ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

ECT’s artikel 1 med overskriften »Definitioner« bestemmer: »I denne traktat forstås ved: […] 5) »Økonomisk aktivitet i energisektoren«: erhvervsvirksomhed, der vedrører prospektering, udvinding, raffinering, fremstilling, oplagring, transport over land, transmission, distribution, handel, markedsføring eller salg af energimaterialer og ‑produkter, bortset fra de i bilag NI opførte, eller som vedrører fjernvarme. 6) »Investering«: enhver form for aktiv, der ejes eller kontrolleres direkte eller indirekte af en investor, herunder: a) materiel og immateriel ejendom og løsøre og fast ejendom og enhver form for ejendomsrettigheder, såsom forpagtningskontrakter, panteret, tilbageholdsret og realkredit b) et selskab eller en virksomhed eller aktier eller andre former for kapitalinteresser i et selskab eller en virksomhed, og et selskabs eller en virksomheds obligationer og andre værdipapirer c) fordringer på penge og fordringer på ydelser af økonomisk værdi, i henhold til kontrakt og i tilknytning til en investering d) intellektuel ejendomsret e) afkast f) en ved lov eller kontrakt eller i kraft af ved lov indrømmede bevillinger og koncessioner sikret rettighed til en økonomisk aktivitet i energisektoren. En ændring i investeringsformen for aktiver berører ikke disses karakter af investeringer, og udtrykket »investering« omfatter alle investeringer, uanset om de allerede bestod på eller er foretaget efter datoen for denne traktats ikrafttræden for den pågældende investors kontraherende part eller for den kontraherende part på hvis område investeringen foretages, afhængigt af hvilken dato der er den seneste (i det følgende benævnt »ikrafttrædelsesdato«), idet denne traktat kun gælder for anliggender, der vedrører sådanne investeringer efter ikrafttrædelsesdatoen. Med »investering« menes enhver investering i tilknytning til en økonomisk aktivitet i energisektoren og investeringer eller kategorier af investeringer, som en kontraherende part på sit område har udpeget som »Charter Efficiency Projects« og anmeldt som sådanne til sekretariatet. 7) »Investor«: a) for så vidt angår en kontraherende part: i) en fysisk person, der er statsborger i, eller som har fast bopæl i den pågældende kontraherende part i overensstemmelse med dennes lovgivning ii) et selskab eller anden form for organisation, der er stiftet i overensstemmelse med den pågældende kontraherende parts lovgivning b) for så vidt angår et »tredjeland«: en fysisk person, et selskab eller anden form for organisation, som tilsvarende opfylder de i litra a) anførte betingelser for en kontraherende part.«
Artikel 21 med overskriften »Tildeling af koncessioner på spilleområdet« i decreto legge n. 78 – Provvedimenti anticrisi, nonché proroga di termini (lovdekret nr. 78 om antikriseforanstaltninger og forlængelse af frister) af 1. juli 2009 (GURI nr. 150 af 1.7.2009), som ændret og ophøjet til lov ved lov nr. 102 af 3. august 2009 (almindeligt tillæg til GURI nr. 179 af 4.8.2009) (herefter »lovdekret nr. 78/2009«), bestemmer:

»1. For at sikre beskyttelsen af vægtige almene interesser i forbindelse med aktiviteter vedrørende indsamling af spilleindsatser, såfremt de udføres af erhvervsdrivende uden for den offentlige forvaltning, er driften af disse aktiviteter altid udbudt som koncession, der med overholdelse af de fællesskabsretlige og nationale principper og bestemmelser som regel tildeles flere erhvervsdrivende, der udpeges efter åbne, konkurrenceprægede og ikkediskriminerende ud[bud]sprocedurer. […] Økonomi- og finansministeriet – [Amministrazione Autonoma Monopoli di Stato (selvstændigt organ for statslige monopoler, Italien)] indleder procedurerne for rettidigt at tildele koncession, herunder til fjernindsamling af spilleindsatser i de førnævnte lotterier, til de mest kvalificerede spilleudbydere, hvis hjemsted er beliggende i Italien og i Fællesskabet, idet der imidlertid maksimalt udpeges fire udbydere, der opfylder egnede pålidelighedskriterier med hensyn til moral og teknik og på det økonomiske plan.

2. Den i stk. 1 omhandlede koncession giver ret til vederlag, herunder et vederlag på 8% til salgsstederne for lotterispil med øjeblikkelig trækning, svarende til 11,90% af et beløb, der omfatter summen af de samlede modtagne indskud og gennemsnittet af de præmier, der er udbetalt for hver enkelt koncessionshaver, med højst 75%.

3. Udvælgelsen ved udbud med henblik på tildeling af koncessionen baseres på kriteriet om det økonomisk mest fordelagtige tilbud, idet følgende kriterier prioriteres inden for rammerne heraf: a) forhøjelse af de fremsatte tilbud ud fra et forudbestemt grundlag, der i alle tilfælde sikrer indtægter på i alt ikke under 500 mio. EUR for 2009 og 300 mio. EUR for 2010, uanset det endelige antal koncessionshavere; b) tilbud, som indeholder kvalitetsstandarder, der giver forbrugerne den størst mulige sikkerhed for, at kuponerne ikke kan ændres, og at de er ægte samt garanterer, at præmieudbetalingssystemet er sikkert; c) finmasket distribution via et omfattende net, der dækker hele det nationale område, og som er forbeholdt den enkelte koncessionshaver, og som består af mindst 10000 salgssteder, som skal være operationelle senest den 31. december 2010, uden at dette berører forbuddet mod aftalebestemmelser, der begrænser handlefriheden for leverandører af varer eller tjenesteydelser, idet de ellers er ugyldige.

4. De i stk. 1 nævnte koncessioner, som eventuelt kan fornys én gang, har en maksimal løbetid på ni år, som er inddelt i to perioder på henholdsvis fem og fire år. Koncessionens fortsættelse i den anden periode er betinget af en positiv vurdering af driften fra den koncessionsgivende myndighed, som skal afgives inden det første halvår i det femte koncessionsår.«
Den nævnte forordnings artikel 3 med overskriften »Beskyttelse af adgang til det åbne internet« fastsætter følgende i stk. 1-3:

»1. Slutbrugerne har ret til at have adgang til og udbrede oplysninger og indhold, bruge og levere applikationer og tjenester samt bruge terminaludstyr efter eget valg, uafhængigt af slutbrugerens eller udbyderens beliggenhed eller af oplysningernes, indholdets, applikationens eller tjenestens beliggenhed, oprindelse eller destination, via deres internetadgangstjeneste.

[…]

2. Aftaler mellem udbydere af internetadgangstjenester og slutbrugere om forretningsmæssige og tekniske betingelser og specifikationerne for internetadgangstjenester såsom pris, datamængder eller hastighed og enhver handelspraksis, der følges af udbydere af internetadgangstjenester, må ikke begrænse udøvelsen af slutbrugernes rettigheder som fastsat i stk. 1.

3. Udbydere af internetadgangstjenester skal behandle al trafik ens, når de leverer internetadgangstjenester, uden forskelsbehandling, begrænsning eller indblanding, og uafhængigt af afsender og modtager, tilgået eller udbredt indhold, anvendte eller leverede applikationer eller tjenester eller anvendt terminaludstyr.

Første afsnit er ikke til hinder for, at udbydere af internetadgangstjenester kan gennemføre rimelige trafikstyringsforanstaltninger. For at blive anset for at være rimelige skal sådanne foranstaltninger være gennemsigtige, ikkediskriminerende og forholdsmæssige og må ikke være baseret på kommercielle overvejelser, men på objektivt forskellige tekniske krav til tjenestekvalitet for bestemte kategorier af trafik. Sådanne foranstaltninger må ikke overvåge det konkrete indhold og må ikke opretholdes længere end nødvendigt.

Udbydere af internetadgangstjenester må ikke udføre trafikstyringsforanstaltninger, der er mere vidtgående end de foranstaltninger, der er fastsat i andet afsnit, og må navnlig ikke blokere, bremse, ændre, begrænse, forstyrre, nedgradere eller diskriminere et bestemt indhold eller bestemte applikationer eller tjenester eller bestemte kategorier heraf, undtagen i nødvendigt omfang og kun så længe, det er nødvendigt, for at:

a) overholde EU-retsakter eller national lovgivning, der er i overensstemmelse med EU-retten, som udbyderen af internetadgangstjenester er underlagt, eller foranstaltninger, der er i overensstemmelse med EU-retten og gennemfører sådanne EU-retsakter eller sådan national lovgivning, herunder retskendelser eller afgørelser fra andre offentlige myndigheder med relevante beføjelser

b) opretholde integriteten og sikkerheden i nettet af de tjenester, der udbydes via det pågældende net, og af slutbrugernes terminaludstyr
Følgende fremgår af artikel 25 i forordning nr. 1177/2010 med overskriften »Håndhævelse og nationale håndhævelsesorganer«, der findes i denne forordnings kapitel V med overskriften »Nationale håndhævelsesorganer«:

»1. Hver medlemsstat udpeger et nyt eller et eksisterende organ eller nye eller eksisterende organer, der har ansvaret for håndhævelse af denne forordning for så vidt angår passagersejladser og krydstogter fra havne, som er beliggende på medlemsstatens område, og passagersejladser fra et tredjeland til sådanne havne. Hvert organ træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at bestemmelserne i denne forordning overholdes.

Hvert organ skal med hensyn til organisation, finansiering, retlig form og beslutningstagning være uafhængigt af kommercielle interesser.

2. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om, hvilket organ eller hvilke organer der er udpeget i overensstemmelse med denne artikel.

3. Enhver passager kan indgive en klage i overensstemmelse med national lovgivning over en påstået overtrædelse af denne forordning til det kompetente organ, som er udpeget i medfør af stk. 1, eller til ethvert andet kompetent organ, som er udpeget af en medlemsstat. Det kompetente organ giver inden for en rimelig frist passagererne et begrundet svar på deres klage.

Medlemsstaterne kan beslutte:

a) at passageren i første omgang skal indgive den klage, der er omfattet af denne forordning, til transportøren eller terminaloperatøren, og/eller

b) at det nationale håndhævelsesorgan eller et andet kompetent organ, som medlemsstaten har udpeget, fungerer som appelinstans for klager, som der ikke er fundet en løsning på i henhold til artikel 24.

4. De medlemsstater, der har valgt at undtage visse sejladser i henhold til artikel 2, stk. 4, sikrer, at der findes en tilsvarende mekanisme for håndhævelse af passagerernes rettigheder.«
125

Hvad for det andet angår EPSU’s argumentation om, at Retten i den appellerede dom ikke tog hensyn til den omstændighed, at Kommissionen – der i sin korrespondance havde meddelt, at der ville blive gennemført en »konsekvensanalyse«, eller at en sådan endda var under udførelse – ikke i den omtvistede afgørelse havde angivet grundene til, at den ikke havde gennemført en sådan analyse, bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 138 fastslog, at sagsøgerne i første instans ikke nærmere havde angivet, i henhold til hvilken bestemmelse Kommissionen skulle være forpligtet til at foretage en sådan »konsekvensanalyse«, inden den afslog at udnytte sin initiativret, og at Retten følgelig forkastede deres argumentation som ugrundet. EPSU kan således ikke hævde, at Retten undlod at tage sådanne overvejelser i betragtning i den appellerede dom. For så vidt som EPSU ikke under sagen i første instans gjorde gældende, at dens berettigede forventning angiveligt var tilsidesat som følge af disse betragtninger, kan den, således som generaladvokaten har anført i punkt 107 i forslaget til afgørelse, i øvrigt ikke gøre en sådan argumentation gældende for første gang i forbindelse med nærværende appel, og denne argumentation skal derfor afvises.
Dette direktivs artikel 8, der har overskriften »Sikkerhedsforanstaltninger«, fastsætter:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de personer, der er berørt af foranstaltningerne i dette direktiv, har adgang til effektive retsmidler og en retfærdig rettergang med henblik på at gøre deres rettigheder gældende.

[…]

6. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle afgørelser om konfiskation begrundes, og at afgørelsen meddeles den berørte person. Medlemsstaterne giver mulighed for, at en person, som en afgørelse om konfiskation er rettet mod, kan gøre indsigelse mod afgørelsen om konfiskation ved domstolene.

7. Personer, hvis formuegoder er berørt af afgørelsen om konfiskation, har, uden at dette berører [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2012/13/EU [af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1)] og [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2013/48/EU [af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (EUT 2013, L 294, s. 1)], ret til at få adgang til en advokat under hele konfiskationssagen, hvad angår fastsættelse af udbytte og redskaber, med henblik på at gøre deres rettigheder gældende. De berørte personer oplyses om, at de har denne ret.

8. I de sager, der er nævnt i artikel 5, skal den berørte person have en reel mulighed for at anfægte sagens omstændigheder, herunder specifikke forhold og tilgængeligt bevismateriale, på grundlag af hvilke det pågældende formuegode anses som et formuegode, der stammer fra strafbar adfærd.

9. Tredjemænd skal kunne gøre krav på ejerskab eller andre former for ejendomsrettigheder, herunder i de i artikel 6 omhandlede tilfælde.

[…]«
43

Denne artikels stk. 2 omhandler nemlig kun fornyelse af tilladelser til transaktioner og varer af samme art som dem, der er genstand for den oprindelige tilladelse, og bestemmer, at i dette tilfælde »kan bevillingen meddeles med tilbagevirkende kraft fra den dato, hvor den oprindelige bevillingsperiode udløb«. Artiklens stk. 3 omhandler ingen særlig bevilling og bestemmer, at toldmyndighederne »under særlige omstændigheder« kan udvide en bevillings tilbagevirkende kraft »men ikke til over et år før datoen for ansøgningens indgivelse«. Den underlægger denne udvidelse forskellige betingelser, herunder muligheden for at godtgøre, at der foreligger et økonomisk behov, og at der ikke er en forbindelse mellem efterspørgslen og forsøg på urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed.
50

Når dette er sagt, bemærkes, at det fremgår af Domstolens praksis, at den omstændighed, at en person skal besidde særlige fysiske evner, kan anses for at udgøre et »regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/78 i forbindelse med udøvelsen af visser former for arbejde, herunder som brandmand eller politibetjent. På samme måde kan det forhold, at høreevne skal opfylde en minimumstærskel for lydopfattelse, som er fastsat ved den nationale ordning, anses for at udgøre et sådant krav for udøvelsen af arbejdet som fængselstjenestemand (jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Tartu Vangla, C-795/19, EU:C:2021:606, præmis 40 og 41).
44

På dette grundlag fremgår det af Domstolens faste praksis, at selv om et statsligt indgreb i fastsættelsen af elektricitetsprisen udgør en hindring for at etablere et konkurrencebaseret marked for naturgas, kan et sådant indgreb dog tillades inden for rammerne af direktiv 2009/72, såfremt tre betingelser er opfyldt. For det første, at det nævnte indgreb forfølger en almindelig økonomisk interesse, for det andet, at det overholder proportionalitetsprincippet, og for det tredje, at de forpligtelser til offentlig tjeneste, der er fastsat deri, er klart definerede, gennemsigtige, ikke-diskriminerende, kontrollerbare og sikrer elektricitetsvirksomhederne lige adgang til forbrugerne (jf. analogt dom af 7.9.2016, ANODE, C-121/15, EU:C:2016:637, præmis 36, og af 30.4.2020, Overgas Mrezhi og Balgarska gazova asotsiatsia, C-5/19, EU:C:2020:343, præmis 56).
17

Den 22. juni 2015 fremsendte IDOC sin undersøgelsesrapport til ansættelsesmyndigheden i henhold til artikel 2 i bilag IX til vedtægten. IDOC konkluderede i denne rapport, at appellanten syntes at have tilsidesat de vedtægtsmæssige forpligtelser. Navnlig fandt IDOC for det første, at»[appellantens] adfærd over for [vicekontorchef] B. fra den 1. januar 2013 til den 31. maj 2013 [syntes] at opfylde alle betingelser for psykisk chikane«, for det andet, at »[appellantens] adfærd over for C. under kontormødet den 22. april 2013 [kunne] udgøre en upassende adfærd som omhandlet i vedtægtens artikel 12«, og for det tredje, at »[appellanten] [havde] ændret ordningen for udvælgelse af ansøgerne til et praktikophold på en måde, der ikke sikrede lige og gennemsigtig behandling af alle ansøgere, og som [kunne] anses for at begunstige visse ansøgere på bekostning af andre. Henset til [appellantens] opgaver og ansvar kunne hendes initiativ betragtes som en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 21«.
42

I den foreliggende sag fastsætter de omtvistede afgørelser beløbet for ex ante-bidraget for 2016 for hver enkelt af de i forordning nr. 806/2014 artikel 2 omhandlede enheder. Det fremgår af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at Afviklingsinstansen for 2016 efter beregningen af bidragene til Afviklingsfonden for hver af disse enheder foretog en ny beregning af disse bidrag, for så vidt som IPS-indikatoren vedrørende medlemskab af en institutsikringsordning som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra b), i delegeret forordning 2015/63 var blevet beregnet ukorrekt. Rettelsen af denne beregningsfejl medførte en ny beregning af ex ante-bidraget for 2016 for alle institutter, også ikke-medlemmer af en institutsikringsordning, og beløbet af ex ante-bidraget for 2016 til Afviklingsfonden, der blev fastsat i den anden omtvistede afgørelse, afspejler de ændringer, som denne nye beregning medførte.
119

Hvad angår hovedsagen har Rzecznik Praw Obywatelskich (ombudsmand, Polen) for det første navnlig gjort gældende over for Domstolen, at W.Ż. anser den af ham anfægtede afgørelse om forflyttelse for at udgøre en uberettiget degradering, idet han er blevet forflyttet fra en afdeling for civile sager ved den regionale domstol, som træffer afgørelse i appelsager, til en afdeling for civile sager ved den samme domstol, som træffer afgørelse i første instans, at W.Ż. for det andet var medlem af og talsperson for det tidligere domstolsråd og kendt for offentligt at have kritiseret de nylige reformer af det polske retsvæsen, og at den retspræsident, der traf afgørelse om den i hovedsagen omhandlede forflyttelse, for det tredje er blevet diskretionært udnævnt af justitsministeren i henhold til artikel 24, stk. 1, i lov om de almindelige domstoles organisation til at afløse den tidligere præsident for samme domstol, hvis mandat imidlertid endnu ikke var udløbet. Under henvisning til, at W.Ż.’s klage over den nævnte afgørelse om forflyttelse blev henlagt ved den omtvistede afgørelse, har ombudsmanden i denne sammenhæng ligeledes – og i tråd med den tvivl, som den forelæggende ret har udtrykt i denne henseende – gjort gældende, at det nye domstolsråd, der vedtog denne afgørelse, ikke udgjorde et uafhængigt organ.
66

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 267 TEUF skal fortolkes således, at en national domstol, hvis afgørelser i henhold til national ret ikke kan appelleres, skal efterkomme sin pligt til at forelægge Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, som rejses for denne, medmindre den fastslår, at dette spørgsmål ikke er relevant, at den pågældende EU-bestemmelse allerede er blevet fortolket af Domstolen, eller at EU-rettens korrekte fortolkning fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads for nogen rimelig tvivl. Denne mulighed skal imidlertid vurderes i forhold dels til EU-rettens særegenheder, dels de særlige vanskeligheder, fortolkningen heraf frembyder, samt risikoen for afvigende retspraksis inden for Unionen. En sådan retsinstans er ikke fritaget for nævnte pligt, alene fordi den allerede har forelagt Domstolen en anmodning præjudiciel afgørelse inden for rammerne af samme nationale sag. Denne retsinstans kan imidlertid undlade at forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen, når sagen skal afvises på grundlag af formalitetsregler, der er særlige for retsplejen ved denne ret, forudsat at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes.
155

I det foreliggende tilfælde kritiserede WDFG som led i sit søgsmål i første instans i det væsentlige Kommissionen for ikke at have sondret mellem erhvervelse af kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebar en overtagelse af kontrollen, og anden erhvervelse af kapitalandele for at konstatere, at anvendelsen af den omtvistede foranstaltning på de førstnævnte ikke skulle kvalificeres som statsstøtte. I denne forbindelse anførte Retten i den appellerede doms præmis 212, at det hvad angår berettigelsen af den differentiering, der foretages ved den pågældende foranstaltning, tilkommer den berørte medlemsstat at godtgøre denne berettigelse samt at tilpasse indholdet eller betingelserne for anvendelsen af denne foranstaltning, hvis det viser sig, at den kun er delvis berettiget. Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 214 fastslog, at selv hvis det antages, at Kommissionens undersøgelse i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure af erhvervelser af majoritetsandele var genstand for specifikke drøftelser mellem Kommissionen og Kongeriget Spanien på grundlag af dokumenterede anmodninger, indgivet af nævnte medlemsstat, skulle WDFG’s klagepunkt under alle omstændigheder forkastes under omstændighederne i den foreliggende sag.
136

I det foreliggende tilfælde kritiserede appellanten som led i sit søgsmål i første instans i det væsentlige Kommissionen for ikke at have sondret mellem erhvervelse af kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebar en overtagelse af kontrollen, og anden erhvervelse af kapitalandele for at konstatere, at anvendelsen af den omtvistede foranstaltning på de førstnævnte ikke skulle kvalificeres som statsstøtte. I denne forbindelse anførte Retten i den appellerede doms præmis 199, at det hvad angår berettigelsen af den differentiering, der foretages ved den pågældende foranstaltning, tilkommer den berørte medlemsstat at godtgøre denne berettigelse samt at tilpasse indholdet eller betingelserne for anvendelsen af denne foranstaltning, hvis det viser sig, at den kun er delvis berettiget. Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 201 fastslog, at selv hvis det antages, at Kommissionens undersøgelse i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure af erhvervelser af majoritetsandele var genstand for specifikke drøftelser mellem Kommissionen og Kongeriget Spanien på grundlag af dokumenterede anmodninger, indgivet af nævnte medlemsstat, skulle appellantens klagepunkt under alle omstændigheder forkastes under omstændighederne i den foreliggende sag.
137

I det foreliggende tilfælde kritiserede appellanten som led i sit søgsmål i første instans i det væsentlige Kommissionen for ikke at have sondret mellem erhvervelse af kapitalandele i ikke-hjemmehørende selskaber, som indebar en overtagelse af kontrollen, og anden erhvervelse af kapitalandele for at konstatere, at anvendelsen af den omtvistede foranstaltning på de førstnævnte ikke skulle kvalificeres som statsstøtte. I denne forbindelse anførte Retten i den appellerede doms præmis 209, at det hvad angår berettigelsen af den differentiering, der foretages ved den pågældende foranstaltning, tilkommer den berørte medlemsstat at godtgøre denne berettigelse samt at tilpasse indholdet eller betingelserne for anvendelsen af denne foranstaltning, hvis det viser sig, at den kun er delvis berettiget. Det var således uden at begå en retlig fejl, at Retten i den appellerede doms præmis 211 fastslog, at selv hvis det antages, at Kommissionens undersøgelse i forbindelse med den formelle undersøgelsesprocedure af erhvervelser af majoritetsandele var genstand for specifikke drøftelser mellem Kommissionen og Kongeriget Spanien på grundlag af dokumenterede anmodninger, indgivet af nævnte medlemsstat, skulle appellantens klagepunkt under alle omstændigheder forkastes under omstændighederne i den foreliggende sag.