ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 3. september 2014 – Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon mod Kommissionen

(Sag T-261/12)

»Erstatningssøgsmål — offentlige tjenesteydelseskontrakter — udbudsprocedure — styrkelse af Kommissionens institutionelle kapacitet til beskyttelse af konkurrencen i Serbien — afvisning af en tilbudsgivers bud — søgsmål, der er åbenbart retligt ugrundet«

1. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — retsstridighed — skade — årsagsforbindelse — den ene betingelse ikke opfyldt — erstatningssøgsmålet forkastet i det hele (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 27-29)

2. Retslig procedure — fremlæggelse af beviser — frist — for sen indgivelse af beviser — betingelser (Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, og art. 48, stk. 1) (jf. præmis 40)

Angående

Erstatningssøgsmål med påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge af Den Europæiske Unions delegation i Republikken Serbiens afgørelse om at annullere beslutningen om at tildele sagsøgeren kontrakten inden for rammerne af udbudsproceduren EuropeAid/131427/C/SER/RS om styrkelse af Kommissionens institutionelle kapacitet til beskyttelse af konkurrencen i Serbien (EUT 2011/S 147 243259).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.

2) Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon AE betaler sagens omkostninger.

Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 3. september 2014 – Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon mod Kommissionen

(Sag T-261/12)

»Erstatningssøgsmål — offentlige tjenesteydelseskontrakter — udbudsprocedure — styrkelse af Kommissionens institutionelle kapacitet til beskyttelse af konkurrencen i Serbien — afvisning af en tilbudsgivers bud — søgsmål, der er åbenbart retligt ugrundet«

1. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — retsstridighed — skade — årsagsforbindelse — den ene betingelse ikke opfyldt — erstatningssøgsmålet forkastet i det hele (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 27-29)

2. Retslig procedure — fremlæggelse af beviser — frist — for sen indgivelse af beviser — betingelser (Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, og art. 48, stk. 1) (jf. præmis 40)

Angående

Erstatningssøgsmål med påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt som følge af Den Europæiske Unions delegation i Republikken Serbiens afgørelse om at annullere beslutningen om at tildele sagsøgeren kontrakten inden for rammerne af udbudsproceduren EuropeAid/131427/C/SER/RS om styrkelse af Kommissionens institutionelle kapacitet til beskyttelse af konkurrencen i Serbien (EUT 2011/S 147 243259).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
53

Ifølge den tyske regering er den anfægtede afgørelse i strid med artikel 114, stk. 4 og 6, TEUF, idet Kommissionen tilsidesatte det relevante vurderingskriterium, da den for at begrunde afslaget på opretholdelse af de gældende nationale bestemmelser for antimon, arsen eller kviksølv kritiserede den tyske regering for at have undladt at godtgøre, at migrationsgrænserne i det nye legetøjsdirektiv ikke gav et passende beskyttelsesniveau, eller at de sandsynligvis havde skæbnesvangre virkninger på sundheden. Således som det nemlig følger af Domstolens dom af 20. marts2003, Danmark mod Kommissionen (sag C-3/00, Sml. I, s. 2643, præmis 63 og 64), kan en medlemsstat med henblik på at begrunde opretholdelsen af sine nationale bestemmelser påberåbe sig den omstændighed, at staten vurderer risikoen for folkesundheden anderledes, end EU-lovgiver gjorde det i den pågældende harmoniseringsforanstaltning. Den ansøgende medlemsstat skal i den anledning godtgøre, at de nationale regler sikrer et beskyttelsesniveau for folkesundheden, der er højere end den harmoniserende EU-foranstaltning, og at reglerne ikke rækker videre end det, der er nødvendigt for at nå dette mål.
34

I det foreliggende tilfælde fremgår det, at en udsættelse af gennemførelsen af de anfægtede retsakter ville kunne udgøre en hindring for deres fulde virkning i tilfælde af frifindelse i hovedsagen og følgelig umuliggøre en ændring af situationen. En sådan udsættelse ville nemlig gøre det muligt for sagsøgeren at gå i gang med at hæve alle de tilbageholdte midler hos de banker, der er forpligtede til at sikre indefrysningen, og tømme sine bankkonti, inden der er truffet afgørelse i hovedsagen. Det ville således være muligt for selskabet at gøre brug af sine midler og at omgå formålet med de restriktive foranstaltninger truffet over for det, som er at lægge pres på Den Islamiske Republik Iran, for at denne sidstnævnte afslutter de nukleare aktiviteter, der udgør en spredningsrisiko, og udviklingen af fremføringssystemer til kernevåben, uden at denne situation kan ændres af en efterfølgende afgørelse om frifindelse i hovedsagen. Ifølge fast retspraksis skal de for retten begærede foreløbige forholdsregler imidlertid ikke på forhånd ophæve følgerne af den afgørelse, der senere skal træffes i hovedsagen (kendelsen i sagen Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., præmis 22, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 7.5.2002, sag T-306/01 R, Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2387, præmis 41).
34

Hvad angår Kommissionens indvending om, at offentligheden i mere end fire år har ventet på, at beslutningen af 2008 bliver offentliggjort i sin fulde ordlyd, og at det ikke er rimeligt, at sagsøgeren kan forsinke offentliggørelse heraf i flere år ved blot at påstå, at de oplysninger, som Kommissionen ønsker at offentliggøre, er fortrolige, bemærkes, at Kommissionen har begrænset sig til at anføre, at dens tjenestemænd stod over for en tidskrævende proces, hvilket indebar, at de var tvunget til at behandle et stort antal begæringer om fortrolig behandling, uden at Kommissionen har fremlagt noget bevis til støtte herfor. Kommissionen har derfor ikke ført tilstrækkeligt bevis for, at den var tvunget til at vente indtil den 28. april 2011 med at beslutte, at beslutningen af 2008 skulle offentliggøres i sin fulde ordlyd. Under disse omstændigheder kan det ikke udelukkes, at Kommissionen i høj grad selv var skyld i den forsinkelse, som den kritiserer. Under alle omstændigheder har Kommissionen ikke forklaret, hvorfor den – selv om det kun måtte være af forsigtighedshensyn – undlod i det svarskrift, som blev indleveret den 8. januar 2013 i hovedsagen, at fremsætte begæring om en fremskyndet procedure i henhold til procesreglementets artikel 76a, for at forsøge at begrænse forsinkelsen. Eftersom Kommissionen har givet afkald på muligheden for at opnå en fremskyndet afgørelse af hovedsagen, kan den ikke med føje kritisere sagsøgeren for at have udnyttet sine proceduremæssige rettigheder med henblik på at få udsat gennemførelsen af den anfægtede beslutning.
54

Det er i forbindelse med hovedsagen ligeledes vigtigt at vide, om sagsøgerne i marts 2003, da de forsynede Kommissionen med de pågældende oplysninger i forbindelse med samarbejdsmeddelelsen, kunne regne med, at disse oplysninger, som i det væsentlige var fortrolige oplysninger, ville have en varig beskyttelse mod offentliggørelse. Det er i denne henseende umiddelbart tilladt at lægge til grund, at Kommissionens daværende standpunkt vedrørende problematikken forbundet med bødefritagelse i det væsentlige svarede til det standpunkt, den forsvarede i den sag, som gav anledning til dommen i sagen CDC Hydrogene Peroxide mod Kommissionen, præmis 31): Risikoen for, at der anlægges en erstatningssag, er en alvorlig trussel, som vil kunne indebære, at selskaber, som har deltaget i et kartel, fremover nægter at samarbejde, hvorfor det ikke kan accepteres, at beskyttelsen af erhvervshemmeligheder hos de selskaber, som samarbejder med Kommissionen i forbindelse med behandlingen af en kartelsag, påvirkes af en aktindsigtsbegæring, som udelukkende foretages på grund af privatretlige interesser. I den sag, der gav anledning til dommen i sagen EnBW Energie Baden-Württemberg mod Kommissionen, præmis 70, udstrakte Kommissionen dette standpunkt til procedurer vedrørende anvendelsen af forordning nr. 1/2003, i den forstand at karteldeltagere, som frivilligt udleverer oplysninger, med rette kan forvente, at de udelukkende anvendes i konkurrencesagen, herunder inden for rammerne af den kontrol, der foretages af Unionens retsinstanser. Det er i øvrigt ubestridt, at Kommissionen så sent som sidste år anfægtede anmodninger om tilsvarende udlevering fra medlemsstaternes og tredjestaters retsinstanser, idet den påberåbte sig en lignende begrundelse.
56

Det skal for det første anføres, at Kommissionen i sine indlæg af 10. maj 2012 anførte, at den nationale ret har oplyst den om, at de dokumenter, der er anmodet om, kun bliver meddelt inden for grænserne af den »fortrolige kreds«, der blev indført i forbindelse med retsforhandlingerne for High Court efter aftale med tvistens parter, og at sagsøgeren ikke gav udtryk for nogen bekymring vedrørende den »fortrolige kreds’« udstrækning eller fremgangsmåden i denne henseende i sine indlæg af 25. juli 2011. Selv om parterne i tvisten for High Court, herunder sagsøgeren, havde været involveret i definitionen af den »fortrolige kreds«, skal det imidlertid ikke glemmes, at den nationale ret i sin dom af 4. juli 2011 (præmis 13) specifikt nævnte muligheden for, at parterne kunne fremsætte bemærkninger til Kommissionen vedrørende hensigtsmæssigheden af afgørelsen af, hvorvidt anmodningen om udlevering af de pågældende oplysninger skulle tages til følge eller ikke. Endvidere fremgår af det sagsøgerens bemærkninger (punkt 34), der blev sendt den 25. juli 2011, at sagsøgeren havde ladet Kommissionen vide, at der var behov for at ændre visse dokumenters indhold, hvis High Courts anmodning blev taget til følge. Den »fortrolige kreds’« sammensætning medførte med andre ord vanskeligheder for sagsøgeren, for så vidt som denne modsatte sig meddelelsen af fortrolige versioner af de dokumenter, der var anmodet om, inden for denne kreds. Henset til sådanne forhold kan den eventualitet dermed ikke forkastes, at Retten i forbindelse med hovedsagen undersøger spørgsmålet, om Kommissionen med henblik på at overholde beskyttelsen af forretningshemmeligheder i overensstemmelse med artikel 339 TEUF skal træffe andre forholdsregler end dem, der er fastsat i den anfægtede beslutning.
36

I øvrigt er det almindelig praksis, at Retten betaler det således beregnede beløb direkte til den udpegede advokat, således at ansøgeren ikke har mulighed for at anvende retshjælpen til andre formål end dem, som den er blevet bevilget til (jf. i denne henseende ligeledes kendelse af 2.9.2009, Ayadi mod Rådet, sag C-403/06 P, EU:C:2009:496, præmis 21). For advokatens vedkommende er denne i medfør af bestemmelserne i forordning nr. 765/2006 forpligtet til ikke at give ansøgeren en del af eller hele den aflønning, som advokaten har fået tildelt, på samme måde som det generelt set er forbudt for advokaten direkte eller indirekte at stille pengemidler eller økonomiske ressourcer til rådighed for denne.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – institutionernes ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tab – årsagsforbindelse – bevisbyrde

(Art. 340, stk. 2, TEUF)

2. Appel – anbringender – anbringende rettet mod overflødig præmis – anbringende uden betydning – ikke lagt til grund

3. Appel – anbringender – anbringende rettet mod Personalerettens afgørelse vedrørende sagens omkostninger – afvisning, såfremt alle øvrige anbringender forkastes

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 2)

4. Retslig procedure – sagsomkostninger – udgifter, der pålægges Retten i forbindelse med en tjenestemands appel, der har karakter af misbrug – tjenestemanden pålagt at erstatte nævnte udgifter

[Rettens procesreglement, art. 90, litra a)]

1. Unionens ansvar uden for kontraktforhold forudsætter, at en række kumulative betingelser er opfyldt vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som den sagsøgte institution hævdes at have udvist, eksistensen af det hævdede tab og årsagsforbindelsen mellem den anfægtede adfærd og det påberåbte tab.

Den omstændighed, at en afgørelse fra en institution er ulovlig, er ikke en betingelse, der er tilstrækkelig til, at Unionen ifalder ansvar, da et sådant ansvar forudsætter, at sagsøgeren har godtgjort, at det af ham påståede tab foreligger, og at der er årsagsforbindelse mellem dette tab og den påberåbte ulovlighed.

(jf. præmis 21 og 22)

Henvisning til:

Retten: 28. september 2009, sag T-46/08 P, Marcuccio mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-1, s. 77, og II-B-1, s. 479, præmis 66 og 67 og den deri nævnte retspraksis; 16. december 2010, sag T-143/09 P, Kommissionen mod Petrilli, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 29)

Henvisning til:

Domstolen: 29. april 2004, sag C-496/99 P, Kommissionen mod CAS Succhi di Frutta, Sml. I, s. 3801, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis

Retten: 8. november 2012, sag T-616/11 P, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 44

3. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 35)

Henvisning til:

Retten: 20. november 2012, sag T-491/11 P, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 40; Marcuccio mod Kommissionen, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis

4. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 41-44)

Henvisning til:

Retten: Marcuccio mod Kommissionen, præmis 40 og 52; 15. november 2012, sag T-286/11 P, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 52 og 69
For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal den institution, hvis retsakt er blevet annulleret, ikke blot tage hensyn til Domstolens konklusion, men også til de præmisser, der har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret. Den procedure, som skal til for at erstatte en sådan retsakt, kan således genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

Ved at foretage en ny sammenligning af fortjenester under hensyn til de tre kriterier i vedtægtens artikel 45 med henblik på at opfylde en dom om annullation af afgørelsen om ikke at forfremme en tjenestemand, som følge af at sammenligningen af fortjenester hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd var behæftet med ulovligheder, har den pågældende institution således ikke blot overholdt bestemmelserne i artikel 266 TEUF, men ligeledes reglerne for forfremmelsesproceduren som fastsat i vedtægtens artikel 45.

(jf. præmis 21 og 22)

Henvisning til:

Domstolen: 13. juli 2000, sag C-8/99 P, Gómez de Enterría y Sanchez mod Parlamentet, Sml. I, s. 6031, præmis 19 og 20 og den deri nævnte retspraksis
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

16. september 2013

Vincent Bouillez

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Appel — personalesag — tjenestemænd — forfremmelse — forfremmelsesåret 2007 — afgørelsen om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse AST 7 — begrundelsespligt — artikel 266 TEUF — vedtægtens artikel 45 — modstridende begrundelse — sammenligning af fortjenester — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af dom afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 14. november 2012 i sag F-75/11, Bouillez mod Rådet, med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald:

Appellen forkastes. Vincent Bouillez bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger i appelsagen.

Sammendrag

Begrundelsespligten udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed, der henhører under spørgsmålet om den anfægtede retsakts materielle lovlighed. De klagepunkter og argumenter, som har til formål at bestride rigtigheden af en retsakt, er derfor uden betydning i forbindelse med et anbringende om manglende eller utilstrækkelig begrundelse. (jf. præmis 20) Henvisning til: Retten: 18. januar 2012, sag T-422/07, Djebel – SGPS mod Kommissionen, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis

I henhold til artikel 257, stk. 3, TEUF og artikel 11, stk. 1, i bilag I til statutten for Domstolen er appellen til Retten begrænset til retsspørgsmål. Det er alene førsteinstansen, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, førsteinstansen har fået forelagt, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Førsteinstansens vurdering af de faktiske omstændigheder er følgelig ikke et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Rettens prøvelsesret, medmindre de beviser, der er forelagt for denne ret, er gengivet forkert. Når førsteinstansretten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Retten kun kompetence til at udøve en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, førsteinstansretten har draget. (jf. præmis 34 og 49) Henvisning til: Domstolen: 16. september 1997, sag C-56/96 P, Koelman mod Kommissionen, Sml. I, s. 4809, præmis 31; 6. januar 2004, forenede sager C-2/01 P og C-3/01 P, BAI og Kommissionen mod Bayer, Sml. I, s. 23, præmis 47 Retten: 7. december 2011, sag T-274/11 P, Mioni mod Kommissionen, præmis 18; 4. september 2012, T-642/11 P, Mische mod Parlamentet, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

26. maj 2014

AK

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — bedømmelse — karriereudviklingsrapport — bedømmelsesårene 2001/2002, 2004, 2005 og 2008 — karriereudviklingsrapporterne udfærdiget for sent — ikke-økonomisk skade — fortabelse af mulighed for forfremmelse — åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående:

Appel af dom afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 13. marts 2013 i sag F-91/10, AK mod Kommissionen, med påstand om ophævelse af dommen.

Udfald:

Appellen forkastes. AK bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med denne sag.

Sammendrag

Med henblik på beregningen af den ikke-økonomiske skade, en tjenestemand har lidt som følge af de omhandlede manglende karriereudviklingsrapporter, har Personaleretten uden at begå en retlig fejl kunne fastslå, at den usikkerhed eller bekymring, den pågældende tjenestemand føler med hensyn til sin erhvervsmæssige fremtid, ikke gør det muligt at fastslå, at der foreligger en faktisk og reel ikke-økonomisk skade, efter tjenestemandens invalidepensionering, eftersom denne fremtid efter omhandlede begivenhed udelukkende er hypotetisk. Efter pensioneringen har karriereudviklingsrapporterne nemlig ikke haft nogen indflydelse på den pågældendes karriereforløb, og den skade, som kræves erstattet, skal være faktisk og reel. (jf. præmis 42 og 45) Henvisning til: Domstolen: 21. februar 2008, sag C-348/06 P, Kommissionen mod Girardot, Sml. I, s. 833, præmis 54 Retten: 31. januar 2007, sag T-166/04, C mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 9, og II-A-2, s. 49, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis

I henhold til vedtægtens artikel 45, stk. 1, foretages forfremmelsen af en tjenestemand udelukkende på grundlag af en udvælgelse blandt de tjenestemænd, der har en minimumsanciennitet på to år i deres lønklasse; udvælgelsen sker blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester. Ved sammenligningen af deres fortjenester skal ansættelsesmyndigheden især tage hensyn til udtalelserne om tjenestemændene, brugen af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab til, jf. vedtægtens artikel 28, litra f), og, efter omstændighederne, hvor stort ansvar de har. Foreligger der ingen karriereudviklingsrapport, er der intet til hinder for, at tjenestemanden for Personaleretten fører bevis for konkrete, faktiske og retlige elementer, der kan bevidne den pågældendes muligheder for at blive forfremmet. Det fremgår desuden af vedtægtens artikel 45, stk. 1, at sammenligningen af fortjenester ikke alene foretages på baggrund af udtalelserne om tjenestemændene, men især også på baggrund af de to andre kriterier. (jf. præmis 50)
Fristen for at indgive svarskrift er på to måneder. Det er den frist, som sagsøgte indrømmes med henblik på at besvare en stævning ved enten i et svarskrift at fremsætte bemærkninger vedrørende sagens realitet eller at påstå sagen afvist ved at fremsætte en indsigelse i denne henseende i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement. Fristen for at fremsætte en formalitetsindsigelse skal derfor også anses for at være to måneder.

Endvidere begynder fristen i artikel 46, stk. 1, i Rettens procesreglement for indlevering af svarskrift først at løbe fra det tidspunkt, hvor sagsøgte har modtaget stævningen. Det må heraf udledes, at denne løsning også finder anvendelse på fristen for at fremsætte en formalitetsindsigelse.

(jf. præmis 37-39, 41 og 42)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

13. januar 2014

Forenede sager T-116/13 P og T-117/13 P

Georgio Lebedef

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – personalesag – tjenestemænd – bedømmelse– karriereudviklingsrapport – bedømmelsesårene 2008 og 2009 – tjenestefrihed på halv tid med henblik på faglig repræsentation – bedømmelsesrapport, som dækker det udførte arbejde i den tjenestegren, tjenestemanden er tilknyttet – faglig udpegning – frifindelse i førsteinstansen – åbenbart, at appellen delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående: To appeller af kendelser afsagt af Retten for EU-personalesager (Tredje Afdeling) den 12. december 2012, Lebedef mod Kommissionen (sag F-70/11 og sag F-109/11, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), med påstand om annullation af disse kendelser.

Udfald: Appellerne forkastes. Giorgio Lebedef bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger i forbindelse med den foreliggende sag.

Sammendrag

1. Appel – anbringender – anbringender og argumenter, som blot gentager det for Personaleretten påberåbte – ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl – afvisning

(Art. 257 TEUF; statutten for Domstolen, bilag I, art. 11, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 138, stk. 1)

2. Appel – anbringender – anbringende om ændring af Personalerettens dom – Rettens manglende kompetence

(Rettens procesreglement, art. 139, stk. 1; Personalerettens procesreglement, art. 84, stk. 1)

1. Et appelskrift skal præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand.

Dette krav er ikke opfyldt, når appelanbringendet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, som den appellerede afgørelse angiveligt er behæftet med – blot gentager de argumenter, der allerede er blevet fremført for Personaleretten. Et sådant appelanbringende har nemlig i realiteten kun til formål at opnå, at et i stævningen for Personaleretten fremsat anbringende pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Rettens kompetence.

(jf. præmis 23 og 89)

Henvisning til:

Domstolen: 9. juni 2011, sag C-401/09 P, Evropaïki Dynamiki mod ECB, Sml. I, s. 4911, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis

Retten: 16. december 2010, sag T-52/10 P, Lebedef mod Kommissionen, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis

2. Artikel 84, stk. 1, i Personalerettens procesreglement, vedrørende berigtigelse af skrive- eller regnefejl eller åbenbare urigtigheder, finder ikke anvendelse på proceduren for Retten, som udelukkende reguleres af Rettens eget procesreglement. En sagsøger kan således ikke afhjælpe sin manglende handling i henhold til nævnte artikel ved at anmode Retten om at rette eller berigtige angivelige skrivefejl eller åbenbare urigtigheder i de anfægtede afgørelser fra Personaleretten.

(jf. præmis 44 og 45)