Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – søgsmålsgrunde

(Art. 81 EF og 253 EF)

2. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og art. 17)

3. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – relevant omsætning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – nedsættelse af bøden til gengæld for den anklagede virksomheds samarbejde med Kommissionen

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04)

Sammendrag

1. Kommissionens beslutning om sanktion adresseret til forskellige virksomheder, der har deltaget i et ulovligt kartel, skal, selv om den er affattet i form af en enkelt beslutning, betragtes som en samling individuelle beslutninger, hvorved det i forhold til hver enkelt af de virksomheder, der er adressater, fastslås, hvilken eller hvilke overtrædelser der fastsættes for virksomheden, og hvorved der pålægges den en bøde.

Såfremt en af beslutningens adressater anlægger annullationssøgsmål for at anfægte den bøde, adressaten er blevet pålagt, skal Fællesskabets retsinstanser følgelig kun prøve de elementer i beslutningen, der vedrører den pågældende adressat. De elementer, der vedrører andre adressater, og som ikke er anfægtet, er derimod ikke genstand for den tvist, Fællesskabets retsinstanser skal afgøre.

Derfor kan denne adressat ikke påberåbe sig, at begrundelsen mangler eller er utilstrækkelig, for så vidt som overtrædelsen tilregnes visse virksomheder, som er adressater, og som ikke har anlagt et søgsmål, og ikke deres moderselskaber, der ikke er blevet pålagt sanktioner, og hvis situation ikke indgår i den tvist, Fællesskabets retsinstanser skal afgøre.

(jf. præmis 59-62)

2. Ved fastsættelsen af de enkelte bøder, som pålægges for tilsidesættelsen af de fællesskabsretlige konkurrenceregler, har Kommissionen et vist skøn og er ikke forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel. Dens vurdering skal imidlertid udøves under overholdelse af fællesskabsretten, som ikke alene udgøres af traktatens bestemmelser, men også omfatter almindelige retsprincipper.

Vurderingen af, om den pålagte bøde står i forhold til kriterierne i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 vedrørende overtrædelsens grovhed og varighed, er omfattet af den fulde prøvelsesret, som er tillagt Retten i medfør af samme forordnings artikel 17.

For så vidt angår hensyntagen til virksomhedens størrelse på det berørte marked er Kommissionen, når den udmåler bøderne under hensyn til den pågældende overtrædelses grovhed og varighed, i en situation, hvor flere virksomheder, der har deltaget i den samme overtrædelse, pålægges bøder, ikke forpligtet til at sikre, at de endelige bødebeløb, som dens beregninger resulterer i for de berørte virksomheder, afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning eller deres relevante omsætning.

Den endelige bøde udgør for det første ikke et forhold, som er egnet til at bestemme, om bøden eventuelt står i misforhold til karteldeltagernes betydning. Fastsættelsen af den endelige bøde er navnlig et resultat af forskellige omstændigheder, som er forbundet med den pågældende virksomheds enkelte adfærd og ikke dennes markedsandel eller omsætning, ligesom overtrædelsens varighed, tilstedeværelsen af skærpende eller formildende omstændigheder og omfanget af den nævnte virksomheds samarbejde. Bødens grundbeløb kan derimod udgøre et forhold, som er relevant med henblik på at vurdere, om bøden er uforholdsmæssig i forhold til karteldeltagernes betydning.

Således kan det ikke konkluderes, at den omstændighed, at sagsøgerens endelige bøde udgør næsten 50% af de samlede bøder, som Kommissionen har pålagt alle de virksomheder, der har deltaget i kartellet, betyder, at det nævnte beløb er uforholdsmæssigt, når sagsøgerens bødes grundbeløb er begrundet ud fra de kriterier, som Kommissionen har anvendt til brug for vurderingen af hver enkelt virksomheds vægt på det relevante marked.

(jf. præmis 68, 69, 84-86 og 93)

3. Når Kommissionen ved anvendelsen af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten ikke har begået et fejlskøn for så vidt angår den omsætning, der skal tages hensyn til, kan en virksomhed ikke lægge Kommissionen til last at have forskelsbehandlet virksomheden som følge af, at virksomheden, skønt den befandt sig i den samme situation, hvad angår overtrædelsens grovhed og varighed, som en anden virksomhed, der deltog i kartellet, blev pålagt en bøde, der på trods af samme udgangspunkt endelig blev fastsat meget højere, når denne forskel ud over at tage hensyn til det forskellige omfang af samarbejde, der ikke er anfægtet, hovedsageligt er støttet på anvendelsen af loftet på 10% af den relevante omsætning i henhold til artikel 15, stk. 2, og i den forbindelse råder Kommissionen ikke over nogen skønsbeføjelser.

(jf. præmis 100-112)

4. Princippet om individuelle straffe og sanktioner, hvorefter en virksomhed kun bør forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kan kritiseres for, gælder i enhver administrativ procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til fællesskabsrettens konkurrenceregler. Et datterselskabs adfærd kan derfor kun pålægges moderselskabet, hvis datterselskabet ikke frit har bestemt sin adfærd på markedet, men i det væsentlige har fulgt instrukser fra sit moderselskab.

Når dette ikke er tilfældet, dvs. når det udelukkende er datterselskabet, der kan tilregnes den konkurrencestridige adfærd, skal sidstnævntes omsætning tages i betragtning for at fastsætte bødens størrelse – og dette uafhængigt af, at beslutningen til sidst blev adresseret til moderselskabet, som havde accepteret at påtage sig ansvaret for sit datterselskab, der retligt var ophørt med at eksistere på tidspunktet for vedtagelsen af bødebeslutningen, og dermed sanktionen forbundet med datterselskabets adfærd.

(jf. præmis 117, 118 og 120-122)

5. Kommissionens tilgang til fastsættelsen af bøder på det konkurrenceretlige område, hvorefter samarbejdsfaktoren tages i betragtning efter anvendelsen af loftet på 10% af den pågældende virksomheds omsætning i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og således har en direkte indvirkning på bødens størrelse, sikrer, at meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager kan få sin fulde effekt. Ligger grundbeløbet inden anvendelsen af denne meddelelse nemlig betydeligt over grænsen på 10%, uden at det er muligt umiddelbart at anvende denne grænse, er den berørte virksomheds incitament til at samarbejde med Kommissionen betydeligt mindre, idet den endelige bøde under alle omstændigheder med eller uden samarbejde nedsættes til 10%.

(jf. præmis 123)