5.

Jeg har allerede fremhævet, at den grundlæggende bestemmelse vedrørende udligningsbeløb (Rådets forordning nr. 974/71, artikel 3) er kendetegnet ved en forpligtelse, der er pålagt Kommissionen, til at ændre de nævnte beløb i overensstemmelse med ethvert valutaudsving, der overstiger en bestemt procentsats. Domstolen har i en videre sammenhæng henvist til »fællesskabsinstitutionernes pligt til at ændre systemet, når det måtte vise sig nødvendigt for at sikre dets korrigerende funktion« (den ovennævnte dom af 10. 12. 1975, Coopératives Agricoles de Céréales mod Kommissionen og Rådet). Dette er fuldt ud i overensstemmelse med logikken i ordningen, da det altid skal erindres, at ordningen ikke blev indført for at beskytte handlendes individuelle interesser, men for at forhindre de vanskeligheder, som monetær ustabilitet kunne medføre for de fælles markedsordningers funktion, dvs. for at beskytte en generel interesse (jf. især dommen af 15. 5. 1975 i sag 74/74, CNTA, ovenfor citeret, og af 17. 3. 1976 i de forenede sager 67 til 85/75, Lesieur Cotelle, ovenfor citeret). Det er åbenbart, at den effektive opfyldelse af de funktioner, der er tillagt ordningen med monetære udligningsbeløb, kræver, at ændringerne bliver gennemført i stor hast. Kommissionen har lejlighedsvis, men alene af særlige grunde, fraveget denne grundlæggende regel, således som det skete under hensyn til visse pludselige ændringer af vekselkurserne som følge af spekulative bevægelser, for så vidt som de kurser, der var konstateret i en uge, ikke kunne anses som repræsentative for den virkelige situation for den valuta, der var genstand for spekulativt pres (jf. forordning nr. 1356/76 af 11. 6. 1976 (EFT L 173, 1976, s. 39) og forordning nr. 283/78 af 10. februar 1978 (EFT L 41, 1978, s. 25)). Forordning nr. 2405/76 af 1. oktober 1976, der opretholdt de monetære udligningsbeløb, der gjaldt for handelen med landbrugsprodukter til og fra Storbritannien, på det eksisterende niveau, skønt betingelserne i artikel 3 i forordning nr. 974/71 om den tvungne ændring af sådanne beløb var opfyldt, udgør således en usædvanlig fravigelse af den ovennævnte grundregel. Til forskel fra de to ovennævnte tilfælde af fravigelse, i hvilke det tidligere niveau for monetære udligningsbeløb ene og alene blev fastholdt og således skulle forblive i kraft i hele den følgende uge, blev det imidlertid i betragtningerne til forordning nr. 2405/76 udtrykkelig fastslået, at det tidligere niveau skulle opretholdes som en bevarende foranstaltning, indtil den afgørelse forelå, der hurtigt skulle træffes i sagen af Rådet. Handlende inden for denne sektor kunne ikke være uvidende om formålet med denne foranstaltning og den deri liggende uvished. Det kunne ikke garanteres, at Rådet ville følge Kommissionens forslag, ganske bortset fra den omstændighed, at den britiske regerings afvisende holdning allerede var blevet forudsagt af pressen. På den anden side, hvis dette forslag blev forkastet, kunne der ikke regnes med den mulighed, at Kommissionen yderligere ville udsætte opfyldelsen af sin særlige forpligtelse i henhold til den nævnte artikel 3 i forordning nr. 974/71 til at fastsætte et nyt niveau for monetære udligningsbeløb for udførsler fra og indførsler til Det forenede Kongerige. Under hensyn til den påtrængende natur af Kommissionens forslag og den rent bevarende natur af forordning nr. 2405/76 var det logisk at vente, at Rådets afgørelse, hvad enten den var positiv eller negativ, ville blive truffet yderst hurtigt, og at det kunne forudses, at hvis afgørelsen var negativ, ville der sandsynligvis straks blive fastsat nye monetære udligningsbeløb. Det mindste, der kan anføres, er, at det ikke ville være berettiget fuldt ud at udelukke den sidstnævnte mulighed. De berørte havde kendskab til omstændighederne og kunne ikke være uvidende om logikken i og kravene efter ordningen, der objektivt kan udledes af lovbestemmelserne. Også på grundlag af objektive regler (vedrørende ændringen af de monetære udligningsbeløb) var de pågældende i stand til at forudse det mulige nye niveau med en betydelig grad af nøjagtighed. Dette var i øvrigt blevet præciseret af Kommissionen i de forklarende bemærkninger til dens forslag om fastsættelse af en ny paritet for det engelske »grønne« pund. Det kan heroverfor anføres, at forordningen om fastsættelse af den nye paritet for det engelske »grønne« pund først skulle træde i kraft den 11. oktober ifølge Kommissionens forslag. Jeg mener imidlertid, at dette ikke indebærer, at Kommissionen var forpligtet til at opretholde det monetære beløb på det eksisterende niveau indtil den nævnte dato, hvis dens forslag ikke blev accepteret. Det er rigtigt, at Kommissionen, nar den ændrer niveauet for monetære udligningsbeløb, normalt foreskriver, at anvendelsen af de nye beløb skal ske fra begyndelsen af den uge, der følger efter vedtagelsen af ændringsbestemmelsen. Det er imidlertid også rigtigt, at udligningsbeløbenes overensstemmelse med den faktiske situation for vekselkurserne skal undersøges hver uge, og at den forskel i kurserne, der konstateres hver uge, sammenlignet med det foregående niveau, hvis de i den nævnte artikel 3 foreskrevne betingelser er opfyldt, skal genspejles i niveauet for de monetære udligningsbeløb, der gælder fra begyndelsen af den uge, der følger den uge, i hvilken kursen blev konstateret. Når Kommissionen, som i det foreliggende tilfælde, af særlige grunde ikke straks følger denne grundlæggende regel og i stedet beslutter midlertidigt at undlade at handle i forventning om en alternativ løsning, der er foreslået Rådet, består der åbenbart en unormal situation, der klart er kendetegnet som sådan for de berørte. Denne unormale situation følger af den foranstaltning, der »fastholder« de tidligere kurser, hvilket, som jeg har anført, udgør en fravigelse af systemet efter den nævnte artikel 3 i grundforordningen; en sådan foranstaltning kan ikke anses som en bestemmelse, der blot bekræfter en eksisterende situation. I en sådan særlig situation og under hensyn til en forordning, der udtrykkelig foreskriver, at den er af rent foreløbig natur, er det derfor ikke hensigtsmæssigt at henvise til den normale praksis, hvorefter fastsættelsen af monetære udligningsbeløb gælder for en hel uge. Jeg mener heller ikke, at det i foreliggende sag er relevant at henvise til det kriterium, hvorefter det ikke er berettiget med umiddelbar virkning og uden forudgående meddelelse at vedtage en lovbestemmelse, der har ugunstige virkninger for opfyldelsen af løbende kontrakter, når der ikke står nogen tvingende offentlig interesse i vejen for indførelsen af overgangsforanstaltninger. Dette kriterium, som blev påberåbt af British Beef, har Domstolen faktisk anvendt, skønt ikke for så vidt angår gyldigheden af lovgivningsforanstaltninger, men for så vidt angår Fællesskabets ansvar uden for kontrakt, og især med henblik på en eksportør, der havde opnået en forudfastsættelse af restitutionsbeløb, og således i forhold til Fællesskabet havde påtaget sig en uigenkaldelig forpligtelse, der var sikret ved sikkerhedsstillelse, til at gennemføre de forretninger, der var. relevante med henblik på anvendelsen af de monetære udligningsbeløb (sag 74/74, CNTA, Sml. 1975, s. 549). Den situation, som vi beskæftiger os med i den foreliggende sag, er helt forskellig herfra. Det er altså nødvendigt at erindre, at Kommissionen, hvis den havde opretholdt »fastholdelsen« for hele den uge, der begyndte den 4. oktober, til trods for den forpligtelse, som påhvilede den i henhold til artikel 3 i den nævnte grundforordning, ville have løbet risikoen for at blive gjort ansvarlig for tab, der var opstået for britiske importører af landbrugsprodukter, som ikke ville have haft fordel af en forøgelse af de monetære udligningsbeløb, der skulle kompensere for den større forskel mellem den faktiske kursværdi for deres valuta og det fiktive forhold mellem denne og den europæiske regningsenhed. Endelig diskuteredes under retsforhandlingerne i vidt omfang forsikringerne fra Meat and Livestock Commission i dens telex-meddelelse af 29. september og 1. oktober. Bortset fra den omstændighed, at den første meddelelse var sket med forbehold af bekræftelse, og at den anden, skønt den indeholdt denne bekræftelse, samtidig fastslog, at situationen var »uklar«, må det anføres, at handlende inden for denne sektor, inden de påtog sig forpligtelser til at foretage udførsler, skulle have overvejet ordlyden af den nævnte forordning nr. 2405/76 af 1. oktober 1976 fra Kommissionen og den særlige natur af den heri indeholdte fravigelse fra grundforordningen. Det forhold, at de ikke desto mindre var tilfredse med prognosen fra en national myndighed inden for sektoren (der ikke handlede for Fællesskabet) vedrørende situationens sandsynlige udvikling, er ikke tilstrækkeligt til at gøre deres forventning »berettiget«. Fra et objektivt synspunkt var situationen klart usikker og afhængig af Rådets afgørelse. Risikoen for, at Rådet ikke ville acceptere Kommissionens forslag, og at den midlertidige »fastholdelse« af de monetære udligningsbeløb derfor ikke ville blive opretholdt, kunne med rimelighed forudses. Forventningen om, at de beløb, der gjaldt, ville blive opretholdt i hele den uge, der begyndte den 4. oktober, var baseret på et meget spinkelt grundlag.