ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Hvad angår Feralpis påstand om, at Domstolen enten tilkender selskabet erstatning for den skade, som det angiveligt har lidt på grund af Rettens tilsidesættelse af chartrets artikel 47, stk. 2, eller fastslår en sådan tilsidesættelse, bemærkes, at en tilsidesættelse fra en af Unionens retsinstansers side af dens forpligtelse ifølge denne bestemmelse til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål udgør en effektiv afhjælpning. En påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, kan således ikke forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv. Retten, der er kompetent i medfør af artikel 256, stk. 1, TEUF, og for hvilken der fremsættes et erstatningskrav, skal tage stilling til et sådant krav i en anden sammensætning end den, der behandlede den sag, som gav anledning til den procedure, hvis varighed kritiseres (dom af 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl. mod Kommissionen, C-617/13 P, EU:C:2016:416, præmis 98 og 99 og den deri nævnte retspraksis).
58

Kommissionens formalitetsindsigelse kan ikke tiltrædes. Som Domstolen allerede har haft lejlighed til at fastslå, forholder det sig hvad angår Rettens overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid således, at en appellant, som er af den opfattelse, at denne overskridelse fra Rettens side krænker vedkommendes interesser, ikke er forpligtet til ufortøvet at gøre denne krænkelse gældende. Den pågældende kan i givet fald afvente sagens afslutning for at få klarhed over den fulde varighed af denne og for således at råde over alle de oplysninger, der er nødvendige for at identificere den krænkelse, som vedkommende finder at have lidt (dom af 26.11.2013, Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen, C-40/12 P, EU:C:2013:768, præmis 78). Heraf følger, at de anbringender, som appellanterne har fremsat under sagen for Retten vedrørende varigheden af denne, ikke kan forhindre dem i ved denne sags afslutning at gøre gældende, at denne sagsbehandlingstid har været uforholdsmæssigt lang.
54

Hvad angår Rivas påstand om, at Domstolen fastlår, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 47, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, bemærkes, at en tilsidesættelse fra en af Unionens retsinstansers side af dens forpligtelse ifølge denne bestemmelse til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål udgør en effektiv afhjælpning. En påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, kan således ikke forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv. Retten, der er kompetent i medfør af artikel 256, stk. 1, TEUF, og for hvilken der fremsættes et erstatningskrav, skal tage stilling til et sådant krav i en anden sammensætning end den, der behandlede den sag, som gav anledning til den procedure, hvis varighed kritiseres (dom af 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades m.fl. mod Kommissionen, C-617/13 P, EU:C:2016:416, præmis 98 og 99 og den deri nævnte retspraksis).
8

Til støtte for søgsmålet fremsatte Ferriere Nord ti anbringender om for det første, at Kommissionen savnede kompetence, for det andet, at der ikke forudgående var blevet fremsendt en ny klagepunktsmeddelelse, for det tredje, at der ikke havde fundet en mundtlig høring sted ved høringskonsulenten, for det fjerde, at den endelige rapport først blev udarbejdet efter vedtagelsen af den omtvistede beslutning, for det femte, at der var blevet vedtaget en tekst, som ikke indeholdt nogen af de bilag, som var nævnt deri, for det sjette, at der var blevet begået retlige fejl i forbindelse med vurderingen af de faktiske omstændigheder, for det syvende, at bødens størrelse ikke stod i rimeligt forhold til kartellets grovhed og varighed, for det ottende, at forhøjelsen af bøden på grund af gentagelse var ulovlig, for det niende, at det ikke var blevet anerkendt, at der forelå andre formildende omstændigheder end dem, der fremgår af meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996, C 207, s. 4), og for det tiende om, at denne meddelelse ikke var blevet anvendt korrekt.
96

Under disse omstændigheder var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 116 fastslog, at et EF-design med hensyn til fortolkningen af artikel 10 og 19 såvel som artikel 36 i forordning nr. 6/2002 ikke kan anses for at være nyt som omhandlet i forordningens artikel 5, stk. 1, såfremt et identisk design er blevet offentliggjort inden de datoer, der er præciseret i denne bestemmelse, selv om dette tidligere design skal inkorporeres i et andet produkt eller anvendes herpå. Den omstændighed, at beskyttelsen i henhold til et design ikke er begrænset til alene at gælde de produkter, hvori designet skal inkorporeres, eller hvorpå det skal anvendes, medfører nemlig nødvendigvis, at vurderingen af, om designet er nyt, heller ikke skal være begrænset til disse produkter alene. I modsat fald ville en senere registrering af et EF-design, der var opnået til trods for den tidligere offentliggørelse af et identisk design med henblik på inkorporering i et andet produkt eller anvendelse på et sådant produkt – som Retten har bemærket i samme præmis – gøre det muligt for indehaveren af denne senere registrering at forbyde anvendelsen af det nævnte design endog på det produkt, der er omfattet af den tidligere offentliggørelse, hvilket ville være et absurd resultat.
36

Hvad angår afgiftsperioder, som endnu ikke er endeligt afsluttede, bemærkes, at i henhold til fast retspraksis kan et direktiv ikke i sig selv skabe forpligtelser for private og kan derfor ikke som sådan påberåbes over for sådanne personer (jf. bl.a. dom af 19.4.2016, DI, C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis). De nationale myndigheder kan således ikke påberåbe sig artikel 132, stk. 1, litra f), i direktiv 2006/112 som fortolket i denne doms præmis 32 for at afvise denne fritagelse til selvstændige grupper af personer, som udgøres af forsikringsselskaber, og følgelig for at afvise momsfritagelse for tjenesteydelser præsteret af sådanne selvstændige grupper af personer.
Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1, herefter »sjette direktiv«) er fra den 1. januar 2007 blevet ophævet og erstattet af direktiv 2006/112. Sjette direktivs artikel 4, stk. 5, havde følgende ordlyd:

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses de ovennævnte organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag D opregnede former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

[…]«
75

Delta Lingerie har gjort gældende, at et varemærkes funktion er at garantere den erhvervsmæssige oprindelse, mens en geografisk betegnelses funktion er at garantere den geografiske oprindelse. Under hensyn til disse forskellige funktioner kan det ikke antages, at en beskyttet geografisk betegnelses renommé reelt kan overføres til et identisk tegn, der er beskyttet som kollektivmærke for varer af samme art. Det følger heraf, at Retten, da den anførte en hypotetisk forudsætning om, at de ældre varemærkers renommé var blevet godtgjort, og konkluderede, at det renommé, som betegnelsen »Darjeeling« havde som beskyttet geografisk betegnelse for te, var blevet overført til et identisk tegn, der var beskyttet som kollektivmærke for varer af samme art, begik en retlig fejl ved at gengive de pågældende varemærkers og de beskyttede geografiske betegnelsers respektive funktioner urigtigt.
8

Section 135D i finansloven af 1992 vedrørende tilbagebetaling af registreringsafgift for køretøjer ved udførsel af visse køretøjer blev indsat ved Finance Act 2012 (finansloven af 2012) og har været i kraft siden den 8. april 2013. Section 135D(2)(b) i finansloven af 1992 blev imidlertid indført ved finansloven af 2014. Således ændret bestemmer section 135D i finansloven af 1992 følgende: »(1) Skatte- og afgiftsmyndigheden kan til en person tilbagebetale en del af registreringsafgiften for køretøjer, hvis beløb beregnes i henhold til bestemmelserne i denne section, på grundlag af salgsprisen på det åbne marked af et køretøj, som har forladt Irland, når – (a) køretøjet tilhører klasse M1 (b) køretøjet er registreret i henhold til section 131, og køretøjet er blevet registreringsafgiftsberigtiget (c) køretøjet, umiddelbart inden det forlod Irland, var registreret i henhold til section 131 (d) højst 30 dage inden køretøjet forlod Irland (i) køretøjet og enhver dokumentation som omhandlet i litra (b) eller (c), og (ii) hvis det er relevant, en gyldig kontrolattest […] for køretøjet er blevet undersøgt af en kompetent person, og alle relevante forhold af denne er fundet i orden. (e) køretøjets salgspris på det åbne marked, dvs. den i subsection (2) omhandlede pris, på tidspunktet for undersøgelsen af de i paragraph (d) omhandlede forhold, ikke er mindre end 2000 EUR, og (f) kravene i subsection (3) er opfyldt. (2) Registreringsafgiftsbeløbet for køretøjer, der skal tilbagebetales – (a) beregnes på grundlag af køretøjets salgspris på det åbne marked (således som fastsat af skatte- og afgiftsmyndigheden) på tidspunktet for den i subsection (1)(d) omhandlede undersøgelse, og (b) indeholder et beløb, som beregnes ved hjælp af en eller flere formler eller andre beregningsmetoder, som fastsættes af ministeren ved bekendtgørelse udstedt af denne i medfør af bestemmelserne i section 141. (3) En anmodning om tilbagebetaling af registreringsafgiftsbeløbet for køretøjer i henhold til nærværende bestemmelse skal være indgivet som foreskrevet og i et format, der er godkendt af skatte- og afgiftsmyndigheden, og skal ledsages af – (a) dokumentation, som for skatte- og afgiftsmyndigheden på tilstrækkelig vis godtgør, at køretøjet forlod Irland inden for 30 dage efter dets undersøgelse i henhold til nærværende bestemmelse, og (b) bevis for, at køretøjet derefter er blevet registreret i en anden medlemsstat eller endeligt er blevet udført af Den Europæiske Union. (4) Det registreringsafgiftsbeløb for køretøjer, som beregnes med henblik på tilbagebetaling i henhold til nærværende kapitel for et givet køretøj, nedsættes for at tage hensyn til – (a) nettobeløbet af enhver fritagelse eller tilbagebetaling af denne afgift, som tidligere er givet for dette køretøj i henhold til nærværende bestemmelse, og (b) et administrationsgebyr på 500 EUR. (5) Enhver tilbagebetaling af registreringsafgift for køretøjer i henhold til nærværende bestemmelse sker til den person, hvis navn på tidspunktet for den i subsection (1)(d) omhandlede undersøgelse er i de registre, der føres i henhold til section 60 i Finance Act 1993 [(finansloven af 1993)].«
87

Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at den i den omtvistede afgørelse alene anså afsætning mellem enheder, hvoraf den ene udøvede en afgørende indflydelse på den anden, for at være afsætning inden for koncernen. Eftersom appellanterne ikke har gjort gældende, at Samsung havde en afgørende indflydelse på SEC eller vice versa, kan de ikke foreholde den en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Kommissionen har endvidere anført, at den kan beslutte at pålægge moderselskabet ansvaret for et eller flere af dets datterselskaber, og at hverken forordning nr. 1/2003 eller retspraksis bestemmer, hvilken juridisk eller fysisk person inden for en virksomhed Kommissionen skal holde ansvarlig for overtrædelsen ved pålæggelse af en bøde.
2)

EU-retten opstiller et krav om, at en medlemsstats nationale ret skal fastsætte retsmidler, som er tilgængelige for aktionærer, der i en situation som den i hovedsagen omhandlede har modtaget udbytte, som kvalificeres som »udbytte på grundlag af udenlandsk indkomst«, uden dog at være blevet indrømmet en skattegodtgørelse i tilknytning til det nævnte udbytte, således at det gøres muligt for disse aktionærer at påberåbe sig de rettigheder, som de er tillagt ved artikel 63 TEUF. I denne henseende skal den kompetente nationale ret sikre, at de aktionærer såsom The Trustees of the BT Pension Scheme, der ikke er pligtige at svare indkomstskat af udbytte, og som har modtaget udbytte hidrørende fra udbytte, der er af udenlandsk oprindelse og kvalificeret som »udbytte på grundlag af udenlandsk indkomst«, har adgang til et retsmiddel, der dels kan sikre udbetalingen af en sådan skattegodtgørelse, som de hertil berettigede med urette ikke er blevet indrømmet, i henhold til en fremgangsmåde, der ikke er mindre gunstig end den, som gælder for et sagsanlæg med påstand om udbetaling af en skattegodtgørelse, eller at de indrømmes en tilsvarende skattefordel i den situation, hvor skattemyndighederne med urette har frataget de berettigede personer denne skattegodtgørelse eller denne skattefordel i forbindelse med udlodning af udbytte hidrørende fra udbytte modtaget fra et selskab med hjemsted i Det Forenede Kongerige, dels gøre det muligt at garantere sådanne aktionærer, at de rettigheder, som de er tillagt ved artikel 63 TEUF, beskyttes på effektiv vis.
21

Under disse omstændigheder har First-tier Tribunal (Tax Chamber) (ret i første instans (afdelingen for sager om skatter og afgifter)) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det foreneligt med etableringsfriheden, de frie kapitalbevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser, at en medlemsstat indfører og opretholder lovgivning såsom section 80 i [TCGA], hvorefter der sker beskatning af urealiserede gevinster på værdien af aktiver i en trustfund, såfremt trustees i en trust på noget tidspunkt ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten? 2) Forudsat at en sådan beskatning begrænser udøvelsen af den relevante frihed, kan en sådan beskatning da begrundes i en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, og er en sådan beskatning da forholdsmæssig, såfremt lovgivningen hverken giver trustees mulighed for at udskyde beskatningen eller at foretage afdragsvis betaling eller tager hensyn til et efterfølgende fald i værdien af trustens aktiver? Navnlig forelægges Domstolen følgende spørgsmål: 3) Er det i strid med nogle af de grundlæggende friheder, at en medlemsstat beskatter urealiserede kapitalgevinster på værdistigningen af aktiverne i en trust på det tidspunkt, hvor flertallet af trustees ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten? 4) Kan den restriktion af den frie bevægelighed, der opstår ved denne exitbeskatning, begrundes i hensynet til at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen under omstændigheder, hvor det var muligt, at kapitalgevinster i form af realiserede gevinster stadig kunne beskattes, men kun såfremt bestemte omstændigheder opstod i fremtiden? 5) Skal forholdsmæssigheden bestemmes ud fra de faktiske omstændigheder i den enkelte sag? Er den restriktion, der opstår ved en sådan beskatning, navnlig forholdsmæssig under omstændigheder […] a) [hvor] lovgivningen ikke fastsætter en mulighed for at udskyde skattebetalingen eller for afdragsvis betaling eller for, at der kan tages hensyn til efterfølgende fald i værdien af trustens aktiver efter exit b) men hvor, under de særlige omstændigheder ved den skatteansættelse, som er genstand for appel, aktiverne blev solgt, før skatten forfaldt, og de relevante aktiver ikke faldt i værdi mellem flytningen af trusten og salgsdatoen?«
31

For det andet bemærkes under alle omstændigheder, at den administrative procedure i forbindelse med en traktatbrudssag har til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine EU-retlige forpligtelser, dels virkningsfuldt at tage til genmæle over for Kommissionens klagepunkter. Genstanden for et søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF fastlægges følgelig under den administrative procedure i henhold til denne traktatbestemmelse. En forskriftsmæssig procedure udgør en med EUF-traktaten tilsigtet væsentlig garanti ikke blot med henblik på at beskytte den pågældende medlemsstats rettigheder, men også med henblik på at sikre, at en eventuel efterfølgende retssag har en klart afgrænset tvist som genstand (dom af 11.9.2014, Kommissionen mod Tyskland, C-525/12, EU:C:2014:2202, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
29

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en person, som bor og udøver lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, og som i en periode på tre måneder afholder ferie uden løn og udøver en lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område, skal anses for normalt at udøve lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område i denne bestemmelses forstand, forudsat, dels, at denne person i denne ferieperiode af lovgivningen om social sikring i den første medlemsstat anses for at udøve en lønnet beskæftigelse, dels at beskæftigelsen udøvet på den anden medlemsstats område har en sædvanlig og betydelig karakter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
31

Hvad angår det argument, som ENEA og Kommissionen har fremført, om, at opfyldelsen af denne købsforpligtelse hovedsageligt påhvilede offentlige virksomheder undergivet privatretlig lovgivning, hvorfor det kan lægges til grund, at den pågældende forpligtelse blev finansieret med statsmidler, bemærkes, at midler fra offentlige virksomheder kan anses for statsmidler, såfremt staten er i stand til gennem udøvelse af en dominerende indflydelse at træffe bestemmelse om anvendelsen for at finansiere fordele for andre virksomheder (jf. i denne retning dom af 16.5.2002, Frankrig mod Kommissionen, C-482/99, EU:C:2002:294, præmis 38).
13

Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at en person som den i hovedsagen omhandlede, der udøver en lønnet beskæftigelse for en arbejdsgiver, som er etableret på en medlemsstats område, og som bor i en anden medlemsstat, på hvis område denne person i det foregående år har udøvet en del – ca. 6,5% af arbejdstiden – af sin lønnede beskæftigelse, uden at dette var aftalt på forhånd med arbejdsgiveren, skal anses for normalt at udøve lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område i denne bestemmelses forstand.
48

Hvad endelig angår formålet med de bestemmelser, der indeholder udtrykket »gældsfordringer med andel i fortjenesten«, skal det bemærkes, at den østrigsk-tyske overenskomsts artikel 11, stk. 2, er en undtagelse til det princip om fordeling af beskatningskompetencen mellem de kontraherende parter, som er fastsat i overenskomstens artikel 11, stk. 1, hvorefter renterne i princippet kun beskattes i den stat, hvor ejeren har bopæl eller driftssted. Denne undtagelsesbestemmelse bevirker, at renter af gældsfordringer med andel i fortjenesten »også« beskattes i den stat, hvori de har deres oprindelse. Det tilkommer således den stat, hvor ejeren af renterne har bopæl eller hjemsted, at undgå dobbeltbeskatning ved at modregne den kildeskat, som allerede er opkrævet, i den øvrige skat, som indehaveren af gældsfordringen skylder.
65

For det første kan den omstændighed, at nødretsprincippet indføres i EU-retten, i mange henseender ikke sammenlignes med ESM. For det andet fandt Retten med urette, at proceduren for at erklære nødret skal iværksættes af medlemsstaterne og ikke af Unionen. Det omhandlede forslag til EBI angiver nemlig, at det er Unionen, der i en ånd af solidaritet skal godkende en sådan erklæring. For det tredje konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 49 med urette, at vedtagelsen af nødretsprincippet ikke alene omfatter en medlemsstats gæld til Unionen, men ligeledes gæld, som den nævnte stat måtte have til andre juridiske eller fysiske personer eller offentlige eller private aktører. Vedtagelsen af dette princip ville rent faktisk alene omfatte en medlemsstats gæld til Unionen. Under alle omstændigheder ville Kommissionen kunne have givet et delvist svar på det omhandlede forslag til EBI ved at begrænse forslagets formål alene til denne gæld, som åbenlyst er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 122, stk. 2, TEUF.
3

Følgende fremgår af 2.-7., 11., 12. og 22. betragtning til direktiv 2003/96: »(2) Manglen på EF-bestemmelser om minimumsbeskatning af elektricitet og andre energiprodukter end mineralolier kan være til skade for et velfungerende indre marked. (3) Et velfungerende indre marked og gennemførelsen af formålene med EF’s øvrige politikker kræver, at der fastsættes minimumsafgiftssatser på EF-plan for de fleste energiprodukter, herunder elektricitet, naturgas og kul. (4) Betydelige forskelle mellem medlemsstaternes energiafgiftssatser vil kunne vise sig at modarbejde et velfungerende indre marked. (5) Fastsættelse af passende EF-minimumsafgiftssatser for beskatning kan gøre det muligt at formindske de nuværende forskelle mellem de nationale afgiftssatser. (6) I henhold til [EF-]traktatens artikel 6 skal miljøbeskyttelseskrav integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker på andre områder. (7) Som signatar af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer har Fællesskabet ratificeret Kyoto-protokollen. Beskatning af energiprodukter og, når det er relevant, elektricitet er et af de mulige instrumenter til at nå Kyoto-protokollens mål. […] (11) Afgiftsordninger, der indføres i forbindelse med gennemførelsen af disse EF-bestemmelser for beskatning af energiprodukter og elektricitet, henhører under de enkelte medlemsstater. Medlemsstaterne kan i den forbindelse vælge ikke at øge den samlede afgiftsbyrde, hvis de vurderer, at gennemførelsen af et sådant princip om afgiftsneutralitet kan bidrage til omstrukturering og modernisering af deres afgiftssystemer ved at tilskynde til adfærd, der fremmer øget miljøbeskyttelse og større anvendelse af arbejdskraft. (12) Energipriser er vigtige elementer i EF’s energi-, transport- og miljøpolitik. […] (22) Energiprodukter skal generelt være underlagt fællesskabsregler, når de anvendes som brændsel til opvarmning eller motorbrændstof. Det er derfor i overensstemmelse med afgiftsordningens karakter og logik, at reglerne ikke omfatter dobbelt anvendelse af energiprodukter og anvendelse af energiprodukter til andet end brændsel til opvarmning eller motorbrændstof, samt til mineralogiske processer. Elektricitet, der anvendes til lignende formål, behandles på samme måde.«
43

Som fremhævet af generaladvokaten i punkt 79 i forslaget til afgørelse, fremgår det af selve ordlyden af GHS, særligt bilag 9 hertil med overskriften »Guidance on hazards to the aquatic environment«, at den metodologiske tilgang, som er angivet med henblik på at klassificere de farer, som stoffer indebærer for vandmiljøet, er vanskelig, navnlig fordi »[t]he term substances covers a wide range of chemicals, many of which pose difficult challenges to a classification system based on rigid criteria«. Dette dokument fremhæver også, at klassificering af navnlig såkaldte »complex or multi-component substances«, med hensyn til hvilke »[b]iodegradation, bioaccumulation, partitioning behaviour and water solubility all present problems of interpretation, where each component of the mixture may behave differently«, kan give anledning til »a complex interpretational problem, even for experts«.