130.

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Vilniaus apygardos administracinis teismas (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Vilnius, Litauen) har forelagt, således: »1) Artikel 143, stk. 2, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (moms), som ændret ved Rådets direktiv 2009/69/EF af 25. juni 2009 for så vidt angår afgiftssvig i forbindelse med indførsel, skal fortolkes således, at denne bestemmelse, henset til omstændighederne i hovedsagen, ikke bemyndiger en medlemsstats kompetente myndigheder til at nægte at anvende fritagelsen i direktivets artikel 143, stk. 1, litra d), udelukkende fordi varerne på importtidspunktet efter planen skulle leveres til en afgiftspligtig person i en anden medlemsstat, og dennes momsregistreringsnummer derfor var specificeret i fortoldningsbegæringen, men varerne på grund af ændrede omstændigheder efterfølgende blev leveret til en anden afgiftspligtig (ligeledes momspligtig) person, og myndighederne i den førstnævnte medlemsstat blev givet alle oplysninger om den faktiske købers identitet. 2) Artikel 143, stk. 1, litra d), og artikel 143, stk. 2, litra c), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, skal fortolkes således, at dokumenter som det elektroniske administrative dokument (det såkaldte »e-AD«-dokument) og det fragtbrev, der er udfærdiget i henhold til konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, undertegnet i Genève den 19. maj 1956 (det såkaldte »CMR«-fragtbrev), kan anses for dokumenter, der kan godtgøre, at de importerede varer på importtidspunktet er bestemt til at blive forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat. Artikel 138 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, hvortil dette direktivs artikel 143, stk. 1, litra d), som ændret, henviser, skal fortolkes således, at modtagelsesrapporterne vedrørende e-AD-dokumenterne og de såkaldte »e-ROR«-bekræftelser kan anses for dokumenter, der kan bevise, at de importerede varer, der er blevet leveret inden for Fællesskabet, har forladt importmedlemsstatens og leveringsmedlemsstatens område og er blevet afsendt til bestemmelsesmedlemsstaten. 3) Artikel 143, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke bemyndiger de kompetente myndigheder i en medlemsstat til at nægte at indrømme momsfritagelse for en import, når retten til som ejer at råde over de importerede og leverede varer ikke er blevet overdraget direkte til køberen af varerne, for så vidt som denne rådighedsret rent faktisk er blevet overdraget til denne afgiftspligtige person og ikke til andre personer, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. 4) Retssikkerhedsprincippet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstats toldmyndigheder nægter at indrømme en afgiftspligtig person ret til fritagelse for importmoms, når den pågældende handler i god tro, og det ikke er godtgjort, at han havde eller burde have kendskab til, at han medvirkede til afgiftssvig, med den begrundelse, at en af de materielle betingelser for at opnå fritagelse for levering inden for Fællesskabet, som har efterfulgt importen, ikke er opfyldt, når denne betingelse af den kompetente myndighed i den samme medlemsstat allerede er anset for at være opfyldt på baggrund af en kontrol af attester og dokumenter fremlagt af den afgiftspligtige person. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om omstændighederne i hovedsagen giver mulighed for at fastslå, at samtlige omstændigheder og betingelser er til stede og er opfyldt, idet det forhold alene, at den afgiftspligtige person har anvendt elektroniske kommunikationsmidler til at kommunikere med sine kontraktparter, ikke kan være udtryk for forsømmelighed eller ond tro fra den pågældende afgiftspligtige persons side. 5) Artikel 143, stk. 1, litra d), og artikel 143, stk. 2, i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/69, skal fortolkes således, at det tilkommer den afgiftspligtige person, som gør fritagelsen for importmoms gældende, at godtgøre, at de materielle betingelser for denne fritagelse er opfyldt, idet den pågældende afgiftspligtige person ikke kan kræve, at de kompetente myndigheder i importmedlemsstaten, når de undersøger spørgsmålet om overdragelsen til køberen af retten til som ejer at råde over de leverede varer, indsamler oplysninger hos andre afgiftspligtige personer, der kun er tilgængelige for offentlige myndigheder.«