RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

13. juli 1995

Sag T-557/93

Lars Bo Rasmussen

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — bedømmelse — bedømmelsesrapport — forsinket udfærdigelse — forfremmelse — proceduremangler«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-603

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A4 som led i forfremmelsesproceduren for 1992 og at forfremme samtlige tjenestemænd opført på listen, der blev offentliggjort i Administrative Meddelelser nr. 770.

Udfald:

Annullation af afgørelsen om ikke at forfremme sagsøgeren og i øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Efter fra 1989 til 1991 at have gjort tjeneste i oversættelsestjenesten var sagsøgeren, en ekspeditionssekretær i lønklasse A5, nu tilknyttet direktorat E, »Sundhed og Sikkerhed«, i Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V).

Sagsøgeren underskrev »en bedømmelsesrapport« omfattende perioden 1989-1991, der var blevet overgivet ham den 29. juni 1992, og som var underskrevet af sagsøgerens overordnede i GD V, hvorimod bedømmelsesrapporten ikke var godkendt af sagsøgerens tidligere overordnede i oversættelsestjenesten.

Den 13. oktober 1992 underskrev sagsøgeren uden forbehold sin bedømmelsesrapport for 1989-1991, der var blevet udfærdiget af den pågældende bedømmer efter høring af sagsøgerens tidligere umiddelbart overordnede i oversættelsestjenesten. De som led i den analytiske vurdering givne points var herved væsentligt lavere end i det dokument, der var blevet overgivet sagsøgeren den 29. juni 1992.

Sagsøgeren blev ikke opført på den senere offentliggjorte liste over tjenestemænd forfremmet til lønklasse A4 som led i forfremmelsesproceduren for 1992.

Det første led af sagsøgerens anbringende, hvorved han gjorde gældende, at den fulgte fremgangsmåde ved den sammenlignende bedømmelse af »fortjenesterne« hos ansøgerne til forfremmelse var behæftet med mangler

Retten forkastede det første led af sagsøgerens anbringende, hvorved sagsøgeren havde gjort gældende, at Kommissionen i strid med vedtægtens artikel 45 havde begrænset den sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester« til kun at omfatte tjenestemænd i GD V, der kunne forfremmes til lønklasse A4, idet Kommissionen burde have foretaget en sammenlignende bedømmelse af »fortjenesterne« hos samtlige tjenestemænd, der lainne forfremmes til lønklasse A4 (præmis 17 og 23).

Retten bemærkede herved, at ansættelsesmyndigheden råder over vide skønsmæssige beføjelser, og at Retten på dette område alene kan efterprøve, hvorvidt administrationen har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt (præmis 19).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1987, sag 324/85, Bouteiller mod Kommissionen, Sml. s. 529; Retten, 26. oktober 1994, sag T-18/93, Marcato mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 45.

Ansættelsesmyndigheden er som led i en forfremmelsesprocedure forpligtet til at træffe afgørelse på grundlag af en sammenlignende bedømmelse af bedømmelsesrapporterne og af de forfremmelsesværdige tjenestemænds »fortjenester«. Ansættelsesmyndigheden kan herved efter sine beføjelser i henhold til vedtægten foretage en sådan bedømmelse efter den fremgangsmåde eller metode, som den finder mest hensigtsmæssig (præmis 20).

Henvisningtil: Domstolen, 1. juli 1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, præmis 17; Retten, 10. juli 1992, sag T-53/91, Mergen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, præmis 30.

Retten bemærkede herefter, at en indledende bedømmelse af de forfremmelsesværdige tjenestemænd inden for hvert af Kommissionens generaldirektorater ikke kan antages at foregribe en rimelig sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, jf. herved vedtægtens artikel 45, idet en sådan fremgangsmåde tværtimod må anses for at være i overensstemmelse med princippet om god forvaltningsskik (præmis 21).

Henvisningtil: Retten, 30. november 1993, sag T-76/92, Tsirimokos mod Parlamentet, Sml. II, s. 1281, præmis 16; Retten, 30. november 1993, sag T-78/92, Perakis mod Parlamentet, Sml. II, s. 1299, præmis 14.

Generaldirektørens deltagelse i forfremmelsesproceduren må således af to grunde anses for nødvendig, nemlig dels med henblik på en inddragelse af de særlige forhold inden for det pågældende generaldirektorat, som generaldirektøren er bekendt med gennem sin høring af de forskellige overordnede, dels med henblik på et samlet overblik over de bedømmelsesrapporter, der er blevet udfærdiget om de forskellige forfremmelsesværdige tjenestemænd af forskellige bedømmere (præmis 22).

Henvisning til: Mergen mod Kommissionen, a.st.

Det andet led af sagsøgerens anbringende, hvorved han gjorde gældende, at der ikke forelå nogen bedømmelsesrapport under forløbet af forfremmelsesproceduren for 1992

Retten gav derimod sagsøgeren medhold i, at Kommissionen ikke havde kunnet foretage en sammenlignende bedømmelse af »fortjenesterne« hos de tjenestemænd, der kunne forfremmes til lønklasse A4, for så vidt sagsøgerens bedømmelsesrapport for 1989-1991 ikke forelå på tidspunktet for offentliggørelsen i juni 1992 af forslagene til forfremmelser i GD V (præmis 50).

Retten bemærkede indledningsvis, at der altid foreligger en pligt til at udfærdige bedømmelsesrapporter, idet dette er begrundet i hensynet til god forvaltningsskik og rationel administration af tjenestegrenene inden for Fællesskabet og i hensynet til beskyttelsen af tjenestemændenes interesser. Bedømmelsesrapporten udgør et afgørende vurderingsgrundlag, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til spørgsmål vedrørende en tjenestemands karriereforløb (præmis 30).

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1977, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, præmis 44; Domstolen, 27. januar 1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103; Domstolen, 17. december 1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, præmis 16; Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. II, s. 201, præmis 43.

Det gælder dog, at er en forfremmelsesprocedure behæftet med mangler, for så vidt ansættelsesmyndigheden ikke har kunnet foretage en sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, fordi en eller flere af ansøgernes bedømmelsesrapporter af administrative grunde er blevet udfærdiget med en betydelig forsinkelse, er det ikke noget krav, at samtlige ansøgere på tidspunktet for afgørelsen om forfremmelser i henseende til deres bedømmelsesrapporter befinder sig i nøjagtigt den samme situation, ligesom det ikke kan kræves, at ansættelsesmyndigheden udskyder sin afgørelse, såfremt en eller flere ansøgeres seneste bedømmelsesrapport endnu ikke er blevet udfærdiget. For det andet er det ikke tilstrækkeligt til, at der bør træffes bestemmelse om annullation af afgørelser om forfremmelser, at en ansøgers personlige aktmappe ikke opfylder de gældende formforskrifter eller er ufuldstændig, medmindre det godtgøres, at dette forhold har kunnet have en afgørende betydning for forfremmelsesproceduren. Endelig er ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at udskyde sine afgørelser om forfremmelser, idet den kan benytte et andet grundlag med henblik på at afhjælpe manglen på en bedømmelsesrapport. I ganske særlige tilfælde kan en mangel på en bedømmelsesrapport afhjælpes på grundlag af andre oplysninger om den pågældende tjenestemands »fortjenester« (præmis 31 og 32).

Henvisning til: Domstolen, 12. oktober 1978, sag 86/77, Ditterich mod Kommissionen, Sml. s. 1855, præmis 18 og 19; Domstolen, 10. juni 1987, sag 7/86, Vincent mod Parlamentet, Sml. s. 2473, samt Moritz mod Kommissionen og Vela Palacios mod ØSU, a.st.

Det gælder endelig, at stillet over for en række tilstrækkeligt samstemmende indicier til støtte for, at der ikke er foretaget nogen virkelig sammenlignende bedømmelse af ansøgningerne, skal den sagsøgte institution fremlægge bevis — i form af objektive oplysninger, der kan prøves af Retten — for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for den pågældende tjenestemand, der ville kunne forfremmes, og at den har foretaget en sådan sammenlignende bedømmelse (præmis 33).

Henvisning til: Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU, Sml. II, s. 63, præmis 25.

Retten udtalte herefter, at det dokument, som blev overgivet sagsøgeren den 29. juni 1992, derved, at det var blevet underskrevet af chefen for den administrative enhed V.E.5, som sagsøgeren kun havde været knyttet til siden 1991, ifølge de gældende bestemmelser ikke kunne være en gyldig bedømmelsesrapport, da chefen for den administrative enhed i tidsmæssig henseende savnede kompetence til at være bedømmer (præmis 37).

Det måtte endvidere lægges til grund, at sagsøgerens personlige aktmappe på det afgørende tidspunkt i forbindelse med forfremmelsesproceduren, der blev afsluttet i juni 1992 ved offentliggørelsen af forslagene til forfremmelser i GD V, endnu ikke indeholdt nogen bedømmelsesrapport for 1989-1991 (præmis 38).

Kommissionen havde herved ikke redegjort nærmere for de oplysninger, som den måtte have baseret sig på med henblik på at afhjælpe manglen på bedømmelsesrapport ved sin sammenlignende bedømmelse af »fortjenesterne« hos ansøgerne til forfremmelse, herunder navnlig sagsøgeren, som led i den omtvistede forfremmelsesprocedure. Kommissionen havde ikke under sagen gjort gældende, at den havde baseret sig på andet end bedømmelsesrapporter. Endelig fremgik det ikke af sagens akter, og Kommissionen havde heller ikke gjort gældende, at den på gyldig måde skulle have foretaget en fornyet vurdering af sagsøgerens forhold efter udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten i oktober 1992 (præmis 40 og 41).

Der måtte herefter gives sagsøgeren medhold i det af ham anførte — der ikke på overbevisende måde var blevet imødegået af Kommissionen — hvorefter Kommissionen med hensyn til spørgsmålet om sagsøgerens forfremmelse til lønklasse A4 kun havde kunnet basere sig på sagsøgerens tidligere bedømmelsesrapport, der angik perioden 1987-1989, og som blot var en gentagelse af bedømmelsesrapporten for perioden 1985-1987. Da sidstnævnte bedømmelsesrapport var blevet udfærdiget på et tidspunkt, da sagsøgeren var fuldmægtig i lønklasse A6, måtte det lægges til grund, at sagsøgerens personlige aktmappe ikke på tidspunktet for den sammenlignende bedømmelse af »fortjenesterne« hos ansøgerne til forfremmelse til lønklasse A4 indeholdt nogen bedømmelsesrapport, der realistisk kunne belyse sagsøgerens indsats som ekspeditionssekretær i lønklasse A5 (præmis 44).

Da bedømmelsesrapporten for 1989-1991, således som sagsøgeren havde gjort gældende, og Kommissionen havde erkendt, nødvendigvis måtte have haft en afgørende betydning for forfremmelsesproceduren, måtte det antages, at hverken det paritetiske udvalg, forfremmelsesudvalget eller ansættelsesmyndigheden havde kunnet foretage nogen rimelig faktisk sammenlignende bedømmelse af sagsøgerens »fortjenester« i forhold til »fortjenesterne« hos de andre tjenestemænd, der lomne forfremmes til lønklasse A4 (præmis 45).

Retten forkastede herved det af Kommissionen anførte, hvorefter sagsøgerens bedømmelse, som fastlagt i bedømmelsesrapporten fra oktober 1992, under alle omstændigheder var væsentligt ringere end bedømmelsesrapporterne for de andre tjenestemænd, der blev forfremmet, og det derfor måtte antages, at selv om forfremmelsesudvalget og ansættelsesmyndigheden havde haft kendskab til denne bedømmelsesrapport på det afgørende tidspunkt i forbindelse med forfremmelsesproceduren, ville sagsøgeren under alle omstændigheder ikke være blevet opført på listen over de tjenestemænd, der blev anset for mest forfremmelsesværdige med henblik på forfremmelse til lønklasse A4 (præmis 48).

Retten bemærkede nærmere, at det måtte påhvile såvel forfremmelsesudvalget som ansættelsesmyndigheden, efter at disse fik mulighed for at gøre sig bekendt med bedømmelsesrapporten af 13. oktober 1992, på grundlag af denne at foretage en fornyet vurdering af sagsøgerens ansøgning om at måtte blive forfremmet, idet spørgsmålet om lovligheden af afgørelsen om ikke at opføre sagsøgeren på den liste over tjenestemænd i GD V, der blev anset for mest forfremmelsesværdige med henblik på forfremmelse til lønklasse A4, ellers ville afhænge af indholdet af en bedømmelsesrapport, der blev udfærdiget flere måneder senere, hvilket under alle omstændigheder ville være uantageligt (præmis 49).

Sammenfattende udtalte Retten herefter, at der måtte træffes bestemmelse om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren, hvorimod sagsøgeren ikke kunne få medhold i sin påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om at forfremme samtlige de tjenestemænd, der var opført på den offentliggjorte liste, til lønkJasse A4. Efter omstændighederne i sagen måtte det således antages, at såfremt sagsøgeren fik medhold i sidstnævnte påstand, ville dette være udtryk for en sanktion, der ikke stod i et rimeligt forhold til den begåede fejl, hvorved Retten lagde vægt på, at Kommissionen havde oplyst, at der ikke var noget administrativt eller budgetmæssigt til hinder for, at forfremmelsesudvalget foretog en fornyet vurdering med hensyn til sagsøgerens »fortjenester« for så vidt angår forfremmelsesproceduren for 1992 (præmis 51-54).

Henvisning til: Domstolen, 5. juni 1980, sag 24/79, Oberthiir mod Kommissionen, SmI. s. 1743, præmis 13.

Konklusion:

1) Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A4 som led i forfremmelsesproceduren for 1992 annulleres.