Imidlertid frembyder nogle af anbringenderne under dette nye søgsmål i sig selv en vis interesse, og det er alene under dette synspunkt, at jeg skal undersøge dem.

Til støtte for sin annullationspåstand har sagsøgeren især hævdet, at:

1) det ikke er tjenestemandens retlige tilknytning, der skal afgøre, hvilken myndighed, der er kompetent til at bedømme ham, men hans faktiske tilknytning;

2) Selv om det måtte være den retlige tilknytning, der er afgørende, kan denne ikke fremgå af en afgørelse med tilbagevirkende kraft.

Man kan drøfte, hvorvidt det er tjenestemandens faktiske eller retlige stilling, der skal afgøre, hvilken myndighed der er kompetent til at udfærdige bedømmelsen.

Jeg for min del er tilbøjelig til at tro, at den første løsning er den bedste, især når den pågældende som i nærværende sag inden for en periode af to år kun har arbejdet fire måneder i det generaldirektorat, som hun officielt var ansat i.

Det forhold, at vejledningen i bedømmelsen af tjenestemænd — der på grundlag af vedtægtens artikel 43 er gennemført af Kommissionen — har lagt sig fast på den anden løsning i den affattelse, der var gældende i den omhandlede periode, er ikke en afgørende betragtning.

Vejledningen i bedømmelsen af tjenestemænd, der er i brug ved Kommissionen, er i øvrigt blevet ændret på dette punkt.

Selv om den affattelse, der var gældende i juli måned 1975, indebar, at vanskelighederne ved at udpege den kompetente bedømmer »efter omstændighederne skal løses under hensyn til de retlige forhold eller de faktiske forhold«, foreskriver den affattelse, der har været gældende fra september 1979, at »[der opstår særlige] problemer, hvor der skal tages hensyn til både de juridiske og de faktiske forhold« (punkt B. 1.2.2.). Vendingen: »både af retlige og af praktiske grunde skal tjenestemandens officielle ansættelse således gå forud for de faktiske omstændigheder«, der stod under punkt B. 1.2.2.2, findes ikke længere i affattelsen af september 1979.

Det synes således at være mere naturligt at hæfte sig ved tjenestemandens reelle situation under ansættelsen end ved hans officielle stilling.

Jeg medgiver gerne, at tjenestemandens officielle stilling ud fra hensigtsmæssighedsbetragtninger eller for nemheds skyld i visse tilfælde her må tillægges mere vægt end den faktiske situation, men det må dog yderligere kræves, at selve den officielle stilling er opnået forskriftsmæssigt i bedømmelsesperioden.

Da der imidlertid var en række fejl i beslutningen af 29. november 1976 om, at stillingen i lønklasse B 3-2 og dens indehaver, Dominique Oberthiir, »midlertidigt ansat i lønklasse B 3«, tilknyttes generaldirektorat VII »Transpon«, således som Generaladvokat Henry Mayras anførte i sit forslag til afgørelse af 27. marts 1980, blev der truffet en ny afgørelse den 13. december 1978, der bragte sagsøgerens midlertidige tilknytning af 17. oktober 1975 til direktion VB »Den europæiske Socialfond« til ophør og knyttede hende til generaldirektorat »Transport« med tilbagevirkende kraft fra den 1. december 1976.

Det er udelukket at antage, at afgørelsen af, hvem der er kompetent bedømmer, kan afhænge af en sådan ændring med tilbagevirkende kraft, når ændringen har medført udnævnelsen af en bedømmer (assistenten for sagsøgerens chef i stedet for og i dennes sted), om hvem det i sagens akter er anført, at han ikke er sagsøgeren særlige gunstigt stemt.

Dersom Domstolen finder, at undersøgelsen af disse to anbringender fra sagsøgeren fortsat frembyder interesse, foreslår jeg, at de lægges til grund, men uden anden virkning end den, at Kommissionen pålægges sagens omkostninger.