I sag 13/68

angående en anmodning, som i medfør af artikel 177 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab er indgivet til Domstolen af appelretten i Rom for i den sag, der verserer for nævnte ret mellem

AKTIESELSKABET SALGOIL, i likvidation, Milano,

og

DEN ITALIENSKE REPUBLIKS MINISTERIUM FOR UDENRIGSHANDEL, Rom,

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 30 og følgende i den nævnte traktat,

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene A. Trabucchi og J. Mer-tens de Wilmars samt dommerne A. M. Donner, W. Strauß (refererende), R. Monaco og P. Pescatore,

generaladvokat: J. Gand

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Præmisser

Ved kendelse af 9. juli 1968, indgået til Domstolens justitskontor den 11. juli 1968, har appelretten i Rom i medfør af artikel 177 i traktaten om oprettelse af EØF forelagt to spørgsmål vedrørende fortolkningen af artiklerne 30 og følgende i den nævnte traktat.

I — Vedrørende Domstolens kompetence

Det italienske ministerium for udenrigshandel, sagsøgte i hovedsagen, gør gældende, at de stillede spørgsmål bør afvises i deres helhed, da den forelæggende ret hat undladt at fastslå, at tvisten i hovedsagen angår handelen mellem medlemsstater;

det gøres endvidere gældende, at tvisten i virkeligheden angår indførsel af varer med oprindelse i tredjelande.

Artikel 177, der hviler på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens kompetence, giver ikke Domstolen mulighed hverken for at tage sagens faktum under påkendelse eller for at bedømme grundene til fortolkningsbegæringen;

når en national ret anmoder om fortolkning af en fællesskabsretlig bestemmelse, er der derfor grund til at antage, at retten anser denne fortolkning for nødvendig for tvistens løsning;

Domstolen kan således ikke kræve, at den nationale ret udtrykkeligt fastslår, at den bestemmelse, hvis fortolkning forekommer retten nødvendig, er anvendelig;

for så vidt påberåbelsen af den pågældende bestemmelse ikke er åbenbart fejlagtig, er forelæggelsen for Domstolen retmæssig;

spørgsmålet, om den ene eller den anden af de bestemmelser, hvis fortolkning begæres, er anvendelig i det konkrete tilfælde, falder uden for Domstolens kompetence og henhører under den forelæggende rets kompetence;

den rejste indsigelse må således forkastes.

II — Vedrørende det første spørgsmål

I sit første spørgsmål anmoder appelretten i Rom Domstolen om at udtale, »hvorvidt bestemmelserne i traktatens artikler 30 og følgende, navnlig artikel 31, medfører virkninger også i forholdet mellem en medlemsstat og dens borgere«;

under hensyn til, hvad der er oplyst af den forelæggende ret, synes spørgsmålet udelukkende at angå fortolkningen af artiklerne 30, 31, 32, stk. 1 og stk. 2, 2. pkt. og 33, stk. 1 og stk. 2, første afsnit.

a) Hvad angår artikel 30 er der i bestemmelsen, der opstiller et almindeligt forbud mod kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning, gjort tilføjelsen »med forbehold af nedennævnte bestemmelser«; af disse indeholder artiklerne 31, 32 og 33 de nærmere overgangsregler for anvendelsen af det nævnte forbud; da det foreliggende tilfælde tidsmæssigt falder inden for de nævnte bestemmelsers gyldighedsperiode, er der ingen anledning til at undersøge rækkevidden af forbudet i artikel 30 efter, at de nævnte artikler har udspillet deres virkninger.

b) Hvad angår artikel 31 fastsætter denne bestemmelses første stykke, at »medlemsstaterne afholder sig fra indbyrdes at indføre nye kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning«; samme artikels andet stykke fastlægger det liberaliseringsniveau, i forhold til hvilket udtrykket »nye restriktioner« skal forstås, idet bestemmelsen herom henviser til »de af Rådet for Den europæiske Organisation for økonomisk Samarbejde den 14. januar 1955 trufne afgørelser«; i det nævnte stykke bestemmes det endvidere: »Senest 6 måneder efter denne traktats ikrafttræden underretter medlemsstaterne Kommissionen om de i henhold til disse afgørelser opstillede lister over liberaliserede varer«, samt: »De således bekendtgjorte lister konsolideres mellem medlemsstaterne«. Fra tidspunktet for Kommissionens underretning om disse lister eller senest fra udløbet af den for underretningen fastsatte frist indeholder artikel 31 et klart forbud, der indebærer en forpligtelse ikke til at handle men til at undlade; der er ikke til denne forpligtelse knyttet noget forbehold fra staternes side om, at dens gennemførelse er betinget af en udtrykkelig retsakt efter intern ret eller af en indgriben fra fællesskabsinstitutionernes side; forbudet i artikel 31 er efter sin art fuldt ud egnet til at skabe umiddelbare virkninger for retsforholdet mellem medlemsstaterne og deres borgere; artikel 31 afføder følgelig rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte.

c) Hvad angår artikel 32, stk. 1 bestemmes det heri, at »medlemsstaterne afstår fra i deres indbyrdes samhandel at gøre de på tidspunktet for denne traktats ikrafttræden gældende kontingenter og foranstaltninger med tilsvarende virkning mere restriktive«; af grunde, der svarer til de under omtalen af artikel 31 anførte, er den nævnte bestemmelse efter selve sin art egnet til at skabe lignende virkninger for retsforholdet mellem medlemsstaterne og deres borgere.

d) Hvad angår bestemmelserne i artikel 32, sidste punktum, samt i artikel 33, stk. 1 og stk. 2, første afsnit, er det de nævnte bestemmelsers formål gradvist i løbet af overgangsperioden af afskaffe de kontingenter og foranstaltninger med tilsvarende virkning, som var gældende på tidspunktet for traktatens ikrafttræden; princippet herom opstilles i artikel 32, sidste punktum, mens artikel 33 indeholder gennemførelsesbestemmelserne; de nævnte bestemmelser bør derfor undersøges i deres helhed. Efter det første stykke i artikel 33 var medlemsstaterne forpligtet til et år efter traktatens ikrafttræden at omdanne »de bilaterale kontingenter, der er oprettet over for de øvrige medlemsstater, til globalkontingenter, som uden forskelsbehandling vil kunne udnyttes af samtlige øvrige medlemsstater«; efter det samme stykke er medlemsstaterne forpligtet til gradvist at forhøje samtlige nævnte globalkontingenter på bestemte tidspunkter og efter et fastsat tempo; endelig fastsætter det første afsnit i artikel 33, stk. 2 efter tilsvarende kriterier det forhøjelsestempo, der skal følges i tilfælde af »en ikke-liberaliseret vare«, for hvis vedkommende »globalkontingentet ligger under 3 % af produktionen i den pågældende stat«. De nævnte bestemmelser indebærer forpligtelser, som med hensyn til deres gennemførelse eller virkninger ikke er betinget af nogen retsakt fra fællesskabsinstitutionernes side; med hensyn til forpligtelserne til at handle bør det imidlertid undersøges, om der med hensyn til deres gennemførelse tilkommer medlemsstaterne skønsmæssig beføjelse, som helt eller delvist kan udelukke de førnævnte virkninger. En vis skønsfrihed for medlemsstaterne følger af forpligtelsen til at »omdanne de bilaterale kontingenter til globalkontingenter« og af begreberne »samlede værdi« og »indenlandsk produktion«; i mangel af nærmere bestemmelser i traktaten om grundlaget for beregningen af disse tal og om de anvendelige metoder kan man nemlig forestille sig flere mulige løsninger; på grund af de anførte forhold er anvendelsen af bestemmelserne i artikel 32, sidste punktum samt artikel 33 ikke tilstrækkeligt entydig til, at der kan tillægges dem den nævnte umiddelbare virkning.

III — Vedrørende det andet spørgsmål

I det andet spørgsmål anmoder appelretten i Rom Domstolen om »at udtale, hvori den retsbeskyttelse, der således indrømmes private i deres subjektive retsstilling over for staten, består; dvs. at udtale, om de pågældende regler yder den privates særlige interesse en umiddelbar beskyttelse, som udelukker enhver skønsmæssig beføjelse for staten til i sin egenskab af offentlig forvaltning at handle i strid med denne interesse, eller om det umiddelbare formål med de pågældende bestemmelser derimod, sammenholdt navnlig med bestemmelserne i traktatens artikler 36, 224 og 226, udelukkende er beskyttelsen af medlemsstaternes offentlige interesser inden for Fællesskabet, og om deres formål først og fremmest er umiddelbart at sikre, at staternes forvaltningshandlinger er i overensstemmelse med disse interesser, således at det må anerkendes, at hver medlemsstat over for sine borgere forbliver beføjet til at fastsætte importbegrænsninger, og at pågældende traktatbestemmelser, stadig under hensyn til statens offentlige i modsætning til privates interesser, udelukkende vedrører denne beføjelses lovlige udøvelse og ikke dens beståen«;

da dette spørgsmål kun stilles for det tilfælde, at det første besvares bekræftende, skal spørgsmålet udelukkende undersøges med henblik på de bestemmelser, som ovenfor blev antaget at have umiddelbar virkning.

1. Vedrørende Domstolens kompetence

Det italienske ministerium for udenrigshandel, sagsøgte i hovedsagen, gør gældende, at nærværende spørgsmål ikke kan antages til behandling;

appelretten i Rom skulle nemlig ved at anmode Domstolen om »at udtale, hvori« den retsbeskyttelse, der eventuelt tilkommer private, »består«, have rejst et spørgsmål, der angår fortolkningen af den interne ret.

Denne indsigelse må forkastes, de nærværende spørgsmål angår fortolkningen af fællesskabsretten ;

spørgsmålet supplerer det første, idet det drejer sig om karakteren og rækkevidden af den virkning, traktaten tillægger de pågældende bestemmelser.

2. Vedrørende realiteten

Af traktatens grundlæggende principper samt af de heri opstillede mål fremgår det, at bestemmelserne i artiklerne 31 og 32, stk. 1 er indgået i den interne retsorden og dér finder direkte anvendelse;

de vanskeligheder, der er knyttet til visse forhold i en medlemsstat, kan ikke anfægte den retlige karakter af en umiddelbart anvendelig fællesskabsbestemmelse, og dette så meget mindre som fællesskabsreglen bør have samme gyldighed i alle medlemsstaterne ;

bestemmelserne i artikel 31 og 32 forpligter medlemsstaternes myndigheder, og navnlig de kompetente domstole, til at beskytte de borgerne tilkommende rettigheder, som berøres af en eventuel tilsidesættelse af de nævnte bestemmelser, ved at sikre den direkte og umiddelbare varetagelse af deres interesser, uanset hvilket forhold der efter intern ret består mellem disse interesser og den i spørgsmålet omhandlede offentlige interesse ;

det tilkommer den nationale retsorden at fastlægge, hvilken domstol der er kompetent til at sikre denne beskyttelse, og i denne forbindelse at afgøre, hvorledes den individuelle retsstilling, der således beskyttes, skal kvalificeres.

Indvendinger herimod kan ikke støttes på traktatens artikler 36, 224 og 226;

selv om disse bestemmelser nemlig tillægger medlemsstaternes interesse en særlig vægt, må det bemærkes, at de angår usædvanlige, klart afgrænsede tilfælde, og at de ikke giver grundlag for nogen udvidende fortolkning.

Det foreliggende spørgsmål bør derfor besvares med, at der, for så vidt de pågældende bestemmelser tillægger borgerne rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal garantere, er tale om en pligt for disse sidste til at sikre de nævnte rettigheders beskyttelse, idet det forudsættes, at det tilkommer hver enkelt medlemsstats retsorden at udpege den kompetente domsmyndighed og i denne forbindelse at kvalificere de nævnte rettigheder efter kriterierne i intern ret.

På grundlag af disse præmisser, kender DOMSTOLEN vedrørende de spørgsmål, der er forelagt den af appelretten i Rom ved denne rets kendelse af 9. juli 1968, for ret:

1. Fra tidspunktet for underretningen om listerne over liberaliserede varer eller senest fra udløbet af den for underretningen efter EØF-traktatens artikel 31, stk. 2 fastsatte frist skaber denne artikel umiddelbare virkninger for retsforholdet mellem en medlemsstat og dens borgere og afføder for disse sidste rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte.

2. Artikel 32, stk. 1 skaber samme virkninger og afføder samme rettigheder.

3. De nationale domsmyndigheder er forpligtet til at garantere de rettigheder, som førnævnte artikler hjemler, idet det forudsættes, at det tilkommer hver enkelt medlemsstats retsorden at udpege den kompetente domstol og i denne forbindelse at kvalificere de nævnte rettigheder efter kriterierne i intern ret.