ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Det fjerde spørgsmål har til formål at afgøre, om det – efter godkendelsen af salget og tildelingen af ejendommen, som i teorien kan overdrages til den samme kreditor, og som ligeledes har den virkning, at ejendomsretten til den ejendom, der blev stillet som garanti og er blevet realiseret, er blevet overført – er foreneligt med EU-retten, at der anlægges en fortolkning, hvorefter det efter proceduren er afsluttet, og formålet med proceduren er opnået, dvs. realiseringen af sikkerheden, er muligt for debitor at indlede nye procedurer med påstand om, at det fastslås, at et urimeligt kontraktvilkår er ugyldigt, hvilket har indflydelse på fuldbyrdelsessøgsmålet, eller om det, når denne overdragelse, som kan være til kreditor og omfatte optagelse i ejendomsregistret, er sket, er muligt for retten at foretage en prøvelse ex officio, som medfører, at hele fuldbyrdelsessøgsmålet annulleres eller ender med at påvirke de beløb, der er dækket af pantet, hvilket kan have indvirkning på de betingelser, hvorunder buddene blev afgivet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 11. juli 2019 – SR mod Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(Sag C-534/19)

(2019/C 372/12)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: SR

Sagsøgt og appelindstævnt: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Præjudicielt spørgsmål

Er en fortolkning som den, der er indeholdt i domme afsagt af Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 191/2019 af 19. februar 2019, kassationsappel 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) og nr. 257/2019 af 27. februar 2019, kassationsappel 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), hvorefter det ved en fortolkning af direktiv 2001/40/EF (1) er muligt at fastslå, at enhver tredjelandsstatsborger med længerevarende opholdstilladelse, som har begået en lovovertrædelse, der er pålagt en straf på mindst et år, kan og bør gøres til genstand for en »automatisk« udvisning, dvs. [uden] at det er nødvendigt at foretage en vurdering af den pågældendes personlige, familiemæssige, sociale eller beskæftigelsesmæssige forhold, forenelig med artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (2), og herunder bl.a. med domme afsagt af Den Europæiske Unions Domstol af 7. december 2017 (sag C-636/16 (3)) og af 8. december 2011 (sag C-371/08 (4))?

(1) Rådets direktiv 2001/40/EF af 28.5.2001 om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (EFT 2001, L 149, s. 34).

(2) EUT 2004, L 16, s. 44.

(3) Dom af 7.12.2017, López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(4) Dom af 8.12.2011, Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).
For det første er den appellerede dom i strid med artikel 18, stk. 2, sammenholdt med artikel 17, stk. 5, i forordning nr. 305/2011 (3). Retten har set bort fra, at Kommissionen med disse bestemmelser var såvel beføjet som forpligtet til at iværksætte en af de foranstaltninger, som Forbundsrepublikken Tyskland havde foreslået.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Belgien) den 2. september 2019 – JP mod Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Sag C-651/19)

(2019/C 372/24)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JP

Sagsøgt: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU (1) af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (omarbejdning), ifølge hvilken ansøgere skal have adgang til effektive retsmidler til prøvelse af afgørelser »vedrørende deres ansøgning om international beskyttelse«, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en national procedureregel, såsom artikel 39/57 i loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (lov af 15. december 1980 om udlændinges indrejse, etablering og ophold på samt udsendelse fra statens område), sammenholdt med samme lovs artikel 51/2, artikel 57/6, stk. 3, første afsnit, nr. 5, og artikel 57/6/2, stk. 1, hvor klagefristen for prøvelse af en afvisningsafgørelse vedrørende en fornyet ansøgning om international beskyttelse indgivet af en tredjelandsstatsborger fastsættes til ti »kalenderdage« fra det tidspunkt, hvor forvaltningsafgørelsen er blevet forkyndt, særligt når forkyndelsen er sket på Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides [generalkommissærens kontor], hvor appellanten ifølge loven »anses« for at have bopæl?

(1) EUT 2013, L 180, s. 60.
Appel iværksat den 12. september 2019 af Fulmen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 2. juli 2019 i sag T-405/15, Fulmen mod Rådet

(Sag C-680/19 P)

(2019/C 372/28)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Fulmen (ved avocats A. Bahrami og N. Korogiannakis)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

Principalt:

— Den appellerede dom ophæves delvist.

— Der træffes endelig afgørelse i sagen.

— Rådet tilpligtes at betale Fulmen 6 456 507 EUR for økonomisk skade og 100 000 EUR for ikke-økonomisk skade med tillæg af morarenter.

— Rådet tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Subsidiært:

— Den appellerede dom ophæves delvist.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Rådet tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Hvad angår den økonomiske skade begik Retten for det første en retlig fejl, tilsidesatte princippet om fuld erstatning og fratog såvel artikel 340, stk. 2, TEUF som artikel 41, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder deres effektive virkning. Det bevisniveau, som Retten krævede, gjorde det umuligt at opnå erstatning for den lidte skade på trods af, at der foreligger en tilstrækkeligt alvorlig og kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten. For det andet er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl og en selvmodsigende begrundelse. For det tredje foretog Retten en urigtig gengivelse af beviserne og af de faktiske omstændigheder.

Hvad angår den ikke-økonomiske skade indeholder den appellerede dom ingen begrundelse med hensyn til de kriterier, der blev taget i betragtning med henblik på en vurdering af erstatningsbeløbet efter ret og billighed.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 11. juli 2019 – RQ mod Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(Sag C-533/19)

(2019/C 372/11)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RQ

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Præjudicielt spørgsmål

Er en fortolkning som den, der er indeholdt i domme afsagt af Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 191/2019 af 19. februar 2019, kassationsappel 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) og nr. 257/2019 af 27. februar 2019, kassationsappel 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), hvorefter det ved en fortolkning af direktiv 2001/40/EF (1) er muligt at fastslå, at enhver tredjelandsstatsborger med længerevarende opholdstilladelse, som har begået en lovovertrædelse, der er pålagt en straf på mindst et år, kan og bør gøres til genstand for en »automatisk« udvisning, dvs. [uden] at det er nødvendigt at foretage en vurdering af den pågældendes personlige, familiemæssige, sociale eller beskæftigelsesmæssige forhold, forenelig med artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF (2) af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding, og herunder bl.a. med domme afsagt af Den Europæiske Unions Domstol af 7. december 2017 (sag C-636/16) (3) og af 8. december 2011 (sag C-371/08) (4)?

(1) Rådets direktiv 2001/40/EF af 28.5.2001 om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere, artikel 1 og artikel 3, stk. 1 (EFT 2001, L 149, s. 34)

(2) EUT 2004, L 16, s. 44

(3) Dom af 7.12.2017, López Pastuzano, C-636/16, EU:C:2017:949.

(4) Dom af 8.12.2011, Ziebell, C-371/08, EU:C:2011:809.
4)

Har det nogen betydning for bedømmelsen af, hvorvidt indgivelsen af et ophavsretligt beskyttet værk til en domstol udgør en overføring eller spredning til almenheden, at der i national ret findes regler om aktindsigt, som indebærer, at dokumenter, der indgives til en domstol, som udgangspunkt, med mindre de er omfattet af fortrolighed, er tilgængelige for enhver, som anmoder om dem?
Appel iværksat den 18. september 2019 af Italmobiliare SpA m.fl. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 11. juli 2019 i sag T-523/15, Italmobiliare SpA m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-694/19 P)

(2019/C 372/32)

Processprog: italiensk

Parter

Appellanter: Italmobiliare SpA, Sirap-Gema SpA, Sirap France SAS, Petruzalek GmbH, Petruzalek Kft., Petruzalek sro og Petruzalek sro (ved avvocatessa F. Moretti)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom ophæves helt eller delvist og dermed annulleres eller nedsættes de bøder, som appellanterne er blevet pålagt.

— Subsidiært foretages en fornyet fastsættelse af sanktionen under Domstolens udøvelse af sin kompetence vedrørende realiteten med de deraf følgende bindende virkninger for afgørelsen.

Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne under appellen og i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanterne fremsat fire anbringender.

Det første anbringende: Retten tilsidesatte artikel 101 TEUF og foretog en urigtig eller manglende anvendelse af de relevante principper, der er fastsat i retspraksis, hvad angår formodningen om, at moderselskabet pålægges ansvaret for sit datterselskabs adfærd, den overskred sine beføjelser, gjorde sig skyldig i en begrundelsesmangel og tilsidesatte de grundlæggende rettigheder, for så vidt som Italmobiliare er blevet pålagt ansvaret for den konstaterede ulovlige adfærd. Appellanterne har navnlig anført, at en sådan anvendelse af denne formodning under alle omstændigheder er i strid med retssikkerhedsprincippet, princippet om individuelle straffe og uskyldsformodningen i medfør af artikel6, stk. 2, og artikel 7 i den europæiske menneskerettighedskonvention og artikel 48 og 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, den grundlæggende ejendomsret i medfør af artikel 1 i tillægsprotokollen til konventionen, konventionens artikel 14, Nice-chartrets artikel 17 og 21 samt princippet om forbud mod forskelsbehandling og ligebehandlingsprincippet.

Det andet anbringende: Rettens tilsidesættelse og/eller urigtige fortolkning og anvendelse af samarbejdsmeddelelsen samt ulovlig indrømmelse af bødefritagelse til en anden virksomhed, og appellanterne har direkte interesse i at kræve tilbagekaldelse heraf.

Det tredje anbringende: Retten tilsidesatte loven og/eller væsentlige formforskrifter, idet den med urette fandt, at sanktionerne var forholdsmæssige og passende.

Det fjerde anbringende: Appellanterne har nedlagt påstand om, at Domstolen udøver sin prøvelsesret vedrørende realiteten i henhold til artikel 31 i forordning nr. 1/2003 (1) og fastsætter sanktionerne med virkning for afgørelsen.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 2003 L 1, s. 1).
C 363/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia del País Vasco (Spanien) den 6. august 2019 – Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE) mod Diputación Foral de Guipúzcoa

(Sag C-598/19)

(2019/C 363/15)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia del País Vasco

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo (CONACEE)

Sagsøgt: Diputación Foral de Guipúzcoa

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 20 i direktiv 2014/24/EU (1) om offentlige udbud fortolkes således, at den subjektive rækkevidde af den i bestemmelsen omhandlede reservering ikke kan begrænses på en sådan måde, at virksomheder eller økonomiske aktører, som opfylder kravet om, at mindst 30 % af deres ansatte er handicappede personer, og som forfølger formålet eller målet om social og faglig integration af disse personer, udelukkes fra dens anvendelsesområde ved fastsættelse af yderligere krav vedrørende de pågældende aktørers stiftelse, art og formål, deres virksomhed eller investeringer eller krav af anden art?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26.2.2014 om offentlige udbud (EUT 2014, L 94, s. 65).
5)

Skal EU-retten, navnlig retten til adgang til status som fastboende udlænding, samt princippet om klarhed, princippet om gennemsigtighed og princippet om forståelighed, fortolkes således, at den er til hinder for, at de spanske domstole fortolker artikel 147-149 i kongeligt dekret nr. 557/2011 og artikel 32 i lov nr. 4/2000, således at de nægter at give status som fastboende udlænding af grunde, som vedrører hensynet til den offentlige orden og den offentlige sikkerhed, selv om det af disse bestemmelser ikke på en klar og gennemsigtig måde fremgår, at de nævnte grunde kan anføres som begrundelse for at nægte en sådan status?
C 363/4

Appel iværksat den 11. juni 2019 af Kiku GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 11. april 2019 i sag T-765/17, Kiku GmbH mod EF-Sortsmyndigheden (CPVO)

(Sag C-444/19 P)

(2019/C 363/08)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Kiku GmbH (ved Rechtsanwälte G. Würtenberger og R. Kunze)

De andre parter i appelsagen: EF-Sortsmyndigheden (CPVO) og Sächsisches Landesamt für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 16. september 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at Kiku GmbH bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Nules (Spanien) den 9. juli 2019 – Investcapital Ltd mod FE

(Sag C-524/19)

(2019/C 363/12)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Nules

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Investcapital Ltd

Sagsøgt: FE

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1896/2006 (1) af 12. december 2006 fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retter og domstole i europæiske betalingspåkravsprocedurer, som gennemføres i henhold hertil, af egen drift foretager kontrol af de urimelige vilkår, som kan findes i den aftale, hvoraf fordringen udspringer, i overensstemmelse med artikel 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF (2) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig såfremt den nationale retsinstans finder det nødvendigt at undersøge aftalen, inden den gennemfører kontrollen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure (EUT 2006, L 399, s. 1).

(2) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
1)

Skal artikel 167 og artikel 168, litra e), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at retten til fradrag af den merværdiafgift, som den afgiftspligtige person skal betale af indførte varer, er underlagt et krav om ejendomsret til de indførte varer eller retten til som ejer at råde over disse varer?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 25. juli 2019 – MO mod Subdelegación del Gobierno en Toledo

(Sag C-568/19)

(2019/C 363/13)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger: MO

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Toledo

Præjudicielt spørgsmål

Er fortolkningen af Domstolens dom af 23. april 2015 (sag C-38/14, Zaizoune (1)) – for så vidt som den spanske forvaltning og de spanske retter kan anvende direktiv 2008/115/EF (2) direkte til skade for en tredjelandsstatsborger ved at se bort fra og undlade at anvende mere gunstige nationale bestemmelser om sanktioner, hvilket skærper den pågældendes strafansvar og muligvis omgår det strafferetlige legalitetsprincip – forenelig med Domstolens praksis med hensyn til begrænsningerne af direktivers direkte virkning, og skal løsningen på den spanske lovgivnings utilstrækkelighed ikke afhjælpes på denne måde, men derimod ved en lovændring eller ved de i [EU-]retten fastsatte procedurer til at pålægge en stat at gennemføre direktiverne korrekt?

(1) Dom af 23.4.2015, Zaizoune (C-38/14, EU:C:2015:260).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).
C 363/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona (Spanien) den 2. august 2019 – SI mod Subdelegación del Gobierno en Barcelona

(Sag C-592/19)

(2019/C 363/14)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 5 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SI

Sagsøgt: Subdelegación del Gobierno en Barcelona

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4 og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/109/EF (1) fortolkes således, at en straf af enhver karakter er tilstrækkelig til at nægte adgang til status som fastboende udlænding, idet det ikke er nødvendigt at tage hensyn til varigheden af opholdet og tilknytningen til opholdslandet?

(1) Rådets direktiv 2003/109/EF af 25.11.2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT 2004, L 16, s. 44).
4.

Fjerde anbringende om en selvmodsigende begrundelse og en tilsidesættelse af retten til forsvar Retten kvalificerede, idet den fandt, at det var retmæssigt, at et dokument ikke var blevet tilsendt appellanten under den omtvistede sag, dette dokument på selvmodsigende vis, hvilket førte til en tilsidesættelse af retten til forsvar.
2)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, finder den i artikel 7 i forordning 261/2004 (1) omhandlede kompensation til passagerer da anvendelse, hvis flyvningen er opdelt i flere delstrækninger, og der som følge af en kort forsinkelse (på mindre end tre timer) på en af delstrækningerne opstår en lang forsinkelse (på mere end tre timer) på det endelige bestemmelsessted, idet passageren ikke nåede en tilsluttet flyforbindelse? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, og hvis forskellige transporterende luftfartsselskaber betjener de enkelte delstrækninger, er det transporterende luftfartsselskab, der var ansvarligt for at betjene den flyvning, hvor der opstod en kort forsinkelse (på mindre end tre timer), men som medførte, at passageren ikke nåede den tilsluttede flyforbindelse, og dermed en lang forsinkelse (på mere end tre timer) på det endelige bestemmelsessted, da forpligtet til at betale den i artikel 7 i forordning 261/2004 omhandlede økonomiske kompensation?
3)

Den appellerede dom af behæftet med en faktisk vildfarelse og en retsvildfarelse med hensyn til tilsidesættelsen af retten til at blive hørt. Retten har ikke taget hensyn til, at Kommissionen antog et standpunkt, som var bindende for den ordregivende myndighed, og som kunne føre til udstedelse af en for appellanten bebyrdende retsakt, uden at høre appellanten.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 11. juli 2019 – PO mod Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

(Sag C-531/19)

(2019/C 372/10)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: PO

Sagsøgt og appelindstævnt: Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real

Præjudicielt spørgsmål

Er en fortolkning som den, der er indeholdt i domme afsagt af Tribunal Supremo (øverste domstol) nr. 191/2019 af 19. februar 2019, kassationsappel 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580) og nr. 257/2019 af 27. februar 2019, kassationsappel 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663), hvorefter det ved en fortolkning af direktiv 2001/40/EF (1) er muligt at fastslå, at enhver tredjelandsstatsborger med længerevarende opholdstilladelse, som har begået en lovovertrædelse, der er pålagt en straf på mindst et år, kan og bør gøres til genstand for en »automatisk« udvisning, dvs. [uden] at det er nødvendigt at foretage en vurdering af den pågældendes personlige, familiemæssige, sociale eller beskæftigelsesmæssige forhold, forenelig med artikel 12 i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (2), og herunder bl.a. med domme afsagt af Den Europæiske Unions Domstol af 7. december 2017 (sag C-636/16 (3)) og af 8. december 2011 (sag C-371/08 (4))?

(1) Rådets direktiv 2001/40/EF af 28.5.2001 om gensidig anerkendelse af afgørelser om udsendelse af tredjelandsstatsborgere (EFT L 149 af 2.6.2001, s. 34).

(2) EUT 2004, L 16, s. 44.

(3) Dom af 7.12.2017, López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(4) Dom af 8.12.2011, Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).
Appel iværksat den 12. september 2019 af Fereydoun Mahmoudian til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 2. juli 2019 i sag T-406/15, Mahmoudian mod Rådet

(Sag C-681/19 P)

(2019/C 372/29)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Fereydoun Mahmoudian (ved avocats A. Bahrami og N. Korogiannakis)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

Principalt:

— Den appellerede dom ophæves delvist.

— Der træffes endelig afgørelse i sagen.

— Rådet tilpligtes at betale appellanten 966 581 EUR for økonomisk skade og 500 000 EUR for ikke-økonomisk skade med tillæg af morarenter.

— Rådet tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Subsidiært:

— Den appellerede dom ophæves delvist.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Rådet tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Hvad angår den økonomiske skade begik Retten for det første en retlig fejl, tilsidesatte princippet om fuld erstatning og fratog såvel artikel 340, stk. 2, TEUF som artikel 41, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder deres effektive virkning. Det bevisniveau, som Retten krævede, gjorde det umuligt at opnå erstatning for den lidte skade på trods af, at der foreligger en tilstrækkeligt alvorlig og kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten. For det andet er den appellerede dom behæftet med en retlig fejl og en selvmodsigende begrundelse. For det tredje foretog Retten en urigtig gengivelse af beviserne og af de faktiske omstændigheder.

Hvad angår den ikke-økonomiske skade indeholder den appellerede dom ingen begrundelse med hensyn til de kriterier, der blev taget i betragtning med henblik på en vurdering af erstatningsbeløbet efter ret og billighed.
C 372/10

Appel iværksat den 4. juni 2019 af Kurt Hesse til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 4. april 2019 i de forenede sager T-910/16 og T-911/16 – Kurt Hesse og Wedl & Hofmann GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-426/19 P)

(2019/C 372/08)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Kurt Hesse (ved advokat M. Krogmann)

De andre parter i appelsagen: Wedl & Hofmann GmbH og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 24. september 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at appellanten bærer sine egne omkostninger.