FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 12. februar 2015 ( 1 )

Sag C-18/14

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J.M. Serra Farré,

M.A. Serra Farré,

J.Serra Farré, mod

De Nederlandsche Bank NV,ogDe Nederlandsche Bank NVmodCO Sociedad de Gestión y Participación SA,Depsa 96 SA,INOC SA,Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,Grupo Catalana Occidente SA,Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,Atradius NV,Atradius Insurance Holding NV,J.M. Serra Farré,M.A. Serra Farré,J. Serra Farré

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nederlandene))

»Tilsynsmæssig vurdering af erhvervelsen af en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab — direktiv 2007/44/EF — direktiv 92/49/EØF — procedure og kriterier for vurdering — betinget godkendelse — artikel 49 TEUF og 63 TEUF — retten til at blive hørt — begrundelsespligt«

I – Indledning

1. Nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse fra College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nederlandene) giver Domstolen mulighed for at føje nogle præciseringer til den vurderingsprocedure, som medlemsstaternes kompetente myndigheder følger i forbindelse med påtænkte erhvervelser af kapitalandele i et forsikringsselskab.

2. Enhver virksomhed, der ønsker at udøve forsikringsvirksomhed, skal have en forudgående tilladelse fra de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor virksomheden har sit hovedsæde. Tilsvarende skal enhver virksomhed, der ønsker at erhverve en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab, indhente en forudgående godkendelse fra de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor den virksomhed, der er omfattet af den påtænkte erhvervelse, befinder sig.

3. Kravet om en forudgående godkendelse af påtænkte erhvervelser af en kvalificeret kapitalandel blev for så vidt angår andre forsikringer end livsforsikringer indført ved Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) ( 2 ). Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/44/EF af 5. september 2007 om ændring af Rådets direktiv 92/49/EØF og direktiv 2002/83/EF, 2004/39/EF, 2005/68/EF og 2006/48/EF hvad angår procedurereglerne og kriterierne for tilsynsmæssig vurdering af erhvervelser og forøgelse af kapitalandele i den finansielle sektor, har efterfølgende præciseret kriterierne og proceduren for en vurdering ( 3 ).

4. I denne forbindelse ændrede direktiv 2007/44 artikel 15 i direktiv 92/49. Direktivet indførte ligeledes nye artikler i det pågældende direktiv, bl.a. artikel 15a vedrørende vurderingsproceduren for erhvervelse eller overdragelse af en kvalificeret kapitalandel og artikel 15b vedrørende vurderingskriterierne. Derfor fremgår ordlyden af artikel 15 af en samlet læsning af artikel 15 i direktiv 92/49 og artikel 1 i direktiv 2007/44, som ændrer førstnævnte. Ordlyden af artikel 15a og 15b gentages i artikel 1 i direktiv 2007/44. For nemheds skyld betegnes disse bestemmelser i det følgende som »artikel 15 i direktiv 92/49, som ændret«, »artikel 15a i direktiv 92/49, som ændret«, og »artikel 15b i direktiv 92/49, som ændret«.

5. I nærværende sag skal Domstolen tage stilling til, om medlemsstaterne, uden at det er i strid med direktiv 2007/44, kan pålægge den påtænkte erhverver at opfylde visse betingelser, når de godkender en erhvervelse. Selv om direktiv 2007/44 foreskriver, at de kompetente myndigheder kan gøre indsigelser mod den påtænkte erhvervelse, forskriver det ikke udtrykkeligt en mulighed for betinget godkendelse ( 4 ).

II – Relevante retsforskrifter

A – EU-retten

6. Artikel 15 i direktiv 92/49, som ændret, kræver en forudgående underretning af påtænkte erhvervelser af en kvalificeret deltagelse ( 5 ) i et forsikringsselskab.

7. Artikel 15a i direktiv 92/49, som ændret, vedrører vurderingsproceduren Den fastsætter bl.a. en maksimumsfrist til at foretage vurderingen af en påtænkt erhvervelse og begrænser dens afbrydelse.

8. Artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, opregner de fem kriterier, som de kompetente myndigheder skal tage i betragtning ved vurderingen af »den påtænkte erhververs egnethed og den påtænkte erhvervelses finansielle sundhed«, dvs. den påtænkte erhververs omdømme, omdømmet og erfaringen hos de personer, som skal lede forsikringsselskabet som følge af den påtænkte erhvervelse, den påtænkte erhververs finansielle sundhed, om den påtænkte virksomhed vil kunne overholde tilsynskravene, samt om der er mistanke om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme.

B – Nederlandsk ret

9. Artikel 3:95 i den nederlandske lov af 28. september 2006 om finansielt tilsyn (Wet op het financieel toezicht) (herefter »Wft«) kræver en forudgående underretning af påtænkte erhvervelser af en kvalificeret deltagelse ( 6 ) i et forsikringsselskab.

10. Wft’s artikel 3:100 foreskriver, at den kompetente myndighed, dvs. DNB, udsteder en »erklæring om ikke-indsigelse« vedrørende den påtænkte erhvervelse af en kvalificeret deltagelse, »medmindre« kriterierne nævnt i den pågældende bestemmelse ikke er opfyldt. Wft’s artikel 3:100 blev ændret i forbindelse med direktiv 2007/44’s gennemførelse i nederlandsk ret. Inden gennemførelsen var kriteriet en »sund og forsigtig« forvaltning af den virksomhed, der var genstand for den påtænkte erhvervelse. Efter gennemførelsen var der fem kriterier, nemlig den påtænkte erhververs pålidelighed med hensyn til at »fastsætte […] strategien for den virksomhed«, der var genstand for den påtænkte erhvervelse, egnetheden hos virksomhedens kommende ledere, den påtænkte erhververs finansielle sundhed, om den virksomhed, der er omfattet af den påtænkte erhvervelse, vil kunne overholde tilsynskravene, samt forekomsten af mistanke om hvidvaskning af penge eller finansiering af terrorisme.

11. Wft’s artikel 3:104, stk. 1, bestemmer, at DNB »kan forsyne en erklæring om ikke-indsigelse […] med begrænsninger og betingelser af hensyn til de interesser« der tilsigtes beskyttet ved samme lovs artikel 3:100. I modsætning til nævnte artikel 3:100 blev denne bestemmelse ikke ændret ved direktiv 2007/44’s gennemførelse i nederlandsk ret. Under retsmødet forklarede DNB’s advokat, at den omstændighed, at den påtænkte erhverver ikke overholder en betingelse, ikke automatisk medfører en ophævelse af erklæringen om ikke-indsigelse, der er foreskrevet i Wft’s artikel 3:100. Den tidligere situation genetableres kun, hvis DNB trækker erklæringen om ikke-indsigelse tilbage, hvilket den kun gør i sidste instans, efter f.eks. at have pålagt en bøde.

III – De faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

12. I 2007 erhvervede selskabet Grupo Catalana Occidente S.A., med hovedsæde i Barcelona (Spanien) (herefter »GCO«), en kapitalandel på 64,23% i Atradius NV (herefter »ATNV«) og dets datterselskab Atradius Credit Insurance NV (herefter »ACINV«) med hovedsæde i Amsterdam (Nederlandene), og som på verdensplan er en af de største aktører inden for kreditforsikring. Ved afgørelse af 13. august afgav DNB i relation til denne erhvervelse en erklæring om ikke-indsigelse i henhold til Wft’s artikel 3:100.

13. GCO forøgede dernæst sin aktiepost i ATNV og ACINV indtil selskabet, direkte eller indirekte, besad 100% af aktiekapitalen. Ved afgørelse af 25. maj 2010 afgav DNB en erklæring om ikke-indsigelse i henhold til Wft’s artikel 3:100 vedrørende denne erhvervelse. DNB knyttede imidlertid tre betingelser til erklæringen om ikke-indsigelse: For det første skulle ATNV og selskaberne i dennes koncern yde DNB den fornødne medvirken ved tilsynet. For det andet måtte udlodningen af udbytte fra ATNV og ACINV navnlig ikke føre til, at ACINV’s solvensgrad blev bragt under en fastsat tærskel. For det tredje skulle mindst halvdelen af bestyrelsen for ATNV og ACINV, herunder deres bestyrelsesformand, være uafhængige af aktionærerne.

14. Endvidere har DNB ved afgørelse af 20. juli 2010 ændret erklæringen om ikke-indsigelse udstedt den 13. august 2007 til at omfatte de samme betingelser som de, der er tilknyttet afgørelsen af 25. maj 2010.

15. Som følge af klager rettet mod DNB’s afgørelser af 25. maj og 20. juli 2010 og en afgørelse fra Rechtbank Rotterdam, har bl.a. GCO iværksat appel ved den forelæggende ret. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om DNB, efter vedtagelsen af direktiv 2007/44, bevarer beføjelsen til at udstede de erklæringer om ikke-indsigelse, som den udsteder i henhold til Wft’s artikel 3:100. College van Beroep voor het bedrijfsleven har således besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Må den kompetente myndighed, såfremt den udtrykkeligt tillader en påtænkt erhvervelse som omhandlet i artikel 15a i [direktiv 92/49, som ændret] ( 7 ), i henhold til national lovgivning knytte begrænsninger eller betingelser til denne tilladelse? Har det herved nogen betydning, om disse begrænsninger eller betingelser er baseret på tilsagn fra den potentielle erhverver som omhandlet i tredje betragtning til direktiv [2007/44]? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, skal de begrænsninger og betingelser, som den kompetente myndighed har fastsat, være nødvendige i den forstand, at uden disse begrænsninger og betingelser havde den kompetente myndighed set sig nødsaget til at gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse på grundlag af vurderingen ud fra de i artikel 15b i direktiv [ 92/49, som ændret] omhandlede kriterier? 3) Såfremt det er tilladt at fastsætte begrænsninger og betingelser, er der da i […] artikel 15b, stk. 1, [direktiv 92/49, som ændret] hjemmel til, at den kompetente myndighed i forbindelse med erhvervelsen må stille krav med hensyn til den påtænkte erhververs finansielle sundhed »corporate governance« i det selskab, der ønskes erhvervet, såsom krav med hensyn til bestyrelsens sammensætning i et »two tier board«?«

16. Disse spørgsmål gav anledning til skriftlige indlæg fra GCO, DNB, den nederlandske, belgiske, estiske, franske, italienske og portugisiske regering samt fra Kommissionen. GCO, DNB, den nederlandske og portugisiske regering samt Kommissionen har ligeledes afgivet mundtlige indlæg under retsmødet den 26. november 2014.

IV – Retlig vurdering

A – Det første præjudicielle spørgsmål

17. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om en national foranstaltning kan foreskrive en mulighed for betinget godkendelse af en påtænkt erhvervelse, når direktiv 2007/44 ikke foreskriver en sådan mulighed. I bekræftende fald ønsker den forelæggende ret oplyst, om de nationale myndigheder ensidigt kan pålægge betingelser, eller om de alene kan acceptere de af den påtænkte erhverver foreslåede betingelser.

1. Direktiv 2007/44 foreskriver ikke udtrykkeligt en mulighed for betinget godkendelse

18. Direktiv 2007/44 foreskriver udtrykkeligt, at de kompetente myndigheder kan gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse. Artikel 15b, stk. 5, i direktiv 92/49, som ændret, fastsætter, at de kompetente myndigheder »må kun gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse, hvis der er rimelige grunde dertil på baggrund af kriterierne i stk. 1«, og artikel 15a, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret, præciserer, at »beslutter de kompetente myndigheder […] at gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse«, skal de underrette den påtænkte erhverver skriftligt herom og begrunde denne beslutning ( 8 ). Hvad derimod angår godkendelsen af den påtænkte erhvervelse, nøjes artikel 15a, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret, med at foreskrive en stiltiende godkendelse ( 9 ), og i femte betragtning til direktiv 2007/44 anføres, at de kompetente myndigheder orienterer den påtænkte erhverver om »en positiv vurdering«, i hvert fald hvis den påtænkte erhverver anmoder herom. Direktiv 2007/44 henviser ikke til en betinget godkendelse.

19. I modsætning til, hvad den nederlandske regering og Kommissionen har gjort gældende, synes artikel 15b, stk. 3, i direktiv 92/49, som ændret, ikke at foreskrive nogen mulighed for en betinget godkendelse.

20. Den pågældende bestemmelse foreskriver, at »[m]edlemsstaterne må hverken pålægge forhåndsbetingelser vedrørende størrelsen af den kapitalandel, der skal erhverves […]«. Den nederlandske regering og Kommissionen foreslår, at den pågældende bestemmelse fortolkes modsætningsvis, hvorefter medlemsstaterne kunne pålægge »forhåndsbetingelser«, i henhold til de betingelser, der var tilknyttet godkendelsen af den påtænkte erhvervelse, når disse ikke vedrørte størrelsen af kapitalandelen. Kommissionen henviser ligeledes til tredje betragtning til direktiv 2007/44, hvorefter »[d]ette direktiv bør ikke hindre de kompetente myndigheder i at tage hensyn til tilsagn, som den pågældende erhverver har givet«, samt til retningslinjerne fra Det Europæiske Tilsynsudvalg for Forsikrings- og Arbejdsmarkedspensionsordninger (herefter »retningslinjer fra CEIOPS«), der nævner muligheden for tilsagn ( 10 ).

21. Det skal imidlertid bemærkes, at direktiv 92/49 og Rådets første direktiv 73/239/EØF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring ( 11 ) anvender udtrykkene »betingelser for adgang« og »betingelser for udøvelse« vedrørende kriterierne for adgang til forsikringsvirksomhed og kriterierne for udøvelse af denne virksomhed ( 12 ). Udtrykket »betingelser« synes således at betegne normative kriterier snarere end de betingelser, som kan knyttes til godkendelsen af en bestemt påtænkt erhvervelse. Endvidere gælder det forbud, der er opstillet i artikel 15b, stk. 3, i direktiv 92/49, som ændret, i forhold til medlemsstaterne og ikke i forhold til de kompetente myndigheder. Det er imidlertid disse, der i forbindelse med vurderingen af et bestemt projekt skal fastsætte betingelserne.

22. I modsætning til, hvad DNB og den nederlandske regering har gjort gældende, synes artikel 15, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret, ikke at foreskrive en mulighed for betinget godkendelse i videre omfang end artikel 15b, stk. 3, i direktiv 92/49, som ændret..

23. Artikel 15, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret, fastsætter, at »[m]edlemsstaterne fastsætter, at hjemlandets kompetente myndigheder i tilfælde af, at de i stk. 1 omhandlede personers indflydelse vil kunne være til skade for en forsigtig og sund forvaltning af forsikringsselskabet, skal kunne træffe de fornødne foranstaltninger for at bringe denne situation til ophør« ved at vedtage foranstaltninger, der »bl.a. bestå[r] i påbud, sanktioner over for ledelsen eller suspension af de stemmerettigheder, der er knyttet til de pågældende aktionærers eller selskabsdeltageres aktier eller andele.« I modsætning til hvad DNB og den nederlandske regering har gjort gældende, er disse »fornødne foranstaltninger«, fastsat i den pågældende bestemmelse, ikke betingelser for godkendelse af en påtænkt erhvervelse, der pålægges forud, dvs. før iværksættelsen af et sådant projekt. Det er de foranstaltninger, der er vedtaget af de kompetente myndigheder i forbindelse med tilsynet, der udøves samtidig med forsikringsselskabets aktiviteter ( 13 ). De pålægges således efterfølgende, dvs. efter dennes godkendelse eller i givet fald efter godkendelsen af en påtænkt erhvervelse af en kvalificeret deltagelse. Artikel 15, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret, henviser som eksempel på »fornødne foranstaltninger« til »sanktioner« mod dets ledere. Vurderingen af en påtænkt erhvervelse har derimod ikke til formål at sanktionere en adfærd; der er tale om en kontrol af strukturer.

24. Ordlyden af artikel 15, 15 a og 15 b i direktiv 92/49, som ændret, giver derfor ikke grundlag for at konkludere, at der foreligger en mulighed for betinget godkendelse. Det skal i øvrigt bemærkes, at ECB’s forslag om at ændre ordlyden af nævnte direktiv for at foreskrive en sådan mulighed, ikke blev fulgt ( 14 ).

25. Skal det på denne baggrund konkluderes, at medlemsstaterne ikke kan foreskrive en mulighed for betinget godkendelse? De berørte parter, med undtagelse af GCO, er enige om at besvare dette spørgsmål benægtende. Ifølge GCO foretager direktiv 2007/44, som det anføres i sjette betragtning til direktivet, en »størst mulig harmonisering«, og medlemsstaterne må ikke vedtage foranstaltninger, der ikke er foreskrevet i det pågældende direktiv ( 15 ). Efter min opfattelse kan der imidlertid ikke gives medhold i denne fortolkning al den stund, at artikel 15a, stk. 7, i direktiv 92/49, som ændret, hindrer vedtagelsen af foranstaltninger, »der er strengere end kravene«, der fastsættes ved direktivet. En betinget godkendelse af en påtænkt erhvervelse, der ikke er fastsat i direktiv 92/49, som ændret, kan således ikke betragtes som strengere end en indsigelse mod et sådant projekt, fastsat i det pågældende direktiv.

2. Om de »strengere krav«, som i henhold til direktiv 92/49, som ændret, ikke kan pålægges

26. Artikel 15a, stk. 7, i direktiv 92/49, som ændret, hindrer medlemsstaterne i at »indføre krav vedrørende underretning af de kompetente myndigheder om eller de kompetente myndigheders godkendelse […], der er strengere end kravene i dette direktiv«. I sjette betragtning til direktiv 2007/44 anføres, at harmoniseringen er »størst mulig«, og det præciseres, at direktivet forbyder, at »medlemsstaterne fastsætter strengere regler«.

27. Hvad er et »strengere krav«? Efter min opfattelse er der, i forhold til det formål, der forfølges med direktiv 2007/44, tale om en national foranstaltning, der hindrer eller vanskeliggør erhvervelsen af en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, idet den påtænkte erhverver pålægges at opfylde proceduremæssige forpligtelser, der ikke er foreskrevet i direktiv 92/94, som ændret.

28. I 13. betragtning til direktiv 2007/44 anføres, at »målet for direktivet er indførelse af harmoniserede procedureregler og vurderingskriterier i hele Fællesskabet«. Direktivet skal således øge gennemsigtigheden af såvel kriterierne som proceduren for vurderingen, således som det fremgår af direktivets anden betragtning, hvori det anføres, at »[d]er er behov for en præcisering af kriterierne og processen i forbindelse med tilsynsmæssig vurdering for at tilvejebringe den nødvendige retssikkerhed, klarhed og forudsigelighed«. I denne henseende har Kommissionen, i sin begrundelse for direktivforslaget, bemærket, at »[h]vis tilsynsmyndigheder […] på urimelig vis griber ind«, risikerer det at undergrave eller ophæve de grænseoverskridende konsolideringer ( 16 ). Et misbrug af de tilsynsmæssige vurderingsprocedurer havde givet anledning til traktatbrudsager mod de medlemsstater, der var imod erhvervelsen af en deltagelse i nationale banker ( 17 ).

29. I henseende til det pågældende formål ville en national foranstaltning, som pålagde den påtænkte erhverver at fremlægge oplysninger, der ikke var relevante for vurderingen af den påtænkte erhvervelse (vedrørende f.eks. dennes markedsandele), eller som anmodede denne om oplysninger, der ikke var strengt nødvendige for denne vurdering i henseende til den pågældende påtænkte erhvervelse, udgøre »strengere krav« i strid med artikel 15b, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret. En national foranstaltning, der i strid med artikel 15b, stk. 2 og 3, i direktiv 92/49, som ændret, gør det muligt for de kompetente nationale myndigheder på ubestemt tid at afbryde vurderingsfristen for at anmode den påtænkte erhverver om yderligere oplysninger, ville ligeledes udgøre »strengere krav«.

30. I den foreliggende sag fastsætter artikel 3:104 i Wft muligheden for, at der knyttes betingelser til den i artikel 3:100 i samme lov foreskrevne erklæring om ikke-indsigelse. Som DNB’s advokat forklarede under retsmødet, er en manglende overholdelse af betingelserne ganske vist uden betydning for gyldigheden af erklæringen om ikke-indsigelse: den medfører ikke dennes ugyldighed, og den tidligere situation genetableres kun, hvis DNB trækker erklæringen om ikke-indsigelse tilbage. Ikke desto mindre udgør artikel 3:104 i Wft en mulighed for betinget godkendelse, eftersom betingelserne er obligatoriske, og en manglende overholdelse heraf i sidste instans fører til tilbagekaldelsen af erklæringen om ikke-indsigelse. Den pågældende bestemmelse udgør ganske vist et »krav«, der ikke foreskrives i direktiv 92/49, som ændret, i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 15b, stk. 7, i nævnte direktiv. Den pålægger således den påtænkte erhverver at opfylde proceduremæssige forpligtelser, der ikke er foreskrevet i direktiv 92/49, som ændret, (fremlæggelse af supplerende oplysninger, opfyldelse af betingelser). Jeg tvivler imidlertid på, at sådanne proceduremæssige krav kan betragtes som »strengere« end dem, der foreskrives i direktiv 92/49, som ændret, eftersom udøvelsen af disse forpligtelser ikke er »strengere« for den påtænkte erhverver end at give afkald på erhvervelsen, hvilket vil være konsekvensen af en beslutning om indsigelse, som udtrykkeligt er foreskrevet ved direktiv 2007/44.

31. Derfor hindrer hverken artikel 15b, stk. 7, i direktiv 92/49, som ændret, eller andre bestemmelser i dette direktiv medlemsstaterne i at fastsætte en mulighed for betinget godkendelse. Når der ikke findes materielle EU-retlige bestemmelser, er medlemsstaterne frit stillet til at fastsætte de processuelle regler med henblik på sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som direktiv 92/49, som ændret, medfører for den påtænkte erhverver, dvs. retten til at få sin påtænkte erhvervelse godkendt af de kompetente myndigheder, så snart han kan garantere en »sund og forsigtig« forvaltning af forsikringsselskabet. De processuelle regler fastsat i national ret må dog ikke være mindre gunstige end de, der gælder for tilsvarende interne forhold (ækvivalensprincippet), og i praksis må de ikke gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der hjemles i Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) ( 18 ).

32. Før det undersøges, om Wft er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, skønnes det imidlertid nødvendigt at besvare GCO’s argument nævnt ovenfor ( 19 ), hvorefter den »størst mulige« harmonisering foretaget af direktiv 2007/44 hindrer medlemsstaterne i at vedtage ikke kun »strengere« foranstaltninger, men enhver foranstaltning der ikke er foreskrevet i direktiv 92/49, som ændret, når denne er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde. Jeg mener nemlig ikke, at man ved vedtagelsen af direktiv 2007/44 kan gå ud fra, at EU-lovgiver har foregrebet medlemsstaternes kompetence til at lovgive inden for området med delt kompetence, som det indre marked for forsikringer repræsenterer ( 20 ). Det bemærkes, at det relevante spørgsmål her (betinget godkendelse) ikke vedrører harmoniseringen af bestemmelser i materiel ret (vurderingskriterierne for den påtænkte erhvervelse), men harmoniseringen af processuelle bestemmelser. Under anvendelse af princippet om loyalt samarbejde, fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, sker udøvelsen af EU-retten i princippet i henhold til nationale procedurer og af de nationale myndigheder. Hvis EU-lovgiver havde ønsket at fjerne enhver normativ kompetence fra medlemsstaterne, på et område hvor disse netop havde handlefrihed, som Domstolen betegner som »selvstændighed« ( 21 ), ville denne i artikel 15a, stk. 7, i direktiv 92/49, som ændret, udtrykkeligt have foreskrevet, at medlemsstaterne ikke kunne pålægge »andre krav«, end dem der var foreskrevet i nævnte direktiv, i stedet for at nøjes med at hindre dem i at pålægge »strengere krav« ( 22 ).

33. Selv hvis det antages, at direktiv 2007/44 fratager medlemsstaterne enhver normativ kompetence, kan det imidlertid kun have frataget dem denne, for så vidt som den pågældende nationale foranstaltning er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Selv om direktiv 2007/44 utvivlsomt foretager en »størst mulig« harmonisering, foretager det dog ikke en udtømmende harmonisering. Navnlig er direktivet tavst om godkendelsesbeslutningen, betinget eller ej. En national foranstaltning, der foreskriver en mulighed for betinget godkendelse, falder således uden for direktivets anvendelsesområde, og det er tilladt medlemsstaterne at foreskrive en sådan. Det skal således, subsidiært, kort forklares, hvorfor direktiv 2007/44 ikke foretager en udtømmende harmonisering af proceduren.

3. Den ikke-udtømmende karakter af harmoniseringen af vurderingsproceduren

34. Selv om direktiv 2007/44 foretager en udtømmende harmonisering af vurderingskriterierne, hvilket jeg vender tilbage til, foretager det derimod ikke en udtømmende harmonisering af vurderingsproceduren.

35. I denne henseende har Kommissionen, uden at udtale sig om den udtømmende karakter af harmoniseringen, bemærket, at direktiv 2007/44 giver medlemsstaterne en vis grad af fleksibilitet. Det ser ud til, at betragtningerne til direktiv 2007/44 overlader det til medlemsstaterne frit at fastsætte visse processuelle regler. De kan foreskrive en procedure for forhåndsanmeldelse (syvende betragtning), de kan anmode om (eller acceptere) supplerende oplysninger selv efter udløbet af fristen på 50 hverdage fastsat til dette formål i direktivet (syvende betragtning) og orientere den påtænkte erhverver, ikke kun om indsigelserne, som krævet i henhold til nævnte direktiv, men ligeledes om den »positive vurdering« (femte betragtning). Den »størst mulige« harmonisering vedrører således ikke hele vurderingsproceduren.

36. Navnlig kan orienteringen om den »positive vurdering«, som femte betragtning til direktiv 2007/44 giver medlemsstaterne ret til at foreskrive, omfatte såvel den blotte godkendelse af den påtænkte erhvervelse som dens betingede godkendelse, idet denne er mere »gunstig« for den påtænkte erhverver end en indsigelse. Det er således vanskeligt at se, hvorledes en betinget godkendelse kan videregives til den påtænkte erhverver på andre måder end skriftligt, dvs. i form af en afgørelse. Hvordan kan den påtænkte erhverver ellers få kendskab til det præcise indhold af de betingelser, denne skal opfylde? Ved følgelig at anerkende de kompetente myndigheders mulighed for at orientere den påtænkte erhverver om den »positive vurdering« af erhvervelsen, anerkender femte betragtning til direktiv 2007/44, at medlemsstaterne kan give tilladelse til, at deres kompetente myndigheder kan vedtage en formel godkendelsesafgørelse, i det mindste når godkendelsen tilknyttes betingelser ( 23 ).

37. Direktiv 2007/44 har således ikke foretaget en udtømmende harmonisering af vurderingsproceduren. Navnlig har den ikke harmoniseret den retsakt, hvorved de kompetente myndigheder afslutter proceduren, når denne fører til en »positiv vurdering«. Som DNB og den italienske regering har påpeget, vedrører harmoniseringen ikke en forvaltningsakt, hvorved de kompetente myndigheder kan afslutte proceduren. Selv hvis Domstolen, efter min mening med urette, måtte fastslå, at direktiv 92/49, som ændret, hindrer medlemsstaterne i at vedtage ikke kun »strengere« foranstaltninger, men enhver foranstaltning, der ikke er foreskrevet i direktivet, hindrer det dem ikke i at foreskrive en mulighed for betinget godkendelse. En sådan er ikke omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde.

4. Overholdelsen af effektivitetsprincippet

38. Den nationale foranstaltning, hvorved en medlemsstat fastsætter en mulighed for betinget godkendelse, henhører under medlemsstatens procesautonomi. Derfor skal denne, ved udøvelsen af en sådan autonomi, overholde ækvivalens- og effektivitetsprincippet.

39. Kun effektivitetsprincippet er af interesse her.

40. Jeg kan heller ikke se, hvordan vedtagelsen af en beslutning om betinget godkendelse kan gøre udøvelsen af de rettigheder, som den påtænkte erhverver har som følge af direktiv 2007/44, overdrevent vanskelig. Det pågældende direktiv giver kun den påtænkte erhverver ret til at få en kvalificeret kapitalandel i et forsikringsselskab, hvis den påtænkte erhvervelse opfylder kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret. De pålagte betingelser har netop til formål at sikre overholdelsen af disse kriterier. De kan ikke have andre formål, eftersom listen over kriterier i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, er udtømmende.

41. Artikel 15b, stk. 2, i direktiv 92/49, som ændret, foreskriver nemlig, at de kompetente myndigheder »[kun] må […] gøre indsigelse mod den påtænkte erhvervelse, hvis der er rimelige grunde dertil på baggrund af kriterierne i stk. 1« ( 24 ). Endvidere kan artikel 15b, stk. 3, i direktiv 92/49, som ændret, ikke fortolkes modsætningsvis, således at den tillader medlemsstaterne at fastsætte andre kriterier, end dem der opstilles i nævnte stk. 1, når de ikke vedrører størrelsen af den kapitalandel, der skal erhverves. I tredje betragtning til direktiv 2007/44 anføres, at den liste, der er opregnet i direktivet omfatter et »begrænset antal klare vurderingskriterier«. Endelig fremgår ønsket om at udfærdige en udtømmende liste af det forberedende arbejde. Kommissionens forslag nævner, at »de ændrede direktiver foreskriver en lukket liste over de kriterier, der skal anvendes til at vurdere den påtænkte erhververs egnethed« ( 25 ). Medlemsstaterne kan således ikke fastsætte kriterier, der ikke er foreskrevet i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret. De involverede parter er i øvrigt enige heri (i det mindste de parter, der har udtalt sig om dette punkt).

42. Betinges godkendelsen af, at de kriterier, der er fastsat i direktiv 92/49, opfyldes, svarer dette ikke til at begrænse den ret, som den påtænkte erhverver udleder af det nævnte direktiv, men bevirker derimod, at denne ret kommer klart til udtryk, under overholdelse af de begrænsninger, som selve direktivet fastsætter for den pågældende ret, nemlig opfyldelsen af de kriterier, direktivet fastsætter. Som DNB har påpeget, fremmer muligheden for at knytte betingelser til godkendelsen effektiviteten af tilsynskontrollen.

43. I den foreliggende sag, og selv om det alene tilkommer den nationale ret at fortolke national ret ( 26 ), forekommer det mig, at den nationale lovgiver har fastsat, at betingelserne ikke kan have andre formål end opfyldelsen af de fem vurderingskriterier, der er fastsat i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret. Artikel 3:104 i Wft bestemmer, at »DNB kan knytte begrænsninger eller betingelser til erklæringen om ikke-indsigelse […] af hensyn til de interesser«, som artikel 3:100 i Wft skal beskytte. Ordlyden af denne artikel 3:100, hvorefter »[DNB] udsteder en erklæring om ikke-indsigelse […], medmindre« et af de fem kriterier ikke er opfyldt, synes at pege på, at disse er udtømmende ( 27 ). Endvidere synes nævnte artikel 3:100 på påpasselig vis at have gentaget kriterierne i artikel 15b, stk. 1 ( 28 ). Ganske vist skete gennemførelsen af direktiv 2007/44 for sent, hvorfor Kongeriget Nederlandene blev dømt for traktatbrud ( 29 ). Derfor henviser artikel 3:100 i Wft, i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, ikke til kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret. For så vidt som den forelæggende ret imidlertid har givet udtryk for sin hensigt om at fortolke den pågældende bestemmelse i lyset af direktiv 2007/44, har den forsinkede gennemførelse ikke til følge, at DNB kan fastsætte betingelser, der har et andet mål end opfyldelsen af et af de fem kriterier nævnt ovenfor.

44. Spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne kan give deres kompetente myndigheder ret til ensidigt at pålægge den påtænkte erhverver betingelser, og ikke blot give dem ret til at acceptere de af denne foreslåede betingelser, skal efter min opfattelse besvares bekræftende.

45. Det er korrekt, at henvisningen i tredje betragtning til direktiv 2007/44 til »tilsagn«, som den påtænkte erhverver har givet, tyder på et element af frivillighed fra dennes side, idet det bemærkes, at Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 af 20. januar 2004 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (herefter »fusionsforordningen«) ( 30 ) ligeledes anvender termen »tilsagn« i forbindelse med de ændringer, der er foreslået af parterne i den meddelte fusion ( 31 ). Imidlertid kan jeg ikke se, hvorledes en ensidig pålæggelse af betingelser i praksis gør udøvelsen af den ret, som den påtænkte erhverver har i henhold til direktiv 2007/44, overdreven vanskelig, når betingelserne gør det muligt at opfylde kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, og alene disse.

46. Før det andet præjudicielle spørgsmål besvares, skal det undersøges, om Wft er i overensstemmelse med EUF-traktaten. Den forelæggende ret har ganske vist ikke anmodet Domstolen om at udtale sig om dette punkt. Det forekommer imidlertid nødvendigt at undersøge dette for at kunne give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar ( 32 ). Direktiv 2007/44 foretager ikke en udtømmende harmonisering af vurderingsproceduren. Det er imidlertid kun ved en udtømmende harmonisering, at den nationale foranstaltning alene vurderes på grundlag af selve direktivet ( 33 ). Er der ikke sket en udtømmende harmonisering, skal det undersøges, om foranstaltningen er i overensstemmelse med EUF-traktaten. Endvidere behandles dette punkt, skønt indirekte, i de skriftlige indlæg fra den estiske, franske og italienske regering ( 34 ), og under retsmødet blev Kommissionens repræsentant stillet et spørgsmål herom.

5. Spørgsmålet om, hvorvidt Wft er i overensstemmelse med artikel 49 TEUF og 63 TEUF

47. Hvis den pågældende nationale foranstaltning kun finder anvendelse på de kapitalbesiddelser, der gør det muligt at udøve en vis indflydelse på virksomheden, skal den vurderes i forhold til artikel 49 TEUF. Hvis den finder anvendelse på enhver kapitalbesiddelse, selv af mindre omfang, skal den vurderes i forhold til artikel 49 TEUF og 63 TEUF ( 35 ). I den foreliggende sag ser det ud til, selv om det ikke klart fremgår af skriftvekslingen, at Wft finder anvendelse både på de kapitalbesiddelser, der giver en vis indflydelse, og på de der ikke giver en sådan. Wft skal derfor undersøges i forhold til artikel 63 TEUF og artikel 49 TEUF.

a) Overensstemmelse med artikel 63 TEUF

48. Artikel 3:104 i Wft, der foreskriver en mulighed for betinget godkendelse, udgør en hindring for kapitalens frie bevægelighed ( 36 ). Den nationale foranstaltning, der pålægger en forpligtelse til at opfylde de betingelser, der er foreskrevet af de kompetente myndigheder, hæmmer eller gør erhvervelsen af en kvalificeret deltagelse mindre attraktiv.

49. En sådan hindring synes imidlertid at kunne begrundes ud fra tvingende almene hensyn. I stedet for at henvise til hensynet til forbrugerbeskyttelsen, foreslår jeg Domstolen, da eksportkreditterne – i denne sag – ligeledes henvender sig til professionelle, i stedet at anerkende garantien for stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af et forsikringsselskab, som et tvingende alment hensyn, efter skabelonen i domme Kommissionen mod Polen og VBV – Vorsorgekasse ( 37 ), hvori Domstolen fastslog, at interessen i at sikre stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af en pensionsfond og et kollektivt investeringsinstitut, bl.a. gennem vedtagelsen af tilsynsbestemmelser, udgør et tvingende alment hensyn.

50. I den foreliggende sag er de »interesser«, som betingelserne pålagt ved artikel 3:104 i Wft skal beskytte, identiske med kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, der skal sikre en »sund og forsigtig forvaltning« af forsikringsselskabet, der først og fremmest består i at sikre stabiliteten af dets formue. Wft er således egnet i forhold til det formål, der forfølges.

51. Hvad angår forholdsmæssigheden af Wft omfatter den efter min opfattelse to spørgsmål.

52. For det første skal det fastslås, om det er nødvendigt at pålægge forudgående betingelser, i forbindelse med den tilsynsmæssige godkendelse, snarere end at pålægge dem efterfølgende, i forbindelse med tilsynet, når der opstår et problem. Dette spørgsmål bør efter min opfattelse besvares bekræftende. Kriterierne fastsat i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, synes i givet fald at være genstand for både krav og foranstaltninger om tilsyn. F.eks. vil det være absurd, hvis forsikringsselskabet havde kendskab til økonomiske vanskeligheder på det tidspunkt, hvor den påtænkte erhvervelse blev godkendt, ikke straks, i form af betingelser, at pålægge dette forpligtelser i så henseende. Forsikringsselskabet bør ikke desto mindre grad efterfølgende kunne være genstand for tilsynsmæssige foranstaltninger, der skal sikre den økonomiske stabilitet, som det fremgår af fjerde betragtning til direktiv 2007/44, der præciserer, at »[d]en tilsynsmæssige vurdering […] bør ikke […] afløse kravene om løbende tilsyn«.

53. For det andet skal det sikres, som Domstolen kræver i forbindelse med ordninger om forudgående tilladelse – Wft foreskriver jo en ordning om forudgående tilladelse, i forbindelse med hvilken der pålægges betingelser – at pålæggelsen af betingelser bygger på »objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold«, og at enhver betinget godkendelse skal kunne prøves af domstolene ( 38 ). Hvad angår domstolsprøvelsen skal det bemærkes, at direktiv 2007/44 kun foreskriver, at en indsigelse skal begrundes ( 39 ). Domstolene kan imidlertid ikke udøve en egentlig prøvelse af betingelserne, hvis beslutningen om betinget godkendelse ikke er begrundet. De kompetente myndigheder må, i tilfælde af en betinget godkendelse, derfor være forpligtede til at træffe en skriftlig og begrundet afgørelse ( 40 ). I den foreliggende sag foreskriver artikel 3:100 i Wft objektive og ikke-diskriminerende kriterier, der gentager de kriterier, der er indført ved direktiv 2007/44. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret at vurdere deres forudsigelighed for den påtænkte erhverver, idet den tager hensyn til, at det pågældende direktiv er gennemført for sent. Endvidere kan DNB’s afgørelser prøves ved domstolene. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret at sikre, at de pågældende afgørelser er tilstrækkeligt begrundede til at gøre det muligt for GCO at udøve sin ret til en domstolsprøvelse med fuldt kendskab til de argumenter, som denne kan gøre gældende.

54. Artikel 3:104 i Wft, der foreskriver en mulighed for betinget godkendelse, udgør således efter min opfattelse en hindring for de frie kapitalbevægelser, der kan begrundes ved den almene interesse i at sikre stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af et forsikringsselskab. Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om en sådan hindring er forholdsmæssig. Den skal på den ene side undersøge, om vurderingskriterierne, henset til den for sene gennemførelse af direktiv 2007/44, var tilstrækkelige forudsigelige for GCO, og på den anden side skal den undersøge, om de pågældende afgørelser truffet af DNB var tilstrækkeligt begrundede til, at GCO kunne udøve sin ret til en effektiv domstolsprøvelse.

b) Om foreneligheden med artikel 49 TEUF

55. For så vidt som den omhandlede nationale foranstaltning indebærer restriktioner for etableringsfriheden, er en sådan restriktion ifølge fast retspraksis en direkte følge af de ovenfor behandlede hindringer for de frie kapitalbevægelser, som den er uløseligt forbundet med ( 41 ).

56. Artikel 3:104 i Wft udgør således ligeledes en hindring for etableringsfriheden. Denne kan imidlertid, lige som hindringen af de frie kapitalbevægelser, begrundes ved den almene interesse i at sikre stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af et forsikringsselskab. Det påhviler imidlertid den forelæggende ret at foretage de efterprøvelser, der er anført i punkt 54 i dette forslag til afgørelse.

B – Det andet spørgsmål

57. Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om de kompetente myndigheder kan pålægge betingelser, der ikke er nødvendige for godkendelsen af den påtænkte erhvervelse, dvs. betingelser der ikke har til formål at opfylde et af de fem kriterier, som er opregnet i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret.

58. Dette spørgsmål skal besvares benægtende. Som nævnt ovenfor ( 42 ) kan medlemsstaterne ikke føje nye kriterier til den pågældende liste, og de nationale kompetente myndigheder kan ikke pålægge betingelser, der ikke opfylder et af disse kriterier, som er gennemført i nationalret.

59. Endvidere skal det bemærkes, som Kommissionen har anført under retsmødet, at betingelserne ikke kun skal være nødvendige for at opfylde et af vurderingskriterierne, men de skal ligeledes være forholdsmæssige, dvs. de må ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for opfyldelsen af disse kriterier. Selv om den forelæggende ret ikke har rejst spørgsmål om, hvorvidt betingelserne skal være forholdsmæssige, skal Domstolen efter min opfattelse undersøge dette spørgsmål, der følger af spørgsmålet om nødvendigheden af betingelserne.

60. Selv om direktiv 2007/44 på den ene side kun foreskriver overholdelsen af proportionalitetsprincippet i forbindelse med de oplysninger, som den påtænkte erhverver skal fremlægge sammen med underretningen ( 43 ), fremgår det af CEIOPS’ retningslinjer vedrørende den påtænkte erhververs omdømme, at denne skal opfylde de strengeste krav, når navnlig der er tale om erhvervelse af kontrol i modsætning til erhvervelse af en minoritetsaktiepost ( 44 ). Det følger heraf, at betingelserne kan være strengere i forbindelse med erhvervelse af kontrol.

61. På den anden side er proportionalitetsprincippet et almindeligt princip i EU-retten, som medlemsstaterne er forpligtede til at overholde, når den pågældende nationale lovgivning falder under EU-rettens anvendelsesområde ( 45 ). Det tilkommer således de kompetente myndigheder og den nationale domstol at undersøge, om betingelserne ikke kun er nødvendige men ligeledes forholdsmæssige.

62. Endelig skal det bemærkes, at GCO under retsmødet anførte, at det var »overrasket« over vedtagelsen af beslutningen om betinget godkendelse. Ganske vist henviser direktiv 92/49, som ændret, på ingen måde til retten til at blive hørt, heller ikke i tilfælde af en indsigelse mod den påtænkte erhvervelse. Imidlertid garanterer overholdelsen af retten til at blive hørt, som er en integrerende del af retten til forsvar, et almindeligt princip i EU-retten, enhver muligheden for på en hensigtsmæssig og effektiv måde at tilkendegive sit synspunkt under den administrative procedure, og inden der træffes nogen afgørelse, som kan berøre vedkommendes interesser negativt ( 46 ). Denne forpligtelse påhviler medlemsstaternes myndigheder, når de træffer beslutninger, der henhører under EU-rettens anvendelsesområde, selv om den relevante EU-retlige lovgivning ikke udtrykkeligt foreskriver et sådant processuelt krav ( 47 ). Derfor er de kompetente myndigheder forpligtede til at oplyse den påtænkte erhverver om deres hensigt om at pålægge betingelser og gøre det muligt for denne at fremsætte sine bemærkninger hertil inden vedtagelsen af beslutningen om en betinget godkendelse ( 48 ).

63. Følgelig tilkommer det den nationale domstol at undersøge, om GCO har haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger inden vedtagelsen af DNB’s beslutning.

C – Det tredje spørgsmål

64. Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om de kompetente myndigheder kan pålægge en betingelse vedrørende ledelsen af virksomheden, dvs. om en sådan betingelse tilsigter at opfylde et af kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret. I den foreliggende sag skal det erindres, at DNB har krævet, at mindst halvdelen af bestyrelsen for ATNV og ACINV, herunder deres bestyrelsesformand, skal være uafhængige af aktionærerne.

65. Ifølge Kommissionen kunne DNB ikke pålægge en betingelse om virksomhedens ledelse, fordi denne ikke har tilknytning til nogen af kriterierne i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, end ikke dens litra d). Blandt de øvrige parter er der enighed om, at en betingelse kan vedrøre virksomhedens ledelse.

66. Kommissionens standpunkt kan efter min mening ikke tages til følge. En betingelse vedrørende ledelsen af den virksomhed, der er omfattet af den påtænkte erhvervelse, synes at være omfattet af kriteriet i artikel 15b, stk. 1, litra d), i direktiv 92/49, som ændret.

67. Dette kriterium foreskriver, at de kompetente myndigheder skal sikre sig virksomhedens »egnethed« til at »overholde og fortsætte med at overholde« tilsynskravene, »navnlig om den koncern, som selskabet kommer til at indgå i, har en struktur, der gør det muligt at gennemføre et effektivt tilsyn«. Henvisningen til koncernens struktur blev indført efter forslag fra ECB, der forklarer det således: »det skal sikres, at den koncern, som den pågældende virksomhed vil tilhøre efter den påtænkte erhvervelse, ikke kan hindre et effektivt tilsyn med denne som følge af en manglende gennemsigtighed af strukturen af den påtænkte erhvervelse« ( 49 ). Det er derfor den påtænkte erhververs utilbørlige indflydelse, der skal undgås.

68. Det er op til den forelæggende ret at vurdere forholdsmæssigheden af betingelsen nævnt i punkt 64 ovenfor. Domstolen kan dog forsyne den forelæggende ret med fortolkningsbidrag vedrørende EU-retten ( 50 ). I denne forbindelse bemærkes, at den nederlandske ordning foreskriver en dualistisk ledelsesstruktur af selskabet, hvor to adskilte organer udøver ledelses- og bestyrelsesfunktioner i selskabet. Under retsmødet anførte DNB’s advokat, at betingelsen i punkt 64 ovenfor vedrørte bestyrelsesorganerne i ATNV og ACINV. En betingelse, der skal sikre uafhængighed hos bestyrelsen i den virksomhed, der er omhandlet af den påtænkte erhvervelse, forekommer hensigtsmæssig med henblik på at hindre den påtænkte erhververs utilbørlige indflydelse. Hvis den påtænkte erhverver selv, henset til størrelsen af dennes aktiebesiddelse i målvirksomheden, kunne udpege størstedelen af bestyrelsesmedlemmerne, var der intet, der hindrede ham i at træffe afgørelse i strid med en »sund og forsigtig forvaltning«, som foreskrevet i artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, f.eks. i forbindelse med fordeling af udbytte ( 51 ). Det skal i øvrigt bemærkes, at CEIOPS’ retningslinjer, i forbindelse med det kriterium, der er fastsat i artikel 15b, stk. 1, litra d), i direktiv 92/49, som ændret, henviser til muligheden for at pålægge betingelser vedrørende ledelsen af virksomheden ( 52 ).

69. Hvad angår forholdsmæssigheden af betingelsen pålagt af GCO, skal den forelæggende ret tage hensyn til størrelsen af GCO’s aktiebesiddelse i ATNV og ACINV, således som flere parter har nævnt under retsmødet. Den forelæggende ret skal ligeledes tage hensyn til, at den af DNB pålagte betingelse vedrører sammensætningen, ikke af ledelsen i ATNV og ACINV, men af bestyrelsen. Disse to forhold taler for den forholdsmæssige karakter af den af GCO pålagte betingelse. Hvad angår kravet om, at bestyrelsesformændene ligeledes skal være uafhængige af aktionærerne, forekommer det mig, at den nationale domstol bør vurdere forholdsmæssigheden heraf i forhold til national selskabsret og de beføjelser, som denne giver formanden for bestyrelsen.

V – Forslag til afgørelse

70. På baggrund af de ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af College van Beroep voor het bedrijfsleven forelagte spørgsmål således: »1) Artikel 15, 15a og 15b i Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/44/EF af 5. september 2007, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at medlemsstaterne giver de kompetente myndigheder ret til at knytte betingelser til godkendelsen af en påtænkt erhvervelse af en kvalificeret deltagelse i et forsikringsselskab. Medlemsstaterne kan tillade, at deres kompetente myndigheder ikke kun accepterer de af den påtænkte erhverver foreslåede betingelser, men ligeledes ensidigt pålægge denne betingelser. 2) Artikel 15b, stk. 1, i direktiv 92/49, som ændret, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de kompetente myndigheder fastsætter betingelser, der ikke er nødvendige, dvs. som ikke har til formål at opfylde et af vurderingskriterierne fastsat i den pågældende bestemmelse. Det almindelige proportionalitetsprincip hindrer de kompetente myndigheder i at stille betingelser, der ikke står i et rimeligt forhold til opfyldelsen af disse kriterier. 3) Det almindelige princip om retten til forsvar pålægger de kompetente myndigheder at høre den påtænkte erhverver, inden der træffes en afgørelse om betinget godkendelse. 4) Artikel 15b, stk. 1, litra d), i direktiv 92/49, som ændret, skal fortolkes således, at den giver de kompetente myndigheder ret til at vedtage en betingelse vedrørende ledelsen af målvirksomheden. Det påhviler den forelæggende ret at kontrollere nødvendigheden og forholdsmæssigheden af en sådan betingelse, henset til størrelsen af hovedaktiebesiddelsen i målvirksomheden, ledelsens eller bestyrelsens funktion udført af det organ, som betingelsen vedrører, og de beføjelser, som ifølge national ret gives formanden for det pågældende organ. 5) En national bestemmelse, der foreskriver en mulighed for betinget godkendelse, udgør en hindring for de frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden i strid med artikel 49 TEUF og 63 TEUF. Den kan imidlertid begrundes af almene hensyn til garantien for stabiliteten og sikkerheden af de aktiver, der forvaltes af et forsikringsselskab. Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, dels at betingelserne er nødvendige for at opfylde dette mål, dels at betingelserne er forholdsmæssige. For at vurdere, om en betinget godkendelse er forholdsmæssig, skal den forelæggende ret sikre sig, at godkendelsen bygger på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, og at den kan gøres til genstand for en effektiv domstolsprøvelse. Denne undersøgelse skal ligeledes tage højde for den for sene gennemførelse af direktivet og dens indflydelse på den forudsigelige karakter af betingelserne, samt på forekomsten af en tilstrækkelig begrundelse af godkendelsesbeslutningen, som alene kan gøre det muligt for den påtænkte erhverver at udøve sin ret til domstolsprøvelse.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EFT L 228, s. 1.

( 3 ) – EUT L 247, s. 1.

( 4 ) – Domstolens opmærksomhed henledes på den omstændighed, som advokaten for De Nederlandsche Bank NV (herefter »DNB«) også gjorde opmærksom på under retsmødet, at de bestemmelser i direktiv 2007/44, som den skal fortolke, er identiske med bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EFT L 176, s. 338: jf. artikel 22 og 23 i direktiv 2013/36). I forsikringsbranchen har de nationale myndigheder enekompetence til at udstede tilladelser og godkende påtænkte erhvervelser, mens det i banksektoren imidlertid er Den Europæiske Centralbank (herefter »ECB«) der har enekompetence til at udstede tilladelser og godkende påtænkte erhvervelser i henhold til Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15.10.2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter (EUT L 287, s. 63: jf. denne forordnings artikel 4, stk. 1, litra a) og litra c)). I denne henseende bestemmer artikel 4, stk. 3, første afsnit, i nævnte forordning, at »[ECB] anvender al relevant EU-ret, og såfremt denne EU-ret består af direktiver, den nationale lovgivning til gennemførelse af disse direktiver« (jf. i denne forbindelse Andreas Witte, The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law, Maastricht journal of European and comparative law, Vol. 21, 2014, nr. 1, s. 89 til 109). Hvis Domstolen skulle fortolke direktiv 2007/44 således, at det er til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter en mulighed for en betinget godkendelse, er det derfor ikke udelukket, at ECB, som følge af artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1024/2013, kan anses for at være frataget denne mulighed, når den vurderer en påtænkt erhvervelse af en kvalificeret aktieandel i et kreditinstitut.

( 5 ) – Den »kvalificerede deltagelse« er defineret som besiddelse af mindst 10% af kapitalen eller stemmerettighederne, eller enhver anden mulighed for at udøve en betydelig indflydelse på driften af virksomheden (artikel 1, litra g), i direktiv 92/49). I henhold til artikel 15 i direktiv 92/49, som ændret, er erhvervelsen af en kvalificeret deltagelse, hvorved vedkommendes andel af stemmerettigheder eller kapitalandele derved når op på eller overstiger 20%, 30% eller 50%, eller at forsikringsselskabet derved bliver vedkommendes datterselskab, underlagt en underretningspligt. Overdragelsen af en kvalificeret deltagelse, hvorved vedkommende går under disse tærskler, er ligeledes underlagt en underretningspligt.

( 6 ) – Den »kvalificerede deltagelse« er defineret som besiddelse af mindst 10% af kapitalen eller stemmerettighederne i en virksomhed, eller enhver anden mulighed for at udøve en lignende kontrol i en virksomhed (Wft’s artikel 1.1).

( 7 ) – Den forelæggende ret betegner direktiv 2007/44 som »Antonveneta-direktivet«, navnet på det offentlige købstilbud, som den nederlandske bank ABN AMRO lancerede over for Banca Antonveneta (jf. fodnote 17 i dette forslag til afgørelse). Det er navnlig som svar på de italienske myndigheders lidet gennemsigtige behandling af dette offentlige købstilbud, at EU-lovgiver vedtog direktiv 2007/44 (jf. Rogier P. Raas, A Legislator’s Job Is Never Easy, (2009) 6 European Company Law, Issue 5, s. 186).

( 8 ) – Min fremhævelse.

( 9 ) – Artikel 15a, stk. 5, i direktiv 92/49, som ændret, bestemmer, at »[g]ør de kompetente myndigheder ikke i løbet af vurderingsperioden skriftligt indsigelse mod den påtænkte erhvervelse, anses den for at være godkendt«. Bestemmelsens stk. 1 fastsætter, at vurderingsperioden ikke kan overstige tres arbejdsdage at regne fra datoen fra modtagelsen af underretningen, og at de kompetente myndigheder skal anerkende modtagelsen af denne.

( 10 ) – Committee of European Banking Supervisors, Committee of European Insurance and Occupational Pensions Supervisors and Committee of European Securities Regulators, Guidelines for the prudential assessment of acquisitions and increases in holdings in the financial sector required by Directive 2007/44/EC, punkt 70. Denne tekst forefindes udelukkende på engelsk.

( 11 ) – EFT L 228, s. 3.

( 12 ) – Overskriften på afdeling A i afsnit II i direktiv 73/239 er »Betingelser for adgang til forsikringsvirksomhed«, overskriften på afdeling B i samme afsnit er »Betingelser for udøvelse af forsikringsvirksomhed«. I den konsoliderede udgave af direktiv 73/239, der integrerer ændringerne foretaget i både direktiv 92/49 og 2007/44, indgår artikel 15a og 15b og 15c i direktiv 92/49, som ændret, i nævnte afdeling B i afsnit II.

( 13 ) – Artikel 19 i direktiv 73/239 foreskriver, at forsikringsselskabet årligt og regelmæssigt aflægger beretning til de kompetente myndigheder, således at disse kan kontrollere, om betingelserne for udøvelse af forsikringsvirksomhed overholdes (navnlig de finansielle forpligtelser foreskrevet i samme direktivs artikel 15-17). Artikel 20 og 20a heri fastsætter de midler, som medlemsstaterne råder over, når disse forpligtelser ikke overholdes.

( 14 ) – Den Europæiske Centralbanks udtalelse af 18.12.2006 om et forslag til et direktiv om ændring af visse fællesskabsdirektiver hvad angår procedurereglerne og kriterierne for tilsynsmæssig vurdering af erhvervelser og forøgelse af kapitalandele i den finansielle sektor (EUT 2007 C 27, s. 1, punkt 2.8).

( 15 ) – Det skal bemærkes, at GCO’s argumentation i de skriftlige bemærkninger er en smule selvmodsigende, for så vidt som det først påstås, at den størst mulige harmonisering hindrer medlemsstaterne i at vedtage »strengere regler«, herunder muligheden for en betinget godkendelse, før det (indgående) gøres gældende, at den størst mulige harmonisering kun gør det muligt at vedtage foranstaltninger, der ikke henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2007/44.

( 16 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 92/49/EØF og direktiverne 2002/83/EF, 2004/39/EF, 2005/68/EF og 2006/48/EF hvad angår procedurereglerne og kriterierne for tilsynsmæssig vurdering af erhvervelser og forøgelse af kapitalandele i den finansielle sektor (KOM(2006) 507, begrundelsen, punkt 1.2).

( 17 ) – Commission Staff Working Document Accompanying document to the Proposal for a directive of the European Parliament and of the Council, SEK(2006) 1118, punkt 5.2. Denne tekst forefindes udelukkende på engelsk. Vedrørende disse traktatbrudsager, der ikke blev givet medhold i, jf. Kommissionens presseskrivelse IP/05/1595 af 14.12.2005 (Banco Bilbao Vizcaya Argentarias forsøg med offentligt købstilbud til la Banca Nazionale del Lavoro, og ABN AMRO forsøg på offentligt købstilbud til Banca Antonveneta) og Kommissionens presseskrivelse af 20.7.1999 (Champalimaud-sagen).

( 18 ) – Dom CA Consumer Finance (C-449/13, EU:C:2014:2464, præmis 23).

( 19 ) – Jf. punkt 25 ovenfor.

( 20 ) – Artikel 4, stk. 2, litra a), TEUF.

( 21 ) – Dom CA Consumer Finance (C-449/13, ECLI:EU:C:2014:2464, præmis 23).

( 22 ) – Det skal i øvrigt bemærkes, at Domstolen kun ræsonnerer i henseende til foregribelse i forbindelse med ekstern kompetence eller den fælles landbrugspolitik. Bortset fra disse områder tøver Domstolen med at anvende dette ræsonnement, selv om den kunne gøre det, f.eks. i dommen British American Tobacco (Investments) og Imperial Tobacco (C-491/01, EU:C:2002:741, præmis 77). Jf. Christiaan Timmermans, ECJ Doctrines on Competences, i The Question of Competence in the EU, redigeret af Loïc Azoulai, Oxford University Press, 2014, s. 155-167; L. Gormley, Free Movement of Goods and Pre-emption of State Power, i A Constitutional Order of States? Essays in EU Law in Order of Alan Dashwood, Hart Publishing, 2011, s. 365-374; og vedrørende ekstern kompetence, M. Cremona, External Relations and External Competence of the European Union: the Emergence of an Integrated Policy, in The Evolution of EU Law, redigeret af Paul Craig og Gráinne de Búrca, Oxford University Press, 2011, s. 217-268.

( 23 ) – Kommissionens konsekvensanalyse, nævnt i fodnote 17 ovenfor i dette forslag til afgørelse, fastsatte i punkt 6.2.3, litra b), i øvrigt udtrykkeligt, at: »an amendment to the current rules could specifically state how decision notifications need to be carried out for both positive and negative determinations […]. Supervisory authorities would need to send a copy of their decisions within a certain time frame to all relevant parties involved« (min fremhævelse).

( 24 ) – Min fremhævelse.

( 25 ) – Direktivforslag, nævnt i fodnote 16 ovenfor, begrundelsen, punkt 1.4, fjerde afsnit.

( 26 ) – Dom CA Consumer Finance (C-449/13, EU:C:2014:2464, præmis 26).

( 27 ) – Min fremhævelse.

( 28 ) – Jf. punkt 8 og 10 ovenfor.

( 29 ) – Dom Kommissionen mod Nederlandene (C-233/10, EU:C:2010:791). Da fristen for gennemførelsen af direktiv 2007/44 udløb den 21.3.2009, blev betingelserne pålagt GCO ved afgørelser af 25.5 og 20.7.2010, og den nederlandske gennemførelseslovgivning trådte i kraft den 7.5.2011.

( 30 ) – EUT L 24, s. 1.

( 31 ) – Kommissionens meddelelse om løsninger, der er acceptable i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 og Kommissionens forordning (EF) nr. 802/2004 (EUT 2008 C 267, s. 1, punkt 6).

( 32 ) – Dom Cipra og Kvasnicka (C-439/01, EU:C:2003:31, præmis 24).

( 33 ) – Dom Deutscher Apothekerverband (C-322/01, EU:C:2003:664, præmis 64).

( 34 ) – Den estiske regering er af den opfattelse, at den nationale foranstaltning, der fastsatte en mulighed for betinget godkendelse, udgjorde en begrænsning af etableringsfriheden, den frie udveksling af tjenesteydelser og de frie kapitalbevægelser i artikel 49 TEUF, 56 TEUF og 63 TEUF, eftersom ikke alle medlemsstater foreskrev en sådan mulighed, men at en sådan begrænsning er begrundet. Den franske regering har anført, at en beslutning om betinget godkendelse skader de frie kapitalbevægelser i mindre grad end en beslutning om indsigelse, og at det følgelig er i overensstemmelse med formålet med direktiv 2007/44 at fortolke artikel 15a og 15b i direktiv 92/49, som ændret, således, at medlemsstaterne har en mulighed for at foreskrive en betinget godkendelse. Den italienske regering har anført, at betingelserne fremmer de frie kapitalbevægelser og etableringsfriheden snarere end begrænser disse.

( 35 ) – Dom Kommissionen mod Italien (C-531/06, EU:C:2009:315, præmis 40).

( 36 ) – Nationale foranstaltninger, som »kan hindre eller begrænse erhvervelsen af aktier« i de omhandlede virksomheder, eller som »kan afholde investorer fra andre medlemsstater fra at investere i disse virksomheders kapital«, kvalificeres som restriktioner i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 63 TEUF (jf. dom Kommissionen mod Portugal, C-171/08, EU:C:2010:412, præmis 50).

( 37 ) – Domme Kommissionen mod Polen (C-271/09, EU:C:2011:855, præmis 57) og VBV – Vorsorgekasse (C-39/11, EU:C:2012:327, præmis 31).

( 38 ) – Jf. domme Église de scientologie (C-54/99, EU:C:2000:124, præmis 21 og 22), Analir m.fl. (C-205/99, EU:C:2001:107, præmis 38), Kommissionen mod Spanien (C-207/07, EU:C:2008:428, præmis 48) og Carmen Media Group (C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 87).

( 39 ) – Artikel 15b, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret. Retten til en domstolsprøvelse mod de afgørelser, der er truffet efter »de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv […]«, er fastsat i artikel 56 i direktiv 92/49.

( 40 ) – I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at begrundelsespligten udgør en »nødvendig følge« af retten til at blive hørt, som er en integrerende del af retten til forsvar, et almindeligt princip i EU-retten (jf. domme M., C-277/11, EU:C:2012:744, præmis 88, og Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 48). Den har ligeledes fastslået, at begrundelsespligten »følger ligeledes af det væsentlige krav om, at alle afgørelser, hvorved en national myndighed afslår en rettighed, der er anerkendt i [EU-]retten, kan undergives en domstolskontrol, der skal sikre en effektiv beskyttelse af denne rettighed« (domme Heylens m.fl., 222/86, EU:C:1987:442, præmis 15, BVBA Management, Training en Consultancy, C-239/05, EU:C:2007:99, præmis 36, og Mellor, C-75/08, EU:C:2009:279, præmis 59, samt forslag til afgørelse fra generaladvokat Kokott Mellor, C-75/08, EU:C:2009:32, punkt 26-34, og Housieaux, C-186/04, EU:C:2005:70, punkt 32).

( 41 ) – Dom Kommissionen mod Portugal (C-171/08, EU:C:2010:412, præmis 80).

( 42 ) – Jf. punkt 40 og 41 i dette forslag til afgørelse.

( 43 ) – Artikel 15b, stk. 4, i direktiv 92/49, som ændret.

( 44 ) – CEIOPS’ retningslinjer, nævnt i fodnote 10 i dette forslag til afgørelse, punkt 44: »competence requirements are reduced for acquirers who are not in a position to exercise, or do not intend to exercise any influence over the target institution«.

( 45 ) – Dom Dokter m.fl. (C-28/05, EU:C:2006:408, præmis 71).

( 46 ) – Dom Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 45-48).

( 47 ) – Dom Sopropé (C-349/07, EU:C:2008:746, præmis 38).

( 48 ) – De kompetente myndigheders forpligtelse til at høre den påtænkte erhverver skal anerkendes, som nævnt i punkt 62 i dette forslag til afgørelse, på grundlag af det almindelige EU-retlige princip om overholdelsen af retten til forsvar (dom Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 45). Imidlertid kan denne forpligtelse ligeledes anerkendes i henhold til artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), som sikrer retten til en god forvaltning. Chartrets artikel 41, stk. 2, litra a), fastlægger »retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt«. Ganske vist anerkender chartrets artikel 41 udtrykkeligt retten til at blive hørt af Den Europæiske Unions institutioner og ikke af medlemsstaternes administrationer. Artiklens stk. 1, bestemmer, at »[e]nhver har ret til at få sin sag behandlet uvildigt, retfærdigt og inden for en rimelig frist af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer« (min fremhævelse). Dette har fået Domstolen til at fastslå, at chartrets artikel 41, stk. 2, ikke finder anvendelse på medlemsstaterne (jf. domme Cicala, C-482/10, EU:C:2011:868, præmis 28, YS m.fl., C-141/12 og C-372/12, EU:C:2014:2081, præmis 67, Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 44, og Boudjlida, C-249/13, EU:C:2014:2431, præmis 32 og 33). Det skal imidlertid bemærkes, at chartrets artikel 51, stk. 1, forpligter medlemsstaterne til at anvende chartrets bestemmelser »når de gennemfører EU-retten«. Når medlemsstaterne gennemfører EU-retten, skal de derfor overholde chartrets bestemmelser, herunder, efter min opfattelse, retten til at blive hørt, fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a). En ordret fortolkning af chartrets artikel 41, hvorefter det er udelukket, at den kan finde anvendelse på medlemsstaterne, vil være ensbetydende med at anerkende, at den i chartrets artikel 41 fastsatte ret til at blive hørt udgør en undtagelse til artikel 51 heri, der fastsætter at alle »[b]estemmelserne i dette charter« finder anvendelse på medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Som generaladvokat Wathelet har anført, er det ikke »konsekvent […] at ordlyden af chartrets artikel 41 således kan indføre en undtagelse til den regel, der er foreskrevet i chartrets artikel 51, og som indebærer, at medlemsstaterne kan undlade at anvende en artikel i chartret selv i de tilfælde, hvor de gennemfører EU-retten« (generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2031, punkt 56; jf. ligeledes generaladvokat Wathelets stillingtagen G. og R., C-383/13 PPU, EU:C:2013:553, punkt 49-52, og hans forslag til afgørelse Boudjlida, C-249/13, EU:C:2014:2032, punkt 46-48). Domstolen synes derimod at have anvendt chartrets artikel 41 på medlemsstaterne i domme M. (C-277/11, EU:C:2012:744, præmis 84) og N. (C-604/12, EU:C:2014:302, præmis 49 og 50). Jf. ligeledes i denne retning forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer SECAP og Santorso (C-147/06 og C-148/06, EU:C:2007:711, præmis 50 og 51), generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Mellor (C-75/08, EU:C:2009:32, punkt 33), mit forslag til afgørelse Stoilov i Ko (C-180/12, EU:C:2013:492, punkt 75-79) og generaladvokat Bots forslag til afgørelse N. (C-604/12, EU:C:2013:714, punkt 36). Under alle omstændigheder er det ikke her nødvendigt at behandle spørgsmålet om anvendelsen af chartrets artikel 41, stk. 2, på medlemsstaterne. Som nævnt ovenfor skal medlemsstaternes myndigheders forpligtelse til at høre den påtænkte erhverver under alle omstændigheder anerkendes på grundlag af EU-rettens almindelige principper.

( 49 ) – ECB’s udtalelse, nævnt i fodnote note 14 i dette forslag til afgørelse, punkt 2.4.

( 50 ) – Dom Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, (C-188/09, EU:C:2010:454, præmis 30).

( 51 ) – I denne forbindelse har det ingen betydning, at den nederlandske lovgiver, ved gennemførelsen af den omhandlede artikel 15b, stk. 1, litra d), ikke har gentaget henvisningen til »koncernens«»struktur«, og nøjedes med at henvise til forsikringsselskabets egnethed til at opfylde sine tilsynskrav. Henvisningen til koncernens struktur sker, ifølge selve ordlyden af nævnte artikel 15b, stk. 1, litra d), »navnlig« i det tilfælde, der er omfattet af det pågældende kriterium.

( 52 ) – CEIOPS’ retningslinjer, nævnt i fodnote 10 i dette forslag til afgørelse, punkt 70: »these commitments could concern, for example, financial support in case of liquidity or solvency problems, corporate governance issues, the acquirer’s future target share in the institution, directions and goals for development, etc« (min fremhævelse).