ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 21. august 2020 af Dermavita Co. Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 25. juni 2020 i sag T-104/19 — Dermavita mod EUIPO — Allergan Holdings France (JUVÉDERM)

(Sag C-400/20 P)

(2021/C 35/32)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Dermavita Co. Ltd (ved адвокат D. Todorov)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Allergan Holdings France

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 3. december 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Dermavita Co. Ltd bærer sine egne omkostninger.
—

For det første foretog Retten i den appellerede doms præmis 125, 183-187, 228, 242, 243 og 249 en urigtig fortolkning af afgørelsen, da den fastslog, at den første konstatering af, at der forelå en fordel, udelukkende var støttet på manglen på fysisk tilstedeværelse og medarbejdere i ASI’s og AOE’s hovedkontorer, og ikke forsøgte at påvise, at de irske filialer af ASI og AOE faktisk udførte funktioner, som begrundede henførelsen af Apple IP-licenserne til disse filialer. I 281.-305. betragtning til afgørelsen foretages en analyse af de funktioner, som hovedkontorerne og de irske filialer faktisk udførte, for at begrunde henførelsen af Apple IP-licenserne til de irske filialer. Rettens undladelse af at tage behørigt hensyn til strukturen og indholdet af afgørelsen og til begrundelsen i Kommissionens skriftlige indlæg for de funktioner, som hovedkontorerne og de irske filialer udførte, udgør en rettergangsfejl. Rettens efterfølgende anerkendelse i den appellerede doms præmis 268-283, 286 og 287 af, at der i afgørelsen foretages en undersøgelse af de funktioner, som de irske filialer udførte, med henblik på at begrunde henførelsen af Apple IP-licenserne til disse filialer, udgør en selvmodsigende begrundelse, hvilket indebærer en manglende begrundelse.
C 35/19

Appel iværksat den 9. juli 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-535/18, Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-308/20 P)

(2021/C 35/26)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved Rechtsanwälte P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 truffet afgørelse om ikke at admittere appellen og fastslået, at appellanten skal bære sine egne omkostninger.
C 35/20

Appel iværksat den 10. juli 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-444/18 — Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-311/20 P)

(2021/C 35/29)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved Rechtsanwälte P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Peek & Cloppenburg KG, Hamborg

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 truffet afgørelse om ikke at admittere appellen og fastslået, at appellanten bærer sine egne omkostninger.
C 35/20

Appel iværksat den 10. juli 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-534/18 — Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-312/20 P)

(2021/C 35/30)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved advokaterne P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Peek & Cloppenburg KG bærer sine egne omkostninger.
C 35/18

Appel iværksat den 11. juni 2020 af João Miguel Barata til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 2. april 2020 i sag T-81/18, Barata mod Parlamentet

(Sag C-259/20 P)

(2021/C 35/24)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: João Miguel Barata (ved avocat G. Pandey, avocat D. Rovetta og avvocato V. Villante)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Ved kendelse af 3. december 2020 har Domstolen (Sjette Afdeling) truffet afgørelse om, at appellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet, og pålagt João Miguel Barata at bære sine egne omkostninger.
3.

Hviler artikel 38, stk. 3, andet punktum, i forordning 2016/679 på et tilstrækkeligt bemyndigelsesgrundlag, navnlig for så vidt som denne bestemmelse omfatter databeskyttelsesrådgivere, der står i et ansættelsesforhold til den dataansvarlige?
1)

Skal momsdirektivets artikel 273 (1) fortolkes således, at en sanktionsordning overskrider grænserne for den beføjelse, der tillægges medlemsstaterne ved den nævnte bestemmelse, såfremt den ikke tillader pålæggelse af en bøde på et beløb, der er lavere end 30 % af 40 % af værdien af de transporterede varer, eller en eftergivelse af bøden, over for afgiftspligtige personer, der er kvalificeret som afgiftspligtige personer i risikogruppe, og som begår en mindre alvorlig overtrædelse af Elektronikus Közúti Áruforgalom Ellenőrző Rendszer (EKAER) (elektronisk kontrolsystem for vejgodstransport)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca dos Açores (Portugal) den 4. november 2020 — NM, NR, BA, XN og FA mod Sata Air Açores — Sociedade Açoriana de Transportes Aéreos, SA

(Sag C-578/20)

(2021/C 28/42)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca dos Açores

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NM, NR, BA, XN og FA

Sagsøgt: Sata Air Açores — Sociedade Açoriana de Transportes Aéreos, SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal en strejke blandt det personale, der er ansat til at vedligeholde et luftfartsselskabs fly, anses for at udgøre en usædvanlig omstændighed som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), når luftfartsselskabet har afholdt møder og forhandlet i et forsøg på at afblæse strejken, uden at dette imidlertid er lykkedes?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
2)

Skal artikel 6, stk. 1, i forordning 1215/2012 fortolkes således, at forbeholdet med hensyn til artikel 21, stk. 2, i forordning 1215/2012 udelukker anvendelse af en kompetenceregel, som findes i medlemsstatens nationale lovgivning, og som giver arbejdstageren mulighed for at sagsøge en juridisk person, der under omstændigheder som dem, der er beskrevet i det første spørgsmål, hæfter direkte over for ham for krav på grundlag af en individuel ansættelsesaftale med en tredjemand som »retsefterfølger« for arbejdsgiveren, ved retten på det sædvanlige arbejdssted, hvis der ikke foreligger en sådan kompetence i henhold til artikel 21, stk. 2, sammenholdt med stk. 1, litra b), nr. i), i forordning 1215/2015?
2.

Skal artikel 5, stk. 1, litra b), i den generelle forordning om databeskyttelse, hvilken bestemmelse foreskriver formålsbegrænsning, fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at personoplysninger vedrørende en reel ejer, hvilke oplysninger er indført i et register over reelle ejere, som er oprettet i overensstemmelse med artikel 30 i direktiv 2015/849, som ændret ved artikel 1, nr. 15), i direktiv 2018/843, er tilgængelige for offentligheden, uden at den dataansvarlige for disse oplysninger kan garantere, at nævnte oplysninger udelukkende anvendes til det formål, hvortil de er indsamlet, nærmere bestemt til bekæmpelse af hvidvask af penge og finansiering af terrorisme, et formål, for hvis overholdelse offentligheden ikke er det ansvarlige organ?
2)

Såfremt der er tale om en offentlig serviceforpligtelse som omhandlet i forordning nr. 1370/2007, har en medlemsstat da i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i), i forordning nr. 1370/2007 ret til ved en national lovgivning at udelukke, at der skal betales kompensation til transportvirksomheden for opfyldelsen af en sådan forpligtelse? Såfremt en medlemsstat har ret til at udelukke, at der skal betales kompensation til transportvirksomheden, under hvilke betingelser kan den da gøre dette?
2)

a) Skal EU-retten, især under hensyntagen til — artikel 3, 13 og 14 i direktiv 2004/48 — artikel 8 i direktiv 2001/29 og — artikel 7 i direktiv 2009/24 fortolkes således, at en indehaver af intellektuelle ejendomsrettigheder som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2004/48 principielt har krav på erstatning for de samlede i spørgsmål 1a nævnte advokatudgifter, i hvert fald for en rimelig og væsentlig del heraf, selv om — den af en fysisk person foretagne krænkelse er begået uden for dennes erhvervsmæssige virksomhed og — en national ordning i dette tilfælde fastlægger, at sådanne udgifter til advokat normalt kun kan erstattes efter en nedsat værdi af kravet? b) Hvis svaret på spørgsmål 2a er bekræftende: Skal de i spørgsmål 2a nævnte EU-retlige bestemmelser fortolkes således, at en undtagelse til det i spørgsmål 2a nævnte princip, ifølge hvilket rettighedshaveren skal have erstattet de i spørgsmål 1a nævnte advokatudgifter med det fuldstændige beløb, eller i hvert med en rimelig og væsentlig del heraf, kan komme i betragtning, idet der tages hensyn til andre faktorer (som f.eks. hvor aktuelt værket er, hvor længe det er tilgængeligt, og om krænkelsen er foretaget af en fysisk person uden for dennes erhvervsmæssige interesser), selv om tilsidesættelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2004/48 består i fildeling, dvs. i at stille værket til rådighed for almenheden ved, at det tilbydes alle deltagere i en frit tilgængelig peer-to-peer-børs at downloade værket gratis, men uden digital rights management (DRM)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 11. november 2020 — Reprensus GmbH mod S-V Pavlovi Trejd EOOD

(Sag C-591/20)

(2021/C 35/44)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Reprensus GmbH

Sagsøgt: S-V Pavlovi Trejd EOOD

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, nr. 1), litra a), og nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) Nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at der foreligger værneting med henblik på at anlægge sag om erstatning uden for kontrakt, når sagsøgeren ved vildledning er blevet tilskyndet til at indgå en købekontrakt og betale købesummen?

(1) EUT 2012, L 351 s. 1.
1)

Skal artikel 29, stk. 1, litra d), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 143, stk. 1, litra b), e) eller f), i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 (2) af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks fortolkes således, at køberen og sælgeren skal anses for at være indbyrdes afhængige i tilfælde som det foreliggende, hvor der ikke foreligger dokumentation (officielle data) for forretningsforbindelse eller kontrol, men hvor de omstændigheder, hvorunder transaktionerne er gennemført, på grundlag af objektive forhold imidlertid ikke er kendetegnende for udøvelsen af økonomisk virksomhed under normale forhold, men derimod for tilfælde, hvor 1) der er særligt tætte forretningsforbindelser baseret på et højt niveau af gensidig tillid mellem transaktionens parter, eller 2) en af transaktionens parter kontrollerer den anden eller begge transaktionens parter kontrolleres af tredjemand?
C 35/19

Appel iværksat den 9. juli 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-445/18 — Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-307/20 P)

(2021/C 35/25)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved Rechtsanwälte P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Peek & Cloppenburg KG bærer sine egne omkostninger.
C 35/19

Appel iværksat den 9. juli 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 13. maj 2020 i sag T-433/18 — Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-309/20 P)

(2021/C 35/27)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved Rechtsanwälte P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Peek & Cloppenburg KG, Hamburg

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Peek & Cloppenburg KG bærer sine egne omkostninger.
2)

[Er den] forskelsbehandling mellem italienske erhvervsdrivende inden for sundhedssektoren, der anses for »slutbrugere« (der pålægges moms), og erhvervsdrivende inden for sundhedssektoren i andre EU-medlemsstater (Belgien, Bulgarien, Tyskland, Grækenland, Frankrig og Spanien), der anses for »mellembrugere« (med ret til momsfradrag) [forenelig med EU-retten]?
2)

Er det foreneligt med de ovenfor nævnte bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF (1) af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, at fortolke artikel 5, stk. 1, nr. 2, litra b), og artikel 6 i den belgiske lov af 15. maj 2007 om anerkendelse og beskyttelse af erhvervet som bilsagkyndig, sammenholdt med bestemmelserne i lov af 12. februar 2008 om indførelse af en generel ramme for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer erhvervet inden for EU, navnlig artikel 6, 8 og 9, således, at begrebet midlertidig og lejlighedsvis virksomhed udelukker muligheden for, at en tjenesteyder, der er etableret i en oprindelsesmedlemsstat, kan levere ydelser i en bestemmelsesmedlemsstat, hvis der er tale om en vis gentagelse, uden at det sker regelmæssigt, eller muligheden for, at tjenesteyderen kan råde over en vis infrastruktur i denne medlemsstat?
C 35/20

Appel iværksat den 13. maj 2020 af Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 10. juli 2020 i sag T-446/18 — Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-310/20 P)

(2021/C 35/28)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (ved Rechtsanwälte P. Lange, A. Auler, M. Wenz og C. Möller)

Den anden part i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. oktober 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Peek & Cloppenburg KG bærer sine egne omkostninger.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Fører en sådan tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling til, at det efter grundreglen i artikel 3, stk. 1, litra a), femte led, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 for alle sagsøgere uanset deres statsborgerskab er en betingelse for, at de kan påberåbe sig opholdsstedet som værneting, at de har opholdt sig i den pågældende stat i 12 måneder, eller skal det lægges til grund, at betingelsen for alle sagsøgere er et ophold af 6 måneders varighed?
1)

Skal artikel 43 EF sammenholdt med artikel 48 EF (nu artikel 49 TEUF sammenholdt med artikel 54 TEUF) fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, der forbyder et hjemmehørende selskab i sit skattepligtige overskud at fradrage underskud, der er oparbejdet af et fast driftssted i en anden medlemsstat, når selskabet dels har udtømt alle muligheder for at fradrage disse underskud, som lovgivningen i den medlemsstat, i hvilken dette faste driftssted er beliggende, dels ikke længere modtager indtægter fra dette faste driftssted, således at der ikke længere kan tages hensyn til underskuddene i denne medlemsstat (»endelige« underskud), når der for så vidt angår den pågældende lovgivning er tale om fritagelse af overskud og underskud som følge af en bilateralt indgået aftale mellem de to medlemsstater med henblik på undgåelse af dobbeltbeskatning?
1)

Skal artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (1) fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for, når de godkender et program eller et projekt, ikke at tage hensyn til deres midlertidige kortsigtede virkninger, som er uden langsigtede konsekvenser for overfladevandets tilstand?
3)

Er det forhold, at det transporterende luftfartsselskab har hævdet, at opfordringen til strejke uden grund er blevet fastholdt og endda tidsmæssigt udvidet, selv om koncernens moderselskab har opfyldt kravene, tilstrækkeligt for, at selskabet dermed har godtgjort, at der foreligger en usædvanlig omstændighed, og hvem falder det til last, hvis der er uklarhed om de nærmere faktiske omstændigheder?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obersten Gerichtshof (Østrig) den 13. november 2020 — UE mod ShareWood Switzerland AG og VF

(Sag C-595/20)

(2021/C 35/46)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Obersten Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: UE

Sagsøgte: ShareWood Switzerland AG og VF

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 4, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (1) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser fortolkes således, at købsaftaler om teak- og balsatræer, der indgås mellem en virksomhed og en forbruger, i henhold til hvilke forbrugeren skal erhverve ejendomsretten til træerne med henblik på videresalg med gevinst efter dyrkning og fældning, og som i dette øjemed indeholder en forpagtningsaftale og en serviceaftale, anses for »aftaler vedrørende en tinglig rettighed over fast ejendom eller leje eller forpagtning af fast ejendom« som omhandlet i denne bestemmelse?

(1) EUT 2008, L 177, s. 6.
1)

Skal artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU (1) af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF fortolkes således, at den er til hinder for, at den erhvervsdrivende foruden at oplyse et telefonnummer, som højst afregnes til basistaksten, kan oplyse et telefonnummer, som forbrugeren muligvis anvender ved anliggender i forbindelse med en indgået aftale, og for hvis benyttelse der beregnes en pris, som overstiger basistaksten; bør det endvidere, hvis det under visse omstændigheder er foreneligt med artikel 21 at oplyse et telefonnummer, som overstiger basistaksten, tillægges betydning ved bedømmelsen, om det f.eks. er let at finde telefonnummeret til basistaksten, og om telefonnumrenes anvendelsesformål og væsentlige forskelle med hensyn til at komme i kontakt med kundeservice eller dennes niveau er oplyst tilstrækkeligt klart?
a)

Den nationale ret er forpligtet til at afstå fra at anvende forbuddet mod »at anfægte retternes kompetence« og mod at »retterne fastsætter eller vurderer lovligheden af udnævnelsen af en dommer eller den deraf følgende beføjelse for den pågældende til at beklæde embedet som dommer«, som defineret i artikel 29, stk. 2 og 3, i lov om den øverste domstol […], eftersom Den Europæiske Unions respekt for medlemsstaternes forfatningsmæssige identitet ikke giver den nationale lovgiver ret til at indføre løsninger, der undergraver Unionens grundlæggende værdier og principper?
2)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og artikel 4, stk. 3, TEU samt retten til domstolsprøvelse fortolkes således, at en national ret, der træffer afgørelse om, at et tjenesteforhold for en national dommer ikke består på grund af betydelige mangler ved udnævnelsesproceduren, er forpligtet til at beordre, at en foreløbig forholdsregel iværksættes og forbyde den pågældende dommer at træffe afgørelser i alle andre sager, der er omfattet af EU-retten, idet en sådan dommers handlinger samt domme afsagt af den pågældende vil blive betragtet som ugyldige og uden virkning, og skal pålægge andre myndigheder at afstå fra at tildele en sådan dommer sager til afgørelse eller udpege den pågældende til dommerkollegier?
3)

Skal EU-retten — og særligt bestemmelserne nævnt i det andet spørgsmål — fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats ret, såsom artikel 110, stk. 2a i lov om de almindelige domstoles organisation og artikel 27, stk. 1, pkt. 1a, i lov af 8. december 2017 om den øverste domstol, hvorefter sager vedrørende tilladelse til strafferetlig forfølgelse eller frihedsberøvelse (varetægtsfængsling) af en dommer ved en national domstol, såvel i første som anden instans, henhører under et organ med enekompetence, såsom disciplinærafdelingen, særligt under hensynstagen til (individuelt eller samlet), at: a) oprettelsen af disciplinærafdelingen faldt sammen med ændringerne af reglerne for udnævnelsen af medlemmer til organet Krajowa Rada Sądownictwa (domstolsrådet), som deltager i udnævnelsesprocessen af dommere, og efter hvis indstilling samtlige medlemmer af disciplinærafdelingen er blevet udnævnt; b) den nationale lovgiver har udelukket muligheden for at overføre dommere fra nationale domstole i sidste instans til disciplinærafdelingen, såsom Sąd Najwyższy (øverste domstol), som denne afdeling strukturelt er en del af, således at det kun er nye medlemmer, som udnævnes efter indstilling fra domstolsrådet i en ændret sammensætning, der kan have sæde i disciplinærafdelingen; c) Disciplinærafdelingen er kendetegnet ved en særlig høj grad af autonomi inden for Sąd Najwyższy (øverste domstol); d) Sąd Najwyższy (øverste domstol) bekræftede i dommene, der blev truffet på baggrund af dom af 19. november 2019, A.K. m.fl. (den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (de forenede sager C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982), at domstolsrådet i en ændret sammensætning ikke er et organ uafhængigt af den lovgivende og udøvende magt, og at disciplinærafdelingen ikke udgør en »domstol« i henhold til chartrets artikel 47, EMRK artikel 6 og artikel 45, stk. 1, i den polske forfatning; e) en tilladelse til strafferetlig forfølgelse eller frihedsberøvelse (varetægtsfængsling) af dommere ved nationale domstole hidrører i princippet fra en anklager, hvis overordnede er et organ under den udøvende magt, såsom Minister Sprawiedliwości (justitsministeren), som kan give anklagerne bindende instruktioner for så vidt angår indholdet af proceduremæssige handlinger, mens medlemmerne af disciplinærafdelingen og domstolsrådet i dens ændrede sammensætning, som fastslået af Sąd Najwyższy (øverste domstol) i den i det andet spørgsmål, litra d), nævnte afgørelse, har en stærk tilknytning til den lovgivende og udøvende magt — hvorfor disciplinærafdelingen ikke kan anses for at være udenforstående i forhold til denne part i sagen; f) Republikken Polen blev forpligtet til at indstille anvendelsen af visse bestemmelser i lov af 8. december 2017 om den øverste domstol om disciplinærafdelingen, og til at afstå fra at overføre sager, der verserer for denne afdeling, til et dommerkollegium, som ikke opfylder kravene til uafhængighed i henhold til kendelse af 8. april 2020, Kommissionen/Polen (sag C-791/19 R, EU:C:2020:277)?