ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
96

I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at sagsøgeren i hovedsagen på boardingtidspunktet ikke alene fremviste sin flyreservation, sit pas og sin gyldige cypriotiske midlertidige opholdstilladelse, men også det skriftlige svar på hans visumansøgning fra det rumænske udenrigsministerium, der bekræftede, at han ikke – for at indrejse på det rumænske område – behøvede et sådant visum, hvilket svar han i god tro stolede på. Det fremgår ligeledes af de sagsakter, som Domstolen råder over, at boardingafvisningen fandt sted, uden at luftfartsselskabet havde en afgørelse om nægtet indrejse som omhandlet i Schengengrænsekodeksens artikel 13 eller en forsikring om, at de oplysninger, som Blue Airs markpersonale i Bukarest var fremkommet med, hvorefter sagsøgeren i hovedsagen, såfremt han boardede, ville blive nægtet indrejse på det rumænske område, hidrørte fra den kompetente myndighed for udstedelse af en sådan afgørelse eller for afgivelse af pålidelige oplysninger i denne henseende. Boardingafvisningen synes ligeledes at have fundet sted, uden at alle disse elementer blev krydstjekket med oplysningerne i de relevante databaser, der ville kunne bekræfte, at de rumænske myndigheder i medfør af afgørelse nr. 565/2014 ikke under de omstændigheder, således som de fremgår af de sagsakter, som Domstolen råder over, kunne nægte sagsøgeren i hovedsagen indrejse på området alene med den begrundelse, at han ikke havde et nationalt visum.
Momslovens artikel 23 med overskriften »Fradragsmetoder for goder til blandet anvendelse« bestemmer:

»1. Når den afgiftspligtige person i forbindelse med udøvelsen af sin virksomhed foretager transaktioner, der giver ret til fradrag, og transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, i henhold til artikel 20, fastsættes fradragsretten for indgående moms af anskaffelsen af varer og tjenesteydelser, der anvendes til gennemførelsen af de to typer af transaktioner på følgende måde:

[…]

b) Uanset de ovenstående bestemmelser fradrages afgiften hvad angår en vare eller ydelse, der benyttes til gennemførelsen af transaktioner som følge af udøvelsen af en erhvervsmæssig virksomhed som fastsat i artikel 2, stk. 1, litra a), hvoraf en del ikke er fradragsberettiget, efter den procentsats, der forholdsmæssigt svarer til det årlige beløb for transaktioner, der giver ret til fradrag.

[…]

2. Uanset bestemmelserne i stk. 1, litra b), kan den afgiftspligtige person foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af varerne og ydelserne faktisk benyttes, på grundlag af objektive kriterier, der gør det muligt at bestemme, i hvilken grad der anvendes varer og ydelser i forbindelse med transaktioner, der giver ret til fradrag, og til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, med forbehold for særlige vilkår, der kan fastsættes af generaldirektoratet for skatter og afgifter, der ligeledes kan træffe afgørelse om, at denne fremgangsmåde ikke kan anvendes, hvis den konstaterer, at dette fremkalder eller kan fremkalde en betydelig forvridning af afgiftsbelastningen.

[…]

4. Den i stk. 1, litra b), fastsatte procentsats for fradrag fremkommer ved, at der opstilles en brøk, som i tælleren har den samlede årlige omsætning, uden moms, for de transaktioner, for hvilke der er fradragsret i henhold til artikel 20, stk. 1, og i nævneren den samlede årlige omsætning, uden moms, for samtlige den afgiftspligtige persons transaktioner, der er forbundet med udøvelsen af erhvervsmæssig virksomhed, som fastsat i artikel 2, stk. 1, litra a), samt andre ikke-afgiftspligtige tilskud end tilskud til udstyr.

[…]

6. Den i stk. 1, litra b), fastsatte procentsats for fradrag, som beregnes foreløbigt på grundlag af beløbet for de i det foregående år udførte transaktioner, og det fradrag, der er foretaget i henhold til stk. 2, som beregnes foreløbigt på grundlag af de objektive kriterier, der oprindeligt blev anvendt til anvendelse af fremgangsmåden til faktisk benyttelse, berigtiges i overensstemmelse med beløbene i det skatteår, som de er omfattet af, hvilket indebærer, at der skal foretages en tilsvarende regulering af de foretagne fradrag, som skal fremgå af angivelsen for den sidste periode i det pågældende år.«
71

Med disse to anbringender, som skal undersøges samlet, har Igpour i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at den omstændighed, at organisationen inden for rammerne af et eventuelt erstatningssøgsmål skal gentage de argumenter, som allerede er blevet fremsat inden for rammerne af dette annullationssøgsmål, ikke udgør en uberettiget byrde, der kan godtgøre Igpours søgsmålsinteresse i det foreliggende tilfælde. Igpour har endvidere kritiseret Retten for, at den fastslog, at organisationen hverken havde præciseret, om den »reelt« havde til hensigt at anlægge et sådant søgsmål, eller havde fremlagt konkrete, præcise og verificerbare oplysninger om de omtvistede afgørelsers virkninger, og at Retten heraf havde udledt, at muligheden for at anlægge et sådant søgsmål ikke kunne godtgøre, at organisationen havde bevaret sin søgsmålsinteresse.
Retningslinjerne for faste finansielle korrektioner er blevet defineret i Kommissionens dokument nr. VI/5330/97 af 23. december 1997, som har titlen »Retningslinjer for beregning af de finansielle følger ved udarbejdelsen af beslutningen om regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen« (herefter »dok. VI/5330/97«). Faste korrektioner kunne overvejes, når oplysningerne fra undersøgelsen ikke gav grundlag for at vurdere Fællesskabets tab ved en ekstrapolation af disse tab, ved statistiske metoder eller ved henvisning til andre verificerbare data. Den anvendte korrektionssats afhang af betydningen af de fastslåede kontrolmangler. Dette dokument præciserede:

»Når en eller flere hovedkontroller ikke foretages eller foretages så dårligt eller så sjældent, at de er ineffektive med hensyn til at fastslå en ansøgnings retmæssighed eller forebygge uregelmæssigheder, er en korrektion på 10% berettiget, da det med rimelighed kan konkluderes, at der var en høj risiko for udbredt tab for [Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL)].

[…]

Når medlemsstatens kontrolsystem slet ikke er blevet iværksat eller har været stærkt mangelfuldt, og der foreligger indicier, ofte forekommende uregelmæssigheder og forsømmelighed med hensyn til bekæmpelse af afvigende eller svigagtige fremgangsmåder, skal 25%-satsen finde anvendelse, idet der således foreligger grundlag for at antage, at muligheden for ustraffet at indgive uretmæssige ansøgninger medfører særdeles store tab for EUGFL.

[…]

[Der anvendes faste korrektionssatser] på de øvrige omkostninger efter fradrag for de beløb, der er udelukket vedrørende de individuelle sager eller i medfør af forordning nr. 296/96 […]«
34

Selv om den nationale lovgivning bestemmer, at en afgiftspligtig person har 30 dage til at indgive klage fra modtagelsen af en afgiftsansættelse, kan det imidlertid ske, således som generaladvokaten har anført i punkt 47 i forslaget til afgørelse, at den afgiftspligtige person kun har ganske kort tid til at indgive en sådan, eller at retten hertil endog bliver forældet, såfremt de elementer, på grundlag af hvilke det er muligt at anfægte nævnte afgiftsansættelse, opdages efter udstedelsen heraf, således at det i praksis bliver umuligt eller i det mindste uforholdsmæssigt vanskeligt for denne afgiftspligtige person at udøve sin ret til at fradrage moms. Ifølge de oplysninger, som Domstolen råder over, havde Terracults forgænger i det foreliggende tilfælde kun få dage til på hensigtsmæssig vis at anfægte den første afgiftsansættelse ved den klageprocedure, som selskabet havde adgang til.
59

Det påhviler herefter Domstolen at efterprøve, om Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 82-87 at fastslå, at retten til at blive hørt ikke indebar en forpligtelse til at fremsende referaterne af vidneafhøringerne til appellanten, inden den omtvistede afgørelse blev vedtaget. Retten fastslog i denne forbindelse, at med henblik på at sikre en effektiv gennemførelse af forbuddet mod enhver form for psykisk chikane på arbejdspladsen, er myndigheden i princippet berettiget til at fastsætte en mulighed for at forsikre de vidner, der accepterer at afgive deres forklaringer om de omtvistede omstændigheder i tilfælde, hvor der hævdes at foreligge chikane, at deres vidneudsagn vil forblive fortrolige i forhold til såvel den påståede chikanør som det påståede offer.
23

QH har anlagt et erstatningssøgsmål mod kassationsdomstolen ved den forelæggende ret, Rayonen sad Haskovo (kredsdomstolen i Haskovo, Bulgarien), idet hun har nedlagt påstand om erstatning for den skade, som hun mener at have lidt som følge af, at denne ret har tilsidesat EU-retten ved sin kendelse af 25. oktober 2011. Til støtte for dette søgsmål har QH bl.a. gjort gældende, at kassationsdomstolen burde have anvendt artikel 7 i direktiv 2003/88 og have anerkendt hendes ret til årlig betalt ferie for den periode, hvori hun ikke havde kunnet afholde ferie på grund af den ulovlige opsigelse. QH har tilføjet, at hvis kassationsdomstolen var i tvivl om muligheden for at anvende denne bestemmelse, burde den som øverste domstol have forelagt Den Europæiske Unions Domstol en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF om fortolkningen af denne EU-retlige bestemmelse. Ifølge QH skal den manglende overholdelse af den forpligtelse til at forelægge, der påhviler kassationsdomstolen, således anses for at udgøre en skadevoldende handling, der har medført en skade for QH i den størrelsesorden, som hun har gjort gældende.
15

For at fastslå, at det var åbenbart, at den tredje påstand i dette søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling, fastslog Retten for det første, at afgørelsen vedrørende den interne udvælgelsesprøve 2016 kunne adskilles fra ansættelseskontrakten mellem SC og Eulex Kosovo (herefter »ansættelseskontrakten«). For det andet fastslog Retten, at afgørelsen om ikke at forlænge ansættelseskontrakten ligeledes kunne adskilles fra denne kontrakt. På grundlag af disse elementer anførte Retten for det tredje, at denne påstand skulle anses for at udgøre et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, og at dette søgsmål måtte afvises, idet det var åbenbart, at det ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi det var blevet anlagt for sent af SC.
3

Artikel 314 TEUF bestemmer: »Europa-Parlamentet og Rådet fastlægger efter en særlig lovgivningsprocedure Unionens årlige budget i overensstemmelse med følgende bestemmelser: […] 3. Rådet vedtager sin holdning til budgetforslaget og sender den til Europa-Parlamentet senest den 1. oktober i det år, der ligger forud for det, forslaget vedrører. […] 4. Hvis Europa-Parlamentet inden for en frist på 42 dage efter modtagelsen […] c) med et flertal af sine medlemmer vedtager ændringer, sendes det således ændrede forslag til Rådet og Kommissionen. Formanden for Europa-Parlamentet indkalder efter aftale med formanden for Rådet straks til et møde i Forligsudvalget. […] 5. Forligsudvalget, der sammensættes af Rådets medlemmer eller deres repræsentanter og et tilsvarende antal medlemmer, der repræsenterer Europa-Parlamentet, har til opgave på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets holdninger inden for en frist på 21 dage efter indkaldelsen at skabe enighed om et fælles udkast, som kan accepteres af et kvalificeret flertal af Rådets medlemmer eller disses repræsentanter og et flertal af de medlemmer, der repræsenterer Europa-Parlamentet. […] 6. Hvis Forligsudvalget inden for den frist på 21 dage, der er omhandlet i stk. 5, når til enighed om et fælles udkast, har Europa-Parlamentet og Rådet hver især en frist på fjorten dage fra datoen for opnåelsen af denne enighed til at godkende det fælles udkast. 7. Hvis inden for den frist på 14 dage, der er omhandlet i stk. 6, a) Europa-Parlamentet og Rådet begge godkender det fælles udkast eller undlader at træffe afgørelse, eller hvis en af disse institutioner godkender det fælles udkast, mens den anden undlader at træffe afgørelse, anses budgettet for endeligt vedtaget i overensstemmelse med det fælles udkast, eller b) Europa-Parlamentet, der træffer afgørelse med et flertal af sine medlemmer, og Rådet begge forkaster det fælles udkast, eller hvis en af disse institutioner forkaster det fælles udkast, mens den anden undlader at træffe afgørelse, forelægger Kommissionen et nyt budgetforslag, eller […] d) Europa-Parlamentet godkender det fælles udkast, mens Rådet forkaster det, kan Europa-Parlamentet, der træffer afgørelse med et flertal af sine medlemmer og tre femtedele af de afgivne stemmer, inden for en frist på fjorten dage fra datoen for Rådets forkastelse beslutte at bekræfte alle eller nogle af de ændringer, der er nævnt i stk. 4, litra c). Hvis en ændring foretaget af Europa-Parlamentet ikke bekræftes, bevares den holdning, der er godkendt i Forligsudvalget, med hensyn til den budgetpost, som den pågældende ændring vedrører. Budgettet anses for endeligt vedtaget på dette grundlag. […] 9. Når den i denne artikel foreskrevne procedure er afsluttet, fastslår Europa-Parlamentets formand, at budgettet er endeligt vedtaget. 10. Hver institution udøver de beføjelser, der tilkommer den i henhold til denne artikel, under iagttagelse af traktaterne og de i medfør af disse udstedte retsakter, navnlig vedrørende Unionens egne indtægter og balancen mellem indtægter og udgifter.«
60

Retten præciserede nemlig ikke i den appellerede dom grunden til, at den fandt, at disse argumenter var ugrundede, eftersom den begrænsede sig til at henvise til appellantens argumentation for indsigelsesafdelingen uden at redegøre for, hvorfor denne argumentation skulle tillægges mere vægt end den argumentation, der blev fremført for Retten. I øvrigt gjorde appellanten ikke for Retten gældende, at den betydning, som selskabet havde tillagt ordet »prima« på spansk for indsigelsesafdelingen, var ukorrekt, men selskabet hævdede kun, at dette ord ud over de nævnte betydninger ligeledes kunne have andre betydninger samt tillige en anprisende bibetydning.
106

Hvad angår retten til foreningsfrihed har Kommissionen indledningsvis anført, at udøvelsen af denne ret ikke alene omfatter muligheden for at oprette og opløse en forening, men også muligheden for i mellemtiden at lade den eksistere og fungere uden uberettiget statslig indgriben. Den har dernæst anført, at foreningernes mulighed for at modtage finansielle midler er afgørende for foreningernes funktion. Endelig er Kommissionen i det foreliggende tilfælde af den opfattelse, for det første, at de forpligtelser til anmeldelse og offentliggørelse, der er indført ved lov om gennemsigtighed, kan gøre det betydeligt vanskeligere for civilsamfundsorganisationer med hjemsted i Ungarn at udøve deres virksomhed, for det andet, at de forpligtelser til registrering og anvendelse af betegnelsen »organisation, der modtager udenlandsk støtte«, som ledsager dem, kan stigmatisere disse organisationer, og, for det tredje, at de sanktioner, der er knyttet til manglende overholdelse af disse forskellige forpligtelser, indebærer en retlig risiko for selve deres eksistens, idet de omfatter en mulighed for opløsning.
3

Følgende fremgår af 1., 3., 13. og 16.-18. betragtning til direktiv 2002/65: »(1) Der bør i forbindelse med gennemførelsen af målene for det indre marked vedtages foranstaltninger med henblik på dets gradvise konsolidering, og disse foranstaltninger skal blandt andet bidrage til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau i overensstemmelse med […] artikel 95 [EF]og 153 [EF]. […] (3) […] Valgfrihed er en væsentlig rettighed for forbrugerne, og for at sikre valgfriheden er det påkrævet med et højt forbrugerbeskyttelsesniveau for at sikre øget tillid blandt forbrugerne til fjernsalg. […] (13) Der bør i nærværende direktiv fastsættes et højt forbrugerbeskyttelsesniveau med henblik på at sikre den fri bevægelighed for finansielle tjenesteydelser. Medlemsstaterne bør ikke inden for de områder, som harmoniseres med direktivet, kunne vedtage andre bestemmelser end dem, der er fastlagt heri, medmindre andet er udtrykkeligt fastsat i dette direktiv. […] (16) En enkelt aftale, der indebærer flere på hinanden følgende transaktioner eller en række enkeltoperationer af samme karakter over en vis periode, kan give anledning til forskellige juridiske formuleringer afhængigt af lovgivningen i de enkelte medlemsstater. Direktivet bør imidlertid anvendes i samtlige medlemsstater på samme måde. Direktivet bør således anvendes på den første af flere på hinanden følgende operationer eller den første af en række enkeltoperationer af samme karakter over en vis periode, der kan betragtes som udgørende et hele, hvad enten operationen eller rækken af operationer er omfattet af en enkelt aftale eller flere på hinanden følgende særskilte aftaler. (17) Ved »en første aftale om tjenesteydelser« forstås f.eks. oprettelse af en bankkonto, erhvervelse af et kreditkort, indgåelse af en aftale om porteføljeforvaltning. Ved »operationer« forstås indsættelse af penge på eller hævning af penge fra kontoen, betalinger ved hjælp af kreditkort, transaktioner inden for rammerne af aftaler om porteføljeforvaltning. Tilføjelse af nye elementer til en første aftale om tjenesteydelser som f.eks. muligheden for at bruge et elektronisk betalingsmiddel i forbindelse med bankkontoen udgør ikke »en operation«, men en supplerende aftale, som direktivet finder anvendelse på. Tegnelse af nye andele i samme kollektive investeringsforening betragtes som en operation af »successive operationer af samme karakter«. (18) Direktivet tager sigte på systemer til fjernsalg af tjenesteydelser organiseret af leverandøren af finansielle tjenesteydelser og omfatter således ikke tjenesteydelser, der præsteres helt lejlighedsvis og uden for rammerne af en forretningsstruktur, der har til formål at indgå aftaler om fjernsalg.«
25

Retten fastslog i den appellerede doms præmis 69, at det ikke fremgår af de sagsakter, som Retten rådede over, at Kommissionen havde foretaget en sådan afvejning i forbindelse med vedtagelsen af den omtvistede afgørelse. Retten støttede sig i denne henseende på tre elementer, der er nævnt i den appellerede doms præmis 70-72. For det første bemærkede Retten således, at Kommissionen ikke havde anmodet de nationale myndigheder om grundene til, at den forudgående høring af sagsøgeren indebar risici for overholdelsen af tavshedspligten i forbindelse med efterforskningen. For det andet anførte den, at de belgiske myndigheder ikke havde oplyst, at der forelå nogen reel risiko for, at den pågældende ville hindre efterforskningens korrekte afvikling, hvilket kunne begrunde den manglende høring af vedkommende angående anmodningen om ophævelse af den pågældendes immunitet. For det tredje fremhævede Retten de belgiske nationale myndigheders ufuldstændige besvarelser på Kommissionens anmodning om at høre RQ angående deres anmodninger om ophævelse af immunitet og konstaterede, at Kommissionen under alle omstændigheder ikke havde anmodet dem om muligheden for at udarbejde en ikkefortrolig version af disse anmodninger, som kunne meddeles RQ.
Nævnte direktivs artikel 5 med overskriften »Ret til indrejse«, der er indeholdt i direktivets kapitel II med overskriften »Ret til ud- og indrejse«, foreskriver:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

Unionsborgere kan ikke pålægges visumpligt eller en lignende forpligtelse ved indrejse.

2. Familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan kun pålægges pligt til at være i besiddelse af et indrejsevisum i overensstemmelse med forordning […] nr. 539/2001 eller i givet fald den nationale lovgivning. Med henblik på dette direktiv medfører besiddelse af et gyldigt opholdskort jf. artikel 10, at sådanne familiemedlemmer er fritaget for kravet om visum.

[…]«
3

2.-4., 14., 45.-47., 50. og 51. betragtning til direktiv 2001/83 har følgende ordlyd: »(2) Alle bestemmelser angående fremstilling, distribution og anvendelse af lægemidler skal have som hovedformål at beskytte den offentlige sundhed. (3) Dette mål skal dog nås med midler, som ikke kan hæmme udviklingen af medicinalindustrien og handelen med lægemidler inden for Fællesskabet. (4) Forskellene mellem visse af de enkelte staters bestemmelser, især mellem bestemmelserne om lægemidler, heri ikke medregnet stoffer og sammensætninger af stoffer, der tjener som levnedsmidler, foderstoffer eller kosmetiske artikler, virker hæmmende på handelen med lægemidler inden for Fællesskabet og har således en umiddelbar indvirkning på det indre markeds funktion. […] (14) Dette direktiv er en vigtig etape i gennemførelsen af målsætningen i forbindelse med lægemidlers frie bevægelighed. Det kan dog vise sig nødvendigt, alt efter de indvundne erfaringer og navnlig i ovennævnte udvalg for medicinske specialiteter, at kunne træffe nye foranstaltninger med henblik på at afskaffe endnu bestående hindringer for den frie bevægelighed. […] (45) Offentlige reklamer for ikke-receptpligtige lægemidler vil, hvis de er overdrevne og ikke tilstrækkelig gennemtænkte, kunne indvirke på folkesundheden. For så vidt sådanne reklamer er tilladt, bør de derfor opfylde visse væsentlige kriterier, som skal fastlægges nærmere. (46) I øvrigt bør gratis uddeling af vareprøver i reklameøjemed til offentligheden forbydes. (47) Lægemiddelreklamer, som henvender sig til personer, der er bemyndiget til at ordinere eller udlevere lægemidler, bidrager til at informere disse personer. Sådanne reklamer bør imidlertid undergives strenge betingelser og en effektiv kontrol med udgangspunkt [bl.a.] i det arbejde, der er gjort inden for Europarådets rammer. […] (50) De personer, der er bemyndiget til at ordinere lægemidler, skal være i stand til at udføre denne opgave fuldstændig objektivt uden at være påvirket af direkte eller indirekte økonomiske incitamenter. (51) Gratis lægemiddelprøver bør under visse restriktive betingelser kunne udleveres til personer, der er beføjet til at ordinere eller udlevere lægemidler, således at de kan stifte bekendtskab med de nye lægemidler og få en vis erfaring i anvendelse af dem.«