ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. marts 2019 — Henri Pouvin og Marie Dijoux, gift Pouvin mod Electricité de France (EDF) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation — Frankrig)

(Sag C-590/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 93/13/EØF - anvendelsesområde - artikel 2, litra b) og c) - begreberne »forbruger« og »erhvervsdrivende« - finansiering af erhvervelse af en fast bopæl - lån med sikkerhed i fast ejendom indrømmet af en arbejdsgiver til dennes ansatte og den ansattes ægtefælle som solidarisk hæftende medlåntager)

(2019/C 187/23)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Henri Pouvin og Marie Dijoux, gift Pouvin

Sagsøgt: Electricité de France (EDF)

Konklusion

Artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at en ansat i en virksomhed og dennes ægtefælle, der med denne virksomhed indgår en låneaftale, som hovedsageligt er forbeholdt denne virksomheds ansatte, med henblik på at finansiere erhvervelse af en fast ejendom til privat formål, skal anses for at være »forbrugere« som omhandlet i denne bestemmelse.

Artikel 2, litra c), i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at denne virksomhed skal anses for at være »erhvervsdrivende« som omhandlet i denne bestemmelse, når den indgår en sådan låneaftale som led i sin erhvervsaktivitet, selv om indrømmelse af lån ikke er virksomhedens hovedaktivitet.

(1) EUT C 437 af 18.12.2017.
1)

Irland har tilsidesat sine forpligtelser — i henhold til artikel 3, stk. 1 og 2, i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1137/2008 af 22. oktober 2008, og bilag I, litra A, og fodnote 1 til dette direktiv, som ændret, idet denne medlemsstat ikke har sikret, at vand opsamlet i et kombineret spildevands- og regnvandssystem opbevares og ledes til rensning i overensstemmelse med kravene i dette direktiv, som ændret, for så vidt angår byområderne Athlone, Cork City, Enniscorthy med undtagelse af townland of Killagoley, Fermoy, Mallow, Midleton, Ringaskiddy og Roscommon Town — i henhold til artikel 4, stk. 1 og/eller 3, i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, sammenholdt med dette direktivs artikel 10 og bilag 1, liltra B, til dette direktiv, som ændret, ved ikke at tilvejebringe sekundær eller lignende rensning for så vidt angår byområderne Arklow, Athlone, Ballybofey/Stranorlar, Cobh, Cork City, Enfield, Enniscorthy, Fermoy, Killybegs, Mallow, Midleton, Passage/Monkstown, Rathcormac, Ringaskiddy, Ringsend, Roscommon Town, Shannon Town, Tubbercurry og Youghal — i henhold til artikel 5, stk. 2 og 3, i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, sammenholdt med dette direktivs artikel 10 og bilag 1, litra B, til dette direktiv, som ændret, ved ikke at sikre, at byspildevand, der tilledes kloaknettene i byområderne Athlone, Cork City, Dundalk, Enniscorthy med undtagelse af townland of Killagoley, Fermoy, Killarney, Killybegs, Longford, Mallow, Midleton, Navan, Nenagh, Portarlington, Ringsend, Roscrea og Tralee renses mere vidtgående end beskrevet artikel 4 i dette direktiv, som ændret, og i overensstemmelse med kravene i bilag I, B, i samme direktiv, som ændret, før det udledes til følsomme områder — i henhold til artikel 12 i direktiv 91/271, som ændret ved forordning nr. 1137/2008, idet denne medlemsstat ikke har sikret, at bortskaffelse af spildevand fra rensningsanlæg for byspildevand i byområderne Arklow og Castlebridge foregår i henhold til forudgående bestemmelser og/eller særlige godkendelser.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 19. marts 2019 — Préfet des Pyrénées-Orientales mod Abdelaziz Arib, Procureur de la République près le tribunal de grande instance de Montpellier og Procureur général près la cour d’appel de Montpellier (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation — Frankrig)

(Sag C-444/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - grænsekontrol, asyl og indvandring - forordning (EU) 2016/399 - artikel 32 - en medlemsstats midlertidige genindførelse af grænsekontrol ved dens indre grænser - tredjelandsstatsborgers ulovlige indrejse - sidestilling af de indre grænser med de ydre grænser - direktiv 2008/115/EF - anvendelsesområde - artikel 2, stk. 2, litra a))

(2019/C 187/17)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Préfet des Pyrénées-Orientales

Sagsøgte: Abdelaziz Arib, Procureur de la République près le tribunal de grande instance de Montpellier og Procureur général près la cour d’appel de Montpellier

Konklusion

Artikel 2, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, sammenholdt med artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks), skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på situationen for en tredjelandsstatsborger, der pågribes i umiddelbar nærhed af en indre grænse og med ulovligt ophold på en medlemsstats område, selv når den pågældende medlemsstat i medfør af denne forordnings artikel 25 har genindført grænsekontrol ved denne grænse på grund af en alvorlig trussel mod den offentlige orden eller den indre sikkerhed i denne medlemsstat.

(1) EUT C 330 af 2.10.2017.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, litra b) og c), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, idet den med hensyn til deponeringsanlæggene i Avigliano (lokaliteten Serre Le Brecce), Ferrandina (lokaliteten Venita), Genzano di Lucania (lokaliteten Matinella), Latronico (lokaliteten Torre), Lauria (lokaliteten Carpineto), Maratea (lokaliteten Montescuro), Moliterno (lokaliteten Tempa La Guarella), de to deponeringsanlæg i Potenza (lokaliteten Montegrosso-Pallareta), deponeringsanlæggene i Rapolla (lokaliteten Albero in Piano), Roccanova (lokaliteten Serre), Sant’Angelo Le Fratte (lokaliteten Farisi), Campotosto (lokaliteten Reperduso), Capistrello (lokaliteten Trasolero), Francavilla (Valle Anzuca), L’Aquila (lokaliteten Ponte delle Grotte), Andria (D’Oria G. & C. Snc), Canosa (CO.BE.MA), Bisceglie (CO.GE.SER), Andria (F.lli Acquaviva), Trani (BAT-Igea Srl), Torviscosa (selskabet Caffaro), Atella (lokaliteten Cafaro), Corleto Perticara (lokaliteten Tempa Masone), Marsico Nuovo (lokaliteten Galaino), Matera (lokaliteten La Martella), Pescopagano (lokaliteten Domacchia), Rionero in Volture (lokaliteten Ventaruolo), Salandra (lokaliteten Piano del Governo), San Mauro Forte (lokaliteten Priati), Senise (lokaliteten Palomabara), Tito (lokaliteten Aia dei Monaci), Tito (lokaliteten Valle del Forno), Capestrano (lokaliteten Tirassegno), Castellalto (lokaliteten Colle Coccu), Castelvecchio Calvisio (lokaliteten Termine), Corfinio (lokaliteten Cannucce), Corfinio (lokaliteten Case querceto), Mosciano S. Angelo (lokaliteten Santa Assunta), S. Omero (lokaliteten Ficcadenti), Montecorvino Pugliano (lokaliteten Parapoti), San Bartolomeo in Galdo (lokaliteten Serra Pastore), Trivigano (tidligere Cava Zof) og Torviscosa (lokaliteten La Valletta) ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger for, at de af disse deponeringsanlæg, som ikke har fået tilladelse til fortsat drift i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, nedlukkes snarest muligt i overensstemmelse med direktivets artikel 7, litra g), og artikel 13, eller idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for, at de af disse deponeringsanlæg, som har fået tilladelse til fortsat drift, bringes i overensstemmelse med nævnte direktiv, med undtagelse af kravene i bilag I, punkt 1, til dette direktiv.
2)

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd og Csi Solar Power Group Co. Ltd betaler omkostningerne i forbindelse med hovedappellen.
C 148/6

Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2019 — Europa-Kommissionen mod Alain Laurent Brouillard

(Sag C-728/17 P) (1)

(Appel - personalesag - ansættelse - udvælgelsesprøve - betingelser for adgang til at deltage - krævede eksamensbeviser og krævet uddannelsesniveau - almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AD/306/15 - forhåndsudvælgelse af ansøgerne efter kvalifikationer - uddannelsesniveau svarende til en afsluttet juridisk uddannelse fra et belgisk, fransk eller luxembourgsk universitet - mastergrad 2 i jura, økonomi, forvaltning, med privatret som speciale, som jurist-lingvist - udstedelse efter en »validering af erhvervserfaring« - afslag på ansøgningen)

(2019/C 148/06)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved P. Mihaylova og G. Gattinara, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Alain Laurent Brouillard (ved avocat H. Brouillard)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 112 af 26.3.2018.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 7. marts 2019 — Suez II Water Technologies & Solutions Portugal, Unipessoal Lda, tidligere GE Power Controls Portugal Unipessoal, Lda mod Fazenda Pública (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supremo Tribunal Administrativo — Portugal)

(Sag C-643/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - toldunion - forordning (EØF) nr. 2913/92 - artikel 37 - EF-toldkodeks - forordning (EØF) nr. 2454/93 - artikel 313 - varers toldmæssige status - formodning om varernes status som fællesskabsvarer)

(2019/C 148/04)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal Administrativo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Suez II Water Technologies & Solutions Portugal, Unipessoal Lda, tidligere GE Power Controls Portugal Unipessoal, Lda

Sagsøgt: Fazenda Pública

Konklusion

Artikel 313 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 75/98 af 12. januar 1998, skal fortolkes således, at varer som de i hovedsagen omhandlede, der er blevet leveret og faktureret af selskaber etableret i tredjelande til et selskab etableret i Den Europæiske Unions toldområde for dér at blive anvendt, skal anses for at være blevet ført ind i dette område som omhandlet i artikel 37 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentet og Rådets forordning (EF) nr. 82/97 af 19. december 1996, og derved omfattet af undtagelsen i artikel 313, stk. 2, litra a), i forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 75/98, idet status som fællesskabsvarer kun anerkendes for varer, for hvilke det godtgøres, at de har været underlagt fremgangsmåderne ved overgang til fri omsætning i Unionens toldområde.

(1) EUT C 52 af 12.2.2018.
5)

EU-retten skal fortolkes således, at en national myndighed, når den på eget initiativ tilbagesøger støtte, som den med urette har tildelt i medfør af forordning nr. 800/2008, er forpligtet til at opkræve renter fra støttemodtageren i overensstemmelse med reglerne i gældende national ret. I denne forbindelse kræver artikel 108, stk. 3, TEUF, at disse regler gør det muligt at sikre en fuldstændig tilbagebetaling af den ulovlige støtte, og at støttemodtageren bl.a. pålægges at betale renter for hele den periode, hvor den pågældende modtog denne støtte, og til en sats, der svarer til den sats, som ville være blevet anvendt, hvis denne havde måttet låne den pågældende støtte på markedet i den nævnte periode.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 13. marts 2019 — Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach GmbH mod EurothermenResort Bad Schallerbach GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberster Gerichtshof — Tyskland)

(Sag C-437/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - arbejdskraftens frie bevægelighed - artikel 45 TEUF - forordning (EU) nr. 492/2011 - artikel 7, stk. 1 - forbud mod forskelsbehandling på grund af nationalitet - ret til årlig betalt ferie afhængigt af arbejdstagerens anciennitet hos arbejdsgiveren - alene delvis medregning af tidligere beskæftigelsesperioder tilbagelagt hos andre arbejdsgivere - socialret - forskelle mellem medlemsstaternes ordninger og lovgivninger)

(2019/C 155/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach GmbH

Sagsøgt: EurothermenResort Bad Schallerbach GmbH

Konklusion

Artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der for at fastlægge, om en arbejdstager, som sammenlagt har været beskæftiget i 25 år, har ret til at få udvidet sin årlige betalte ferie fra 5 uger til 6 uger, fastsætter, at de år, der er tilbagelagt i forbindelse med et eller flere ansættelsesforhold forud for det, der er indgået med den pågældendes nuværende arbejdsgiver, højst kan medregnes med 5 år, selv om det faktiske antal er mere end 5 år.

(1) EUT C 382 af 13.11.2017.
2)

Artikel 11, stk. 2, i direktiv 2003/86 skal fortolkes således, at denne bestemmelse under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor en ansøgning om familiesammenføring er blevet indgivet af en referenceperson med subsidiær beskyttelsesstatus til fordel for en mindreårig, som hun er tante og angiveligt værge for, og som bor som flygtning og uden familiemæssig tilknytning i et tredjeland, er til hinder for, at denne ansøgning afslås udelukkende med den begrundelse, at referencepersonen ikke har fremlagt nogen officiel dokumentation for den mindreåriges biologiske forældres død, og derfor for den faktiske familiemæssige tilknytning med den mindreårige, og at den forklaring, som referencepersonen har givet som begrundelse for, at hun ikke var i stand til at fremlægge en sådan dokumentation, ikke er blevet fundet plausibel af de kompetente myndigheder alene med henvisning til generelt tilgængelige oplysninger om situationen i oprindelseslandet, uden at tage hensyn til referencepersonens og den mindreåriges konkrete situation og de særlige vanskeligheder, som de ifølge deres egne udsagn har befundet sig i før og under flugten fra deres oprindelsesland.
C 155/7

Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. marts 2019 — A & G Fahrschul-Akademie GmbH mod Finanzamt Wolfenbüttel (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Sag C-449/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 132, stk. 1, litra i) og j) - fritagelse til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse - skole- og universitetsundervisning - begreb - køreskoleundervisning givet af en køreskole)

(2019/C 155/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A & G Fahrschul-Akademie GmbH

Sagsøgt: Finanzamt Wolfenbüttel

Konklusion

Begrebet »skole- og universitetsundervisning« som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra i) og j), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ikke omfatter køreskoleundervisning, der gives af en køreskole som den i hovedsagen omhandlede med henblik på at opnå kørekort til køretøjer i kategori B og C1 som omhandlet i artikel 4, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort.

(1) EUT C 330 af 2.10.2017.
1)

Artikel 16, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring skal fortolkes således, at hvis der er fremlagt forfalskede dokumenter for at få udstedt opholdstilladelser til en tredjelandsstatsborgers familiemedlemmer, er den omstændighed, at disse familiemedlemmer ikke havde kendskab til dokumenternes svigagtige karakter, ikke til hinder for, at den pågældende medlemsstat inddrager opholdstilladelserne i henhold til denne bestemmelse. I overensstemmelse med dette direktivs artikel 17 påhviler det imidlertid de kompetente nationale myndigheder forud herfor at vurdere disse familiemedlemmers situation individuelt ved at foretage en afbalanceret og rimelig bedømmelse af alle de foreliggende interesser.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. april 2019 — Neculai Tarola mod Minister for Social Protection (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Court of Appeal — Irland)

(Sag C-483/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - unionsborgerskab - fri bevægelighed for personer - direktiv 2004/38/EF - ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område - artikel 7, stk. 1, litra a) - arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende - artikel 7, stk. 3, litra c) - retten til ophold i mere end tre måneder - statsborger i en medlemsstat, som har haft lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat i en periode på 15 dage - uforskyldt arbejdsløshed - bevarelse af status som arbejdstager i mindst seks måneder - ret til tildeling af ydelse til arbejdssøgende (jobseeker’s allowance))

(2019/C 206/03)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Neculai Tarola

Sagsøgt: Minister for Social Protection

Konklusion

Artikel 7, stk. 1, litra a), og artikel 7, stk. 3, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, skal fortolkes således, at en statsborger i en medlemsstat, der har udøvet sin ret til fri bevægelighed, og som i en anden medlemsstat har opnået status som arbejdstager som omhandlet i dette direktivs artikel 7, stk. 1, litra a), på grund af den beskæftigelse, som den pågældende har haft i nævnte medlemsstat i en periode på to uger på et andet grundlag end en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, inden den pågældende uforskyldt blev arbejdsløs, bevarer sin status som arbejdstager i en yderligere periode på mindst seks måneder i disse bestemmelsers forstand, forudsat at den pågældende har tilmeldt sig arbejdsformidlingen som arbejdssøgende.

Det påhviler den forelæggende ret at fastlægge, om nævnte statsborger i henhold til ligebehandlingsprincippet, der er sikret i artikel 24, stk. 1, i direktiv 2004/38, følgelig har ret til at modtage sociale ydelser eller i givet fald sociale sikringsydelser, som om den pågældende var statsborger i værtsmedlemsstaten.

(1) EUT C 347 af 16.10.2017.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 11. april 2019 — PORR Építési Kft. mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság — Ungarn)

(Sag C-691/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - det fælles merværdiafgiftssystem - direktiv 2006/112/EF - ret til fradrag for indgående merværdiafgift (moms) - artikel 199, stk. 1, litra a) - omvendt betalingspligt - urigtig betaling af afgiften foretaget af modtageren af en tjenesteydelse til leverandøren på grundlag af en faktura, der fejlagtigt er udfærdiget i medfør af de almindelige afgiftsregler - afgiftsmyndighedens afgørelse, hvorved det fastslås, at modtageren af tjenesteydelsen har en afgiftsgæld, og hvorved der gives afslag på en anmodning om fradrag - afgiftsmyndighedens manglende undersøgelse af, om afgiften kan tilbagebetales)

(2019/C 206/11)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PORR Építési Kft.

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Konklusion

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, samt princippet om afgiftsmæssig neutralitet og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en praksis hos en afgiftsmyndighed, hvorefter denne myndighed i en situation, hvor der ikke foreligger mistanke om svig, nægter en virksomhed ret til at fradrage den merværdiafgift (moms), som denne virksomhed i sin egenskab af modtager af tjenesteydelser urigtigt har betalt til leverandøren af disse tjenesteydelser på grundlag af en faktura, som sidstnævnte har udfærdiget i henhold til bestemmelserne i den almindelige momsordning, selv om den relevante transaktion henhørte under ordningen for omvendt betalingspligt, uden at afgiftsmyndigheden

— inden den afslog retten til fradrag, har undersøgt, om udstederen af den fejlagtige faktura kunne tilbagebetale modtageren af fakturaen den urigtigt betalte moms og kunne berigtige nævnte faktura inden for rammerne af en procedure for selvrevision i overensstemmelse med den gældende nationale lovgivning med henblik på tilbagebetaling af den afgift, som den pågældende urigtigt har indbetalt til statskassen, eller

— selv beslutter at tilbagebetale modtageren af denne faktura den afgift, som den pågældende urigtigt har betalt til fakturaens udsteder, og som sidstnævnte dernæst urigtigt har indbetalt til statskassen.

Disse principper kræver imidlertid, at modtageren af tjenesteydelser kan rette sit krav om tilbagebetaling direkte mod afgiftsmyndigheden, såfremt tilbagebetalingen af den urigtigt fakturerede moms fra leverandøren af tjenesteydelserne skulle vise sig at være umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, navnlig i tilfælde af leverandørens insolvens.

(1) EUT C 112 af 26.3.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 11. april 2019 — Peter Bosworth og Colin Hurley mod Arcadia Petroleum Limited m.fl. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Supreme Court of the United Kingdom — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-603/17) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - retligt samarbejde i civile sager - Lugano II-konventionen - retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - afdeling 5 i afsnit II (artikel 18-21) - kompetence i sager om individuelle arbejdsaftaler)

(2019/C 206/07)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Peter Bosworth og Colin Hurley

Sagsøgte: Arcadia Petroleum Limited m.fl.

Konklusion

Bestemmelserne i afdeling 5 (artikel 18-21) i afsnit II i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet den 30. oktober 2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008, skal fortolkes således, at en kontrakt, som knytter en fysisk person med ledelsesfunktioner til et selskab, ikke skaber et underordnelsesforhold mellem dem og derfor ikke kan kvalificeres som »individuel arbejdsaftale« i disse bestemmelsers forstand, når denne person er i stand til at fastlægge eller faktisk fastlægger vilkårene i sin kontrakt og har kontrol over og autonomi med hensyn til selskabets daglige drift og udførelsen af sine egne pligter, selv om selskabets aktionær eller aktionærer har bemyndigelse til at bringe denne kontrakt til ophør.

(1) EUT C 437 af 18.12.2017.