Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 9. juli 2003. - Archer Daniels Midland Company og Archer Daniels Midland Ingredients Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - kartel - lysin - retningslinjer for beregningen af bødebeløbet - anvendelighed - overtrædelsens grovhed og varighed - omsætning - skærpende omstændigheder - formildende omstændigheder - samarbejde under den administrative procedure - kumulation af sanktioner. - Sag T-224/00.



Samling af Afgørelser 2003 side II-02597



Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Parter

I sag T-224/00,

Archer Daniels Midland Company, Decatur, Illinois (Amerikas Forenede Stater),

Archer Daniels Midland Ingredients Ltd, Erith (Det Forenede Kongerige),

ved solicitors L. Martin Alegi og E. W. Batchelor, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved R. Lyal og W. Wils, som befuldmægtigede, bistået af barrister J. Flynn, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående dels en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2001/418/EF af 7. juni 2000 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/36.545/F3 - Aminosyrer) (EFT 2001 L 152, s. 24) eller nedsættelse af den bøde, sagsøgerne er blevet pålagt, dels en modpåstand, nedlagt af Kommissionen, om forhøjelse af nævnte bøde,

har DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Vilaras, og dommerne V. Tiili og P. Mengozzi,

justitssekretær: fuldmægtig D. Christensen,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 25. april 2002,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgerne, Archer Daniels Midland Company (herefter »ADM Company«) og dets europæiske datterselskab Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (herefter »ADM Ingredients«), driver virksomhed inden for sektoren for forarbejdning af kornprodukter og oliefrø. Sagsøgerne fik i 1991 fodfæste på lysinmarkedet.

2 Lysin er den vigtigste aminosyre, som anvendes i dyrefoder i ernæringsmæssigt øjemed. Syntetisk lysin anvendes som tilsætningsstof i foder, der ikke indeholder en tilstrækkelig mængde naturlig lysin, som f.eks. kornprodukter, med henblik på at give foderstofeksperterne mulighed for at sammensætte foder på basis af proteiner, som opfylder dyrenes næringsbehov. Det foder, som den syntetiske lysin tilsættes, kan ligeledes erstattes med foder, som indeholder en tilstrækkelig mængde naturlig lysin, som f.eks. soja.

3 Efter en hemmelig undersøgelse foretaget af Federal Bureau of Investigation (»FBI«), blev der i 1995 i De Forenede Stater gennemført ransagninger i forretningslokalerne hos flere virksomheder, som var aktive på lysinmarkedet. I august og oktober 1996 rejste de amerikanske myndigheder sigtelser mod ADM Company samt mod Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd (herefter »Kyowa«), Sewon Corp. Ltd, Cheil Jedang Corp. (herefter »Cheil«) og Ajinomoto Co. Inc. for at have indgået et kartel, som bestod i fastsættelse af prisen for lysin og fordeling af salgsmængder for denne vare mellem juni 1992 og juni 1995. I henhold til aftaler indgået med det amerikanske justitsministerium blev disse virksomheder af den ret, for hvilken sagen var anlagt, idømt bøder, nemlig en bøde på 10 mio. amerikanske dollars (USD) til Kyowa Hakko Kyogo og Ajinomoto, en bøde på 70 mio. USD til ADM Company og en bøde på 1,25 mio. USD til Cheil. Den bøde, som Sewon Corp. blev idømt, beløb sig ifølge dette selskabs oplysninger til 328 000 USD. Endvidere blev tre direktører for ADM Company idømt fængselsstraffe og bøder for deres rolle i kartellet.

4 I juli 1996 tilbød Ajinomoto på grundlag af Kommissionens meddelelse 96/C 207/04 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«) at samarbejde med Kommissionen med henblik på at fastslå eksistensen af et kartel på lysinmarkedet og dettes virkninger i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).

5 Den 11. og 12. juni 1997 gennemførte Kommissionen med hjemmel i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel [81] og [82] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser i ADM Companys og Kyowa Hakko Europe GmbH's europæiske anlæg. Efter disse kontrolundersøgelser meddelte Kyowa Hakko Kyogo og Kyowa Hakko Europe, at de var villige til at samarbejde med Kommissionen, og de gav Kommissionen visse oplysninger, bl.a. en kronologisk fremstilling af møderne mellem lysinproducenterne.

6 Den 28. juli 1997 fremsendte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 11 i forordning nr. 17 begæringer om oplysninger til ADM Company og ADM Ingredients, til Sewon Corp. og dets europæiske datterselskab Sewon Europe GmbH (herefter under ét »Sewon«) samt til Cheil, angående deres adfærd på aminosyremarkedet og de kartelmøder, som var specificeret i begæringerne. Efter en skrivelse af 14. oktober 1997 fra Kommissionen, hvori den mindede selskaberne om, at de ikke havde besvaret dens begæringer, svarede ADM Ingredients på Kommissionens begæring vedrørende lysinmarkedet. ADM Company svarede slet ikke.

7 Den 30. oktober 1998 fremsendte Kommissionen på grundlag af de oplysninger, som den havde modtaget, en meddelelse af klagepunkter til ADM Company og ADM Ingredients (herefter under ét »ADM«), og de øvrige berørte virksomheder, nemlig Ajinomoto og dets europæiske datterselskab Eurolysine SA (herefter under ét »Ajinomoto«), Kyowa Hakko Kogyo og dets europæiske datterselskab Kyowa Hakko Europe (herefter under ét »Kyowa«), Daesang Corp. (tidligere Sewon Corp.) og dets europæiske datterselskab Sewon Europe samt Cheil, for overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og artikel 53, stk. 1, i aftalen om EØS (herefter »EØS-aftalen«). I meddelelsen af klagepunkter foreholdt Kommissionen de nævnte virksomheder, at de havde fastsat prisen for lysin i EØS samt salgskvoter for dette marked, og at de havde udvekslet oplysninger om deres salgsmængder fra september 1990 (Ajinomoto, Kyowa og Sewon), fra marts 1991 (Cheil) og fra juni 1992 (ADM) indtil juni 1995. Efter modtagelse af denne meddelelse af klagepunkter meddelte sagsøgerne Kommissionen, at de ikke ville bestride disse kendsgerninger.

8 Efter høringen af de berørte virksomheder den 1. marts 1999 fremsendte Kommissionen den 17. august 1999 til disse virksomheder en supplerende meddelelse af klagepunkter vedrørende kartellets varighed, hvori det blev konkluderet, at Ajinomoto, Kyowa og Sewon havde deltaget i kartellet i hvert fald fra juni 1990, Cheil i hvert fald fra begyndelsen af 1991 og sagsøgerne fra den 23. juni 1992. Sagsøgerne besvarede denne supplerende meddelelse af klagepunkter den 6. oktober 1999, idet de bekræftede, at de ikke ville bestride de kendsgerninger, de var blevet foreholdt.

9 Efter at have gennemført proceduren vedtog Kommissionen beslutning 2001/418/EF af 7. juni 2000 om en procedure efter EF-traktatens artikel 81 og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/36.545/F3 - Aminosyrer) (EFT L 152, s. 24, herefter »beslutningen«). Sagsøgerne blev underrettet om beslutningen ved skrivelse af 16. juni 2000.

10 Beslutningen indeholder følgende bestemmelser:

»Artikel 1

[ADM Company] og selskabets europæiske datterselskab [ADM Ingredients] [...], Ajinomoto Company, Incorporated, og selskabets europæiske datterselskab Eurolysine SA, Kyowa Hakko Kogyo Company Limited og selskabets europæiske datterselskab Kyowa Hakko Europa GmbH, Daesang Corporation og selskabets europæiske datterselskab Sewon Europe GmbH samt Cheil [...] har overtrådt EF-traktatens artikel 81, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, ved at deltage i aftaler om priser og salgsmængder samt udveksling af individuelle oplysninger om salgsmængder for syntetisk lysin omfattende hele EØS.

Overtrædelsens varighed var som følger:

a) med hensyn til [ADM] Company og [ADM] Ingredients [...] fra den 23. juni 1992 til den 27. juni 1995

b) med hensyn til Ajinomoto Company, Incorporated, og Eurolysine SA mindst fra juli 1990 til den 27. juni 1995

c) med hensyn til Kyowa Hakko Kogyo Company Limited og Kyowa Hakko Europe GmbH mindst fra juli 1990 til den 27. juni 1995

d) med hensyn til Daesang Corporation og Sewon Europe GmbH mindst fra juli 1990 til den 27. juni 1995

e) med hensyn til Cheil [...] fra den 27. august 1992 til den 27. juni 1995.

Artikel 2

For de i artikel 1 fastslåede overtrædelser pålægges nedenstående virksomheder følgende bøder:

a) [ADM Company] og [ADM Ingredients], der hæfter solidarisk, en bøde på: 47 300 000 EUR

b) Ajinomoto Company, Incorporated, og Eurolysine SA, der hæfter solidarisk, en bøde på: 28 300 000 EUR

c) Kyowa Hakko Kogyo Company Limited og Kyowa Hakko Europe GmbH, der hæfter solidarisk, en bøde på: 13 200 000 EUR

d) Daesang Corporation og Sewon Europe GmbH, der hæfter solidarisk, en bøde på: 8 900 000 EUR

e) [Cheil], en bøde på: 12 200 000 EUR [...]«

11 Med henblik på beregningen af bødebeløbene har Kommissionen i beslutningen anvendt den metode, som er indeholdt i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF- traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«), samt samarbejdsmeddelelsen.

12 For det første blev bødens grundbeløb under hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed fastsat til 39 mio. EUR for ADM's vedkommende. For så vidt angår Ajinomoto, Kyowa, Cheil og Sewon blev bødernes grundbeløb fastsat til henholdsvis 42, 21, 19,5 og 21 mio. EUR (betragtning 314 til beslutningen).

13 Ved fastsættelsen af bødernes udgangsbeløb under hensyn til overtrædelsens grovhed havde Kommissionen først og fremmest konkluderet, at de berørte virksomheder havde begået en overtrædelse, som var meget alvorlig i betragtning af dens art, dens reelle virkning på lysinmarkedet i EØS og af det relevante geografiske markeds udstrækning. Kommissionen havde herefter foretaget en differentieret ansættelse, idet den på grundlag af den samlede omsætning i det sidste år, overtrædelsen blev begået, fandt, at der var en betydelig forskel i størrelsen af de virksomheder, som begik overtrædelsen. Følgelig blev bødernes udgangsbeløb fastsat til 30 mio. EUR for ADM og Ajinomoto og til 15 mio. EUR for Kyowa, Cheil og Sewon (betragtning 305 til beslutningen).

14 Bødernes udgangsbeløb blev herefter forhøjet med 10% pr. år, dvs. for ADM's og Cheils vedkommende med 30% og for Ajinomotos, Kyowas og Sewons vedkommende med 40%, for at tage hensyn til varigheden af den overtrædelse, hver virksomhed havde begået, og for at fastsætte grundbeløbet for deres respektive bøder (betragtning 313 til beslutningen).

15 For det andet blev bødernes grundbeløb for ADM's og Ajinomotos vedkommende forhøjet med 50% til hver, dvs. for ADM's vedkommende med 19,5 mio. EUR og for Ajinomotos vedkommende med 21 mio. EUR, som følge af skærpende omstændigheder, begrundet i, at disse virksomheder havde indtaget en ledende position i forbindelse med overtrædelsen (betragtning 356 til beslutningen).

16 For det tredje nedsatte Kommissionen forhøjelsen af den bøde, som var pålagt Sewon på grund af overtrædelsens varighed, med 20% som følge af formildende omstændigheder, begrundet i, at denne virksomhed kun havde spillet en passiv rolle i kartellet fra begyndelsen af 1995 (betragtning 365 til beslutningen). Kommissionen nedsatte desuden bødernes grundbeløb med 10% for hver af de berørte virksomheder, begrundet i, at de alle ophørte med overtrædelsen, så snart en offentlig myndighed greb ind (betragtning 384 til beslutningen).

17 For det fjerde foretog Kommissionen en »væsentlig nedsættelse« af bøderne i henhold til afsnit D i samarbejdsmeddelelsen. Kommissionen bevilgede herved Ajinomoto og Sewon en nedsættelse på 50% af den bøde, de ville være blevet pålagt, hvis de ikke havde samarbejdet med Kommissionen, samt bevilgede Kyowa og Cheil en nedsættelse på 30%, og endelig ADM en nedsættelse på 10% (betragtning 431, 432 og 435 til beslutningen).

Retsforhandlinger og parternes påstande

18 Sagsøgerne har anlagt nærværende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. august 2000.

19 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet Kommissionen om at besvare forskellige spørgsmål skriftligt. Kommissionen har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.

20 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten under retsmødet den 25. april 2002.

21 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

- Den operative del af beslutningen, hvorved sagsøgerne er blevet pålagt en bøde, annulleres. Subsidiært nedsættes bøden.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

- Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsøgerne alle påløbne omkostninger i forbindelse med sikkerhedsstillelsen for bødens betaling.

22 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Den bøde, som er pålagt sagsøgerne, forhøjes.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Den principale påstand om annullation af den operative del af beslutningen, hvorved ADM er blevet pålagt en bøde, eller om nedsættelse af bøden

I - Anvendeligheden af retningslinjerne

23 Sagsøgerne har gjort indsigelse imod, at Kommissionen har foretaget beregningen af bøden på grundlag af kriterier, som er fastlagt i retningslinjerne, selv om det kartel, som er genstand for sagen, var ophørt, inden disse retningslinjer blev offentliggjort. Sagsøgerne har deraf udledt, at Kommissionen har tilsidesat dels retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, dels ligebehandlingsprincippet.

Parternes argumenter

1. Tilsidesættelsen af retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed

Formaliteten

24 Kommissionen har anført, at anbringendet skal afvises, for så vidt som det vedrører en påstået tilsidesættelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. Sagsøgerne har ikke fremført nogen retlig argumentation til støtte herfor og har navnlig overhovedet ikke præciseret, om og i hvilket omfang der skal sondres mellem begrebet »forbud mod tilbagevirkende kraft« og begreberne retssikkerhed og berettiget forventning.

25 Sagsøgerne har gjort gældende, at der i stævningen er redegjort klart for tilsidesættelsen af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft.

Realiteten

26 Sagsøgerne har gjort gældende, at den metode for beregning af bøder, som er fastlagt i retningslinjerne, afviger radikalt fra Kommissionens tidligere praksis på området, der - som den havde erkendt i beslutningen (betragtning 318) - bestod i at fastsætte bøden i henhold til en grundsats, der repræsenterede en vis procentdel af salget på det relevante fællesskabsmarked. I modsætning hertil indførte retningslinjerne imidlertid en fast bødesats, f.eks. 20 mio. EUR, i tilfælde af meget grove overtrædelser, uafhængigt af salgsmængden for den omhandlede vare. Sagsøgerne har følgelig gjort gældende, at for så vidt som metoden forud for beregningen af bøder i vidt omfang var blevet bragt til de erhvervsdrivendes kendskab og stadig var i kraft på tidspunktet for overtrædelsen, kunne Kommissionen ikke give retningslinjerne tilbagevirkende gyldighed uden at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet og krænke deres berettigede forventning.

27 I denne forbindelse har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionens argument i betragtning 317 til beslutningen, som bygger på Rettens dom af 11. marts 1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl mod Kommissionen (Sml. II, s. 347, præmis 666), er åbenbart urigtigt. I modsætning til den i nævnte dom omhandlede virksomhed, som blev pålagt sanktioner i overensstemmelse med de bestemmelser, der var gældende på tidspunktet for overtrædelsen, er der over for ADM anvendt en beregningsmetode, som end ikke var under overvejelse på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået.

28 Sagsøgerne har i øvrigt anført, at anvendelsen med tilbagevirkende kraft af retningslinjerne ikke kan begrundes med den skønsmæssige beføjelse, Kommissionen har til at tilpasse sin generelle bødepolitik. Den praksis, som fremgår af Domstolens dom af 7. juni 1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 1825, præmis 108), og af Rettens dom af 10.3.1992, sag T-12/89, Solvay mod Kommissionen (Sml. II, s. 907), finder ikke anvendelse i den foreliggende sag, eftersom den vedrører sager, hvor de foretagne ændringer af bødebeløbet ikke fulgte af valget af en helt anden metode, men helt enkelt af forhøjelser af de procentsatser, som anvendtes på den omsætning, som hidrørte fra salg af den omhandlede vare. Hertil kommer ifølge sagsøgerne, at i modsætning til de politiske ændringer, som er omhandlet i de nævnte domme, var den forebyggende virkning i tilstrækkelig grad opnået på tidspunktet for beslutningens vedtagelse som følge af offentliggørelsen af retningslinjerne, hvorfor det var åbenbart urimeligt at anvende disse med tilbagevirkende kraft. Under alle omstændigheder kan den skønsmargin, Kommissionen er tillagt ved fastsættelsen af bødeniveauet, i intet tilfælde føre til, at der pålægges bøder, som er 15-20 gange større end dem, der skulle have været fastsat i henhold til den praksis, som forelå på tidspunktet for overtrædelsen. Kommissionen har derfor ved at pålægge sådanne bøder tilsidesat retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft.

29 Hvad angår argumentet om, at det i De Forenede Stater ligeledes er almindeligt, at sanktionen for en overtrædelse af strafbelagte bestemmelser fastsættes på grundlag af den praksis, som følges på tidspunktet for beslutningen, og ikke på grundlag af den praksis, som forelå på tidspunktet for overtrædelsen, har sagsøgerne gjort gældende, at dette argument savner grundlag. Som det følger af håndbogen over retningslinjer fra De Forenede Staters Sentencing Commission (punkt 1B1.11(b)(1)) og af retspraksis fra en forbundsappelret (dommen i sagen United States mod Kimler, 167 F. 3d 889 (5th Circ. 1999)), er det ved reglen ex post facto i De Forenede Staters forfatning forbudt at anvende nye retningslinjer på bødeområdet med tilbagevirkende kraft, når dette fører til, at der pålægges en straf, som er strengere end den, der var mulighed for at pålægge på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået.

30 Kommissionen har gjort gældende, at der ikke er tale om en strafpålæggelse med tilbagevirkende kraft, for så vidt som retningslinjerne ikke ændrer på de sanktioner, som finder anvendelse i medfør af artikel 15 i forordning nr. 17, men alene redegør for, hvorledes Kommissionen vil udøve sin beføjelse til at pålægge bøder under hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed.

31 Kommissionen har i øvrigt gjort gældende, at selv om den før retningslinjernes udstedelse ofte fulgte en fremgangsmåde, som byggede på omsætningen, var der på ingen måde tale om en fast praksis.

32 Endelig har Kommissionen gjort gældende, at det fremgår af retspraksis, at Kommissionen til enhver tid kan forhøje det generelle bødeniveau, f.eks. efter meddelelsen af klagepunkter (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 22 og 109). I det foreliggende tilfælde var retningslinjerne imidlertid blevet offentliggjort knap et år før, meddelelsen af klagepunkter blev fremsendt til hver af de berørte virksomheder.

2. Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

33 Sagsøgerne har gjort gældende, at anvendelsen af retningslinjerne er i strid med ligebehandlingsprincippet, eftersom den medfører en forskelsbehandling af de virksomheder, som har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, i forhold til - ikke tidspunktet for overtrædelsen, men - tidspunktet for vedtagelsen af Kommissionens beslutning, hvilket tidspunkt er fastsat vilkårligt af Kommissionen. Sagsøgerne har som eksempel henvist til, at den virksomhed, som var omhandlet i Kommissionens beslutning 97/624/EF af 14. maj 1997 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel [82] (IV/34.621, 35.059/F-3 - Irish Sugar plc) (EFT L 258, s. 1), alene blev pålagt en bøde på 6,8% af salget på det relevante marked, selv om den omhandlede overtrædelse blev begået samtidig med lysinkartellet. I modsætning til, hvad Kommissionen hævder, udgør den omstændighed, at retningslinjerne i mellemtiden var blevet offentliggjort, ikke en objektiv begrundelse for den forskelsbehandling, ADM har været udsat for.

34 Kommissionen har anført, at to virksomheder, som har begået identiske overtrædelser på det samme tidspunkt, men straffes på forskellige tidspunkter, stilles forskelligt i tilfælde af, at der i mellemtiden vedtages en ny politik på bødeområdet. Der ville derimod være tale om en overtrædelse af ligebehandlingsprincippet, hvis der samtidig blev anvendt forskellige politikker.

35 Til argumentet om, at Kommissionen vilkårligt fastsætter tidspunktet for vedtagelse af sin beslutning, har Kommissionen anført, at en procedures varighed følger af en række omstændigheder, som f.eks. kartellets kompleksitet og omfang samt udøvelsen af retten til kontradiktion. Kommissionen har tilføjet, at virksomheder, som har haft held til at skjule deres kartel i længere tid, og først sent er blevet afsløret, ikke skal kunne drage fordel heraf ved også at stille krav om, at de pålægges en bøde, som svarer til den, der er blevet pålagt virksomheder, som havde begået overtrædelser på samme tidspunkt.

Rettens bemærkninger

1. Tilsidesættelsen af retssikkerhedsprincippet, af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed

Formaliteten

36 Det bemærkes, at ifølge artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglementet skal stævningen indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Denne angivelse skal være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden andre oplysninger til støtte herfor. Stævningen skal derfor indeholde udtrykkelige angivelser af de grunde, søgsmålet støttes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i procesreglementet (Rettens dom af 12.1.1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, præmis 68, og af 14.5.1998, sag T-352/94, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. II, s. 1989, præmis 333).

37 I den foreliggende sag har sagsøgerne klart, i stævningen og ved flere andre lejligheder, bebrejdet Kommissionen, at den har anvendt retningslinjerne med tilbagevirkende kraft, og har heraf udtrykkeligt udledt, at Kommissionen har tilsidesat princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft. I øvrigt bemærkes, at disse angivelser var tilstrækkeligt klare og præcise, når henses til, at de ikke har forhindret Kommissionen i at svare på de allerede i svarskriftet rejste argumenter, og at de muliggør, at Retten kan udøve sin domstolskontrol.

38 Kommissionens argumentation bør derfor forkastes, og anbringendet skal i sin helhed antages til realitetsbehandling.

Realiteten

- Tilsidesættelsen af princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, og af retssikkerhedsprincippet

39 Det bemærkes, at princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, er et princip, der er fælles for alle medlemsstaternes retsordener, og som ligeledes er fastslået i artikel 7 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK), undertegnet i Rom den 4. november 1950, og som udgør en integrerende del af de almindelige retsprincipper, som Fællesskabets retsinstanser sikrer overholdelsen af (Domstolens dom af 10.7.1984, sag 63/83, Kirk, Sml. s. 2689, præmis 22, og Rettens dom af 20.3.2002, sag T-23/99, LR af 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 219).

40 Selv om det fremgår af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17, at Kommissionens beslutninger om pålæggelse af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne ikke er sanktioner i strafferetlig forstand (Rettens dom af 6.10.1994, sag T-83/91, Tetra Pak mod Kommissionen, Sml. II, s. 755, præmis 235), skal Kommissionen respektere fællesskabsrettens almindelige principper, og bl.a. princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, under enhver administrativ procedure, der kan føre til pålæggelse af sanktioner i henhold til traktatens konkurrenceregler (jf. analogt, for så vidt angår retten til kontradiktion, Domstolens dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 7, og dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 220).

41 Det følger heraf, at de sanktioner, der pålægges en virksomhed på grund af en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 221).

42 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at de sanktioner, som Kommissionen kan pålægge for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, er fastlagt i artikel 15 i forordning nr. 17, som blev vedtaget før det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået. For det første har Kommissionen imidlertid ikke beføjelse til at ændre forordning nr. 17 eller til at fravige den, heller ikke ved generelle regler, som den pålægger sig selv. For det andet bemærkes, at selv om det er ubestridt, at Kommissionen har fastsat størrelsen af den bøde, der er pålagt sagsøgerne, i overensstemmelse med den almindelige fremgangsmåde for bødeudmålingen, der er angivet i retningslinjerne, må det fastslås, at den herved har holdt sig inden for rammerne af de sanktioner, der er fastlagt i artikel 15 i forordning nr. 17 (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 222).

43 Det fremgår således af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, at »Kommissionen [ved beslutning kan] pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder på mindst 1 000 og højst 1 000 000 [EUR], idet sidstnævnte beløb dog kan forhøjes til 10% af omsætningen i det sidste regnskabsår i hver af de virksomheder, som har medvirket ved overtrædelsen, såfremt de forsætligt eller uagtsomt [...] overtræder bestemmelserne i traktatens artikel [81], stk. 1 [...]«. Det foreskrives i samme bestemmelse, at »ved fastsættelsen af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og dens varighed« (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 223).

44 Det bestemmes i retningslinjernes punkt 1, første afsnit, at ved beregningen af bødernes størrelse fastsættes grundbeløbet på grundlag af overtrædelsens grovhed og dens varighed, hvilket er de eneste kriterier, der er anført i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 224).

45 Ifølge retningslinjerne tager Kommissionen ved beregningen af bødernes størrelse udgangspunkt i et beløb, der fastsættes på grundlag af overtrædelsens grovhed (herefter »det generelle udgangspunkt«). Ved vurderingen af overtrædelsens grovhed skal der tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet - når den kan måles - og det berørte markeds udstrækning (punkt 1 A, første afsnit). Overtrædelserne klassificeres herefter i tre kategorier, nemlig »lidet alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme for bøderne er fra 1 000 til 1 mio. EUR, »alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme kan variere mellem 1 mio. og 20 mio. EUR, og »meget alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme er 20 mio. EUR og derover (punkt 1 A, andet afsnit, første, andet og tredje led) (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 225).

46 Det fremgår endvidere af retningslinjerne, at inden for hver af disse kategorier af overtrædelser, og navnlig inden for de to sidste (»alvorlige« og »meget alvorlige« overtrædelser), gør bødeskalaen det muligt at variere behandlingen af virksomhederne alt efter overtrædelsens art (punkt 1 A, tredje afsnit). Det er desuden nødvendigt at tage hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade, og at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning (punkt 1 A, fjerde afsnit). Der kan endvidere tages hensyn til den omstændighed, at store virksomheder for det meste har en indre struktur, som er tilstrækkelig til, at de kan have en juridisk og økonomisk ekspertise, som sætter dem i stand til bedre at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden (punkt 1 A, femte afsnit) (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 225 og 226).

47 Inden for hver af de ovennævnte kategorier kan det i de tilfælde, hvor der er flere virksomheder involveret, som f.eks. karteller, være nødvendigt at variere det bødebeløb, der fastlægges, for at tage hensyn til den specifikke vægt og dermed de faktiske konkurrencemæssige konsekvenser af den rolle, som hver enkelt virksomhed har spillet som led i overtrædelsen, navnlig når der er tale om betydelige størrelsesforskelle mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art, og følgelig at tilpasse det generelle udgangsbeløb til den enkelte virksomheds specifikke karakter (herefter »det specifikke udgangsbeløb«) (punkt 1 A, sjette afsnit) (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 227).

48 Hvad angår overtrædelsens varighed som faktor, opstiller retningslinjerne en sondring mellem overtrædelser af kort varighed (almindeligvis under et år), for hvilke der ikke kan ske en forhøjelse af det udgangsbeløb, der er fastlagt under hensyn til grovheden, overtrædelser af mellemlang varighed (almindeligvis mellem et og fem år), for hvilke dette beløb kan forhøjes med op til 50%, og overtrædelser af lang varighed (almindeligvis over fem år), for hvilke dette beløb kan forhøjes med 10% for hvert år (punkt 1 B, første afsnit, første, andet og tredje led) (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 228).

49 Retningslinjerne anfører derefter - som eksempler - en række skærpende og formildende omstændigheder, der kan tages i betragtning med henblik på en forhøjelse eller nedsættelse af grundbeløbet, og henviser derefter til samarbejdsmeddelelsen (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 229).

50 Som en generel bemærkning anfører retningslinjerne nærmere, at slutresultatet af beregningen af bøden efter denne model (grundbeløb med procentuelle tillæg eller fradrag i tilfælde af skærpende, henholdsvis formildende omstændigheder) under ingen omstændigheder må overskride 10% af virksomhedernes verdensomspændende omsætning, jf. artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 [punkt 5, litra a)]. Det bestemmes endvidere i retningslinjerne, at efter at have foretaget de i det foregående beskrevne beregninger bør der efter omstændighederne tages hensyn til visse objektive forhold, såsom den særlige økonomiske kontekst, virksomhedernes eventuelle økonomiske eller finansielle fordele af overtrædelsen, de pågældende virksomheders særlige kendetegn og deres reelle betalingsevne i en given social kontekst, for sluttelig at tilpasse de påtænkte bødebeløb [punkt 5, litra b)] (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 230).

51 Det følger heraf, at efter den i retningslinjerne angivne metode sker beregningen af bødebeløbene stadig på grundlag af de to kriterier, der nævnes i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 231).

52 Følgelig kan retningslinjerne ikke antages at gå ud over den retlige ramme for sanktionerne, således som den er fastsat ved denne bestemmelse (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 232).

53 I modsætning til, hvad sagsøgerne gør gældende, udgør den ændring, som retningslinjerne hævdes at medføre i forhold til Kommissionens tidligere administrative praksis, heller ikke en ændring af den retlige ramme for fastsættelse af de bøder, der kan pålægges, i strid med princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, eller med retssikkerhedsprincippet (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 233).

54 For det første kan Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv bruges som retlig ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 17 (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 234).

55 For det andet bemærkes, at når henses til den skønsmargin, som forordning nr. 17 overlader Kommissionen, kan Kommissionens indførelse af en ny metode for beregning af bødernes størrelse, som i visse tilfælde kan føre til en forhøjelse af det generelle bødeniveau, dog uden dermed at overstige det ved samme forordning fastsatte maksimum, ikke betragtes som en skærpelse med tilbagevirkende kraft af bøderne, således som de retligt er fastlagt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 235).

56 Det er herved ikke relevant at anføre, at Kommissionen ved beregningen af bødebeløbene efter den i retningslinjerne angivne metode, navnlig med udgangspunkt i et beløb, der principielt fastsættes under hensyn til overtrædelsens grovhed, kan blive foranlediget til at fastsætte højere bøder end efter dens tidligere praksis. Det følger således af fast retspraksis, at Kommissionen i forbindelse med forordning nr. 17 har et vist skøn ved udmålingen af bøderne, således at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-150/89, Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165, præmis 59, af 11.12.1996, sag T-49/95, Van Megen Sports mod Kommissionen, Sml. II, s. 1799, præmis 53, og af 21.10.1997, sag T-229/94, Deutsche Bahn mod Kommissionen, Sml. II, s. 1689, præmis 127). Endvidere bemærkes, at den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, ikke kan berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 109, dommen i sagen Solvay mod Kommissionen, præmis 309, og Rettens dom af 14.5.1998, sag T-304/94, Europa Carton mod Kommissionen, Sml. II, s. 869, præmis 89). For at Fællesskabets konkurrenceregler kan gennemføres effektivt, må Kommissionen tværtimod til enhver tid have mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 109) (dommen i sagen LR af 1998 mod Kommissionen, præmis 236 og 237).

57 Det bemærkes i øvrigt, at Retten ikke kan tiltræde den restriktive fortolkning af den ovennævnte retspraksis, som sagsøgerne har gjort sig til talsmænd for med henblik på at anfægte anvendeligheden heraf på den foreliggende sag. Den nævnte retspraksis er således formuleret i generelle vendinger, som ikke gør det muligt at udelukke en antagelse om, at forhøjelsen af niveauet for de pålagte bøder følger af, at Kommissionen har indført en ny metode for beregning af bøderne, således som de i retlig henseende er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

58 Endelig bemærkes - for så vidt som Kommissionen bebrejdes, at den ikke har fastsat bøden på grundlag af omsætningen hidrørende fra salg af lysin i EØS, dvs. fra salget af den vare, som er genstand for overtrædelsen, på det omhandlede geografiske marked - at den eneste udtrykkelige henvisning til omsætningen, som er indeholdt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, vedrører den øvre grænse, som en bøde ikke må overstige. Desuden fremgår det af fast retspraksis, at denne omsætning skal forstås som den pågældende virksomheds samlede omsætning (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 109, Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, præmis 160, og af 6.4.1995, sag T-144/89, Cockerill Sambre mod Kommissionen, Sml. II, s. 947, præmis 98). Det er forud for udstedelsen af retningslinjerne fastslået, at Kommissionen ved fastsættelsen af bøderne kan tage hensyn dels til virksomhedens samlede omsætning, som giver et - om end omtrentligt og ufuldstændigt - indtryk af virksomhedens størrelse og økonomi, dels til den del af omsætningen, som vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen, og som altså kan indicere omfanget af overtrædelsen. Der skal i øvrigt ikke tillægges en enkelt af disse faktorer en urimelig betydning i forhold til de andre skønsfaktorer, hvorfor en passende bøde ikke kan fastsættes ud fra en simpel beregning på grundlag af den samlede omsætning (jf. bl.a. dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 120 og 121, Rettens dom af 14.7.1994, sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, præmis 94, og af 14.5.1998, sag T-327/94, SCA Holding mod Kommissionen, Sml. II, s. 1373, præmis 176).

59 Det er ligeledes forud for udstedelsen af retningslinjerne fastslået, at Kommissionen har ret til at beregne en bøde uden hensyntagen til de berørte virksomheders forskellige omsætningstal, med forbehold for anvendelsen af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, som fastsætter loftet for Kommissionens bøder. Domstolen har således udtalt, at Kommissionen først kunne fastsætte det samlede bødebeløb og herefter fordele det på virksomhederne i forhold til disses gennemsnitlige markedsandele under hensyntagen til eventuelle formildende eller skærpende omstændigheder i de enkelte tilfælde (jf. Domstolens dom af 15.7.1970, sag 45/69, Boehringer mod Kommissionen, Sml. s. 153, org.ref.: Rec. s. 769, præmis 55, og af 8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3369, præmis 51-53).

60 Det følger af nævnte retspraksis, at uafhængigt af den metode, som nu er angivet i retningslinjerne, kunne sagsøgerne under alle omstændigheder ikke kræve, at det endelige bødebeløb skulle fastsættes på grundlag af en procentdel af deres omsætning på vedkommende marked.

61 Det følger af det ovenfor anførte, at anbringendet om tilsidesættelse af princippet om, at straffebestemmelser ikke kan have tilbagevirkende gyldighed, og om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, bør forkastes.

- Tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

62 Det skal for det første bemærkes, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver erhvervsdrivende, hos hvem Fællesskabets administration har givet anledning til begrundede forhåbninger (Domstolens dom af 11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens og Van Dijk Food Products mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 44, og af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, præmis 26). Desuden kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter (jf. Rettens dom af 18.1.2000, sag T-290/97, Mehibas Dordtselaan mod Kommissionen, Sml. II, s. 15, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).

63 Det er i det foreliggende tilfælde tilstrækkeligt at fastslå, at sagsøgerne ikke har påberåbt sig, at administrationen har handlet på en måde, som kunne skabe en forventning om, at den tidligere metode, som angiveligt blev anvendt på en ensartet måde af Kommissionen, ville blive opretholdt. Sagsøgernes eneste argument består i at hævde, at det er nødvendigt at anvende den tidligere beslutningspraksis. Det er imidlertid udelukket, at virksomheder, som er involveret i en administrativ procedure, som kan føre til bødepålæg, kan have en berettiget forventning om, at Kommissionen vil opretholde en tidligere beslutningspraksis, der angiveligt eksisterede på området for beregning af bøder.

64 Det bemærkes for det andet, at ifølge fast retspraksis (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 33, og af 23.11.2000, sag C-1/98 P, British Steel mod Kommissionen, Sml. I, s. 10349, præmis 52) kan de erhvervsdrivende ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestående situation, som Fællesskabets institutioner kan ændre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skøn.

65 Endvidere fremgår det klart af retspraksis på området for Fællesskabets konkurrencereglerne (jf. dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 109), at reglernes effektive gennemførelse kræver, at Kommissionen til hver en tid har mulighed for at tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav. Det følger heraf, at den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, ikke kan berøve den muligheden for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne grænser.

66 Ifølge samme retspraksis er Kommissionen desuden ikke forpligtet til i meddelelsen af klagepunkter at angive, at der består mulighed for, at den eventuelt vil ændre sin politik for så vidt angår bødernes generelle niveau, når denne mulighed afhænger af generelle konkurrencepolitiske hensyn, som ikke har direkte relation til de særlige omstændigheder i de foreliggende sager (dommen i sagen Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 22).

67 Da de retningslinjer, hvori Kommissionen fastlagde en ny generel metode til beregningen af bøder, blev vedtaget før meddelelsen af klagepunkter til hver af de virksomheder, som var medlemmer af kartellet, samt blev vedtaget uafhængigt af de særlige forhold i den foreliggende sag, kan sagsøgerne så meget desto mindre kritisere Kommissionen for at have anvendt retningslinjerne ved bødefastsættelsen, medmindre det godtgøres, at administrationen havde skabt en forventning hos dem om det modsatte, hvilket dog ikke er tilfældet i det foreliggende tilfælde.

68 Det følger af ovenstående, at anbringendet om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning bør forkastes.

2. Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

69 Det følger af fast retspraksis, at ligebehandlingsprincippet kun er tilsidesat, såfremt ensartede situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. Rettens dom af 14.5.1998, sag T-311/94, BPB de Eendracht mod Kommissionen, Sml. II, s. 1129, præmis 309 og den deri nævnte retspraksis).

70 På området for bekæmpelse af overtrædelser af konkurrencereglerne kræver respekten for dette princip utvivlsomt, at virksomheder, der har begået overtrædelser af samme art og tidsmæssigt parallelt med hinanden, skal pålægges de samme lovmæssige sanktioner uanset det nødvendigvis usikre tidspunkt, hvor en beslutning mod dem vedtages. I den forstand er princippet snævert forbundet med princippet om forbud mod straffe med tilbagevirkende kraft, i henhold til hvilket en sanktion, som pålægges en virksomhed for overtrædelse af konkurrencereglerne, skal svare til den sanktion, som var fastsat på det tidspunkt, hvor overtrædelsen fandt sted.

71 I det foreliggende tilfælde kan sagsøgerne imidlertid ikke med føje gøre gældende, at der er sket en tilsidesættelse af dette princip alene på grund af, at Kommissionen anvendte retningslinjerne for beregningen af bøder i stedet for at anvende den metode, som var blevet anvendt i visse beslutninger fra før retningslinjerne trådte i kraft, eksempelvis beslutning 97/624. Denne metode bestod i at fastsætte bødens endelige størrelse til en procentdel af omsætningen på det omhandlede geografiske marked fra salg af det produkt, som var genstand for overtrædelsen.

72 Som det er understreget ovenfor, udgør den ændring, som vedtagelsen af retningslinjerne har kunnet medføre i forhold til Kommissionens eksisterende administrative praksis, ikke en ændring af den retlige ramme for fastsættelse af de bøder, der kan pålægges ved overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler, som udelukkende er fastlagt ved forordning nr. 17. Ifølge den i retningslinjerne angivne metode foretages beregningen af bøderne stadig på grundlag af de to kriterier, der er nævnt i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, dvs. overtrædelsens grovhed og varighed, med forbehold for det maksimum, der ved den samme bestemmelse er fastsat i forhold til den enkelte virksomheds omsætning. Den omstændighed, at retningslinjerne fastlægger en ny metode for beregningen, hvori indgår de elementer, der skal tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og varighed, ændrer derfor ikke de bøder, som virksomhederne allerede inden retningslinjernes vedtagelse kunne blive udsat for.

73 Det følger heraf, at den omstændighed, at der er blevet anvendt den i retningslinjerne fastsatte metode til beregning af bødebeløbet for ADM, ikke kan udgøre en forskelsbehandling i forhold til virksomheder, der har begået overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler i samme periode, men som på grund af det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev opdaget, eller på grund af særlige kendetegn ved forløbet af den administrative procedure vedrørende dem blev pålagt bøder på tidspunkter forud for retningslinjernes ikrafttræden. I begge tilfælde ligger de bøder, som virksomhederne kunne pålægges på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, inden for de fastsatte rammer i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17.

74 Selv hvis det antages, at Kommissionen havde vedtaget beslutningen på et tidligere tidspunkt og ikke kunne have anvendt retningslinjerne, følger det imidlertid af den i præmis 58 og 59 anførte retspraksis fra før vedtagelsen af retningslinjerne, at sagsøgerne ikke kunne hævde at have krav på, at bøden blev fastsat på grundlag af omsætningen på det omhandlede marked af det produkt, der er genstand for overtrædelsen, blot fordi størrelsen af bøder, som var pålagt andre virksomheder, som havde overtrådt Fællesskabets konkurrenceregler i samme periode, var blevet beregnet efter denne metode.

75 Under disse omstændigheder bør anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastes.

II - Indvirkningen af bøder, som allerede er blevet pålagt i andre lande

76 Sagsøgerne har bebrejdet Kommissionen, at den fastsatte bødens størrelse uden at tage hensyn til bøder, som allerede var pålagt ADM Company i andre lande på grund af de samme faktiske omstændigheder. Til støtte for dette klagepunkt har sagsøgerne anført, at princippet om forbud mod kumulation af sanktioner er blevet tilsidesat, samt at der ikke er taget hensyn til den afskrækkende virkning af allerede pålagte bøder.

Parternes argumenter

1. Princippet om forbud mod kumulation af sanktioner og Kommissionens pligt til at tage hensyn til allerede pålagte sanktioner

77 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen, ved at have afvist at nedsætte den bøde, der er fastsat i beslutningen, med et beløb svarende til de bøder, som ADM Company allerede var blevet pålagt i De Forenede Stater og Canada, har tilsidesat princippet om forbud mod kumulation af sanktioner vedrørende samme overtrædelse. Det fremgår af Domstolens dom af 14. december 1972 (sag 7/72, Boehringer mod Kommissionen, Sml. s. 323, org.ref.: Rec. s. 1281), at Kommissionen er forpligtet til at fradrage en sanktion pålagt af et tredjelands myndigheder, såfremt de forhold, der er gjort gældende mod virksomheden af henholdsvis Kommissionen og tredjelandets myndigheder, er identiske. I modsætning til de omstændigheder, som lå til grund for dommen af 14. december 1972 i sagen Boehringer mod Kommissionen, er netop dette tilfældet i den foreliggende sag, idet det kartel, som de amerikanske og canadiske myndigheder forfulgte, med hensyn til formål, stedfæstelse og varighed var det samme som det, der blev sanktioneret af Kommissionen, som endvidere støttede sig til de af de amerikanske myndigheder indsamlede beviser.

78 Sagsøgerne har i denne sammenhæng anfægtet vurderingen i beslutningen, i henhold til hvilken de i De Forenede Stater og Canada pålagte bøder udelukkende skulle have taget hensyn til kartellets konkurrenceskadelige virkninger inden for deres jurisdiktioner (betragtning 311 til beslutningen). Det fremgår derimod af den i De Forenede Stater afsagte dom af 15. oktober 1996 mod ADM Company, at det domfældte kartel var verdensomspændende og hindrede handelen »i De Forenede Stater og andetsteds«. Den pålagte bøde var endvidere særlig stor på grund af overtrædelsens geografiske rækkevidde. For så vidt angår proceduren i Canada blev det ligeledes udtrykkeligt taget i betragtning, at det drejede sig om et verdensomspændende kartel.

79 Selv hvis det antages, at Kommissionens anbringende er korrekt, er den omstændighed, at andre myndigheder kun har taget hensyn til en overtrædelses lokale virkninger, under alle omstændigheder uden relevans for anvendelsen af princippet om forbud mod kumulation af sanktioner. Ifølge dommen af 14. december 1972 i sagen Boehringer mod Kommissionen er det herved alene af betydning, om der er absolut lighed mellem de ulovlige handlinger. Denne opfattelse finder støtte i Kommissionens praksis; Kommissionen havde i en beslutning fra 1983 fra det bødebeløb, der blev pålagt virksomheder, der havde deltaget i et kartel, fratrukket en allerede pålagt bøde fra de tyske myndigheder, idet Kommissionen udelukkende tog stilling til de aspekter af kartellet, som lå uden for Tyskland (jf. Kommissionens beslutning 83/546/EØF af 17.10.1983 vedrørende en procedure i medfør af EØF-traktatens artikel [81] (IV/30.064 - Støbejerns- og stålvalser) (EFT L 317, s. 1).

80 Denne tidligere praksis viser endvidere, at Kommissionen ved at afvise at tage hensyn til de bøder, ADM Company allerede var blevet pålagt, ikke blot underkendte princippet om forbud mod kumulation af sanktioner, men ligeledes tilsidesatte ligebehandlingsprincippet.

81 Endelig er sagsøgerne af den opfattelse, at Kommissionen tillige har tilsidesat princippet om forbud mod kumulation af sanktioner ved at tage hensyn til ADM's omsætning på verdensplan, hvilket omfatter omsætningen i De Forenede Stater, som allerede var blevet taget i betragtning af de amerikanske, canadiske og mexicanske myndigheder ved fastsættelsen af de meget høje bøder. For at undgå en dobbelt sanktion burde Kommissionen ifølge sagsøgerne kun have taget hensyn til den del af omsætningen, som hidrører fra salg af lysin inden for EØS.

82 Kommissionen har i det væsentlige anført, at de bøder, myndighederne i tredjelande havde pålagt, kun forfulgte overtrædelser af disse landes nationale konkurrencelovgivning, og at de ikke er kompetente til at forfølge overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceret. Den omstændighed, at forskellige myndigheder har undersøgt de samme faktiske forhold, er uden relevans, da de samme faktiske forhold kan udgøre en overtrædelse af forskellige retsordener. For så vidt angår Kommissionens beslutningspraksis angik denne ikke bøder pålagt af myndigheder i tredjelande, men derimod af myndigheder i medlemsstaterne netop med henblik på at undgå, at en konkurrencebegrænsende adfærd ville blive gjort til genstand for en dobbelt sanktion inden for Fællesskabet.

2. Den afskrækkende virkning af allerede pålagte bøder

83 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ved fastlæggelsen af bødens størrelse undlod at tage hensyn til den omstændighed, at ADM Company allerede i tredjelande var blevet pålagt bøder og erstatning i en størrelsesorden, der var tilstrækkelig til at afskrække virksomheden fra at begå nye overtrædelser af konkurrenceretten. ADM var således allerede blevet forfulgt tilstrækkeligt.

84 Kommissionen har heroverfor anført, at den ved udøvelsen af sin beføjelse til at pålægge bøder tager hensyn til nødvendigheden af afskrækkelse med henblik på situationen i Det Europæiske Fællesskab. En virksomhed, som har deltaget i et verdensomspændende kartel, kan ikke forvente en lempeligere behandling end en virksomhed, der har deltaget i et kartel begrænset til Europa. Formålet med at afskrække virksomheder, såsom ADM, ville ikke opnås, hvis Kommissionen skulle afstå fra at pålægge store bøder ved alvorlige overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceret på grund af, at overtræderen allerede er blevet pålagt bøder for overtrædelser af tredjelandes konkurrenceret. For så vidt angår niveauet af de erstatninger, hvorom der nedlægges påstand inden for rammerne af civile søgsmål, er disse uden sammenhæng med det passende niveau for administrative sanktioner.

Rettens bemærkninger

1. Tilsidesættelsen af princippet om forbud mod kumulation af sanktioner og den påståede pligt for Kommissionen til at tage hensyn til allerede pålagte bøder

85 Det fremgår af retspraksis, at princippet non bis in idem, som også er knæsat i artikel 4 i syvende tillægsprotokol til EMRK, udgør et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som domstolene skal sikre bliver overholdt (Domstolens dom af 5.5.1966, forenede sager 18/65 og 35/65, Gutmann mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 175, org.ref.: Rec. s. 149, præmis 172, og af 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, præmis 3, Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 - T-307/94, T-313/94 - T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 96, som for så vidt angår dette punkt er stadfæstet ved Domstolens dom af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P - C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 59).

86 På området for Fællesskabets konkurrenceret forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges af Kommissionen for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse fra Kommissionen, der ikke længere kan anfægtes.

87 Endvidere kan der efter retspraksis ske kumulation af sanktioner - dels en fællesskabssanktion, dels en national sanktion - såfremt der findes to sideløbende procedurer, der tjener forskellige formål. Dette følger af det særlige system for kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på det kartelretlige område. Et almindeligt billighedshensyn kræver imidlertid, at Kommissionen ved udmålingen af bøden skal tage hensyn til sanktioner, som allerede måtte være pålagt den samme virksomhed for det samme forhold, når der er tale om sanktioner for overtrædelse af en medlemsstats kartelregler, og overtrædelsen således er sket på Fællesskabets område (jf. Domstolens dom af 13.2.1969, sag 14/68, Wilhelm m.fl., Sml. 1969, s. 1, org.ref.: Rec. s. 1, præmis 11, og af 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, præmis 3, Rettens domme af 6.4.1995, sag T-141/89, Tréfileurope mod Kommissionen, Sml. II, s. 791, præmis 191, og sag T-149/89, Sotralentz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1127, præmis 29).

88 For så vidt angår sagsøgernes anbringende om, at Kommissionen ved at pålægge dem en bøde for deltagelsen i et kartel, som allerede var blevet forfulgt af de amerikanske og canadiske myndigheder, har tilsidesat princippet non bis in idem, i henhold til hvilket en og samme person ikke kan pålægges to sanktioner for samme overtrædelse, skal det fastslås, at dette argument ikke kan tiltrædes af Retten.

89 Det skal hertil blot bemærkes, at Fællesskabets retsinstanser har anerkendt, at en virksomhed godt kan gøres til genstand for to parallelle procedurer vedrørende samme overtrædelse og således pålægges en dobbelt sanktion af henholdsvis den berørte medlemsstats kompetente myndighed og Fællesskabet. Denne mulighed for kumulation af sanktioner er retfærdiggjort derved, at de nævnte procedurer forfølger forskellige mål (dommen i sagen Wilhelm m.fl., præmis 11, dommen i sagen Tréfileurope mod Kommissionen, præmis 191, og dommen i sagen Sotralentz mod Kommissionen, præmis 29).

90 Princippet non bis in idem kan så meget desto mindre finde anvendelse i den foreliggende sag, idet de af Kommissionen på den ene side og af de amerikanske og canadiske myndigheder på den anden side indledte procedurer og pålagte bøder åbenbart ikke forfulgte de samme formål. I det første tilfælde drejede det sig om at bevare en loyal konkurrence på Den Europæiske Unions område eller i EØS, mens det i det andet tilfælde drejede sig om beskyttelsen af det amerikanske eller canadiske marked.

91 Dette resultat underbygges af rækkevidden af princippet om forbud mod kumulation af sanktioner, således som det er fastlagt i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til EMRK, og således som det anvendes af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Det fremgår af denne bestemmelses ordlyd, at princippet udelukkende indebærer et forbud mod at blive stillet for eller dømt ved en domstol i en stat for en forbrydelse, som den pågældende person allerede er blevet frikendt eller dømt for i den samme stat. Derimod forbyder princippet non bis in idem ikke, at en person retsforfølges eller straffes mere end en gang for de samme faktiske forhold i to eller flere forskellige stater (jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 29.2.2000 i sagen Krombach mod Frankrig, endnu ikke trykt).

92 Det skal ligeledes understreges, at der på nuværende tidspunkt ikke eksisterer noget folkeretligt princip, som forbyder myndighederne eller domstolene i forskellige stater at retsforfølge og dømme en person på grund af de samme faktiske forhold. Et sådant forbud kan følgelig på nuværende tidspunkt kun følge af et meget snævert internationalt samarbejde om vedtagelsen af fælles regler som dem, der er indeholdt i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000 L 239, s. 19), undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg). Sagsøgerne har ikke påberåbt sig eksistensen af en konventionstekst, der binder Fællesskabet og tredjelande såsom De Forenede Stater og Canada, og som indeholder et sådant forbud.

93 Det skal bemærkes, at artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret den 7. december 2000 i Nice (EFT C 364, s. 1), fastsætter, at ingen i en straffesag på ny skal kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han/hun allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i en af Unionens medlemsstater i overensstemmelse med lovgivningen. Det må imidlertid konstateres, at denne bestemmelse, uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt teksten har juridisk bindende virkning eller ej, kun kan finde anvendelse på Unionens område og udtrykkeligt afgrænser rækkevidden af rettigheden i artikel 50 til tilfælde, hvor den omhandlede frikendelse eller domfældelse er sket inden for Unionens område.

94 For så vidt som sagsøgerne har påstået, at der foreligger en tilsidesættelse af princippet non bis in idem, fordi det omhandlede kartel allerede havde været genstand for domfældelse uden for Fællesskabets område, eller fordi Kommissionen i beslutningen tog hensyn til ADM's samlede omsætning, der omfatter omsætningen hos ADM Company i De Forenede Stater og i Canada, som allerede er blevet taget i betragtning af de amerikanske og canadiske myndigheder ved bødefastsættelsen, skal dette klagepunkt forkastes.

95 For så vidt som sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ved at afvise at nedsætte den bøde, der er fastsat i beslutningen, med det bødebeløb, som ADM Company allerede var blevet pålagt i De Forenede Stater og Canada, eller ved i beslutningen at tage hensyn til ADM's samlede omsætning har underkendt dommen i sagen Boehringer mod Kommissionen af 14. december 1972, hvorefter Kommissionen er forpligtet til at fradrage en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder, såfremt der er identitet mellem de forhold, der er gjort gældende mod den sagsøgende virksomhed af henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder, må det fastslås, at dette argument heller ikke kan tages til følge af Retten.

96 Det bemærkes, at Domstolen i dommen i sagen Boehringer mod Kommissionen af 14. december 1972 udtalte (præmis 3):

»Hvad angår spørgsmålet, om Kommissionen også er forpligtet til at fradrage en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder, skal dette kun afgøres, såfremt der er identitet mellem de forhold, der i det foreliggende tilfælde er gjort gældende mod sagsøger af henholdsvis Kommissionen og de amerikanske myndigheder.«

97 Sagsøgerne udleder derimod af ovennævnte præmis 3, at Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til de sanktioner, som de amerikanske og canadiske myndigheder havde pålagt ADM Company, på grund af deltagelsen i det verdensomspændende kartel for lysin, som med hensyn til formål, stedfæstelse og varighed var det samme som det, Kommissionen behandlede i beslutningen, hvorved selskabet blev pålagt en bøde på 47,3 mio. EUR.

98 Det skal for det første bemærkes, at det klart fremgår af ordlyden af præmis 3 i dommen af 14. december 1972 i sagen Boehringer mod Kommissionen, at Domstolen ikke behandlede spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen skal fradrage en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder i tilfælde, hvor der måtte være identitet mellem de forhold, der er blevet gjort gældende mod en virksomhed af henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder. Det fremgår af nævnte præmis, at Domstolen betingede dette spørgsmål af, at der faktisk forelå identitet mellem de forhold, som henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder fandt ulovlige.

99 Det skal for det andet understreges, at det er i lyset af de særlige omstændigheder, som på den ene side skyldes den snævre indbyrdes afhængighed mellem medlemsstaternes nationale markeder og fællesmarkedet og på den anden side det særlige system med kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne på området for karteller inden for samme område, nemlig fællesmarkedet, at Domstolen, ved at tillade muligheden for dobbelt retsforfølgelse og henset til den heraf følgende mulighed for dobbelt sanktion, har fundet det nødvendigt at tage hensyn til den første beslutning ud fra et krav om billighed (jf. dommen i sagen Wilhelm m.fl., præmis 11, og generaladvokat M. Mayras' forslag til afgørelse vedrørende dommen af 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 335-338, org.ref.: Rec. s. 1293, på s. 1301-1303).

100 Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag, og eftersom det ikke er blevet påstået, at der foreligger en klar konventionsbestemmelse, som fastsætter en forpligtelse for Kommissionen til ved bødefastsættelsen at tage hensyn til sanktioner, som allerede er blevet pålagt virksomheden af myndigheder eller domstole i tredjestater såsom De Forenede Stater og Canada på baggrund af de samme faktiske forhold, kan sagsøgerne ikke med føje påstå, at Kommissionen i den konkrete sag tilsidesatte den påståede forpligtelse.

101 Selv hvis det modsætningsvis kunne udledes af dommen af 14. december 1972 i sagen Boehringer mod Kommissionen, at Kommissionen er forpligtet til at fradrage en sanktion pålagt af en tredjestats myndigheder, såfremt der er identitet mellem de forhold, der er gjort gældende mod den omhandlede virksomhed af henholdsvis Kommissionen og tredjestatens myndigheder, er beviset for denne identitet ikke blevet tilvejebragt, hvilket påhviler sagsøgerne (dom af 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, præmis 5).

102 For så vidt angår domfældelsen af ADM Company i De Forenede Stater fremgår det af United States District Courts dom af 15. oktober 1996, at virksomheden efter en aftale indgået med det amerikanske justitsministerium blev idømt henholdsvis en bøde på 70 mio. USD for deltagelsen i lysinkartellet og en bøde på 30 mio. USD for deltagelsen i et citronsyrekartel. Af dokumenter fremlagt af sagsøgerne fremgår det, at ADM Company tillige i Canada blev idømt en bøde på 16 mio. canadiske dollars for deltagelsen i to karteller vedrørende lysin og citronsyre. Det fremgår derfor, at domfældelserne i De Forenede Stater og Canada således vedrørte et større kompleks af aftaler og samordnet praksis. Særligt skal det bemærkes, at ved vurderingen af bødebeløbet tog den amerikanske domstol hensyn til omsætningsvolumen på »både lysinmarkedet og citronsyremarkedet« (dommens præmis 7).

103 Selv hvis domfældelsen vedrørende lysinkartellet skulle kunne anses for adskilt fra domfældelsen vedrørende citronsyrekartellet, skal det understreges, at den i De Forenede Stater afsagte dom henviser til det forhold, at lysinkartellet havde til formål at begrænse produktionen og forhøje priserne på lysin »i De Forenede Stater og andetsteds«, hvorfor det ikke er blevet bevist, at domfældelsen i De Forenede Stater sigtede på andre former for gennemførelse eller virkninger af kartellet end dem, der var indtruffet i dette land (jf. i denne retning dom af 14.12.1972, Boehringer mod Kommissionen, præmis 6), og navnlig i EØS, hvilket i øvrigt også ville have været et åbenlyst indgreb i Kommissionens territoriale kompetence. Denne sidste bemærkning gælder ligeledes for domfældelsen i Canada. Det fremgår herved af indlæggene under retsmødet, at de bøder, der blev pålagt af de amerikanske og canadiske domstole, blev beregnet ud fra ADM Companys omsætning på disse to staters område. Endvidere er det ubestrideligt, at Kommissionen foretog sin egen undersøgelse (betragtning 167-175 til beslutningen) og foretog sin egen vurdering af de beviser, som var blevet fremlagt for den (jf. i denne retning afgørelsen i sagen Krombach mod Frankrig).

104 Under disse omstændigheder bør sagsøgernes anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat en påstået pligt til at fradrage sanktioner pålagt tidligere af tredjestatsmyndigheder samt sagsøgernes subsidiære anbringende om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet forkastes, idet henvisningen til Kommissionens tidligere beslutningspraksis i denne henseende er irrelevant. Denne beslutningspraksis vedrører situationer, som ikke er sammenlignelige med ADM's situation, hvilket retfærdiggør den manglende ligebehandling.

2. Den afskrækkende virkning af allerede pålagte bøder

105 Det følger af fast retspraksis, at Kommissionens kompetence til at pålægge de virksomheder bøder, som forsætligt eller uagtsomt overtræder artikel 81, stk. 1, EF eller artikel 82 EF, er et af de midler, som Kommissionen har fået tildelt, for at den kan udføre sin tilsynsopgave ifølge fællesskabsretten. Denne opgave indebærer ikke blot, at individuelle overtrædelser skal efterforskes og forfølges, men også en pligt til at føre en generel politik med det formål, at der på konkurrenceområdet anvendes de i traktaten fastlagte principper, og at virksomhedernes adfærd påvirkes i denne retning (dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 105).

106 Kommissionen har følgelig beføjelse til at fastsætte bødernes størrelse således, at deres forebyggende virkning forstærkes, når en bestemt form for overtrædelse på grund af den fortjeneste, som visse virksomheder kan opnå herved, stadig er forholdsvis hyppig, skønt ulovligheden heraf har været fastslået siden begyndelsen af Fællesskabets fælles konkurrencepolitik (dommen i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, præmis 108).

107 Retningslinjernes punkt 1 A, fjerde afsnit, fastsætter i denne sammenhæng bl.a., at det er nødvendigt ved vurderingen af overtrædelsens grovhed og bødens grundbeløb »at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning«.

108 Sagsøgerne kan ikke med føje gøre gældende, at der ikke er nogen afskrækkende virkning i forhold til dem, idet ADM Company allerede var blevet dømt for de samme faktiske forhold af tredjestaters domstole.

109 Det bemærkes for det første, at dette af sagsøgernes anbringender i virkeligheden dækker over anbringendet om en tilsidesættelse af princippet om forbud mod kumulation af sanktioner, som er blevet forkastet af Retten i præmis 85-104 ovenfor.

110 Endvidere fremgår det af ovennævnte retspraksis, at den afskrækkende virkning, som er et formål, Kommissionen har ret til at forfølge ved fastsættelsen af bødebeløbet, tilsigter at sikre, at virksomhederne respekterer konkurrencereglerne i traktaten ved udøvelsen af deres aktiviteter i Fællesskabet eller EØS. Det følger heraf, at den afskrækkende karakter af en bøde pålagt for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler hverken kan fastsættes udelukkende på baggrund af den dømte virksomheds konkrete situation eller på baggrund af denne virksomheds overholdelse af konkurrencereglerne i tredjestater uden for EØS.

111 I den foreliggende sag, hvor der er tale om en klassisk form for overtrædelse af konkurrenceretten og om en adfærd, som Kommissionen siden sine første indgreb på området gentagne gange har fastslået var ulovlig, havde den endvidere ret til at anse det for nødvendigt at fastsætte bøden til et tilstrækkeligt afskrækkende niveau inden for de grænser, som er fastsat ved forordning nr. 17.

112 Sagsøgernes anbringende om, at Kommissionen ved fastsættelsen af bøden undlod at tage hensyn til det forhold, at ADM allerede var blevet forfulgt tilstrækkeligt til at afholde selskabet fra at begå nye overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceret, bør herefter forkastes.

III - Overtrædelsens grovhed

Overtrædelsens art

1. Parternes argumenter

113 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat retningslinjerne ved at karakterisere overtrædelsen som »meget alvorlig« og ikke som »alvorlig«. Lysinkartellet forårsagede ikke en opdeling af de nationale markeder og bragte derfor ikke funktionen af det indre marked i fare, eftersom priserne blev fastsat for hele Europa, og der ikke foregik nogen opdeling af de nationale markeder mellem vedkommende virksomheder.

114 Det følger imidlertid af en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, i retningslinjerne, som definerer begrebet »meget alvorlige overtrædelser«, at denne betegnelse er betinget af, at overtrædelsen har bragt funktionen af det indre marked meget alvorligt i fare, idet det efter bestemmelsens ordlyd »her drejer [...] sig hovedsagelig om horisontale begrænsninger, såsom priskarteller og markedsopdelende karteller samt andre former for praksis, der er til skade for det indre marked«. Hvis betingelsen om en fare for funktionen af det indre marked ikke krævedes for priskarteller eller for markedsopdelende kvoter, ville »andre former for« være blevet udeladt.

115 Endvidere er denne karakteristik ikke i overensstemmelse med Kommissionens beslutningspraksis på området. Således vedrørte alle de beslutninger, der er henvist til i betragtning 258 til beslutningen med henblik på at påvise overtrædelsens angiveligt meget alvorlige karakter, karteller, som medførte en opdeling af de nationale markeder. Horisontale aftaler, som ikke fører til en opdeling, sanktioneres derimod ikke så hårdt, hvilket fremgår af Kommissionens beslutning 1999/210/EF af 14. oktober 1998 om en procedure i henhold til traktatens artikel 81 EF (sag IV/F-3/33.708 - British Sugar plc, sag IV/F- 3/33.709 - Tate & Lyle plc, sag IV/F-3/33.710 - Napier Brown & Company Ltd, sag IV/F-3/33.711 - James Budgett Sugars Ltd) (EFT 1999 L 76, s. 1), Kommissionens beslutning 1999/271/EF af 9. december 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 81 (sag IV/34.466 - Græske færger) (EFT 1999 L 109, s. 24), og Kommissionens beslutning 98/247/EKSF af 21. januar 1998 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 (sag IV/35.814 - Legeringstillæg) (EFT L 100, s. 55) vedrørende priskarteller, som på grund af den manglende opdeling af markederne blot blev karakteriseret som »alvorlige« overtrædelser. Denne af Kommissionen normalt anvendte differentiering er i overensstemmelse med Rettens dom af 6. juli 2000 (sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707), hvori den udtalte, at overtrædelser vedrørende afskærmningen af et marked »efter sin karakter [er] særlig grov«. Ved at fravige sin almindelige praksis på området tilsidesatte Kommissionen ifølge sagsøgerne ligebehandlingsprincippet.

116 Kommissionen har afvist berettigelsen af sagsøgernes argumenter.

2. Rettens bemærkninger

117 Det fremgår af fast retspraksis, at der ved vurderingen af overtrædelsens grovhed bl.a. skal tages hensyn til konkurrencebegrænsningernes art (jf. Rettens dom af 22.10.1997, forenede sager T-213/95 og T-18/96, SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1739, præmis 246 og den deri nævnte retspraksis).

118 Da kartellet i det foreliggende tilfælde imidlertid havde til formål at fastsætte priserne på lysin i EØS samt at fastsætte salgskvoter på dette marked, bemærkes, at de første eksempler på karteller, som nævnes i artikel 81, stk. 1, litra a) og b), EF, som udtrykkeligt erklæres uforenelige med fællesmarkedet, netop er karteller, som består i:

»a) direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser

b) begrænsning af eller kontrol med produktion, afsætning, teknisk udvikling eller investeringer

[...]«

119 Af denne grund karakteriseres overtrædelser af denne type, navnlig når det drejer sig om horisontale karteller, ifølge retspraksis som »særligt alvorlige« (dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, præmis 675) eller som »åbenbare overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler« (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 109, og dommen i sagen BPB Eendracht mod Kommissionen, præmis 303 og 338).

120 Navnlig fastsættelsen af en pris, selv når den blot er vejledende, påvirker den frie konkurrence ved at gøre det muligt for samtlige karteldeltagere med en rimelig grad af sikkerhed at forudsige, hvilken prispolitik deres konkurrenter vil følge (Domstolens dom af 17.10.1972, sag 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 251, org.ref.: Rec. s. 977, præmis 21). Mere generelt indebærer et sådant kartel et direkte indgreb i de væsentlige konkurrenceparametre på det pågældende marked (dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, præmis 675). Ved at give udtryk for en fælles vilje til konsekvent at anvende et bestemt prisniveau på deres produkter tager de berørte producenter ikke længere uafhængigt stilling til deres politik på markedet, hvilket er i strid med den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrencebestemmelser (dommen i sagen BPB de Eendracht mod Kommissionen, præmis 192).

121 Det er i lyset af disse betragtninger, at man skal forstå bestemmelserne i retningslinjernes punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, med overskriften »Meget alvorlige overtrædelser«, for hvilke det bestemmes, at den påregnelige beløbsramme på grund af overtrædelsens grovhed er på »20 mio. [EUR] og derover«.

122 For så vidt angår disse overtrædelser anføres det endda, at det her drejer sig »hovedsagelig [om] horisontale begrænsninger såsom priskarteller og markedsopdelende karteller, samt andre former for praksis, der er til skade for det indre marked, såsom begrænsninger, der tager sigte på at isolere nationale markeder, eller klare tilfælde af misbrug af en dominerende stilling begået af virksomheder, der har en monopollignende stilling (jf. beslutning 91/297/EØF, 91/298/EØF, 91/299/EØF, 91/300/EØF og 91/301/EØF (Soda), 94/815/EF (Cement), 94/601/EF (Karton), 92/163/EF (Tetra Pak) og 94/215/EKSF (Stålbjælker))«.

123 Modsat det af sagsøgerne anførte kan kartellet, som de bevisligt deltog i, og som bl.a. omfattede fastsættelsen af prismålsætninger, ikke undgå at blive karakteriseret som en meget alvorlig overtrædelse alene af den grund, at det drejede sig om et verdensomspændende kartel, som ikke medførte en afskærmning af nationale markeder inden for fællesmarkedet.

124 For det første fremgår det ikke af en fortolkning med udgangspunkt i fortolkningen af førnævnte bestemmelse i retningslinjerne, at kvalifikationen »meget alvorlige overtrædelser« skulle være betinget af, at den omhandlede praksis har ført til afskærmning af markeder. Heraf følger, at horisontale aftaler vedrørende priskarteller og markedsopdelende kvoter antages at skade det indre markeds funktion, og at denne kvalificering desuden kan komme i betragtning med hensyn til andre former for praksis, som kan have en sådan virkning, f.eks. når de har til formål at afskærme markederne. At en sådan afskærmning ikke er en betingelse sine qua non, for at en overtrædelse kan anses for meget alvorlig, fremgår endvidere af, at også misbrug af en dominerende stilling begået af virksomheder, der har en monopollignende stilling, og som heller ikke nødvendigvis tilsigter en afskærmning af markederne, også kvalificeres som meget alvorlige overtrædelser i denne bestemmelse.

125 For det andet fører en systematisk fortolkning af de relevante bestemmelser ligeledes til denne konklusion. Som anført er to af de former for praksis, som var genstand for kartellet, udtrykkeligt forbudt ved artikel 81, stk. 1, EF, idet de medfører begrænsninger i konkurrencen inden for fællesmarkedet. Endvidere fremgår det af artikel 3, stk. 1, litra g), EF, at et af de grundlæggende mål med Fællesskabet er »gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes«. Modsat det, som synes at være sagsøgernes påstand, henviser det generelle formål om et velfungerende indre marked, som ovennævnte praksis antages at skade, jf. retningslinjernes punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, ikke kun til nødvendigheden af at sikre, at de nationale markeder ikke afskærmes, men ligeledes til, at der inden for fællesmarkedet opretholdes loyal konkurrence.

126 I lyset af disse betragtninger bør sagsøgernes klagepunkt om, at den begåede overtrædelse ikke pr. definition var en meget alvorlig overtrædelse, forkastes.

127 For så vidt angår klagepunktet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet har sagsøgerne gjort gældende, at den af Kommissionen i det foreliggende tilfælde foretagne kvalificering af overtrædelsen som »meget alvorlig« ikke er i overensstemmelse med Kommissionens beslutningspraksis på området, idet nævnte kvalificering kun er blevet anvendt med hensyn til karteller, som fører til en afskærmning af de nationale markeder.

128 Det følger af de i præmis 117-125 nævnte betragtninger, at dette argument under alle omstændigheder er irrelevant, da den omhandlede kvalificering ikke er betinget af, at der foreligger en afskærmning af de nationale markeder.

129 Det bemærkes, at det tilkommer Kommissionen inden for rammerne af dens skøn og under hensyn til anvisningerne i retningslinjernes punkt 1 A, andet afsnit, tredje led, at bestemme, hvorvidt omstændighederne i en sag, den skal behandle, tillader, at en overtrædelse kvalificeres som meget alvorlig.

130 I øvrigt fremgår det af Kommissionens beslutningspraksis, at denne kvalificering ikke, således som sagsøgerne har gjort gældende, udelukkende vedrører karteller, som indebærer en afskærmning af de nationale markeder.

131 Kvalificeringen af en overtrædelse som »meget alvorlig« er af Kommissionen blevet anvendt på en konkurrencebegrænsende situation, som ikke indebar nogen afskærmning af de nationale markeder, jf. Kommissionens beslutning 1999/2432/EF af 16. september 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel [81] og [82] (sag IV/35.134 - Trans-Atlantic Conference Agreement) (EFT 1999 L 95, s. 1). Således karakteriserede Kommissionen en overtrædelse af artikel 82 EF som »meget alvorlig« (betragtning 593 til beslutning 1999/243) i henhold til de relevante bestemmelser i retningslinjerne, i en situation hvor nogle virksomheder traf foranstaltninger for at udelukke konkurrencen i sektoren for linjeskibsfart, og som gjorde skade på markedsstrukturen.

132 Endvidere bemærkes, at det kartel, ADM deltog i, ud over fastsættelsen af prismålsætninger angik begrænsninger i form af fastsættelse af salgskvoter samt indførelsen af en informationsudvekslingsaftale angående salgskvoter. Under disse omstændigheder kan sagsøgernes situation ikke anses for sammenlignelig med situationen for de virksomheder, som var berørt af de i præmis 115 anførte kommissionsbeslutninger, der udelukkende vedrørte ulovlig samordning af priser.

133 Klagepunktet om en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet bør følgelig forkastes.

Kartellets reelle virkning på markedet

134 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ved vurderingen af overtrædelsens grovhed foretog en fejlagtig bedømmelse af kartellets reelle virkning på markedet.

135 Sagsøgernes argumentation kan opdeles i fem klagepunkter, der, om end forskellige, indeholder fælles argumenter.

1. Parternes argumenter

136 Sagsøgerne har for det første anført, at Kommissionen ikke, således som det påhviler den, har ført bevis for, at kartellet havde en reel virkning på markedet, og at den i stedet arbejdede ud fra en simpel formodning. Kommissionen har således sammenblandet muligheden for at antage eksistensen af et kartel på grund af dets konkurrencebegrænsende formål, uden at påvise dets konkurrencebegrænsende virkning, og relevansen af vurderingen af overtrædelsens virkninger ved bedømmelsen af dens grovhed. De i beslutningen anførte elementer angik det på markedet konstaterede fænomen, men vedrørte ikke det, som ville være hændt, såfremt kartellet ikke havde eksisteret. Den eneste fremlagte økonomiske analyse, nemlig professor Connors rapport, er ikke relevant, idet den behandler markedet i De Forenede Stater og ikke blev fremsendt til ADM under proceduren.

137 For det andet har Kommissionen ikke taget hensyn til de positive virkninger ved ADM's indtræden på markedet fra 1992, som medførte en fordobling af produktionskapaciteten og foranledigede et prisfald.

138 For det tredje tog Kommissionen ikke hensyn til de objektive indskrænkninger, som prisfastsættelsen er underlagt, nemlig eksistensen af udskiftelige produkter fremstillet af naturlig lysin samt potentielle nye konkurrenters indtræden på det omhandlede marked.

139 For det fjerde blev de påberåbte beviser under alle omstændigheder gjort til genstand for en urigtig vurdering. De fastslåede variationer i pris skyldtes, bortset fra to møder, andre faktorer (prisen på substituerbare produkter, udviklingen i produktionen af dyr, som fodres med lysin, osv.). ADM's prisoffentliggørelser fik ingen indflydelse, og priserne anvendt over for dets kunder var lavere end de offentliggjorte priser. Overensstemmelsen mellem markedsandelene og de aftalte kvoter var rent tilfældig, idet sidstnævnte blev udtrykt i absolutte mængder. Karteldeltagernes erklæringer om, at aftalerne havde været succesfulde, var uden betydning, idet visse deltagere derimod havde været bekymrede for, at aftalerne ikke ville blive overholdt. Antallet af møder beviser ikke, at kartellet har haft virkning på markedet.

140 For det femte afviste Kommissionen med urette de af ADM fremlagte økonomiske undersøgelser, som byggede på Cournots oligopolmodel, og den beviste ikke, at de af ADM anvendte priser, som ikke svarede til de aftalte priser, var højere end de priser, som ville være blevet anvendt i et ikke-samarbejdende oligopol. Kommissionen afviste ligeledes med urette argumentet om, at informationsudvekslingsaftalen i virkeligheden havde en konkurrencefremmende virkning.

141 Kommissionen har afvist alle disse klagepunkter af de i beslutningen anførte grunde. For så vidt angår argumentet om, at prisforhøjelsen, bortset fra to møder, skyldtes andre faktorer, har den gjort gældende, at sagsøgerne reelt søger at anfægte et kompleks af faktiske forhold, som ADM allerede i sin substans har anerkendt, og som understøtter konstateringen af en overtrædelse, hvilket retfærdiggør Kommissionens anmodning om en forhøjelse af bøden.

2. Rettens bemærkninger

142 Det skal indledningsvis understreges, at Kommissionen i sin beslutning (betragtning 228-230) har fastslået eksistensen af aftaler omfattet af artikel 81, stk. 1, EF, idet den konstaterede, at eftersom aftalerne vedrørte fastsættelse af priser, indførelse af salgskvoter samt indførelsen af en informationsudvekslingsaftale, forfulgte aftalerne et konkurrencebegrænsende formål. Kommissionen har ikke efter denne vurdering foretaget en undersøgelse af aftalernes konkurrencebegrænsende virkning, hvilket den er berettiget til (jf. f.eks. Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 99).

143 Ved bedømmelsen af overtrædelsens grovhed byggede Kommissionen ikke desto mindre på det forhold, at overtrædelsen efter Kommissionens opfattelse havde haft en reel virkning på lysinmarkedet i EØS (betragtning 261-296 til beslutningen), således som den i henhold til retningslinjernes punkt 1 A, første afsnit, er forpligtet til, når det fremgår, at virkningen kan måles.

144 Kommissionen udtalte i betragtning 261 til beslutningen, at overtrædelsen, der var begået af virksomheder, der stort set var de eneste lysinproducenter i verden, »havde til følge, at priserne steg mere, end de ellers ville have gjort, og begrænsede afsætningsmængderne, og at den derfor havde en reel virkning på lysinmarkedet i EØS«.

145 For så vidt angår den påståede virkning af aftalen om salgsmængder, fastslog Kommissionen (betragtning 267 til beslutningen) på grundlag af en tabel, som viste producenternes verdensmarkedsandele i 1994, at de reelt opnåede andele næsten var identiske med de andele, som de inden for rammerne af deres aftaler om mængder tildelte hinanden. Sagsøgerne har gjort gældende, at dette er et rent tilfælde, idet aftalerne om produktionskvoter blev udtrykt i mængder, og understreger, at ADM's samlede salg i 1994 oversteg den mængde, som selskabet var blevet tildelt.

146 Dette argument er ikke egnet til at tilbagevise det af Kommissionen fremlagte bevis for, at de tildelte kvoter blev respekteret; et bevis, som i betragtning 269 til beslutningen tydeligt underbygges af det forhold, at producenterne på deres møde i Atlanta den 18. januar 1995 konkluderede, at forskellen mellem hvert selskabs tildelte kvote og faktiske afsætning ikke var uforholdsmæssig stor, og at prisniveauet derfor kunne holdes (jf. ligeledes betragtning 153-156 til beslutningen).

147 Under disse omstændigheder skal virkningen af begrænsningen af salgsmængderne og fastholdelsen af markedsandelene, som fulgte af aftalen om mængder, anses for tilstrækkeligt bevist.

148 Ved kontrollen af Kommissionens vurdering med hensyn til den konkrete virkning af kartellet på markedet skal der især foretages en undersøgelse af vurderingen af virkningerne af aftalen om priser (jf. i denne retning Rettens domme af 14.5.1998, sag T-308/94, Cascades mod Kommissionen, Sml. II, s. 925, præmis 173, og sag T-347/94, Mayr-Melnhof mod Kommissionen, Sml. II, s. 1751, præmis 225). Som det er blevet understreget i disse domme, der vedrørte karteller med et lignende formål, og som det blev bekræftet ved producenternes erklæringer på deres møde af 18. januar 1995, har en aftale om markedsandele til formål at sikre, at de samordnede prisinitiativer er succesfulde.

149 I det foreliggende tilfælde fandt Kommissionen, at overtrædelsen, idet det drejede sig om et priskartel, havde til følge, at priserne steg mere end de ellers ville have gjort (betragtning 261 til beslutningen).

150 For så vidt angår prisforhøjelseseffekten bemærkes, at der ved fastsættelsen af overtrædelsens grovhed skal tages hensyn til bl.a. den retlige og økonomiske sammenhæng, som den anfægtede adfærd indgår i (jf. Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 612, og af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, præmis 38). Det fremgår af retspraksis, at for at kunne vurdere en overtrædelses konkrete virkning på markedet skal Kommissionen henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse (jf. i denne retning dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, præmis 619 og 620, dommen i sagen Mayr-Melnhof mod Kommissionen, præmis 235, og dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, præmis 645).

151 Det følger heraf for det første, at det med hensyn til priskarteller skal fastslås, at aftalerne reelt tillod de berørte virksomheder at opnå et højere prisniveau end det ville have været tilfældet uden et kartel.

152 For det andet følger det heraf, at Kommissionen i forbindelse med sin vurdering skal tage hensyn til alle objektive vilkår på det omhandlede marked under hensyn til den foreliggende økonomiske og eventuelt retlige sammenhæng. Det fremgår af Rettens dom i sagen om kartonkartellet, at der skal tages hensyn til eventuelt foreliggende »objektive økonomiske faktorer«, som viser, at prisniveauet i tilfælde af »fri konkurrence« ikke ville have udviklet sig på samme måde som priserne faktisk udviklede sig (jf. dommen i sagen Cascades mod Kommissionen, præmis 183 og 184, og dommen i sagen Mayr-Melnhof mod Kommissionen, præmis 234 og 235).

153 Det fremgår af beslutningen, at Kommissionen i den foreliggende sag tog hensyn til fire elementer til støtte for sin konklusion om, at der forelå en prisstigningsvirkning.

154 Kommissionen har for det første anført, at ADM's indtræden på markedet i 1991 medførte en betydelig sænkning af priserne med et fald på 50% i sommeren 1992, og at lysinpriserne i Europa som følge af aftalerne mellem de berørte virksomheder inden for seks måneder steg betydeligt og nåede op på omkring 80% af priserne i begyndelsen af 1991 (betragtning 262 til beslutningen). Dette forhold, der klart er relevant, er ikke virkelig blevet anfægtet. Sagsøgerne har inden for rammerne af det andet klagepunkt alligevel gjort gældende, at ADM's indtræden på markedet havde en positiv indvirkning. Som Kommissionen imidlertid med rette har fremført, blev de positive virkninger, man kunne have forventet sig ved en ny konkurrents indtræden på det lukkede lysinmarked, netop ophævet ved det kartel, som ADM deltog i.

155 Kommissionen har for det andet fremhævet prisstigningerne på lysin i juli 1993, efter at ADM havde sat priserne ned, og efter at en ny aftale mellem lysinproducenterne var blevet indgået i juni samme år (betragtning 263 til beslutningen).

156 For det tredje har Kommissionen konstateret, at de prisaftaler, der blev indgået efter ødelæggelsen af den amerikanske sojabønnehøst ved Mississippi-oversvømmelserne i sommeren 1993 (jf. Paris-aftalen af 5.10.1993, betragtning 112 ff. til beslutningen), gjorde det muligt at holde priserne på et relativt højt niveau (ca. 5 DEM/kg) indtil begyndelsen af 1995, selv om fremstillingskapaciteten var fordoblet, og efterspørgslen kun var steget med 60% (betragtning 264 til beslutningen).

157 Sagsøgerne har gjort gældende, at denne vurdering er fejlagtig, idet manglen på alternativer til syntetisk lysin på grund af Mississippi-oversvømmelserne derimod førte til prisstigninger.

158 Det skal hertil understreges, at ødelæggelsen af en stor del af den amerikanske sojabønnehøst, hvilket produkt gør det muligt at levere naturlig lysin, der kan erstatte syntetisk lysin, kunne forårsage en stigning i priserne på korn - som i dyrefoder netop tilsættes syntetisk lysin - men forårsagede også overskudslagre af lysin. Det var på baggrund af disse forhold, at producenterne på deres møde i Paris den 5. oktober 1993 udtrykte deres bekymring for et betydeligt fald i priserne, og de blev enige om at reducere udbuddet til næsten det halve (betragtning 114 til beslutningen). Af dette forhold, sammenholdt med det faktum, at fremstillingskapaciteten var fordoblet mellem 1993 og 1995, samt at stigningen i efterspørgslen var mindre betydelig, kunne Kommissionen med rette udlede, at prisniveauet var kunstigt højt. Sagsøgernes argumenter nævnt i præmis 157 bør derfor forkastes.

159 For så vidt angår det fjerde og sidste forhold anført i beslutningen, fremgår det heraf, at det ifølge Kommissionen »er utænkeligt, at parterne gentagne gange ville være gået ind på at mødes rundt omkring i verden for at fastsætte priser [...] i så lang en periode, hvis der ikke havde været tale om en virkning på lysinmarkedet« (betragtning 286). Som sagsøgerne har gjort gældende, er denne påstand uden beviskraft, eftersom den bygger på rene formodninger og ikke på objektive økonomiske faktorer. Denne påstand bør følgelig forkastes.

160 Det bemærkes, at sagsøgerne ikke reelt har anfægtet den af Kommissionen konstaterede vekselvirkning mellem prisinitiativerne og de af kartelmedlemmerne faktisk anvendte priser på markedet (betragtning 262-264 til beslutningen). De har udelukkende anført, at de over for ADM's kunder anvendte priser under visse omstændigheder var lavere end de aftalte. Det skal hertil bemærkes, at da det drejede sig om en aftale om prismålsætninger (og ikke prisfastsættelser), er det klart, at gennemførelsen af aftalen udelukkende indebar, at parterne bestræbte sig på at opnå disse priser. Endvidere er den faktiske adfærd, som en virksomhed hævder at have udvist, uden betydning ved vurderingen af kartellets virkning på markedet, da der kun skal tages hensyn til virkningerne af den samlede overtrædelse (jf. dommen i sagen Anic Partecipazioni mod Kommissionen, præmis 150 og 152).

161 Sagsøgerne har derimod gjort gældende, at Kommissionen har undladt at tage hensyn til andre relevante forhold, som ville kunne afkræfte de forhold, som Kommissionen lagde til grund for sin konklusion, for så vidt angår prisforhøjelseseffekten, nemlig

- begrænsningerne ved prisfastsættelsen på grund af eksistensen af udskiftelige produkter og på grund af nye producenters potentielle indtræden på markedet

- markedets oligopolistiske struktur, som i henhold til to økonomiske undersøgelser kunne forklare ADM's adfærd (anvendelse af den af Cournots oligopolmodel-inspirerede spilteori).

162 Kommissionen gik ifølge sagsøgerne med urette ud fra, at førnævnte indskrænkninger ikke holdt lysinpriserne på et ikke aftalt niveau.

163 For så vidt angår produkternes udskiftelighed fremgår det af betragtning 43-48 samt 274-276 til beslutningen, at Kommissionen tog hensyn til denne faktor, som er medbestemmende for lysinpriserne. Efter at have bemærket, at det er teknisk muligt at erstatte naturlig lysin med syntetisk lysin, såfremt der tilsættes andre stoffer for at sikre proteinbalancen, erkendte Kommissionen (betragtning 275 til beslutningen) som svar på et lignende argument fremført af Ajinomoto under den administrative procedure, at når prisen på sojaskrå (som naturlig lysin produceres af) er tilstrækkelig lav, kan dette produkt erstatte syntetisk lysin, idet dets pris udgør en grænse, som ikke må overskrides af de berørte producenter. Imidlertid understregede Kommissionen herefter (betragtning 276 til beslutningen), at prisen på sojaskrå i perioden for overtrædelsen forblev høj nok til, at karteldeltagerne kunne forhøje deres priser.

164 Denne konstatering er ikke udtrykkeligt blevet anfægtet af sagsøgerne, som begrænser sig til at rejse tvivl om bevisværdien af uddraget fra en økonomisk rapport i betragtning 276 til beslutningen. Sagsøgerne har hertil gjort gældende, at rapporten vedrørte det amerikanske marked, samt at den ikke blev dem forelagt i løbet af den administrative procedure. Indholdet af denne rapport skal utvivlsomt anses for irrelevant i forhold til den førnævnte konklusion i betragtning 276 til beslutningen, eftersom det ikke drejer sig om et bevis, men om en teoretisk forklaring på et fænomen, som er konstateret på grundlag af observationer i De Forenede Stater. Kommissionen har endvidere selv bemærket, at den ikke anvendte det som et bevis. Kommissionen gjorde ikke andet end at svare på et argument, som var blevet fremført under den administrative procedure af Ajinomoto og ikke af ADM. Spørgsmålet om den manglende fremsendelse af undersøgelsen til sagsøgerne gennemgås nedenfor i præmis 327.

165 Med hensyn til nye erhvervsdrivendes potentielle indtræden på markedet i den periode, hvor overtrædelsen stod på, har sagsøgerne ikke fremlagt holdepunkter, navnlig navne på virksomheder, som ville have kunnet indtræde på markedet, som bekræfter denne påstand. Derimod er det ubestridt, at produktionen af syntetisk lysin kræver betydelige investeringer og foregår på et højt teknisk niveau (betragtning 29 og 30 til beslutningen), hvilket forklarer, at markedet er forblevet særlig lukket.

166 For det andet har sagsøgerne netop for så vidt angår markedets oligopolistiske struktur kritiseret Kommissionen for at have afvist de to økonomiske undersøgelser, som ADM påberåbte sig under den administrative procedure, og som havde til formål at bevise, at ADM i virkeligheden handlede som en »bedrager« inden for kartellet. Ud fra en spilteori inspireret af Cournots oligopolmodel - som ligger til grund for oligopolbegrebet - søger de at påvise, at det ikke er blevet bevist, at de anvendte priser var højere end dem, som ville være blevet anvendt i et ikke-samarbejdende oligopol.

167 Det bemærkes, at sagsøgerne med dette argument udelukkende støtter sig til ADM's angiveligt »bedrageriske« adfærd inden for kartellet, og argumentet skal derfor anses for irrelevant. Det samme gælder for det argument, som tilsigter at påvise informationsudvekslingsaftalens konkurrencefremmende karakter, og hvorefter ADM leverede unøjagtige oplysninger. Som det er fastslået ovenfor i præmis 160, er den faktiske adfærd, som en bestemt virksomhed hævder at have udvist, uden betydning ved vurderingen af kartellets virkning på markedet, og kun virkningerne af den samlede overtrædelse skal tages i betragtning (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, præmis 150 og 152).

168 Endvidere bemærkes, at samordnede prisstigninger er endnu mere skadelige, når markedet allerede kendetegnes ved en oligopolistisk struktur, hvilket udgør en objektiv økonomisk faktor, som formindsker virkningen af konkurrence mellem producenter. Det er givet, at virksomheders adfærd, som den af ADM udviste, reducerer konkurrencen yderligere gennem bl.a. prisfastsættelsesaktiviteter. Det følger heraf, at sagsøgerne ikke kan påberåbe sig markedets oligopolistiske struktur til støtte for deres påstand om overtrædelsens manglende reelle virkning på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen Thyssen Stahl mod Kommissionen, præmis 302).

169 Bortset fra det forhold, at ADM selv medgav, at to møder mellem lysinproducenterne den 8. december 1993 og den 10. marts 1994 havde en statistisk set afgørende positiv virkning ved at få lysinpriserne til at stige (betragtning 284 til beslutningen), skal det bemærkes, at det ikke er lykkedes sagsøgerne at fremføre konkrete forhold, som kan afkræfte de af Kommissionen fremlagte beviser, hvorfor Kommissionen må anses for tilstrækkeligt at have påvist kartellets negative virkning på markedet.

170 Med hensyn til Kommissionens argument om, at sagsøgernes anfægtelse af årsagsforbindelsen mellem kartellet og prisforhøjelsen grundlæggende svarer til at drage de faktiske forhold i tvivl, og således retfærdiggør anmodningen om en forhøjelse af bøden, henhører det u