ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivets artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde og procedure« bestemmer:

»1. Betalinger af renter eller royalties, der opstår i en medlemsstat, fritages for enhver form for skat i denne stat, hvad enten den opkræves ved indeholdelse ved kilden eller ved skatteansættelse, forudsat at den retmæssige ejer af de pågældende renter eller royalties er et selskab i en anden medlemsstat eller et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat og tilhørende et selskab i en medlemsstat.

2. En betaling foretaget af et selskab i en medlemsstat eller et fast driftssted beliggende i en medlemsstat og tilhørende et selskab i en anden medlemsstat anses for at opstå i denne medlemsstat (i det følgende benævnt »kildestaten«).

[…]

4. Et selskab i en medlemsstat anses kun for at være den retmæssige ejer af renter eller royalties, hvis det modtager disse betalinger til eget brug og ikke som formidler, herunder som agent, mandatar eller bemyndiget signatar for en anden person.

[…]«
67.

På samme måde kan EU-lovgiver, henset til det nævnte mål, hvortil der ligeledes henvises i artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kun tillade lufttransportvirksomhed på Unionens område på betingelse af, at operatørerne overholder de af Unionen fastsatte kriterier, som har til formål at opfylde de mål, den har fastsat på området ( 32 ). Ved forordning nr. 261/2004 underkastede EU-lovgiver lufttransportvirksomhed med afgang fra Unionen visse kriterier med henblik på at gennemføre forbrugerbeskyttelsesmålet. Det forhold, at et luftfartsselskab med hjemsted i et tredjeland, såsom United Airlines, i henhold til forordningen kan være forpligtet til at betale kompensation for en forsinkelse i forbindelse med et teknisk problem, som er blevet løst under en mellemlanding på et tredjelands område, udgør derfor efter min opfattelse ikke kun en betingelse, men også en risiko, der er uløseligt forbundet med den omstændighed, at det pågældende luftfartsselskab har valgt at tilbyde sine tjenester på det europæiske marked. Det er således kun, hvis selskabet har valgt at udføre flyvninger til eller fra en lufthavn beliggende på en medlemsstats område, at det vil være omfattet af bestemmelserne i forordning nr. 261/2004 ( 33 ). Når luftfartsselskabet har truffet et sådant valg, er det ikke kun direkte flyvninger, som er omfattet, men ligeledes flyvninger med direkte tilsluttede flyforbindelser, der ifølge fast retspraksis udgør en helhed for så vidt angår passagerernes ret til kompensation i henhold til forordningen, hvad enten de udføres på individuelt grundlag eller, som i det foreliggende tilfælde, inden for rammerne af en code sharing-aftale.
60.

Til forskel fra de tidligere formuleringer i direktiverne om tidsbegrænset arbejde og deltidsarbejde skal for det første fremhæves valget om at definere princippet som »ligebehandling« og ikke som »forbud mod forskelsbehandling«; for det andet anvendes udtrykket »skal mindst svare til« i stedet for »må ikke være mindre gunstige« hvad angår sammenligningen med arbejdsvilkårene for sammenlignelige arbejdstagere; for det tredje omfatter anvendelsesområdet for arbejdsvilkårene udtrykkeligt næsten alle ansættelsesforholdets retsinstitutter, idet der praktisk taget ikke er plads til nogen indskrænkende fortolkning; for det fjerde har lovgiver, henset til særtrækkene ved en midlertidig ansættelseskontrakt med et vikarbureau, åbnet for en »hypotetisk sammenligning« i stedet for sammenligningen med »sammenlignelige« fuldtidsansatte eller fastansatte. Af denne grund vil sammenligningen altid være mulig i tilfælde af midlertidigt ansatte, fordi sammenligningen skal foretages med udgangspunkt i den behandling, som en direkte ansat arbejdstager med tilsvarende arbejdsopgaver ville have ret til, selv om en arbejdstager af denne kategori ikke reelt findes blandt personalet ( 33 ).
62.

I henhold til artikel 127, stk. 1, sammenholdt med artikel 190 i Domstolens procesreglement, er det ikke tilladt at fremsætte nye anbringender under appelsagen. Såfremt en part fik adgang til for første gang for Domstolen at fremsætte nye klagepunkter, ville det være ensbetydende med at give parten adgang til at forelægge en mere omfattende sag for Domstolen end den, som den pågældende indbragte for Retten. Under en appel har Domstolen i princippet kun kompetence til at tage stilling til Rettens bedømmelse af de anbringender, der er blevet behandlet for den. Et argument, som ikke er blevet fremført i første instans, udgør imidlertid ikke et nyt anbringende, der skal afvises under appellen, hvis det blot udgør en uddybning af den argumentation, der blev fremført som led i et anbringende fremsat i stævningen for Retten ( 38 ).
Det fremgår af artikel 8 (»Sanktioner og retsmidler«):

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

2. Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål og/eller kræve nedlagt forbud og i givet fald kræve beslaglæggelse af det materiale, der ligger til grund for krænkelsen, samt de i artikel 6, stk. 2, nævnte anordninger, produkter eller komponenter.

3. Medlemsstaterne sikrer, at rettighedshaverne kan kræve nedlagt forbud over for mellemmænd, hvis tjenester anvendes af tredjemand til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder.«
Dette direktivs artikel 17 med overskriften »Tabsopgørelse« fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at hverken den bevisbyrde eller det krav til bevisstyrke, der gælder med henblik på udarbejdelse af tabsopgørelsen, gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gøre retten til erstatning gældende. Medlemsstaterne sikrer, at nationale retter får beføjelse til efter nationale procedurer at ansætte skadens størrelse, hvis det er fastslået, at en sagsøger har lidt skade, men det er praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt nøjagtigt at opgøre skaden på grundlag af de foreliggende beviser.

2. Det formodes, at kartelovertrædelser forvolder skade. Overtræderen skal have ret til at afkræfte denne formodning.

3. Medlemsstaterne sikrer, at en national konkurrencemyndighed i forbindelse med et erstatningssøgsmål efter anmodning fra en national ret kan bistå denne nationale ret med hensyn til at opgøre skaden, hvis den nationale konkurrencemyndighed finder det hensigtsmæssigt.«
§ 21 i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz) (lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn) af 25. oktober 1994 (herefter »varemærkeloven«) ( 6 ) bestemmer:

»1. Indehaveren af et varemærke eller et handelsnavn har ikke ret til at forbyde brugen af et yngre registreret varemærke for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, såfremt vedkommende i fem på hinanden følgende år har tålt og været bekendt med brugen af dette varemærke, medmindre ansøgningen om registrering af det yngre varemærke er indgivet i ond tro.

2. Indehaveren af et varemærke eller et handelsnavn har ikke ret til at forbyde brugen af […] et yngre handelsnavn […], såfremt vedkommende i fem på hinanden følgende år har tålt og været bekendt med brugen af [dette handelsnavn], medmindre indehaveren af denne ret var i ond tro på tidspunktet for dens erhvervelse.

[…]«
28.

Det er min opfattelse, at disse argumenter skal forkastes. Det følger således af Domstolens faste praksis, at det udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål, som er forelagt af de nationale retter, er relevante, og at Domstolen kun kan afslå at træffe afgørelse vedrørende sådanne spørgsmål, såfremt det fremgår, at den ønskede fortolkning savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af disse spørgsmål ( 7 ).
66.

Dernæst gælder det for visse lægemidler ( 53 ), at udskiftningen af disse under et behandlingsforløb med andre tilsvarende lægemidler, hvad enten der er tale om generiske lægemidler eller referencelægemidler, er kontraindiceret af lægelige årsager. Dette er bl.a. tilfældet for et af de i hovedsagerne omhandlede lægemidler, således som Impexeco og PI Pharma har anført det i deres svar på Domstolens spørgsmål. I modsætning til, hvad disse parter har gjort gældende, viser denne omstændighed – som langt fra beviser, at ommærkningen er nødvendig – dog efter min opfattelse, at ommærkning af et sådant lægemiddel ikke kan tillades ud fra et lægeligt synspunkt. Såfremt det af lægelige årsager er forbudt at udskifte et lægemiddel med et andet lægemiddel under et behandlingsforløb, risikerer en ændring af lægemidlets navn nemlig at vildlede sundhedspersonalet og patienterne, hvilket kan have potentielt alvorlige sundhedsmæssige konsekvenser. Det er ikke uden grund, at lægemidlets navn skal angives i ansøgningen om markedsføringstilladelse. I forbindelse med lægemidler spiller produktets navn nemlig en rolle, der rækker videre end varemærkernes rolle, som blot er at angive produktets oprindelse.
77.

Hvis f.eks. en afdød tjenestemands niece nedlægger påstand om erstatning i henhold til artikel 270 TEUF, kan hendes søgsmål ikke afvises alene med den begrundelse, at hun ikke er nævnt noget sted i vedtægten. Hun ville have større vanskeligheder med at etablere søgsmålskompetence end en broder eller en søster ville have, da Domstolen med hensyn til søskende kan basere sig på den udtrykkelige anerkendelse af deres nære forhold til tjenestemanden med henblik på at afgøre, om søgsmålet skal tages til følge. Selv om en niece kan godtgøre, at der er et tæt forhold til den afdøde tjenestemand, således at hun rent faktisk kunne have lidt ikke-økonomisk skade, befinder hun sig imidlertid i samme situation som en fader, moder, børn eller søskende, der anlægger søgsmål på egne vegne. Hun ville således have ret til at anlægge et erstatningssøgsmål i henhold til artikel 270 TEUF.
Artikel 3 med overskriften »Generelle målsætninger« i forordning nr. 1169/2011fastsætter i stk. 1, 2 og 4:

»1. Fødevareinformation har til formål at sikre et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes sundhed og interesser ved at give endelige forbrugere grundlag for at træffe informerede valg og anvende fødevarer på sikker vis, navnlig ud fra sundhedsmæssige, økonomiske, miljømæssige, sociale og etiske betragtninger.

2. Fødevareinformationslovgivningen har til formål at opnå fri bevægelighed i Unionen for fødevarer, der er lovligt produceret og markedsført, idet der, når det er relevant, tages hensyn til behovet for at beskytte producenternes legitime interesser og at fremme produktionen af kvalitetsprodukter.

[…]

4. Der skal i forbindelse med udarbejdelse, evaluering og ændring af fødevareinformationslovgivning foretages åbne og gennemsigtige offentlige høringer, herunder af interessenter, enten direkte eller gennem repræsentative organer, bortset fra tilfælde, hvor dette som følge af sagens hastende karakter ikke er muligt.«
89.

På grundlag af alle ovenstående betragtninger finder jeg, at det første præjudicielle spørgsmål skal besvares med, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/23 skal fortolkes således, at en pre-pack-procedure, som gennemføres forud for konkurserklæringen, hvor overførslen af virksomheden eller dens økonomisk levedygtige enheder på detaljeret vis forberedes forud for konkurserklæringen for at muliggøre en hurtig genstart af virksomheden eller af dens levedygtige enheder efter konkurserklæringen med henblik på således at undgå den afbrydelse, der følger af det voldsomme ophør af denne virksomheds aktiviteter på tidspunktet for konkurserklæringen, således at den nævnte virksomheds værdi og arbejdspladser bevares, ikke opfylder den anden betingelse i henhold til denne bestemmelse for at være omfattet af undtagelsen fra varetagelse af de rettigheder, som direktivets artikel 3 og 4 giver arbejdstagerne. I denne henseende er det ikke relevant, at denne pre-pack-procedure også sigter mod at opnå et så højt provenu som muligt til gavn for samtlige kreditorer af den berørte virksomhed, og at overdragerens konkurs er uafvendelig. Denne fortolkning er ikke til hinder for, at der i overensstemmelse med samtlige garantier, som foreskrives i de relevante bestemmelser, kan ske afskedigelser af økonomiske, tekniske eller organisatoriske årsager, der medfører beskæftigelsesmæssige ændringer som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/23. Det står desuden medlemsstaterne frit for at indføre en ordning vedrørende pre-pack-proceduren i overensstemmelse med de i direktivets artikel 5, stk. 2, fastsatte betingelser.
73.

I udtrædelsesaftalens præambel anerkendes det, at det er nødvendigt at yde gensidig beskyttelse til unionsborgere og britiske statsborgere samt deres respektive familiemedlemmer under omstændigheder, hvor de har udøvet deres ret til fri bevægelighed. Det er netop i denne sammenhæng, at Kommissionen bl.a. henviser til et forhandlingsdokument med titlen »The United Kingdom’s Exit from the European Union – Safeguarding the Position of EU Citizens Living in the UK and UK Nationals Living in the EU« af juni 2017. Det fremgår af dette dokument, at Det Forenede Kongerige ikke søgte at sikre, at britiske statsborgere med bopæl i Den Europæiske Union nød politiske rettigheder efter dets udtræden til gengæld for, at unionsborgere med bopæl i Det Forenede Kongerige fik tildelt tilsvarende rettigheder ( 51 ).
50.

I den foreliggende sag medfører loven af 2015 ganske vist – til forskel fra de i det forrige punkt citerede sager – ikke direkte, at vilkårene afhjælpes. Derimod afhænger dette af forbrugerens samtykke. Loven giver i denne henseende parterne mulighed for enten at indgå en ny låneaftale eller en tillægsaftale til den eksisterende låneaftale. Kravet om forbrugerens samtykke medfører imidlertid ikke i sig selv, at vilkårene ikke skal anses for at afspejle en bindende lovbestemmelse. Bankerne er i den foreliggende sag i henhold til loven af 2015 forpligtet til at give forbrugerne et tilsvarende tilbud inden for en fastsat frist. For forbrugerne er det eneste alternativ til at give samtykke en opretholdelse af den oprindelige aftale, herunder de vilkår, der ifølge lovgivers vurdering er urimelige, og som er ugunstige for forbrugerne. Indholdet af den potentielle tillægsaftale er desuden i det hele bestemt af loven og fastsættes ikke af den erhvervsdrivende.
Dette direktivs artikel 4 fastsatte:

»1. Som »afgiftspligtig person« anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.

[…]

4. Ved udtrykket »selvstændigt«, som er anvendt i stk. 1, undtages fra beskatningen lønmodtagere og andre personer, for så vidt de er forpligtede over for deres arbejdsgiver ved en arbejdskontrakt eller ved et andet retligt forhold, som skaber et arbejdstager-arbejdsgiverforhold med hensyn til arbejds- og aflønningsvilkår og arbejdsgiverens ansvar.

Med forbehold af det i artikel 29 nævnte samråd har de enkelte medlemsstater mulighed for at betragte personer, som er etableret i indlandet, og som i retlig forstand er selvstændige, men som finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, som én enkelt afgiftspligtig person.

5. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

Medlemsstaterne kan anse den virksomhed, som udøves af ovennævnte organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 13 eller 28, som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
62.

I denne forbindelse fremgår det af Domstolens praksis, at dette navnlig er tilfældet, hvis de valgte midler tjener til at opfylde et lovligt socialpolitisk mål, er egnede til at nå det med den omhandlede lovgivning forfulgte mål og er nødvendige hertil, når sådanne midler kun kan anses for at være egnede til at sikre det angivne mål, såfremt de reelt opfylder hensynet om at nå målet på en sammenhængende og systematisk måde ( 31 ). Det påhviler medlemsstaten som ophavsmand til den formodet diskriminerende regel at godtgøre, at reglen opfylder et lovligt mål i dens socialpolitik, at målet intet har at gøre med forskelsbehandling på grund af køn, og at den med rimelighed kunne antage, at de valgte midler var egnede til at nå det pågældende mål ( 32 ). Domstolen har også udtalt, at medlemsstaterne ved valget af de foranstaltninger, hvormed målene for deres social- og beskæftigelsespolitik kan realiseres, råder over et vidt skøn ( 33 ).
99.

Jeg er for det andet enig med den forelæggende ret, når den anfører, at den »ikke kan få øje på, hvordan den omstændighed, at et [specifikt] medlem af momsgruppen anses for at være den afgiftspligtige person i stedet for at momsgruppen [selv], kan anvendes til at forhindre adfærd og praksis, der udgør misbrug eller bekæmpe momssvig og momsunddragelse, henset til, at […] samtlige medlemmer af denne gruppe [under alle omstændigheder] ville hæfte solidarisk for denne afgift. Der er derfor tvivlsomt, om denne begrundelse gør det muligt at fastsætte undtagelser« (forelæggelsesafgørelsens punkt 56). Den forelæggende ret har endvidere i forelæggelsesafgørelsen fremhævet, »at den afgiftsmæssige enhed i henhold til national ret ikke har til formål at forenkle administrationen, men at undgå unødvendigt administrativt arbejde i erhvervslivet«.
42.

For det andet, og måske af større betydning, er det faktum, at prospektet har til formål at give langt flere detaljer end dokumentet indeholdende central investorinformation. Selv om deres formål kan være sammenfaldende med hensyn til at sætte investorerne i stand til at forstå investeringsrisiciene og danne sig et pålideligt skøn herover, er omfanget af de oplysninger, der formidles i disse to dokumenter, forskellige. Som finanstilsynet, Kommissionen og ESMA forklarede i retsmødet, er dokumentet indeholdende central investorinformation tænkt som et meget kort dokument med et standardiseret indhold med henblik på at lette sammenligningen af forskellige investeringsprojekter, navnlig for detailinvestorer. Prospektet er betydeligt længere og mere detaljeret, hvilket gør det mere nyttigt, især for institutionelle investorer. Set ud fra dette perspektiv er der intet til hinder for, at forpligtelsen til at holde oplysninger i prospektet ajour ikke skulle være videre end den, der gælder for dokumentet indeholdende central investorinformation. Den omstændighed, at direktiv 2009/65 opstiller to forskellige ordninger for formidlingen af information til potentielle investorer, er heller ikke uforenelig med de formål, som forfølges med direktivet.
59.

Derimod har Domstolen fastslået, at »den omstændighed alene, at det for en statsborger i en medlemsstat, […] for at bevare familieenheden på Unionens område, måtte forekomme ønskværdigt, at medlemmer af hans familie, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan opholde sig med ham på Unionens område, ikke i sig selv er tilstrækkelig til, at det må antages, at unionsborgeren nødsages til at forlade Unionens område, hvis en sådan ret ikke meddeles« ( 29 ). Artikel 20 TEUF medfører således ikke en opholdsret for at bevare familieenheden, når tredjelandsstatsborgerens udrejse ikke indebærer unionsborgerens udrejse. Det er således ikke retten til en familieenhed, der er selvstændigt beskyttet, men den pågældende unionsborgers mulighed for at forblive på området.
61.

Jeg er dermed med Domstolens ord af den opfattelse, at »en arbejdsgiver, som ikke sætter en arbejdstager i stand til at udøve sin ret til årlig betalt ferie, […] [skal] bære konsekvenserne deraf« ( 34 ). Hvis det – fordi der er indtrådt et fuldstændigt tab af arbejdsevnen eller uarbejdsdygtighed på grund af sygdom – anerkendes, at arbejdsgiveren er blevet fritaget for sin forpligtelse til at sætte arbejdstageren i stand til at afholde sin ferie inden den dato, hvorefter arbejdstageren ikke længere kan udføre sit arbejde, ville det efter min opfattelse skabe en uligevægt til fordel for arbejdsgiveren og til skade for arbejdstageren, som skal anses for den svage part i arbejdsforholdet ( 35 ). Arbejdsgiveren ville således få mulighed for at slippe for at overholde sine egne forpligtelser under påskud af, at indtræden af et fuldstændigt tab af arbejdsevnen eller uarbejdsdygtighed på grund af sygdom er en uforudsigelig begivenhed ( 36 ). Her gælder det, igen med Domstolens ord, at »[h]vis det under sådanne omstændigheder blev tilladt, at retten til årlig betalt ferie, som arbejdstageren har optjent, bortfaldt, ville dette være ensbetydende med at godkende en adfærd, der fører til en ulovlig berigelse af arbejdsgiveren til skade for selve formålet med [direktiv 2003/88], der tilsigter overholdelse af arbejdstagerens sundhed« ( 37 ).
63.

Når Kommissionen derimod i sin udtalelse mener, at muligheden for en selektiv fordel ikke udgår, blot fordi der med fordelen kompenseres for bestemte byrder, er dette ikke overbevisende. For det første befinder virksomheder, som er underlagt særlige byrder (i den foreliggende sag f.eks. som følge af en yderligere skattepligt i De Forenede Stater) sig med hensyn til målet for foranstaltninger til undgåelse af dobbeltbeskatning i en helt anden situation end virksomheder, som kun beskattes én gang (i Gibraltar). For det andet ligger den grundlæggende afgørelse af, om en medlemsstat tager hensyn til skyldig skat i andre stater og dermed undgår dobbeltbeskatning, inden for medlemsstatens skønsbeføjelse. Derudover er det som beskrevet oven for et anerkendt mål for Unionen at undgå dobbeltbeskatning. Kommissionen har i sin udtalelse heller ikke redegjort for, hvorfor Gibraltar derfor skulle have overskredet sine skønsbeføjelser i den foreliggende sag.
100.

Uden at dette påvirker den nationale rets kompetence til at anvende ovenfor beskrevne principper på den nationale lovgivning, mener jeg, at det er muligt, og snarere ønskeligt, at anlægge en EU-konform fortolkning af den portugisiske lovgivning i den forstand, at den – med forbehold for, at radio- og TV-selskaber kan tildeles supplerende rettigheder inden for de i EU-retten fastsatte grænser – end ikke gennem fortolkning giver begreber, som allerede er defineret i EU-retten, et andet indhold.