Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 11. juni 1987. - MAIZENA GMBH M. FL. MOD BUNDESANSTALT FUER LANDWIRTSCHAFTLICHE MARKTORDNUNG (BALM). - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF VERWALTUNGSGERICHT FRANKFURT. - DEN RETLIGE KARAKTER AF SIKKERHEDSSTILLELSE VED EKSPORTLICENSER. - SAG 137/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 04587



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Henholdsvis den 22 . januar, den 30 . juni og den 17 . juli 1981 udstedte Bundesanstalt fuer Landwirtschaftliche Marktordnung ( herefter benaevnt "BALM" eller sagsoegte i "hovedsagen ") til sagsoegerne i hovedsagen tre eksportlicenser for nogle produkter omfattet af den faelles markedsordning for korn ( glucose og majsstivelse ), efter at disse havde stillet den i denne forbindelse kraevede sikkerhed som garanti for, at de opfyldte forpligtelsen til at eksportere inden for licensernes gyldighedsperiode . Sagsoegerne i hovedsagen stillede senere de paagaeldende basisprodukter under toldkontrol, jfr . artikel 4 i Raadets forordning nr . 565/80 af 4 . marts 1980 om forudbetaling af eksportrestitutioner for landbrugsprodukter ( 1 ).

Denne forordning angaar basisprodukter, der forarbejdes foer eksporten . Forordningen indeholder hjemmel til at udbetale den erhvervsdrivende et beloeb svarende til eksportrestitutionen, "saa snart basisprodukterne er anbragt under toldkontrol, hvorved det sikres, at de forarbejdede produkter eller varerne udfoeres inden for en bestemt frist" ( artikel 4 ).

Det er en betingelse for at opnaa denne forudbetaling, at der hos toldmyndighederne stilles en sikkerhed som garanti for, at der kan ske tilbagebetaling af det forudbetalte beloeb, idet denne sikkerhed skal svare til dette beloeb plus 20% ( forordningens artikel 6 ). Sagsoegerne i hovedsagen stillede en saadan sikkerhed .

Saa snart produkterne var blevet stillet under toldkontrol, frigav sagsoegte i hovedsagen den i forbindelse med eksportlicenserne stillede sikkerhed, jfr . artikel 29, litra b ), sammenholdt med artikel 30, stk . 1, litra b ), og stk . 2, og artikel 22, stk . 1, litra b ), fjerde led, i Kommissionens forordning nr . 3183/80 af 3 . december 1980 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for import - og eksportlicenser samt forudfastsaettelsesattester for landbrugsvarer ( 2 ).

Det viste sig senere, at sagsoegerne i hovedsagen for en del af de paagaeldende varers vedkommende ikke havde overholdt de frister, der er omhandlet i artikel 11 i Kommissionens forordning nr . 798/80 af 31 . marts 1980 om gennemfoerelsesbestemmelser for forudbetaling af eksportrestitutioner og positive monetaere udligningsbeloeb for landbrugsprodukter ( 3 ).

Sagsoegte i hovedsagen mente herefter, at man stod over for den i artikel 42, stk . 1, i Kommissionens forordning nr . 3183/80 naevnte situation, dvs . at forpligtelsen til at eksportere ikke var blevet overholdt af sagsoegerne i hovedsagen, for saa vidt angaar de paagaeldende maengder . Sagsoegte mente paa denne baggrund i medfoer af forordningens artikel 42, stk . 3, at vaere berettiget til "med de fornoedne aendringer" at anvende bestemmelserne i forordningens artikel 38, stk . 1, litra c ), andet led, og stillede krav om, at den sikkerhed, der havde haft til formaal at vaere en garanti for eksportens gennemfoerelse, blev stillet paa ny i det omfang, de paagaeldende maengder ikke var blevet eksporteret .

Den sikkerhed, der var stillet i henhold til ordningen om toldkontrol i medfoer af bestemmelserne i Raadets forordning nr . 565/80 af 4 . marts 1980, blev ligeledes delvis tilbageholdt af vedkommende toldmyndigheder . Denne afgoerelse er dog ikke direkte omfattet af denne sags genstand .

Sagsoegerne i hovedsagen indbragte afgoerelsen om, at sikkerheden i forbindelse med eksportlicenserne i det naevnte omfang skulle stilles paa ny, for Verwaltungsgericht Frankfurt am Main, som har anmodet Domstolen om at afgoere foelgende spoergsmaal :

"Strider artikel 38, stk . 1, litra c ), andet led, i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3183/80 af 3 . december 1980 mod trinhoejere faellesskabsret, idet bestemmelsen maa anses som en bestemmelse om straf?"

Det fremgaar af begrundelsen til forelaeggelseskendelsen, at den nationale retsinstans har taget udgangspunkt i den opfattelse, at artikel 38, stk . 1, litra c ), andet led, i forordning nr . 3183/80 er en bestemmelse om paalaeggelse af en sanktion af strafferetlig karakter . Retten mener, at dette strider mod de almindelige retsgrundsaetninger "in dubio pro reo" og "nulla poena sine culpa" og mod "proportionalitetsprincippet ". Disse principper, der gaelder inden for strafferetten i medlemsstaterne, maa ligeledes finde anvendelse i faellesskabsretten, hvilket anfoeres at fremgaa af Domstolens dom af 14 . maj 1974 ( 4 ).

A - Det praejudicielle spoergsmaals relevans

I deres indlaeg har sagsoegerne i hovedsagen gjort gaeldende, at det forelagte spoergsmaal savner relevans, idet jeg herved henviser til de argumenter, der er refereret i afsnit II-1, i retsmoederapporten .

Det fremgaar imidlertid af Domstolens faste praksis, at det tilkommer den nationale retsinstans at vurdere, om det under hensyn til sagens omstaendigheder er noedvendigt at lade et praejudicielt spoergsmaal afgoere, for at retten kan afsige dom ( 5 ).

B - Sikkerhedens retlige karakter

Den nationale retsinstans' antagelse ( sikkerhedsstillelse paa ny = boedestraf ) falder ikke i traad med Domstolens praksis .

I dommen af 17 . december 1970 ( 6 ) udtalte Domstolen saaledes i praemisserne 17 og 18 :

"sagsoegeren i hovedsagen har yderligere anfoert, at fortabelsen af sikkerheden, saafremt pligten til at importere eller eksportere ikke opfyldes, i virkeligheden er en boede eller en straf, som Traktaten ikke har bemyndiget Raadet eller Kommissionen til at indfoere;

dette anbringende er udtryk for en fejlagtig forstaaelse af ordningen med sikkerhedsstillelse, som ikke kan sidestilles med straf, idet den kun udgoer en garanti for gennemfoerelsen af en frivilligt paataget forpligtelse ".

Naar fortabelse af en sikkerhed, som interventionsorganet endnu raader over, saaledes ikke kan sidestilles med en straf, kan forholdet da vaere et andet, naar sikkerheden allerede er blevet frigivet og derefter paa ny skal stilles? Ikke efter min opfattelse .

I dommen af 25 . september 1984 i Koenecke-sagen ( 7 ) udtalte Domstolen, "at en sanktion, selv en saadan, der ikke har karakter af en straf, kun kan paalaegges i henhold til en klar og utvetydig hjemmel ". Vi vil senere kunne se, at der i denne sag i modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i Koenecke-sagen, bestaar en saadan hjemmel . Hvad man maa bemaerke sig her, er, at det klart fremgaar af denne som af andre udtalelser i dommen i Koenecke-sagen, jfr . navnlig praemis 13, at Domstolen var af den opfattelse, at tilbageholdelse af en sikkerhed, der forinden er stillet paa ny, utvivlsomt er en sanktion, men ikke en strafferetlig .

Dette er efter min opfattelse et fuldstaendigt logisk raesonnement .

Fra det tidspunkt, hvor det kan konstateres, at forpligtelsen ikke er blevet opfyldt og ikke laengere kan opfyldes, hvorefter den sikkerhed, der skulle tjene som garanti for overholdelse af forpligtelsen, tilbageholdes af vedkommende myndighed, mister sikkerheden saaledes sin karakter af en saadan og fremstaar som en sanktion . Dette maa saa meget mere gaelde, naar sikkerheden allerede tidligere har vaeret frigivet . For begge tilfaeldes vedkommende er forholdet det, at det nu er blevet umuligt at gennemfoere eksporten inden for den fastsatte frist . Naar sanktionen imidlertid ikke i det foerste tilfaelde er af strafferetlig karakter, kan den heller ikke vaere det i det andet . Retligt set er der saaledes ingen forskel paa de to situationer .

Det er med rette, at Kommissionen har gjort gaeldende, at man af dommene i sagerne Internationale Handelsgesellschaft og Koenecke kan drage den konklusion,

"at selv om fortabelse af en sikkerhed under visse forudsaetninger kan anses som en sanktion, kan en saadan ikke retligt sidestilles med en straf i strafferetlig forstand ( boedestraf )".

Naar en entreprenoer forpligter sig til at afslutte et arbejde inden for en ganske bestemt frist, saaledes at han paatager sig at betale et bestemt beloeb for hver dag, fristen overskrides, og naar han derefter overskrider denne, kan han ikke pludselig haevde, at fordi arbejdet ikke har kunnet afsluttes inden for den fastsatte frist, maa betalingen af det aftalte beloeb nu anses som en boedestraf, som han kun kan vaere forpligtet til at betale, saafremt han doemmes hertil af en retsinstans med kompetence til at paadoemme straffesager, og paa betingelse af, at det er blevet bevist, at han har gjort sig skyldig i grov uagtsomhed eller har handlet med forsaet .

Et saadant raesonnement savner lige saa vel grundlag i forbindelse med sikkerhedsstillelse, selv om det er klart, at en faellesskabsretlig ordning ikke er det samme som en civilretlig aftale . Det maa saaledes medgives, at den forpligtelse til at eksportere, som Maizena paatog sig, ikke hvad angaar spoergsmaalet om dens frivillige karakter, fuldstaendigt kan sidestilles med den forpligtelse, en entreprenoer paatager sig ( 8 ). Selskabet Maizena havde ikke mulighed for at naegte at stille sikkerhed, saafremt det oenskede at eksportere, hvorimod entreprenoeren i mit eksempel har haft, i hvert fald teoretisk, en mulighed for at naegte at acceptere det paagaeldende vilkaar om konventionalbod .

Jeg er saaledes enig med P . Tiedemann og R . Barents ( 9 ), naar de anfoerer, at den sikkerhed, der skal tjene som garanti for gennemfoerelsen af en import - eller eksport, ikke ganske kan sammenlignes med en konventionalbod ( Vertragsstrafe ) i civilretten .

Under en anden synsvinkel er ligheden med en strafferetlig sanktion imidlertid endnu mindre . Kommissionen har ret, naar den goer gaeldende, at "den manglende opfyldelse af forpligtelsen *... i sig selv (( kun medfoerer )), at sikkerheden fortabes, hvorimod der ikke er tale om nogen form for negativ vurdering ( af moralsk art ). I overensstemmelse hermed indebaerer sikkerhedens fortabelse ikke en opfoerelse i nogen form for strafferegister, og den paagaeldendes personlige forhold er uden betydning i forbindelse med beslutningen om, at sikkerheden fortabes . Navnlig boer det fremhaeves, at der ikke tages hensyn til, om den manglende opfyldelse af forpligtelsen er et gentagelsestilfaelde, eller om der foreligger skaerpende eller formildende omstaendigheder *..." ( punkt III-2, sidste afsnit, i Kommissionens indlaeg ).

Jeg er saaledes enig med R . Barents, naar han vil anse ordningen med sikkerhedsstillelse "as a separate administrave law phenomenon *... (( og foreslaar )) to solve the problem of legal protection within this framework . This is what the Court has done in its basic decision on the law of deposits in Case 11/70" ( op.cit ., s.*242 ).

Kommissionen har endvidere med rette peget paa, at ogsaa de nationale retsordener, navnlig paa told - og skatteomraadet, indeholder ordninger, hvorefter "negative oekonomiske konsekvenser ( i form af udloesning af en betalingspligt ) ud fra offentlige interesser er knyttet til bestemte handlinger, der ikke noedvendigvis er ulovlige ( endsige strafbare )" (( punkt III-3, litra a ), i Kommissionens indlaeg )).

I oevrigt optraeder begrebet "objektivt ansvar" eller "ansvar uden culpa" oftere og oftere i moderne ret . Man kan i denne forbindelse navnlig henvise til Haag-konventionen af 2 . oktober 1973 om lovvalget ved produktansvar, den under Europa-Raadets auspicier indgaaede konvention af 27 . januar 1977 om produktansvar i henseende til personskade og doed, og Raadets direktiv af 25 . juli 1985 om tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar ( 10 ). Direktivet indeholder bestemmelse om, at "en producent er ansvarlig for skade, der foraarsages af en defekt ved hans produkt" ( artikel 1 ), ud fra den betragtning, at "kun hvis der paalaegges producenten et objektivt ansvar, opnaas en hensigtsmaessig loesning paa det problem, som er karakteristisk for nutidens stadige tekniske udvikling, og som bestaar i at foretage en rimelig placering af ansvaret for de risici, som den moderne tekniske produktion indebaerer" ( anden betragtning ). Direktivet indeholder endvidere bestemmelse om, at producenten for at vaere ansvarsfri maa bevise, at der foreligger bestemte omstaendigheder, som loeser ham fra ansvaret ( artikel 7 ).

De - meget lignende - kendetegn ved ordningen med sikkerhedsstillelse paa landbrugsomraadet afspejler saaledes langt fra nogen foraeldet retsopfattelse ( 11 ), men falder i traad med en tendens i moderne ret .

Ikke alle virkemidler inden for faellesskabsretten kan uden videre sidestilles med allerede eksisterende begreber i de nationale retsordener, og selv inden for disse har den oekonomiske udvikling givet anledning til saerlige ordninger, som hverken falder ind under de traditionelle dele af civilretten eller af strafferetten .

Det afgoerende er, at borgernes grundlaeggende rettigheder ikke tilsidesaettes ved disse nye retlige virkemidler, idet det dog gaelder, at "inden for det faellesskabsretlige system synes det *... berettiget at opstille bestemte begraensninger i disse rettigheder, der er berettiget ved de maal af almen interesse, som Faellesskabet forfoelger, saa laenge det vaesentlige i disse rettigheder ikke beroeres" ( 12 ).

I dommen i sagen Internationale Handelsgesellschaft havde Domstolen allerede for foerste gang taget stilling til ordningen med sikkerhedssstillelse som saadan, i forhold til de principper, som Verwaltungsgericht Frankfurt am Main dengang pegede paa, og Domstolens konklusion var, at ordningen "ikke kraenker nogen rettighed af fundamental art" ( praemis 20 i dommen ).

I denne sag rejser Verwaltungsgericht Frankfurt am Main det spoergsmaal, om ikke andre principper, som retten kvalificerer som strafferetlige grundsaetninger, tilsidesaettes ved denne ordning .

Man kunne vaere fristet til at give den nationale retsinstans det svar, at da fortabelsen af sikkerheden ikke har karakter af en strafferetlig sanktion, kan strafferetlige grundsaetninger heller ikke finde anvendelse paa ordningen . Men naar vi taler om grundlaeggende rettigheder, maa der udvises den stoerste forsigtighed, og hvad nogle anser som strafferetlige grundsaetninger, vil andre muligvis ganske enkelt anse som udtryk for grundlaeggende rettigheder eller som forvaltningsretlige principper, der har til formaal at sikre de erhvervsdrivende en tilstraekkelig retsbeskyttelse . Lad mig derfor undersoege, om der blandt de principper, som den nationale retsinstans eller sagsoegerne i hovedsagen har peget paa, er saadanne, der kan anses for at finde anvendelse her, og i bekraeftende fald, om der ved artikel 38 i forordning nr . 3183/80 er sket en tilsidesaettelse heraf .

C - Gyldigheden af artikel 38, stk . 1, litra c ), i forordning nr . 3183/80

Det er klart, at spoergsmaalet om gyldigheden af denne bestemmelse maa vurderes i forhold til trinhoejere faellesskabsret og ikke i forhold til retsregler eller juridiske begreber i national ret ( 13 ).

Af den trinhoejere faellesskabsrets principper har den nationale retsinstans henvist til foelgende :

- in dubio pro reo,

- nulla poena sine culpa,

- proportionalitetsprincippet .

Sagsoegerne i hovedsagen har herudover i deres indlaeg for Domstolen henvist til foelgende traditionelle retsgrundsaetninger :

- nulla poena sine lege,

- ne bis in idem .

Rent systematisk finder jeg det mest logisk at indlede min gennemgang med de to sidstnaevnte principper .

1 . Princippet "nullum crimen, nulla poena sine lege" ( legalitetsprincippet )

Princippet om, at der ikke kan paalaegges eller gennemfoeres nogen straf, medmindre der foreligger en retlig hjemmel, er ikke ukendt i faellesskabsretten . Domstolen har saaledes undersoegt, om det var foreneligt med legalitetsprincippet, at Kommissionen paalagde en staalproducent en boede for overskridelse af produktionskvoter ( 14 ).

Som jeg allerede har naevnt, udtalte Domstolen i dommen i Koenecke-sagen, at en sanktion, selv om den ikke er af strafferetlig karakter, kun kan paalaegges, saafremt der er en klar og utvetydig hjemmel hertil .

Sagsoegerne i hovedsagen goer under henvisning til denne dom gaeldende, at der ogsaa i det her foreliggende tilfaelde savnes en saadan hjemmel . Artikel 38 omhandler saaledes en ganske saerlig situation, nemlig hvor der er tale om den toldordning, der gaelder for produkter, som reimporteres til Faellesskabet efter at have vaeret eksporteret ( ordningen for returvarer ). En ordning, der vil kunne vaere retmaessig i denne forbindelse, er det ikke noedvendigvis under andre forudsaetninger .

Hertil kommer, at begrebet anvendelse "med de fornoedne aendringer" eller "mutatis mutandis" er uklart .

Hertil har jeg foelgende bemaerkninger . Det er aabenbart, at artikel 38 isoleret set kun angaar "ordningen for returvarer ". Men det staar ganske klart, at artikel 42 indeholder en forpligtelse for vedkommende myndighed, der har udstedt den paagaeldende eksportlicens, til at anvende bestemmelserne i artikel 38, stk . 1, litra c ), naar et produkt er stillet under toldkontrol ( artikel 4 i forordning nr . 565/80 ), og fristen for at eksportere ikke er blevet overholdt ( artikel 11 i forordning nr . 798/80 ).

Det maa derfor laegges til grund, at der var en klar og utvetydig hjemmel for BALM' s krav om, at sikkerheden skulle stilles paa ny .

Anvendelse af en bestemmelse "mutatis mutandis" paa en lignende, men ikke identisk, retlig situation, er en velkendt juridisk teknik . I denne sag forholder det sig saaledes, at parterne ikke har vaeret i vildfarelse, hverken med hensyn til henvisningsbestemmelsens betydning eller indholdet af den regel, der skulle anvendes .

Endelig bemaerker jeg, at den omstaendighed, at artikel 42, stk . 3, kun er rettet til "den licensudstedende myndighed" og ikke til licenshaveren, heller ikke med rette kan paaberaabes til stoette for, at den anfaegtede bestemmelse skulle vaere ugyldig . Selv om det antages, at inden for strafferetten skal enhver bestemmelse om paalaeggelse af en sanktion noedvendigvis affattes i form af "Den, der *... straffes med *...", fremgaar det under alle omstaendigheder af Domstolens praksis, at bestemmelser i forordninger, der hjemler en manglende frigivelse af en stillet sikkerhed, eller hvorefter en sikkerhed skal stilles paa ny, ikke dermed kan anses som bestemmelser om paalaeggelse af strafferetlige sanktioner .

Jeg bemaerker dog i denne forbindelse, at anvendelsen af udtrykket "stiller indehaveren *... paa ny sikkerheden" ikke er paa sin plads . Ordet "sikkerhed" forudsaetter, at der er tale om en garanti . Som Domstolen bemaerkede i dommen i Koenecke-sagen ( praemis 10 ), kan man imidlertid ikke kraeve en retablering af en sikkerhed, naar den risiko, for hvilken den er blevet stillet, allerede er blevet aktualiseret . Det havde vaeret mere korrekt at tale om et "beloeb svarende til sikkerheden ".

2 . Princippet "ne bis in idem"

Sagsoegerne i hovedsagen goer endvidere gaeldende, at man har villet paalaegge dem en dobbelt sanktion for de samme forhold, idet ogsaa sikkerheden for forarbejdningen i henhold til artikel 6 i forordning nr . 565/80 har til formaal at skabe en garanti for, at varen eksporteres .

I henhold til denne bestemmelse er den for forarbejdningen stillede sikkerhed en garanti for "tilbagebetalingen af et beloeb lig med det udbetalte beloeb forhoejet med et tillaegsbeloeb ". Det beloeb, der er blevet udbetalt ( i form af en forudbetaling ), er eksportrestitutionen . Sikkerheden skal tjene som garanti for tilbagebetalingen heraf i tilfaelde, hvor det ender med, at eksporten ikke finder sted .

Hvad angaar forhoejelsen med 20%, er formaalet hermed "at undgaa, at eksportoeren opnaar en uretmaessig fordel . I de tilfaelde, hvor en forhaandsfinansieringsordning finder anvendelse, ville de erhvervsdrivende nemlig uretmaessigt opnaa vederlagsfri kredit, hvis det senere skulle vise sig, at der ikke var grundlag for at yde restitution" ( 15 ).

Princippet "ne bis in idem" kan derfor ikke vaere til hinder for, at den for eksporten stillede sikkerhed skal stilles paa ny .

3 . Princippet "in dubio pro reo"

I sagen Internationale Handelsgesellschaft havde Verwaltungsgericht Frankfurt am Main stillet spoergsmaal om, hvorvidt den paagaeldende ordning med sikkerhedsstillelse var lovlig, for saa vidt det kun var i tilfaelde af force majeure, at sikkerheden ikke fortabtes .

Domstolen udtalte herom foelgende :

"det ses altsaa, at faellesskabslovgiver ved at foreskrive, at der kun kan ske bortfald af pligten til at eksportere og frigivelse af sikkerheden i tilfaelde af force majeure, har skabt en bestemmelse, som, uden at paalaegge importoererne eller eksportoererne en urimelig byrde, er egnettil ud fra de i Traktatens artikel 39 omhandlede almene hensyn at sikre den normale funktion af markedsordningen for korn;

det foelger heraf, at intet i de bestemmelser, som begraenser sikkerhedens frigivelse til tilfaelde af force majeure, kan anfoeres mod gyldigheden af ordningen med sikkerhedsstillelse" ( praemis*25 ).

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main er imidlertid af den opfattelse, at der sker en kraenkelse af princippet "in dubio pro reo" derved, at det er den erhvervsdrivende, og ikke vedkommende myndighed, som har bevisbyrden for, at der foreligger et tilfaelde af force majeure .

Hertil er at sige, at det er uantageligt, om det skulle paahvile vedkommende forvaltningsmyndighed i hvert tilfaelde at godtgoere, at det ikke har vaeret nogen form for force majeure, som har forhindret den paagaeldende virksomhed i at eksportere varen inden for den fastsatte frist . Teoretisk kan man forestille sig en lang raekke forskellige tilfaelde af force majeure . Det kan ikke kraeves af myndigheden, at den skal forsoege at gisne om, hvilken form for force majeure der eventuelt kan have foreligget .

Selv inden for strafferetten maa en tiltalt underbygge, hvad han paaberaaber sig, noeje redegoere for handlingsforloebet og fremfoere alle de beviser, som han kan pege paa . Herved opstaar der en meningsudveksling mellem ham og anklagemyndigheden, der i givet fald paa sin side bestraeber sig paa at godtgoere, at de paaberaabte omstaendigheder ikke kan foere til en frifindelse af den tiltalte . I sidste instans er det den af de to parter i sagen, der raader over de bedste argumenter, som faar medhold .

Efter min opfattelse maa det saa meget mere vaere foreneligt med den private borgers grundlaeggende rettigheder, at det samme sker i forbindelse med ordningen med sikkerhedsstillelse, bortset fra at diskussionen her i foerste omgang sker mellem importoeren/eksportoeren og interventionsorganet og om noedvendigt senere fortsaetter - ikke for en retsinstans, der paadoemmer straffesager - men for en forvaltnings - eller civil domstol . Jeg mener i oevrigt, at Domstolen allerede i dommen af 11 . juli 1968 ( Schwarzwaldmilch ( 16 )) forudsaetningsvis anerkendte gyldigheden af denne bevisbyrdeordning ved at udtale, at "endelig foelger det af ordningen i henhold til forordningens artikel 6, at det paahviler importoeren at godtgoere, at forudsaetningerne for, at der foreligger et tilfaelde af force majeure, er opfyldt ".

4 . "Nulla poena sine culpa"

Som tidligere naevnt staar vi i denne sag over for et af de tilfaelde, hvor de paagaeldende bestemmelser ikke giver plads for nogen form for vurdering med hensyn til de underliggende aarsager til, at forpligtelsen til at eksportere ikke er blevet opfyldt, naar vi ser bort fra force majeure . Den hjemlede sanktion har ikke karakter af "poena", det vil sige en strafferetlig sanktion . Tilbage staar derfor kun at undersoege det af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main anfoerte, hvorefter en juridisk person ikke kan paalaegges en sanktion .

Faellesskabsretten indeholder imidlertid hjemmel til i visse tilfaelde at paalaegge juridiske personer egentlige boedestraffe . Jeg har allerede naevnt tilfaelde ( 14 ), hvor Domstolen har opretholdt boeder, som Kommissionen har paalagt jern - og staalvirksomheder . Jeg kan endvidere henvise til artikel 15 i Raadets forordning nr . 17 ( 17 ), hvorefter "Kommissionen (( kan )) paalaegge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder boeder *...".

Dette vil saa meget mere kunne vaere lovligt, naar der er tale om en sanktion, som ikke har karakter af en boedestraf .

5 . Proportionalitetsprincippet

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main er af den opfattelse, at der sker en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, "idet boedestraffens stoerrelse ikke afhaenger af graden af skyld, og idet der ikke goeres nogen forskel paa, om der foreligger uagtsomhed, grov uagtsomhed eller forsaet ".

Jeg kan herom kun gentage, at der i sagen er tale om en ordning med objektivt ansvar, i forbindelse med hvilken ethvert spoergsmaal om subjektiv skyld er uden relevans .

Artikel 38 kan derfor ikke anses for ugyldig som stridende mod proportionalitetsprincippet .

Inden jeg sammenfatter, vil jeg kort minde om, at faellesskabslovgivningen - i hoej grad under paavirkning af Domstolens praksis - er blevet tilpasset, saaledes at der i alle tilfaelde vil kunne tages hensyn til karakteren af den manglende opfyldelse af den paagaeldende forpligtelse og til raekkevidden af denne manglende opfyldelse .

Jeg maa i denne forbindelse naevne Kommissionens forordning nr . 2220/85 af 22 . juli 1985 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen for sikkerhedsstillelse for landbrugsprodukter ( EFT L*205 af 3.8.1985, s.*5 ). Denne forordning, der finder anvendelse paa alle landbrugssektorer, sondrer mellem primaere, sekundaere og underordnede forpligtelser .

Ordningen med sikkerhedsstillelse er saaledes ikke laengere praeget af den samme stivhed som tidligere .

D - Sammenfatning

"Gennemgangen af det af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main forelagte spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 38, stk . 1, litra c ), andet led, i Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 3183/80 af 3 . december 1980 ."

( 1 ) EFT L*62 af 7.3.1980, s.*5 .

( 2 ) EFT L*338 af 13.12.1980, s.*1 .

( 3 ) EFT L*87 af 1.4.1980, s.*42 .

( 4 ) Dom af 14 . maj 1974, Nold, 4/73, Sml . s.*491, praemis 13 .

( 5 ) Jfr . foelgende domme : dom af 16 . december 1981, Foglia, 244/80, Sml . s.*3045, praemis 15, dom af 14 . februar 1984, Rewe, 278/82, Sml . s.*721, praemis 8, dom af 28 . juni 1984, Moser, 180/83, Sml . s.*2539, praemis 6, og dom af 12 . juni 1986, Bertini, de forenede sager 98, 162 og 258/85, Sml . s.*1885, praemis 8 .

( 6 ) Dom af 17 . december 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Sml . s.*235 .

( 7 ) Sag 117/83, Sml . s.*3291, 3302 .

( 8 ) Jfr . Tiedemann, P .: "Das Kautionsrecht der EWG - ein verdecktes Strafrecht?", Neue Juristische Wochenschrift, 1983, s.*2727-2731 .

( 9 ) Barents, R .: "The System of Deposits in Community Agricultural Law, Efficiency v . Proportionnality", European Law Review, august 1985, s.*239-249 .

( 10 ) EFT L*210 af 7.8.1985, s.*29 .

( 11 ) Se den foernaevnte artikel af P . Tiedemann, s.*2727 .

( 12 ) Dom af 14 . maj 1974, 4/73, Nold mod Kommissionen, Sml . s.*491, 508, praemis 14 .

( 13 ) Se i denne forbindelse dommen af 17 . december 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, praemis 3, jfr . ovenfor, og dommen af 8 . oktober 1986, Keller, 234/85, Sml . s.*2897, praemis 7 .

( 14 ) Dom af 17 . maj 1984, Estel, 83/83, Sml . s.*2195 . Domstolen har naevnt princippet i dommen af 28 . marts 1984, Fratelli Bertoli, 8/83, Sml . s.*1649, praemis 27 og i dommen af 3 . marts 1982, Alpha Steel, 14/81, Sml . s.*749, praemis 29 .

( 15 ) Dom af 5 . februar 1987, 288/85, Hauptzollamt Hamburg-Jonas mod Plange Kraftfutterwerke GmbH & Co ., Sml . s.*611,praemis 14 .

( 16 ) Sag 4/68, Firma Schwarzwaldmilch GmbH mod Einfuhr - und Vorratsstelle fuer Fette, Sml . 1965-1968, s.*527 .

( 14 ) Dom af 17 . maj 1984, Estel, 83/83, Sml . s.*2195 . Domstolen har naevnt princippet i dommen af 28 . marts 1984, Fratelli Bertoli, 8/83, Sml . s.*1649, praemis 27, og i dommen af 3 . marts 1982, Alpha Steel, 14/81, Sml . s.*749, praemis 29 .

( 17 ) EFT-spec.udg . 1959-1960, s.*81 .