RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

13. marts 1998

Sag T-247/97

Maria Lonuzzo-Murgante

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — ansøgning om ligestilling med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt — frister for indgivelse af et søgsmål — Rådets forordning nr. 1182/71 — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-317

Angående:

Påstand om annullation af Parlamentets afslag af 6. februar 1997 på sagsøgerens ansøgning om, at hendes datter ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, og om nødvendigt påstand om annullation af den stiltiende afgørelse af 6. september 1997 om afvisning af sagsøgerens klage over demie afgørelse.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af kendeïse

Sagsøgeren indtrådte i Parlamentets tjeneste den 1. juni 1975 og har siden den 1. januar 1994 været førstekontorist i lønklasse Cl ved Generaldirektoratet for Parlamentets Bureau og Almindelige Anliggender.

Ved skrivelse af 21. januar 1997 anmodede sagsøgeren om, at hendes datter, som var studerende og på daværende tidspunkt 28 år, samt at hendes søn, som på daværende tidspunkt var 24 år, blev ligestillet med børn, over for hvem der består forsørgerpligt.

Sagsøgeren påberåbte sig til støtte herfor artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«), der lyder således:

»Undtagelsesvis kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt, såfremt denne forsørgerpligt medfører betydelige udgifter for ham, ved en særlig begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden på grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt.«

Ansøgningen blev imødekommet for så vidt angår sagsøgerens søn, men udtrykkeligt afslået for så vidt angår hendes datter, hvilket skete ved skrivelse af 6. februar 1997 fra P., chef for tjenestegrenen for »Individuelle Rettigheder« i Generaldirektoratet for Personale, Budget og Økonomi.

Den 6. maj 1997 indgav sagsøgeren en klage over denne afgørelse. Den 8. september 1997 anlagde sagsøgeren den foreliggende sag.

Rettens bemærkninger

Retten bemærkede, at det eneste spørgsmål, sagen rejste, var, hvorledes den frist på fire måneder, som løber fra datoen for en klages indgivelse, og inden for hvilken ansættelsesmyndigheden skal meddele den pågældende sin begrundede afgørelse, skal beregnes, da en undladelse af at besvare klagen inden for den fastsatte frist betragtes som en stiltiende afvisning, som kan gøres til genstand for et søgsmål i henhold til artikel 91 (vedtægtens artikel 90, stk. 2), og da sagsøgeren i den foreliggende sag havde påberåbt sig, at klagen ikke var besvaret (præmis 32).

Herom fastslog Retten, at da vedtægten er vedtaget af Rådet, men ikke indeholder særlige regler om fristerne i artikel 90, er klagefristen i vedtægtens artikel 90, stk. 2 - hvorefter ansættelsesmyndigheden meddeler den pågældende sin begrundede beslutning inden en frist på fire måneder fra klagens indgivelse - reguleret af bestemmelserne i artikel 3, stk. 4, i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter (EFT 1971 II, s. 311) (præmis 37, 38 og 42).

Fristen for besvarelsen af den klage, som sagsøgeren havde indgivet den 6. maj 1997, udløb derfor med udgangen af den første arbejdsdag efter lørdag den 6. september 1997, dvs. mandag den 8. september, idet fristen ikke skulle forlænges under hensyn til afstanden. Følgelig var sagen for tidligt anlagt (præmis 42 og 43).

Henvisning til: Retten, 16. december 1993, sag T-58/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1443, præmis 39.

Konklusion:

Sagen afvises.