Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

2. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

3. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne – beslutning vedrørende flere adressater

(Art. 81 EF, 82 EF og 253 EF)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – hensyntagen til den konkrete indvirkning på markedet – rækkevidde

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens skøn – domstolsprøvelse – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret

(Art. 81, stk. 1, EF og art. 229 EF; Rettens procesreglement, art. 48; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 31)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den anklagede virksomheds omsætning

(Rådets forordning nr. 1/2003)

11. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, som fastslår en overtrædelse, og som er vedtaget efter andre beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, og som tager hensyn til, at der forelå gentagelsestilfælde – tilsidesættelse af princippet non bis in idem – foreligger ikke

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50; art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, andet led)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – omsætning, der tages i betragtning – loft fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 – gennemførelsesregler

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

Sammendrag

1. Et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder. Det forholder sig således, fordi moderselskabet og datterselskabet i en sådan situation er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed, hvilket giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen.

I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af selskabskapitalen i dets datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan det pågældende moderselskab udøve bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, og der foreligger en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Under disse omstændigheder er det tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele selskabskapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, til at formode, at moderselskabet udøver bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet.

Denne formodning forudsætter ikke, at der foreligger et yderligere bevis.

I tilfælde, hvor et moderselskab besidder næsten hele sit datterselskabs kapital, befinder nævnte moderselskab sig, henset til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser imellem selskaberne, i en situation, der i princippet svarer til de tilfælde, hvor hele kapitalen besiddes, for så vidt angår beføjelsen til at udøve bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Følgelig er det med rette, at Kommissionen i denne situation har anvendt de samme regler for bevisførelsen, nemlig formodningen for, at nævnte moderselskab faktisk har gjort brug af sin beføjelse til at udøve bestemmende indflydelse på sit datterselskabs adfærd.

(jf. præmis 43-46, 50 og 53)

2. Når Kommissionen baserer sig på en formodning for, at et moderselskab udøver bestemmende indflydelse, som grundlag for at tilregne moderselskabet dets datterselskabs konkurrenceretsstridige adfærd, vil den være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet.

For at afkræfte nævnte formodning påhviler det det pågældende moderselskab at føre »tilstrækkelige beviser« med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Det påhviler Kommissionen at undersøge disse beviser og ikke at anføre positive forhold for at bevise udøvelsen af en sådan indflydelse. I øvrigt ville formodningen miste sin nyttevirkning, hvis den berørte part kunne afkræfte nævnte formodning ved blot at fremføre uunderbyggede påstande.

(jf. præmis 101 og 110)

3. Den omstændighed, at et selskab er et holdingselskab, er ikke tilstrækkeligt til at kunne udelukke, at et moderselskab har udøvet bestemmende indflydelse på sine datterselskaber ved at koordinere navnlig de finansielle investeringer inden for koncernen. Et holdingselskab er nemlig et selskab, som i forhold til en gruppe virksomheder har til formål at samle deltagerne i de forskellige selskaber, og hvis funktion er at sikre en enhed i ledelsen.

Opdeling af en selskabskoncern i sektioner, der desuden ikke berører de økonomiske forbindelser mellem selskaberne i koncernen, er et stærkt indicium for, at koordineringen af sektionernes aktiviteter henhørte under koncernens overordnede moderselskab. En sådan funktion fra moderselskabets side kan indebære, at datterselskabet ikke optræder selvstændigt på markedet.

Den omstændighed, at et moderselskab skal godkende sit datterselskabs store investeringer, udgør et indicium for, at sidstnævntes adfærd på markedet indebærer en hensyntagen til moderselskabets interesser.

(jf. præmis 107, 113 og 114)

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når en beslutning i henhold til artikel 81 EF er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne, navnlig i forhold til de af dem, som i henhold til beslutningen skal bære byrden for overtrædelsen. Således skal Kommissionens beslutning for at være tilstrækkeligt begrundet i forhold til moderselskaberne til de virksomheder, der forfølges for konkurrenceretlige overtrædelser, bl.a. redegøre nøje for, hvad der kunne begrunde, at disse selskaber tilregnedes overtrædelsen. For så vidt som denne tilregnelse indvirker på de nævnte virksomheders situation, og de har anfægtet denne tilregnelse under den administrative procedure, hvorfor de har en interesse i at anfægte den beslutning, der er rettet til dem, på dette punkt, skal de desuden ligesom deres moderselskaber kunne få kendskab til grundlaget for Kommissionens stillingtagen. Heraf følger, at når Kommissionen baserer tilregnelsen af overtrædelsen på formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, og når de berørte selskaber under den administrative procedure har fremlagt omstændigheder med henblik på at afkræfte denne formodning, skal nævnte beslutning indeholde en tilstrækkelig redegørelse for, hvad der kan begrunde opfattelsen af, at disse omstændigheder ikke kunne afkræfte formodningen.

Selv om Kommissionen i henhold til artikel 253 EF er forpligtet til at begrunde sine beslutninger og herved anføre de faktiske og retlige omstændigheder, som er afgørende for foranstaltningens lovlighed, samt de betragtninger, der har ført til dens beslutning, kræves det ikke, at den imødegår samtlige faktiske og retlige indsigelser, der er rejst af hver enkelt berørt part under den administrative procedure. Mens Kommissionen således i sin beslutning skal give udtryk for, af hvilke grunde den anser de fremførte omstændigheder for at være utilstrækkelige til at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, er det ikke ensbetydende med, at den i hvert enkelt tilfælde konkret skal behandle hver enkelt omstændighed, som de berørte virksomheder har fremført. Et samlet svar kan efter de konkrete omstændigheder være tilstrækkeligt til, at virksomheden er i stand til at forsvare sine rettigheder, og til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 133-135 og 141)

5. Overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. De elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, omfatter bl.a. de enkelte virksomheders adfærd og rolle ved gennemførelsen af den samordnede praksis, den fortjeneste, som virksomhederne har kunnet opnå ved denne praksis, deres størrelse og værdien af de omhandlede produkter samt den risiko, som overtrædelser af denne art indebærer for gennemførelsen af Unionens mål.

Heraf følger, at virkningen af en konkurrencebegrænsende adfærd ikke i sig selv er et afgørende kriterium ved fastlæggelsen af en passende bøde. Navnlig forhold, der vedrører forsættet, kan have større betydning end forhold, der vedrører disse virkninger, særligt når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige. Karteller fortjener, på grund af deres særlige art, de største bøder. Deres eventuelle konkrete påvirkning af markedet, bl.a. i hvilket omfang konkurrencebegrænsningen har medført en markedspris, der er højere end den pris, som ville have været anvendt, såfremt der ikke forelå et kartel, er ikke et afgørende kriterium for fastsættelsen af bødens størrelse. I dette tilfælde udgør overtrædelsens konkrete indvirkning kun et element blandt andre, der, såfremt det er målbart, giver Kommissionen mulighed for at forhøje udgangsbeløbet for bøden, ud over det påregnelige mindstebeløb.

Desuden er det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten har præciseret sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses grovhed, ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag af alle de relevante omstændigheder, herunder de forhold, som ikke udtrykkeligt er nævnt i disse retningslinjer.

(jf. præmis 178-182)

6. Afskrækkelse udgør et af de forhold, der skal tages i betragtning ved beregningen af bødens størrelse. Det fremgår nemlig af fast retspraksis, at bøder for overtrædelse af artikel 81 EF, som de er fastlagt i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, har til formål at bekæmpe de berørte virksomheders ulovlige handlinger samt at afskrække både de berørte virksomheder og andre virksomheder fra fremtidige overtrædelser af Unionens konkurrenceret. Kommissionen kan ved beregningen af en virksomheds bøde således tage hensyn til bl.a. dens størrelse og økonomiske styrke.

Desuden giver virksomhedens samlede omsætning et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke. Således kan Kommissionen tage hensyn til en given virksomheds samlede omsætning med henblik på at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning.

Således kræver nødvendigheden af at sikre bøden en tilstrækkelig afskrækkende virkning, når den ikke begrunder en forhøjelse af det generelle bødeniveau i forbindelse med konkurrencepolitikkens gennemførelse, at bøden tilpasses under hensyn til den virkning, der tilstræbes over for den virksomhed, den pålægges, således at bøden – i overensstemmelse med de krav, der følger af, at den skal sikres effektivitet, og at proportionalitetsprincippet skal overholdes – ikke bliver ubetydelig, eller tværtimod uforholdsmæssigt stor, navnlig i forhold til den pågældende virksomheds økonomiske kapacitet.

Følgelig kan navnlig den omstændighed, at en berørt virksomhed lettere kan fremskaffe de nødvendige midler til betaling af bøden, begrunde anvendelsen af en multiplikationsfaktor med henblik på en tilstrækkeligt afskrækkende virkning af bøden. Heraf følger, at det ikke kan kræves af Kommissionen, at den skal godtgøre en yderligere forbindelse mellem brugen af virksomhedens ressourcer og den af denne begåede overtrædelse, for at der kan tages hensyn til disse ressourcer med henblik på at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning, eftersom det vigtige i denne sammenhæng er, hvilken størrelse og økonomisk styrke den virksomhed, der har begået overtrædelsen, har.

(jf. præmis 210, 211, 213 og 214)

7. Nødvendigheden af at sikre bøder, der pålægges for overtrædelser af Unionens konkurrenceretlige regler, en afskrækkende virkning er et generelt krav, som Kommissionen skal iagttage under hele bødeudmålingen. Det forudsætter ikke nødvendigvis, at udmålingen indeholder en særlig etape, hvorunder der foretages en samlet vurdering af alle relevante omstændigheder med henblik på at opfylde dette formål. Forhøjelse af udgangsbeløbet for bøden med henblik på at sikre, at den har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning, henset til hver enkelt virksomheds størrelse og økonomiske styrke, udgør en etape af bødeudmålingen, som følger af behovet for at tilpasse udgangsbeløbet for bøden, således at bøden har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning i betragtning af virksomhedens samlede ressourcer og mulighed for at fremskaffe de fornødne midler til at betale bøden.

Med hensyn til spørgsmålet, om Kommissionen i en beslutning, hvorved den pålægger en virksomhed en sanktion, med henblik på en afskrækkende virkning bør tage hensyn til bøder, som samme virksomhed tidligere er blevet pålagt for faktiske omstændigheder, der fandt sted samtidigt med den overtrædelse, som denne beslu tning omhandler, således at det er på grund af de tidligere bøders tilstrækkeligt afskrækkende virkning er unødvendigt af hensyn til nævnte afskrækkende virkning at foretage en yderligere forhøjelse af bøden for den nye overtrædelse, må det fastslås, at en sådan løsning er i strid med det afskrækkelsesformål, som Kommissionen forfølger med sin politik vedrørende bøder. Denne løsning ville føre til den paradoksale situation, at en virksomhed, der havde udbredt sin deltagelse til forskellige former for ulovlig adfærd, ville opleve marginalomkostningerne ved hver enkelt sanktion som gradvist faldende.

Endvidere hviler en sådan løsning på den forudsætning, at Kommissionen bør fastsætte bødens størrelse under hensyntagen til sandsynligheden for, at den pågældende virksomhed vil begå nye overtrædelser i fremtiden, og at den bør vurdere denne sandsynlighed under hensyntagen til det samlede beløb, som denne virksomhed er blevet pålagt bøder for inden for en vis tidsperiode. En sådan forudsætning er imidlertid uforenelig med det konkurrenceretlige begreb afskrækkelse.

I denne forbindelse er Kommissionens kompetence til at pålægge de virksomheder bøder, som forsætligt eller uagtsomt overtræder artikel 81, stk. 1, EF eller artikel 82 EF, et af de midler, som Kommissionen har fået tildelt, for at den kan udføre sin tilsynsopgave ifølge EU-retten. Dette omfatter klart den opgave at efterforske og straffe de enkelte overtrædelser, men det dækker ligeledes pligten til at forfølge en generel politik med henblik på at anvende de i traktaten fastsatte principper på konkurrenceområdet og til at påvirke virksomhedernes adfærd i denne retning. Således har bøder for overtrædelse af artikel 81 EF, som de er fastlagt i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, til formål at straffe de berørte virksomheder for ulovlig adfærd samt at afskrække både de berørte virksomheder og andre virksomheder fra fremtidige overtrædelser af EU’s konkurrenceregler. Følgelig vurderes afskrækkelsesfaktoren ud fra en række forhold og ikke alene ud fra den omhandlede virksomheds særlige situation. Kommissionen er, når den vurderer muligheden for at forhøje bøder for at sikre deres afskrækkende virkning, således på ingen måde forpligtet til at vurdere sandsynligheden for, at de pågældende virksomheder gentager deres handlinger. Følgelig består denne etape af bødeudmålingen i at forhøje udgangsbeløbet for bøden under hensyntagen til objektive forhold, såsom den berørte virksomheds størrelse og økonomiske styrke, og ikke til subjektive forhold vedrørende vurderingen af sandsynligheden for, at den vil begå en ny overtrædelse i fremtiden.

(jf. præmis 224, 225, 228 og 231-235)

8. Med hensyn til Unionens retsinstansers prøvelse af Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet er Retten i medfør af artikel 229 EF ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003 tillagt en fuld prøvelsesret, som indebærer en beføjelse for denne til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den pålagte bøde.

Bestemmelserne i artikel 48 i Rettens procesreglement kan ikke være til hinder for, at Retten i medfør af dens fulde prøvelsesret tager en argumentation, som en sagsøger har fremført under retsmødet, i betragtning ved prøvelsen af, om en forhøjelse foretaget af den bøde, som den sagsøgende virksomhed er pålagt, med henblik på en afskrækkende virkning var begrundet, henset til de af virksomheden påberåbte faktiske omstændigheder, og dette så meget desto mere hvis Kommissionen har haft lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger til dette spørgsmål.

(jf. præmis 252 og 253)

9. Det afskrækkelsesformål, som Kommissionen er berettiget til at forfølge ved fastsættelsen af størrelsen af en bøde, der er pålagt for en overtrædelse af konkurrenceretten, kan kun gyldigt opfyldes ved hensyntagen til situationen hos den virksomhed, bøden er pålagt, på det tidspunkt, hvor bøden blev pålagt. Således skal en virksomheds samlede ressourcer, som kan variere – reduceres eller øges – væsentligt inden for et relativt kort tidsrum, særligt fra overtrædelsens ophør og indtil beslutningen, hvorved bøden pålægges, bliver vedtaget, vurderes med henblik på en korrekt opfyldelse af afskrækkelsesformålet og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet på det tidspunkt, hvor bøden pålægges.

Kommissionen kan ved fastsættelsen af bødens størrelse bl.a. tage hensyn til den omstændighed, at store virksomheder for det meste råder over en juridisk-økonomisk ekspertise og infrastruktur, som sætter dem i stand til bedre at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden. Ud fra denne antagelse skal den omsætning, på grundlag af hvilken Kommissionen vurderer de omhandlede virksomheders størrelse og dermed deres mulighed for at vurdere karakteren og konsekvenserne af deres adfærd, kunne henføres til deres situation på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, og ikke det tidspunkt, hvor den anfægtede beslutning blev vedtaget.

Hensyntagen til omstændigheden vedrørende en juridisk-økonomisk infrastruktur, som sætter en stor virksomhed i stand til bedre at vide, om dens adfærd er ulovlig, og nødvendigheden af at sikre en tilstrækkeligt afskrækkende virkning af bøden er dog to forskellige begrundelser, der tjener forskellige formål.

For så vidt som dels begrundelsen for anvendelse af en multiplikationsfaktor ved fastsættelsen af bødens størrelse bygger på den virkning, der tilstræbtes over for den virksomhed, som bøden er pålagt, og ikke på hensyntagen til ovennævnte betragtninger vedrørende en juridisk-økonomisk infrastruktur, dels den økonomiske forbindelse mellem den virksomhed, som bøden er pålagt, og dens moderselskab, er blevet brudt før vedtagelsen af den beslutning, hvorved bøden blev pålagt, kan moderselskabets ressourcer dog ikke tages i betragtning ved fastsættelsen af den multiplikationsfaktor, der kan anvendes på nævnte virksomhed.

Følgelig skal vurderingen af en sådan virksomheds størrelse og økonomiske styrke med henblik på multiplikationsfaktoren foretages på det tidspunkt, hvor den beslutning, hvorved bøden pålægges, vedtages.

(jf. præmis 260, 263-265 og 270-272)

10. Selv om en fejl ved fastsættelsen af størrelsen af en pålagt bøde må tilskrives virksomheden, kan denne omstændighed ikke begrunde, at størrelsen af den bøde, som den er blevet pålagt, fastholdes, for så vidt som størrelsen beror på hensyntagen til en omstændighed, der er materielt urigtig.

(jf. præmis 274)

11. Princippet non bis in idem, som er et grundlæggende princip i EU-retten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, forbyder på konkurrenceområdet, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes. Anvendelsen af princippet non bis in idem afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.

Dette princip er på ingen måde tilsidesat ved, at en beslutning, hvorved Kommissionen pålægger en virksomhed en bøde, bygger på tidligere beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, og på grundlag af hvilke der allerede er blevet fortaget en bødeforhøjelse over for denne virksomhed på grund af gentagelsestilfælde i flere tidligere beslutninger. Den omstændighed, at Kommissionen i flere beslutninger har fastslået, at der forelå gentagelsestilfælde, på grundlag af de samme tidligere beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, er nemlig ikke ensbetydende med, at Kommissionen har straffet virksomheden flere gange for den samme overtrædelse.

Hensyntagen til gentagelsestilfælde som en skærpende omstændighed ved vurderingen af grovheden af hver enkelt af de overtrædelser, en virksomhed har begået, må nødvendigvis stemme overens med vurderingen af grovheden af de enkelte overtrædelser, der isoleret set udgør en gentagen overtrædelse af konkurrencereglerne, hvilket vidner om en tilbøjelighed hos nævnte virksomhed til ikke at drage de fornødne konsekvenser af tidligere fastslåede overtrædelser.

Følgelig er hensynet til gentagelsestilfælde i et sådant tilfælde begrundet i det yderligere afskrækkelsesbehov, som er indikeret af, at det ikke har været tilstrækkeligt, at der flere gange tidligere er blevet fastslået en overtrædelse, til at forebygge en gentagelse i form af en ny overtrædelse

(jf. præmis 292, 293, 295, 296 og 299)

12. Den omstændighed, at en virksomhed erkender delvist at have gennemført visse konkurrencebegrænsende aftaler, er ikke i sig selv en tilstrækkelig begrundelse for ikke at lade den drage fordel af en formildende omstændighed. I denne henseende er det – for at en undladelse af faktisk at gennemføre påtalte aftaler kan tillægges en gunstig betydning som formildende omstændighed i henhold til punkt 3, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten – afgørende, at der foretages en prøvelse af, om den berørte virksomhed i den periode, hvori denne var part i de ulovlige aftaler, reelt undlod at gennemføre aftalerne ved at anlægge en konkurrencebetonet adfærd på markedet, eller om den i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de forpligtelser, hvorved kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion.

(jf. præmis 308 og 309)

13. Ifølge artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan bøden for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår.

14. Ifølge retspraksis er det kun, hvis det viser sig, at flere adressater for den beslutning, hvorved bøden er pålagt, udgør virksomheden i den forstand, at det er den økonomiske enhed, der er ansvarlig for den sanktionerede overtrædelse, hvilket ydermere skal være på det tidspunkt, hvor denne beslutning blev vedtaget, at loftet kan beregnes på grundlag af denne virksomheds samlede omsætning, dvs. alle dele heraf sammenlagt. Hvis denne økonomiske enhed derimod er blevet brudt i mellemtiden, har hver af beslutningens adressater krav på, at det omhandlede loft anvendes på hver af dem isoleret set.

(jf. præmis 352)