RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

30. maj 2002

Sag T-197/00

Hubert Onidi

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — disciplinærordning — fjernelse fra tjenesten tillige med reduktion af retten til pension — handlinger inden for korruptionsområdet — ret til kontradiktion — proportionalitetsprincippet«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-325

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 29. juli 1999, hvorved der pålagdes sagsøgeren sanktionen fjernelse fra tjenesten tillige med reduktion af sagsøgerens ret til pension med en tredjedel, samt af Kommissionens skrivelse af 27. juli 1999, hvorved sagsøgerens anmodning om genoptagelse af disciplinærsagen blev afslået.

Udfald:

Kommissionen frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – disciplinærordning – indledning af en disciplinærsag – forældelsesfrist – indtræder ikke – ansættelsesmyndighedens forelæggelse for Disciplinærrådet – frist – foreligger ikke – administrationens forpligtelse til at handle inden for en rimelig frist

Tjenestemænd – disciplinær ordning – disciplinærsag – sideløbende disciplinærsag og straffesag – tjenestemandens forpligtelse til at fremlægge de oplysninger for administrationen, der gør det muligt at sammenligne de forhold, der omfattes af disciplinærsagen, med dem, der er rejst straffesag om

Da vedtægten er vedtaget af Rådet, og da der ikke findes særlige regler om fristerne i artikel 90, reguleres klagefristen i vedtægtens artikel 90, stk. 2, der bestemmer, at en klage skal indgives inden for en frist på tre måneder, af bestemmelserne i artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 1182/71 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter. (jf. præmis 46-48) Henvisning til: Retten, 13. marts 1998, sag T-247/97, Lonuzzo-Murgante mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 119, og II, s. 317, præmis 38.

Vedtægtens artikel 21 bestemmer ud over de konkrete forpligtelser, der skal overholdes i forbindelse med udførelsen af de særlige opgaver, som tjenestemanden pålægges, en generel loyalitetspligt for tjenestemanden, i henhold til hvilken han generelt skal afholde sig fra enhver form for adfærd, der udgør et angreb på den værdighed og respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter. Ytringer inden for korruptionsområdet, der er påtalt i en disciplinærafgørelse, udgør uomtvisteligt en tilsidesættelse af denne generelle loyalitetspligt. (jf. præmis 73) Henvisning til: Retten, 17 februar 1998, sag T-183/96, E mod ØSU, Sml. Pers. IA, s. 67, og II, s 159, præmis 40.

Det fremgår af opbygningen af vedtægtens artikel 88, stk. 5, at det tilkommer tjenestemanden selv at fremlægge de nødvendige oplysninger for ansættelsesmyndigheden til vurdering af, om der samtidig med disciplinærsagen er rejst straffesag mod ham for de samme forhold, som han foreholdes under disciplinærsagen. For at opfylde denne forpligtelse skal tjenestemanden principielt godtgøre, at der blev rejst straffesag mod ham på et tidspunkt, hvor der i forvejen verserede en disciplinærsag mod ham. Det er først, når der er rejst en sådan straffesag, at de forhold, som sagen vedrører, kan identificeres og sammenholdes med de forhold, for hvilke der er rejst disciplinærsag, således at det kan afgøres, om der er indbyrdes overensstemmelse mellem dem. (jf. præmis 81) Henvisning til: Retten, 19. marts 1998, sag T-74/96, Tzoanos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 129, og II, s. 343, præmis 35, stadfæstet af Domstolen, 18. november 1999, sag C-191/98 P, Tzoanos mod Kommissionen, Sml. I, s. 8223.

Vedtægten fastsætter ikke nogen forældelsesfrist for indledningen af en disciplinærsag mod en tjenestemand, der foreholdes at have tilsidesat en af sine forpligtelser efter vedtægten. En sådan forældelsesfrist skulle under alle omstændigheder, for at kunne opfylde sit formål, som er at garantere retssikkerheden, have været fastsat forud af fællesskabslovgiver. Vedtægten fastsætter heller ikke nogen frist for så vidt angår ansættelsesmyndighedens forelæggelse for Disciplinærrådet. De disciplinære myndigheder er dog forpligtet til at gennemføre en disciplinærsag med fornøden omhu og drage omsorg for, at enhver handling i forbindelse hermed sker inden for en rimelig frist i forhold til den forudgående handling. (jf. præmis 88 og 91) Henvisning til: Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89, de Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 68; Retten, 26. januar 1995, sag T-549/93, D mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 13, og II, s. 43, præmis 25; Retten, 3. juli 2001, forenede sager T-24/98 og T-241/99, Sml. Pers. IA, s. 149, og II, s. 681, præmis 5.

Fristerne i artikel 7, stk. 1, i bilag IX til vedtægten er ikke bindende frister, men udgør et led i en god forvaltningsskik, således at en fristoverskridelse for vedkommende institution kan udgøre en forseelse, som kan pådrage den ansvar for den skade, der eventuelt tilføjes de berørte, uden i sig selv at påvirke gyldigheden af den disciplinære sanktion, der pålægges efter fristernes udløb. Selv om en overskridelse af de nævnte frister kan medføre ugyldighed for en afgørelse, der er truffet efter fristens udløb, er det ikke enhver fristoverskridelse, der kan sanktioneres med automatisk annullation. Kun hvis særlige betingelser er opfyldt, kan det bevirke, at gyldigheden af en disciplinærsanktion pålagt efter fristens udløb påvirkes i særlige tilfælde. (jf. præmis 96) Henvisning til: Domstolen. 4. februar 1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 1, org.ref.: Rec. s. 3, præmis 3-7; Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 30; Domstolen, 19. april 1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Rådet, Sml. s. 1891, præmis 16; Retten, 4. maj 1999, sag T-242/97, Z mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 77, og II, s. 401, præmis 40 og 41, stadfæstet af Domstolen, 27. november 2001, sag C-270/99 P, Z mod Parlamentet, Sml. I, s. 9197.