Som bekendt er forbudene mod told og afgifter med tilsvarende virkning selve fundamentet for EØF-traktatens afsnit I i traktatens anden del. Artikel 9 indeholder et forbud mod at opkræve told ved indførsel samt et forbud mod alle afgifter med tilsvarende virkning over for varer med oprindelse i medlemsstaterne og varer fra tredjelande, som frit kan omsættes i medlemsstaterne. Artikel 12 forbyder medlemsstaterne at indføre eller forhøje told og afgifter med tilsvarende virkning.

Domstolen har i sin praksis ydet et meget væsentligt bidrag til afklaring af disse to bestemmelser. For det første hatden fremhævet deres væsentlige betydning i traktatens system og anerkendt, at de har direkte virkning; jeg kan i den forbindelse henvise til den berømte dom i sagen van Gend & Loos. Domstolen har senere givet en mere og mere vid fortolkning af begrebet afgifter med tilsvarende virkning, men med en præcis angivelse af en række af de elementer, der indgår heri. I de første domme spillede det diskriminerende eller protektionistiske moment en væsentlig rolle, med de åbenbare begrænsende konsekvenser, som dette indebar. Det afgørende skridt blev taget med dommen i sag 24/68, hvorefter begrebet afgift med tilsvarende virkning som told omfatter enhver nok så ubetydelig økonomisk byrde, som pålægges ensidigt, og som uanset benævnelse eller opkrævningsmåde rammer indenlandske eller udenlandske varer ved grænseoverskridelse ... selv om afgiften ikke opkræves af staten og ikke udøver nogen diskriminerende eller beskyttende virkning, og selv om den belastede vare ikke konkurrerer med nogen indenlandsk produktion (dom af 1. 7. 1969, Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml. 1969, s. 47; org.ref. Recueil 1969, s. 193, præmis 9, og dom af 1. 7. 1969 i de forenede sager 2 og 3/69, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders mod Brachfeld og Chougol, Sml. 1969, s. 49; org.ref. Recueil 1969, s. 211; dom af 26. 2. 1975 i sag 63/74, Cadsky mod Istituto nazionale per il Commercio Estero, Sml. 1975, s. 281; dom af 25. 1. 1977 i sag 46/76, Bauhuis mod den nederlandske stat, Sml. 1977, s. 5, og dom af 8. 11. 1979 i sag 251/78, Denkavit Futtermittel mod Nordrhein-Westfalen's ernærings-, landbrugs- og skovbrugsminister, Sml. 1979, s. 3369).

Domstolen har således lagt vægt på de hindringer for de frie varebevægelser, som skyldes afgifter, der pålægges varer ved grænseoverskridelse. Dette har Domstolen dels gjort uden at tage hensyn til de prisforhøjelser, som afgifterne kan fremkalde, dels ved at tillægge en række omstændigheder i forbindelse med afgiften meget ringe betydning, såsom tidspunktet for dens opkrævning, dens størrelse, de nærmere bestemmelser vedrørende opkrævningen, oppebørsels-myndigheden, anvendelsen af indtægten fra de opkrævede afgifter og formålet med afgiften. Herved har Domstolen imidlertid ikke udvidet begrebet »afgift med tilsvarende virkning som told« ud over hvad der må anses for rimeligt. Blandt de afgifter, som ikke rammes af traktatens artikler 9 og 12, har Domstolen således nævnt følgende: a) afgifter, som udgør en modydelse for en til importøren erlagt tjenesteydelse (jfr. de afgørelser, som er opregnet nedenfor under punkt 5); b) afgifter, som rammer de importerede varer og de tilsvarende eller sammenlignelige indenlandske varer på samme måde; d) afgifter, som, i tilfælde af, at der ikke findes varer af denne art, indgår i en generel intern afgiftsordning, som opfylder traktatens krav (jfr. navnlig dommene af 25. 1. 1977 i sag 46/76, jfr. ovenfor, og af 28. 6. 1978 i sag 70/77, Simmenthal mod det italienske finansministerium, Sml. 1978, s. 1453).

I den foreliggende sag fremgår det imidlertid ganske klart, at der i Belgien og Luxembourg kun opkræves lagerafgifter for importerede varer, hvorfor disse afgifter ikke omfattes af nogen af de ovenfor under b) og c) nævnte kategorier. Det må derfor undersøges, om de kan betragtes som en modydelse for en tjenesteydelse, der udføres for den enkelte importør, og som er til fordel for denne.