Sag C-5/14

Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH

mod

Hauptzollamt Osnabrück

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 267 TEUF — procedure med henblik på kontrol af forfatningsmæssighed — undersøgelse af en national lovs overensstemmelse med såvel EU-retten som den pågældende medlemsstats forfatning — en national rets mulighed for at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse — national lovgivning, der foreskriver opkrævning af en afgift på anvendelse af nukleart brændsel — direktiv 2003/96/EF og 2008/118/EF — artikel 107 TEUF — artikel 93 EA, 191 EA og 192 EA«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 4. juni 2015

Præjudicielle spørgsmål — forelæggelse for Domstolen — de nationale retters kompetence — undersøgelse af en national lovgivnings forenelighed med såvel EU-retten som den pågældende medlemsstats forfatning — national procedure med henblik på kontrol af forfatningsmæssigheden — den nationale rets adgang til at forelægge et præjudicielt spørgsmål

Artikel 267 TEUF skal fortolkes således, at en national ret, som nærer tvivl med hensyn til en national lovgivnings forenelighed med såvel EU-retten som den pågældende medlemsstats forfatning, hverken er afskåret fra muligheden for eller, i givet fald, fritaget for forpligtelsen til at forelægge Den Europæiske Unions Domstol spørgsmål om fortolkningen eller gyldigheden af EU-retten på grund af, at der verserer en procedure med henblik på kontrol af forfatningsmæssigheden af denne lovgivning for den nationale ret, som har til opgave at udøve denne kontrol. For det første skal de nationale retter således i videst muligt omfang kunne forelægge sager for Domstolen, såfremt de finder, at en for dem verserende sag rejser spørgsmål, som kræver en fortolkning eller en bedømmelse af gyldigheden af EU-retlige bestemmelser, som de nødvendigvis må træffe afgørelse om. For det andet ville EU-rettens virkning imidlertid blive bragt i fare, og den tilsigtede virkning af artikel 267 TEUF ville blive nedsat, hvis retten var forhindret i at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen og øjeblikkeligt at anvende EU-retten i overensstemmelse med Domstolens afgørelse eller praksis. Endelig kan den omstændighed, at der foreligger en national procedureregel, ikke rejse tvivl om den adgang, som de nationale retter har til at forelægge Domstolen en præjudiciel anmodning, når de er i tvivl om fortolkningen af EU-retten. (jf. præmis 31, 36, 37 og 39 samt domskonkl. 1)

Artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet og artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken der opkræves en afgift på anvendelse af nukleart brændsel til erhvervsmæssig produktion af elektricitet. Det nævnte direktivs artikel 14 indeholder en udtømmende opregning af de fritagelser, som er obligatoriske for medlemsstaterne inden for rammerne af beskatning af energiprodukter og elektricitet. Hvad angår den første af disse bestemmelser definerer artikel 2, stk. 2, i direktiv 2003/96 begrebet »energiprodukter« i dette direktiv ved at foretage en udtømmende opregning af de varer, som er omfattet af definitionen af dette begreb, under henvisning til koderne i den kombinerede nomenklatur. Det nukleare brændsel udgør dog, for så vidt som det ikke optræder i denne opregning, ikke et energiprodukt som omhandlet i direktiv 2003/96 og er derfor ikke omfattet af den fritagelse, som er fastsat i dette direktivs artikel 14, stk. 1, litra a). Desuden kan en national lovgivnings eventuelle manglende overensstemmelse med Unionens politik på området for reduktion af CO2-emissioner ikke – idet rækkevidden af artikel 2, stk. 1, og artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96 i modsat fald ville blive radikalt ændret, i strid med EU-lovgivers klare hensigt – begrunde, at disse bestemmelser fortolkes således, at de finder anvendelse på andre produkter end energiprodukter og elektricitet som omhandlet i dette direktiv. Hvad angår artikel 1, stk. 1 og 2, i direktiv 2008/118 66 kan den afgift, som er indført ved den nationale lov, som ikke direkte eller indirekte pålægges forbrug af elektricitet omfattet af direktiv 2003/96 eller forbrug af en anden punktafgiftspligtig vare, følgelig ikke henhøre under artikel 1, stk. 1, i direktiv 2008/118 eller artikel 1, stk. 2, heri. Dette er for det første tilfældet med en afgift, som skal betales, når brændselselementer eller enkelte brændselsstave for første gang indføres i en kernereaktor, og der udløses en selvopretholdende kædereaktion med henblik på erhvervsmæssig produktion af elektricitet, og for det andet beregnes ud fra mængden af det anvendte nukleare brændsel, idet der er fastsat en fælles sats for alle typer af sådant brændsel, mens mængden af den elektricitet, der produceres af en reaktor i et kernekraftværk, ikke direkte beror på mængden af det anvendte nukleare brændsel, men kan variere alt efter det anvendte brændsels art og egenskaber og den pågældende reaktors ydelsesniveau, og at nævnte afgift kunne opkræves på grund af, at der udløses en selvopretholdende kædereaktion, endog uden at der nødvendigvis produceres og dermed forbruges en mængde elektricitet. (jf. præmis 45-48, 52, 62-64, 66 og 68 samt domskonkl. 2)

Artikel 107 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, som for en afgrænset periode indfører en afgift på anvendelse af nukleart brændsel til erhvervsmæssig produktion af elektricitet med henblik på at tilvejebringe et skatteprovenu, som navnlig, i forbindelse med en finanspolitisk konsolidering under anvendelse af princippet om, at forureneren betaler, skulle bidrage til en reduktion af den belastning af forbundsbudgettet, som udgjordes af den nødvendige sanering af et mineområde, hvor radioaktivt affald fra anvendelsen af nukleart brændsel opbevares. Andre former for produktion af elektricitet end produktion af elektricitet under anvendelse af nukleart brændsel berøres således ikke af den ordning, som er indført med den i hovedsagen omhandlede lovgivning, og de befinder sig under alle omstændigheder, under hensyntagen til formålet med denne ordning, ikke i en faktisk og retlig situation, der svarer til den, hvori produktion af elektricitet under anvendelse af nukleart brændsel befinder sig, idet denne produktionsform er den eneste, som genererer radioaktivt affald som følge af en sådan anvendelse. Heraf følger, at nævnte lovgivning ikke udgør en selektiv foranstaltning som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og at den dermed ikke udgør statsstøtte, som er forbudt i henhold til denne bestemmelse. (jf. præmis 78-80 og 82 samt domskonkl. 3)