ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 26, stk. 2-6, i den ændrede lov om den øverste domstol er affattet således:

»2. Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager har kompetence til at påkende anmodninger eller erklæringer vedrørende udelukkelse af en dommer eller udpegning af den domstol, for hvilken en sag skal føres, herunder klager om domstolens eller dommerens manglende uafhængighed. Den domstol, der behandler sagen, sender straks en anmodning til formanden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager om, at sagen behandles i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i særskilte bestemmelser. Indgivelsen af en anmodning til formanden for afdelingen for ekstraordinær prøvelse indebærer ikke, at den verserende sag skal udsættes.

3. Den i stk. 2 omhandlede anmodning behandles ikke, hvis den vedrører konstatering eller vurdering af lovligheden af en dommers udnævnelse eller dommerens beføjelse til at udøve judicielle funktioner.

4. Afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager har kompetence til at træffe afgørelse i sager med påstand om, at afgørelser og endelige domme afsagt af Sąd Najwyższy [(øverste domstol)], de almindelige domstole, de militære domstole og forvaltningsdomstolene, herunder Naczelny Sąd Administracyjny [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen)], er ulovlige, såfremt ulovligheden består i at rejse tvivl om retsstillingen for den person, som er udnævnt til en stilling som dommer, og som har truffet afgørelse i sagen.

5. Bestemmelserne om at fastslå, at en endelig dom er ulovlig, finder med de nødvendige ændringer anvendelse på behandlingen af de i stk. 4 omhandlede sager, og bestemmelserne om genoptagelse af en retssag, der er afsluttet ved endelig dom, finder anvendelse i straffesager. Det er ikke nødvendigt umiddelbart at fastslå sandsynligheden for eller indtrædelsen af en skade, der er forvoldt ved afsigelsen af den dom, der er genstand for appellen.

6. En anke med påstand om, at det fastslås, at en endelig dom er ulovlig som omhandlet i stk. 4, kan indbringes for afdelingen for ekstraordinær prøvelse og offentlige sager uden at være indgivet gennem den retsinstans, som har afsagt den anfægtede dom, selv om en part ikke har udtømt de retsmidler, der står til hans rådighed, herunder ekstraordinær appel til [Sąd Najwyższy (øverste domstol)].«
38

Anvendelsen i denne bestemmelse af ordet »herunder«, der i den almindelige sprogbrug er synonym med »såsom«, »f.eks.«, »særlig«, »navnlig« eller »deriblandt«, er et utvetydigt udtryk for, at EU-lovgiver har ønsket at give et eksempel på et objektivt kriterium, som de kompetente nationale myndigheder kan gøre gældende som begrundelse for, at der er rimelig grund til at antage, at ansøgeren kun har indgivet ansøgningen om international beskyttelse for at forsinke eller hindre håndhævelsen af afgørelsen om tilbagesendelse.
53

Det skal påpeges, at formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse med henblik på at undgå en lakune i den retsbeskyttelse, som Domstolen sikrer. Det er for at opfylde denne målsætning, at uopsætteligheden skal vurderes i forhold til, hvor nødvendigt det er, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der anmoder om den midlertidige beskyttelse. Det er denne part, som skal godtgøre, at den ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at risikere at blive påført en sådan skade. Med henblik på at godtgøre, at der foreligger et sådant alvorligt og uopretteligt tab, er det ikke nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at tabet indtræder. Det er tilstrækkeligt, at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed (kendelse af 8.4.2020, Kommissionen mod Polen, C-791/19 R, EU:C:2020:277, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
2

Ved processkrifter indleveret til Domstolens Justitskontor den 29. april og den 20. maj 2021 har Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) på grundlag af artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 130 i Domstolens procesreglement, der i medfør af dette procesreglements artikel 190, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, fremsat anmodning om intervention i sagerne C-6/21 P og C-16/21 P til støtte for henholdsvis Forbundsrepublikken Tysklands og Republikken Estlands påstande. EMA har for det første gjort gældende, at agenturet har en direkte interesse i, at dom af 28. oktober 2020, Pharma Mar mod Kommissionen (T-594/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:512), ophæves, for så vidt som Retten støttede annullationen af den omtvistede afgørelse på ulovligheden af den procedure for vurdering af ansøgningen om markedsføringstilladelse for Aplidin – plitidepsine, som agenturet var ansvarlig for, i overensstemmelse med forordning nr. 726/2004. For det andet har EMA gjort gældende, at udfaldet af den foreliggende sag risikerer at få betydning for de udtalelser, som EMA fremover vil afgive via sine videnskabelige udvalg.
33

Det følger heraf, at hverken det retsforhold, der består mellem parterne i et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, eller grundlaget og de nærmere regler for anlæggelse et sådant søgsmål kan anses for at udgøre holdepunkter for, at der er udøvet offentligretlige beføjelser i EU-rettens forstand, således at et søgsmål af denne art må anses for at være omfattet af begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 og falder ind under denne forordnings anvendelsesområde.
11

Det må imidlertid konstateres, at Unionens organer, kontorer og agenturer, til forskel fra fysiske og juridiske personer, kan tænkes at ville anmode om tilladelse til at indtræde i en for Domstolen indbragt retstvist, ikke for at forsvare private interesser eller – som for foreninger – interesser i relation til deres formål, såsom miljøbeskyttelse, men snarere, når den retsakt, der ligger til grund for tvisten, som i den foreliggende sag er blevet vedtaget efter en procedure, i hvilken det pågældende organ, kontor eller agentur er blevet opfordret til at spille en rolle for at forsvare den udtalelse, det har afgivet, eller de vurderinger, det har foretaget, inden for rammerne af denne procedure.
42

I denne forbindelse har Den Tjekkiske Republik for det første påpeget, at kendelsen af 21. maj 2021 kun pålægger Republikken Polen at indstille brunkulsudvindingen fra minen i Turów. Republikken Polen kan derfor fortsat frit gennemføre de aktiviteter, der er nødvendige for at vedligeholde minen eller dens udstyr. Den Tjekkiske Republik har for det andet fremhævet, at det ikke er blevet fastslået, at den umiddelbare indstilling af brunkulsudvindingen fra minen i Turów ligeledes ville føre til lukning af det til minen hørende elværk. Under alle omstændigheder vil Republikken Polen fortsat have mulighed for at anordne, at de øvrige elværker på polsk område øger deres elproduktion og benytter sig af den grænseoverskridende handel med elektricitet. For det tredje kan Republikken Polen ifølge Den Tjekkiske Republik ikke med rette hævde, at det er nødvendigt med en yderligere frist, for at den kan opfylde de forpligtelser, der udspringer af kendelsen af 21. maj 2021, når den indledningsvis har nægtet at opfylde sine forpligtelser, og den intet har foretaget sig for at efterleve kendelsen.
64

Det følger videre af denne retspraksis, at formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse med henblik på at undgå en lakune i den retsbeskyttelse, som Domstolen sikrer. Det er for at opfylde denne målsætning, at uopsætteligheden skal vurderes i forhold til, hvor nødvendigt det er, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der anmoder om den midlertidige beskyttelse. Det er denne part, som skal godtgøre, at den ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at risikere at blive påført en sådan skade. Selv om det med henblik på at godtgøre, at der foreligger et sådant tab, ikke er nødvendigt, at det godtgøres med absolut vished, at skaden er nært forestående, idet det er tilstrækkeligt, at denne skade er forudseelig med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal den part, der har indgivet en anmodning om foreløbige forholdsregler, dog fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der begrunder, at der er udsigt til en sådan skade (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 16.7.2021, Symrise mod ECHA, C-282/21 P(R), ikke trykt i Sml., EU:C:2021:631, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis)
8

Med det første af disse led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 56, 57 og 64-66 med urette fastslog, at den omstændighed, at artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 6/2002 ikke fastsætter, at et patent kan tjene som grundlag for påberåbelse af prioritet for et senere EF-design, udgør en lovgivningsmæssig lakune. Ifølge appellanten er denne omstændighed i realiteten udtryk for, at EU-lovgiver har valgt at begrænse muligheden for at påberåbe sig prioritet til kun at omfatte ældre design eller brugsmodeller.
4

Den højtstående repræsentant har til støtte for sin anmodning om intervention principalt gjort gældende, at repræsentanten er en af »Unionens institutioner« som omhandlet i artikel 40, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, og subsidiært, at repræsentanten skal anses for at være et »organ«, »kontor« eller »agentur« for Unionen som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i samme statut og for at have en »berettiget interesse i afgørelsen af retstvisten« som omhandlet i denne bestemmelse. I den forbindelse har den højtstående repræsentant anført, at Domstolens vurderinger i den dom, der skal afsiges, vedrørende den beføjelse, som Kommissionen har påberåbt sig, med de fornødne ændringer finder anvendelse på den tilsvarende beføjelse, som repræsentanten har på FUSP-området i medfør af artikel 27, stk. 2, TEU.
14

For det andet fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 33, at Fastweb ikke havde ført bevis for, at selskabet for sit transmissionsudstyr rent faktisk var eller ville blive nødt til at abonnere på hostingtjenester fra INWIT, og at det følgelig ikke havde løftet den bevisbyrde, der påhvilede det. Hvad dette angår bemærkede Retten bl.a. i kendelsens præmis 26, 29 og 31, at det fremgik af den omtvistede afgørelse og af Kommissionens bemærkninger, at Fastweb gør brug af alternativer til INWIT’s passive infrastrukturer, og at selskabet ikke havde godtgjort, at disse alternativer kunne vise sig ikke at være tilstrækkelige til at opfylde dets behov, eller at de kunne bringes i fare, hvis det partnerskab og det samarbejde, Fastweb havde indgået med andre operatører, faldt negativt ud.
34

På baggrund af ovenstående betragtninger i det hele skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 392 skal fortolkes således, at den er til hinder for at anvende ordningen med afgift af fortjenstmargenen på transaktioner vedrørende levering af byggegrunde, når sådanne grunde, hvis de er erhvervet bebyggede, i perioden mellem det tidspunkt, hvorpå de er blevet erhvervet, og det tidspunkt, hvorpå den afgiftspligtige person har videresolgt dem, er overgået til at være byggegrunde, men at den ikke er til hinder for at anvende ordningen på transaktioner vedrørende levering af byggegrunde, når der i perioden mellem det tidspunkt, hvorpå de pågældende grunde er blevet erhvervet, og det tidspunkt, hvorpå den afgiftspligtige person har videresolgt dem, er foretaget ændringer af grundenes karakteristika, såsom en opdeling i parceller.
59

Det forhold, at en sådan national ordning til registrering og beskyttelse af kvalificerede geografiske angivelser tager sigte på at regulere forholdet mellem erhvervsdrivende inden for den pågældende medlemsstat, der på medlemsstatens område producerer produkter, for hvilke disse angivelser er registreret i medfør af den nationale lovgivning, og som derfor alene finder anvendelse på medlemsstatens nationale marked, kan i denne henseende ikke føre til, at sådanne ordninger kan eksistere sideløbende. For så vidt som en sådan ordning ikke udelukkende har til formål at sikre forbrugerne, at de omhandlende produkter faktisk kommer fra det pågældende geografiske område, men ligeledes sikrer dem, at produkterne har en bestemt kvalitet eller bestemte kendetegn, bringes formålet med forordning nr. 1151/2012 i fare. I henhold til den retspraksis, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 53, kan en sådan ordning ikke anses for at være i overensstemmelse med de krav, EU-retten stiller.
45

Det kan imidlertid ikke antages, at der i forbindelse med indirekte afgifter består en formodning for, at der er sket en overvæltning, således at det påhviler den afgiftspligtige at godtgøre, at dette ikke har været tilfældet. Det samme gælder, når den afgiftspligtige efter den lovgivning, der finder anvendelse, er forpligtet til at lade afgiften indgå som en del af kostprisen for den pågældende vare. Den omstændighed, at der består en sådan lovbestemt pligt, er nemlig ikke tilstrækkelig til, at der skabes en formodning for, at hele afgiftsbyrden er overvæltet på senere led, heller ikke selv om en tilsidesættelse af denne pligt vil kunne medføre en sanktion (dom af 14.1.1997, Comateb m.fl., C-192/95 – C-218/95, EU:C:1997:12, præmis 25 og 26).
30

Det bemærkes for det første, at EUIPO har beskrevet det enkeltstående anbringende klart og præcist, idet EUIPO indledningsvis har anført, at Retten sammenblandede det processuelle krav om søgsmålsinteresse med prøvelsen af den omtvistede afgørelses materielle lovlighed, endvidere at den ikke foretog en konkret prøvelse af, om Indo European Foods fortsat havde søgsmålsinteresse i betragtning af den fordel, som annullationen af den omtvistede afgørelse kunne bibringe selskabet, dernæst at den ikke tog hensyn til, at det ikke havde opfyldt sin forpligtelse til at godtgøre, at det fortsat havde søgsmålsinteresse, skønt intet talte intet for, at søgsmålsinteressen fortsat bestod efter udløbet af overgangsperioden, og endelig at Retten i det væsentlige fastslog, at EUIPO ikke skulle tage hensyn til virkningerne af artikel 50, stk. 3, TEU og udtrædelsesaftalens artikel 126 og 127, hvorved den tilsidesatte de relevante bestemmelser i forordning 2017/1001, navnlig princippet om den intellektuelle ejendomsrets territorialitet.
10

OF indbragte denne afgørelse for Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada (domstolen i forvaltnings- og skatteretlige sager i Almada, Portugal), som ved dom af 27. juni 2018 gav OF medhold i søgsmålet og annullerede afgørelsen, idet den fandt, at der var indtrådt forældelse for retsforfølgning, fordi kontrolrapporten i hovedsagen ikke havde afbrudt den forældelsesfrist for retsforfølgning på fire år, som er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95. IFAP iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved Tribunal Central Administrativo Sul (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, sydlig afdeling, Portugal), som ophævede den med den begrundelse, at den forældelsesfrist, der var begyndt at løbe, da præmien blev udbetalt til OF den 2. februar 2010, var blevet afbrudt såvel den 14. juli 2011, hvor kontrolrapporten i hovedsagen blev tilstillet OF, som den 6. april 2015 ved den skrivelse, hvortil der henvises i den foregående præmis, og at IFAP’s ret til at kræve de fejlagtigt udbetalte beløb tilbagebetalt derfor ikke var forældet.
52

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 20 TEUF og 21 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 7 og 24 samt artikel 4, stk. 3, i direktiv 2004/38, skal fortolkes således, at i en situation, hvor et mindreårigt barn, som er unionsborger, og på hvis fødselsattest udstedt af myndighederne i en medlemsstat er anført to personer af samme køn som forældre, har den medlemsstat, hvori dette barn er statsborger, pligt til dels at udstede et identitetskort eller et pas til barnet, uden at kræve, at barnets fødselsattest først registreres i det nationale civilstandsregister, dels, i lighed med alle andre medlemsstater, at anerkende det dokument fra en anden medlemsstat, som gør det muligt for samme barn uden hindringer sammen med hver af disse personer at udøve sin ret til frit at færdes og opholde sig på medlemsstaternes område.
55

Det følger heraf, at en national foranstaltning, der består i at sanktionere en momspligtig persons manglende opfyldelse af de formelle forpligtelser, der påhviler denne, med inddragelse af den pågældendes skatteidentifikationsnummer og fortabelse af retten til fradrag for indgående moms for perioden forud for denne inddragelse, således at den berørte afgiftspligtige person ikke længere kan gøre denne ret gældende, selv om vedkommende har afhjulpet en sådan manglende opfyldelse, selv om vedkommendes skatteidentifikationsnummer derfor er blevet genudstedt, selv om den nævnte manglende opfyldelse ikke har gjort det umuligt at fastslå, om de materielle betingelser for at opnå denne ret er opfyldt, og selv om det ikke er godtgjort, at den afgiftspligtige person har udvist en adfærd, som er udtryk for misbrug eller svig, går videre end nødvendigt for at opnå målet om at sikre en korrekt anvendelse af disse forpligtelser og en korrekt opkrævning af afgiften samt for at undgå afgiftssvig.
75

Hvad angår realitetsbehandlingen af det første anbringende bemærkes, således som Rettens vicepræsident fremhævede det i den appellerede kendelses præmis 39 og 40, at formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse med henblik på at undgå en lakune i den retsbeskyttelse, som Domstolen sikrer. Det er for at opfylde denne målsætning, at uopsætteligheden skal vurderes i forhold til, hvor nødvendigt det er, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå en alvorlig og uoprettelig skade for den part, der anmoder om den midlertidige beskyttelse. Det er denne part, som skal godtgøre, at den ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at risikere at blive påført en sådan skade. Selv om det er korrekt, at det med henblik på at godtgøre, at der foreligger en sådan skade, ikke er nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at skaden indtræder, og at det er tilstrækkeligt, at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, skal den part, der har indgivet en anmodning om foreløbige forholdsregler, dog fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der begrunder, at der er udsigt til en sådan skade (kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 16.7.2021, Symrise mod ECHA, C-282/21 P(R), ikke trykt i Sml., EU:C:2021:631, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
Artikel 1d i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) har følgende ordlyd:

»1. Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt.

I henhold til denne vedtægt behandles et ægteskabslignende forhold på lige fod med ægteskab, forudsat at samtlige betingelser i artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII er opfyldt.

2. For i praksis at sikre fuld erhvervsmæssig ligestilling mellem mænd og kvinder, hvilket er et væsentligt element, der skal tages i betragtning ved gennemførelsen af samtlige aspekter af denne vedtægt, er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at Den Europæiske Union opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.

[…]

5. Hvis personer, der er omfattet af denne vedtægt, og som finder, at de er blevet krænket, fordi ligebehandlingsprincippet som fastlagt ovenfor ikke er blevet anvendt på dem, fremlægger oplysninger, på grundlag af hvilke man må formode, at der har fundet direkte eller indirekte forskelsbehandling sted, påhviler det institutionen at bevise, at der ikke har været tale om krænkelse af ligebehandlingsprincippet. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse i forbindelse med disciplinærsager.

6. Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. Sådanne målsætninger kan blandt andet være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for tildeling af alderspension.«
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 12. juli 2022 –

Novais mod Republikken Portugal

(Sag C-816/21 P-OST)

»Artikel 155 i Domstolens procesreglement – undladelse af at træffe afgørelse – foreligger ikke«

Retslig procedure – undladelse af at træffe afgørelse – begreb – pligt til at træffe afgørelse om alle påstande, der er nedlagt af parterne – ingen undladelse af at træffe afgørelse

(Domstolens procesreglement, art. 155 og 159a)

(jf. præmis 4-7 og 12-15)

Konklusion

1) Anmodningen i henhold til artikel 155, stk. 1, i Domstolens procesreglement, indleveret den 21. april 2022 af Luís Miguel Novais, afvises.
1)

Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal fortolkes således, at denne bestemmelse, under forudsætning af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes, ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter adressaten – med henblik på at anfægte en afgørelse om inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb, der er vedtaget efter udløbet af forældelsesfristen for retsforfølgning som omhandlet i denne bestemmelse – er forpligtet til inden for en bestemt frist for den kompetente forvaltningsdomstol at gøre gældende, at denne afgørelse er uregelmæssig, idet retten hertil ellers prækluderes, og ikke længere kan gøre indsigelse mod fuldbyrdelsen af den nævnte afgørelse ved at påberåbe sig denne uregelmæssighed inden for rammerne af den retslige procedure for tvangsinddrivelse, der er blevet indledt mod denne.
30

Henset til ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7 i forordning nr. 261/2004 skal fortolkes således, at det transporterende luftfartsselskab er forpligtet til at udbetale den kompensation, der er fastsat i disse bestemmelser, i tilfælde af aflysning af en flyafgang, som passageren ikke har fået meddelelse om mindst to uger før det planlagte afgangstidspunkt, når luftfartsselskabet rettidigt har sendt oplysningen til den eneste e-mailadresse, der blev meddelt luftfartsselskabet ved reservationen, uden at være klar over, at det alene er den rejseformidler, via hvilken reservationen er blevet foretaget, som kan kontaktes på denne adresse, og at den ikke kan bruges til at kontakte passageren direkte, og når rejseformidleren ikke rettidigt har videregivet oplysningen til passageren.