Hvis sagsøgeren derimod har anfægtet begrundelsen for beslutningen om vurdering af den pågældende støtte som sådan, er den omstændighed, at sagsøgeren måtte kunne betragtes som interesseret part i artikel 88, stk. 2 EF's forstand, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at sagen kan antages til realitetsbehandling. Sagsøgeren skal i så fald bevise, at han har en særlig status som omhandlet i dommen i sagen Plaumann mod Kommissionen (sag 25/62). Dette ville navnlig være tilfældet, hvis sagsøgerens stilling på markedet var væsentlig berørt af den støtte, som er genstand for den pågældende beslutning.

Fællesskabets retsinstanser må derfor realitetsbehandle et annullationssøgsmål vedrørende en beslutning baseret på artikel 88, stk. 3, EF, som er anlagt af en interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 88, stk. 2, EF, når denne med søgsmålet ønsker at beskytte de processuelle rettigheder, der tilkommer ham ifølge denne bestemmelse.

Når Kommissionen — uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF — i medfør af en beslutning truffet på grundlag af artikel 88, stk. 3, EF fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kan de interesserede parter, der er indrømmet de i stk. 2 omhandlede processuelle garantier, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at anfægte den beslutning, som er baseret på stk. 3, for Fællesskabets retsinstanser.

En national lovgivning, som har til formål at gøre det lettere for supermarkeder at få adgang til markedet for detaildistribution af olieprodukter ved at fjerne visse bymæssige begrænsninger og lette de administrative byrder, der er forbundet med opførelsen af en servicestation, uden dog herigennem at kræve, at ejerne af supermarkeder gennem disse foranstaltninger er fritaget for en bestemt afgivelsespligt til fordel for staten, fastsat i den gældende lovgivning, eller som følger af en almindelig administrativ praksis, der følges af de lokale myndigheder, indebærer ikke en direkte eller indirekte overførsel af statsmidler og kan derfor ikke anses for at udgøre statsstøtte.

Den ved artikel 253 EF påkrævede begrundelse skal endvidere tilpasses den pågældende retsakt, og den udstedende institutions begrundelse skal fremgå klart og utvetydigt heraf, således at eventuelt interesserede kan få kendskab til begrundelsen for en foranstaltning, og de kompetente domstole kan udøve kontrol. Begrundelsespligten skal vurderes i kraft af sagens omstændigheder. Spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, skal ikke blot vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. Hvad nærmere angår en beslutning fra Kommissionen, hvori det fastslås, at der ikke som anført af en klager foreligger en statsstøtte, bemærkes, at Kommissionen er forpligtet til på tilstrækkelig uddybende måde at give klageren meddelelse om grundene til, at de i klagen nævnte faktiske og retlige omstændigheder ikke har været tilstrækkelige til, at det kan anses for godtgjort, at der foreligger en statsstøtte. Kommissionen er dog ikke forpligtet til at tage stilling til forhold, der er åbenbart uvedkommende, uden betydning eller klart af underordnet relevans.

Begrundelsespligten udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede retsakt.

I en sag, hvor de omtvistede statslige foranstaltninger i relation til forbuddet mod statsstøtte ikke er blevet anmeldt af den pågældende medlemsstat, er Kommissionen ikke forpligtet til at iværksætte en indledende undersøgelse af foranstaltningerne inden for en bestemt frist. Såfremt berørte tredjemænd imidlertid har klaget til Kommissionen over statslige foranstaltninger, der ikke er blevet anmeldt, er Kommissionen inden for rammerne af den i artikel 88, stk. 3, EF omhandlede indledende fase forpligtet til at gennemføre en påpasselig og upartisk undersøgelse af klagerne ud fra hensynet til god forvaltningsskik i forbindelse med traktatens grundlæggende regler om statsstøtte. Heraf følger bl.a., at Kommissionen ikke kan lade den indledende undersøgelse af de statslige foranstaltninger, som er genstand for en klage, fortsætte i det uendelige, idet denne undersøgelse alene skal gøre det muligt for Kommissionen at danne sig en første opfattelse vedrørende kvalificeringen af de pågældende foranstaltninger og deres forenelighed med fællesmarkedet.

Det må vurderes ud fra hver enkelt sag, om varigheden af en indledende procedure kan anses for at være rimelig, herunder navnlig den sammenhæng, hvori sagen indgår, de forskellige trin i den administrative procedure, som Kommissionen skal følge, sagens kompleksitet og dens betydning for de involverede parter.

Selv om overholdelsen af en rimelig frist med hensyn til gennemførelsen af administrative procedurer er et almindeligt fællesskabsretligt princip, som finder anvendelse inden for rammerne af en procedure for undersøgelse af statsstøtte, hvis overholdelse Fællesskabets retsinstanser skal beskytte, er den blotte omstændighed, at en beslutning er vedtaget efter udløbet af en rimelig frist, imidlertid ikke tilstrækkelig til at gøre en beslutning, som Kommissionen har truffet efter afslutningen på en formel undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 3, EF, ulovlig.

(jf. præmis 121, 122 og 130)