1.

Det første spørgsmål vedrører fortolkningen af begrebet ordninger til fordel for ofre for krig eller dens følger, som indeholdt i artikel 4, stk. 4, i Rådets forordning nr. 1408/71. I henhold til denne bestemmelse er sådanne ordninger ikke omfattet af det saglige anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71. Heraf følger, at princippet om ligebehandling mellem indenlandske og statsborgere fra andre medlemsstater, som forbyder enhver forskelsbehandling på grund af nationalitet, ikke gælder for ordninger til fordel for ofre for krig eller dens følger. Modsat af hvad Kommissionen har foreslået, finder jeg det umuligt at anse disse ydelser som sociale sikringsydelser, der givet ikke omfattes af forordning nr. 1408/71, men som derimod stadig er underlagt den generelle regel om forbud mod forskelsbehandling i traktatens artikel 7. Et sådant resultat ville stride direkte mod den hensigt, som lovgiver havde med forordning nr. 1408/71, idet lovgiver herved, i medfør af traktatens artikel 51 på det sociale sikringsområde, ville sikre personers frie bevægelighed og ligeløn mellem Fællesskabets statsborgere. Generelt udtrykt mener jeg nemlig, at de sociale sikringsydelser udtømmende er anført i forordning nr. 1408/71. I dommen i sagen Gillard statuerede Domstolen, at »spørgsmålet, om en bestemmelse (som indfører en social ydelse) er indeholdt i en national lovgivning om social sikring, ikke i sig selv er afgørende for, om den i bestemmelsen omhandlede ydelse har karakter af social sikring i henhold til forordning nr. 1408/71« (præmis 11). Ligesom i sagen Gillard mener jeg, at den i den foreliggende sag forekommende ydelse ikke blot formelt, men også materielt er en social sikringsydelse, eller rettere sagt en fuld førtidspension. En sådan pension er af samme karakter som ydelse ved alderdom som anført i forordningens artikel 4, stk. 1, litra c). Desuden er de pågældende nationale bestemmelser udstedt med henblik på at indrømme og erhverve retten til ydelser og på beregning af disse, hvilke udtryk anvendes i traktatens artikel 51 og artiklerne 45 og 46 i forordning nr. 1408/71. Af dommen i sagen Gillard kan altså udledes, at den omstændighed, at en ydelse materielt er en social sikringsydelse efter forordning nr. 1408/71 ikke i sig selv kan medføre, at den omfattes af forordningens anvendelsesområde. Domstolen udtalte nemlig, at »sondringen mellem ydelser, der er udelukket fra anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og ydelser, som er omfattet heraf, beror nemlig hovedsagelig på den enkelte ydelses karakteristiske egenskaber, især dens formål og betingelserne for dens tildeling« (præmis 12). Idet Domstolen herefter anvendte dette kriterium på ordninger til fordel for ofre for krig, udtalte den videre i sin dom (præmis 13), at en ydelse frembyder denne karakter, når den har til formål hovedsagelig at bevidne personer, som opfylder visse betingelser i forbindelse med deres status som krigsofre, en national anerkendelse af de prøvelser, som disse har gennemgået, og således give dem en kompensation for den indsats, som de har ydet. Det tilkommer den belgiske domstol at sammenholde den fortolkning, som Domstolen gav af begrebet ordninger til fordel for ofre for krig eller dens følger med de pågældende nationale bestemmelser og afgøre, om disse er i overensstemmelse med fællesskabsrettens definition. Som Domstolen adskillige gange har anført, »tilkommer det ikke Domstolen under en sag efter artikel 177 at fortolke national ret og udtale sig om dennes virkninger« (dom af 3. 2. 1977, Benedetti, Sml. s. 181, præmis 25). Efter min opfattelse kan Rådets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, bestemt ikke finde anvendelse i den foreliggende sag. Kommissionen mener, at begrebet social fordel i denne forordnings artikel 7 under hensyn til den vide fortolkning, som Domstolen har givet af bestemmelsen, kan opfattes bredere end begrebet social sikringsydelse og således omfatte førtidspensioner uden nedsættelse, som tildeles krigsinvalider. Selv om Kommissionen har foreslået denne efterfølgende omdefinering ud fra prisværdige sociale formål, kan den ikke begrundes. En sådan ydelse, som der er tale om i den foreliggende sag, udgør materielt en social sikringsydelse efter artikel 4, stk. 1, litra c) i forordning nr. 1408/71, eftersom den reelt består i indrømmelse af en ret til alderspension og en beregning af denne. Kun fordi ydelsen anses som hørende under en ordning til fordel til ofre for krig efter artikel 4, stk. 4, i samme forordning, er den udelukket fra forordningens anvendelsesområde. Desuden omfatter forordning nr. 1612/68 alene de sociale fordele, som status som arbejdstager eller som dennes familiemedlem giver ret til. Men den pågældende fordel indrømmes kun arbejdstagere, som oppebærer en krigsinvalidepension. Status som arbejdstager — hvis denne status er nødvendig — er altså ikke tilstrækkelig til at få tildelt fuld førtidspension. Den eneste betingelse herfor er status som oppebærer af en krigspension. At sidestille en social sikringsydelse med en social fordel forekommer mig at være en uheldig sammenblanding, idet det må undgås at gøre vold på lovbestemmelserne. Even har ikke gjort gældende, at hans nedsatte pension er utilstrækkelig; han påstår, at han har ret til en fuld pension, og kræver ikke denne pension som støtte eller som social forsorg. Domstolen statuerede selv i sin dom i sagen Defrenne af 25. maj 1971 (Sml. 1971, s. 109 ff), at bestemmelserne i artikel 119 vedrørende denne særlige del af udøvelse af arbejde, som lønnen udgør, ikke kunne finde anvendelse på en alderspension. Som generaladvokat Dutheillet de Lamothe anførte i sit forslag til afgørelse i nævnte sag (Sml. s. 113), er pensionsordninger, endog særpensionsordninger, som er en del af en almindelig social sikringsordning vanskelig at adskille fra denne. Hvis man desuden, som jeg, ønsker, at grundprincippet om ligebehandling overholdes strengt, vil man ved at lade anvendelsesområdet for forordning nr. 1612/68 trænge ind på anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 i flere tilfælde løbe en risiko for at tilsidesætte hovedforordningen til fordel for biforordningen. Almindelige pensionsordninger eller særlige sociale pensionsordninger udgør altså ikke en sådan fordel som omhandlet i forordning nr. 1612/68. Under alle omstændigheder finder jeg, at en modsat afgørelse kun kan træffes af Domstolen in pleno.