Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 8. maj 1991. - STRAFFESAG MOD AIME RICHARDT OG LES ACCESSOIRES SCIENTIFIQUES SNC. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR DE CASSATION - STORHERTUGDOEMMET LUXEMBOURG. - FRIE VAREBEVAEGELSER - FAELLESSKABSFORSENDELSE - STRATEGISK MATERIEL. - SAG C-367/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04621

svensk specialudgave side I-00415

finsk specialudgave side I-00433



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I denne sag oensker Luxembourgs Cour de cassation at opnaa en praejudiciel afgoerelse af spoergsmaalet om, hvorvidt restriktioner som dem, der i Luxembourg gaelder ved udfoersel af materiel, som anses for at vaere af strategisk betydning, er forenelige med faellesskabsretten. Spoergsmaalet er blevet rejst under en straffesag, der er anlagt af det luxembourgske Finansministerium og direktoeren for Toldvaesenet mod en raekke tiltalte, herunder Aimé Richardt, som er administrerende direktoer i det franske interessentskab Les Accessoires Scientifiques (herefter benaevnt "LAS").

Sagens baggrund

2. Baggrunden for den sag, der verserer ved den forelaeggende ret, er en aftale, som Richardt i 1984 indgik med den sovjetiske indkoebscentral Technoprominport om levering af et produktionsanlaeg til fremstilling af boblelagerkredsloeb. Det fremgaar af sagen, at boblelagerkomponenter anvendes i den mikroelektroniske industri og lagrer oplysninger i lokaliserede magnetiske domaener, der benaevnes magnetiske bobler. Anlaegget skulle efter det oplyste bruges af det sovjetiske postvaesen, og det bestod af 27 separate maskiner. En af disse maskiner var en saakaldt 10" Microetch-maskine, der var fremstillet af det amerikanske selskab Veeco Instruments Inc., og for hvilken der var aftalt en pris paa 573 095 USD. LAS koebte Microetch-maskinen i april 1985 hos et andet fransk selskab, La Physique Appliquée Industrie SA, som havde koebt den tidligere paa aaret hos producentens franske datterselskab, Veeco SA. Veeco SA havde koebt Microetch-maskinen hos moderselskabet i 1984.

3. Saaledes, som jeg forstaar det, er Microetch-maskinen et apparat til ionstraaleaetsning, der goer det muligt at fjerne mikroskopiske kvanta fra overfladen af en mikroskopisk skive eller et mikroskopisk substrat med stor noejagtighed. Repraesentanten for de amerikanske toldmyndigheder i Paris har meddelt i en skrivelse af 28. maj 1985 til de luxembourgske myndigheder, at Microetch-maskinen indeholdt den nyeste teknologi, selv om dette udstyr ifoelge Veeco SA paa det relevante tidspunkt allerede var let tilgaengeligt i Europa og Nordamerika.

4. Maskinen blev udfoert fra USA paa grundlag af en udfoerselsbevilling udstedt af de amerikanske myndigheder, som kun synes at have godkendt den til brug i Frankrig. Denne begraensning i brugen af Microetch-maskinen blev anfoert i den franske version af fakturaen, som Veeco Instruments Inc. fremsendte til Veeco SA, men ikke i den engelske version. Der henvises heller ikke i fakturaerne vedroerende de efterfoelgende salg af Microetch-maskinen til en saadan begraensning. Richardt haevder, at den franske version af fakturaen til Veeco SA er udarbejdet efterfoelgende til brug under sagens behandling ved de luxembourgske domstole. Fakturaens aegthed har imidlertid efter min opfattelse ingen betydning for besvarelsen af det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen.

5. LAS ansoegte i juni 1984 de franske myndigheder om bevilling til at udfoere hele anlaegget til Sovjetunionen. Det blev oplyst over for LAS, at af de 27 enheder, for hvilke der var soegt bevilling, kraevedes der for 24 enheder, herunder Microetch-maskinen, ikke bevilling, og de kunne frit udfoeres fra Frankrig. Der blev udstedt en udfoerselsbevilling for de tre resterende maskiner. LAS anmodede herefter et transportfirma om at forestaa transporten af Microetch-maskinen til Moskva. Der blev med henblik herpaa udfaerdiget en skriftlig angivelse til udfoersel paa blanket EX, jf. forordning (EOEF) nr. 2102/77 (EFT L 246, s. 1), og der blev indgaaet aftale med Air France om transport af Microetch-maskinen fra Roissy til Moskva med en Aeroflot-maskine, som skulle afgaa fra Roissy den 14. maj 1985.

6. Flyet fra Roissy til Moskva blev imidlertid annulleret, og Air France besluttede uden at droefte det med LAS eller Richardt at transportere godset til Luxembourg, hvorfra der var en alternativ forbindelse til Moskva med en Aeroflot-maskine den 21. maj 1985. Microetch-maskinen blev imidlertid beslaglagt af de luxembourgske myndigheder under indladningen i maskinen. Den er stadig i deres besiddelse.

7. Microetch-maskinen blev transporteret fra Roissy til Luxembourg paa grundlag af en T1-angivelse, der var udfaerdiget af Air France i overensstemmelse med Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1). Formaalet med forordningen var at indfoere regler for saakaldt faellesskabsforsendelse for at lette forsendelsen af varer mellem to steder i Faellesskabet, og anvendelsen heraf skulle navnlig forenkle formaliteterne ved overskridelse af de indre graenser (jf. fjerde betragtning). I forordningen fastsaettes der regler for dels ekstern, dels intern faellesskabsforsendelse. Der skal anvendes en T1-angivelse, naar varer transporteres efter reglerne om ekstern faellesskabsforsendelse. Denne del af reglerne om faellesskabsforsendelse finder anvendelse paa tre kategorier af varer, hvoraf kun en har betydning i denne sag, nemlig varer, der ikke frit kan omsaettes i medlemsstaterne [jf. artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 222/77].

8. Det fremgaar imidlertid af svarene paa et skriftligt spoergsmaal, som Domstolen har stillet LAS samt den franske og den luxembourgske regering, at Microetch-maskinen blev ekspederet til fri omsaetning i Faellesskabet, da den blev indfoert til Frankrig af Veeco SA. Den skulle derfor have vaeret transporteret til Luxembourg paa grundlag af en T2-angivelse, der anvendes, naar varer transporteres efter reglerne om intern faellesskabsforsendelse. Anvendelsen af T1-angivelsen synes at bero paa en fejl, men hverken de franske eller de luxembourgske myndigheder gjorde indsigelser herimod, og i februar 1986 bekraeftede de franske myndigheder, at proceduren for faellesskabsforsendelse var afsluttet for varernes vedkommende.

9. De luxembourgske myndigheder naegtede at give tilladelse til, at Microetch-maskinen blev indladet i flyet til Moskva, idet det var deres opfattelse, at der i henhold til artikel 1 og 2 i storhertugelig anordning af 17. august 1963 (herefter benaevnt "anordningen") kraevedes en licens, for at maskinen kunne udfoeres til Sovjetunionen. I henhold til disse bestemmelser er forsendelse uden licens af visse varer med oprindelse bl.a. i USA og Frankrig til bl.a. Sovjetunionen forbudt. Listen over varer, for hvilke der paa det relevante tidspunkt kraevedes en licens i henhold til anordningen, er optaget som bilag til en storhertugelig anordning af 23. august 1982. Det er de luxembourgske myndigheders opfattelse, at Microetch-maskinen er omfattet af denne listes punkt 1355 b) 1) og note 3 h). Denne opfattelse bestrides af de tiltalte af grunde, der er uden betydning for det spoergsmaal, som er forelagt Domstolen. De tiltalte har ogsaa henvist til en bestemmelse i artikel 2 i anordningen, hvorefter der ikke kraeves en licens, naar oprindelseslandet har udstedt et gyldigt transitcertifikat. Det er de tiltaltes opfattelse, at den T1-angivelse, som de franske myndigheder har udstedt for varerne, udgoer et saadant certifikat og fritager dem for forpligtelsen til at indhente en licens fra de luxembourgske myndigheder i henhold til anordningen.

10. Dette argument blev forkastet af Tribunal correctionnel, hvor Richardt og fire andre, herunder Air France' s administrerende direktoer, blev sat under tiltale for forsoeg paa at overtraede bestemmelserne i anordningen. Richardt blev frifundet, fordi han paa det relevante tidspunkt ikke vidste, at varerne blev transporteret til Luxembourg, og de fire andre tiltalte blev ogsaa frifundet. Tribunal correctionnel bestemte imidlertid, at Microetch-maskinen skulle konfiskeres. Richardt indbragte denne afgoerelse for Cour d' appel, der ophaevede den del af dommen, som vedroerer konfiskation af Microetch-maskinen. De luxembourgske myndigheder indbragte herefter sagen for Cour de cassation, der har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

"Skal forordning (EOEF) nr. 222/77 fortolkes saaledes, at den i forordningen omhandlede T1-angivelse ubetinget og uden begraensninger skal betragtes som en transittilladelse, der er gyldig paa samtlige EOEF-medlemsstaters omraade, uanset den transporterede vares art, og selv om varen indebaerer en risiko for statens ydre sikkerhed, eller er det i henhold til forordningen tilladt, at en medlemsstat afviser T1-angivelsen som en gyldig transittilladelse, naar den transporterede vare efter lovgivningen i vedkommende stat betragtes som strategisk materiel, og transitforsendelse via statens territorium af hensyn til den ydre sikkerhed efter lovgivningen er betinget af, at der indhentes en saerlig tilladelse?"

Formaalet med anordningen

11. Anordningen blev udstedt for at gennemfoere de aftaler, der var truffet inden for COCOM (Coordinating Committee for Multilateral Export Controls). COCOM har som formaal at kontrollere eksport til kommunistiske lande af varer, der har strategisk betydning. Seksten stater er medlem af COCOM, herunder USA og alle EF' s medlemsstater med undtagelse af Irland, hvis politik dog gaar ud at foelge COCOM' s regler. Paa grund af de forandringer, der i den seneste tid har fundet sted i de fleste kommunistiske lande, maa det forventes, at COCOM-systemet vil blive anvendt mindre restriktivt i fremtiden.

12. COCOM arbejder paa et uformelt grundlag, og dens beslutninger skal gennemfoeres i de deltagende staters lovgivning for at faa virkning i national ret. Da der forudsaettes gennemfoerelseslovgivning, er de produkttyper, der er genstand for udfoerselsrestriktioner i de deltagende stater, ikke noedvendigvis fuldt ud sammenfaldende paa et givet tidspunkt. I denne sag synes fransk lovgivning imidlertid ogsaa at have indeholdt restriktioner med hensyn til udfoersel af materiel, der er omfattet af punkt 1355 b) 1) og note 3 h) i den liste, som er optaget som bilag til den storhertugelige anordning af 23. august 1982. Efter at Microetch-maskinen var blevet beslaglagt af de luxembourgske myndigheder, genoptog de franske myndigheder saaledes sagen og rejste efterfoelgende tiltale mod LAS. Denne sag verserer stadig. I retsmoedet oplyste den franske regerings befuldmaegtigede over for Domstolen, at de franske myndigheder oprindeligt kun godkendte varerne til udfoersel, fordi de ikke havde kendskab til deres rette karakter.

Spoergsmaalene for Domstolen

13. Selv om det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, vedroerer forordning nr. 222/77, er denne forordning efter min opfattelse ikke relevant for loesningen af tvisten mellem parterne i hovedsagen. I henhold til forordningens artikel 1, stk. 1, finder reglerne om faellesskabsforsendelse anvendelse ved forsendelse af varer "mellem to steder, der er beliggende inden for Faellesskabet". Der var imidlertid ikke restriktioner med hensyn til forsendelsen af Microetch-maskinen fra Frankrig til Luxembourg, og da den blev beslaglagt af de luxembourgske myndigheder, var proceduren for faellesskabsforsendelse afsluttet. Sagen for den forelaeggende ret vedroerer ikke transporten af Microetch-maskinen fra Frankrig til Luxembourg, men fra Luxembourg til Sovjetunionen, der er et tredjeland. Der kan ikke vaere knyttet den virkning til forordning nr. 222/77, at medlemsstaterne er afskaaret fra at betinge udfoersel af visse varer til tredjelande af en licens, idet saadanne udfoersler falder uden for forordningens anvendelsesomraade.

14. Spoergsmaalet er derfor, om der findes andre faellesskabsbestemmelser, der kan goere et saadant krav ulovligt. Der er under sagens behandling henvist til reglerne i EOEF-Traktaten om forbud mod kvantitative restriktioner for de frie varebevaegelser og foranstaltninger med tilsvarende virkning (artikel 30-36). Jeg mener imidlertid ikke, at disse bestemmelser finder anvendelse paa de omstaendigheder, der foreligger i denne sag, idet bestemmelserne - som Kommissionen har anfoert - kun gaelder for varebevaegelser mellem medlemsstater (jf. dom af 25.6.1976, sag 51/75, EMI Records mod CBS United Kingdom, Sml. s. 811). Selv om Kommissionen vedblivende har fremfoert argumenter vedroerende artikel 30-36, er dette synspunkt efter min opfattelse forkert, og i stedet maa faellesskabsbestemmelserne om udfoersel til tredjelande undersoeges.

Forordning nr. 2603/69

15. Reglerne om udfoersel af varer fra Faellesskabet til tredjelande findes i Raadets forordning nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning (EFT 1969 II, s. 573), som senest aendret ved forordning nr. 1934/82 (EFT L 211, s. 1). Selv om der ikke under sagens behandling er fremfoert mange bemaerkninger vedroerende forordning nr. 2603/69, er der ingen tvivl om den sammenhaeng, hvori dens bestemmelser skal ses. Den blev udstedt ved udloebet af overgangsperioden i henhold til Traktatens artikel 111 og 113 som en central del af den faelles handelspolitik. Selv om der stadig kan vaere uloeste spoergsmaal med hensyn til raekkevidden af denne politik, kan der ikke vaere tvivl om, at foranstaltninger med det formaal at liberalisere udfoerslen fra Faellesskabet til tredjelande fuldt ud er omfattet af denne politik og saaledes af Faellesskabets enekompetence. I artikel 113, stk. 1, anfoeres det saaledes, at der skal laegges "ensartede principper til grund for den faelles handelspolitik, navnlig vedroerende ... gennemfoerelse af ensartethed i liberaliseringsforanstaltninger [og] eksportpolitik ...". Som Domstolen har fastslaaet (jf. f.eks. dom af 15.12.1976, sag 41/76, Donckerwolcke, Sml. s. 1921, og af 18.2.1986, sag 174/84, Bulk Oil, Sml. s. 559), er nationale foranstaltninger vedroerende handelspolitikken kun tilladt efter overgangsperiodens udloeb i henhold til en saerlig tilladelse fra Faellesskabet.

16. Forordning nr. 2603/69 har som overskrift fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning. Forordningens artikel 1, der har overskriften "Hovedprincip", lyder saaledes:

"Udfoerslen af varer fra Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab til tredjelande er fri dvs. ikke undergivet kvantitative restriktioner, bortset fra saadanne, der anvendes i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning."

17. Dette "hovedprincip" udgoer forordningens afsnit I. I afsnit II fastlaegges en informations- og konsultationsprocedure for Faellesskabet, afsnit III vedroerer beskyttelsesforanstaltninger, og afsnit IV indeholder overgangs- og afsluttende bestemmelser. Blandt disse bestemmelser findes der i artikel 10 en undtagelse for varer, der er naevnt i et bilag, og indtil der er fastlagt en faelles ordning for disse varer, finder "princip[pet] om fri udfoersel paa faellesskabsplan ikke anvendelse" paa dem. Endvidere findes der i artikel 11 en beskyttelsesbestemmelse, hvis ordlyd svarer til Traktatens artikel 36.

18. Paa grundlag af forordningens formaal, dens opbygning og ordlyd er det efter min opfattelse klart, at den indeholder en grundlaeggende regel, hvorefter udfoersel fra Faellesskabet til tredjelande - bortset fra de anfoerte undtagelser - ikke er undergivet restriktioner.

19. Det er imidlertid gjort gaeldende, at de i denne sag omhandlede foranstaltninger ikke er omfattet af forordningens artikel 1, idet det er anfoert, at der ikke er tale om kvantitative restriktioner, men snarere foranstaltninger med tilsvarende virkning. Dette synspunkt kan jeg ikke tiltraede. Ganske vist vedroerer Traktatens artikel 30 og 34 kvantitative restriktioner (vedroerende indfoersel, henholdsvis udfoersel mellem medlemsstater) og alle foranstaltninger med tilsvarende virkning. Det er ogsaa korrekt, at mens forordningens artikel 1 vedroerer kvantitative restriktioner, tales der i andet afsnit i praeamblen i en anden sammenhaeng om foranstaltninger med tilsvarende virkning. Jeg mener imidlertid ikke, at det foelger heraf, at Raadet havde til hensigt at udelukke saadanne foranstaltninger fra anvendelsesomraadet for hovedprincippet i forordningens artikel 1. Tvaertimod giver det efter min opfattelse ikke nogen mening - i hvert fald hvis saadanne foranstaltninger forstaas i ordenes almindelige betydning - at opfatte forordningen saaledes, at visse restriktioner forbydes, mens andre restriktioner med tilsvarende virkning er tilladt.

20. Jeg har naturligvis ikke hermed sagt, at anvendelsesomraadet for forordningens artikel 1 er det samme som for Traktatens artikel 30. Der kan vaere foranstaltninger, der er omfattet af forbuddet i Traktatens artikel 30, men ikke af forordningens artikel 1 - paa samme maade som der er foranstaltninger, der kan vaere omfattet af forbuddet i Traktatens artikel 30, men som efter Domstolens praksis ikke er omfattet af forbuddet i artikel 34 (jf. dom af 8.11.1979, sag 15/79, Groenveld, Sml. s. 3409). Saaledes er f.eks. en licensordning til kontrol af indfoersler en foranstaltning, der er forbudt i henhold til artikel 30 i samhandelen mellem medlemsstater, selv om alle licenser udstedes automatisk, jf. dom af 15. december 1971 (forenede sager 51/71-54/71, International Fruit Company m.fl., Sml. s. 331). Men hvis en saadan ordning anvendes til kontrol af udfoersler, har det nok ikke vaeret meningen med forordningens artikel 1, at den skal finde anvendelse paa denne ordning. En licensordning, som i henhold til artikel 30 og 34 kan anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning, vil imidlertid efter min opfattelse vaere omfattet af forordningens artikel 1, hvis virkningen heraf var at udelukke enhver udfoersel af et bestemt produkt. Dette viser, hvor farligt det er at fortolke forordningen med henvisning til traktatbestemmelser, der optraeder i en anden sammenhaeng, og dette viser sig netop, hvis man i forordningen forsoeger at indfortolke en sondring mellem kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning.

21. Domstolen har ligeledes fastslaaet, at dens praksis vedroerende Traktatens artikel 30 og 36 med hensyn til foranstaltninger med tilsvarende virkning paa omraadet for industriel og kommerciel ejendomsret ikke kan overfoeres til en frihandelsaftale mellem Faellesskabet og et tredjeland, selv om der i de paagaeldende bestemmelser er anvendt den samme formulering, jf. dom af 9. februar 1982 (sag 270/80, Polydor, Sml. s. 329). Ogsaa i sag 51/75, EMI Records, a.st., afviste Domstolen et forsoeg paa med hensyn til varemaerker at anvende den saakaldte doktrin om "faelles oprindelse" paa varer hidroerende fra tredjelande. Domstolen fastslog i denne forbindelse i praemis 20, at bestemmelserne i forordning nr. 1439/74 (EFT L 159, s. 1) om den faelles importordning kun omfatter kvantitative restriktioner, men ikke foranstaltninger med tilsvarende virkning. Det er klart - og grundene hertil er umiddelbart indlysende - at praksis vedroerende begraensninger i industriel og kommerciel ejendomsret i handelen mellem medlemsstater ikke automatisk kan overfoeres paa bestemmelserne vedroerende handelen med tredjelande, og at den ikke kan overfoeres uden hensyn til, om de paagaeldende bestemmelser udtrykkeligt forbyder foranstaltninger med tilsvarende virkning. Konklusionen, der kan drages paa grundlag af praksis, er, at raekkevidden af de forskellige bestemmelser ikke afhaenger af den formulering, der er anvendt, men af deres sammenhaeng og formaal.

22. Jeg mener saaledes, at hvis forordningens artikel 1 ses i sin sammenhaeng og i lyset af sit formaal, maa et forbud mod udfoersel af den type, der her er tale om, anses for at vaere omfattet af artiklen. Jeg henviser i denne forbindelse ogsaa til, at artikel XI i GATT-overenskomsten, som maa anses for relevant ved fortolkningen af faellesskabsbestemmelser om international handel, har som overskrift "Almindelig ophaevelse af kvantitative restriktioner", mens der i ordlyden af artikel XI, stk. 1, tales om "Forbud eller restriktioner ... bortset fra told, skatter eller andre afgifter ... hvad enten saadanne forbud eller restriktioner gennemfoeres ved hjaelp af kvotaordninger, indfoersels- eller udfoerselsbevillinger eller andre forholdsregler".

23. Selv om artikel 1 fortolkes mere indskraenkende, end jeg har foreslaaet, kan den stadig ikke fortolkes saaledes, at den specifikt tillader restriktioner i handelen med tredjelande. En saadan specifik tilladelse kraeves imidlertid - som jeg har redegjort for - i henhold til Domstolens praksis.

24. Den konklusion, jeg er naaet frem til, hvorefter de omhandlede foranstaltninger er omfattet af forordningens artikel 1 (selv om jeg mener, at de i princippet kan anses for begrundede i henhold til forordningen), underbygges efter min opfattelse, ogsaa selv om man anvender en anden indfaldsvinkel og forsoeger at opstille en sondring mellem kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Argumentationen er i saa fald foelgende: En ordning med kontrol af udfoersler i form af licenser kan alt efter omstaendighederne anses for at vaere omfattet af den ene eller den anden kategori. Saafremt beslutningen om at give eller afslaa licens traeffes fra sag til sag paa grund af alle de foreliggende omstaendigheder, saaledes at det ikke paa forhaand med sikkerhed kan siges, om der vil blive givet licens, er den omhandlede ordning en foranstaltning med tilsvarende virkning, jf. Donckerwolcke-dommen, sag 41/76, a.st., dom af 3. februar 1977 (sag 53/76, Bouhelier, Sml. s. 197) og dom af 16. marts 1977 (sag 68/76, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 515).

25. I den foreliggende sag synes det imidlertid paa grundlag af formaalet med anordningen hoejst usandsynligt, at der paa det paagaeldende tidspunkt blev givet nogen licens til udfoersel til Sovjetunionen af materiel, der var omfattet af punkt 1355 b) 1) og note 3 h) i den liste, der er optaget som bilag til den storhertugelige anordning af 23. august 1982. Hvis det var tilfaeldet, var virkningen af de omhandlede nationale bestemmelser, at saadanne udfoersler var fuldstaendigt forbudt. I saa fald maa bestemmelserne anses for en kvantitativ udfoerselsrestriktion. Det vil vaere urealistisk at behandle en delvis restriktion som en kvantitativ restriktion, mens en fuldstaendig restriktion ikke anses for en saadan. Endvidere fastslog Domstolen i dom af 14. december 1979 (sag 34/79, Henn og Darby, Sml. s. 3795, praemis 11, 12 og 13), at et fuldstaendigt forbud mod omsaetning af varer udgoer en kvantitativ restriktion snarere end en foranstaltning med tilsvarende virkning.

26. Selv om det saaledes antages, hvilket jeg ikke kan tiltraede, at artikel 1 i forordning nr. 2603/69 maa fortolkes saaledes, at den ikke forbyder foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, kan det goeres gaeldende, at den finder anvendelse i denne sag.

27. Naar nationale foranstaltninger som dem, der foreligger i denne sag, er omfattet af forbuddet i artikel 1 i forordning nr. 2603/69, er det et spoergsmaal, om de kan begrundes i henhold til forordningens artikel 11. Artikel 11, hvis ordlyd - som jeg har naevnt - er sammenfaldende med ordlyden i Traktatens artikel 36, indeholder foelgende bestemmelse:

"Med forbehold af andre af Faellesskabets bestemmelser er denne forordning ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfoerer eller anvender kvantitative restriktioner med hensyn til udfoersel, naar disse er begrundet i hensynet til den offentlige saedelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatter af kunstnerisk, historisk eller arkaeologisk vaerdi, eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret."

28. Den luxembourgske regering har - stoettet af den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering - anfoert, at en licensordning som den, der er indfoert ved anordningen, er begrundet i hensynet til den offentlige sikkerhed. Jeg er ikke i tvivl om, at begrebet offentlig sikkerhed i princippet er bredt nok til ogsaa at omfatte restriktioner i omsaetningen af varer eller teknologi af strategisk betydning til lande, der anses for en militaer trussel.

29. Efter min opfattelse kan medlemsstater imidlertid kun henvise til artikel 11 i forordning nr. 2603/69, hvis proportionalitetsprincippet iagttages. Dette indebaerer, at medlemsstaterne ikke maa forsoege at haandhaeve en national foranstaltning, der kan begrundes i henhold til denne bestemmelse, med skridt, der gaar laengere, end det er noedvendigt for at naa maalet med foranstaltningen. Det tilkommer de nationale domstole at anvende proportionalitetsprincippet i den enkelte sag. Det kan ikke antages, at der er knyttet samme virkninger til princippet i relation baade til forordningens artikel 11 og Traktatens artikel 36, som det ogsaa finder anvendelse paa. Naar manglende overholdelse af nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede kan foere til konfiskation af den paagaeldende varer, maa der imidlertid efter min opfattelse tages hensyn til forhold som ejerens subjektive forhold paa det paagaeldende tidspunkt og varernes vaerdi.

Traktatens artikel 223 og 224

30. Endelig er der to undtagelsesbestemmelser i EOEF-Traktaten, som skal behandles i forbindelse med denne sag. Den foerste er artikel 223, stk. 1, litra b), der lyder saaledes:

"Hver medlemsstat kan traeffe de foranstaltninger, som den anser for noedvendige til beskyttelse af sine vaesentlige sikkerhedsinteresser, og som vedroerer fabrikation af eller handel med vaaben, ammunition og krigsmateriel; disse foranstaltninger maa ikke forringe konkurrencevilkaarene inden for faellesmarkedet for varer, som ikke er bestemt specielt til militaere formaal."

Denne bestemmelse er efter min opfattelse uden betydning for denne sag, idet det ikke er blevet gjort gaeldende, at Microetch-maskinen kan anses for vaaben, ammunition eller krigsmateriel til saadanne formaal. Endvidere var Raadet i henhold til artikel 223, stk. 2, forpligtet til i loebet af det foerste aar efter Traktatens ikrafttraeden at fastlaegge en liste over de varer, hvorpaa bestemmelserne i artikel 223, stk. 1, litra b), finder anvendelse. Det fremgaar, at der blev udfaerdiget en saadan liste, men den er ikke senere blevet aendret, og det er ikke blevet foreslaaet, at Microetch-maskinen skulle optages paa denne.

31. Den anden undtagelsesbestemmelse, som skal naevnes, er artikel 224, der har foelgende ordlyd:

"Medlemsstaterne raadfoerer sig med hinanden med henblik paa i faellesskab at traeffe de bestemmelser, der er noedvendige for at undgaa, at faellesmarkedets funktion paavirkes af de foranstaltninger, som en medlemsstat kan foele sig foranlediget til at traeffe i tilfaelde af alvorlige indre uroligheder, der forstyrrer den offentlige orden, i tilfaelde af krig eller alvorlig international spaending, der udgoer en krigstrussel, eller for at opfylde de forpligtelser, som den har indgaaet med henblik paa bevarelse af freden og den internationale sikkerhed."

32. Selv om det ikke fremgaar klart af ordlyden af denne bestemmelse, i hvilken udstraekning medlemsstaterne er bemyndiget til at traeffe foranstaltninger, hvorved andre faellesskabsbestemmelser fraviges, synes det at fremgaa af artikel 225, stk. 2, der henviser til de "i artikel 223 og 224 fastsatte befoejelser", at formaalet med artikel 224 var at tillade, at der traeffes nationale foranstaltninger, som ellers ville vaere ulovlige. Dette synes ogsaa at have vaeret generaladvokat Gand' s synspunkt i sag 15/69 (dom af 15.10.1969, Wuerttembergische Milchverwertung, Sml. s. 93, paa s. 98), hvor han udtalte, at artikel 224 "i tilfaelde af en alvorlig krise tillader medlemsstaterne at traeffe de noedvendige foranstaltninger uden at vaere forpligtet til at overholde Traktatens bestemmelser". Det er derfor et spoergsmaal, om anordningen kan anses for en foranstaltning, som Luxembourg var tvunget til at traeffe for at opfylde forpligtelser, som Storhertugdoemmet havde indgaaet med henblik paa bevarelse af freden og den internationale sikkerhed.

33. Blandt dem, der har indgivet skriftlige indlaeg til Domstolen, har kun Kommissionen behandlet dette spoergsmaal. Den har anfoert, at Luxembourg paa grund af COCOM' s uformelle karakter ikke kan anses for at have "indgaaet" "forpligtelser" som led i COCOM-samarbejdet. Efter min opfattelse er det imidlertid ikke noedvendigt at tage stilling til dette spoergsmaal under denne sag, idet den omhandlede nationale lovgivning kan begrundes i henhold til artikel 11 i forordning nr. 2603/69. Selv om en medlemsstat, som jeg har anfoert, maa overholde proportionalitetsprincippet, naar den paaberaaber sig artikel 11, kan den ikke i stedet anvende Traktatens artikel 224, hvis den omhandlede foranstaltning - til trods for, at den i princippet er omfattet af foerstnaevnte bestemmelse - gaar laengere end noedvendigt for at naa maalet. Artikel 224 er under alle omstaendigheder ogsaa underlagt proportionalitetsprincippet, saa det vil derfor vaere formaalsloest under disse omstaendigheder at paaberaabe sig denne bestemmelse.

Sammenfatning

34. Jeg foreslaar herefter, at det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, besvares saaledes:

"1) Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 er ikke til hinder for, at en medlemsstat, som af hensyn til den offentlige sikkerhed kraever licens ved udfoersel af visse varer til en raekke tredjelande, ogsaa kan kraeve, at der indhentes en saadan licens, for saa vidt angaar varer fra en anden medlemsstat, som er bragt til foerstnaevnte stat paa grundlag af en transitangivelse udstedt i overensstemmelse med naevnte forordning.

2) Artikel 1 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for nationale foranstaltninger, som udelukker, at visse kategorier af varer udfoeres til tredjelande. Naar saadanne foranstaltninger har til formaal at kontrollere udfoersel af produkter eller teknologi, der har strategisk betydning, til stater, som efter den paagaeldende medlemsstats opfattelse kan udgoere en militaer trussel, maa de dog som udgangspunkt antages at vaere begrundet i hensynet til den offentlige sikkerhed, jf. forordningens artikel 11. De sanktioner, som paalaegges i tilfaelde af overtraedelse af de paagaeldende bestemmelser, maa imidlertid ikke gaa videre end noedvendigt for at naa det hermed forfulgte maal."

(*) Originalsprog: engelsk.