RETTENS DOM (Anden Afdeling)

4. marts 1998

Sag T-146/96

Maria da Graça De Abreu

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemand på prøve — udnævnelse af en tidligere midlertidigt ansat — bevarelse af ancienniteten på løntrinnet — ligebehandlingsprincippet — ulovlighedsindsigelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-281

Angående:

Påstand om, at Domstolens afgørelse af 5. december 1995, hvorved sagsøgeren blev udnævnt til fastansat tjenestemand i en stilling som maskinskriver, annulleres i det omfang, sagsøgeren ved afgørelsen blev indplaceret på tredje løntrin af lønklasse C4.

Udfald:

Annulation.

Resumé af dom

Sagsøgeren var ansat i et dommerkabinet ved den sagsøgte institution som midlertidigt ansat i henhold til artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (herefter »ordningen for øvrige ansatte«) i en stilling som maskinskriver i lønklasse C3, fjerde løntrin.

Sagsøgeren bestod den generelle udvælgelsesprøve EUR/C/22, som blev afholdt af Domstolen og Europa-Parlamentet i forening med henblik på ansættelse af maskinskrivere (EFT 1992 C 47 A), og blev, efter at være optaget på den reserveliste, der blev oprettet den 30. september 1992, udnævnt til tjenestemand på prøve ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 5. december 1995. Sagsøgeren blev placeret ved Oversættelsesdirektoratet, men samtidig stillet til rådighed for det ovenfor nævnte dommerkabinet, hvor hun stadig arbejdede.

Ved afgørelsen om udnævnelsen af sagsøgeren blev hun indplaceret i lønklasse C4, tredje løntrin, i medfør af artikel 32 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«).

Sagsøgeren anfægtede imidlertid indplaceringen på tredje løntrin ved indgivelse af en klage den 1. april 1996. Hun påberåbte sig til støtte herfor navnlig artikel 8 i Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 3947/92 af 21. december 1992 om ændring af vedtægten og ordningen for øvrige ansatte (EFT L 404, s. 1, herefter »den anfægtede forordning« eller »forordningen«), hvorved vedtægtens artikel 32 var blevet suppleret med et nyt stk. 3 med følgende ordlyd:

»En midlertidigt ansat, hvis indplacering er fastsat i overensstemmelse med de indplaceringskriterier, som institutionen har fastsat, bevarer den anciennitet på løntrinnet, som han har opnået som midlertidigt ansat, hvis han udnævnes til tjenestemand i samme lønklasse umiddelbart efter denne periode.«

Ved Klageudvalgets afgørelse af 10. juni 1996 blev sagsøgerens klage afvist med den begrundelse, at hun ikke var blevet udnævnt til tjenestemand »i samme lønklasse« umiddelbart efter den periode, hvorunder hun var beskæftiget som midlertidigt ansat, hvorfor vedtægtens artikel 32, stk. 3, ikke fandt anvendelse.

Den 24. maj 1996 blev sagsøgeren udnævnt til fastansat tjenestemand med virkning fra den 1. juli 1996 og indplaceret i lønklasse C4, fjerde løntrin. Den 18. juni 1996 blev hun, ligeledes med virkning fra den 1. juli 1996, placeret ved det ovenfor nævnte kabinet som midlertidigt tjenestegørende og indplaceret i lønklasse C3, femte løntrin.

Formaliteten

Retten bemærkede, at der gjaldt andre vedtægtsbestemmelser for den retsakt, som var anfægtet i sagen — nemlig den afgørelse i forbindelse med sagsøgerens udnævnelse til tjenestemand, som blev truffet om hendes indplacering på løntrin — end for den højere indplacering, som hun havde opnået ved sin ansættelse i det ovenfor nævnte kabinet på basis af en midlertidig tjeneste i henhold til vedtægtens artikel 37, litra a), andet led. I modsætning til, hvad der gælder foren tjenestemand, som er ansat i en fast stilling, er den sidstnævnte ordning forbundet med en usikkerhed, idet den midlertidige tjeneste til enhver tid kan bringes til ophør efter anmodning fra den person, som den tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste, er placeret hos. Sagsøgeren var derfor udsat for risikoen for på et hvilket som helst tidspunkt på ny at blive indplaceret på det anfægtede løntrin i lønklasse C4, som hun var blevet indplaceret i som tjenestemand. Følgelig var denne sidstnævnte indplacering potentielt og latent bebyrdende for sagsøgeren, selv inden for den periode, hvorunder hun gjorde midlertidig tjeneste (præmis 16).

Sagsøgeren mistede derfor ikke sin søgsmålsinteresse på grund af den midlertidige tjeneste, hvorfor sagen måtte fremmes til realitetsbehandling (præmis 17).

Ulovlighedsindsigelsen mod artikel 8 i den anfægtede forordning og vedtægtens artikel 32, stk. 3

Realitetsbehandling af ulovlighedsindsigelsen

Retten bemærkede, at adgangen efter traktatens artikel 184 til at gøre en ulovlighedsindsigelse gældende giver enhver part i en retssag ret til at anfægte gyldigheden af den forordning, som danner hjemmel for den afgørelse, der er rettet til vedkommende, med henblik på annullation af denne (præmis 24).

Henvisning til: Domstolen, 19. januar 1984, sag 262/80, Andersenm.fi. mod Parlamentet, Sml. s. 195, præmis 6; Domstolen, 11. juli 1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno m.fi. mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 2523, præmis 36; Retten, 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 56; Retten, 27. oktober 1994, sag T-64/92, Chavane de Dalmassy m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 723, præmis 41.

I den foreliggende sag udgjorde den anfægtede bestemmelse, mod hvilken der var rejst ulovlighedsindsigelse, ikke den formelle hjemmel for den anfægtede afgørelse. Denne var nemlig vedtaget i henhold til vedtægtens artikel 32, stk. 2, idet ansættelsesmyndigheden netop havde afholdt sig fra at anvende den omtvistede bestemmelse, som sagsøgeren hævdede burde komme hende til gode. Følgelig var ulovlighedsindsigelsen ikke rettet mod den forordning, som udgjorde den direkte hjemmel for den afgørelse, som var bebyrdende for sagsøgeren, men var rettet mod ét bestemt element i den anfægtede bestemmelse (nemlig udtrykket »i samme lønklasse«), idet sagsøgeren gjorde gældende, at det var den omstændighed alene, at hun ikke opfyldte denne betingelse, som udelukkede hende fra at blive omfattet af bestemmelsen (præmis 25).

For at afgøre, om ulovlighedsindsigelsen over for et sådant element var omfattet af traktatens artikel 184, måtte der tages hensyn til, at enhver part i en retstvist, »der angår en forordning«, ifølge selve ordlyden af traktatens artikel 184 kan gøre en ulovlighedsindsigelse gældende. Endvidere måtte anvendelsesområdet for denne traktatbestemmelse af hensyn til nødvendigheden af at sikre en effektiv legalitetskontrol også omfatte retsakter, som ikke har form af en forordning, men som har tilsvarende retsvirkninger (præmis 26).

Henvisning til: Domstolen, 6. marts 1979, sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, præmis 39, 40 og 41.

Følgelig kunne der gøres en ulovlighedsindsigelse gældende mod enhver forordningsbestemmelse, som er relevant for vedtagelsen af den administrative afgørelse, der er genstand for annullationssøgsmålet, og dermed også mod kriteriet »i samme lønklasse«, som havde spillet en rolle for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse (præmis 27, 28 og 29).

Videre udtalte Retten, at der principielt intet er til hinder for at kende en generel retsakt delvis uanvendelig i medfør af traktatens artikel 184. I så henseende bør der ikke sondres mellem det tilfælde, hvor der foreligger et kompliceret regelsæt, som er delvis ugyldigt, fordi en særlig bestemmelse heri er retsstridig, og det tilfælde, hvor der kun foreligger én generel retsforskrift, som er delvis ugyldig på grund af et særligt element heri, der er retsstridigt, forudsat at dette element kan udskilles fra den øvrige del af retsforskriften. Elementet »i samme lønklasse« kunne udskilles fra den øvrige del af bestemmelsen i vedtægtens artikel 32, stk. 3, uden at denne bestemmelse ophørte med at kunne have retsvirkning (præmis 34 og 35).

Henvisning til: Domstolen, 28. juni 1972, sag 37/71, Jamet mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 129, org. réf.: Rec. s. 483, præmis 11.

Tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

Retten bemærkede, at der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, når to persongrupper, hvis retlige og faktiske situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt. Ligebehandlingsprincippet kræver, at sammenlignelige situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en sådan differentiering er objektivt begrundet (præmis 53).

Henvisning til: Retten, 15. marts 1994, sag T-100/92, La Pietra mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 275, præmis 50; Retten, 21. februar 1995, sag T-472/93, Campo Ebro m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 421, præmis 82; Domstolen, 9. november 1995, sag C-479/93, Francovich, Sml. I, s. 3843, præmis 23.

Retten fastslog, at det omhandlede element i vedtægtens artikel 32, stk. 3 — med det heri indeholdte kriterium »i samme lønklasse« — var i strid med ligebehandlingsprincippet, fordi det kun lod anciennitetsforbedringen — som Retten i øvrigt fandt var forholdsvis rundhåndet — komme de midlertidigt ansatte til gode, som uanset deres fortjenester tilfældigvis befinder sig i den situation, at de har mulighed for at indgive ansøgning om deltagelse i en udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse af tjenestemænd i den lønklasse, som netop svarer til den, som de på dette tidspunkt er indplaceret i, og fordi det udelukkede enhver ansat, som er indplaceret i den umiddelbart højere lønklasse, fra at komme i betragtning hertil (præmis 66 og 71).

Konklusion:

Domstolens afgørelse af 5. december 1995, hvorved sagsøgeren udnævnes i en stilling som maskinskriver i lønklasse C4, annulleres i det omfang, sagsøgeren ved afgørelsen indplaceres på tredje løntrin af sin lønklasse.