ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(i)

anvende retten til effektive retsmidler og til en retfærdig rettergang inden for en rimelig frist i forbindelse med en statsborger i Irland og i Den Europæiske Union i relation til anmodningen om eksekution [(jf. chartrets artikel 47 og EMRK’s artikel 6 og 13, som svarer til rettigheder for borgere i henhold til den irske forfatnings artikel 34, 38 og 40.3), under omstændigheder, hvor den pågældende procedure først blev forklaret for [sagsøgeren] i en »ikke-officiel oversættelse« til engelsk (et officielt sprog i Irland, hvor [sagsøgeren] altid har været bosat) i et brev dateret den 29. december 2015 fra Den Hellenske Republiks Finansministerium i Piraeus til Irish Revenue og [sagsøgerens] advokater i Irland]
1)

Skal udtrykket »det bidragsgrundlag i Spanien, som tidsmæssigt er tættest på«, hvortil henvises i bilag XI[, Spanien, punkt 2,] til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 (1) af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, forstås således, at det ikke omfatter de bidragsgrundlag, der er afledt af anvendelsen af en national, spansk bestemmelse, hvorefter en tilbagevendt, udvandret arbejdstager, hvis seneste reelle, spanske bidrag oversteg minimumsbidragene, kun kan tiltræde en aftale om opretholdelse af bidrag i overensstemmelse med minimumsbidragene, mens denne, hvis vedkommende havde været fastboende arbejdstager, ville have haft mulighed for at tiltræde den for højere bidrag?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/36

Appel iværksat den 25. januar 2017 af Liam Jenkinson til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Første Afdeling) den 9. november 2016 i sag T-602/15, Liam Jenkinson mod Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og Eulex Kosovo

(Sag C-43/17 P)

(2017/C 104/52)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Liam Jenkinson (ved advokaterne N. de Montigny og J.-N. Louis)

De andre parter i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og Eulex Kosovo

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelsen afsagt af Retten den 9. november 2016 i sag T-602/15 ophæves, for så vidt som Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og Eulex Kosovo blev frifundet, og appellanten blev pålagt at betale sagens omkostninger for Retten.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen.

— Tjenesten for EU’s optræden udadtil, Rådet for Den Europæiske Union, Europa-Kommissionen og Eulex Kosovo tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anfægtet, at Den Europæiske Unions Ret alene erklærede sig kompetent til at påkende en tvist, der er baseret på den sidste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, som appellanten underskrev.

Apellanten har ligeledes anfægtet — selv hvis det antages, at Rettens begrundelse i denne forbindelse var korrekt, hvilket ikke er tilfældet — den omstændighed, at Retten ikke tog stilling til flere af appellantens påstande, der var støttet på det omtvistede kontraktforholds ophør og derfor på den sidste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt. Den appellerede kendelses retsstridighed fremgår således af udformningen af begrundelsen, der på dette punkt er så kortfattet, at det ikke er muligt at forstå, hvordan Retten, uden at behandle sagens materielle indhold, kunne fastslå, at den ikke havde den fornødne kompetence, bortset fra i tvisten vedrørende den sidste tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, alene på grund af en voldgiftsklausul, til trods for at denne klausuls gyldighed og lovlighed blev bestridt af appellanten.

Appellanten har ligeledes anfægtet den manglende hensyntagen til hans samlede argumentation om, at institutionerne havde optrådt ansvarspådragende for så vidt angår manglen på en lovgivningsramme, hvorved appellanten og alt personalet i Den Europæiske Unions retsstatsmissioner garanteres, at deres mest grundlæggende sociale rettigheder overholdes, herunder garantien for retten til reel adgang til domstolsprøvelse og retten til en retfærdig rettergang.

Til støttet for sin appel har appellanten derfor gjort gældende, at Den Europæiske Unions Ret har tilsidesat:

— de gældende EU-retlige lovvalgsregler i kontraktlige tvister,

— de belgiske arbejdsretlige bestemmelser,

— de gældende minimumsforskrifter for tidsbegrænset ansættelse på fællesskabsniveau,

— de rettigheder, der er fastsat i chartret om grundlæggende rettigheder,

— begrundelsespligten,
DA Den Europæiske Unions Tidende C 104/33

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Cluj (Rumænien) den 10. januar 2017 — Maria Dicu mod Ministerul Justiției, Consiliul Superior al Magistraturii, Curtea de Apel Suceava og Tribunalul Botoșani

(Sag C-12/17)

(2017/C 104/48)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Maria Dicu

Sagsøgt: Ministerul Justiției, Consiliul Superior al Magistraturii, Curtea de Apel Suceava og Tribunalul Botoșani

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7 i direktiv 2003/88/EF (1) fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som ved fastlæggelsen af en arbejdstagers ferieperiode ikke medregner en periode med forældreorlov i forbindelse med et barn under 2 år som faktisk arbejdstid?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299, s. 9).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 95/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 12. januar 2017 — Fédération des entreprises de la beauté mod Ministre des Affaires sociales et de la Santé, Ministre de l’éducation nationale, de l’enseignement supérieur et de la recherche og Ministre de l’économie et des finances

(Sag C-13/17)

(2017/C 095/12)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Fédération des entreprises de la beauté

Sagsøgte: Ministre des Affaires sociales et de la Santé, Ministre de l’éducation nationale, de l’enseignement supérieur et de la recherche og Ministre de l’économie et des finances

Præjudicielle spørgsmål

1) Vedrører den anerkendelse af uddannelsers ligeværdighed, som medlemsstaterne kan foretage i henhold til artikel 10, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1223/2009 (1) af 30. november 2009 om kosmetiske produkter kun uddannelser, der udbydes i tredjelande uden for Den Europæiske Union?

2) Giver forordningens artikel 10, stk. 2, en medlemsstat mulighed for at fastlægge, hvilke discipliner, der kan anses for »lignende« i forhold til medicin, farmakologi eller toksikologi, og hvilke kvalifikationsniveauer, der opfylder forordningens betingelser?

3) Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, i henhold til hvilke kriterier kan en disciplin da anses for »lignende« i forhold til medicin, farmakologi, eller toksikologi?

(1) EUT L 342, s. 59.
1)

Er direktiv 2006/112/EF (1) og særligt direktivets artikel 63, 167, 168, 178, 179, 180, 182 og 219, samt neutralitetsprincippet til hinder for en lovgivning, som — under omstændigheder, hvor den afgiftspligtige sælger af varer har været genstand for en skattekontrol, der fastslog, at den af ham i en given situation anvendte momssats var lavere end den korrekte sats, hvor han har betalt den supplerende afgift til staten, og hvor han søger at opnå den tilsvarende betaling fra køberen, som ligeledes er en afgiftspligtig person — fører til, at fristen, for at køberen kan fradrage den supplerende afgift, beregnes fra datoen for udstedelse af de oprindelige fakturaer og ikke fra tidspunktet for udstedelse eller modtagelse af de berigtigede dokumenter?
—

hvorved en offentlig enhed har til hensigt at indhente tjenesteydelser på markedet for en på forhånd begrænset periode, idet den på de vilkår, som er anført i et udkast til rammekontrakt, der er vedlagt udbudsmaterialet, indgår kontrakter med alle økonomiske aktører, som opfylder de i udbudsmaterialet fastlagte og særskilt anførte krav til den bydendes egnethed og den tilbudte tjenesteydelse og består en prøve, som er nærmere beskrevet i udbudsmaterialet, og
8.

Direktiv 2005/35/EF er et minimumsdirektiv og er ikke til hinder for, at medlemsstaterne anvender strengere bestemmelser til bekæmpelse af forurening fra skibe i overensstemmelse med folkeretten (artikel 2). Gælder muligheden for at anvende strengere bestemmelser for direktivets artikel 7, stk. 2, som regulerer kyststatens kompetence til at gribe ind over for et skib på gennemsejling?
1)

Skal undtagelserne fra anvendelsesområdet i databeskyttelsesdirektivets (1) artikel 3, stk. 2, fortolkes således, at den indsamling og anden behandling af personoplysninger, som udføres af medlemmerne af et trossamfund i forbindelse med deres forkyndelsesvirksomhed fra dør til dør, ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde? Hvilken betydning har det for bedømmelsen af, om direktivet finder anvendelse, for det første at den forkyndelsesvirksomhed, som oplysningerne indsamles i forbindelse med, organiseres af trossamfundet og dets menigheder, og for det andet at det samtidig også drejer sig om den personlige religionsudøvelse for trossamfundets medlemmer?
1)

Skal artikel 56 TEUF og direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og om ændring af forordning (EU) nr. 1024/2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat pålægger den indenlandske ordregiver et betalingsstop og betaling af en sikkerhed svarende til den udestående værkslejeløn, hvis betalingsstoppet og sikkerheden alene tjener til sikring af en eventuel bøde, som først idømmes inden for rammerne af en særskilt procedure mod en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende: a. Skal artikel 56 TEUF og direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og om ændring af forordning (EU) nr. 1024/2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat pålægger den indenlandske ordregiver et betalingsstop og betaling af en sikkerhed svarende til den udestående værkslejeløn, hvis tjenesteyderen med hjemsted i en anden medlemsstat, som skal pålægges en bøde, i sagen om pålæggelse af sikkerhedsstillelsen ikke har adgang til retsmidler mod pålæggelsen af sikkerhedsstillelsen, og den indenlandske ordregivers klage over denne afgørelse ikke har opsættende virkning. b. Skal artikel 56 TEUF og direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og om ændring af forordning (EU) nr. 1024/2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat pålægger den indenlandske ordregiver et betalingsstop og betaling af en sikkerhed svarende til den udestående værkslejeløn alene af den grund, at tjenesteyderen har hjemsted i en anden EU-medlemsstat. c. Skal artikel 56 TEUF og direktiv 2014/67/EU af 15. maj 2014 om håndhævelse af direktiv 96/71/EF om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser og om ændring af forordning (EU) nr. 1024/2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat pålægger den indenlandske ordregiver et betalingsstop og betaling af en sikkerhed svarende til den udestående værkslejeløn, selv om denne endnu ikke er forfalden, og den endelige værkslejeløns størrelse på grund af modkrav og tilbageholdelsesrettigheder endnu ikke er fastlagt.
1)

Er en tjenesteydelse, såsom den tjenesteydelse, som en afgiftspligtig person udfører i denne sag, der består i, at der i medfør af en fuldmagt vedrørende betalingsservice fremsættes en anmodning om, at penge betales via betalingsservice fra en patients bankkonto og, efter fradrag af vederlaget til den afgiftspligtige person, af den afgiftspligtige person overføres til patientens tandlæge og forsikringsselskab, en fritaget levering af tjenesteydelser vedrørende overførsler eller betalinger som omhandlet i hovedmomsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d)? Navnlig: Fører afgørelserne i Bookit II-sagen og NEC-sagen til den konklusion, at momsfritagelsen i artikel 135, stk. 1, litra d), ikke finder anvendelse på en tjenesteydelse, såsom den tjenesteydelse, som en afgiftspligtig person udfører i denne sag, hvor den afgiftspligtige person selv ikke er involveret i debiteringen eller krediteringen af konti, som den afgiftspligtige person har kontrol over, men som er afgørende for overførslen af midler, hvis en sådan overførsel finder sted? Eller fører afgørelsen i AXA-sagen til den modsatte konklusion?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 78/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (Det Forenede Kongerige) den 6. januar 2017 — Grenville Hampshire mod The Board of the Pension Protection Fund

(Sag C-17/17)

(2017/C 078/21)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Grenville Hampshire

Sagsøgt: The Board of the Pension Protection Fund

Præjudicielle spørgsmål

1) Kræver artikel 8 i direktiv 80/987/EØF (1) (nu erstattet af artikel 8 i direktiv 2008/94/EF (2)), at medlemsstaterne sikrer, at hver enkelt arbejdstager modtager mindst 50 % af værdien af den optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdom i tilfælde af arbejdsgivers insolvens (alene med undtagelse af misbrugstilfælde, som direktivets artikel 10, litra a), finder anvendelse på)?

2) Med forbehold af de nationale domstoles konklusioner vedrørende sagens faktiske omstændigheder, er det subsidiært da tilstrækkeligt i henhold til artikel 8 i direktiv 80/987/EØF, at en medlemsstat har et beskyttelsessystem, hvor arbejdstagere normalt modtager mere end 50 % af værdien af deres optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdommen, men hvor enkelte arbejdstagere modtager mindre end 50 % som følge af: i) et økonomisk loft for det erstatningsbeløb, der betales til arbejdstagere (navnlig arbejdstagere, der ikke har nået den normale pensionsalder i deres pensionsordning på tidspunktet for arbejdsgiverens insolvens), og/eller ii) regler, der begrænser de årlige stigninger i den erstatning, der udbetales til arbejdstagere eller den årlige revaluering af deres rettigheder forud for pensionsalderen?

3) Har artikel 8 i direktiv 80/987/EØF direkte virkning under omstændighederne i den foreliggende sag?

(1) Rådets direktiv 80/987/EØF af 20.10.1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EFT L 283, s. 23).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22.10.2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (kodificeret udgave) (EUT L 283, s. 36).
ii.

for det andet fordi den, henset til, for så vidt angår søgsmålet i første instans, reglerne vedrørende genstanden for bevisførelsen og bevisbyrden og, for så vidt angår modkravet, reglerne vedrørende fordelingen af bevisbyrden, indeholder retlige fejl.
ii)

for det andet som følge af retlige fejl vedrørende de bestemmelser, der for søgsmålet fastsætter regler for genstanden og bevisbyrden, og for så vidt angår svarskriftet hvad angår fordelingen af bevisbyrden.
1)

Er en retlig ordning, der inden for rammerne af afvejningen mellem lovbeskyttede rettigheder og forbrugernes ret til beskyttelse mod urimelige kontraktvilkår ikke rummer mulighed for, at en juridisk person, hvis virksomhed har kollektiv forbrugerbeskyttelse mod urimelige kontraktvilkår som formål, og som sigter mod at opnå formålet i artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), som gennemført ved § 53a, stk. 1 og 3, i Občiansky zákonník, uden den sagsøgte forbrugers samtykke, i egenskab af yderligere part (intervenient) deltager i en domstolsprocedure allerede fra dens indledning og effektivt til fordel for forbrugeren benytter midler til sagsanlæg og forsvar med henblik på inden for denne procedure at iværksætte beskyttelse mod systematisk anvendelse af urimelige kontraktvilkår, hvorimod en yderligere part (intervenienten), der i et andet tilfælde intervenerer i en domstolsprocedure til støtte for den sagsøgte, og som har en interesse i den materielle (formueretlige) definition af procedurens genstand, i modsætning til en forbrugerbeskyttelsesorganisation, slet ikke kræver samtykke fra den sagsøgte, til støtte for hvem der interveneres, til at deltage i domstolsproceduren allerede fra dens indledning og til den effektive anvendelse af midler til sagsanlæg og forsvar til gunst for den sagsøgte — med henvisning til dommen i sag C-470/12, Pohotovosť, og Domstolens overvejelser, der også er udtrykt i præmis 46 i dommens begrundelse — i strid med det EU-retlige ækvivalensprincip?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 63 [TEUF], 64 [TEUF] og 65 [TEUF] da fortolkes således, at en sådan restriktion for kapitalbevægelserne, der følger af en kombination af en fransk retsforskrift, der lader alle de personer, der oppebærer visse indtægter af kapital, være omfattet af den omtvistede opkrævning, uden at der derved foretages nogen sondring afhængigt af, hvor de pågældende er tilknyttet en social sikringsordning, og en afledt EU-retsakt, skal anses for forenelig med den nævnte artikel i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, navnlig: — i lyset af artikel 64, stk. 1, [TEUF], for så vidt angår de kapitalbevægelser, der er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde, med den begrundelse, at restriktionen følger af anvendelsen af princippet om, at kun én medlemsstats lovgivning finder anvendelse, som er fastsat i artikel 11 i forordning [(EF) nr. 883/2004] af 29. april 2004, der blev indført i EU-retten ved artikel 13 i forordning [(EØF) nr. 1408/71] af 14. juni 1971, dvs. før den 31. december 1993, selv om den omhandlede opkrævning af indtægter af kapital blev indført eller har været anvendt fra den 31. december 1993 — i lyset af artikel 65, stk. 1, [TEUF] med den begrundelse, at den franske skattelovgivning, der anvendes i overensstemmelse med forordning [(EF) nr. 883/2004] af 29. april 2004, foretager en sondring mellem bidragspligtige, der ikke befinder sig i den samme situation, for så vidt angår kriteriet om tilknytning til en social sikringsordning — i lyset af, om der foreligger tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion for de frie kapitalbevægelser, og som vedrører den omstændighed, at de bestemmelser, der må anses for at udgøre en restriktion for kapitalbevægelser fra eller til tredjelande, opfylder det formål, der forfølges med forordning [(EF) nr. 883/2004] af 29. april 2004, om arbejdskraftens frie bevægelighed i Den Europæiske Union?
1)

Skal artikel 6, stk. 1 i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at en national ret — når den skal bedømme, om et vilkår om førtidig tilbagebetaling, der er indeholdt i en aftale om lån mod pant i fast ejendom, som er indgået med en forbruger, og hvorved foreskrives tilbagebetaling, såfremt et afdrag ikke betales, samt andre følger, såfremt flere afdrag ikke betales, er urimeligt — kan vurdere, at alene utilstrækkeligheden eller antagelsen om den manglende betaling af et afdrag er urimeligt, og opretholde gyldigheden af den aftale om førtidig tilbagebetaling ved manglende betaling af afdrag, som ligeledes er generelt fastsat i dette vilkår, anset om den konkrete bedømmelse af gyldigheden eller urimeligheden skal udsættes til tidspunktet for udøvelsen af denne mulighed?
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det har opretholdt bestemmelser, hvorefter beskatningsgrundlaget på området for skønsmæssig ansættelse af indtægter fra ejendomme, der ikke er udlejet, eller ejendomme, der enten er udlejet til fysiske personer, som ikke anvender ejendommen erhvervsmæssigt, eller til juridiske personer, som stiller ejendommene til rådighed for fysiske personer til private formål, beregnes på grundlag af matrikelværdien for så vidt angår ejendomme beliggende på det nationale område, men på grundlag af den faktiske udlejningsværdi for så vidt angår ejendomme beliggende i udlandet.
2)

Hvis det lægges til grund, at de danske beskatningsregler ikke indeholder en forskelsbehandling som omhandlet i Philips-sagen, udgør et forbud mod modregning svarende til det beskrevne — i sådanne tilfælde, hvor overskuddet i det ikke-hjemmehørende selskabs faste driftssted tillige er undergivet værtslandets beskatningskompetence — i sig selv en restriktion af retten til fri etableringsret, jf. TEUF artikel 49, der skal retfærdiggøres af et tvingende alment hensyn?
3)

Såfremt andet spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 2, litra d), i direktiv 95/46/EF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger fortolkes således, at den regulerer ansvar og kompetence endeligt i den forstand, at den er til hinder for et civilretligt krav mod en tredjemand, som ganske vist ikke er »den registeransvarlige«, men som etablerer årsagen til behandlingsprocessen uden at påvirke denne?
1)

Bemyndiger bestemmelserne i artikel 76, 78 og 81 i gennemførelsesforordningen af 27. juni 2008 (1) de medarbejdere, der gennemfører en kontrol på stedet, til at trænge ind på en landbrugsbedrifts arealer uden at have opnået landbrugerens samtykke?
5)

Følger det af artikel 10, stk. 2, i direktiv 2011/95/EU, at der foreligger forfølgelsesgrunde baseret på religion som omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 1, litra b), når ansøgeren under omstændighederne i hovedsagen gør gældende, at han er blevet forfulgt på grund af sit religiøse tilhørsforhold, men han ikke har afgivet erklæringer eller fremlagt beviser vedrørende omstændigheder, som er karakteristiske for en persons tilhørsforhold til en bestemt religion, og som for forfølgeren ville være en grund til at antage, at den pågældende tilhører denne religion — herunder omstændigheder, som har forbindelse til foretagelsen eller undladelsen af religiøse handlinger eller til religiøse udtalelser — eller vedrørende adfærdsformer for enkeltpersoner eller samfund, som er baseret på en religiøs overbevisning eller er foreskrevet i henhold til denne?
2)

Skal artikel 21, stk. 3 i direktiv 2003/96/EF om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet fortolkes således, at medlemsstaterne kan begrænse fritagelsens anvendelsesområde til alene at omfatte forbrug af et energiprodukt, der medgår til produktionen af et tilsvarende energiprodukt (dvs. et energiprodukt, der som det forbrugte energiprodukt også er afgiftspligtigt)?