Sag C-277/00





Forbundsrepublikken Tyskland

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«Annullationssøgsmål – statsstøtte – beslutning 2000/567/EF – støtte ydet af Forbundsrepublikken Tyskland til System Microelectronic Innovation GmbH, Frankfurt an der Oder (Brandenburg) – artikel 88, stk. 2, EF – ret til kontradiktion – forenelighed med fællesmarkedet – artikel 87, stk.1, EF - tilbagesøgning af ulovlig støtte – tilbagesøgning fra andre virksomheder end den oprindelige støttemodtager»

Forslag til afgørelse fra generaladvokat A. Tizzano fremsat den 19. juni 2003

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 29. april 2004

Sammendrag af dom

1. Statsstøtte – forbud – undtagelser – undtagelsens rækkevidde – snæver fortolkning – Treuhandanstalts aktiviteter – privatiseringsbegrebet

[Art. 87, stk. 1 og stk. 2, litra c), EF]

2. Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse heraf – vurdering af retmæssigheden på grundlag af de oplysninger, som var til rådighed på tidspunktet for beslutningens vedtagelse

(Art. 88 EF)

3. Statsstøtte – forbud – undtagelser – støtte til områder, som er påvirket af Tysklands deling – undtagelsens rækkevidde – snæver fortolkning – økonomiske ulemper forårsaget af den isolation, der opstod ved grænsedragningen mellem de to zoner

[Art. 87, stk. 1 og stk. 2, litra c), EF]

4. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – forpligtelse som følge af ulovligheden – genstand – genoprettelse af den oprindelige situation

(Art. 88, stk. 2, EF)

5. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – bestemmelse af debitor i tilfælde af overførsel af aktiver – modtager af en konkurrencefordel

(Art. 88, stk. 2, EF)

1.

Alle undtagelser fra det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, skal undergives en snæver fortolkning. Der skal ved fortolkningen af en fællesskabsregel ikke blot tages hensyn til dens ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.

Det regelgrundlag, som gælder for Treuhandanstalts virksomhed, og som er udstedt af Kommissionen, udgør en række undtagelser til det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet. Med vedtagelsen af disse undtagelser ønskede Kommissionen at lette Treuhandanstalts opgave, som bestod i at omstrukturere virksomhederne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og at sikre disses overgang fra en planøkonomi til en markedsøkonomi.

Begrebet »privatisering« skal – som betingelse for anvendelsen af en ordning, der fraviger det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, i forbindelse med Treuhandanstalts støtteordninger – fortolkes indskrænkende. Ved en sådan fortolkning kan det principielt kun antages, at der foreligger en privatisering i disse ordningers forstand, såfremt en privat investor erhverver en andel af selskabskapitalen, som kan give ham kontrol over den pågældende virksomhed.

Det kan således ikke udelukkes, at erhvervelsen af en minoritetspost i en offentlig virksomhed ledsaget af en overdragelse af den faktiske kontrol med denne virksomhed kan anses for at være en »privatisering« som omhandlet i ordningerne for støtte fra Treuhandanstalt.

(jf. præmis 20-22, 24 og 25)

2.

Retmæssigheden af en beslutning vedrørende statsstøtte skal vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen rådede over på det tidspunkt, da den traf den. En medlemsstat kan således ikke for at anfægte lovligheden af en sådan beslutning påberåbe sig forhold, som den har undladt at informere Kommissionen om under den administrative procedure.

(jf. præmis 39)

3.

Artikel 87, stk. 2, litra c), EF, hvorefter »støtteforanstaltninger for økonomien i visse af Forbundsrepublikken Tysklands områder, som er påvirket af Tysklands deling«, er forenelige med fællesmarkedet, »i det omfang de er nødvendige for at opveje de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, er ikke blevet ophævet efter Tysklands forening, hverken ved traktaten om Den Europæiske Union eller ved Amsterdam-traktaten.

Da der er tale om en undtagelse fra det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, skal artikel 87, stk. 2, litra c), EF, imidlertid undergives en snæver fortolkning. Desuden skal der ved fortolkningen af denne bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.

Desuden kan artikel 87, stk. 2, litra c), EF, selv om bestemmelsen finder anvendelse på de nye delstater efter Tysklands forening, kun anvendes på de samme betingelser som dem, der var gældende i de gamle delstater i perioden forud for tidspunktet for Tysklands forening.

Ordene »Tysklands deling« henviser historisk set til etableringen af skillelinjen mellem de to besættelseszoner i 1948, hvorfor »de økonomiske ulemper, som denne deling har forårsaget«, kun kan omfatte de økonomiske ulemper, der i visse tyske regioner blev forårsaget som en følge af den isolering, der fulgte med etableringen af denne fysiske grænse, som f.eks. afbrydelsen af samfærdselsårerne eller tab af naturlige afsætningsmuligheder efter forstyrrelser i forretningsforbindelserne mellem de to tyske områder.

Den opfattelse, hvorefter artikel 87, stk. 2, litra c), EF gør det muligt helt at opveje den langsomme økonomiske udvikling, som det er ubestridt, at de nye delstater lider under, tager imidlertid hverken hensyn til, at der er tale om en undtagelsesbestemmelse, eller til den sammenhæng, som bestemmelsen indgår i, og de formål, som den forfølger. De økonomiske ulemper, som de nye delstater generelt lider under, er ikke direkte forårsaget af den geografiske deling af Tyskland i artikel 87, stk. 2, litra c), EF's forstand. Udviklingsforskellene mellem de gamle og de nye delstater beror derfor på andre forhold end den geografiske skillelinje, der følger af Tysklands deling, og skyldes navnlig de forskellige politisk-økonomiske systemer, der blev etableret i de to stater på hver sin side af grænsen.

(jf. præmis 45-53)

4.

Tilbagesøgning af en ulovlig støtte er den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, og har til formål at genoprette den oprindelige situation. Dette formål er opnået, når den pågældende støtte, eventuelt med tillæg af morarenter, er blevet tilbagebetalt af støttemodtageren eller, med andre ord, af de virksomheder, som virkelig har modtaget den. Ved denne tilbagebetaling mister støttemodtageren den fordel, der var opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte er genoprettet.

Det følger heraf, at det hovedformål, som forfølges med tilbagebetalingen af ulovligt ydet statsstøtte, er at fjerne den konkurrencefordrejning, som er forårsaget af den konkurrencefordel, som er opnået ved den ulovlige støtte.

(jf. præmis 74-76)

5.

Når en virksomhed, som har modtaget ulovlig statsstøtte, bliver solgt til markedsprisen, dvs. til den højeste pris, som en privat investor, der handlede på normale konkurrencevilkår, var parat til at betale for selskabet i den situation, som det befandt sig i, bl.a. efter at have modtaget statsstøtte, er støtteelementet blevet vurderet til markedsprisen og indbefattet i købsprisen. Under disse omstændigheder kan køberen ikke anses for at have haft nogen fordel i forhold til de øvrige aktører på markedet.

Når den virksomhed, som har modtaget den ulovlige støtte, har bibeholdt sin status som juridisk person og fortsat for sig selv udøver de aktiviteter, der var ydet statsstøtte til, er det sædvanligvis denne virksomhed, som beholder den med støtten forbundne konkurrencefordel, og som derfor er forpligtet til at tilbagebetale et beløb, som svarer til støtten. Det kan således ikke pålægges køberen at tilbagebetale støtten.

Når støttemodtageren derimod er gået konkurs, kan en genoprettelse af den oprindelige situation og en eliminering af konkurrencefordrejningen som følge af den ulovlige støtte i princippet opnås ved, at kravet om tilbagebetaling af den omhandlede støtte anmeldes som en fordring i boet.

Det kan ganske vist, i tilfælde, hvor afviklingsselskaber stiftes med henblik på at videreføre en del af den støttemodtagende virksomheds aktiviteter, efter at denne er gået konkurs, ikke udelukkes, at disse selskaber også i givet fald kan være forpligtet til at tilbagebetale den omhandlede støtte, såfremt det er godtgjort, at de faktisk nyder godt af den med støtten forbundne konkurrencefordel. Dette kan således bl.a. være tilfældet, når afviklingsselskaberne erhverver aktiver fra det konkursramte selskab uden at betale en pris svarende til markedsprisen herfor, eller når det er godtgjort, at stiftelsen af sådanne selskaber har medført en omgåelse af forpligtelsen til at tilbagebetale støtten.

Den blotte omstændighed, at et sådant selskab har lejet den støttemodtagende virksomheds anlæg i en vis periode, kan imidlertid ikke i sig selv godtgøre, at dette selskab har fået en konkurrencefordel som følge af den støtte, som var ydet til udlejer næsten tre år, før lejer blev stiftet som selskab.