ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Ved en nærmere betragtning er jeg af den opfattelse, at både Det Forenede Kongeriges og Kommissionens fortolkning skal forkastes. Selv om fortolkningerne er forskellige, er de begge karakteriseret ved en vidtgående læsning af den bestemmelse, som skal fortolkes. Hvis man på den ene side gav Det Forenede Kongerige medhold i dets fortolkning, ville man overlade medlemsstaterne en så vid skønsmargin, at det generelt ville – så godt som fuldstændigt – fratage direktivet dets effektive virkning og i særlig grad for så vidt angår den del, der pålægger medlemsstaterne at sikre, at alle byområder over en bestemt minimumsdimension er forsynet med kloaknet og rensningsanlæg. På den anden side risikerer Kommissionens fortolkning – selv om den sandsynligvis er tættere på direktivets ånd, således som dette forstås af lovgiver – at fjerne den effektive virkning, måske ikke fra direktivet i sin helhed, men uden tvivl fra BTKNEEC-vilkåret ( 11 ). Det er faktisk ikke rimeligt at antage, at lovgiver ved udtrykkeligt at angive behovet for at anvende den mest avancerede tekniske viden – dog uden at det medfører urimelige udgifter, blot ville give medlemsstaterne mulighed for at vælge det billigste system blandt de mulige tekniske systemer til opnåelse af et og samme slutmål. Det er derimod klart, at lovgiveren med dette vilkår ønskede at dæmpe eventuelle »overdrevne« virkninger af en for restriktiv anvendelse af direktivet og derfor ikke fuldstændigt udelukkede, at visse negative miljøpåvirkninger kunne tillades i bestemte tilfælde.
42.

Jeg tilføjer, selv om dette allerede følger implicit af de forudgående punkter i dette forslag til afgørelse, at det ligeledes fremgår af førnævnte dom, at i en situation, hvor et datterselskab i en koncern har status som »arbejdsgiver« som defineret i direktiv 98/59, påhviler det altid sidstnævnte at iværksætte konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter uafhængigt af det forhold, at de påtænkte eller planlagte kollektive afskedigelser følger af en beslutning (strategisk eller kommerciel) truffet af moderselskabet ( 18 ). For at kunne opfylde formålet med konsultationerne med arbejdstagernes repræsentanter er det imidlertid nødvendigt i sådanne tilfælde på forhånd at identificere den virksomhed, hvor der påtænkes kollektive afskedigelser ( 19 ). Heraf følger, at det altid påhviler datterselskabet i dets egenskab af arbejdsgiver at konsultere repræsentanterne for de arbejdstagere, der kan blive berørt af de påtænkte kollektive afskedigelser, og at datterselskabet i givet fald selv må bære følgerne, hvis det ikke opfylder konsultationsforpligtelsen i tilfælde, hvor det ikke er blevet underrettet straks og fyldestgørende om en af moderselskabet truffet beslutning, som nødvendiggør sådanne afskedigelser. Endelig præciserede Domstolen ligeledes, at moderskabet først kan træffe en beslutning, hvis virkning er, at et af dets datterselskaber tvinges til at opsige arbejdstagere, der vil blive berørt af kollektive afskedigelser, når der har fundet en konsultationsprocedure sted i dette datterselskab, og det med risiko for, at sidstnævnte i sin egenskab af arbejdsgiver må bære følgerne af manglende overholdelse af denne procedure ( 20 ).
79.

Dette princip er for så vidt angår det modsatte tilfælde knæsat i den allerede nævnte artikel 21 i forordning nr. 1777/2005, hvorefter den medlemsstat, hvortil varerne ankommer, »udøver sin kompetence til at pålægge moms, uanset den momsbehandling af transaktionen, der er foretaget i den medlemsstat, hvor forsendelsen eller transporten af varerne er påbegyndt«. Det fremgår af denne bestemmelse, at opkrævningen i bestemmelsesmedlemsstaten skal finde sted, uden at det er nødvendigt at efterprøve, om der i oprindelsesstaten er indrømmet fritagelse, men i den nævnte Teleos-dom lader det til, at Domstolen har ønsket at udvide denne tanke til det modsatte tilfælde, idet den fastslår, at »inden for rammerne af overgangsordningen vedrørende erhvervelse og levering inden for Fællesskabet er det for at sikre en forskriftsmæssig opkrævning af momsen nødvendigt, at de kompetente afgiftsmyndigheder undersøger, om hver enkelt af betingelserne for erhvervelse inden for Fællesskabet samt for fritagelse af den modsvarende levering er opfyldt. Selv om køberens fremlæggelse af en angivelse vedrørende erhvervelse inden for Fællesskabet således kan udgøre et indicium for, at goderne faktisk er udført fra leveringsmedlemsstaten, kan en sådan angivelse imidlertid ikke anses for at have en afgørende betydning som bevis for en momsfritaget levering inden for Fællesskabet« ( 32 ).
Bestemmelserne om beskyttelse af lokaliteter er fastlagt i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2-4:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
48.

Princippet om gensidig tillid opfyldes ved, at artikel 34, nr. 2), primært henviser til en anfægtelse i domsstaten og kun giver mulighed for at afslå at anerkende en retsafgørelse, hvis der ikke fandtes nogen appelmuligheder dér. Hvis man anså attesten i henhold til artikel 54 for at være bindende for retterne i fuldbyrdelsesstaten, ville man fratage skyldneren enhver mulighed for at lade forkyndelsen af stævningen, som vedkommende påstår ikke er sket, efterprøve inden for rammerne af en kontradiktorisk procedure. Artikel 34, nr. 2), giver jo altid kun mulighed for at afslå at fuldbyrde en retsafgørelse, hvis det, ud over at det indledende processkrift ikke er blevet forkyndt for sagsøgte, forholder sig således, at sagsøgte ikke har undladt at tage skridt til at anfægte retsafgørelsen. I så fald er det først under fuldbyrdelsesproceduren, at der inden for rammerne af en kontradiktorisk procedure er mulighed for at hævde, at stævningen ikke er blevet forkyndt forskriftsmæssigt. Udstedelsen af attesten i henhold til forordningens artikel 54 er ikke udformet kontradiktorisk og foretages, som netop omtalt, efter omstændighederne end ikke af en domstol.
68.

I lyset af disse kriterier skal det bemærkes i den foreliggende sag, at formålet med forordning nr. 1924/2006 – i henhold til første betragtning, og som anført ovenfor – er at sikre et højt beskyttelsesniveau for forbrugerne. Nærmere bestemt har forordningen for så vidt angår det i artikel 4, stk. 3, fastsatte forbud det mål – som også fremgår af tiende og attende betragtning – at sikre et højt beskyttelsesniveau for folkesundheden, da den er affattet således, at den forhindrer enhver form for positive associationer mellem sundhed og indtagelse af alkohol, som følge af de skadelige virkninger og risikoen for misbrug, der er forbundet med indtagelse af alkohol, uden hensyn til om de pågældende sundhedsanprisninger er videnskabeligt dokumenterede eller ej.
Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, kræver det EU-retlige effektivitetsprincip da, at en medlemsstat skal undlade at anvende nationalretlige restriktioner (som f.eks. section 78 og 80 i [VATA] 1994) på alle nationale krav eller retsmidler, som ellers ville være til rådighed for den afgiftspligtige person, for at håndhæve den EU-retlige rettighed, som er fastslået af Domstolen i dennes svar på de tre første spørgsmål, eller er det tilstrækkeligt, at den nationale ret kun undlader at anvende sådanne restriktioner vedrørende et af disse nationale krav eller retsmidler?

Hvilke andre principper bør den nationale ret have for øje i forbindelse med gennemførelsen af denne EU-retlige rettighed for at sikre overensstemmelse med EU-rettens effektivitetsprincip?«
84.

Det skal desuden betones, at den blotte mulighed for en senere erhvervsmæssig anvendelse under ingen omstændigheder er tilstrækkelig. En sådan antagelse ville åbne for fradrag for alle en afgiftspligtig persons indgående transaktioner. Den erhvervsmæssige anvendelse, der er planlagt i fremtiden, skal være konkret og påviselig. Det må her lægges til grund, at en anvendelse, der i begyndelsen er privat, umiddelbart lader formode, at hensigten udelukkende var at bruge godet privat. Denne formodning skal så modbevises af den afgiftspligtige person ved hjælp af objektive beviser.
Sozialgericht Würzburg fandt, at § 56, stk. 3, i SGB VI, sammenholdt med § 44, stk. 2, i forordning nr. 987/2009 ikke tillader en godkendelse af Doris Reichel-Alberts omtvistede børnepasningsperioder, hverken i Tyskland eller i Belgien, da hun ikke udøvede nogen form for beskæftigelse – lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed – på den dato, hvor de nævnte perioder, der skal tages i betragtning for hvert af de pågældende børn, begyndte, og Doris Reichel-Albert straffes således for, at hun har benyttet sig af den ret, hun har i henhold til artikel 21 TEUF til at færdes og opholde sig frit på EU’s område. Derfor besluttede retten at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:

»1) Skal bestemmelsen i artikel 44, stk. 2, i forordning [nr. 987/2009] fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter perioder med børnepasning, der er tilbagelagt i en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater, kun anerkendes på samme måde som perioder tilbagelagt på statens eget område, såfremt den forælder, der har passet barnet, har haft sædvanligt ophold i udlandet sammen med sit barn og under pasningen eller umiddelbart før barnets fødsel har tilbagelagt perioder med tvungen bidragsbetaling som følge af en lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, som han har udøvet dér, eller – for det tilfælde, at ægtefællerne eller samlivspartnerne har fælles ophold i udlandet – ægtefællen eller partneren til den af forældrene, der passede barnet, har tilbagelagt tvungne forsikringsperioder, eller ikke har tilbagelagt sådanne, alene af den grund, at han tilhørte en af de persongrupper, der er nævnt i § 5, stk. 1 og 4, i SGB VI, eller var fritaget for tvungen forsikring i henhold til § 6 i SGB VI (§ 56, stk. 3, andet og tredje punktum, § 57 og § 249 i SGB VI)?

2) Skal bestemmelsen i artikel 44, stk. 2, i forordning [nr. 987/2009] fortolkes videre end dens ordlyd, således at der i undtagelsestilfælde tillige skal tages hensyn til perioder med børnepasning uden beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, såfremt pasningsperioden ellers hverken medregnes ifølge lovgivningen i den kompetente medlemsstat eller i en anden medlemsstat, hvor den pågældende person havde sædvanligt ophold i børnepasningsperioden?«
I artikel 6, stk. 1-3, i direktiv 91/440 bestemmes:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at der føres og offentliggøres særskilte driftsregnskaber og balancer for aktiviteter i forbindelse med jernbanevirksomheders udførelse af transport og for aktiviteter i forbindelse med forvaltning af jernbaneinfrastrukturen. Statsstøtte, der ydes til et af disse to aktivitetsområder, må ikke overføres til det andet.

Regnskaberne vedrørende de to aktivitetsområder skal føres således, at dette forbud kommer til udtryk heri.

2. Medlemsstaterne kan desuden bestemme, at denne adskillelse skal indebære, at der skal være særskilte organisatoriske afdelinger i samme virksomhed, eller at forvaltningen af infrastrukturen skal varetages af en særskilt enhed.

3. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at fastlæggelse af retfærdig og ikke-diskriminerende adgang til infrastruktur som opført på listen i bilag II overdrages organer eller selskaber, der ikke selv udfører nogen form for jernbanetransport. Uanset strukturform skal det fremgå, at denne målsætning er opfyldt.

Medlemsstaterne kan imidlertid overdrage opkrævningen af afgifter og ansvaret for jernbaneinfrastrukturen, herunder investeringer, vedligeholdelse og finansiering, til jernbanevirksomheder eller ethvert andet organ.«
IPPC-direktivets artikel 9 indeholder bestemmelser om indholdet af en godkendelse:

»1. Medlemsstaterne sørger for, at godkendelsen omfatter alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde de i artikel 3 og 10 omhandlede vilkår for udstedelse af en godkendelse for at sikre beskyttelse af luft, vand og jord og således opnå et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed.

2. Ved nye anlæg eller væsentlige ændringer, hvor artikel 4 i direktiv 85/337/EØF finder anvendelse, skal der i forbindelse med meddelelse af godkendelsen tages hensyn til alle relevante oplysninger eller konklusioner, der er fremkommet i forbindelse med anvendelsen af artikel 5, 6 og 7 i nævnte direktiv.

[…]

4. Uden at artikel 10 berøres heraf, fastsættes emissionsgrænseværdierne, de tilsvarende parametre og tekniske foranstaltninger (jf. stk. 3) på grundlag af den bedste tilgængelige teknik, uden at der foreskrives anvendelse af en bestemt teknik eller teknologi, og under hensyn til det pågældende anlægs tekniske karakteristika, geografiske beliggenhed og de lokale miljøforhold. Godkendelsesvilkårene skal i alle tilfælde indeholde krav om størst mulig begrænsning af forurening over store afstande eller grænseoverskridende forurening og sikre et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed.«
50.

Hvad angår Kongeriget Spanien er det af den opfattelse, at der i denne sag ikke er grundlag for at pålægge økonomiske sanktioner, da de nationale myndigheder har gjort alt, der var dem muligt, for at tilbagesøge den støtte, der blev erklæret ulovlig ved beslutning 91/1, og at de eventuelle økonomiske sanktioner derfor ikke kan ændre deres adfærd. Hvad nærmere bestemt angår en tvangsbøde har Kongeriget Spanien støttet sig til dommen af 17. november 2011, Kommissionen mod Italien ( 17 ), for at anføre, at dommen fra 2002 blev endelig opfyldt ved anmeldelsen af fordringen vedrørende tilbagesøgningen af den støtte, der blev erklæret ulovlig ved beslutning 91/1, som massekrav i forbindelse med konkursproceduren for MD, og at der derfor ikke er grundlag for at pålægge en tvangsbøde.
99.

I den foreliggende sag er det ufornødent at tage stilling til, om den tidligere, mangeårige praksis med at tillade alle officielle sprog som andetsprog under udvælgelsesprøver ifølge retspraksis kan begrunde en berettiget forventning. Der er i hvert fald ikke grundlag for at antage, at forudseende og påpasselige potentielle ansøgere for så vidt angår deres sproglige uddannelse har en forventning om, at alle officielle sprog fortsat kan anvendes som andetsprog under udvælgelsesprøver i Unionen. Henset til det stadigt større antal officielle sprog må potentielle ansøgere derimod påregne, at ikke alle officielle sprog har samme praktiske betydning som fremmedsprog. I øvrigt viser statistikkerne vedrørende fremmedsprog, der undervises i, at engelsk, tysk og fransk i overvejende grad betragtes som de vigtigste officielle sprog ( 50 ). Potentielle ansøgere har således i praksis allerede forberedt sig på, at disse sprog er vigtigere for deres erhvervsmæssige karriere end andre sprog.
44.

Som følge af det ovenstående kan der nu drages en første generel konklusion: Sjette direktivs artikel 17, stk. 5, giver medlemsstaterne mulighed for at fravige hovedreglen om beregning af pro rata-satsen på grundlag af omsætningen, der er fastsat i denne bestemmelses to første afsnit, sammenholdt med artikel 19, i overensstemmelse med de forskellige muligheder, der er angivet i tredje afsnit i artikel 17, stk. 5. Navnlig giver litra c) i det nævnte tredje afsnit utvivlsomt medlemsstaterne mulighed for at fravige hovedreglen, for så vidt som den giver mulighed for at vælge en pro rata-sats, der tager hensyn til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes. En fortolkning af denne bestemmelse, henset til dens systematik og formål, er til hinder for at give den en rækkevidde, hvorefter den regel, der er fastsat som udgangspunkt, praktisk talt kunne »deaktiveres« som hovedregel eller blive henvist til en decideret underordnet position eller en position, som indebærer, at den er klart problematisk at anvende.
58.

Bachmann-dommen ( 43 ) vedrørte den belgiske ordning, som fandt anvendelse på beskatning af indkomst, navnlig spørgsmålet, om forsikringspræmier, der er indbetalt i en anden medlemsstat, er fradragsberettigede. I den sag havde Hanns-Martin Bachmann tegnet syge- og invalideforsikringer sammen med en livsforsikring i Tyskland (hvor han arbejdede på det tidspunkt), inden han flyttede for at bo og arbejde i Belgien, hvor han fortsatte med at betale de nødvendige forsikringspræmier. Ifølge belgisk ret kunne han ikke trække disse forsikringspræmier fra sin skattepligtige indkomst, hvilket han imidlertid ville have kunnet, såfremt forsikringspræmierne var blevet betalt i Belgien. Den belgiske regering fik imidlertid medhold i, at fradragsretten for forsikringspræmierne blev opvejet af, at pensioner eller kapitalbeløb, som forsikringsselskaberne skulle udrede, blev beskattet. Domstolen fastslog, at sammenhængen i beskatningsordningen krævede, at medlemsstaten, såfremt den var forpligtet til at anerkende fradragsret for forsikringspræmier, der var betalt i en anden medlemsstat, kunne beskatte de beløb, der udbetaltes af forsikringsselskaberne. Dette kunne dog ikke garanteres. Sammenhængen i beskatningsordningen kunne derfor ikke garanteres ved mindre restriktive foranstaltninger end de belgiske regler.
62.

Dette gælder så meget desto mere som luftfartsselskaberne, således som Domstolen bemærkede i dommen i sagen Sturgeon m.fl., ikke har pligt til at udbetale en kompensation, hvis de kan godtgøre, at aflysningen eller den lange forsinkelse skyldes usædvanlige omstændigheder, som ikke kunne have været undgået, selv om alle forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes, faktisk var blevet truffet, dvs. omstændigheder, som ligger uden for luftfartsselskabets faktiske kontrol ( 29 ). De forpligtelser, der følger af forordning nr. 261/2004, begrænser desuden ikke luftfartsselskabernes ret til at søge kompensation hos enhver person, som har forårsaget forsinkelsen, herunder tredjemand, således som det fremgår af forordningens artikel 13 ( 30 ). Endelig har Domstolen ligeledes fastslået, at kompensationen til en passager på en forsinket flyafgang, som ankommer til sit endelige bestemmelsessted tre timer eller mere efter det ankomsttidspunkt, som oprindeligt er fastsat, kan nedsættes med 50% i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, litra c), i forordning nr. 261/2004, når forsinkelsen for flyvninger, som ikke henhører under artikel 7, stk. 2, litra a) eller b), forbliver mindre end fire timer ( 31 ). Den økonomiske byrde for luftfartsselskaber i tilfælde af forsinkelser på mere end tre timer kan således reduceres i væsentligt omfang eller helt bortfalde.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/14 har følgende ordlyd:

»Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

Uden at det berører en eventuel langsigtet målsætning om brugerbetaling af infrastrukturomkostningerne for alle transportformer på grundlag af en fair, ikke-diskriminerende konkurrence mellem de forskellige transportformer, kan en medlemsstat, når jernbanetransporten er i stand til at konkurrere med andre former, inden for afgiftsrammerne i artikel 7 og 8 kræve, at infrastrukturforvalteren afbalancerer sine regnskaber uden statsstøtte.«
66.

Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, er det ubestridt, at gyldighedsperioden for en opholdstilladelse, der meddeles en åndelig leder eller religionslærer, kan forlænges ubegrænset. I den forbindelse påpeger den forelæggende ret, at mange statsborgere, der har ophold på denne baggrund, ifølge en skrivelse af 11. maj 2006 udstedt af ministeren for udlændingespørgsmål og integration, i praksis i mange tilfælde først forlader Nederlandene, når deres ophold er varigt, og at nævnte minister bl.a. af denne grund for fremtiden har til hensigt at betragte situationen for åndelige ledere og regionslærere som, ifølge sin natur, af ikke-midlertidig karakter. Det er således vigtigt at bemærke, som den forelæggende ret anfører, at disse statsborgere siden den 1. januar 2002 er forpligtet til at lære nederlandsk og at integrere sig i samfundet.
44.

Uanset hvordan de statistiske oplysninger, som Kommissionen og Litauen har fremlagt, fortolkes, og selv om det måtte fremgå af disse oplysninger, at de litauiske landbrugsbedrifters gennemsnitlige størrelse ikke er forøget særlig meget i løbet af årene, mener jeg ikke, at det i sig selv er tilstrækkeligt til at godtgøre, at Rådet åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn ved at fastslå, at de foranstaltninger, der godkendes i den anfægtede afgørelse, var tilstrækkelige til at forfølge de mål, der er nævnt i tiende betragtning til denne afgørelse, dvs. at forbedre bedrifternes struktur og effektiviteten af landbruget i Litauen samt at afslutte den igangværende jordreform i denne medlemsstat. Jeg mener heller ikke, at den uunderbyggede påstand om, at anvendelsen af støtteordningen for investeringer i køb af landbrugsjord ikke har gjort det muligt at sænke de strukturelt høje renter på lån til køb af landbrugsjord i Litauen, er tilstrækkelig til at bevise, at en sådan ordning er åbenbart uegnet til at forfølge målet om at forbedre landmændenes muligheder for at optage disse lån. Hvad angår Kommissionens – heller ikke underbyggede – argument om, at støtten til investeringer i køb af landbrugsjord kun bevirker, at jordpriserne stiger, skal det påpeges, at den godkendte støtteordning udelukkende vedrører salg af statsejet jord, hvilket bør begrænse spekulative tiltag.