Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° disciplinaerordning ° indledning af en disciplinaersag ° foraeldelsesfrist ° ingen ° en frist for meddelelse af decharge til regnskabsfoerere ° uden betydning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 86-89, og bilag IX; finansforordningen, art. 72)

2. Appel ° anbringender ° fejlagtig vurdering af faktiske forhold ° afvisning

(Statutten for EOEF-Domstolen, art. 51)

3. Tjenestemaend ° disciplinaerordning ° overholdelse af en rimelig frist for de enkelte stadier i disciplinaersagen ° vurderingsgrundlag

(Tjenestemandsvedtaegten, bilag IX)

4. Tjenestemaend ° disciplinaerordning ° sagsbehandlingen ved disciplinaerraadet ° underskrivelse af protokol over disciplinaerraadets moeder og af den begrundede afgoerelse ° bindende regler om underskrivelsestidspunktet ° ingen

(Tjenestemandsvedtaegten, bilag IX, art. 9)

5. Tjenestemaend ° disciplinaerordning ° sanktion ° lovlighed ° ingen sanktion efter en disciplinaersag mod en anden tjenestemand for tilsvarende faktiske forhold ° uden betydning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 86)

6. De Europaeiske Faellesskabers budget ° gennemfoerelse ° forskudsforvaltningen ° foerelse ° regnskabsfoererens og forskudsbestyrerens respektive ansvar

(Finansforordningen, art. 17, stk. 3, art. 20, 49, 63 og 70)

7. Tjenestemaend ° disciplinaerordning ° sanktion ° sondring mellem formildende og frifindende forhold

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 86-89)

8. Appel ° anbringender ° begrundelsesmangel ° ren formuleringsfejl ° mangel der ikke kan medfoere dommens ophaevelse

(Statutten for EOEF-Domstolen, art. 51)

9. Appel ° anbringender ° anbringende mod en doms praemis, der ikke er noedvendig for dommens begrundelse ° uvirksomt

(Statutten for EOEF-Domstolen, art. 51)

10. Appel ° anbringender ° krav om paavisning af en konkret fejl i Rettens begrundelse

(Statutten for EOEF-Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. Da tjenestemandsvedtaegten ikke fastsaetter nogen foraeldelsesfrist for indledningen af en disciplinaersag, kan det ikke antages, at udloebet af fristen i finansforordningens artikel 72 for meddelelse af decharge til regnskabsfoerere ved analogi kan medfoere foraeldelse af enhver disciplinaer forfoelgning af disse. En afgoerende betingelse for at anvende en bestemmelse analogisk er nemlig, at formaalet med den paagaeldende bestemmelse er det samme. Formaalet med den disciplinaere forfoelgning er imidlertid ikke det samme som formaalet med meddelelse af decharge. Dette gaelder ogsaa, naar disciplinaersagen udelukkende er baseret paa formelle og ikke nogen som helst materielle klagepunkter, idet det ikke kan antages, at der bestaar to forskellige ordninger for indledning af en disciplinaersag over for en regnskabsfoerer, hvis anvendelse afhaenger af klagepunkternes karakter, nemlig en ordning, hvorefter fristen for indledning af en disciplinaersag er den samme som fristen for meddelelse af decharge, og en anden, hvorefter der ikke gaelder nogen frist.

Rent formelle klagepunkter har i oevrigt ikke samme betydning i en procedure om meddelelse af decharge som i en disciplinaersag, idet de to procedurer indbyrdes er forskellige, saavel med hensyn til deres formaal som med hensyn til de herfor kompetente myndigheder.

Selv om meddelelse af decharge ikke er til hinder for indledning af en disciplinaersag, indebaerer uafhaengigheden af de to procedurer imidlertid ikke, at meddelelse af decharge ikke kan tages i betragtning blandt andre forhold ved vurderingen af, om en regnskabsfoerer skal ifalde ansvar under en disciplinaersag.

2. Paastande, der fremsaettes under en appel, og hvorved den af Retten foretagne faktiske vurdering anfaegtes, maa afvises fra realitetsbehandling.

3. Ved vurderingen af den rimelige frist, inden for hvilken en disciplinaersag skal vaere afsluttet, skal Retten kun tage hensyn til det tidsrum, der er forloebet mellem en handling i forbindelse med disciplinaersagen og en efterfoelgende handling. Denne vurdering er uafhaengig af disciplinaersagens samlede varighed.

4. Det fremgaar intetsteds i artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag IX, at protokollen over disciplinaerraadets moeder ikke gyldigt kan underskrives efter afgivelsen af den begrundede afgoerelse.

5. Da en sagsoeger ikke til egen fordel kan paaberaabe sig en ulovlighed, der er begaaet til fordel for andre, kan en tjenestemand ikke med foeje paaberaabe sig den omstaendighed, at der ikke blev truffet nogen sanktioner over for en anden tjenestemand, som har vaeret genstand for en disciplinaersag for forhold, der staar i forbindelse med dem, der foreholdes foerstnaevnte tjenestemand, for at bestride den sanktion, som vedkommende selv er blevet idoemt. Sagsoegerens ansvar maa nemlig bedoemmes objektivt, dvs. uafhaengigt af, om den afgoerelse, der er truffet vedroerende den anden tjenestemand, er lovlig eller ej.

6. Efter finansforordningens artikel 17, stk. 3, artikel 20, 49, 63 og 70 samt artikel 46-54 i gennemfoerelsesbestemmelserne er regnskabsfoereren medansvarlig for de ulovligheder, der begaas af forskudsbestyreren, hvis han, skoent oplyst herom, ikke traeffer de noedvendige foranstaltninger eller ikke foretager saavel ordinaer som ekstraordinaer kontrol af forskudsforvaltningens regnskab.

7. Der foreligger ingen modstrid mellem den omstaendighed, at der som formildende omstaendighed er taget hensyn til den daarlige organisering af Parlamentets Finanstjeneste, som sagsoegeren er ansat i, samt dennes utilstraekkelige arbejdsmidler og manglende personale, og det forhold, at sagsoegeren foreholdes ikke behoerigt at have opfyldt den forpligtelse, som paahviler ham til at udoeve sit hverv som regnskabsfoerer. Selv om disse forhold eventuelt kunne paavirke ansaettelsesmyndighedens valg af sanktion i en disciplinaersag, kunne de ikke paavirke den retlige kvalificering af sagsoegerens adfaerd.

8. Naar en begrundelsesmangel, der er paaberaabt under en appelsag, set i sammenhaeng maa anses for at vaere en ren formuleringsfejl, kan den ikke anses for at udgoere en begrundelsesmangel, der vedroerende dette spoergsmaal kan medfoere ophaevelse af den appellerede dom.

9. Et anbringende, der under en appelsag fremfoeres mod en supplerende begrundelse i en dom for Retten, hvis konklusion er tilstraekkeligt begrundet i andre praemisser, maa forkastes.

10. Naar sagsoegeren under henvisning til Rettens forkastelse af et anbringende om magtfordrejning erklaerer, at han paa dette punkt overlader det til Domstolen at bedoemme, om Retten ikke, naar henses til de argumenter han havde fremfoert, har overskredet graenserne for sin proevelsesret, kan denne erklaering ikke anses for at udgoere et anbringende til stoette for appellen, eftersom sagsoegeren ikke har paavist nogen konkret fejl i Rettens begrundelse.