Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 5. juni 1996. - Kahn Scheppvaart BV mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Statsstøtte - Skibsbygning - Generel støtteordning - Annullationssøgsmål - Formaliteten. - Sag T-398/94.



Samling af Afgørelser 1996 side II-00477



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Annullationssoegsmaal ° fysiske eller juridiske personer ° retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt ° beslutning rettet til en medlemsstat, hvorved Kommissionen ved en forlaengelse af generelle stoetteordninger til skibsbygning godkender anvendelsen af nationale regler om skattefordele ° sag anlagt af soetransportvirksomhed, der har indgivet klage til Kommissionen ° afvisning

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4)

Sammendrag

Naar Kommissionen i henhold til artikel 3 og 4 direktiv 90/684 vedtager en beslutning, der er rettet til en medlemsstat, og deri ved en forlaengelse af en raekke stoetteordninger til skibsbygning godkender anvendelsen af generelle nationale regler om skattefordele for redere og personer, der investerer i nye skibe, fremstaar beslutningen i forhold til de personer, som de paagaeldende regler eventuelt kan komme til gode, som en generel foranstaltning, der finder anvendelse paa objektivt afgraensede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt.

En soetransportvirksomhed, der er konkurrent til en virksomhed, der er en potentiel modtager af den godkendte stoette, kan derfor ikke anses for at vaere individuelt beroert af beslutningen, som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4.

Beslutningen beroerer kun virksomheden i dens objektive egenskab af transportvirksomhed og i samme omfang, som enhver anden erhvervsdrivende, der ° aktuelt eller potentielt ° befinder sig i en tilsvarende situation.

Det blotte forhold, at sagsoegeren har indgivet klage til Kommissionen og har haft brevveksling og foert samtaler herom med Kommissionen, kan ikke i sig selv udgoere tilstraekkelige saerlige omstaendigheder til at individualisere sagsoegeren i forhold til alle andre, saaledes at sagsoegeren faar soegsmaalskompetence for saa vidt angaar en generel stoetteordning.

Det er i retspraksis anerkendt, at "interesserede parter" i henhold til artikel 93, stk. 2, dvs. de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser maatte vaere beroert af den tildelte stoette, herunder navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer, har soegsmaalsadgang til proevelse af beslutninger, hvori det i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3, fastslaas, at ydelse af individuel stoette er forenelig med faellesmarkedet, idet soegsmaalsadgangen skal sikre overholdelsen af de processuelle garantier i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Der kan imidlertid ikke paa det tidspunkt, hvor der vedtages en beslutning vedroerende en generel stoetteordning, og dermed inden der er ydet individuel stoette i henhold til ordningen, antages at foreligge "konkurrerende virksomheder", som kan paaberaabe sig de processuelle garantier i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2.

Hvis en sag blev antaget til realitetsbehandling, selv om den sagsoegende virksomhed kun var indirekte og potentielt beroert af den generelle stoetteordning og saaledes kun marginalt havde interesse i Kommissionens beslutning om at godkende stoetten, ville det medfoere, at begrebet "individuelt beroert" i traktatens artikel 173, stk. 4, ville miste enhver retlig betydning, idet der ville blive tillagt et naesten ubegraenset antal virksomheder ret til at anlaegge sag til proevelse af en generel beslutning. Retten kan ikke, blot fordi der muligvis ikke er adgang til at anlaegge sag i henhold til national ret, overskride graenserne for sin kompetence i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4.

Parter

I sag T-398/94,

Kahn Scheepvaart BV, Rotterdam (Nederlandene), ved advokat Thomas Jestaedt, Duesseldorf, og advokat Tom R. Ottervanger, Rotterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Carlos Zeyen, 67, rue Ermesinde,

sagsoeger,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Paul Nemitz og Jean-Paul Keppenne, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 25. oktober 1994 om for aaret 1994 at godkende en tysk stoetteordning for skibsbygningsindustrien,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, C.P. Briët, og dommerne B. Vesterdorf, P. Lindh, A. Potocki og J.D. Cooke,

justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 12. marts 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

De relevante retsforskrifter

1 Med hjemmel i artikel 92, stk. 3, litra d), [nu litra e)] og artikel 113 i EF-traktaten (herefter "traktaten") har Raadet fastsat saerlige bestemmelser om foreneligheden med det faelles marked af statsstoette til skibsbygningsindustrien. Bestemmelserne findes i Raadets direktiv 90/684/EOEF af 21. december 1990 om stoette til skibsbygningsindustrien (EFT L 380, s. 27, herefter "det syvende direktiv"), som aendret ved Raadets direktiv 92/68/EOEF af 20. juli 1992 (EFT L 219, s. 54, herefter "direktiv 92/68") og Raadets direktiv 93/115/EF af 16. december 1993 (EFT L 326, s. 62, herefter "direktiv 93/115"). I det syvende direktiv opstilles en sondring mellem paa den ene side produktionsstoette, ogsaa kaldet driftsstoette, for hvilken der gaelder en maksimumsgraense, og paa den anden side stoette til omstrukturering, der ydes for at bidrage til paakraevede strukturaendringer inden for den europaeiske skibsbygningsindustri. Det syvende direktiv traadte i kraft den 1. januar 1991 for en periode paa tre aar. Gyldigheden blev forlaenget til udgangen af 1994 ved direktiv 93/115.

2 I artikel 3, stk. 1, i det syvende direktiv bestemmes det bl.a., at "alle former for stoette til redere eller tredjemaend, der ydes som stoette til bygning eller ombygning af skibe, er omfattet af de i artikel 11 fastsatte regler for anmeldelse". I henhold til direktivets artikel 3, stk. 2, er "subventionsaekvivalenten af stoetten ... helt undergivet bestemmelserne i artikel 4 samt den overvaagningsprocedure, der er fastlagt i artikel 12, naar stoetten faktisk anvendes til bygning eller ombygning af skibe paa vaerfter i Faellesskabet".

3 I artikel 4, stk. 1, i det syvende direktiv bestemmes det, at "produktionsstoette til bygning og ombygning af skibe kan betragtes som forenelig med det faelles marked, naar den samlede stoette, der ydes til den enkelte kontrakt, i subventionsaekvivalent ikke overstiger en faelles maksimumsgraense udtrykt i procent af kontraktvaerdien foer stoette" (herefter "maksimumsgraensen").

4 For aaret 1994 fastsatte Kommissionen maksimumsgraensen, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i det syvende direktiv, til 9% (jf. Kommissionens meddelelse 94/C 37/05, EFT 1994 C 37, s. 4).

Sagens faktiske omstaendigheder

5 Sagsoegeren er et nederlandsk datterselskab af det schweiziske selskab Jumbo Shipping Company SA (herefter "Jumbo Shipping"). Sagsoegerens hovedvirksomhed er loeftning og soetransport af tunge ladninger. Sagsoegeren benytter hertil diverse "heavy lift"-skibe (skibe til tunge transporter).

6 Ved skrivelse af 13. april 1994 indgav sagsoegeren klage til Kommissionen over tysk statsstoette, der ifoelge sagsoegeren var ydet til bygning af to skibe, som af Schiffahrtskontor Altes Land GmbH (herefter "SAL") og selskaber i Heinrich-koncernen var bestilt hos skibsvaerftet J.J. Sietas KG Schiffswerft GmbH & Co. til levering ultimo 1994/primo 1995. Sagsoegeren gjorde bl.a. gaeldende, at de skattefordele, der var indroemmet ved § 82f i Einkommensteuerdurchfuehrungsverordnung (gennemfoerelsesbekendtgoerelse om indkomstskat, herefter "EStDV") og § 15a, sammenholdt med § 52, stk. 19, i Einkommensteuergesetz (lov om indkomstskat, herefter "EStG") sammen med andre tilskud udgjorde en stoette, der oversteg maksimumsgraensen i medfoer af det syvende direktiv.

7 Efter indgivelsen af klagen fandt der en brevveksling sted mellem parterne. Ved skrivelse af 7. oktober 1994 fremsendte sagsoegeren yderligere oplysninger om finansieringen af bygningen af skibet "Frauke" (herefter "Frauke"), der var ét af de af klagen omfattede fartoejer. I loebet af 1994 var parterne ligeledes i kontakt med hinanden baade telefonisk og ved moeder. Ved disse lejligheder var sagsoegeren flere gange repraesenteret af Jumbo Shipping.

8 Da gyldigheden af det syvende direktiv blev forlaenget til udgangen af 1994 ved direktiv 93/115, var medlemsstaterne forpligtet til at anmelde samtlige stoetteordninger inden for skibsbygningsindustrien, der var i kraft i 1994, herunder de ordninger, der allerede var godkendt for 1991-1993. Den 25. oktober 1994 vedtog Kommissionen en beslutning vedroerende disse ordninger i medfoer af sin forpligtelse til at undersoege deres forenelighed med bestemmelserne i det syvende direktiv. Ved beslutningen, der var rettet til den tyske regering, godkendte Kommissionen for det foerste, i henhold til artikel 3, 4, 6 og 8 i det syvende direktiv og for aaret 1994, gennemfoerelsen af fem stoetteordninger, der kun indirekte vedroerte skibsbygning, herunder generelle garantiordninger, investeringsstoette og stoette til forskning og udvikling. Den foreliggende sag vedroerer ikke disse ordninger. For det andet forlaengede Kommissionen i overensstemmelse med artikel 3 og 4 i det syvende direktiv og ligeledes for aaret 1994 visse andre stoetteordninger, der direkte vedroerte skibsbygning, herunder de forskellige skattelettelsesordninger i henhold til § 82f i EStDV og § 15a og § 52, stk. 19, i EStG, som sagsoegeren har anfaegtet. Beslutningen af 25. oktober 1994 blev meddelt de tyske myndigheder ved skrivelse af 11. november 1994.

9 Ved skrivelse af 31. oktober 1994 gav Kommissionen Jumbo Shipping meddelelse om vedtagelsen af beslutningen af 25. oktober 1994. Der blev tilsendt sagsoegeren en kopi af skrivelsen.

Retsforhandlinger og parternes paastande

10 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. december 1994 har sagsoegeren anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning. Sagen blev henvist til behandling i en afdeling bestaaende af tre dommere. Efter at have hoert parterne traf Retten den 11. januar 1996 beslutning om at henvise sagen til behandling i Tredje Udvidede Afdeling bestaaende af fem dommere.

11 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.

12 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i retsmoedet den 12. marts 1996.

13 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Kommissionens beslutning annulleres.

° Der traeffes saadanne foranstaltninger, som Retten maatte finde passende.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

14 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

° Afvisning, subsidiaert frifindelse.

° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Sagens genstand

15 Indledningsvis skal sagens genstand fastlaegges, idet Kommissionen har gjort gaeldende, at sagsoegeren i replikken har aendret denne. Ifoelge Kommissionen har sagsoegeren saaledes soegt at udvide sagen til, ud over annullation af beslutningen af 25. oktober 1994 vedroerende stoetteordninger, tillige at vedroere annullation af det stiltiende afslag ° som sagsoegeren haevder, var indeholdt i skrivelsen af 31. oktober 1994 ° paa "i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, at ivaerksaette en undersoegelse af, om de konkrete skattefordele for Frauke' s ejere, sammenholdt med andre stoetteforanstaltninger, udgjorde en stoette, der var uforenelig med det faelles marked" (punkt 8 i replikken).

16 Det bemaerkes, at sagsoegeren som svar paa spoergsmaal, der blev stillet under retsmoedet, har bekraeftet, at formaalet med soegsmaalet ikke alene er at opnaa annullation af beslutningen af 25. oktober 1994, men ogsaa annullation af det haevdede stiltiende afslag i skrivelsen af 31. oktober 1994 paa i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, at ivaerksaette en undersoegelse af, om de konkrete skattefordele for Frauke' s ejere, sammenholdt med andre stoetteforanstaltninger, var forenelige med faellesmarkedet.

17 Det maa imidlertid konstateres, at ifoelge staevningens ordlyd anlaegger sagsoegeren sag "med paastand om (...) annullation af Kommissionens beslutning af 25. oktober 1994 (herefter 'beslutningen' ) ... om godkendelse af en beskatningsordning i forbindelse med finansiering af 'heavy lift' -skibe, som blev meddelt sagsoegeren ved skrivelse af 31. oktober 1994". Under overskriften "konklusion" nedlaegger sagsoegeren paastand om, at "beslutningen", dvs. Kommissionens beslutning af 25. oktober 1994, annulleres. Det er hertil relevant at bemaerke, at denne beslutning, der var rettet til den tyske regering, udelukkende vedroerer generelle tyske stoetteordninger, herunder den af sagsoegeren anfaegtede ordning. I beslutningen tog Kommissionen ikke stilling til individuelle stoetteforanstaltninger.

18 Selv om det anfoeres i staevningens punkt 7, at Kommissionen "ved i beslutningen af 31. oktober 1994 at godkende gennemfoerelsen af ordningen og derved afslaa klagen har (...) tilsidesat EF-traktatens artikel 93, stk. 2", og det af sammenhaengen i staevningen fremgaar, at sagsoegerens interesse samler sig om den konkrete gennemfoerelse af den paagaeldende generelle stoetteordning, saerligt finansieringen af de to skibe, som SAL og koncernselskaberne har afgivet bestilling paa, og hvoraf det ene er skibet Frauke, har sagsoegeren dog ikke i staevningen nedlagt paastand vedroerende den konkrete gennemfoerelse af den omtvistede stoetteordning. Efter Rettens opfattelse skal det af sagsoegeren anfoerte fortolkes saaledes, at det indgaar i argumentationen til stoette for den nedlagte paastand.

19 Det maa herefter fastslaas, at der i staevningen alene er nedlagt paastand om annullation af beslutningen af 25. oktober 1994, for saa vidt som denne tillader, at de tyske myndigheder anvender bestemmelserne i § 82f i EStDV og § 15a, sammenholdt med § 52, stk. 19, i EStG, om ydelse af skattefordele. Det fastslaas endvidere, at selv om sagsoegeren i punkt 7 og 8 i replikken goer gaeldende, at Kommissionen med vedtagelsen af beslutningen af 25. oktober 1994 tillige har rettet en beslutning til sagsoegeren om at afslaa at ivaerksaette en undersoegelse af, om skattefordelene for Frauke' s ejere, sammenholdt med de oevrige stoetteforanstaltninger, udgjorde stoette, der var uforenelig med det faelles marked, fremgaar det dog af den foerste side af replikken, at sagen stadig angaar en paastand om annullation af "... Kommissionens beslutning af 25. oktober 1994".

20 Under disse omstaendigheder findes den af sagsoegeren under retsmoedet nedlagte paastand om, at skrivelsen af 31. oktober 1994 annulleres i det omfang, den indeholder et stiltiende afslag paa klagen, i henhold til artikel 44 i Rettens procesreglement ikke at kunne antages til realitetsbehandling. I henhold til artikel 44 i Rettens procesreglement paahviler der parterne en forpligtelse til at angive soegsmaalets genstand i staevningen. Selv om artikel 48 i Rettens procesreglement under visse omstaendigheder tillader fremsaettelse af nye anbringender, kan en part ikke aendre soegsmaalets genstand under sagens behandling (jf. Domstolens dom af 25.9.1979, sag 232/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2729, praemis 3, og Rettens dom af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 69).

21 Det foelger heraf, at soegsmaalets genstand kun omfatter paastanden om annullation af beslutningen af 25. oktober 1994 (herefter "den anfaegtede beslutning" eller "beslutningen af 25. oktober 1994"), i det omfang det deri tillades, at de tyske myndigheder anvender bestemmelserne i § 82f i EStDV og § 15a, sammenholdt med § 52, stk. 19, i EStG, om ydelse af skattefordele.

Spoergsmaalet om antagelse til realitetsbehandling af paastanden om annullation af beslutningen af 25. oktober 1994

Parternes argumenter

22 Kommissionen har, uden formelt at rejse formalitetsindsigelse i medfoer af artikel 114 i Rettens procesreglement, gjort gaeldende, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling. Da den anfaegtede beslutning er rettet til den tyske regering, kan en sag til proevelse heraf kun antages til realitetsbehandling, hvis beslutningen beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt, som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4 (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197). I den foreliggende sag er sagsoegeren imidlertid ikke individuelt beroert.

23 Kommissionen har for det foerste anfoert, at den anfaegtede beslutning vedroerer et antal stoetteordninger til fordel for skibsbygningsindustrien i Tyskland, der skal gennemfoeres ved anvendelse i et ubestemt antal tilfaelde. De potentielle modtagere af stoette gennem disse ordninger udgoer en meget omfattende gruppe, og deres antal var ikke fastlagt og kunne heller ikke afgraenses naermere paa det tidspunkt, hvor den anfaegtede beslutning blev truffet.

24 Kommissionen har herved henvist til, at selv potentielle stoettemodtagere ifoelge retspraksis kun kan anlaegge sag, naar de selv opfylder betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4 (jf. Domstolens dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, praemis 15, af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, praemis 5, og af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, praemis 13).

25 Hvis Kommissionen havde vedtaget en beslutning om ikke at godkende en tysk stoetteordning for skibsbygningsindustrien, ville en sag med paastand om annullation af en beslutning, der blev anlagt af en af de potentielle modtagere af stoette gennem den paagaeldende ordning, saaledes ifoelge retspraksis ikke kunne antages til realitetsbehandling (jf. ovennaevnte dom i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen og Domstolens dom af 7.12.1993, sag C-6/92, Federmineraria m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 6357, praemis 14 og 15). Da sagsoegeren endvidere kun er en konkurrent til en kunde hos de potentielle stoettemodtagere i henhold til den godkendte stoetteordning, kan sagen saa meget desto mindre antages til realitetsbehandling. Kommissionen har saerligt anfoert, at sagsoegeren ikke er fremkommet med oplysninger, der kan godtgoere, at stoetteordningen paa nogen maade har beroert sagsoegerens erhvervsmaessige virksomhed.

26 Kommissionen har endvidere anfoert, at sagen i det vaesentlige vedroerer en stoette, som den tyske regering har ydet en bestemt virksomhed. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at sagsoegeren kunne have anfaegtet den individuelle afgoerelse, som de tyske myndigheder traf som led i gennemfoerelsen af stoetteordningen, for de nationale retsinstanser (jf. Domstolens dom af 12.4.1984, sag 281/82, Unifrex mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 1969, praemis 11).

27 Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at den ganske vist ikke har ivaerksat proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, i den foreliggende sag, men at dette intet aendrer ved det forhold, at sagsoegeren ikke er individuelt beroert af den anfaegtede beslutning. Kommissionen har til stoette herfor anfoert, at den af sagsoegeren paaberaabte retspraksis, nemlig Domstolens dom af 19. maj 1993 (sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487) og af 15. juni 1993 (sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203), ikke er relevant, idet den vedroerer individuel stoette og ikke en generel stoetteordning som i den foreliggende sag.

28 Kommissionen har i denne forbindelse ° under henvisning til generaladvokatens forslag til afgoerelse i sagen Cook mod Kommissionen ° anfoert, at der boer foretages en begraensning af anvendelsesomraadet for den naevnte retspraksis for saa vidt angaar adgangen for de "interesserede parter" i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, til at opnaa en proevelse ved Retten af en beslutning, som Kommissionen har truffet om ikke at ivaerksaette proceduren i henhold til den paagaeldende bestemmelse. Med henblik paa at undgaa, at et stort antal virksomheder kan anfaegte beslutninger vedroerende generelle stoetteordninger, har Kommissionen gjort gaeldende, at kun de virksomheder, der er egentlige konkurrenter til en aktuel modtager af den paagaeldende stoette, boer have adgang til at opnaa en proevelse af en beslutning om ikke at "rejse indsigelse", og at virksomheder, som kun marginalt er beroert, saaledes boer afskaeres herfra. Eftersom sagsoegeren er en transportvirksomhed, der kun er konkurrent til en kunde hos et skibsvaerft, som er en potentiel modtager af stoette gennem den paagaeldende stoetteordning, er Kommissionen af den opfattelse, at sagsoegeren kun er indirekte og potentielt beroert af den anfaegtede beslutning eller ° som generaladvokaten udtrykte det i sagen Cook mod Kommissionen ° kun "marginalt er beroert" i traktatens artikel 93, stk. 2' s forstand.

29 Saafremt Retten maatte finde, at de tredjemaend, som ikke er blevet opfordret til at fremsaette bemaerkninger, skal tillaegges saerlige processuelle rettigheder, skal der endvidere ifoelge Kommissionen i det mindste tages hensyn til raekkevidden (for en region eller en industrigren) af de paagaeldende ordninger, til sagsoegerens henvendelser til Kommissionen under den administrative procedure, og til, at sagsoegeren er en virksomhed, der er beroert i sin egenskab af konkurrent til en kunde hos modtageren af stoette gennem den paagaeldende stoetteordning, inden Retten tager stilling til, om sagsoegeren er soegsmaalsberettiget. I denne forbindelse har Kommissionen fremhaevet, at den kontakt, der ved mange lejligheder blev etableret inden vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, ikke var med sagsoegeren, men med Jumbo Shipping.

30 Sagsoegeren har indledningsvis anfoert, at Kommissionen aldrig har bestridt, at sagsoegeren havde en reel interesse i klagen og resultatet af en eventuel undersoegelse. Den stoette, som klagen saerligt angik, skulle bl.a. ydes i form af en individuel skattelettelse, og den havde til formaal at stoette visse redere i forbindelse med bygning af to "heavy lift"-skibe, hvoraf det ene, Frauke, skulle drives af sagsoegerens stoerste konkurrent, SAL. Sagsoegeren har i denne sammenhaeng anfoert, at det marked, virksomheden opererer paa, udgoer en del af markedet for soetransport af tungt gods og omfatter "heavy lift"-skibe med en loeftekapacitet paa over 200 tons ved hjaelp af eget udstyr. Sagsoegerne har imidlertid anfoert, at kun tre store selskaber, herunder sagsoegeren selv og SAL, opererer paa dette marked.

31 Endelig har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen ved at beslutte ikke at rejse indsigelse mod den tyske stoetteordning samtidig anlagde den opfattelse, at gennemfoerelsen af ordningen ikke var i strid med faellesskabsretten. Derved afviste Kommissionen tillige at ivaerksaette en undersoegelse i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, af, om de skattefordele, som ejerne af Frauke skulle have, set i sammenhaeng med andre stoetteforanstaltninger udgjorde stoette, der var uforenelig med faellesmarkedet. Kommissionens beslutning i den form, hvori den blev meddelt sagsoegeren, omfattede saaledes en beslutning, som var rettet til denne, og som kan indbringes for Retten til proevelse (jf. Domstolens dom af 15.12.1988, forenede sager 166/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml. s. 6473, og af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125).

32 For det tilfaelde, at Retten skulle fastslaa, at den anfaegtede beslutning udelukkende var rettet til Tyskland, har sagsoegeren gjort gaeldende, at det fremgaar af retspraksis, at "de interesserede parter" i den i traktatens artikel 93, stk. 2, anvendte betydning kan anfaegte beslutninger, hvorved Kommissionen uden at ivaerksaette proceduren i henhold til denne bestemmelse finder, at en stoette er forenelig med faellesmarkedet (jf. dommen i sagen Cook mod Kommissionen). Sagsoegeren mener at vaere "en interesseret part", idet sagsoegerens interesser, som tilfaeldet med Frauke klart viser, er beroert af den tyske beskatningsordning.

33 Over for Kommissionens argumentation om, at der hverken findes aktuelle stoettemodtagere eller egentlige konkurrenter til stoettemodtagende virksomheder, naar det drejer sig om godkendelse af en generel stoetteordning, har sagsoegeren anfoert, at denne argumentation ikke er relevant i den foreliggende sag, da det drejer sig om stoette til en erhvervsgren, da sagsoegerens konkurrencemaessige stilling beroeres, og da sagsoegeren har haft naer kontakt med Kommissionen under den administrative procedure.

34 Under retsmoedet har sagsoegeren gjort gaeldende, at eftersom Kommissionen ved vedtagelsen af den anfaegtede beslutning kunne identificere de fremtidige modtagere af stoette gennem den godkendte stoetteordning paa grundlag af den forudgaaende offentliggoerelse af forskellige prospekter, vedroerer den anfaegtede beslutning i realiteten tildeling af stoette i en raekke enkelttilfaelde, snarere end en egentlig stoetteordning.

35 Endelig har sagsoegeren under retsmoedet bestridt, at selskabet skulle have mulighed for at anlaegge sag ved de tyske retsinstanser til proevelse af den individuelle stoettetildeling til sagsoegerens konkurrenter, saerligt til bygning af Frauke, idet denne individuelle stoette bliver ydet i medfoer af tyske beskatningsregler, der er godkendt af Kommissionen. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at hvis Retten afviser sagen, vil Kommissionens praktiske anvendelse af reglerne om statsstoette under disse omstaendigheder i vidt omfang blive unddraget Faellesskabets retsinstansers kontrol, hvilket er uacceptabelt. Selv hvis sagsoegeren havde mulighed for at anfaegte lovligheden af den konkrete gennemfoerelse af stoetteordningen i henhold til national ret, ville det ikke have nogen indflydelse paa spoergsmaalet om, hvorvidt den foreliggende sag kan antages til realitetsbehandling.

Rettens bemaerkninger

36 Det bemaerkes indledningsvis, at i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, kan fysiske eller juridiske personer anlaegge sag til proevelse af beslutninger, der retter sig til dem, og beslutninger, som, skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer dem umiddelbart og individuelt. Spoergsmaalet, om den her omhandlede paastand kan antages til realitetsbehandling, afhaenger derfor af, om den anfaegtede beslutning, der er rettet til den tyske regering og udgoer afslutningen paa den indledende procedure i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3, beroerer sagsoegeren umiddelbart og individuelt.

37 Hertil bemaerkes, at det foelger af fast retspraksis, at andre personer end en beslutnings adressater kun vil kunne paastaa, at de beroeres individuelt, som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4, hvis beslutningen rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten (jf. ovennaevnte dom i sagen Plaumann mod Kommissionen, Domstolens dom af 14.7.1983, sag 231/82, Spijker mod Kommissionen, Sml. s. 2559, praemis 8, og af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniú mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 20, samt Rettens dom af 19.5.1994, T-2/93, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 323, praemis 42, af 27.4.1995, sag T-435/93, ASPEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1281, praemis 62, og af 13.12.1995, forenede sager T-481/93 og T-484/93, Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2941, praemis 51).

38 Med hensyn til den retlige karakter af den anfaegtede retsakt maa det for det foerste konstateres, at Kommissionen i overensstemmelse med artikel 3 og 4 i det syvende direktiv, hvis gyldighed ved direktiv 93/115 blev forlaenget til udgangen af 1994, bl.a. har godkendt anvendelsen i 1994 af tyske beskatningsregler til fordel for redere og personer, der investerer i nye skibe (jf. ovenfor i praemis 8). Ifoelge den anfaegtede beslutning drejer det sig om anvendelse af § 82f i EStDV om saerlige afskrivninger paa nye skibe for redere og § 15a, sammenholdt med § 52, stk. 19, i EStG om skattelettelser for personer, der investerer i nye skibe. Der skal ° stadig ifoelge den anfaegtede beslutning ° ikke i henhold til disse to beskatningsordninger ske en nedsaettelse af det beloeb, der skyldes i skat, men ordningerne giver mulighed for at udskyde skattebetalingen, saaledes at der opnaas fordele udtrykt i nettonutidsvaerdi. Det bemaerkes, at Kommissionen ikke i den anfaegtede beslutning har taget stilling til, om de individuelle stoetteforanstaltninger er forenelige med faellesmarkedet, men blot har taget til efterretning, at de tyske myndigheder har givet tilsagn om at overholde maksimumsgraensen for driftsstoette i medfoer af det syvende direktiv ved gennemfoerelsen af de forskellige ordninger.

39 Eftersom det drejer sig om en godkendelse af anvendelsen af generelle beskatningsregler, fremstaar den anfaegtede beslutning, selv om den er rettet til en medlemsstat, saaledes i forhold til de personer, som de paagaeldende regler eventuelt kan komme til gode, som en generel foranstaltning, der finder anvendelse paa objektivt afgraensede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt.

40 Endvidere fremgaar det af sagens akter, at sagsoegeren er en nederlandsk virksomhed, hvis hovedaktivitet bestaar i loeftning og soetransport af tunge ladninger. Sagsoegeren benytter diverse "heavy lift"-skibe. Sagsoegeren tilhoerer den samme koncern som den schweiziske virksomhed Jumbo Shipping, der som holdingselskab imidlertid ikke driver virksomhed inden for denne erhvervsgren.

41 Det foelger heraf, at den anfaegtede beslutning i forhold til sagsoegeren er af generel raekkevidde, saaledes at sagsoegeren kun er beroert i sin objektive egenskab af transportvirksomhed og i samme omfang som enhver anden erhvervsdrivende, der ° aktuelt eller potentielt ° befinder sig i en tilsvarende situation (jf. ovennaevnte dom i sagen Spijker mod Kommissionen, praemis 9, og Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, praemis 14). Endvidere maa det fastslaas, at sagsoegerens konkurrencesituation kun kan beroeres potentielt og indirekte af vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Eftersom den paagaeldende beslutning vedroerer godkendelse af en generel stoetteordning, hvorefter potentielle stoettemodtagere udelukkende er afgraenset generelt og abstrakt, forudsaettes det, at stoetteordningen konkret er blevet anvendt ved ydelse af individuel stoette, for at der kan siges at foreligge en aktuel stoettemodtager og saaledes ogsaa en egentlig konkurrerende virksomhed til stoettemodtageren.

42 Retten finder, at det blotte forhold, at sagsoegeren har indgivet klage til Kommissionen, som beskrevet ovenfor i praemis 6, og at sagsoegeren har haft brevveksling og foert samtaler herom med Kommissionen, ikke kan siges at udgoere tilstraekkelige saerlige omstaendigheder til at individualisere sagsoegeren i forhold til alle andre, saaledes at sagsoegeren faar soegsmaalskompetence for saa vidt angaar en generel stoetteordning. Det fremgaar tillige af ordlyden af den anfaegtede beslutning, at det ikke var sagsoegerens klage, men forlaengelsen af gyldigheden af det syvende direktiv til udgangen af 1994, som noedvendiggjorde, at Kommissionen traf en ny beslutning med hensyn til, om de forskellige tyske stoetteordninger, herunder den anfaegtede ordning, var forenelige med faellesmarkedet.

43 Det bemaerkes endvidere, at i tilfaelde af, at Kommissionen ikke havde godkendt den generelle stoetteordning, ville den blotte omstaendighed, at de generelle beskatningsregler kunne komme en person til gode, ikke vaere tilstraekkelig til at godtgoere, at den paagaeldende var individuelt beroert af en saadan beslutning i traktatens artikel 173, stk. 4' s forstand (jf. ovennaevnte dom i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, praemis 15). Retten finder derfor, at Kommissionen med rette har anfoert, at denne retspraksis saa meget desto mere maa finde anvendelse i den foreliggende sag.

44 Med hensyn til sagsoegerens argument om, at sagsoegeren ° i betragtning af det begraensede antal erhvervsdrivende paa markedet for loeftning og soetransport af tunge ladninger ° i konkurrencemaessig henseende i saerlig grad beroeres som foelge af anvendelsen af stoetteordningen til fordel for de selskaber, der har bestilt skibet Frauke, bemaerkes det, at Kommissionen i den anfaegtede beslutning ikke har taget stilling til, om individuelle stoetteforanstaltninger er forenelige med faellesmarkedet (jf. ovenfor i praemis 38). Det foelger heraf, at med hensyn til godkendelsen af en generel stoetteordning er sagsoegerens argumentation uden relevans i den foreliggende sag, idet tildelingen af individuel stoette foerst sker efter en konkret anvendelse af den paagaeldende stoetteordning. Endvidere bemaerkes det, at de paagaeldende beskatningsregler ikke alene vedroerer bygning af "heavy lift"-skibe, som har sagsoegerens saerlige interesse, men skibsbygning i Forbundsrepublikken Tyskland generelt, dvs. bygning af mange forskellige slags skibe.

45 Under retsmoedet har sagsoegeren gjort gaeldende, at eftersom prospekterne blev offentliggjort inden vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, indeholder beslutningen i realiteten en godkendelse af et begraenset antal afgoerelser om tildeling af individuel stoette. Det maa imidlertid fastslaas, at selv om der var udgivet saadanne prospekter, ville denne omstaendighed i intet tilfaelde kunne aendre bedoemmelsen af den retlige karakter af beslutningen (jf. ovenfor i praemis 38 og 39). Den paagaeldende stoetteordning, som blev godkendt for aaret 1994, finder saaledes ikke alene anvendelse paa bygning af nye skibe, for hvilke der var udarbejdet et prospekt, da den anfaegtede beslutning blev vedtaget, men finder generel anvendelse til fordel for alle redere og personer, der investerer i nye skibe, herunder f.eks. paa investeringsbeslutninger med skattemaessige virkninger for 1994, der er truffet efter vedtagelsen af den anfaegtede beslutning.

46 Det foelger af ovenstaaende betragtninger, at sagsoegeren ikke kan anses for at vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning.

47 Endelig skal der tages stilling til sagsoegerens argumentation om, at sagsoegeren i sin egenskab af "interesseret" virksomhed i traktatens artikel 93, stk. 2' s forstand er berettiget til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen om ikke at rejse indsigelse mod den tyske stoetteordning og foelgelig om heller ikke at indlede den kontradiktoriske procedure i henhold til artiklens stk. 2 (jf. ovennaevnte dom i sagen Cook mod Kommissionen). Hertil bemaerkes, at artikel 44 og 48 i Rettens procesreglement i princippet ikke er til hinder for, at sagsoegeren kan fremfoere denne argumentation. Det fremgaar af sagsfremstillingen i staevningen, bl.a. for saa vidt angaar den stoetteeffekt, der foelger af den tyske beskatningsordning, at sagsoegeren klart soeger at paavise, at gennemfoerelsen af den paagaeldende ordning er uforenelig med det syvende direktiv. Eftersom det fremgaar af opbygningen af den procedure, som er fastlagt i traktatens artikel 93 med hensyn til statsstoette, at Kommissionen ikke kan erklaere stoette for uforenelig med faellesmarkedet uden at have indledt den kontradiktoriske procedure i henhold til artiklens stk. 2 (jf. ovennaevnte dom i sagen Matra mod Kommissionen, praemis 33), maa paastanden om annullation af den anfaegtede beslutning fortolkes saaledes, at den tillige indeholder en paastand om annullation af Kommissionens afslag paa at indlede den kontradiktoriske procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (jf. i samme retning ovennaevnte dom i sagen CIRFS mod Kommissionen, praemis 18).

48 Sagsoegerens argumentation kan imidlertid paa grund af omstaendighederne i den foreliggende sag ikke tages til foelge. Selv om Domstolen i ovennaevnte domme i sagen Cook mod Kommissionen og i sagen Matra mod Kommissionen har anerkendt, at "interesserede parter" i traktatens artikel 93, stk. 2' s forstand ° forstaaet som "de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser maatte vaere beroert af den tildelte stoette, herunder navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer" ° skal anses for at vaere individuelt beroert af beslutninger om afslag paa at ivaerksaette proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, finder Retten imidlertid ikke, at denne retspraksis finder anvendelse paa den foreliggende sag.

49 I de to ovennaevnte sager blev det anerkendt, at der bestod en soegsmaalsadgang for konkurrerende virksomheder til aktuelle modtagere af statsstoette, med det formaal at sikre overholdelsen af de processuelle garantier i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, idet de to sager vedroerte lovligheden af en beslutning, hvorved Kommissionen fastslog, at individuelle stoetteforanstaltninger var forenelige med faellesmarkedet. Som Retten allerede har omtalt ovenfor i praemis 39, vedroerer den anfaegtede beslutning godkendelse af en stoetteordning, hvorefter de potentielle stoettemodtagere kun er bestemt generelt og abstrakt. Det forudsaettes, for at der kan siges at foreligge en aktuel stoettemodtager, at stoetteordningen konkret er blevet anvendt ved ydelse af individuel stoette. Det foelger heraf, at paa det tidspunkt, hvor der vedtages en beslutning vedroerende en generel stoetteordning, og dermed inden der er ydet individuel stoette i henhold til ordningen, kan der ikke foreligge "konkurrerende virksomheder" i den i naevnte retspraksis anvendte betydning, som kan paaberaabe sig de processuelle garantier i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2.

50 Hvis sagen blev antaget til realitetsbehandling under de foreliggende omstaendigheder, hvor sagsoegeren kun er indirekte og potentielt beroert af den generelle stoetteordning og saaledes kun marginalt har interesse i den anfaegtede beslutning, ville det medfoere, at begrebet "individuelt beroert" i traktatens artikel 173, stk. 4, ville miste enhver retlig betydning, idet der ville blive tillagt et naesten ubegraenset antal virksomheder ret til at anlaegge sag til proevelse af en generel beslutning. Endelig kan Retten ikke, blot fordi der muligvis ikke, som haevdet af sagsoegeren, er adgang til at anlaegge sag i henhold til national ret i Tyskland, overskride graenserne for sin kompetence i henhold til traktatens artikel 173, stk. 4.

51 Det foelger heraf, at sagen maa afvises, uden at det er fornoedent at tage stilling til, om sagsoegeren er umiddelbart beroert af den anfaegtede beslutning.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

52 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens paastand herom.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.