RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

14. september 2011

Sag T-236/02

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Hjemvisning til Retten efter ophævelse – personalesag – tjenestemænd – beskæftigelse i et tredjeland – omplacering af stillingen og dens indehaver – ret til forsvar – erstatningssag – fuld prøvelsesret«

Angående: Søgsmål med dels en påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 18. marts 2002, hvorved sagsøgeren blev omplaceret fra Generaldirektoratet for Udvikling, Kommissionens delegation i Luanda (Angola), til samme generaldirektorat i Bruxelles (Belgien), af alle forudgående, konnekse og/eller afledte retsakter, i særdeleshed de retsakter, der vedrører en eventuel ansættelse af en anden tjenestemand i sagsøgerens stilling, samt af Kommissionens skrivelser af 13. og 14. november 2001 og af udtalelsen eller udtalelserne fra Styringsudvalget for Kommissionens Delegationer og påstand om tilkendelse af de tillæg, der var forbundet med sagsøgerens tjeneste i Angola, samt tilkendelse af en erstatning for det lidte tab.

Udfald: Kommissionens afgørelse af 18. marts 2002, hvorved sagsøgeren blev omplaceret fra Generaldirektoratet for Udvikling, Kommissionens delegation i Luanda (Angola), til samme generaldirektorat i Bruxelles (Belgien), annulleres. I øvrigt frifindes Kommissionen. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Luigi Marcuccio har afholdt i sagen.

Sammendrag

1. Retspleje – dom afsagt af Domstolen bindende for Retten – betingelser – hjemvisning efter appel – retsspørgsmål, der endelig er afgjort af Domstolen i forbindelse med appellen – retskraft – rækkevidde

(Statutten for Domstolen, art. 61, stk. 2; Rettens procesreglement, art. 117)

2. Retspleje – fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling – betingelser – anvendelse på proceduren efter hjemvisning efter appel – samme løsning for nye påstande

(Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2, og art. 120)

3. Tjenestemænd – søgsmål – anbringende om procedurefejl – anbringende irrelevant, når det ikke er muligt at opnå et andet resultat i forbindelse med en lovlig procedure

4. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – omplacering i tjenestens interesse – betingelser – den pågældendes ret til at blive hørt

5. Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – forberedende akt – interne notater og udtalelser forud for vedtagelsen af en afgørelse – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

6. Tjenestemænd – søgsmål – fuld prøvelsesret – tvister, der angår pengebeløb som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1 – begreb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1)

7. Tjenestemænd – søgsmål – dom om annullation – retsvirkninger – genoprettelse af den berørtes tidligere retsstilling

(Tjenestemandsvedtægten, bilag X)

8. Tjenestemænd – løn – indtægtsordning for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland – godtgørelse for levevilkårene – betingelser for tildeling

(Tjenestemandsvedtægten, bilag X, art. 10)

9. Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – indtægtsordning for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland – leje for tjenestebolig – betingelser for godtgørelse

(Tjenestemandsvedtægten, bilag X, art. 5, 18 og 23)

10. Tjenestemænd – social sikring – sygeforsikring – udgifter på grund af sygdom – tillægssygesikringsordning, der finder anvendelse på tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland

(Tjenestemandsvedtægten, bilag X, art. 24)

11. Tjenestemænd – ferie – årlig ferie – tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland – betingelser for tildeling

(Tjenestemandsvedtægten, bilag X, art. 6 og 8)

12. Tjenestemænd – søgsmål – erstatningssøgsmål – annullation af den anfægtede ulovlige retsakt, som ikke sikrer en passende erstatning af den ikke-økonomiske skade

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

13. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – overflytning fra et tjenestested til et andet – administrationens skønsbeføjelse

14. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – omplacering af en tjenestemand i tjenestens interesse på grund af modsætningsforhold mellem de ansatte – ingen ikke-økonomisk skade

15. Tjenestemænd – tjenestegrenenes organisation – personalets placering – omplacering – afgørelse truffet under tjenestemandens sygeorlov

1. Efter Domstolens ophævelse af en dom og sagens hjemvisning til Retten anses sagen, i medfør af artikel 117 i Rettens procesreglement, for indbragt for Retten ved Domstolens dom, og Retten skal på ny tage stilling til samtlige de af sagsøgeren fremførte annullationsanbringender, med undtagelse af de elementer i domskonklusionen, som ikke er blevet ophævet af Domstolen, samt de betragtninger, der udgør det nødvendige grundlag for nævnte elementer, idet disse har opnået retskraft.

Imidlertid er der principielt intet til hinder for, at den forelæggende ret har den samme opfattelse som Retten i Første Instans hvad angår de konklusioner og anbringender, som ikke har været genstand for undersøgelse i præmisserne til Domstolens dom. I dette tilfælde er der nemlig ingen retsspørgsmål, der er indeholdt i Domstolens afgørelse, som omhandlet i artikel 61, andet afsnit, i statutten for Domstolen, som binder den forelæggende ret.

(jf. præmis 83 og 86)

Henvisning til:

Retten: 8. december 2005, sag T-237/00, Reynolds mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 385, og II, s. 1731, præmis 46

2. Ifølge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, som i medfør af artikel 120 i samme procesreglement også finder anvendelse, når Retten har fået indbragt en dom efter hjemvisning fra Domstolen, må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Det følger heraf, at parterne efter Domstolens hjemvisning af sagen principielt ikke kan påberåbe sig anbringender, som ikke har været gjort gældende under den sag, som førte til Rettens dom, der blev ophævet af Domstolen. Denne regel gælder så meget desto mere på nye påstande, som tilsigter at ændre genstanden for tvisten.

(jf. præmis 88)

Henvisning til:

Domstolen: 1. juli 2008, forenede sager C-341/06 P og C-342/06 P, Chronopost og La Poste mod UFEX m.fl., Sml. I, s. 4777, præmis 71

Retten: 21. marts 1996, sag T-10/95, Chehab mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s, 135, og II, s. 419, præmis 66

3. En procedurefejl kan kun begrunde annullation af en beslutning, hvis der er mulighed for, at den administrative procedure havde fået et andet udfald, hvis denne procedurefejl ikke var begået.

(jf. præmis 111)

Henvisning til:

Domstolen: 10. juli 1980, sag 30/78, Distillers Company mod Kommissionen, Sml. s. 2229, præmis 26; 14. februar 1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, præmis 31; 12. november 1996, sag C-294/95, Ojha mod Kommissionen, Sml., s. 5863, præmis 67

4. En afgørelse om omplacering af en tjenestemand, som medfører, at han mod sin vilje må flytte til et andet tjenestested, skal træffes med den nødvendige påpasselighed og med særlig stor omhu, navnlig under hensyntagen til den pågældende tjenestemands personlige interesser. En sådan afgørelse følger derfor af en egentlig vurdering, som kan anfægtes. I det tilfælde, hvor den pågældende ikke var blevet hørt angående forslaget til afgørelse, kan det følgelig ikke udelukkes, at institutionens vurdering kunne have været anderledes, hvis den havde givet den pågældende mulighed for i rette tid at fremkomme med sit synspunkt, og at overholdelsen af retten til forsvar følgelig kunne have haft en indvirkning på indholdet af afgørelsen. Under sådanne omstændigheder at lægge til grund, at institutionen helt sikkert ville have vedtaget en identisk afgørelse, selv efter at have hørt den pågældende, er det samme som at nægte eksistensen af en egentlig ret for sidstnævnte til at blive hørt, eftersom selve indholdet af denne ret indebærer, at den pågældende har mulighed for at påvirke den pågældende beslutningsprocedure.

I øvrigt består den ret til at blive hørt, som tilkommer tjenestemanden, ikke i den blotte mulighed for at tilkendegive sin modstand, som sådan, mod at blive omplaceret, men indebærer mulighed for at fremsætte bemærkninger, som kan indvirke på den påtænkte afgørelses indhold.

(jf. præmis 113-116)

Henvisning til:

Domstolen: 7. marts 1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, præmis 11 og 23 og den deri nævnte retspraksis; Ojha mod Kommissionen, præmis 47; 2. december 2009, sag C-89/08 P, Kommissionen mod Irland m.fl., Sml. I, s. 11245, præmis 61; 17. december 2009, sag C-197/09 RX-II, fornyet prøvelse M mod EMEA, Sml. I, s. 1233, præmis 53 og 54

5. Antagelsen til realitetsbehandling af annullationspåstande, som udspringer af det ansættelsesforhold, som knytter en tjenestemand til institutionen, skal undersøges i lyset af bestemmelserne i vedtægtens artikel 90 og 91. I denne forbindelse gælder, at forekomsten af en bebyrdende akt i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, er en ufravigelig betingelse for, at en annullationssag rejst af tjenestemændene mod deres institution kan realitetsbehandles. Kun foranstaltninger, der har retligt bindende virkninger, som kan berøre tjenestemandens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør bebyrdende akter som omhandlet i disse bestemmelser.

Følgelig er akter, der er forberedende i forhold til en afgørelse, såsom interne notater udvekslet inden for institutionen eller udtalelser fra interne udvalg til administrationen, ikke bebyrdende som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og kan kun anfægtes som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af retsakter, der kan annulleres.

(jf. præmis 125, 126, 128, 129 og 133)

Henvisning til:

Domstolen: 11. november 1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639, præmis 8 ff., 10. januar 2006, sag C-373/04 P, Kommissionen mod Alvares Moreno, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis

Retten: 3. april 1990, sag T-135/89, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. II, s. 153, præmis 11; 15. juni 1994, sag T-6/93, Pérez Jiménez mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 155, og II, s. 497, præmis 34; 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. II, s. 665, præmis 29; 6. juni 1996, sag T-391/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 269, og II, s. 787, præmis 34; 18. juni 1996, sag T-293/94, Vela Palacios mod ØSU, Sml. Pers. I-A, s. 305, og II, s. 893, præmis 22; 29. juni 2004, sag T-188/03, Hivonnet mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 139, og II, s. 889, præmis 16

6. I henhold til vedtægtens artikel 91, stk. 1, andet punktum, har Retten i tvister, der angår pengebeløb, fuld prøvelsesret, som indebærer, at den i de tvister, den behandler, skal finde en fuldstændig løsning, altså træffe afgørelse vedrørende alle den ansattes rettigheder og forpligtelser, eller overlade den pågældende institution under retsinstansens kontrol opfyldelsen af denne del af dommen på de præcise betingelser, som den fastsætter. I denne forbindelse udgør tvister, der angår pengebeløb som omhandlet i denne bestemmelse, ikke blot erstatningssøgsmål, som ansatte har anlagt imod en institution, men også alle søgsmål, som tilsigter, at en institution betaler en ansat et beløb, som sidstnævnte mener at være berettiget til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, som regulerer deres ansættelsesforhold. Det tilkommer derfor Unionens retsinstanser i givet fald at tilpligte en institution at betale et beløb, som den pågældende har ret til i henhold til vedtægten eller en anden retsakt, eller at anerkende eksistensen af en ret til erstatning.

(jf. præmis 164 og 165)

Henvisning til:

Domstolen: 18. december 2007, sag C-135/06 P, Weißenfels mod Parlamentet, Sml. I, s. 12041, præmis 65, 67 og 68; 20. maj 2010, sag C-583/08 P, Gogos mod Kommissionen, Sml. I, s. 4469, præmis 49

Retten: 19. juni 2007, sag T-285/04, Andrieu mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 139, og II-A-2, s. 963, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis

7. Selv om Unionens retsinstansers annullation af en retsakt har virkning ex tunc og derfor bevirker, at den annullerede retsakt slettes fra retsordenen med tilbagevirkende kraft, gælder, at i tilfælde af omplacering af en tjenestemand, som tidligere gjorde tjeneste i et tredjeland, indebærer en genoprettelse af hans retsstilling forud for denne afgørelse ikke nødvendigvis, at han har ret til at få efterbetaling af de fordele, som er fastsat i bilag X til vedtægten.

Dette er tilfældet, når tjenestemanden ikke har haft de ulemper, som tjenestemænd, der gør tjeneste i tredjelande, har, som følge af, at han på tidspunktet for afgørelsen havde fast bopæl i Den Europæiske Union på grund af sygeorlov. De særlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland, jf. bilag X til vedtægten, blev nemlig indført som følge af disse tjenestemænds særlige livsvilkår. De forskellige fordele, som tillægges sådanne tjenestemænd, har således til formål at kompensere for de ulemper, som disse tjenestemænd har, og som tjenestemænd, der gør tjeneste i Unionen, ikke har.

(jf. præmis 171, 172 og 176)

Henvisning til:

Domstolen: 26. april 1988, forenede sager 97/86, 99/86, 193/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181, præmis 30

Retten: 23. april 2002, sag T-372/00, Carmpolargo mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 49, og II, s. 223, præmis 109

8. Godtgørelsen for levevilkårene, der er fastsat i artikel 10 i bilag X til vedtægten, har til formål at kompensere for de ulemper, der er forbundet med at udøve sit arbejde og bo i et vanskeligt miljø. En tjenestemand, som ikke befinder sig på tjenestestedet og følgelig ikke er udsat for de ulemper, som denne godtgørelse har til formål at kompensere, har derfor ikke ret til udbetaling af nævnte godtgørelse.

(jf. præmis 177 og 180)

9. Ifølge artikel 5, stk. 1, i bilag X til vedtægten gælder, at når institutionen stiller en bolig til rådighed for tjenestemanden, skal denne tage bopæl dér, hvis boligen på rimelig måde passer til den familie, over for hvem han har forsørgerpligt. Ifølge artikel 23 i bilag X til vedtægten gælder, at dersom en tjenestemand, der gør tjeneste i et tredjeland, ikke får stillet en bolig til rådighed af institutionen, får han godtgjort sin husleje. Disse bestemmelser, samt bestemmelserne i artikel 18 i bilag X til vedtægten, har til formål at dække de pågældende tjenestemænds konkrete og objektive behov med hensyn til bolig som følge af de særlige levevilkår i de tredjelande, hvor de gør tjeneste, med henblik på at lette deres installering og udøvelsen af deres arbejde i disse lande.

I tilfælde af, at en afgørelse om omplacering af tjenestemanden i Unionen bevirker, at den lejeaftale, som institutionen, der betaler lejen, har indgået, ophører, kan en annullation af afgørelsen ikke bevirke, at der hos tjenestemanden opstår en fordring i relation til den pågældende tjenestebolig. Dels har tjenestemanden, som ikke har betalt lejen for denne bolig, ikke ret til nogen godtgørelse i denne anledning. Dels kan en genopretning af hans retsstilling forud for nævnte afgørelse om omplacering ikke omfatte nogen ret, selv ikke hypotetisk, til med tilbagevirkende kraft at få stillet tjenesteboligen til rådighed, når tjenestemanden ikke de facto befinder sig i en situation, som berettiger til, at der stilles en tjenestebolig til rådighed i et tredjeland.

(jf. præmis 182, 183 og 186)

Henvisning til:

Retten: 15. december 1992, sag T-75/91, Scaramuzza mod Kommissionen, Sml. II, s. 2557, præmis 35; 19. juli 1999, sag T-20/98, Q mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 147, og II-A, s. 779, præmis 50

10. Det er kun i forhold til personer, der er bosat i et tredjeland, dvs. den tjenestemand, der gør tjeneste i et sådant land, og de personer, over for hvem han har forsørgerpligt, som også er bosat i dette land, at den tillægssygeforsikring, der er fastsat i artikel 24 i bilag X til vedtægten, finder anvendelse. Henset til nævnte artikels dobbelte ratio legis, nemlig de meget høje sundhedsudgifter i visse tredjelande og de supplerende risici, som tjenestemændene og deres familier er udsat for, gør den blotte omstændighed, at en tjenestemand afholder sine lægelige udgifter i Unionen, det imidlertid ikke muligt at nægte ham en tillægsforsikring.

De af Kommissionen vedtagne almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 24 bestemmer i øvrigt, at personer, der er forsikret sammen med den tjenestemand, der gør tjeneste i et tredjeland, men som ikke har fast bopæl på denne tjenestemands tjenestested, er dækket af tillægsforsikringen i forbindelse med ophold på tjenestestedet samt, efter udtalelse fra den rådgivende læge, i det tilfælde, hvor lægeudgifterne udspringer af den forsikredes tjenestested. Det konstateres, at en tjenestemand, som ikke længere har fast bopæl på sit tjenestested i tredjelandet, men hvis lægeudgifter ikke desto mindre endnu kan udspringe af dette tredjeland, befinder sig i en tilsvarende situation.

Imidlertid afhænger eksistensen af en ret til betaling af de beløb, der kræves i henhold til tillægsforsikringen, af, at den kompetente myndighed, i medfør af nævnte almindelige gennemførelsesbestemmelser med de fornødne ændringer, kontrollerer, at de lægeudgifter, som tjenestemanden forlanger fuldstændigt godtgjort, udspringer af den blotte omstændighed, at han har gjort tjeneste i tredjelandet. En sådan kontrol kan vise sig at være overflødig i tilfælde af, at pågældende lægeudgifter allerede er blevet godtgjort fuldt ud i henhold til en anden bestemmelse i vedtægten.

(jf. præmis 190 og 196-199)

Henvisning til:

Retten: 7. marts 1996, sag T-362/94, De Rijk mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 117, og II, s. 365, præmis 34

11. I henhold til artikel 6 og artikel 8 i bilag X til vedtægten er tjenestemænd, der gør tjeneste i tredjelande, omfattet af mere fordelagtige regler vedrørende årlig ferie end tjenestemænd, der gør tjeneste i Unionen. Disse regler har imidlertid åbenbart til formål at kompensere for de ulemper, der er forbundet med de særlige, endog særdeles vanskelige, levevilkår på tjenestestedet. Følgelig kan en tjenestemand, der ikke har været udsat for sådanne ulemper, ikke gøre krav på at være omfattet af disse særlige feriebestemmelser.

(jf. præmis 201 og 202)

12. Annullation af en ulovlig retsakt kan i sig selv udgøre en passende og i princippet tilstrækkelig erstatning for hele den ikke-økonomiske skade, som er forvoldt ved denne retsakt, medmindre sagsøgeren kan påvise, at han har lidt en ikke-økonomisk skade, der kan adskilles fra den ulovlighed, som ligger til grund for annullationen, og som ikke kan erstattes fuldt ud derved. Med henblik på bedømmelsen af en eventuel ikke-økonomisk skade skal der tages hensyn til de skærpende omstændigheder, som karakteriserer den pågældende tjenestemands specifikke situation.

Hvad angår en afgørelse om omplacering vedtaget mod den pågældende tjenestemands vilje bevirker denne normalt, at denne tjenestemands karriere ikke udvikler sig på de vilkår, han havde ønsket, hvilket, når denne afgørelser viser sig at være ulovlig, kan udgøre en ikke-økonomisk skade, som ikke er passende erstattet ved en annullation af en sådan afgørelse, idet en sådan annullation ikke kan slette denne med tilbagevirkende kraft.

(jf. præmis 234 og 237)

Henvisning til:

Domstolen: 9. juli 1987, forenede sager 44/85, 77/85, 294/85 og 295/85, Hochbaum og Rawes mod Kommissionen, Sml. s. 3259, præmis 22; 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 26; 14. maj 1998, sag C-259/96, Rådet mod de Nil og Impens, Sml. I, s. 2915, præmis 25

Retten: 10. juni 2004, sag T-307/01, François mod Kommissionen, Sml. II, s. 1669, præmis 110; 6. juni 2006, sag T-10/02, Girardot mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 129, og II-A-2, s. 609, præmis 131

13. Selv om en ændring af tjenestestedet kan medføre familiemæssige vanskeligheder og økonomiske ulemper for den pågældende, udgør den ikke en usædvanlig og uforudsigelig begivenhed i en tjenestemands karriere, når de arbejdssteder, hvor tjenestemanden kan placeres, er fordelt mellem flere medlemsstater, og når ansættelsesmyndigheden kan blive tvunget til at opfylde tjenstlige krav, som indebærer en pligt for den til at træffe afgørelse om forflyttelse. Disse betragtninger gælder så meget desto mere for så vidt angår situationen for tjenestemænd, der gør tjeneste i tredjelande, idet disse er underlagt en periodevis mobilitetsprocedure og derfor principielt ikke kan forvente fast at gøre tjeneste i et givet tredjeland.

(jf. præmis 248)

Henvisning til:

Domstolen: 14. juli 1977, sag 61/76, Gillet mod Kommissionen, Sml. s. 1419, præmis 34; 14. juli 1988, forenede sager 23/87 og 24/87, Aldinger og Virgili mod Parlamentet, Sml. s. 4395, præmis 17

14. Interne modsætningsforhold mellem de ansatte, som er skadelige for tjenestens gnidningsløse funktion, kan begrunde, at en tjenestemand forflyttes i tjenestens interesse. En sådan foranstaltning kan endog træffes, uanset hvem der bærer ansvaret for de pågældende episoder. Hvis det antages, at en afgørelse om omplacering er blevet begrundet med, at der foreligger et konfliktfyldt forhold mellem den omplacerede tjenestemand og dennes overordnede, kan en sådan vurdering følgelig ikke i sig selv udgøre en ikke-økonomisk skade for tjenestemanden.

(jf. præmis 251)

Henvisning til:

Domstolen: 12. juli 1979, sag 124/78, List mod Kommissionen, Sml. s. 2499; Ojha mod Kommissionen, præmis 41

Retten: 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W mod Kommissionen, Sml. Pers, I-A, s. 239, og II, s. 745, præmis 88

15. Den blotte omstændighed, at en afgørelse om omplacering af en tjenestemand er blevet vedtaget, mens den pågældende tjenestemand havde sygeorlov, udgør ikke en omstændighed, som kan godtgøre, at tjenestemandens omdømme eller værdighed har lidt skade.

(jf. præmis 252)

Henvisning til:

Retten: 28. oktober 2004, sag T-76/03, Meister mod KHIM, Sml. Pers. I-A, s. 325, og II, s. 1477, præmis 205-207; 7. februar 2007, sag T-339/09, Sml. Pers. I-A-2, s. 29, og II-A-2, s. 179, præmis 219