2.

Sagsøgeren har bemærket, at Rådets supplerende indlæg er en gentagelse af den allerede én gang udviklede argumentation, og at denne argumentation forvansker det væsentlige problem om fællesskabsinstitutionernes ansvar. Sagsøgeren har også bemærket, at Rådets indlæg indeholder grove unøjagtigheder. Sagsøgeren vil begrænse sig til at påvise nogle af disse unøjagtigheder, der er karakteristiske for Rådets forsvar. Det er for det første en alvorlig fejl, at Rådet systematisk sidestiller restitutionsordningen, der er betinget af udviklingen på verdensmarkedet, med udligningsbeløbsordningen, der er indført med henblik på tiltrædelsen og oprettelsen af et særligt marked og en privilegeret handel mellem Fællesskabet i dets oprindelige udstrækning og de nye medlemsstater. Sagsøgeren har anført, at restitutionerne, selv om de formindskedes i oktober måned, på ny steg indtil december. Derfor kan det ikke hævdes, at Rådet har været imod enhver eksport til Storbritannien. Sagsøgeren har imødegået Rådets forestilling om, at datoen for handelens af slutning skulle have haft nogen indflydelse på dens videre forløb. Under ordningen med forudfastsættelse har restitutionens værdi på kontraktens indgåelseseller opfyldelsestidspunkt kun ringe betydning. Det er netop for at undgå påvirkning fra pludselige bevægelser på markedet, at Fællesskabet har indført den beskyttende forudfastsættelse. Sagsøgeren har på ny understreget, at det ikke med føje kan hævdes, at resolutionen af 20. juli 1972 udgør et rent informativt dokument. Rådet tilstræbte faktisk ved sin offentliggørelse et resultat; kornhandelen, der i medlemsstaternes samhandel var underkastet to fundamentalt forskellige ordninger, skulle ikke desto mindre afvikles harmonisk; Rådet henvendte sig til et udsnit af de erhvervsdrivende, af hvem der forventedes et svar i form af handling: en opretholdelse eller endog en udvidelse af den begunstigede handel. Sagsøgeren har gjort gældende, at man ikke med nogen rimelighed kan forestille sig, at kornhandlerne indgår deres kontrakter for hvert høstår på grundlag af forudseelige vildfarelser fremkaldt af Fællesskabets institutioner. Sagsøgeren har i øvrigt redegjort for den nøjagtige sammensætning af sine priser og den beskedne avance — 0,62 FF pr. centner — som kan opnås på et marked, der er karakteriseret af en meget stærk konkurrence. Efter således at have redegjort for de punkter, hvor der er uoverensstemmelse med Rådets indlæg, vil sagsøgeren ved successivt at undersøge Fællesskabets virkemåde, Rådets ansvar, den praktiske kornhandel og de i denne sag omhandlede forretningstransaktioner godtgøre, at der reelt er lidt et tab, og at der er årsagssammenhæng mellem Rådets handling og skaden. Sagsøgeren har anført, at skaden kan henføres direkte til Rådets adfærd, hvilket, såfremt der er afgivet et løfte, er tilstrækkeligt til, at Rådet ifalder ansvar. Sagsøgeren har gentaget de allerede under sagens første fase fremsatte anbringender vedrørende den tillid, som man havde næret til, at de udligningsbeløb, som var nævnt i resolutionen af 20. juli, ville forblive uændrede. I medfør af tiltrædelsesakten kunne Rådet vælge mellem faste og bevægelige beløb. Det valgte de faste, hvilket fremgår i resolutionens og det vedføjede forslags tavshed med hensyn til artikel 55, stk. 6. Disse tekster er klare; udligningsbeløbene var faste. I øvrigt følger det af andet afsnit i artikel 55, stk. 6, at reglen i første afsnit kan fraviges i hvert fald for tidligere indgåede kontrakters vedkommende. Anvendelsen af stk. 6 viste sig at være skadelig for fællesskabspræferencen og kunne skabe fordrejning af handelen til fordel for handlende fra tredjelande. Sagsøgerens holdning ville have været anderledes, såfremt muligheden af at anvende denne bestemmelse havde været antydet. I dette tilfælde ville sagsøgeren bestemt ikke have kontraheret med sine britiske købere. Kun en forudfastsættelse af udligningsbeløbet, gennemført på samme tid, kunne i så fald have dannet grundlag for kontrakternes afslutning. Hvad angår Rådets henvisning til artikel 6 i forordningsforslaget, har sagsøgeren bemærket, at der af denne artikel ikke kan udledes nogen formodning for, at artikel 55, stk. 6 skal finde anvendelse. Denne artikel er for generel til at have en sådan rolle. Den gælder klart ved ændringer af høstens størrelse. Sagsøgeren har dernæst søgt at tilbagevise Rådets anbringende om, at de udligningsbeløb, der er fastsat i dokumenterne fra juli 1972, skulle udgøre »et loft« eller en »maximal chance«. Ved således at søge at indføre et hasardelement har Rådet tegnet en karikatur af sin egen adfærd, idet et sådant element ikke blot strider mod Rådets hensigt til at undgå enhver risiko men også er ukendt i den internationale handel, der kun kan udvikle sig, såfremt parterne på forhånd kan beregne en risiko og tage stilling til, hvorledes et eventuelt heraf flydende ansvarsproblem skal løses. Sagsøgeren har bemærket, at Rådets indlæg viser, at det ikke har forstået, hvorledes kornhandelen i det daglige rent praktisk foregår. Sagsøgeren har anført, at næsten en tredjedel af den franske hvedeeksport i perioden 1. august 1972—31. januar 1973 gik til Storbritannien. Det sagsøgende firma har desuden anført, at der i den periode, hvor restitutionerne var lave eller slet ikke blev ydet (27. september—24. oktober 1972), blev udstedt flest eksportlicenser for hvede, hvilket viser, at der ikke findes nogen direkte forbindelse mellem fastsættelsen af restitutionerne på den ene side og omfanget af licensudstedelsen på den anden side. Sagsøgeren har endelig gennemgået den handel, der er genstand for nærværende sag, og kontraktens vilkår. Sagsøgeren har fremhævet, at kontrakterne blev afsluttet på et tidspunkt, hvor firmaets sædvanlige britiske kunder var købere. At tidspunktet for disse handlers indgåelse støder sammen med en følelig nedsættelse af restitutionerne spiller ingen rolle. Restitutionens værdi på den dag, hvor kontrakten afsluttes, er irrelevant for den handlende, der har forudberegnet den eller har tillid til, at den ikke vil blive ændret. Sagsøgeren har bestridt at have forsinket leveringen en måned. Kontrakterne, der var blevet registreret i Storbritannien i Home Grown Cereals Authority, kunne kun ændres med en af parternes samtykke. I øvrigt ville sagsøgeren have foretrukket at eksportere i den første del af høståret. Sagsøgeren ville da have anvendt sine eksportlicenser, der var fastsat i august, da restitutionen var høj. Det sagsøgende firma har afvist Rådets beskyldninger om »passivitet«. Sagsøgeren har været i permanent kontakt med de franske og med Fællesskabets myndigheder. Imidlertid kunne sagsøgeren ikke få et tilfredsstillende svar, da Rådet og Kommissionen ikke så nogen løsning på en situation, som de ikke havde forudset. Det sagsøgende firma mener således, at det har udvist den største forsigtighed ved kontrakternes indgåelse. Det mener i øvrigt, at det allerede i stævningen har påvist, i hvilket omfang det har forsøgt at mindske tabet. Dette kan Rådet ikke have overset. Dets detailindvendinger er rent formelle, da de ikke svarer til praksis. Sagsøgeren fremhæver dog et anbringende, der er typisk for denne manglende forståelse. Når der afsluttes en kontrakt om levering af en mængde »-i- 10 %«, skyldes dette transporthensyn, idet der må regnes med svingninger i transportmidlernes kapacitet. Denne ramme giver ikke sælgeren ret til at lade mængden variere som en funktion af prisen. Under en ny mundtlig forhandling den 12. november 1974 har parterne fremført nye omstændigheder, der kan sammenfattes således: Sagsøgeren har som svar på et spørgsmål fra Domstolen forklaret, at der udelukkende kræves erstatning for en skade forårsaget af den ændring i udligningsbeløbet, der skyldtes forordningen af 31. januar 1973. Sagsøgeren kræver alene erstatning af damnum emergens og ikke lucrum cessans, hvilket fremgår af de opstillinger, som sagsøgeren selv har fremlagt for Domstolen. Rådet har anført, at de tal, som sagsøgeren har opgivet vedrørende udstedelsen af eksportlicenser i perioden 27. september—4. oktober 1972, må ændres. Det har henvist til, at en del af disse licenser skyldtes fødevarebistand og ikke gav anledning til restitutioner, samt at langt den største del af disse licenser frivilligt var indleveret i august og kun var blevet bekræftet i den omhandlede periode. Rådet har bestridt, at artikel 6 i forordningsforslaget skulle gælde for ændringer af høstens størrelse, og har henvist til, hvad der ved begyndelsen af høståret 1973-74 blev foretaget for at ændre udligningsbeløbene. Således er der i forordning nr. 1967/73 af 17. juli 1973, der ændrer forordning nr. 229/73 (EFT L 201, s. 8 af 21. juli 1973), ingen henvisning til artikel 6. I forbindelse med, at det sagsøgende firma har anført, at det ville have foretrukket, at eksportere i den første periode af høståret, hvor det ville kunne drage nytte af de eksportlicenser, der var forudfastsat i august, har Rådet særligt gjort gældende, at sagsøgeren også havde kunnet anvende disse licenser i forbindelse med oprettelsen af et lager, og når sagsøgeren ikke har gjort dette, skyldes det, at firmaet har villet bruge dem til andre mere givtige forretninger. Det sagsøgende firma har indvendt, at det ikke har været muligt at anvende licenserne til eksport til Storbritannien, da der ikke dér findes tilstrækkelige lagermuligheder. Generaladvokaten har påny fremsat forslag til afgørelse den 5. december 1974.