ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Samme direktivs artikel 5 fastsætter under overskriften »Beskyttelse af minoritetsinteresser, obligatorisk tilbud, rimelig pris« følgende:

»1. Såfremt en fysisk eller juridisk person ved egen overtagelse eller ved overtagelse gennem personer, der handler i forståelse med den pågældende person, kommer i besiddelse af kapitalandele i et selskab […], der […] giver personen en bestemt procentdel af stemmerettighederne i dette selskab, hvorved den pågældende opnår kontrol med selskabet, sikrer medlemsstaterne, at der findes regler, som forpligter den pågældende til at fremsætte et tilbud som et middel til at beskytte minoritetsinteresserne i selskabet. Et sådant tilbud skal hurtigst muligt fremsættes til samtlige indehavere af kapitalandele og vedrøre alle deres andele, og der skal tilbydes en rimelig pris, jf. stk. 4.

[…]

4. Ved en rimelig pris forstås den højeste pris, der betales for de samme kapitalandele af tilbudsgiveren eller af personer, som handler i forståelse med denne, i en periode, der fastsættes af medlemsstaterne, på mindst seks og højst tolv måneder før det i stk. 1 nævnte tilbud. Hvis tilbudsgiveren eller en person, som handler i forståelse med denne, efter at tilbuddet er offentliggjort, og inden det lukkes for accept, køber kapitalandele over tilbudsprisen, skal tilbudsgiveren forhøje sit tilbud til mindst den højeste pris, der er betalt for de således erhvervede kapitalandele.

Under forudsætning af, at de generelle principper i artikel 3, stk. 1, overholdes, kan medlemsstaterne tillade, at tilsynsmyndighederne ændrer denne pris under klart definerede omstændigheder og kriterier. Medlemsstaterne kan med henblik herpå udarbejde en liste over de omstændigheder, som kan give anledning til, at den højeste pris ændres, opad eller nedad, som f.eks. hvis den højeste pris er aftalt mellem køber og sælger, hvis kursen på de pågældende kapitalandele er blevet manipuleret, hvis kurserne generelt eller i det foreliggende tilfælde er blevet påvirket af ekstraordinære begivenheder, eller med henblik på at redde et nødlidende selskab. Medlemsstaterne kan ligeledes definere de kriterier, der skal anvendes i disse tilfælde, f.eks. gennemsnitskursen over en bestemt periode, selskabets likvidationsværdi eller andre objektive kriterier, som er almindelig anvendt i finansanalyser.

Hvis tilsynsmyndighederne beslutter at ændre en rimelig pris, begrundes og offentliggøres denne beslutning.

[…]«
72.

Endelig mener jeg ikke som foreslået af Kommissionen, at Domstolens løsning i dommen i sagen Falbert m.fl. ( 26 ) finder analog anvendelse i denne sag. I den omhandlede dom ( 27 ) fandt Domstolen, at en national forskrift, som har til hensigt og formål at udvide en gældende forskrift til at omfatte tjenesteydelser i informationssamfundet, skal anses for en »forskrift vedrørende tjenester« som omhandlet i artikel 1, stk. 5, i direktiv 98/34 ( 28 ). Som jeg allerede har angivet i punkt 63 i dette forslag til afgørelse, er de forskrifter, der gælder for tjenester som omhandlet i direktiv 2015/1535, imidlertid dem, der specifikt vedrører informationssamfundstjenester, mens artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/31 kun forbyder de godkendelsesordninger, som specifikt og udelukkende vedrører disse tjenester. Endvidere følger det af fast retspraksis, at nationale bestemmelser, der begrænser sig til at fastlægge betingelserne for oprettelse af virksomheder eller virksomheders levering af tjenesteydelser, såsom bestemmelser, der underlægger udøvelsen af en erhvervsmæssig virksomhed en forudgående godkendelse, ikke udgør tekniske forskrifter som omhandlet direktiv 2015/1535, hvilket princip ligeledes finder anvendelse på forskrifterne for tjenester ( 29 ). Det ville således være selvmodsigende at etablere en fortolkningsmæssig analogi mellem artikel 1, stk. 1, litra e), i direktiv 2015/1535 og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2000/31, som netop vedrører godkendelsesordningerne.
Forbuddene mod at dræbe og ødelægge i henhold til artikel 5, litra a) og b), i direktiv 2009/147 og artikel 12, stk. 1, litra a) og c), i direktiv 92/43 forudsætter ikke, at der er risiko for, at den omtvistede foranstaltning påvirker de pågældende dyrearters bevaringsstatus negativt. En gunstig bevaringsstatus for den pågældende art berører heller ikke forbuddet.

Såfremt den skadelige påvirkning af fugle ikke er tilsigtet, men blot accepteres, gælder forbuddene i artikel 5, litra a) og b), i direktiv 2009/147 dog kun, for så vidt som dette er nødvendigt for som omhandlet i artikel 2 at opretholde eller tilpasse bestanden af disse arter på et niveau, som især imødekommer økologiske, videnskabelige og kulturelle krav og samtidig tilgodeser økonomiske og rekreative hensyn.
77.

Jeg foreslår Domstolen at besvare det af Finanzgericht Baden-Württemberg (domstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Baden-Württemberg, Tyskland) forelagte spørgsmål således: »Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en sammenslutning af ejeres levering af varme til ejerne er fritaget for merværdiafgift, for så vidt som den modværdi, som denne sammenslutning modtager til gengæld for leveringen af varme, udelukkende tager hensyn til de gebyrer og udgifter, der er afholdt i forbindelse med levering af varme til ejendommens fællesarealer. Direktiv 2006/112/EF skal derimod fortolkes således, at det er til hinder for de samme bestemmelser i national ret, for så vidt som den modværdi, som sammenslutningen modtager for levering af varme, helt eller delvist tager hensyn til leveringen af varme til de individuelt ejede dele af ejendommen. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, under hvilke omstændigheder modværdien erlægges for levering af varme i hovedsagen.«
115.

Desuden erindrede Retten i DT-dommens præmis 97 og i ST-dommens præmis 117 med føje om, at da bestemmelserne inden for telekommunikationssektoren fastlægger de retlige rammer for denne sektor og herved bidrager til at fastlægge konkurrencevilkårene for, hvornår en virksomhed er aktiv på de pågældende markeder, er retsforskrifterne relevante i forbindelse med anvendelsen af artikel 102 TEUF på denne virksomheds adfærd, uanset om det er for at definere de pågældende markeder, for at vurdere, om en virksomhed er ansvarlig for en sådan adfærd, eller for at fastsætte bøder ( 34 ).
99.

For at minimere risikoen for hindringer og samtidig undgå at forhale efterforskningen urimeligt skal begge parter i denne forbindelse bidrage til en hurtig undersøgelse. Slovenien har i denne forbindelse peget på, at ECB var seks måneder om at sende sine kriterier for identificeringen af de beskyttede dokumenter til de slovenske myndigheder ( 56 ). I retsmødet kunne ECB ikke give nogen forklaring på denne forsinkelse. Imidlertid tilbød de slovenske myndigheder kun ECB mulighed for at udtale sig med hensyn til de dokumenter, der er nævnt i punkt 24 i dette forslag til afgørelse. I stedet for at nægte en prøvelse med hensyn til alle andre dokumenter burde enten undersøgelsesdommeren – som i sagen Zwartveld m.fl. – eller den domstol, som behandlede ECB’s klage ( 57 ), have forelagt sagen for Domstolen, så denne kunne fastslå omfanget af beskyttelsen i henhold til artikel 2 og 22 i protokollen vedrørende Unionens privilegier og immuniteter ( 58 ).
67.

Dette argument er imidlertid baseret på disse procesdeltageres afvisning af, at denne foranstaltning er egnet til at nå det tilsigtede mål. Som jeg har redegjort for, anser jeg det ikke for godtgjort, at den nævnte foranstaltning er uhensigtsmæssig i forhold til sit mål. Hvis det således anerkendes, at den pågældende foranstaltning er egnet til sit formål, sætter det afvejningen af de involverede interesser, dvs. interesserne hos de virksomheder, der ønsker at markedsføre sig ved hjælp af regional reklame på de nationale TV-kanaler, og de regionale og lokale TV-spredningsforetagenders interesser, i et andet lys. Efter min opfattelse kunne den tyske lovgiver nemlig med rette gå ud fra, at den offentlige interesse i de nævnte selskabers eksistens og i deres bidrag til den offentlige debat på regionalt og lokalt plan gik forud for virksomhedernes private interesse i at markedsføre sig via en given kommunikationskanal.
98.

I de efterfølgende præmisser ( 66 ) lagde Retten imidlertid til grund, at som et led i den samlede undersøgelse af skatteordningen for organisationer, der ikke arbejder med gevinst for øje, kunne undersøgelsen af den fordel, som fulgte af den gunstige skattesats, ikke adskilles fra undersøgelsen af de øvrige dele af denne ordning, og især fra undersøgelsen af skattefradraget for geninvestering af ekstraordinær fortjeneste. På grundlag af konstateringen om, at der under den administrative procedure var blevet gjort gældende, at loftet for dette fradrag var lavere for organisationer, der ikke arbejder med gevinst for øje, end for sportsaktieselskaber, kritiserede Retten Kommissionen for ikke i tilstrækkelig grad at have undersøgt virkningen af dette fradrag. Retten fandt, at det med udgangspunkt i Kommissionens undersøgelse ikke kunne udelukkes, at de lavere fradragsmuligheder i ordningen for organisationer, der ikke arbejder med gevinst for øje, kunne opveje den fordel, som fulgte af den reducerede nominelle skattesats. Retten kritiserede derfor endvidere Kommissionen for ikke at have anmodet Kongeriget Spanien om tilstrækkelige oplysninger herom og for dermed at have tilsidesat sin pligt til at udvise omhu i forbindelse med undersøgelsen. Det er om disse aspekter, at Kommissionens appel koncentrerer sig.
76.

Med disse præciseringer er jeg i modsætning til det, som den polske og den tjekkiske regering har gjort gældende, af den opfattelse, at artikel 3, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/675 ikke er til hinder for enhver gennemførelse af en procedure med en samlet dom såsom den i hovedsagen omhandlede. For at dette skal være tilfældet, skal det nemlig desuden godtgøres, at en hensyntagen i en sådan sammenhæng til tidligere domme afsagt i andre medlemsstater ikke har som virkning, at der »gribe[s] ind i […] tidligere domme eller eventuelle afgørelser vedrørende disses fuldbyrdelse«. Det bemærkes i øvrigt, at Domstolen i Beshkov-dommen ikke fastslog, at artikel 3, stk. 3, i rammeafgørelse 2008/675 som sådan var til hinder for den pågældende nationale procedure, men kun i det omfang gennemførelsen heraf under de omstændigheder, der var kendetegnende for den sag, som gav anledning til den nævnte dom, ville have haft til følge, at der blev grebet ind i integriteten af den udenlandske dom ved at gøre denne betingede dom ubetinget.
93.

På den anden side følger det af fast retspraksis, at den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentligt at tage afstand fra dets indhold eller gøre myndighederne opmærksom på det, virker som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som derfor kan gøre virksomheden ansvarlig inden for rammerne af en samlet aftale. Endvidere bemærkes, at den omstændighed, at en virksomhed ikke følger udfaldet af et møde, der havde et konkurrencebegrænsende formål, ikke fritager den for ansvaret for sin deltagelse i et kartel, medmindre den offentligt har taget afstand fra dets indhold ( 34 ). For at vurdere, om en virksomhed reelt har taget afstand, er de andre karteldeltageres opfattelse af, hvad der er den omhandlede virksomheds intention, i denne henseende afgørende for vurderingen af, om denne virksomhed har forsøgt at distancere sig fra den ulovlige aftale ( 35 ).
35.

Selv om direktiv 2005/36 behandler disse erhverv, hvor kvalifikationerne er harmoniserede, som en helhed, anerkender det ikke desto mindre den realitet, at der i mange medlemsstater er forskellige former for erhvervsmæssig virksomhed inden for et erhverv. Denne erhvervsvirksomhed kan selvsagt omfatte tilhørende uddannelse og erhvervsuddannelse. Direktiv 2005/36 er således ikke til hinder for at eksempelvis en specialuddannelse, hvis benævnelse ikke svarer til de benævnelser, der er nævnt i bilag V til direktivet, er åben for såvel personer, der alene har gennemgået grunduddannelsen som læge, som personer, der alene har gennemført og bestået studier i forbindelse med grunduddannelsen som tandlæge ( 13 ), uanset at en sådan specialuddannelse i denne situation ikke fører til udstedelsen af et eksamensbevis som læge med grunduddannelse eller et eksamensbevis som tandlæge med grunduddannelse ( 14 ).
73.

Domstolen fastslog således for det første, at i medfør af den retlige fiktion om to identiske tjenesteydelser, der leveres efter hinanden, hvilken momsdirektivets artikel 28 skaber, »anses den erhvervsdrivende, der optræder som formidler ved leveringen af tjenesteydelserne, og som er kommissionær, for først at have modtaget de omhandlede tjenesteydelser fra den erhvervsdrivende, for hvis regning denne handler, og som er kommittent, før den pågældende anses for dernæst selv at levere disse tjenesteydelser til kunden« ( 44 ). For det andet fandt Domstolen, at, »[d]a [momsdirektivets] artikel 28 […] henhører under direktivets afsnit IV, som har overskriften »Afgiftspligtige transaktioner«, henhører de to omhandlede tjenesteydelser under momsens anvendelsesområde. Det følger heraf, at hvis den tjenesteydelse, i hvilken en erhvervsdrivende optræder, er momspligtig, er den retlige relation mellem denne erhvervsdrivende og den operatør, for hvis regning han handler, ligeledes momspligtig« ( 45 ).
Direktivets artikel 7 har følgende ordlyd:

»1. Når en person anholdes og tilbageholdes på et hvilket som helst stadium af straffesagen, sikrer medlemsstaterne, at dokumenter vedrørende den konkrete sag, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, og som er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen effektivt kan anfægtes i overensstemmelse med den nationale lovgivning, stilles til rådighed for anholdte personer eller deres advokater.

2. Medlemsstaterne sikrer, at der gives mistænkte eller tiltalte eller deres advokat adgang til aktindsigt i mindst alt materiale, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, hvad enten dette er til fordel eller ulempe for den mistænkte eller tiltalte, med henblik på at sikre en retfærdig behandling af sagen og på forberedelse af forsvaret.

3. Med forbehold af stk. 1 skal aktindsigt i det i stk. 2 nævnte materiale gives i tide til, at det reelt bliver muligt at udøve retten til et forsvar, og senest, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol til bedømmelse. Kommer de kompetente myndigheder i besiddelse af yderligere materiale, gives der aktindsigt heri i tide til, at materialet kan tages i betragtning.

4. Som undtagelse fra stk. 2 og 3 kan aktindsigt i bestemt materiale, forudsat at dette ikke hindrer retten til en retfærdig rettergang, afslås, hvis sådan aktindsigt kunne medføre en alvorlig trussel imod en anden persons liv eller grundlæggende rettigheder, eller hvis et sådant afslag er strengt nødvendigt for at beskytte en vigtig offentlig interesse, f.eks. såfremt aktindsigten kunne hindre en igangværende efterforskning eller være til alvorlig skade for den nationale sikkerhed i den medlemsstat, hvor straffesagen indledes. Medlemsstaterne sikrer, at afgørelsen om at afslå aktindsigt i bestemt materiale i medfør af dette stykke i overensstemmelse med procedurerne i national lovgivning træffes af en retslig myndighed eller i det mindste kan prøves ved en domstol.

5. Aktindsigt som omhandlet i denne artikel gives gratis.«
Generaladvokat Bot anførte i sit forslag til afgørelse af 10. maj 2016, at det var korrekt, at lettiske statsborgere er omfattet af en beskyttelse i henhold til loven, som ikke gør sig gældende for ikke-lettiske statsborgere ( 21 ). Altså behandles statsborgere fra andre medlemsstater forskelligt i denne henseende. Generaladvokat Bot var imidlertid af den opfattelse, at denne forskelsbehandling var objektivt begrundet af den omstændighed, at Letland har ekstraterritorial kompetence med hensyn til lovovertrædelser begået i udlandet af landets statsborgere, men at denne ret ikke generelt er fastsat i lettisk ret med hensyn til ikke-statsborgere som f.eks. Aleksei Petruhhin (som ikke havde ret til tidsubegrænset ophold i Letland ( 22 )) ( 23 ). Efter at have fastslået, at Aleksei Petruhhin »ikke kan være genstand for strafforfølgning i Letland for en lovovertrædelse, som han er mistænkt for at have begået i Rusland«, fastslog generaladvokat Bot, at:

»[…] i lyset af målet om at undgå, at personer mistænkt for at have begået en lovovertrædelse i et tredjeland undslipper straf, befinder denne statsborger sig ikke i en situation, der er sammenlignelig med situationen for lettiske statsborgere.

Forskelsbehandlingen mellem unionsborgere, der ikke er lettiske statsborgere, og som opholder sig i Letland, og lettiske statsborgere udgør derfor ikke en ved artikel 18, stk. 1, TEUF forbudt forskelsbehandling, for så vidt som den er begrundet i målet om at bekæmpe, at personer mistænkt for at have begået en lovovertrædelse i et tredjeland undslipper straf« ( 24 ).
63.

Det er vanskeligt at tilslutte sig et sådant anbringende. Den omstændighed, at muligheden for at anvende køretøjet gør det lettere for medarbejderen at udføre sine arbejdsopgaver, og at dette bl.a. var formålet med, at arbejdsgiveren stillede køretøjet til rådighed for den pågældende, ændrer ikke det faktum, at denne medarbejder, i henhold til aftalen med arbejdsgiveren, eksklusivt råder over dette bestemte køretøj. Tilsvarende ændrer det ikke ved, at arbejdsgiveren kan give medarbejderen instrukser, hvis udførelse kræver anvendelse af det køretøj, der er stillet til medarbejderens rådighed ( 28 ). Det samme ville være tilfældet, hvis medarbejderen var køretøjets ejer. Det ville dog være anderledes, hvis arbejdsgiveren havde en flåde af køretøjer, som medarbejderne kunne benytte efter behov (afhængigt af tilgængeligheden af disse køretøjer), men ingen af disse køretøjer ville permanent blive tildelt en bestemt medarbejder.
47.

Dette ville for det første stride mod hensynet til balance mellem sagsøger og sagsøgte, der ligger til grund for den indskrænkende fortolkning af fravigelsen anført i artikel 75, stk. 2, i forordning nr. 4/2009 ( 16 ). Det ville for det andet lede til forskelsbehandling mellem de bidragsberettigede, der vælger at benytte sig af centralmyndighederne, og dem, der selv handler, om end Domstolen udtrykkeligt har anerkendt, at en person har ret til – men ikke er forpligtet til – at anmode centralmyndighederne om støtte i henhold til bestemmelserne i kapitel VII i forordning nr. 4/2009 ( 17 ). Det kunne næppe hævdes, at anerkendelse og fuldbyrdelse af en før-tiltrædelsesafgørelse skulle afhænge af, hvorvidt bidragsberettigede i relation til en afgørelse om underholdspligt har gjort brug af retsmidlerne i kapitel VII. Som TKF’s repræsentant gjorde gældende i retsmødet, er der heller ikke noget, der antyder – i klar modsætning til bestemmelserne i kapitel IV – at disse kapitel VII-bestemmelser havde til hensigt at tildele kompetence.
9.

Artikel 22 i direktiv 2003/88 med overskriften »Diverse bestemmelser« fastsætter: »1. En medlemsstat kan undlade at anvende artikel 6 under overholdelse af de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og forudsat, at den ved nødvendige foranstaltninger, som er truffet med henblik herpå, sikrer: a) at ingen arbejdsgiver kræver, at en arbejdstager præsterer mere end 48 timers arbejde i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b), medmindre arbejdstageren har samtykket i at udføre et sådant arbejde b) at det ikke lægges arbejdstageren til last, at vedkommende ikke er indstillet på at give sit samtykke til at udføre et sådant arbejde c) at arbejdsgiveren fører ajourførte registre over de arbejdstagere, der udfører et sådant arbejde d) at registrene stilles til rådighed for de kompetente myndigheder, som af sikkerheds[-] og/eller sundhedsmæssige årsager kan forbyde eller begrænse arbejdstagernes mulighed for at overskride den maksimale ugentlige arbejdstid e) at arbejdsgiveren efter anmodning fra de kompetente myndigheder giver disse oplysninger om de aftaler, der er indgået med arbejdstagerne om udførelse af et arbejde, hvorved de overskrider en arbejdstid på 48 timer i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b). […] Såfremt medlemsstaterne benytter sig af mulighederne efter denne artikel, underretter de straks Kommissionen herom.«
85.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 70-76 redegjorde for sin fortolkning af begrebet et egnet alternativ med henblik på REACH-forordningen. Den bemærkede navnlig, at et alternativ ifølge et vejledende dokument udarbejdet af ECHA betegner en mulig erstatning for det omhandlede stof, som skal kunne udfylde den samme funktion, som dette stof udfylder. Efter dens opfattelse er et egnet alternativ et alternativ, som ikke blot er mere sikkert, men også »økonomisk og teknisk levedygtigt« som omhandlet i REACH-forordningens artikel 55. Denne formulering indebærer ifølge Retten, at egnede alternativer ikke er indskrænket til eksistensen af alternative stoffer eller teknologier in abstracto eller på vilkår, som kun har exceptionel karakter, men at analysen skal foretages under hensyn til produktionskapaciteten for disse stoffer og disse teknologiers gennemførlighed samt de retlige og faktuelle betingelser for markedsføringen heraf.
12.

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa (CAAD), voldgiftsret for skatteretlige sager (center for administrative voldgiftssager), Portugal) har ved afgørelse af 22. juli 2019 forelagt Domstolen de to følgende spørgsmål: »1) Når et selskab, således som det er tilfældet i den foreliggende sag a) hovedsageligt udøver virksomhed relateret til fysisk form og velvære og subsidiært sundhedsrelateret virksomhed, som omfatter ernæringsydelser, ernæringsrådgivning, vurdering af fysisk kondition og massage b) for sine kunder stiller programmer, der udelukkende omfatter fitnessydelser, og programmer, der ud over fitnessydelser omfatter ernæringsydelser, til rådighed, skal det da med henblik på artikel 2, stk. 1, [litra] c), i direktiv 2006/112/EF af 28. [november 2006] fastslås, at den sundhedsrelaterede virksomhed, navnlig ernæringsydelsen, er sekundær i forhold til den virksomhed, der er relateret til fysisk form og velvære, samt at den sekundære ydelse dermed skal underkastes den samme afgiftsmæssige behandling som hovedydelsen, eller skal det derimod fastslås, at den sundhedsrelaterede virksomhed, navnlig ernæringsydelsen, og den virksomhed, der er relateret til fysisk form og velvære, er særskilte og uafhængige, således at de skal underkastes hver deres afgiftsmæssige behandling, som er fastlagt for de respektive former for virksomhed? 2) Er det med henblik på anvendelsen af fritagelsen i artikel 132, stk. 1, [litra] c), i direktiv 2006/112/EF af 28. [november 2006] nødvendigt, at de i denne bestemmelse omhandlede ydelser faktisk leveres, eller er det, for at denne fritagelse kan finde anvendelse, tilstrækkeligt, at disse ydelser blot stilles til rådighed, således at anvendelsen af disse ydelser udelukkende afhænger af, om kunden ønsker at benytte dem?«