren, og som er blevet offentliggjort den 4. maj 1982 i aktstykker fra repræsentanternes kammer (Chambre des Représentants). Der er efter titlen tale om et forslag til lov »om ændring af lovene om kreditinstitutter med henblik på en tilpasning i overensstemmelse med De europæiske Fællesskabers ret«. I motiverne hedder det, at forslaget »kun skal indføre i belgisk lovgivning, hvad der efter direktivet er påkrævet ... idet der hermed bliver tale om en række nydannelser i national ret. Forslaget indeholder desuden ikke en række bestemmelser, der i henhold til fællesskabsretten er umiddelbart anvendelige«.