11.

Er en sådan opfattelse, som er i overensstemmelse med formålet med immuniteten, som hævdet af sagsøgeren i hovedsagen i strid med den primære EF-ret, når henses til praksis, hvorefter de årlige sessioner efterfølger hinanden uden afbrydelse? I denne forbindelse er argumentet vedrørende de ekstraordinære sessioner af betydning. Wybot har gjort gældende, at Parlamentet forud for 1965 ikke var indkaldt fra tidspunktet for EKSF-sessionens afslutning i juni indtil åbningen i oktober af EØF /Euratom-sessionen. Denne periode må ifølge Wybot være det »interval«, som Domstolen netop i dommen i sag 101/63 fandt hensigtsmæssig for afholdelse af ekstraordinære sessioner. Da enhver udtrykkelig henvisning til begrebet afslutning blev ophævet ved sammenlægningen i henhold til fusionstraktaten af 1965, vil det for at kunne bevare muligheden for afholdelse af ekstraordinære sessioner være nødvendigt, at Domstolen ændrer sin praksis i henhold til Wagner-dommen ved at definere begrebet session alene i relation til de perioder, hvor Parlamentet faktisk afholder møder. Disse argumenter og det på grundlag heraf fremsatte forslag kan ikke lægges til grund. For det første fastslog Domstolen som allerede nævnt, at den årlige EØF /Euratomsession først afsluttedes, når Parlamentet havde truffet beslutning herom. Følgelig var der allerede i henhold til denne afgørelse intet til hinder for, at Parlamentet i overensstemmelse hermed kunne træde sammen til en session uden afbrydelse ved først at afslutte den årlige session umiddelbart inden åbningen af den følgende session. Dette falder i virkeligheden i tråd med generaladvokat Lagrange's forslag til afgørelse i sag 101/63. Generaladvokat Lagrange fastslog, at »den af Europa-Parlamentet indførte ordning hviler på ... det forhold, at der afholdes en årlig session, som aldrig afsluttes (og heller ikke suspenderes), men som afbrydes i perioder, hvis tidspunkt og varighed fastsættes af selve Parlamentet eller undtagelsesvis af ’det udvidede præsidium’«. Generaladvokaten fortsatte sin gennemgang ved at rejse spørgsmålet om, hvorvidt de uafbrudte sessioner var forenelige »med indførelsen af en ordning med ekstraordinære sessioner i henhold til traktaterne« (ovennævnte sag 101/63, forslag til afgørelse, Recueil s. 407). Det kan herefter fastslås, at det fortolkningsspørgsmål, som Domstolen den gang skulle tage stilling til, er det selv samme spørgsmål, som Domstolen her skal behandle. Denne konstatering er ikke tilstrækkelig. Det skal undersøges, om Parlamentet ikke ved sin praksis har udelukket muligheden for at indkalde til ekstraordinær session. Jeg skal her fremsætte to betragtninger. Traktatens bestemmelser er bindende for Parlamentet såvel som for enhver anden institution. Forretningsordenen er i realiteten helt i overensstemmelse med traktaten, idet det bestemmes i artikel 9, stk. 5, at Parlamentet »undtagelsesvis« kan indkaldes. Europa-Parlamentet har i øvrigt ikke eneret til at tage initiativet til afholdelse af ekstraordinære sessioner, hvortil der kan indkaldes ikke blot af medlemmerne selv, men også af Rådet og Kommissionen. Parlamentets praksis kan således ikke fratage disse to institutioner en ret, der har hjemmel i traktaterne. Ud over disse principielle betragtninger skal det tilføjes, at det langt fra er utænkeligt, at der afholdes ekstraordinære sessioner. En ekstraordinær session har ikke blot til formål at forlænge Parlamentets arbejde i en supplerende periode efter afslutningen af den ordinære session. Den kan ligeledes anvendes som et passende middel til at understrege betydningen af spørgsmål på dagsordenen. Det er begrundelsen ikke blot for bestemmelserne i Europa-Parlamentets forretningsorden, hvorefter et spørgsmål kan erklæres for aktuelt eller en debat for uopsættelig (artiklerne 48 og 57), men også for ovennævnte mulighed efter artikel 9, stk. 5, samt for Rådets og Kommissionens kompetence ifølge traktaterne. For så vidt der er tale om et væsentligt formkrav i forbindelse med Rådets høring af Parlamentet, fastslog Domstolen i dommen i Roquette-sagen: »I øvrigt ville Rådet kunne have gjort brug af den mulighed, som traktatens artikel 139 gav det for at anmode Parlamentet om en ekstraordinær samling, sã meget desto mere som Parlamentets præsidium den 1. marts og den 10. maj 1979 havde henledt dets opmærksomhed på denne mulighed.« (138/79, Sml. 1980, s. 3333, præmis 36, min fremhævelse). Det kan således tænkes, at Parlamentet med henblik på afholdelse af en ekstraordinær session beslutter at afslutte den årlige session før tiden. Domstolen har netop i dommen i sag 101/63 udtalt, »at det... ikke i henhold til gældende bestemmelser er forbudt at fastsætte [de ekstraordinære sessioner] lang tid i forvejen« (ovennævnte sag 101/63, Recueil s. 396). Uanset hvilken praksis der i dag rent faktisk gælder, hindrer det forhold, at der er en uafbrudt almindelig session, ikke Parlamentet i at skabe de nødvendige intervaller til afholdelse af en ekstraordinær session, og Parlamentet kan endog være forpligtet dertil, hver gang de i traktaterne herfor fastsatte betingelser er opfyldt.