ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det skal dog bemærkes, at skønt det i princippet står medlemsstaterne frit for at fastsætte betingelserne for tilknytning til deres nationale sociale sikringsordninger, har de ikke ret til at bestemme det territoriale anvendelsesområde for deres egen lovgivning. Dette spørgsmål henhører under fællesskabsretten. I sag 302/84 (Ten Holder, Sml. 1986, s. 1827) udtalte Domstolen i præmis 21 følgende:

»Afsnit II indeholder nemlig et sæt udtømmende kollisionsnormer, således at lovgiveren i den enkelte medlemsstat herefter ikke er beføjet til at fastlægge rækkevidden og anvendelsesbetingelserne for national lovgivning, for så vidt angår de omfattede personer samt det område, inden for hvilket de nationale forskrifter finder anvendelse. Således har Domstolen ved dommene af 23. september 1982 (sag 276/81, Kuijpers, Sml. s. 3027, og sag 275/81, Kocks, Sml. s. 3013) udtalt, at ’medlemsstaterne ikke ... er beføjet til at afgøre, i hvilket omfang deres egen lovgivning eller en anden medlemsstats lovgivning skal anvendes’, idet de er ’forpligtet til at overholde gældende fællesskabsretlige bestemmelser’«.

Det er dermed klart, at de i afsnit II fastsatte bestemmelser har forrang for medlemsstaternes bestemmelser om det territoriale anvendelsesområde for deres lovgivning på det sociale sikringsområde. Denne konstatering støttes af formålet med afsnit II, der som allerede nævnt er at sikre, at personer, der er omfattet af forordningen, omfattes af lovgivningen i én og kun én medlemsstat. Såfremt medlemsstaterne havde ret til at erstatte bestemmelserne om den anvendelige lovgivning i afsnit II med deres egne bestemmelser, ville dette mål ikke blive nået. En person kunne risikere at være omfattet af den lovbestemte ordning i to eller flere medlemsstater eller ikke at være omfattet af lovgivningen i nogen medlemsstat overhovedet.
51.

Domstolen fandt dog allerede i denne dom, at fuldstændig fortabelse af sikkerheden kunne være en for streng sanktion selv i anledning af manglende overholdelse af en hovedforpligtelse. Efter at have anset forpligtelsen til at afskibe visse fødevarer inden for en bestemt frist for en hovedforpligtelse fandt Domstolen ikke desto mindre, at »det [dog] må antages, at en forsinkelse på nogle dage af lastningen af varen og af skibets afsejling inden for søtransport ikke kan anses for en tilsidesættelse af denne forpligtelse« ( 37 ).
21.

Jeg skal hertil tilføje, at et sådant afslag også er foreneligt med de andre af forordningens bestemmelser, som er nævnt i forelæggelseskendelsen. Som allerede nævnt forhindrer artikel 9, stk. 1, medlemsstaterne i at gøre adgangen til frivillig fortsat forsikring betinget af bopæl på den pågældende medlemsstats område. I henhold til artikel 9, stk. 2, skal forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter andre medlemsstaters lovgivning, medregnes i fornødent omfang, men der er imidlertid ikke tvivl om, at sagsøgeren har ret til en frivillig forsikring; det er nemlig lige netop den ret, hun ønsker at afstå fra til gengæld for at opnå ret til refusion. Desuden er sagsøgerens ret til at betale frivillige bidrag sikret ved de særlige bestemmelser om anvendelse af de tyske sikringsordninger i forordningens bilag VI, afsnit C, punkt 7, anført ovenfor under punkt 3. Det er derfor klart, at forordningens formål er at beskytte vandrende arbejdstagere og sikre, at de kan opnå eller bevare den ret til at betale frivillige bidrag, som de normalt har efter den nationale lovgivning, ikke at tillade dem at kræve refusion af allerede betalte bidrag. Desuden skal jeg bemærke, at der ved artikel 10, stk. 2, er fastsat en begrænsning af retten til refusion af bidrag efter en medlemsstats lovgivning; denne bestemmelse indeholder ingen udvidelse af sådanne rettigheder. Imidlertid er denne bestemmelse ikke direkte relevant for nærværende sag, da sagsøgeren som fransk tjenestemand i henhold til artikel 4, stk. 4, ikke kan anses for at være omfattet af en »tvungen forsikring«, sådan som dette begreb er anvendt i forordningen.
Kommissionen har i denne sag nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktaten ved at indføre og anvende en ordning for midlertidig og endelig indførsel af transportmidler, der strider mod Rådets direktiv 83/182/EØF ( 1 ) og direktiv 83/183/EØF ( 2 ) af 28. marts 1983 samt direktiv 73/148/EØF ( 3 ) af 21. maj 1973.

Kommissionens klagepunkter vedrører flere aspekter af den pågældende nationale ordning: a) definitionen og bestemmelsen af begrebet sædvanlig opholdssted efter dets betydning i direktiv 83/182 (artikel 7, stk. 1) og direktiv 83/183 (artikel 6, stk. 1); b) kontrol foretaget for at fastslå det sædvanlige opholdssted med henblik på indrømmelse af afgiftsfritagelse; c) praksis bestående i stempling af pas ved udenlandske køretøjers indog udkørsel på og fra græsk område; d) fastsættelsen af en tidagesfrist for genudførsel af køretøjer tilhørende biludlejningsfirmaer med hjemsted inden for Fællesskabet; e) begrænsningen, i visse tilfælde, til tre måneder for afgiftsfri midlertidig indførsel; f) forbuddet mod overdragelse af køretøjer i tilgrænsende lande.

I sin replik har Kommissionen imidlertid frafaldet de to sidstnævnte klagepunkter i erkendelse af, at det ene [litra c)] savnede grundlag, og at den græske regering i det andet tilfælde [litra f)] i mellemtiden har efterkommet fællesskabsordningen. Jeg skal derfor undlade at gennemgå disse to klagepunkter i mit forslag til afgørelse.
8.

Grundlaget for Domstolens afgørelser i Einberger-, Mol-, Happy Family- og Witzemann-sagen var først og fremmest den betragtning, at direktivet ikke kunne finde anvendelse på transaktioner, som, på grund af arten af de produkter, disse sager vedrørte, var ulovlige i alle medlemsstaterne. Domstolen fastslog således i præmis 20 i Einberger-sagen, at »... som Domstolen allerede har fastslået, for så vidt angår indførselstold, [berøres] ulovlig indførsel af narkotika til Fællesskabet, som kun kan medføre strafferetlige sanktioner, ikke på nogen måde ... af sjette direktivs bestemmelser ...« I sag C-50/80, Horvath mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Sml. 1981, s. 385), fastslog Domstolen, at der ikke skulle opkræves told i henhold til den fælles toldtarif for indsmugling af et skadeligt produkt som heroin, der var bestemt til ulovlig anvendelse. Domstolen udtalte i dommens præmis 9, 10 og 11: »Det skal først understreges, at den nationale rets fjerde spørgsmål ikke angår et tilfælde af simpel indsmugling af et hvilket som helst produkt, men indsmugling af et skadeligt produkt, som er bestemt til ulovlig anvendelse og er blevet destrueret straks, efter at det blev opdaget. Det bemærkes endvidere, at et produkt som heroin ikke konfiskeres og destrueres, blot fordi importøren ikke har iagttaget toldformaliteterne, men især fordi der er tale om narkotika, hvis skadelighed er anerkendt, og hvis indførsel og forhandling er forbudt i alle medlemsstaterne, med undtagelse af en strengt kontrolleret og begrænset handel med henblik på en tilladt anvendelse til farmaceutiske og medicinske formål. [Den fælles toldtarif] ... kan kun omfatte indførsel med henblik på lovlig anvendelse. En værditoldsats kan ikke fastsættes for varer, der er af en sådan art, at de ikke kan bringes i omsætning i nogen af medlemsstaterne, men tværtimod skal konfiskeres og bringes ud af omsætning af de kompetente myndigheder, så snart de opdages.« Det er klart, at Domstolens ræsonnement vedrørende anvendelsesområdet for den fælles toldtarif også kan overføres på anvendelsesområdet for det sjette direktiv: jf. Einberger-dommen, anført ovenfor, præmis 17-20, og Witzemann-dommen, ligeledes anført ovenfor, præmis 18. At en transaktion er ulovlig, kan således hverken i forbindelse med told eller omsætningsafgift i sig selv være tilstrækkeligt til, at den ikke berøres af den relevante fællesskabslovgivning. Hvad angår indførsel og handel i indlandet synes en transaktion ikke at falde uden for det sjette direktivs anvendelsesområde, medmindre den tilhører en kategori, der systematisk er forbudt i alle medlemsstaterne af årsager, som har med produkternes særlige karakteristika at gøre, jf. Mol-dommen, anført ovenfor under punkt 7, præmis 18.
69.

I denne forbindelse har Retten afvist et argument, som Parlamentet havde støttet på vedtægtens artikel 91, stk. 3, andet led. Ifølge den sidste sætning i denne bestemmelse løber klagefristen (o. a. : = søgsmålsfristen) på ny, når der på en stiltiende afvisning inden for klagefristen følger en udtrykkelig afvisning af en klage. Den mulighed, der dér gives for at afhjælpe en manglende begrundelse ved cl udtrykkeligt svar på klagen, hænger ifølge Retten uadskilleligt sammen med muligheden for at anlægge sag. Et begrundet svar efter sagsanlægget opfylder ikke længere sit formål, nemlig at give den pågældende mulighed for at vurdere, om det vil være hensigtsmæssigt at anlægge sag, og Retten mulighed for at kontrollere begrundelsens rigtighed.
36.

Vil man i denne situation kunne forestille sig, at tvillingebrødrenes indtægter fra Nederlandene skulle beskattes således, at reglerne i artikel 14 skulle gælde for den ene, mens den anden ville falde uden for artildens anvendelsesområde. Eller vil det — hvis man arbejder videre med eksemplet — være tilstrækkeligt til, at den første tvillingebror også mister tilknytningen til sit seneste skattemæssige hjemsted, at han godtgør, at han — ud over at tiltræde tjenesten — også ønskede lettere at kunne fortsætte med at spille i et kammermusikorkester i den stat, hvor han skal gøre tjeneste.
5.

Efter artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter ( 1 ) »(ydes der) godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter ... såfremt det over for de kompetente myndigheder godtgøres, at det bogførte afgiftsbeløb: ... — af en eller anden årsag er højere end det beløb, som i henhold til lovgivningen skulle opkræves«.
Allerede af de foregående indlæg, der søger en afklaring af det foreliggende problem, kan der fremdrages visse punkter vedrørende fortolkningen af pos. 0210: a) det er ikke muligt af den kombinerede nomenklatur at udlede den procentdel salt, som kødet skal indeholde, for at det kan betragtes som »saltet«; b) den mængde salt, der er tilsat kødet, skal være af et sådant omfang, at den sikrer det pågældende køds konservering, hvorfor saltningen ikke kan være overfladisk; endelig, c), må denne behandling ikke have til formål blot at sikre kødets holdbarhed under transporten.

Dette bekræftes dels af den omstændighed, at de øvrige konserveringsformer indeholdt i pos. 0210, dvs. nedlæggelse i saltlage, tørring eller røgning, sikrer en konservering af længere varighed, dels af den ovennævnte Dinter-dom, hvoraf fremgår, at kapitel 2 omfatter kød, som er behandlet med henblik på konservering, og at kød, hvori der er tilsat salt som simpelt »krydderi«, ikke hører under »saltet« kød i dette kapitels forstand, eftersom sådant kød henhører under kapitel 16 som »tilberedt«.

Det skal herefter blot fastslås, hvornår saltning udgør en konserveringsform, og/eller hvornår det kan bekræftes, at denne ikke kun er udført med henblik på at sikre varens holdbarhed under transporten. I den henseende er det allerede blevet fremhævet, at kød, der blot er bestrøet med salt, ikke kan tariferes som saltet kød i pos. 0210's forstand. Den samme angivelse er at finde i den forklarende bemærkning til underposition 02101111 og 02101119 om svinekød; en bemærkning, som i den foreliggende sag har været diskuteret meget med henblik på at fastslå, om de heri indeholdte angivelser ligeledes kan anvendes på saltet oksekød.

Det skal med det samme siges, at et sådant spørgsmål ikke synes afgørende: For det første fordi størstedelen af de i denne bemærkning indeholdte angivelser, nemlig det forhold, at saltningen skal udføres i dybden, samt at procentdelen af salt kan veksle med kødets udskæring og art, ikke i sig selv ændrer problemets karakter og under alle omstændigheder, hvilket jo kan udledes af systematikken i kapitel 2, kun kan gøre det ved at eliminere det. Ved en nærmere undersøgelse udgør selv den i denne bemærkning nævnte betingelse om, at konserveringen skal være af betydelig længere varighed end transporten, endvidere ikke noget nyt element og er under alle omstændigheder en logisk følge af det faktum, at saltningen i pos. 0210's forstand ikke kun har til formål at sikre holdbarheden under transport.
82.

At efterprøve, om den manglende vedtagelse af retsakten afføder retsvirkninger for sagsøgeren, er ensbetydende med at efterprøve, om dennes subjektive rettigheder berøres af undladelsen. Det er imidlertid kun den retsakt, som Rådet skal vedtage, eller mere nøjagtigt de nationale foranstaltninger, som følger af den, der vil kunne berøre sagsøgerens retlige situation. Og jeg kan ikke se nogen direkte årsagssammenhæng mellem Liberal Democrats' manglende repræsentation i Parlamentet og den passivitet, som dette anklages for. Årsagssammenhængen forekommer mig i dette tilfælde for hypotetisk og for usikker. For at godtgøre, at Parlamentets undladelse afføder retsvirkninger for sagsøgeren, må denne nemlig kunne godtgøre, at der er sikkerhed for, at Parlamentet foreslår, at Rådet derefter benstiller til medlemsstaterne at vedtage, og at disse endelig vedtager forholdstalsvalgsystemet som ensartet valgsystem.
Sagsøgeren i hovedsagen, M. Balocchi, driver virksomhed i Italien med administration af fast ejendom. Han er forpligtet til at betale merværdiafgift (moms). Ifølge de italienske momsregler falder bcskatningsperioden sammen med kalenderåret (fra den 1.1. til den 31.12.). De afgiftspligtige skal indgive en årsangivelse for hver afgiftsperiode senest den 5. marts i det følgende år. Årsangivelsen er sammenfattende. De afgiftspligtige skal i årets løb månedlig eller kvartalsvis beregne det skyldige momsbeløb og indbetale det til afgiftsmyndigheden, og når den afgiftspligtige indgiver sin årsangivelse, indbetaler han moms med det beløb, der skal betales af hans omsætning i hele året (eller får i givet fald det for meget indbetalte beløb tilbagebetalt). Om den afgiftspligtige skal betale moms månedsvis eller kvartalsvis, afhænger af hans omsætning. Hovedreglen findes i artikel 27 i præsidentens dekret nr. 633/72 (med senere ændringer), hvorefter den afgiftspligtige senest den 20. i hver måned skal beregne og indbetale den skyldige moms ifølge hans momsregnskab for den foregående måned ( 1 ). Ifølge artikel 33 i dekret nr. 633/72 findes der imidlertid en forenklet ordning for mindre afgiftspligtige. Ifølge denne artikel skal bl.a. afgiftspligtige, hvis virksomhed består i levering af tjenesteydelser, og hvis omsætning i det foregående år ikke har oversteget 360 mio. LIT, foretage periodevise indbetalinger senest den 5. i den anden måned efter udløbet af hvert af årets tre første kvartaler. Tilsvaret for årets sidste kvartal betales principielt ved indgivelsen af årsanmeldelsen i marts i det følgende år. Siden 1991 er der imidlertid sket betydelige ændringer på grund af artikel 6, stk. 2, i lov nr. 405/90 af 29. december 1990, der er affattet således:

»Fra 1991 skal de afgiftspligtige, der skal foretage de opgørelser og indbetalinger, der er omhandlet i artikel 27 i præsidentens dekret nr. 633 af 26. oktober 1972 (dvs. de afgiftspligtige, der skal foretage månedlige indbetalinger), senest den 20. december forskudsvis på indbetalingen for samme måned indbetale et beløb svarende til 65% ( 2 ) af den indbetaling, de har foretaget eller skulle have foretaget for december måned i det foregående år eller, dersom denne er lavere, den der skal betales for den samme måned i det løbende år. Ved opgørelsen for december måned tages der hensyn til det indbetalte acontobeløb. Senest denne dato skal de afgiftspligtige, der er omhandlet i artikel 33 i præsidentens dekret nr. 633 af 26. oktober 1972 som acontobeløb på den indbetaling, der skal ske ved indgivelsen af årsangivelsen indbetale et beløb svarende til 65% af den indbetaling, der er sket eller skulle være sket sammen med indgivelsen af årsangivelsen for det foregående år, eller den indbetaling, der skal foretages for det løbende år, dersom denne er lavere ...«

Det bestemmes i artikel 6, stk. 5, i lov nr. 405/90:

»Den, der ikke foretager fuld eller delvis indbetaling af de beløb, der er omhandlet i stk. 2, skal betale en tillægsafgift på 20% af de beløb, der ikke er betalt, eller som er betalt for lidt.«
Der kan være grund til indledningsvis at gøre nogle enkelte bemærkninger om princippets begrundelse og rækkevidde.

Kommissionen havde som led i kontrolundersøgelser vedrørende overtrædelser af traktatens artikel 85 inden for sektoren for termoplastprodukter tilstillet det franske selskab Orkem en beslutning vedtaget i medfør af artikel 11, stk. 5, i forordning nr. 17, hvorved selskabet blev pålagt at afgive oplysninger om nærmere bestemte spørgsmål. Selskabet nægtede at afgive oplysningerne og gjorde bl.a. gældende, at Kommissionen ved pålægget havde tilsidesat den almindelige retsgrundsætning om retten til at nægte at vidne imod sig selv.

Domstolen undersøgte først, om forordning nr. 17 indeholder en ret for de virksomheder, over for hvilke Kommissionen har indledt en undersøgelse, til at unddrage sig efterforskningen med den begrundelse, at efterforskningen vil tilvejebringe bevis for, at virksomheden har tilsidesat konkurrencereglerne. Den fastslog, at dette ikke var tilfældet (præmis 27).

Domstolen undersøgte dernæst, om en sådan ret kan udledes aí fællesskabsrettens almindelige retsgrundsætninger, herunder grundrettighederne, der udgør en integrerende bestanddel af disse. Domstolen fastslog, at dette ikke var tilfældet (præmis 28-31).

Domstolen undersøgte endelig, »om Kommissionens efterforskningsbeføjelser under den indledende undersøgelse er underkastet visse begrænsinger af hensyn til nødvendigheden af at respektere prinappet om retten til forsvar, som Domstolen anser for et grundlæggende princip i fællesskabsretten« (præmis 32) (her fremhævet). Domstolen fastslog for det første, at det skulle sikres, »at bestemmelserne i artikel 11, stk. 2 og 5, i forordning nr. 17 får fuld gennemslagskraft«, »hvorfor Kommissionen følgelig har beføjelse til at pålægge en virksomhed dels at meddele alle nødvendige oplysninger om de omstændigheder, som virksomheden kan tænkes at være bekendt med, dels om nødvendigt at fremlægge de dokumenter om disse omstændigheder, som virksomheden er i besiddelse af, selv om de pågældende oplysninger eller dokumenter vil kunne anvendes som bevis for, at virksomheden selv eller en anden virksomhed har handlet i strid med konkurrencereglerne« (præmis 34). Domstolen fastslog for det andet, at det følger af princippet om retten til forsvar, at »Kommissionen ikke må pålægge en virksomhed pligt til at besvare spørgsmål, såfremt virksomheden derved ville blive tvunget til at erkende eksistensen af en overtrædelse, som det påhviler Kommissionen at føre bevis for« (præmis 35) ( 2 ).
46.

Kommissionen henviser til, at ABBC både retligt og faktisk havde kunnet aftage smørret. Der var heller intet, der hindrede selskabet i at betale det. Hvis dette var sket, ville sikkerhedsstillelsen efter artikel 6 være blevet frigivet, og selskabet ville have været forpligtet til at stille den i artikel 7 nævnte — højere — sikkerhedsstillelse med henblik på gennemførelsen af eksporten til USSR. Kommissionen gør i øvrigt gældende, al dette ikke ville have været urimeligt, fordi ABBC i forbindelse med købet af smørret nok var forpligtet til at eksportere smørret til USSR, men derimod ikke var forpligtet til at sælge det som butteroil. Det kunne være blevet solgt i uforarbejdet form ( 11 ). Det havde således stået ABBC frit for at finde en anden sovjetisk køber af det købte smør. Kommissionen har ikke taget stilling til, om ABBC ville have kunnet påberåbe sig force majeure for så vidt angår den efter artikel 7 stillede sikkerhed, hvis det konkret havde kunnet godtgøres, at det købte smør ikke kunne finde aftagere i USSR. ABBC ville, hvis Kommissionens opfattelse lægges til grund, under alle omstændigheder skulle have aftaget og betalt for smørret. Selskabet skulle derefter have gjort alt, hvad der kan forlanges af en agtpågivende erhvervsdrivende for at få det solgt i USSR. ABBC ville i denne situation have betalt for smørret og måtte vel derfor betragtes som ejer af smørret. Kommissionen har ikke nærmere redegjort for, hvilken brug ABBC efter forordningen kunne have gjort af smørret, hvis det ikke lykkedes at få det solgt til USSR. Det forekommer mig, at Kommissionens principale opfattelse, der måske ud fra et meget formelt synspunkt kan være korrekt, ikke bør lægges til grund. Den vil kunne føre til urimelige resultater i virkelighedens verden. Der bør ikke i en situation som den foreliggende pålægges den erhvervsdrivende en pligt til at aftage og betale for det købte smør, medmindre der findes konkrete holdepunkter for, at den pågældende rent faktisk havde haft en rimelig udsigt til at finde aftagere til saltet smør i USSR inden for de tidsfrister, der efter forordningen gjaldt for eksporten. En sådan mulighed har ABBC og Inter-Agra — uden at være blevet modsagt af Kommissionen — på det bestemte bestridt skulle foreligge, idet saltet smør lige så lidt som butteroil fremstillet på grundlag af saltet smør skulle kunne sælges i USSR. Om ABBC og Inter-Agra har ret heri, må overlades til den nationale dommers afgørelse.
2.

Oberfinanzdirektion i Berlin har fundet, at et apparat af denne beskaffenhed skal henføres under pos. 90308190, der omfatter andre tilfælde, dvs. andre apparater til måling af elektriske størrelser. Apparatets tekniske indretning, og særlig den tilpasning af måleværdier, det udfører ved hjælp af omformeren, bevirker efter Oberfinanzdirektions opfattelse, at der er tale om et egentligt måleinstrument. Sagsøgeren i hovedsagen, Astro-Med GmbH, er af en anden opfattelse. Virksomheden finder, at det pågældende apparat i virkeligheden ikke har nogen målefunktion i den betydning, hvori dette udtryk må opfattes inden for rammerne af den fælles toldtarif, men at det alene ved en termisk skriveproces visualiserer allerede målte størrelser. Ifølge Astro-Med bør termoprinteren snarere tariferes under pos. 8479 i den kombinerede nomenklatur, der omhandler »maskiner, apparater og mekaniske redskaber med selvstændig funktion, ikke andetsteds tariferet«, dvs. i kapitel 84.