Det første spørgsmål går ud på, hvilke bestemmelser, der gælder for beregningen af lønindtægten pr. dag. Artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som det forelagte spørgsmål angår, gælder efter sin ordlyd for risikoordninger, (type A), idet det der bestemmes, hvorledes beregningen skal foretages, når »ydelsens beløb... der er uafhængig af længden af de tilbagelagte perioder«. Artikel 47, om hvis anvendelse i forbindelse med artikel 46, stk. 2, litra a), 2. punktum, der spørges, giver regler om ydelsers beregning af »den kompetente institution i en medlemsstat efter hvis lovgivning ydelserne beregnes på grundlag af... (optjeningsordning B)«.

Den nederlandske regering og sagsøgeren i hovedsagen er af den opfattelse, at artikel 47 overhovedet kun angår ordninger, i hvilke ydelserne beror på forsikringsperiodens længde, på den i forsikringsperioden oppebårne løn eller på de i løbet af perioden betalte bidrag. Den nederlandske regering henviser i så henseende til bestemte udtalelser i de forklarende bemærkninger til forslaget til forordning nr. 1408/71. Med hensyn til den nuværende artikel 47 angår disse udtalelser forsikringsperioder, der er tilbagelagt under lovgivningen i andre medlemsstater. Sagsøgte henviser til den europæiske overenskomst om social sikring af 14. december 1972, hvis til artikel 47 svarende artikel 30 kun gælder for optjeningsordninger. Det anføres, at for disse ordninger er en sådan bestemmelse hensigtsmæssig af forenklingsgrunde, fordi løn, bidrag og andre i en fjern fortid liggende omstændigheder her i vidt omfang tillægges vægt. For risikoordningerne som WAO, der kun tager hensyn til de umiddelbart forud foreliggende omstændigheder, er dette uden betydning.

I overensstemmelse med Kommissionen er jeg imidlertid af den opfattelse, at der næppe er grundlag for en sådan rigoristisk fortolkning. Efter forordningens artikel 40, stk. 1, skal en arbejdstager, som successivt eller skiftevis har været omfattet af to eller flere medlemsstaters lovgivninger, såfremt mindst en af disse staters lovgivning er af typen B, modtage ydelser efter en tilsvarende anvendelse af bestemmelserne i kapitel 3. Sagsøgeren i hovedsagen har successivt været beskæftiget i Nederlandene, i Forbundsrepublikken Tyskland og på ny i Nederlandene. Han omfattes således utvivlsomt af bestemmelsen i artikel 40, stk. 1. Herefter finder bestemmelserne i kapitel 3 i forordning nr. 1408/71 anvendelse ved beregningen af ydelserne til denne. Kapitel 3 omfatter artiklerne 44-51. I et sådant tilfælde er bl.a. artiklerne 45 og 46 anvendelige; dette gælder imidlertid principielt også artikel 47 og dennes supplerende regler om beregning af ydelser, der i det hele knytter sig til artikel 46, stk. 2, litra a). Kommissionen har også på overbevisende måde godtgjort, at dette fuldt ud har mening også for de såkaldte risikoordninger. Dette kan være tilfældet, når den ydelsesberettigede ved uarbejdsdygtighedens indtræden er omfattet af lovgivningen i det land, i hvilket lu-avet gøres gældende, såfremt denne lovgivning betinger retten til ydelse af tilbagelæggelse af bestemte forsikrings- eller bopælsperioder (således omtrentligt i Frankrig og Belgien) og denne betingelse kun kan opfyldes ved medregning af forsikrings- eller bopælsperioder i forskellige medlemsstater i medfør af artikel 45, stk. 1. Det kan nemlig forekomme, at den for beregningen afgørende referenceperiode tillige omfatter en i andre medlemsstater tilbagelagt forsikringsperiode. I et sådant tilfælde er det fuldt ud forsvarligt at ty til forenklingsbestemmelserne i artikel 47.

I det foreliggende tilfælde angår uenigheden imidlertid ikke medregningen af forsikringsperioder, men fastlæggelsen af den forsikringsperiode, beregningen af lønindtægten pr. dag skal bero på. I et sådant tilfælde kan anvendelsen af bestemmelserne om beregning af ydelser efter optjeningsordningen på beregningen af ydelser efter risikoordningen {øre til, at den nødvendige beregning skal foretages på grundlag af en løn, der ligger langt tilbage i tiden. I det foreliggende tilfælde skal man i denne henseende tilbage til 50'erne, dvs. til indkomster, for hvilke den pågældende institution efter nederlandsk ret intet materiale har. Sådanne indkomster ville følgelig være vanskelige at oplyse, og desuden næppe sige meget om det indtægtstab, uarbejdsdygtigheden medfører, og som skal erstattes efter den nederlandske A-ordning. Dette ville endvidere indebære en væsentlig — måske endog systemstridig — ændring i den materielle nationale ret, da det ikke længere vil være indkomsterne i en klart til to år begrænset referenceperiode, der er afgørende, men tillige indkomsterne lang tid forud. Det kan ikke antages, at dette kan være meningen med forordning nr. 1408/71, der jo ikke har til formål at harmonisere national ret, men alene, som det fremgår af betragtningerne til forordning nr. 1408/71 (EFT 1971 II, s. 366), navnlig 2., 5. og 7., at koordinere de eksisterende lovgivninger. En sådan harmonisering kan navnlig ikke udledes af »supplerende« bestemmelser af teknisk art, såsom bestemmelserne i artikel 47, hvis sigte er at forenkle og ikke besværliggøre administrationen. Efter den enstemmige opfattelse i samtlige sagens indlæg må under de foreliggende omstændigheder den principielle bestemmelse i artikel 46, stk. 2, litra a), 2. pkt., således have forrang. Dette betyder, at ved en ordning af typen A, i hvilken forsikringsperiodens længde ikke tillægges betydning, forbliver de nationale regler om fastsættelse af den relevante indkomst i referenceperioden afgørende. De supplerende bestemmelser i artikel 47 skal herved lades ude af betragtning, for så vidt disse ikke er forenelige med den i henhold til artikel 46 anvendelige nationale ret, som tilfældet er for WAO's vedkommende.

Til støtte for den opfattelse, at artikel 47 er anvendelig, har den forelæggende ret henvist til mere eller mindre tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 1408/71, nemlig artiklerne 23 og 58. Som det entydigt fremgår af disse bestemmelsers plads i forordningens system, angår de helt andre arter sociale forsikringer, nemlig sygeforsikringen (artikel 23) og forsikring mod arbejdsulykker og erhvervssygdomme (artikel 58). Her drejer det sig imidlertid om forsikring ved invaliditet, som er opbygget på en helt anderledes måde. Kun her findes en type A og en type B.

Det første spørgsmål, den forelæggende ret stiller, bør følgelig besvares således :

Artikel 47, stk. 1, gælder principielt også, når artikel 46, stk. 2, litra a), 2. pkt., finder anvendelse. De nævnte bestemmelsers anvendelse bør imidlertid ikke føre til resultater, der er uforenelige med de nationale bestemmelser, artikel 46 i første række henviser til. I tilfælde af sådan uforenelighed har beregningsbestemmelserne i artikel 46 forrang for de supplerende bestemmelser i artikel 47, der vedrører den administrative forenkling.