ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4, stk. 4, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter er en bestemmelse, hvis anvendelse af en medlemsstat forudsætter, at medlemsstaten forudgående rådfører sig med det rådgivende udvalg vedrørende merværdiafgift, og at der vedtages en national lovgivning, som tillader personer, herunder navnlig selskaber, som er etableret i indlandet, og som i retlig forstand er selvstændige, men som finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden, at ophøre med at blive betragtet som selvstændige merværdiafgiftspligtige personer, for at blive betragtet som én enkelt afgiftspligtig person, som alene tildeles et merværdiafgiftsregistreringsnummer, og som følgelig alene er beføjet til at underskrive merværdiafgiftsangivelser. En national lovgivning, der opfylder disse kriterier, udgør i mangel af et forudgående samråd med det rådgivende udvalg vedrørende merværdiafgift en gennemførelse, der er foretaget i strid med det proceduremæssige krav, der er fastsat i artikel 4, stk. 4, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388.

(jf. præmis 23 og domskonkl. 1)
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 2388/2000, skal fortolkes således, at en sandal, som har en ydersål af gummi, og hvis overdel består af to læderstykker, som er fastgjort til mellemsålen ved limning og indbyrdes forbundet ved hjælp af spændestropper af læder med velcrobånd, og hvor læderet dækker ca. 71% af overdelens udvendige overflade, og det elastiske tekstilmateriale, som ligger under læderet, er synligt visse steder, henhører under:

— pos. 6404 i den kombinerede nomenklatur, såfremt tekstilmaterialet i sandalens overdel, dersom læderstykkerne fjernes, kan fungere som en overdel, dvs. hvis det støtter foden tilstrækkeligt til, at brugeren kan gå med sandalen

— pos. 6403 i den kombinerede nomenklatur, såfremt tekstilmaterialet i sandalens overdel, dersom læderstykkerne fjernes, ikke kan fungere som en overdel, dvs. hvis det ikke støtter foden tilstrækkeligt til, at brugeren kan gå med sandalen.

Det tilkommer den forelæggende ret at foretage de nødvendige konstateringer i denne forbindelse.

(jf. præmis 43 og 48 samt domskonkl. 1)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 25. september 2008 – Kommissionen mod Italien

(Sag C-368/07)

»Traktatbrud — direktiv 2000/59/EF — modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe — manglende fastsættelse og gennemførelse af planer for affaldsmodtagelse og håndtering for alle havne«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af at sikre direktivers effektive virkning (art. 249 EF) (jf. præmis 16)

3. Miljø — affald — direktiv 2000/59 — driftsaffald og lastrester fra skibe [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF, art. 3, litra b), art. 5, stk. 1, og art. 16, stk. 1] (jf. præmis 17-22 og domskonkl.)

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af alle de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe (EFT L 332, s. 81).

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, og artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe, idet den ikke for hver italiensk havn har udarbejdet og vedtaget planer for modtagelse og behandling af affald.

2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 25. september 2008 – Kommissionen mod Italien

(Sag C-368/07)

»Traktatbrud — direktiv 2000/59/EF — modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe — manglende fastsættelse og gennemførelse af planer for affaldsmodtagelse og håndtering for alle havne«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af at sikre direktivers effektive virkning (art. 249 EF) (jf. præmis 16)

3. Miljø — affald — direktiv 2000/59 — driftsaffald og lastrester fra skibe [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF, art. 3, litra b), art. 5, stk. 1, og art. 16, stk. 1] (jf. præmis 17-22 og domskonkl.)

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af alle de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe (EFT L 332, s. 81).

Konklusion

1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, og artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe, idet den ikke for hver italiensk havn har udarbejdet og vedtaget planer for modtagelse og behandling af affald.
Hvad for det første angår nævnte ydelses genstand og formål er formålet med bestemmelsen nemlig at sikre en ansøger om invalidepension, der ikke er i arbejde, eller som ikke har nogen indkomst, når omstændighederne tilsiger, at en sådan pension vil blive tildelt, økonomiske midler, der gør det muligt for vedkommende at dække sine fornødenheder, mens den pågældende afventer et endeligt svar på sin ansøgning, og dermed i en periode, hvor det er usikkert, om ansøgeren kan vende tilbage til arbejdsmarkedet. Denne ydelse, der også udbetales af de myndigheder, der er kompetente på arbejdsløshedsområdet, har hovedsageligt til formål at erstatte arbejdsløn, der er bortfaldet som følge af arbejdsløshed, og at bidrage til den arbejdsløses underhold. Hvad dernæst angår beregningsgrundlaget for den omhandlede ydelse fastsættes dennes størrelse på samme måde som arbejdsløshedsdagpengene. Hvad endelig angår betingelserne for tildeling af den pågældende ydelse skal ansøgeren om invalidepension — ud over den omstændighed, at de bestemmelser, der finder anvendelse herpå, er fastsat i arbejdsløshedslovgivningen, og at denne ydelse tildeles af de myndigheder, der er kompetente på arbejdsløshedsområdet — opfylde betingelserne for at erhverve ret til arbejdsløshedsdagpenge med hensyn til optjeningsperioden, og den pågældende må endnu ikke have oppebåret dagpenge i den maksimale periode. Under disse omstændigheder er en sådan ydelse, uagtet at den er forbundet med en ansøgning om invalidepension, knyttet direkte til risikoen for arbejdsløshed som omhandlet i nævnte artikel 4, stk. 1, litra g).

Artikel 39 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat — for så vidt som den ikke har fremlagt oplysninger, der godtgør, at en sådan betingelse er objektivt begrundet og forholdsmæssig — undergiver tildelingen af en ydelse, såsom et forskud, der udbetales til arbejdsløse, der i medfør af den lovpligtige pensions- og ulykkesforsikring har ansøgt om en sikringsydelse i anledning af nedsat arbejdsevne eller invaliditet, der skal betragtes som en »ydelse ved arbejdsløshed« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71, en betingelse om, at de ydelsesberettigede har bopæl på den pågældende stats område.

En national retsforskrift må, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt forhold til det tilstræbte formål, nemlig anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter er egnet til i højere grad at berøre vandrende arbejdstagere end indenlandske arbejdstagere og dermed risikerer navnlig at stille de førstnævnte ringere. Dette er tilfældet med en bopælsbetingelse — såsom den, der gælder for tildeling af nævnte ydelse — der lettere opfyldes af de indenlandske arbejdstagere end af arbejdstagere fra de øvrige medlemsstater, eftersom det navnlig er sidstnævnte arbejdstagere, der bl.a. i tilfælde af arbejdsløshed eller invaliditet vil være tilbøjelige til at forlade det land, hvor de havde beskæftigelse, for at vende tilbage til deres hjemland.

(jf. præmis 54, 55 og 64 samt domskonkl. 2)
Når et kombineret anlæg (et kraftvarmeværk) består af flere kedler, skal hver kedel samt det dertil hørende udstyr anses for at udgøre et særskilt anlæg ved anvendelsen af direktiv 2000/76 om forbrænding af affald.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)
Sag C-265/07

Caffaro Srl

mod

Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale civile di Roma)

»Handelstransaktioner — direktiv 2000/35/EF — bekæmpelse af forsinket betaling — inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 24. april 2008 I - 7087

Domstolens dom (Første Afdeling) af 11. september 2008 I - 7106

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2000/35 – inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35, art. 5)

Direktiv 2000/35 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter en kreditor, der er i besiddelse af et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for en ubestridt fordring på en offentlig myndighed, som udgør vederlaget for en handelstransaktion, ikke kan iværksætte tvangsfuldbyrdelse over for denne myndighed før udløbet af en frist på 120 dage fra forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget for den offentlige myndighed.

Direktiv 2000/35 harmoniserer for så vidt angår procedurerne for inddrivelse af ubestridte fordringer kun fristen for at opnå nævnte tvangsfuldbyrdelsesgrundlag og regulerer ikke procedurerne for tvangsfuldbyrdelse, som forbliver undergivet medlemsstaternes nationale lovgivning.

(jf. præmis 18 og 24 samt domskonkl.)
Nationale retsforskrifter, der fastsætter de betingelser, som eksterne apoteker skal opfylde for at kunne forsyne hospitaler med lægemidler, og som ikke vedrører lægemidlernes kendetegn, men kun de former, hvorunder de kan sælges, må antages at vedrøre bestemte former for salg. Selv om sådanne bestemmelser gælder uden forskel for alle de pågældende erhvervsdrivende, der udøver deres virksomhed på området i den medlemsstat, der har vedtaget bestemmelserne, kan de gøre lægemiddelforsyningen af hospitaler i denne medlemsstat vanskeligere og dyrere for de apoteker, som er etableret i andre medlemsstater, end dem, der er etableret i den pågældende medlemsstat, for så vidt som de indeholder en række kumulative kriterier, der bl.a. de facto kræver, at det apotek, som foretager lægemiddelforsyningen, geografisk er beliggende i en vis nærhed af det hospital, som lægemidlerne skal leveres til. Sådanne bestemmelser kan derfor hindre samhandelen inden for Fællesskabet og udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er forbudt efter artikel 28 EF.

En ordning, som kan begrænse en grundlæggende frihed, der er garanteret i traktaten, såsom de frie varebevægelser, er dog kun begrundet i hensynet til beskyttelsen af den offentlige sundhed, såfremt den er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde dette formål. I så henseende er de omhandlede bestemmelser for det første egnede til at opfylde formålet om, at hospitalerne i den pågældende medlemsstat garanteres en lægemiddelforsyning, som er sikker og af god kvalitet, og som dermed er egnet til at beskytte den offentlige sundhed. For det andet indeholder bestemmelserne reelt de samme krav til den eksterne lægemiddelforsyning af hospitaler, som gælder for den interne lægemiddelforsyning. Da indgåelsen af en kontrakt om lægemiddelforsyning med et andet hospitals apotek eller med et eksternt apotek er undergivet de pågældende bestemmelser, der fastsætter tilsvarende betingelser som dem, der gælder for den interne lægemiddelforsyning — nemlig kravet om, dels at en apoteker er ansvarlig for lægemiddelforsyningen, dels at vedkommende i vidt omfang og hurtigt står til rådighed på stedet — sikrer disse bestemmelser, at der gælder de samme krav hvad angår alle de elementer, som indgår i ordningen for lægemiddelforsyning af hospitaler i den pågældende medlemsstat, og at disse krav er indbyrdes forenelige, hvorved bestemmelserne sikrer ordningens ensartethed og ligevægt. Disse bestemmelser findes derfor at være nødvendige til opfyldelse af formålet om sikring af et højt niveau for beskyttelsen af den offentlige sundhed og ikke at gå videre, end det er nødvendigt hertil.

(jf. præmis 30, 31, 33-35, 44, 48, 49 og 55-57)
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF, idet den i sin nationale lovgivning har opretholdt et krav om italiensk statsborgerskab for at kunne gøre tjeneste som kaptajn og styrmand (overstyrmand) på alle skibe, der sejler under italiensk flag.
Sag C-274/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Republikken Litauen

»Traktatbrud — direktiv 2002/22/EF — forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — artikel 26, stk. 3 — fælleseuropæisk alarmnummer — tilrådighedsstillelse af lokaliseringsoplysninger om den kaldende part«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 11. september 2008 I - 7119

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – forsyningspligt og brugerrettigheder – direktiv 2002/22

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22, art. 26, stk. 3)

I henhold til artikel 26, stk. 3, i direktiv 2002/22 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester påhviler det medlemsstaterne at sørge for, at udbydere af offentlige telefonnet, i det omfang det er teknisk muligt, stiller lokaliseringsoplysninger vedrørende den kaldende part til rådighed for beredskabsinstanserne for alle opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112«.

Den nævnte bestemmelse tilsigter at øge sikkerheden og bedre beskytte brugerne af »112«-tjenesterne og hjælpe alarmtjenesterne med at udføre deres opgaver.

Det fremgår af ordlyden og formålet med denne bestemmelse, at den pålægger medlemsstaterne, forudsat at det er teknisk muligt, en resultatforpligtelse, som ikke er begrænset til at indføre hensigtsmæssige regler, men som også opstiller krav om, at lokaliseringsoplysningerne for alle, der foretager et opkald til »112«, rent faktisk videregives til alarmtjenesterne.

En manglende erhvervelse eller tilpasning af de nødvendige installationer kan ikke sidestilles med, at det ikke er teknisk muligt som omhandlet i artikel 26, stk. 3.

Hvad angår den metode, som skal anvendes til at videregive lokaliseringsoplysningerne om den, som foretager et opkald til »112«, indeholder nævnte artikel 26, stk. 3, ikke noget holdepunkt herfor og giver derfor medlemsstaterne et valg med hensyn til måden, hvorpå de konkret vil sikre videregivelsen af disse oplysninger.

(jf. præmis 38-40, 46 og 47)
Selv om artikel 4, stk. 2, i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet i lighed med samme bestemmelse i dette direktiv, som ændret ved direktiv 97/11, overlader medlemsstaterne et skøn til at fastslå, om et projekt, der henhører under en af de kategorier, som er nævnt i det ændrede direktivs bilag II, skal undergives en vurdering af indvirkningerne på miljøet, afgrænses dette skøn af den i det ændrede direktivs artikel 2, stk. 1, nævnte forpligtelse til at underkaste projekter, som kan forventes at få mærkbar indvirkning på miljøet, en sådan vurdering, bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering. Medlemsstaterne skal ved udøvelsen af deres skøn tage hensyn til hvert enkelt af disse kriterier for at afgøre, om et projekt kan få indvirkning på miljøet.

Ligesom direktiv 85/337 tilstræber det ændrede direktiv i denne henseende en samlet vurdering af den indvirkning på miljøet, projekterne eller ændringen af dem vil få. Det ville være for snævert og i strid med denne tilgangsvinkel kun ved vurderingen af de indvirkninger på miljøet, projekterne eller ændringen af dem ville få, at tage hensyn til de direkte virkninger af selve de planlagte arbejder uden at tage hensyn til de indvirkninger på miljøet, der kunne fremkaldes ved brugen og driften af resultaterne af disse arbejder.

(jf. præmis 38 og 39)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 25. juli 2008 — Kommissionen mod Slovakiet

(Sag C-493/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/22/EF — artikel 26, stk. 3 — elektronisk kommunikation — net og tjenester — fælles europæiske alarmnummer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — orholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og tjenester (»forsyningspligtdirektivet«) (EFT L 108, s. 51).

Konklusion

1) Den Slovakiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet den ikke har sikret, at virksomheder, der driver offentlige telefonnet, for samtlige opkald til det fælles europæiske alarmnummer »112« og i det omfang, det er teknisk muligt, stiller en lokaliseringsfacilitet til rådighed for de instanser, der varetager nødsituationer.

2) Den Slovakiske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 25. juli 2008 — Kommissionen mod Slovakiet

(Sag C-493/07)

»Traktatbrud — direktiv 2002/22/EF — artikel 26, stk. 3 — elektronisk kommunikation — net og tjenester — fælles europæiske alarmnummer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — orholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 226 EF) (jf. præmis 11)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og tjenester (»forsyningspligtdirektivet«) (EFT L 108, s. 51).

Konklusion

1) Den Slovakiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet den ikke har sikret, at virksomheder, der driver offentlige telefonnet, for samtlige opkald til det fælles europæiske alarmnummer »112« og i det omfang, det er teknisk muligt, stiller en lokaliseringsfacilitet til rådighed for de instanser, der varetager nødsituationer.
Artikel 7, stk. 3, i direktiv 96/62 om vurdering og styring af luftkvalitet, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at i tilfælde af risiko for overskridelse af grænseværdier for udledning af småpartikler PM 10 eller varslingstærskelværdier skal borgere, der er direkte berørt, kunne opnå, at de kompetente nationale myndigheder udarbejder en handlingsplan, selv om de i henhold til national ret har andre handlingsmuligheder til rådighed med henblik på at opnå, at disse myndigheder træffer foranstaltninger til bekæmpelse af luftforurening.

Ved anvendelse af artikel 7, stk. 3, i direktiv 96/62 om vurdering og styring af luftkvalitet, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, er medlemsstaterne under de nationale retters kontrol alene forpligtede til i forbindelse med en handlingsplan på kort sigt at træffe de foranstaltninger, der kan mindske risikoen for overskridelse af grænseværdier for udledning af småpartikler PM 10 eller varslingstærskelværdier mest muligt, og gradvist at vende tilbage til et niveau, der ligger under disse værdier eller tærskler, under hensyntagen til de faktiske omstændigheder og samtlige de berørte interesser.

(jf. præmis 47 og domskonkl. 2)
Artikel 12, stk. 7, i direktiv 97/33 om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af principperne om tilrådighedsstillelse af åbne net, som ændret ved direktiv 98/61, og artikel 4c i direktiv 90/388 om liberalisering af markedet for teletjenester, som ændret ved direktiv 96/19, sidstnævnte bestemmelse sammenholdt med 5. og 20. betragtning til direktiv 96/19, skal fortolkes således, at en national tilsynsmyndighed ikke har mulighed for i 2003 at pålægge en operatør af et forbindelsesnet, der er sammenkoblet med et offentligt teleabonnentnet, at yde den markedsdominerende operatør af abonnentnettet et supplerende tilslutningsbidrag ud over en samtrafikafgift, som har til formål at dække det underskud, der opstår for sidstnævnte operatør som følge af udbud af abonnenttilslutninger.

For det første er et sådant tilslutningsbidrag således omfattet af anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 7, i direktiv 97/33 og skal derfor pålægges de samme betingelser for fastsættelse af en samtrafikafgift stricto sensu, dvs. overholdelse af princippet om omkostningsægthed. I henhold til dette princip, som er indeholdt i artikel 7, stk. 2, i direktiv 97/33, skal bidraget være omkostningsægte. Herudover giver artikel 12, stk. 7, i direktiv 97/33 ikke en national tilsynsmyndighed mulighed for at tillade et tilslutningsbidrag, som ikke er omkostningsægte, selv om det har de samme kendetegn som en samtrafikafgift og opkræves ud over en sådan afgift.

For det andet resulterer et sådant tilslutningsbidrag kun i en beskyttelse af den markedsdominerende operatør af abonnentnettet, idet den tillader denne operatør at bibeholde en pris for opkald foretaget af operatørens egne abonnenter, som ligger under den reelle pris, og som således sætter ham i stand til at finansiere sit eget underskud via abonnementer fra andre operatører af forbindelsesnet. En sådan finansiering, som ligger uden for finansieringen af forsyningspligtydelserne, er i strid med princippet om fri konkurrence.

For det tredje er indførelsen af en sådan tilslutningsafgift ikke tilladt, når den tidsmæssigt ligger efter den 1. januar 2000, der, som det fremgår af 5. og 20. betragtning til direktiv 96/19, sammenholdt med direktiv 90/388’s artikel 4c, er den sidste dato for medlemsstaternes gennemførelse af den nævnte afgiftsudligning

(jf. præmis 22-24 og 28-33 samt domskonkl. 1)