FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 23. maj 2019 ( 1 )

Sag C-280/18

Alain Flausch m.fl.

mod

Ypourgos Perivallontos kai Energeias m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland))

»Anmodning om præjudiciel afgørelse – miljø – direktiv 2011/92/EU – miljøkonsekvensvurdering i forbindelse med visse offentlige og private projekter – offentlighedens deltagelse i beslutningsprocessen – information på internettet – domstolsadgang – fristers begyndelse«

I. Indledning

1. Hvordan informerer man offentligheden om, at den i forbindelse med en miljøkonsekvensvurdering skal deltage i procedurerne vedrørende godkendelse af et projekt? Og hvordan informerer man efterfølgende om godkendelsen af projektet? Disse spørgsmål rejses i den foreliggende sag.

2. Selv om disse spørgsmål ved første øjekast ser ud til mest at være af teknisk og formel karakter, har de – ligesom forkyndelsen i civile sager ( 2 ) – afgørende betydning for effektiviteten af offentlighedens deltagelse og adgangen til adgangen til effektive retsmidler. Hvis den berørte offentlighed ikke har kendskab til sagen i rette tid, deltager den hverken i godkendelsesproceduren eller benytter sin adgang til adgangen til effektive retsmidler inden for fristerne. Da detaljerne vedrørende disse spørgsmål reguleres af medlemsstaterne, idet deres procesautonomi kommer til anvendelse, sættes den EU-retlige ramme vedrørende disse spørgsmål af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.

II. Retsforskrifter

A. Århuskonventionen

3. I henhold til Århuskonventionens ( 3 ) artikel 2 (»definitioner«), nr. 4) og 5), forstås ved »4. »Offentligheden«: en eller flere fysiske eller juridiske personer og i henhold til national lovgivning eller praksis, disses foreninger, organisationer eller grupper. 5. »Den berørte offentlighed«: den del af offentligheden, som er berørt af, kan blive berørt af eller har en interesse i beslutningsprocesser der vedrører miljøet; med sigte på denne definition skal ikke-statslige organisationer, der arbejder for at fremme miljøbeskyttelse, og som imødekommer alle krav efter national lovgivning, anses for at have en interesse.«

4. Århuskonventionens artikel 6 indeholder regler for offentlig deltagelse: »1. Hver part: a) anvender bestemmelserne i denne artikel i forbindelse med afgørelser om, hvorvidt der skal gives tilladelse til forslag til aktiviteter, der er indeholdt i bilag I b) anvender, i overensstemmelse med sin nationale ret også bestemmelserne i denne artikel i relation til afgørelser vedrørende foreslåede aktiviteter, som ikke er indeholdt i anneks I, men som kan have væsentlig indvirkning på miljøet. Med henblik herpå afgør parterne, om en sådan foreslået aktivitet skal være undergivet disse bestemmelser og c) […] 2. Den berørte offentlighed informeres tidligt i en beslutningsproces på miljøområdet, på en passende, betimelig og effektiv måde, ved offentlig bekendtgørelse eller individuelt, afhængig af sagens omstændigheder, om bl.a. følgende: a) den foreslåede aktivitet og ansøgningen, hvorom der skal træffes afgørelse b) karakteren af mulige afgørelser eller udkast til afgørelsen c) den offentlige myndighed; der skal træffe afgørelsen d) den forventede procedure, herunder følgende oplysninger, når og hvis de kan stilles til rådighed: i) datoen for procedurens ikrafttrædelse ii) offentlighedens muligheder for at deltage iii) tid og sted for alle forventede offentlige høringer iv) angivelse af den offentlige myndighed, hvorfra alle relevante oplysninger kan indhentes, eller hvor relevante oplysninger er blevet anbragt med henblik på, at offentligheden kan gennemse dem v) angivelse af den relevante offentlige myndighed eller ethvert andet officielt organ, hvortil kommentarer og spørgsmål kan rettes, samt tidsplan for afgivelse af kommentarer og spørgsmål vi) angivelse af foreliggende miljøoplysninger, som er relevante for den foreslåede aktivitet og e) den kendsgerning, at aktiviteten er genstand for en national eller grænseoverskridende procedure til vurdering af virkningerne på miljøet. 3. Offentlighedsprocedurerne skal omfatte rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der tillader rimelig tid til at informere offentligheden i overensstemmelse med stk. 2, og til, at offentligheden kan forberede sig på og opnå reel deltagelse under hele miljøbeslutningsprocessen. 4. Hver part sørger for, at offentligheden inddrages tidligt i processen, mens alle muligheder stadig er åbne, og effektiv offentlig deltagelse kan finde sted. […]. 7. Procedurer for offentlig deltagelse skal give offentligheden mulighed for at fremkomme med enten skriftligt eller, efter omstændighederne, ved en offentlig høring med ansøgeren, enhver kommentar, oplysning, analyse eller mening, som den finder relevant for den foreslåede aktivitet. 8. […] 9. Hver part sikrer, at offentligheden, straks efter at den offentlige myndighed har truffet endelig afgørelse, informeres på passende vis. […]«

5. Århuskonventionens artikel 9, stk. 2, regulerer adgangen til klage og domstolsprøvelse i forbindelse med offentlighedens deltagelse: »Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt, b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket, har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention. Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed, fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention.«

B. VVM-direktivet

6. Syvende betragtning til VVM-direktivet ( 4 ) belyser sammenhængen mellem miljøkonsekvensvurderingen og offentlighedens deltagelse: »Tilladelse til offentlige og private projekter, som kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet, bør først gives, efter at en vurdering af de væsentlige indvirkninger på miljøet, disse projekter kan forventes at få, er blevet foretaget. Denne vurdering bør foretages på grundlag af relevante oplysninger fra bygherren og eventuelt også fra de myndigheder og den offentlighed, der forventes at blive berørt af projektet.«

7. Offentlighedens deltagelse uddybes yderligere i 16. betragtning til VVM-direktivet: »En effektiv offentlig deltagelse i beslutningstagningen giver offentligheden mulighed for at fremsætte udtalelser og give udtryk for betænkeligheder, som kan være relevante for beslutningerne, og som beslutningstageren kan tage hensyn til, således at ansvarlighed og gennemsigtighed i beslutningsprocessen fremmes, og offentlighedens opmærksomhed omkring miljøspørgsmål og dens støtte til beslutningerne øges.«

8. I VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, defineres begreberne offentlighed og den berørte offentlighed på følgende måde: »d) »Offentligheden«: en eller flere fysiske eller juridiske personer og i henhold til national lovgivning eller praksis disses foreninger, organisationer eller grupper. e) »Den berørte offentlighed«: den del af offentligheden, som er berørt af, kan blive berørt af eller har en interesse i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2; med sigte på denne definition skal ikke-statslige organisationer, der arbejder for at fremme miljøbeskyttelse, og som imødekommer alle krav efter national lovgivning, anses for at have en interesse.«

9. VVM-direktivets artikel 2, stk. 1, fastsætter, hvilke beslutningsprocedurer der er underlagt direktivets krav: »Medlemsstaterne vedtager de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet, undergives et krav om tilladelse og en vurdering af deres indvirkninger på miljøet, inden der gives tilladelse. Disse projekter er defineret i artikel 4.«

10. Miljøkonsekvensvurderingen beskrives nærmere i VVM-direktivets artikel 3: »Miljøkonsekvensvurderingen skal, afhængigt af hvert enkelt tilfælde og i overensstemmelse med artikel 4-12, bestå i på passende måde at påvise, beskrive og vurdere et projekts direkte og indirekte virkninger på følgende faktorer: a) mennesker, fauna og flora b) jordbund, vand, luft, klima og landskab c) materielle goder og kulturarv d) samspillet mellem faktorerne i litra a), b) og c).«

11. VVM-direktivets artikel 6, stk. 2-5, indeholder de grundlæggende bestemmelser om offentlighedens deltagelse: »2. Offentligheden informeres ved offentligt opslag eller andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives: a) ansøgningen om tilladelse b) det forhold, at projektet er underkastet en procedure med miljøkonsekvensvurdering, og eventuelt at artikel 7 finder anvendelse c) de kompetente myndigheder, der har ansvaret for at træffe afgørelsen, hvorfra der kan indhentes relevante oplysninger, hvortil kommentarer eller spørgsmål kan rettes samt nærmere oplysninger om fristerne for fremsendelse af bemærkninger eller spørgsmål d) karakteren af eventuelle afgørelser eller udkastet til afgørelsen, hvis et sådant foreligger e) hvorvidt de oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5, er til rådighed f) hvornår, hvor og hvordan de relevante oplysninger stilles til rådighed g) hvilke foranstaltninger der er truffet med henblik på offentlig deltagelse, jf. stk. 5. 3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister: a) alle oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5 b) i overensstemmelse med national lovgivning de vigtigste rapporter og anbefalinger, der er indgivet til den eller de kompetente myndighed(er) på det tidspunkt, hvor den berørte offentlighed informeres i henhold til nærværende artikels stk. 2 c) i overensstemmelse med [miljøoplysningsdirektivet ( 5 )], andre end de i stk. 2 i denne artikel omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8 i nærværende direktiv, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel. 4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndigheder, inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen. 5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) og høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges af medlemsstaterne.«

12. VVM-direktivets artikel 9, stk. 1, regulerer bekendtgørelsen af afgørelsen vedrørende et projekt: »Når der er truffet afgørelse om at give eller nægte tilladelse, informerer den eller de kompetente myndighed(er) offentligheden herom i overensstemmelse med de relevante procedurer og stiller følgende oplysninger til rådighed for offentligheden: […]«

13. VVM-direktivets artikel 11 indeholder regler om klager over afgørelser, der er omfattet af offentlighedens deltagelse i henhold til VVM-direktivet: »1. Medlemsstaterne sikrer inden for rammerne af deres relevante nationale lovgivning, at medlemmerne af den berørte offentlighed a) som har tilstrækkelig interesse, eller b) som gør gældende at en rettighed er krænket, når dette er en forudsætning i henhold til en medlemsstats forvaltningsretlige regler, har adgang til ved en domstol eller et andet uafhængigt og upartisk ved lov nedsat organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af dette direktivs bestemmelser om offentlig deltagelse. 2. Medlemsstaterne afgør, på hvilket stadium der kan rejses indsigelse mod afgørelser, handlinger eller undladelser. 3. Medlemsstaterne fastsætter, hvad der forstås ved tilstrækkelig interesse og krænkelse af en rettighed, i overensstemmelse med målet om at give den berørte offentlighed vidtgående adgang til klage og domstolsprøvelse. […]«

C. Græsk ret

14. Dekret fra republikkens præsident nr. 18/1989 (FEK A’, 8), artikel 46, indeholder klagefristen: »Annullationssøgsmål skal anlægges inden 60 dage fra dagen efter meddelelsen af den anfægtede retsakt eller offentliggørelsen heraf, hvis denne er lovbestemt, eller i mangel heraf fra det tidspunkt, hvor sagsøgeren fik fuldt kendskab til retsakten.«

15. I forelæggelsesafgørelsens præmis 8 har den forelæggende ret redegjort for de relevante bestemmelser i lov nr. 4014/2011, »miljøgodkendelse af anlæg og aktiviteter, regulering af anlæg opført uden byggetilladelse med henblik på oprettelse af miljøbalancen og andre bestemmelser, som tilkommer Ministeriet for miljø, energi og klimaændringer« (FEK A’, 209) samt diverse gennemførelsesbestemmelser.

16. Ved artikel 1, stk. 1, i lov nr. 4014/2011 inddeles projekter i den offentlige og den private sektor i to klasser (A og B) afhængigt af deres miljøpåvirkning. Den første klasse (A) omfatter anlæg og aktiviteter, der sandsynligvis har væsentlige indvirkninger på miljøet, og med hensyn til hvilke en vurdering af indvirkningen på miljøet (herefter »VVM«) er påkrævet med henblik på at fastlægge særlige krav og forpligtelser til miljøbeskyttelse. Den anden klasse (B) omfatter projekter med ringe indvirkning på miljøet.

17. Artikel 3 og 4 samt 19 i lov nr. 4014/2011 regulerer offentlighedens deltagelse. I henhold til artikel 12 i lov nr. 4014/2011 sammenfattes forskellige godkendelser i en afgørelse om godkendelse af miljøkrav (herefter »AGMK«).

18. Artikel 30, stk. 9, i lov nr. 4014/2011 indeholder en overgangsbestemmelse, hvorefter de eksisterende bestemmelser om høring af de berørte parter og proceduren for offentlighedens deltagelse i forbindelse med miljøgodkendelser fortsat gælder indtil indførelsen af et elektronisk miljøregister. Ifølge disse bestemmelser indledes proceduren ved, at anlæggets karakteristika bekendtgøres på opslag ved den berørte region og offentliggøres i den lokale presse, samt at de berørte parter opfordres til at få kendskab hertil og udtrykke deres mening om vurderingen af anlæggets indvirkning på miljøet.

19. I henhold til artikel 19a i lov nr. 4014/2011 skal AGMK være offentliggjort på internettet inden en måned. Overholdes denne frist ikke, er godkendelsen ugyldig. I henhold til artikel 19a, stk. 1, andet punktum, svarer offentliggørelse på dette specielle websted til den i loven foreskrevne bekendtgørelse og danner grundlag for en formodning om, at alle berørte har kendskab til den og således kan anlægge annullationssøgsmål eller iværksætte et andet retsmiddel. Tværministerielt dekret nr. 21938/2012 fra ministeren for forvaltningsreform og elektronisk administration samt fra ministeren for miljø, energi og klimaændringer: »Oprettelse og aktivering af et dertil bestemt websted til offentliggørelse af afgørelser om godkendelse af miljøkrav (AGMK’er) samt afgørelser om ajourføring eller ændring af AGMK’er i henhold til artikel 19a i lov nr. 4014/2011« (FEK B’, 1470) regulerer gennemførelsen af denne bestemmelse.

III. Faktiske omstændigheder og anmodningen om præjudiciel afgørelse

20. Ved den første afgørelse, som anfægtes i den nationale procedure, blev opførelsen af en kompleks indkvarteringsfacilitet på øen Ios godkendt og miljøkravene for dette projekt fastsat. Det omfatter et hotel med plads til 249 gæster, møblerede ferielejligheder, spa-wellnesscenter og tilhørende anlæg. Hele faciliteten er beliggende på et stort areal og optager kyststrækning, strand og havareal, som befinder sig på offentligt område.

21. Den 2. august 2013 blev der i en lokalavis, som udgives på øen Syros, der er beliggende 55 sømil væk, offentliggjort en opfordring til alle berørte parter til at få kendskab til og afgive deres synspunkt om VVM-rapporten vedrørende projektet. Domstolen har ingen oplysninger om, hvorvidt denne avis er udbredt på Ios. Denne opfordring blev også opslået i regionens forvaltning, ligeledes på Syros; her befandt sagsakterne vedrørende VVM-rapporten sig, og her blev høringen gennemført.

22. Ifølge ubestridte oplysninger fra sagsøgerne i hovedsagen kommer man som regel fra Ios til Syros med en færgeoverfart på flere timer, som tilsyneladende ikke gennemføres dagligt.

23. Den omtvistede afgørelse blev vedtaget den 8. august 2014. Den blev den 11. august 2014 offentliggjort på webstedet DIAVGEIA (transparens) og den 8. september 2014 på miljøministeriets websted.

24. Annullationssøgsmålet blev endelig anlagt den 19. februar 2016, dvs. efter mere end et år og seks måneder efter den omtvistede afgørelse.

25. Sagsøgerne, der er tre ejere af ferieejendomme på øen Ios, samt tre organisationer, har gjort gældende, at de først fik kendskab til den omtvistede afgørelse den 22. december 2015, da de bemærkede, at der var påbegyndt arbejder til at byggemodne området, hvor indkvarteringsfaciliteten skal opføres.

26. Det koncessionshavende selskab, som også er indehaver af godkendelserne, 105 Anonymi Touristiki kai Techniki Etaireia Ekmetallefsis Akiniton (105 Turisme og Ejendomme A/S), har interveneret i sagen og har gjort gældende, at annullationssøgsmålet, for så vidt som det var rettet mod den omtvistede afgørelse, ikke blev anlagt rettidigt, fordi det blev fremsat senere end 60 dage efter offentliggørelsen af afgørelsen på miljøministeriets websted.

27. Med udgangspunkt i denne sag har Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland) forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan artikel 6 og 11 i direktiv 2011/92/EU, fortolket sammen med bestemmelserne i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at nationale bestemmelser såsom de i [forelæggelsesafgørelsens] præmis 8, 9 og 10 omhandlede [jf. punkt 14-19 i dette forslag til afgørelse], hvorefter procedurerne før afgørelsen om godkendelse af miljøkrav for anlæg og aktiviteter, som har væsentlig indvirkning på miljøet (offentliggørelse af vurderinger af indvirkningen på miljøet, oplysning og offentlig deltagelse i høringen), indledes og forvaltes primært af regionens største administrative enhed og ikke af den berørte kommune, er forenelige med de nævnte EU-retlige bestemmelser? 2) Kan artikel 6 og 11 i direktiv 2011/92/EU, fortolket sammen med bestemmelserne i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at en national ordning såsom den i samme præmisser omhandlede, der endeligt fastsætter, at offentliggørelse af afgørelser om godkendelse af miljøkrav for anlæg og aktiviteter, som har væsentlig indvirkning på miljøet, nærmere bestemt deres offentliggørelse på et dertil bestemt websted, udgør en formodning om fuldt kendskab for de berørte parter med henblik på at [anlægge] søgsmål i henhold til den gældende lovgivning […] inden fristen på 60 (tres) dage, henset til lovbestemmelserne om offentliggørelse af vurderinger af indvirkningen på miljøet, oplysning og offentlig deltagelse i proceduren for godkendelsen af miljøkrav for de omhandlede anlæg og aktiviteter, der fastlægger, at nøgleaktøren for disse procedurer er regionens største administrative enhed og ikke den berørte kommune, er forenelig med de nævnte EU-retlige bestemmelser?«

28. Der er blevet indgivet skriftlige indlæg i sagen af Alain Flausch, Andrea Bosco og Estienne Roger Jean Pierre Albrespy samt organisationerne Somateio »Syndesmos Iiton« (organisationen »Foreningen af beboere på Ios«), Somateio »Elliniko Diktyo – Filoi tis Fisys« (organisationen »Græsk net – naturens venner«) og Somateio »Syllogos Prostasias kai Perithalpsis Agias Zois - SPPAZ« (organisationen »Beskyttelse og pleje af det hellige liv – SPPAZ«) i fællesskab som sagsøgere i hovedsagen, 105 Anonymi Touristiki kai Techniki Etaireia Ekmetallefsis Akiniton (105 Turisme og Ejendomme A/S) som intervenient til støtte for de sagsøgte myndigheder i hovedsagen, Den Hellenske Republik samt Europa-Kommissionen. Disse procesdeltagere deltog også i retsmødet, som blev afholdt den 27. marts 2019.

IV. Retlig bedømmelse

29. Med sine spørgsmål ønsker Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) oplyst, om proceduren for offentlighedens deltagelse i forbindelse med den omtvistede godkendelse var forenelig med VVM-direktivets krav, og om fristen for at anlægge sag til prøvelse af denne godkendelse blev udløst ved offentliggørelsen af godkendelsen på et websted på internettet.

30. De afgørende bestemmelser i denne forbindelse er navnlig VVM-direktivets artikel 6, 9 og 11. Disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af Århuskonventionen ( 6 ), som de bidrager til at gennemføre ( 7 ). Derfor indeholder domspraksis fra Komitéen til overvågning af overholdelse af Århuskonventionen (herefter ACCC for Aarhus Convention Compliance Committee) ( 8 ), som er godkendt af konventionens parter, herunder Unionen, og de af konventionens parter bestilte, noterede ( 9 ) og anerkendte ( 10 )Maastricht Recommendations on Promoting Effective Public Participation in Decision-making in Environmental Matters (anbefalingerne fra Maastricht om fremme af effektiv offentlig deltagelse i beslutningsprocesser på miljøområdet) ( 11 ) nyttige henvisninger for bedømmelsen af den foreliggende problematik.

A. Offentlighedens deltagelse

31. Det første spørgsmål vedrører ganske vist i princippet spørgsmålet om, hvorvidt alle de ændrede græske bestemmelser om offentlighedens deltagelse, dvs. offentliggørelsen af rapporterne om VVM-undersøgelsen samt information og høring af offentligheden, er forenelige med VVM-direktivets artikel 6 og 11 samt chartrets artikel 47. Konkret er spørgsmålet imidlertid kun rettet imod, hvorvidt det er lovligt, at disse procedureskridt primært gennemføres og kontrolleres af regionens største forvaltningsenhed og ikke af den pågældende kommune.

32. Dette konkrete spørgsmål kunne Domstolen besvare forholdsvist kort med, at VVM-direktivet ikke indeholder bestemmelser om, hvilket niveau eller led i den nationale forvaltning der har ansvaret for VVM-vurderingen.

33. I forbindelse med den strategiske miljøvurdering har Domstolen ganske vist opstillet visse krav til myndighedernes uafhængighed, som konsulteres i forbindelse med en strategisk miljøvurdering ( 12 ), men det er ikke det, det drejer sig om i den foreliggende sag.

34. Baggrunden for den konkrete problematik er derimod afviklingen af offentlighedens deltagelse i hovedsagen. Den er kendetegnet ved, at den ikke fandt sted på øen Ios, hvor det omtvistede projekt opføres, men på regionalforvaltningens hjemsted på øen Syros, som ligger 55 sømil fra Ios og nås via en færgeoverfart på flere timer, som ikke gennemføres dagligt. Meddelelsen til offentligheden om mulighederne for at deltage blev offentliggjort et år før den anfægtede afgørelse i en avis, som udkommer på Syros, og slået op på regionens forvaltningskontor, ligeledes på Syros; her befandt sagsakterne vedrørende VVM-rapporten sig, og her blev høringen gennemført.

35. Jeg forstår spørgsmålet således, at det ønskes oplyst, om denne fremgangsmåde opfylder VVM-direktivets krav, navnlig kravene i artikel 6. På baggrund af anmodningen om præjudiciel afgørelse synes især tre aspekter at være af interesse i denne forbindelse, nemlig for det første informationen til offentligheden om projektet og høringen samt for det andet det sted, hvor den berørte offentlighed kan få indsigt i oplysningerne om projektet, og for det tredje stedet for høringen.

1. Information til offentligheden

36. I henhold til VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, informeres offentligheden ved offentligt opslag eller ved andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, i forbindelse med beslutningsprocedurer på miljøområdet.

a) Kredsen af adressater for informationen

37. Genstanden for den affattelse af VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, som finder anvendelse på sagen, er i denne forbindelse til forskel fra den aktuelt gældende affattelse ikke den berørte offentlighed, men i bredere forstand offentligheden generelt.

38. På grundlag af konteksten og formålet med informationen er det imidlertid afgørende, at den berørte offentlighed bliver informeret. Denne gruppe nyder nemlig godt af retten til deltagelse i henhold til direktivets artikel 6, stk. 3 og 4. Tilsvarende kræver Århuskonventionens artikel 6, stk. 2, også kun information til den berørte offentlighed.

39. Information til en kreds af personer, som går ud over den berørte offentlighed, offentligheden generelt, har i forhold til dette kun en supplerende funktion.

40. Denne målsætning er af afgørende betydning. Den berørte offentlighed er ganske vist en mindre kreds af personer end offentligheden generelt, men netop på grund af denne stærkere begrænsning præciseres målgruppen for informationen samtidig stærkere. Mens der næppe kan udvikles kriterier for en information til offentligheden generelt, som kan tjene til at fastslå, om de valgte midler er tilstrækkelige, er dette meget lettere i forbindelse med information til den berørte offentlighed.

41. I henhold til VVM-direktivets artikel 1, stk. 2, litra e), omfatter den berørte offentlighed den del af offentligheden, som er berørt af, kan blive berørt af eller har en interesse i beslutningsproceduren på miljøområdet samt ikke-statslige organisationer, der arbejder for at fremme miljøbeskyttelse, og som opfylder alle krav efter national lovgivning. I denne forbindelse kan offentligheden i henhold til litra d) omfatte en eller flere fysiske eller juridiske personer samt i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis foreninger, organisationer eller grupper af disse personer.

42. Det bør være forholdsvis enkelt at identificere de ikke-statslige organisationer, som skal informeres, idet disse som regel registreres af myndighederne. Derimod afhænger kredsen af berørte eller interesserede personer af det konkrete projekt ( 13 ).

43. I hovedsagen bør det især være omgivelserne til projektet, der er berørt eller interesseret, dvs. i det mindste nogle eller måske sågar alle indbyggere på øen Ios. Derudover kunne man også tænke på de personer, som er berørt af turismen i forbindelse med projektet eller andre virkninger, f.eks. renovation eller vandforsyning. I forbindelse med at identificere disse grupper kan VVM-rapporten være til stor nytte.

b) Informationsproceduren

44. Når den berørte offentlighed er fastlagt, består næste trin i at identificere de egnede midler til at informere den.

45. I henhold til VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, sker informationen ved offentligt opslag eller ved andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt. De nærmere bestemmelser om information til offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) fastlægges i henhold til artikel 6, stk. 5, af medlemsstaterne. Disse bestemmelser kan forstås således, at EU-lovgiver principielt anser et offentligt opslag for tilstrækkeligt.

46. Imidlertid bestemmer Århuskonventionens artikel 6, stk. 2, at den berørte offentlighed informeres tidligt i en beslutningsproces på miljøområdet, på en passende, betimelig og effektiv måde, ved offentlig bekendtgørelse eller individuelt, afhængig af sagens omstændigheder. Heraf kan det konkluderes, at de i VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, omtalte andre egnede midler også kan omfatte en individuel information ( 14 ).

47. Imidlertid indeholder hverken EU-retten eller Århuskonventionen præcise krav om, hvilken informationsform der skal vælges. Tværtimod pålægges det i VVM-direktivets artikel 6, stk. 5, medlemsstaterne at fastlægge de nærmere bestemmelser om information af offentligheden.

48. Som procesdeltagerne også gør gældende, er dette et udtryk for medlemsstaternes procesautonomi. Disse regler må således dels ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer i henhold til national ret (ækvivalensprincippet), dels ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) ( 15 ).

i) Ækvivalensprincippet

49. Med hensyn til ækvivalensprincippet stilles der i anmodningen om præjudiciel afgørelse navnlig spørgsmålet om, hvorvidt sondringen i græsk ret mellem visse større projekter (klasse A) og andre, i reglen mindre projekter (klasse B), er lovlig.

50. Ifølge anmodningen om præjudiciel afgørelse ser det ud til, at offentlighedens deltagelse i forbindelse med projekter i klasse B ikke gennemføres af de regionale myndigheder, men derimod af de lokale myndigheder. Tilsvarende vil informationen til offentligheden ske ved et lokalt opslag hos de lokale myndigheder, dvs. på Ios.

51. Det er imidlertid hensigtsmæssigt at lægge ansvaret for større projekter, hvis miljøkonsekvenser som regel ikke kun er lokale, over til de regionale myndigheder. Der kan således ikke konstateres en overtrædelse af ækvivalensprincippet.

ii) Effektivitetsprincippet

52. Effektivitetsprincippet er mere interessant. Informationen til offentligheden er nemlig en nødvendig betingelse for, at denne kan udøve sin ret til deltagelse effektivt. Den, som ikke bliver informeret, har ingen anledning til at søge yderligere informationer om projektet, deltage i beslutningsproceduren eller gøre adgangen til effektive retsmidler gældende inden for fristen ( 16 ).

53. Derfor kan det ikke være tilstrækkeligt at anvende en hvilken som helst meddelelsesform, hvis det ikke er sikret, at denne faktisk når den berørte offentlighed. Tværtimod skal informationen give den berørte offentlighed en rimelig mulighed for at informere sig om beslutningstagningen i forbindelse med planlagte aktiviteter og dens mulighed for at deltage ( 17 ). Kun på denne måde er det muligt at gennemføre målsætningen i VVM-direktivets artikel 6, stk. 4, om, at den berørte offentlighed tidligt og effektivt skal have mulighed for at deltage i beslutningsproceduren.

54. Såfremt der findes etablerede informationskanaler, hvis effektivitet er sikret på grundlag af tidligere erfaringer, bør disse benyttes. Finder der ikke sådanne kanaler, må det undersøges, ad hvilke informationskanaler disse personer kan nås. I denne forbindelse kommer lokale og overregionale aviser, radio og fjernsyn ( 18 ), internettet, opslag ( 19 ) og sågar individuelle informationer ( 20 ) i betragtning.

55. Det påhviler i sidste ende den nationale ret at prøve, om informationen til offentligheden opfyldte disse krav i hovedsagen.

56. I denne forbindelse skal det dog bemærkes, at et opslag på regionalforvaltningens hjemsted på Syros kun kunne yde et meget begrænset bidrag til informationen af den berørte offentlighed. De fleste medlemmer af denne offentlighed befandt sig nemlig på Ios, og det forekommer tvivlsomt, at de i rette tid havde lejlighed til at få kendskab til dette opslag. Et sådant opslag alene ville gøre det unødigt vanskeligt at udøve retten til deltagelse.

57. Spørgsmålet om, hvorvidt offentliggørelse i en lokal avis bevirkede en tilstrækkelig information til offentligheden, skal navnlig bedømmes på grundlag af avisens udbredelse på Ios. Hvis det viser sig, at den valgte avis eller blot den relevante udgave ikke blev læst på Ios eller kun i et meget begrænset omfang, er det ligeledes tvivlsomt, om der er givet en effektiv information til den berørte offentlighed.

58. Ved bedømmelsen af spørgsmålet om, hvorvidt bestemte informationsmidler opfylder effektivitetsprincippet, dvs. ikke begrænser den berørte offentligheds udøvelse af retten til at deltage uforholdsmæssigt, er det imidlertid også afgørende, om der findes mere effektive informationsmidler, som kunne have været benyttet, uden at kræve en uforholdsmæssig indsats. Findes sådanne informationsmidler ikke, eller er det ikke sandsynligt, at de vil give det ønskede resultat, er det mere acceptabelt at vælge midler med begrænset effektivitet, da VVM-direktivet og Århuskonventionen ikke forlanger det umulige.

59. I hovedsagen kan det imidlertid ikke på forhånd udelukkes, at der findes sådanne andre informationsmidler: Den lokale offentlighed på Ios kunne relativt nemt have været nået gennem bekendtgørelser i lokale forvaltningsinstitutioner på Ios, på centrale plader, f.eks. på havnen eller på markeder, samt på det sted, hvor projektet skulle opføres.

60. Den græske regering har endog gjort gældende, at sådanne supplerende kommunikationsmidler faktisk måske blev benyttet. Derfor bør det i givet fald prøves, om den berørte offentlighed faktisk blev informeret tilstrækkeligt ad denne vej.

61. Det giver imidlertid anledning til væsentlig tvivl om, hvorvidt den berørte offentlighed er blevet tilstrækkeligt informeret, at medlemmer af denne offentlighed i henhold til de oplysninger, der foreligger for Domstolen, tilsyneladende ikke har ytret sig i hovedsagen ( 21 ). I retsmødet for Domstolen kunne den græske regering heller ikke udtale sig om, hvorvidt der var blevet fremsat ytringer fra den berørte offentlighed under godkendelsesproceduren.

62. Som resultat må det fastholdes, at VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, kræver en information, som giver den berørte offentlighed for det pågældende projekt en rimelig mulighed for tidligt og på forhånd at informere sig om beslutningstagningen i forbindelse med planlagte aktiviteter og mulighederne for at deltage.

2. Tilrådighedsstillelse af oplysningerne

63. I henhold til anmodningen om præjudiciel afgørelse giver det desuden anledning til betænkeligheder, at oplysningerne om projektet ikke var til rådighed på Ios, men kun på Syros.

64. I henhold til VVM-direktivets artikel 6, stk. 3, sikrer medlemsstaterne, at den berørte offentlighed får adgang til oplysningerne om projektet inden for rimelige tidsfrister.

65. I mangel af mere præcise krav gælder medlemsstaternes procesautonomi ligeledes med henblik på betingelserne for denne adgang, begrænset af effektivitetsprincippet og ækvivalensprincippet.

66. Med hensyn til ækvivalensprincippet anføres det, at oplysningerne om mindre projekter i klasse B er til rådighed lokalt, hvorimod oplysninger om større projekter i klasse A med mere omfattende miljøkonsekvenser kun er til rådighed længere væk på regionalforvaltningens hjemsted. Også her gælder det imidlertid, at regionalforvaltningens ansvar for større projekter er hensigtsmæssigt.

67. Vanskelighederne i forbindelse med adgangen til oplysningerne er snarere et spørgsmål om effektivitetsprincippet.

68. Det står fast, at adgangen til oplysninger om projektet er af stor betydning for at kunne deltage effektivt i beslutningsproceduren. Hvis den berørte offentlighed er blevet informeret tilstrækkeligt om projektet, er det imidlertid acceptabelt, at den skal gøre en vis indsats for at få adgang til oplysningerne.

69. Dog skal de kompetente instanser i forbindelse med betingelserne for at få adgang til oplysningerne om projektet sætte offentlighedens interesser i et rimeligt forhold til den indsats, der er forbundet med at stille oplysningerne til rådighed.

70. Igen påhviler det i sidste ende den nationale domstol at prøve, om betingelserne for at få adgang til projektoplysningerne i hovedsagen faktisk var rimelige.

71. På den ene side er det afgørende i denne forbindelse den indsats, som kræves af medlemmerne af den berørte offentlighed for at få indsigt i projektoplysningerne, navnlig varigheden af og udgifterne til rejsen fra Ios til Syros og retur, såfremt oplysningerne i modsætning til Grækenlands oplysninger faktisk ikke var til rådighed på Ios.

72. På den anden side skal der tages hensyn til den indsats, myndighederne skulle have gjort, hvis de havde givet den berørte offentlighed mulighed for en mindre besværlig adgang til projektoplysningerne. Her kunne man f.eks. tænke på en tilrådighedsstillelse på Ios, hvor projektet gennemføres, og hvor de fleste – måske endda alle – medlemmer af den berørte offentlighed har en bopæl, eller elektronisk på internettet.

73. At det navnlig ikke ville kræve en uforholdsmæssig indsats at stille oplysningerne til rådighed lokalt, fremgår allerede af, at offentligheden ifølge Grækenlands oplysninger også kan få indsigt i projektoplysningerne hos kommunen, hvor projektet skal gennemføres ( 22 ), hvilket i øvrigt også er i overensstemmelse med anbefalingerne fra Maastricht ( 23 ).

74. Sammenfattede må det derfor fastholdes, at det ved fastsættelsen af vilkårene for tilrådighedsstillelsen af oplysninger som omhandlet i VVM-direktivets artikel 6, stk. 3, er nødvendigt at sætte de anstrengelser, som medlemmerne af den berørte offentlighed må gøre sig i forbindelse med udøvelsen af retten til indsigt, i et rimeligt forhold til den indsats, dette medfører for myndighederne.

3. Stedet for høringen

75. Endelig udtrykker den forelæggende ret i anmodningen om præjudiciel afgørelse betænkeligheder med hensyn til gennemførelsen af høringen på Syros.

76. Udgangspunktet for bedømmelsen af dette spørgsmål er VVM-direktivets artikel 6, stk. 4. Ifølge denne bestemmelse skal den berørte offentlighed tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de pågældende beslutningsprocedurer på miljøområdet. De nærmere bestemmelser om høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges i henhold til artikel 6, stk. 5, ligeledes af medlemsstaterne.

77. Bedømmelsen af, om de således anvendte vilkår for offentlighedens deltagelse opfylder VVM-direktivets krav, kræver en lignende afvejning som med hensyn til vilkårene for at stille oplysninger til rådighed.

78. En vis orientering for denne afvejning findes i en dom fra Domstolen, hvorefter det som sådan er foreneligt med VVM-direktivets formål at opkræve et administrativt gebyr for offentlighedens deltagelse i forbindelse med visse miljøkonsekvensvurderinger. Domstolen fremhævede dog også, at disse gebyrer ikke kan fastsættes til et sådant niveau, at de kan forhindre det nævnte direktivs fulde virkning i overensstemmelse med det formål, det forfølger ( 24 ).

79. Det er derfor af særlig interesse for denne afvejning, om vilkårene for offentlighedens deltagelse forringer VVM-direktivets fulde virkning.

80. Det må lægges til grund, at der foreligger en sådan forringelse, såfremt medlemmerne af den berørte offentlighed faktisk var tvunget til at rejse til Syros på en bestemt dag for at deltage i proceduren. En deltagelse i skriftlig eller elektronisk form, som ifølge Grækenlands oplysninger faktisk var mulig ( 25 ), og som udtrykkeligt er nævnt i VVM-direktivets artikel 6, stk. 4, som en mulig deltagelsesform ( 26 ), ville nemlig være forbundet med en betydeligt mindre indsats for alle involverede.

81. Vilkårene for høringen af den berørte offentlighed som omhandlet i VVM-direktivets artikel 6, stk. 4, skal således sætte de anstrengelser, som medlemmerne af den berørte offentlighed må gøre sig i forbindelse med deltagelsen i proceduren, i et rimeligt forhold til den indsats, dette medfører for myndighederne.

B. Udløsning af søgsmålsfristen

82. Den forelæggende rets andet spørgsmål drejer sig – under hensyntagen til besvarelsen af det første spørgsmål – om, hvorvidt regler, som fastsætter, at bekendtgørelsen af projektgodkendelsen på et særligt websted udløser en frist på 60 dage for at anlægge søgsmål, er forenelige med VVM-direktivets artikel 6 og 11 samt chartrets artikel 47.

1. Formaliteten vedrørende det andet spørgsmål

83. Først skal det drøftes, om dette spørgsmål overhovedet er relevant for afgørelsen og dermed kan antages til realitetsbehandling. I henhold til anmodningen om præjudiciel afgørelse kan det i forbindelse med søgsmål, der, som søgsmålet i hovedsagen, er anlagt før den 12. april 2017, foruden udløbet af den lovbestemte frist anføres, at sagsøgeren først fik kendskab til den anfægtede handling på et senere tidspunkt. Dette forstår jeg således, at søgsmålsfristen i disse tilfælde først begynder, når der faktisk er opnået kendskab.

84. Da sagsøgerne i hovedsagen overbevisende gør gældende, at de først fik kendskab til godkendelsen, da byggeriet begyndte, og da også overvejelserne i forbindelse med besvarelsen af det første spørgsmål støtter dette anbringende, kan man formode, at besvarelsen af det andet spørgsmål ikke vil være afgørende i den nationale procedure.

85. På den anden side meddeler den forelæggende ret også, at tidspunktet for det faktiske kendskab ikke må ligge urimeligt langt fra det lovbestemte tidspunkt, dvs. bekendtgørelsen på internettet. Derfor kan det ikke udelukkes, at den forelæggende ret i hovedsagen hælder til at anse forsømmelsen af den lovbestemte frist med halvandet år for urimelig.

86. Da det i tvivlstilfælde skal formodes, at en præjudiciel anmodning er relevant for afgørelsen ( 27 ), kan dette spørgsmål følgelig antages til realitetsbehandling.

2. Besvarelse af det andet spørgsmål

87. VVM-direktivet indeholder ingen bestemmelse om, hvorvidt fristen for at anlægge søgsmål til prøvelse af en projektgodkendelse kan udløses ved bekendtgørelsen af denne på internettet.

88. I henhold til artikel 9, stk. 1, informerer den eller de kompetente myndighed(er), når der er truffet afgørelse om at give eller nægte tilladelse, offentligheden herom i overensstemmelse med de relevante procedurer. Artikel 9, stk. 1, indeholder ganske vist også yderligere krav til informationens indhold, men ingen konkrete bestemmelser om proceduren.

89. De mulige grundlag for at anlægge et søgsmål til prøvelse af en projektgodkendelse, hvad enten det er VVM-direktivets artikel 11, den direkte virkning af direktivets bestemmelser ( 28 ) eller Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, sammenholdt med chartrets artikel 47 ( 29 ), regulerer heller ikke, om en bekendtgørelse på internettet kan udløse fristen for at anlægge søgsmål.

90. For begge disse punkter, dvs. søgsmålsfristen og informationsproceduren, gælder således medlemsstaternes procesautonomi inden for grænserne af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.

a) Ækvivalensprincippet

91. Også på dette punkt drejer det sig igen om sondringen mellem større og mindre projekter. Kun for projekter i klasse A er det fastsat, at en bekendtgørelse på internettet udløser søgsmålsfristen. Derimod udløses søgsmålsfristen for projekter i klasse B ved det faktiske kendskab til godkendelsen.

92. De enkelte projekters størrelse og betydning føres i felten som argument såvel for som imod denne sondring. På den ene side sættes der spørgsmålstegn ved, at domstolsadgangen er udformet mere restriktivt i forbindelse med projekter med større miljøkonsekvenser. På den anden side fremhæves de større projekters særlige betydning og begrænsede antal, som berettiger en forskellig behandling.

93. I sidste ende er det principielt berettiget at indføre en ny metode for bekendtgørelsen og – i forbindelse hermed – nye regler om søgsmålsfristen forløb, som kun gælder for de større projekter. For det første gør disse projekters begrænsede antal det lettere at afprøve disse metoder ( 30 ). For det andet er der en øget retssikkerhedsinteresse i forbindelse med disse projekter allerede på grund af investeringernes størrelse. Og for det tredje omfatter den berørte offentlighed i forbindelse med større projekter naturligt en større kreds af personer. Hvis søgsmålsfristen ikke bliver udløst ved en bekendtgørelse, men kun ved det faktiske kendskab, er det næppe til at forudse, hvornår det ikke længere er muligt at anlægge søgsmål.

94. Der ses således ingen tilsidesættelse af ækvivalensprincippet.

b) Effektivitetsprincippet

95. I henhold til effektivitetsprincippet må udøvelsen af de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden, ikke i praksis gøres umulig eller uforholdsmæssig vanskelig.

96. Ud fra dette aspekt behandles først offentliggørelsen på internettet og derefter søgsmålsfristernes forløb.

i) Offentliggørelse på internettet

97. Bekendtgørelsen af godkendelsen på internettet er som sådan forenelig med effektivitetsprincippet.

98. Sagsøgerne i hovedsagen gør ganske vist med rette gældende, at Domstolen for ca. ti år siden på forbrugerbeskyttelsesområdet ytrede tvivl om, hvorvidt anvendelse udelukkende af internettet er forenelig med effektivitetsprincippet ( 31 ). Desuden kan der selv i dag være områder, hvor internettet endnu ikke er tilstrækkeligt udbredt til, at man kan forlade sig alene på det ( 32 ).

99. I det mindste i hovedsagen er der imidlertid ingen indikationer af, at bekendtgørelse på internettet i forhold til andre former for bekendtgørelse gør udøvelsen af rettigheder uforholdsmæssigt vanskelig. Tværtimod: Den Europæiske Unions Tidende offentliggøres eksempelvis elektronisk på internettet; i dag er det i reglen kun denne udgave, der er autentisk og har retsvirkninger ( 33 ). Desuden nævner også VVM-direktivets artikel 6, stk. 2, i forbindelse med information til offentligheden elektroniske medier som et kommunikationsmiddel. Allerede af denne grund må tillige denne metode stå til rådighed for medlemsstaterne.

ii) Søgsmålsfristen

100. Af hensyn til retssikkerheden er det principielt lovligt at gøre muligheden for at anlægge søgsmål til prøvelse af en foranstaltning afhængig af overholdelsen af en frist ( 34 ).

101. Navnlig anser Domstolen det ikke for en uforholdsmæssig hindring, hvis fristen for at anlægge søgsmål først begynder at løbe fra den dato, hvor sagsøgeren havde kendskab eller burde have haft kendskab til en bekendtgørelse ( 35 ). Det ville derimod være uforeneligt med effektivitetsprincippet at gøre en frist gældende over for en person, hvis de nationale myndigheders adfærd i forbindelse med eksistensen af en forældelsesfrist fuldstændigt fratager personen muligheden for at gøre sine rettigheder gældende for de nationale domstole ( 36 ), dvs. hvis myndigheden ved sin adfærd er skyld i, at sagen er anlagt for sent ( 37 ).

102. Det tilkommer således den forelæggende ret at prøve, om de græske myndigheders adfærd har frataget sagsøgerne enhver mulighed for at gøre deres rettigheder gældende, og navnlig, om myndighederne ved deres adfærd er skyld i, at sagen er anlagt for sent.

103. Grækenlands og 105 Turisme og Ejendomme A/S’ opfattelser går ud på, at enhver må kende reglerne om bekendtgørelse af godkendelser på internettet, og at også sagsøgerne i hovedsagen derfor burde have kendskab til bekendtgørelsen af den omtvistede godkendelse.

104. I denne forbindelse tages der imidlertid ikke tilstrækkeligt hensyn til konteksten for et søgsmål til prøvelse af godkendelsen af et projekt, som kræver en miljøkonsekvensvurdering. En sådan godkendelse forudsætter nemlig for det første i forbindelse med offentlighedens deltagelse i henhold til VVM-direktivets artikel 6 en yderligere information om projektet. Og for det andet skal der i forbindelse med søgsmålet i henhold til VVM-direktivets artikel 11 indrømmes en vid adgang til domstolene.

Offentlighedens deltagelse

105. Offentlighedens deltagelse er især afgørende af den grund, at den berørte offentlighed skal kunne have tillid til, at et projekt, som kræver en miljøkonsekvensvurdering, kun godkendes på grundlag af offentlighedens deltagelse som omhandlet i VVM-direktivets artikel 6. Dette omfatter navnlig information om godkendelsesproceduren, som giver den berørte offentlighed for det pågældende projekt en rimelig mulighed for tidligt og på forhånd at informere sig om beslutningstagningen i forbindelse med planlagte aktiviteter og mulighederne for at deltage ( 38 ). Hvis medlemmer af den berørte offentlighed ikke er blevet informeret om proceduren, behøver de ikke regne med, at en projektgodkendelse, som berører dem, vil blive tildelt og bekendtgjort.

106. I dette tilfælde er det tvivlsomt, om den omstændighed alene, at en afgørelse efterfølgende er tilgængelig på et bestemt websted, kan være tilstrækkeligt til at opfylde informationspligten som omhandlet i VVM-direktivets artikel 9 ( 39 ). Som sagsøgerne i hovedsagen overbevisende har gjort gældende, skal der nemlig være en anledning til at kontrollere et websted for at se, om der er blevet tilføjet en afgørelse, som vedrører ens egen situation.

107. Følgelig er det uforeneligt med VVM-direktivets artikel 9 og 11 at gøre en søgsmålsfrist, som blev udløst af bekendtgørelsen af godkendelsen på internettet, gældende over for medlemmer af den berørte offentlighed, som ikke havde noget faktisk kendskab til projektgodkendelsen, hvis de ikke som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 2, fik en rimelig mulighed for forudgående at informere sig om godkendelsesproceduren.

Vid adgang til klage og domstolsprøvelse

108. Dette resultat er i overensstemmelse med målsætningen om vid adgang til klage og domstolsprøvelse.

109. I VVM-direktivets artikel 11, stk. 3, første punktum, samt i Århuskonventionens artikel 9, stk. 2, er målsætningen om at sikre den berørte offentlighed en vid adgang til klage og domstolsprøvelse fastlagt. Det nævnte punktum vedrører medlemsstaternes fastlæggelse af, hvad der i forbindelse med et søgsmål som omhandlet i direktivets artikel 11 anses for tilstrækkelig interesse og krænkelse af rettigheder.

110. Domstolen har imidlertid med rette ikke kun taget hensyn til denne målsætning i forbindelse med spørgsmålet om tilstrækkelig interesse eller tilsidesættelse af rettigheder ( 40 ), men også i forbindelse med, ud fra hvilke kriterier miljøorganisationer skal anerkendes ( 41 ), om udgifterne til en retssag er uforholdsmæssige ( 42 ), om man kan påberåbe sig processuelle fejl i forbindelse med gennemførelsen af en miljøkonsekvensvurdering ( 43 ) og navnlig med hensyn til det anvendte retsmiddels effektivitet ( 44 ).

111. Der skal derfor tages hensyn til målsætningen om vid adgang til klage og domstolsprøvelse i forbindelse med prøvelsen af, om en søgsmålsfrist, som udløses ved bekendtgørelsen af projektgodkendelsen på internettet, gør udøvelsen af rettighederne i henhold til VVM-direktivets artikel 11 uforholdsmæssigt vanskelig. Det ville imidlertid være uforeneligt med denne målsætning, hvis søgsmålsfristen blev udløst af en bekendtgørelse, som den berørte offentlighed ikke kunne forudse på grund af utilstrækkelig information om godkendelsesproceduren.

Anvendeligheden af VVM-direktivets artikel 11

112. Dette resultat kan heller ikke anfægtes med henvisning til dommen i sagen North East Pylon Pressure Campaign og Sheehy ( 45 ). Det er korrekt, at Domstolen i den nævnte dom fastslog, at anvendelsesområdet for VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, afgrænses til kun at omfatte de aspekter ved en tvist, som består i at gøre offentlighedens ret til at deltage i beslutningsprocessen gældende i overensstemmelse med de nærmere regler herom i direktivet ( 46 ). Derimod udelukkes klage eller domstolsprøvelse på grundlag af enhver anden bestemmelse i dette direktiv, og dette gælder så meget desto mere klage eller domstolsprøvelse på grundlag af enhver anden lovgivning, uanset om der er tale om EU-retten eller de nationale medlemsstaters ret ( 47 ).

113. Denne konstatering kan man forstå således, at et søgsmål som omhandlet i VVM-direktivets artikel 11, stk. 1, udelukkende kan rettes mod afgørelser i direkte tilknytning til vilkårene for offentlighedens deltagelse, men ikke mod projektgodkendelsen som sådan. Et søgsmål til prøvelse af projektgodkendelsen kan ifølge dette kun støttes på den direkte virkning af direktivets bestemmelser ( 48 ) eller på Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, sammenholdt med chartrets artikel 47 ( 49 ).

114. En sådan læsning af denne retspraksis er imidlertid ikke overbevisende.

115. En begrænsning af det i VVM-direktivets artikel 11 omhandlede søgsmål til spørgsmål vedrørende offentlighedens deltagelse uden at berøre godkendelsens lovlighed ville nemlig fratage søgsmålet dets mening og enhver praktisk virkning. Offentlighedens deltagelse er ikke et mål i sig selv, og det gælder også for anfægtelsen. Den berørte offentlighed er derimod især interesseret i disse aspekter, fordi den dermed kan påvirke projektgodkendelsen og dens konsekvenser.

116. Derfor etablerer de relevante bestemmelser også en uadskillelig sammenhæng mellem søgsmålet som omhandlet i VVM-direktivets artikel 11 og projektgodkendelsen.

117. I henhold til artikel 11, stk. 1, har visse medlemmer af den berørte offentlighed adgang til ved en domstol eller et andet uafhængigt og upartisk ved lov nedsat organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, der er omfattet af dette direktivs bestemmelser om offentlig deltagelse.

118. Godkendelsen af et projekt, der kræver en miljøkonsekvensvurdering, er en sådan afgørelse, som er omfattet af bestemmelserne om offentlighedens deltagelse.

119. Medlemsstaterne skal nemlig i henhold til VVM-direktivets artikel 2, stk. 1, undergive de i artikel 4 definerede projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet, et krav om tilladelse og en vurdering af deres indvirkninger på miljøet.

120. I henhold til VVM-direktivets artikel 3 skal miljøkonsekvensvurderingen, afhængigt af hvert enkelt tilfælde og i overensstemmelse med artikel 4-12, bestå i på passende måde at påvise, beskrive og vurdere et projekts direkte og indirekte virkninger på visse miljøfaktorer. Offentlighedens deltagelse, som er fastsat i artikel 6, udgør en del af denne metode til at påvise, beskrive og vurdere, og der skal i henhold til artikel 8 tages hensyn til den i forbindelse med tilladelsesproceduren.

121. Sammenhængen mellem søgsmål og tilladelse fremgår endnu mere direkte af Århuskonventionens artikel 6 og 9, stk. 2. I henhold til artikel 6, stk. 1, litra a) og b), anvendes proceduren med offentlig deltagelse i forbindelse med tilladelse til forslag til aktiviteter, der er indeholdt i bilag I, og i forbindelse med afgørelser vedrørende andre foreslåede aktiviteter, som kan have væsentlig indvirkning på miljøet. Artikel 9, stk. 2, fastsætter en anfægtelse af den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 ( 50 ).

122. I overensstemmelse hermed har Domstolen fastslået, at anfægtelsesretten i henhold til VVM-direktivets artikel 11 skulle finde anvendelse på administrative tilladelsesprocedurer, som var blevet indledt før udløbet af den pågældende gennemførelsesfrist, når disse procedurer førte til udstedelse af en tilladelse efter dette tidspunkt ( 51 ). Tidspunktet for offentlighedens deltagelse spillede ingen rolle i denne forbindelse.

123. Derudover er i det mindste anerkendte miljøorganisationer i forbindelse med anfægtelsen ikke begrænset til at påberåbe sig en tilsidesættelse af reglerne om offentlighedens deltagelse. Tværtimod kan de påberåbe sig de nationale retsregler, der gennemfører Unionens miljølovgivning, samt EU-retlige miljøbestemmelser med direktiv virkning ( 52 ).

Muligheden for separate søgsmål vedrørende processuelle fejl

124. I øvrigt er den omstændighed, at medlemsstaterne i henhold til VVM-direktivets artikel 11, stk. 2, fastlægger, på hvilket trin i proceduren de i artikel 11, stk. 1, omhandlede afgørelser, handlinger eller undladelser kan anfægtes, heller ikke til hinder for at tage hensyn til mangler ved informationen som omhandlet i artikel 6, stk. 2, i forbindelse med søgsmålsfristens forløb.

125. Det er korrekt, at visse processuelle fejl i forbindelse med gennemførelsen af en miljøkonsekvensvurdering i nogle medlemsstater ikke kan anfægtes inden for rammerne af et søgsmål til prøvelse af projektgodkendelsen, men i en særskilt retslig procedure ( 53 ).

126. Det fremgår imidlertid ikke, at sådanne særskilte procedurer er fastsat i Grækenland.

127. Frem for alt ville et sådant særskilt søgsmål imidlertid kun være egnet til at garantere en effektiv beskyttelse af de processuelle rettigheder, der gøres gældende, hvis det forhindrer, at projektet i mellemtiden bliver godkendt definitivt og uanfægteligt ( 54 ). Klagepunktet om tilsidesættelse af processuelle rettigheder er nemlig ikke et formål i sig selv, men skal sigte mod at skaffe den sagsøgende part en faktisk fordel. I modsat fald foreligger der ikke en tilstrækkelig søgsmålsinteresse ( 55 ). I forbindelse med miljøkonsekvensvurderingen forudsætter en sådan fordel, at søgsmålet kan påvirke afgørelsen vedrørende projektet.

128. De kompetente myndigheder (og domstole ( 56 )) er således inden for rammerne af deres kompetence forpligtet til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at råde bod på, at der ikke er blevet foretaget en vurdering af indvirkningerne på miljøet f.eks. ved at tilbagekalde eller suspendere en tilladelse, der allerede er givet, for at gennemføre en sådan vurdering ( 57 ). I denne forbindelse er det ikke blot afgørelsen om ikke at foretage en miljøkonsekvensvurdering, der kan anfægtes, men ligeledes i givet fald en gennemført miljøkonsekvensvurdering, som er behæftet med mangler ( 58 ).

129. Derfor kan den ved VVM-direktivets artikel 11, stk. 2, anerkendte beføjelse til at fastlægge det stadium, på hvilket der kan rejses indsigelse mod bestemte afgørelser, ikke føre til, at en alvorlig processuel fejl i forbindelse med informationen til offentligheden i henhold til artikel 6, stk. 2, anses for uvæsentlig ved bedømmelsen af forløbet af fristen for at anlægge søgsmål til prøvelse af tilladelsen.

Bygherrens interesser

130. Endelig er heller ikke bygherrens berettigede interesse i retssikkerhed til hinder for at tage hensyn til informationsmangler i forbindelse med fristens forløb. Bygherren er nemlig ikke hjælpeløst udleveret til myndighedernes mangelfulde information af den berørte offentlighed. Hvis han er i tvivl om, at myndighedernes bekendtgørelser er tilstrækkelige, kan han supplerende træffe egne egnede foranstaltninger, f.eks. opslag på det sted, hvor projektet skal udføres, og på andre egnede steder eller annoncer i lokale aviser. Sådanne foranstaltninger kan give den berørte offentlighed mulighed for at få kendskab til projektgodkendelsen og en passende mulighed for at søge oplysninger om godkendelsesproceduren.

c) Foreløbigt resultat

131. Det skal således fastholdes, at det er uforeneligt med VVM-direktivets artikel 9 og 11 at gøre en søgsmålsfrist, som blev udløst af bekendtgørelsen af godkendelsen på internettet, gældende over for medlemmer af den berørte offentlighed, som ikke havde noget faktisk kendskab til projektgodkendelsen, hvis de ikke som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 2, fik en rimelig mulighed for forudgående at informere sig om godkendelsesproceduren.

V. Forslag til afgørelse

132. Jeg foreslår derfor Domstolen at træffe afgørelse som følger: »1) Artikel 6, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/52/EU af 16. april 2014 om ændring af direktiv 2011/92/EU om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet kræver information, som giver den berørte offentlighed for det pågældende projekt en rimelig mulighed for tidligt og på forhånd at informere sig om beslutningstagningen i forbindelse med planlagte aktiviteter og mulighederne for at deltage. 2) Ved fastsættelsen af vilkårene for tilrådighedsstillelsen af oplysninger som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i direktiv 2011/92 er det nødvendigt at sætte de anstrengelser, som medlemmerne af den berørte offentlighed må gøre sig i forbindelse med udøvelsen af retten til indsigt, i et rimeligt forhold til den indsats, dette medfører for myndighederne. 3) Vilkårene for høringen af den berørte offentlighed som omhandlet i artikel 6, stk. 4, i direktiv 2011/92 skal sætte belastningen af medlemmerne af den berørte offentlighed i forbindelse med deltagelsen i proceduren i et rimeligt forhold til den indsats, dette medfører for myndighederne. 4) Det er uforeneligt med artikel 9 og 11 i direktiv 2011/92 at gøre en søgsmålsfrist, som blev udløst af bekendtgørelsen af godkendelsen på internettet, gældende over for medlemmer af den berørte offentlighed, som ikke havde noget faktisk kendskab til projektgodkendelsen, hvis de ikke som omhandlet i direktivets artikel 6, stk. 2, fik en rimelig mulighed for forudgående at informere sig om godkendelsesproceduren.«

( 1 ) – Originalsprog: tysk.

( 2 ) – Jf. senest f.eks. dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603), af 2.3.2017, Henderson (C-354/15, EU:C:2017:157), og af 6.9.2018, Catlin Europe (C-21/17, EU:C:2018:675).

( 3 ) – Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet fra 1998 (EUT 2005, L 124, s. 4), vedtaget ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17.2.2005 (EUT 2005, L 124, s. 1).

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13.12.2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EUT 2012, L 26, s. 1).

( 5 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28.1.2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger (EUT 2003, L 41, s. 26).

( 6 ) – Dom af 8.3.2011, Lesoochranárske zoskupenie (C-240/09, EU:C:2011:125, præmis 42), af 12.5.2011, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (C-115/09, EU:C:2011:289, præmis 41), og af 15.3.2018, North East Pylon Pressure Campaign og Sheehy (C-470/16, EU:C:2018:185, præmis 50).

( 7 ) – 18.-21. betragtning til VVM-direktivet og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26.5.2003 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet og om ændring af Rådets direktiv 85/337/EØF og 96/61/EF for så vidt angår offentlig deltagelse og adgang til klage og domstolsprøvelse (EUT 2003, L 156, s. 17).

( 8 ) – Jf. vedrørende denne komité forslag til afgørelse Edwards (C-260/11, EU:C:2012:645, punkt 8). Jf. også generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse Gemeinde Altrip m.fl. (C-72/12, EU:C:2013:422, punkt 101), generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Vereniging Milieudefensie og Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C-401/12 P – C-403/12 P, EU:C:2014:310, punkt 114, og fodnote 117) samt i de forenede sager Rådet mod Kommissionen og Kommissionen mod Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe (C-404/12 P og C-405/12 P, EU:C:2014:309, punkt 23 og fodnote 23), og generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Folk (C-529/15, EU:C:2017:1, punkt 86).

( 9 ) – Fifth Meeting of the Parties to the Convention on Access to Information, Public Participation in Decision-making and Access to Justice in Environmental Matters, Maastricht, Netherlands, 30.6–2.7.2014, Decision V/2 on public participation in decision-making, nr. 2, ECE/MP.PP/2014/2/Add.1.

( 10 ) – Sixth Meeting of the Parties to the Convention on Access to Information, Public Participation in Decision-making and Access to Justice in Environmental Matters, Budva, Montenegro, 11.–13. september 2017, Decision VI/2 – Promoting effective public participation in decision-making, nr. 2, ECE/MP.PP/2017/2/Add.1

( 11 ) – UNECE, ECE/MP.PP/2014/2/Add.2. (Genève, 2015).

( 12 ) – Dom af 20.10.2011, Seaport (NI) m.fl. (C-474/10, EU:C:2011:681, præmis 39 og 42). Jf. også VVM-direktivets artikel 9a, som ændret ved direktiv 2014/52 og ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 24.9.2010, Hviderusland (ACCC/C/2009/37; ECE/MP.PP/2011/11/Add.2, nr. 80), vedrørende bygherrens rolle.

( 13 ) – Jf. ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 7.3.2008, Litauen (ACCC/C/2006/16, ECE/MP.PP/C.1/2008/5/Add.6, nr. 67), og af 24.9.2013, Den Europæiske Union og Det Forenede Kongerige (ACCC/C/2012/68, ECE/MP.PP/C.1/2014/5, nr. 97), samt anbefalingerne fra Maastricht (citeret i fodnote 11, punkt 59).

( 14 ) – I henhold til Det Forenede Kongeriges Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) Regulations 2017, som Flausch m.fl. har fremlagt, skal visse interesserede personer, som ikke ville blive nået af en generel bekendtgørelse, således informeres individuelt; jf. regulations 20(3) og 11(2), 12(5), 13(5) eller 14(6).

( 15 ) – Jf. i denne retning dom af 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz og Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, præmis 5), af 27.6.2013, Agrokonsulting (C-93/12, EU:C:2013:432, præmis 35 og 36), og af 22.2.2018, INEOS Köln (C-572/16, EU:C:2018:100, præmis 42).

( 16 ) – Jf. ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 18.2.2005, Kazakhstan (ACCC/C/2004/2, ECE/MP.PP/C.1/2005/2/Add.2, nr. 24).

( 17 ) – Jf. ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 7.3.2008, Litauen (ACCC/C/2006/16, ECE/MP.PP/C.1/2008/5/Add.6, nr. 67), og af 3.7.2009, Frankrig (ACCC/C/2007/22, ECE/MP.PP/C.1/2009/4/Add. 1, nr. 41), samt anbefalingerne fra Maastricht (citeret i fodnote 11, punkt 59).

( 18 ) – ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 31.3.2006, Armenien (ACCC/C/2004/8, ECE/MP.PP/C.1/2006/2/Add.1, nr. 70).

( 19 ) – ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 7.3.2008, Litauen (ACCC/C/2006/16, ECE/MP.PP/C.1/2008/5/Add.6, nr. 67)

( 20 ) – I henhold til Det Forenede Kongeriges Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) Regulations 2017, som Flausch m.fl. har fremlagt, skal visse interesserede personer, som ikke ville blive nået af en generel bekendtgørelse, informeres individuelt; jf. regulations 20(3) og 11(2), 12(5), 13(5) eller 14(6). I henhold til ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 19.6.2017, Spanien (ACCC/C/2014/99, ECE/MP.PP/C.1/2017/17, nr. 58), synes dette også at være fastsat i den spanske region Catalonien for visse tilfælde.

( 21 ) – ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 28.6.2013, Det Forenede Kongerige (ACCC/C/2011/61; ECE/MP.PP/C.1/2013/13, 23, nr. 59).

( 22 ) – Udtalelsens punkt 51.

( 23 ) – Citeret i fodnote 11, punkt 92, litra a).

( 24 ) – Dom af 9.11.2006, Kommissionen mod Irland (C-216/05, EU:C:2006:706, præmis 42 og 43).

( 25 ) – Udtalelsens punkt 51.

( 26 ) – Jf. også Århuskonventionens artikel 6, stk. 7.

( 27 ) – Dom af 31.5.2018, Zheng (C-190/17, EU:C:2018:357, præmis 21), og af 4.10.2018, Link Logistik N&N (C-384/17, EU:C:2018:810, præmis 35).

( 28 ) – Dom af 7.9.2004, Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging (C-127/02, EU:C:2004:482, præmis 66), af 25.7.2008, Janecek (C-237/07, EU:C:2008:447, præmis 37), af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 44), og af 20.12.2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C-664/15, EU:C:2017:987, præmis 34).

( 29 ) – Dom af 20.12.2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C-664/15, EU:C:2017:987, præmis 46).

( 30 ) – Jf. dom af 16.12.2008, Arcelor Atlantique et Lorraine m.fl. (C-127/07, EU:C:2008:728, præmis 60 og 61).

( 31 ) – Dom af 18.3.2010, Alassini m.fl. (C-317/08 – C-320/08, EU:C:2010:146, præmis 58). Jf. også forslag til afgørelse i denne sag (EU:C:2019:720, punkt 52) samt ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 31.3.2006, Armenien (ACCC/C/2004/8, ECE/MP.PP/C.1/2006/2/Add.1, nr. 31), og af 19.6.2017, Spanien (ACCC/C/2014/99, ECE/MP.PP/C.1/2017/17, nr. 58), samt anbefalingerne fra Maastricht (citeret i fodnote 11, punkt 141).

( 32 ) – Jf. ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 31.3.2006, Armenien (ACCC/C/2004/8, ECE/MP.PP/C.1/2006/2/Add.1, nr. 31).

( 33 ) – Artikel 1 i Rådets forordning (EU) nr. 216/2013 af 7.3.2013 om elektronisk offentliggørelse af Den Europæiske Unions Tidende (EUT 2013, L 69, s. 1).

( 34 ) – Dom af 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz og Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, præmis 5), af 17.11.1998, Aprile (C-228/96, EU:C:1998:544, præmis 19), af 30.6.2011, Meilicke m.fl. (C-262/09, EU:C:2011:438, præmis 56), og af 17.11.2016, Stadt Wiener Neustadt (C-348/15, EU:C:2016:882, præmis 41). Jf. også ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 24.9.2010, Det Forenede Kongerige (ACCC/C/2008/33, ECE/MP.PP/C.1/2010/6/Add.3, nr. 138).

( 35 ) – Dom af 28.1.2010, Uniplex (UK) (C-406/08, EU:C:2010:45, præmis 32), jf. også ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 24.9.2010, Det Forenede Kongerige (ACCC/C/2008/33, ECE/MP.PP/C.1/2010/6/Add.3, nr. 138).

( 36 ) – Dom af 15.9.1998, Edis (C-231/96, EU:C:1998:401, præmis 48), af 17.11.1998, Aprile (C-228/96, EU:C:1998:544, præmis 43), af 15.4.2010, Barth (C-542/08, EU:C:2010:193, præmis 33), af 8.9.2011, Q-Beef og Bosschaert (C-89/10 og C-96/10, EU:C:2011:555, præmis 51), og af 21.12.2016, TDC (C-327/15, EU:C:2016:974, præmis 104).

( 37 ) – Dom af 19.5.2011, Iaia m.fl. (C-452/09, EU:C:2011:323, præmis 21).

( 38 ) – Jf. ovenfor, punkt 62.

( 39 ) – ACCC’s konstateringer og anbefalinger af 31.3.2006, Armenien (ACCC/C/2004/8, ECE/MP.PP/C.1/2006/2/Add.1, nr. 31), og af 19.6.2017, Spanien (ACCC/C/2014/99, ECE/MP.PP/C.1/2017/17, nr. 58) samt anbefalingerne fra Maastricht (citeret i fodnote 11, punkt 141).

( 40 ) – Dom af 12.5.2011, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (C-115/09, EU:C:2011:289, præmis 46), og af 16.4.2015, Gruber (C-570/13, EU:C:2015:231, 36 og 39).

( 41 ) – Dom af 15.10.2009, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C-263/08, EU:C:2009:631, præmis 45).

( 42 ) – Dom af 11.4.2013, Edwards og Pallikaropoulos (C-260/11, EU:C:2013:221, præmis 31 og 44), og af 17.10.2018, Klohn (C-167/17, EU:C:2018:833, præmis 35).

( 43 ) – Dom af 7.11.2013, Gemeinde Altrip m.fl. (C-72/12, EU:C:2013:712, præmis 37, 43, 46, 48 og 49), og af 15.10.2015, Kommissionen mod Tyskland (C-137/14, EU:C:2015:683, præmis 48 og 55).

( 44 ) – Dom af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 58 og 72).

( 45 ) – Dom af 15.3.2018, North East Pylon Pressure Campaign og Sheehy (C-470/16, EU:C:2018:185).

( 46 ) – Dom af 15.3.2018, North East Pylon Pressure Campaign og Sheehy (C-470/16, EU:C:2018:185, præmis 36).

( 47 ) – Dom af 15.3.2018, North East Pylon Pressure Campaign og Sheehy (C-470/16, EU:C:2018:185, præmis 39).

( 48 ) – Dom af 7.9.2004, Waddenvereniging og Vogelbeschermingsvereniging (C-127/02, EU:C:2004:482, præmis 66), af 25.7.2008, Janecek (C-237/07, EU:C:2008:447, præmis 37), af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 44), og af 20.12.2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C-664/15, EU:C:2017:987, præmis 34).

( 49 ) – Dom af 20.12.2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C-664/15, EU:C:2017:987, præmis 46).

( 50 ) – Dom af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 56 og 57).

( 51 ) – Dom af 7.11.2013, Gemeinde Altrip m.fl. (C-72/12, EU:C:2013:712, præmis 31).

( 52 ) – Dom af 12.5.2011, Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (C-115/09, EU:C:2011:289, præmis 48), af 15.10.2015, Kommissionen mod Tyskland (C-137/14, EU:C:2015:683, præmis 92), og af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 59).

( 53 ) – Jf. mit forslag til afgørelse Križan m.fl. (C-416/10, EU:C:2012:218, punkt 138 ff.).

( 54 ) – Dom af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 72), og mit forslag til afgørelse Križan m.fl. (C-416/10, EU:C:2012:218, punkt 146).

( 55 ) – Jf. dom af 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen (C-550/07 P, EU:C:2010:512, præmis 23), af 22.6.2016, DK Recycling og Roheisen mod Kommissionen (C-540/14 P, EU:C:2016:469, præmis 42), og af 9.11.2017, HX mod Rådet (C-423/16 P, EU:C:2017:848, præmis 30).

( 56 ) – Dom af 28.2.2012, Inter-Environnement Wallonie og Terre wallonne (C–41/11, EU:C:2012:103, præmis 45).

( 57 ) – Dom af 7.1.2004, Wells (C-201/02, EU:C:2004:12, præmis 64 og 65), af 3.7.2008, Kommissionen mod Irland (C-215/06, EU:C:2008:380, præmis 59), af 28.2.2012, Inter-Environnement Wallonie og Terre wallonne (C–41/11, EU:C:2012:103, præmis 42, 43 og 46), og af 26.7.2017, Comune di Corridonia m.fl. (C-196/16 og C-197/16, EU:C:2017:589, præmis 35).

( 58 ) – Dom af 7.11.2013, Gemeinde Altrip m.fl., C-72/12, EU:C:2013:712, præmis 37), og af 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C-243/15, EU:C:2016:838, præmis 61).