FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 15. NOVEMBER 1973 ( 1 )

Høje Ret,

Jeg skal i dag tage stilling til en sag vedrørende følgerne af et ulykkestilfælde, som er overgået Gigante, tjenestemand ved Kommissionen.

Indledningsvis vil jeg kommentere sagens faktiske omstændigheder, som i mellemtiden er blevet ret omfangsrige.

Gigante trådte i året 1960 i tjeneste hos Kommissionen for Det europæiske økonomiske Fællesskab. Efter dispensation fra personalevedtægten blev han med virkning fra 1. januar 1962 udnævnt til tjenestemand. I begyndelsen var han beskæftiget som »opérateur auxiliaire« i reproduktionsafdelingen. Med virkning fra 1. juni 1964 blev han udnævnt til kontormedhjælper i lønklasse C 4 i Generaldirektoratet for Personale og Administration, hvor han angiveligt var beskæftiget med fotokopiering.

Den 13. november 1962 blev Gigante på vej hjem fra arbejde udsat for en automobilulykke.

Efter ulykken var Gigante i begyndelsen indtil den 2. januar 1963 uarbejdsdygtig. I året 1963 havde han kun halvdagsarbejde på grund af de stadigt påkrævede lægebehandlinger. Den 18. december 1963 fastslog Kommissionens læge, at Gigante ville være i stand til at udføre fo-tokopieringsarbejde, såfremt han ville kunne benytte en stol under arbejdspau-serne. På denne og i den følgende tid gik Gigante åbenbart stadig til lægebehandling.

Som det vil være bekendt fra andre retssager, har Kommissionen tegnet ulykkesforsikring for sine ansatte, og Gigantes tilfælde blev anmeldt for det pågældende forsikringsselskab. Dette meddelte i januar 1965 Kommissionen, at dets læge havde fastslået, at de legemsbeskadigelser, der var overgået Gigante, nu var helet, og at der ikke kunne spores nogen følger af ulykken, som kunne berettige, at han nu måtte anses for uarbejdsdygtig. Kommissionens læge sluttede sig også til denne opfattelse. Gigante var imidlertid ikke indforstået hermed. I henhold til forsikringspolicen forsøgte man at løse problemet ved voldgift. Dette forsøg er i mellemtiden, som pågeget af Kommissionen, strandet på Gigantes modstand. I juli 1968 påberåbte forsikringsselskabet sig så forsikringspolicens forældelsesfrist og har ikke senere betalt nogen ydelser (hvorimod man i hvert fald indtil januar 1965 har refunderet alle læge- og medicinudgifter, der var en følge af ulykken).

I betragtning af, at Gigante siden ulykken og indtil udgangen af året 1967 havde haft mere end 600 sygedage, besluttede ansættelsesmyndigheden i oktober 1967 at forelægge Gigantes tilfælde for invaliditetsudvalget. Af forskellige grunde, som næppe længere har interesse, blev dette arbejde forsinket. Imidlertid afgav invaliditetsudvalget sin rapport den 7. januar 1970. Heri konluderedes, at ulykken ikke havde medført total invaliditet, og at det ikke var umuligt for Gigante at være beskæftiget i en stilling inden for hans stillingsgruppering. Rapporten blev dog ikke underskrevet af Gigantes behandlende læge. Oven i købet erklærede denne i en skrivelse af 12. februar 1970, at Gigante ikke ville være i stand til at genoptage sin tidligere beskræftigelse, og at hans invaliditetsgrad oversteg 10 %.

Uoverensstemmelserne tortsatte herefter. De nærmere enkeltheder, i særdeleshed de senere undersøgelser, som kredslægerne i Bruxelles og Ispra foretog, kan jeg nu forbigå. Kun vil jeg, fordi netop det hår ført til retssagen, nævne, at Gigante den 17. februar 1971 til ansættelsesmyndighedén indgav en formelig klage efter personalevedtægtens artikel 90. Når man ser bort fra, hvad der ikke blev indraget under retssagen, gjorde han heri gældende, at de omkostninger, der fra 1963 til 1970 var medgået til behandlingen af følgerne af ulykken, kun var delvist erstattet. Der skulle således efterbetales et restbeløb på 90391 BF. Desuden krævede han, at der blev nedsat et invaliditets-udvalg efter personalevedtægtens artikel 59, stk. 3, og at man anvendte personalevedtægtens artikel 73, stk. 2, litra c, dvs. betaling af en bestemt kapitalydelse for den vedvarende delvise invaliditet, der var forårsaget af ulykken.

Gigante fik intet svar herpå inden for 2-månedersfristen i personalvedtægtens artikel 91. Først i en skrivelse af 29. april 1971 fra Generaldirektoratet for Personale og Administration foreslog man ham, at der skulle nedsættes et nyt invaliditetsudvalg, der skulle sammensættes anderledes end det, der havde arbejdet i året 1970.

Eftersom Gigante ikke anså det for et passende svar på sin klage, anlagde han den 16. juni 1971 sag ved Domstolen.

Efter at stævningen var indleveret, besluttede ansættelsesmyndigheden påny at forelægge tilfældet for invaliditetsudvalget, og i den anledning måtte Domstolens præsident som bestemt i personale-vedtægtens bilag II, artikel 7 i august 1971 udpege en læge. Efter at også sagsøgeren havde udnævnt en læge, meddelte Generaldirektoratet for Personale og Administration i en skrivelse af 29. september 1971 den først udpegede læge, at han sammen med den af sagsøgeren udnævnte læge skulle udpege en tredje læge. Samtidig blev invaliditetsudvalgets opgave fastlagt. Det skulle undersøge, hvorvidt sagsøgeren var ramt af en vedvarende, delvis invaliditet, der gjorde ham ude af stand til at blive beskæftiget i en stilling inden for hans stillingsgruppering, og om den delvise invaliditet, hvis grad skulle bestemmes, kunne anses som en direkte følge af den skete ulykke. Den af sagsøgeren udnævnte læge modtog en tilsvarende meddelelse den 15. oktober 1971. På foranledning af sagsøgerens advokat blev invaliditetsudvalgets opgave udvidet i januar 1972. Herefter skulle det også undersøges, om en videre medicinsk behandling af følgerne af ulykken var påkrævet, og om de udgifter, som sagsøgeren påstod sig godtgjort, kunne siges at hidrøre fra ulykken. I givet fald skulle udgifterne fordeles, alt efter hvor de stammede fra.

Efter dette tidspunkt begyndte bestræbelserne på at gøre invaliditetsudvalget fuldtalligt, således som det er bestemt i personalevedtægtens bilag II, artikel 7. Også efter den første mundtlige forhandling for Domstolen, der fandt sted den 14. juni 1972, fortsatte man hermed, dog uden resultat fordi de to første udpegede læger ikke kunne enes. De nærmere enkeltheder herved er afdelingen bekendt fra den forelagte omfangsrige korrespondance mellem lægerne.

I en erklæring af 26. april 1973 underrettede Kommissionen Domstolen om denne situation. I erklæringen bad man også om, at formanden for første afdeling ville udnævne den tredje læge, således at invaliditetsudvalget kunne blive fuldtalligt. Dette blev imidlertid ikke imødekommet, og den 17. maj 1973 kom parterne på den tanke, at de med de allerede udnævnte lægers indforståelse kunne formulere et fælles andragende til afdelingens formand om, at denne eller afdelingen kunne udnævne en tredje læge. Den af Domstolens præsident først udpegede læge erklærede sig indforstået hermed. Det gjorde den af sagsøgeren udnævnte læge derimod ikke, som det fremgår af en meddelelse fra sagsøgerens advokat af 15. juni 1973.

Foranlediget af denne situation besluttede afdelingen, at der påny skulle foretages mundtlig forhandling i sagen. Dette skete i retsmødet den 24. oktober 1973.

På dette tidspunkt i sagen er det nu min opgave at fremkomme med forslag til afgørelse.

Lad mig begynde med at minde om sagsøgerens påstand.

Den er formuleret således i stævningen:

— Det stiltiende afslag på sagsøgerens klage (hvis indhold jeg tidligere har beskrevet) annulleres;

— beslutningen af 29. april 1971 annulleres, for så vidt som den pålægger sagsøgeren at undlade at udpege den læge, der behandler ham, til invaliditetsudvalget;

— det bestemmes, at sagsøgte foranlediger indledt en ny invaliditetsprocedure, hvorved invaliditetsudvalget har til opgave at fastslå, om sagsøgeren er vedvarende totalt eller delvis invalid og derfor ikke længere i stand til at udøve funktionerne i en stilling inden for hans stillingsgruppering; med henblik på artikel 73, stk. 2, litra c at fastslå invaliditetsgraden; og at bestemme hvilken behandling, der kan anvendes på følgerne af ulykken;

— Kommissionen dømmes til at godtgøre sagsøgeren de påløbne læge- og medicinudgifter, i særdeleshed til betaling af et beløb på 90391 BF.

Efter sagsøgerens senere indlæg har jeg dog det indtryk, at denne påstand ikke uforandret kan opretholdes; det gælder i det mindste for den sidste del af påstanden. Fra den forelagte korrespondance er det os nemlig bekendt, at sagsøgerens advokat den 3. november 1971 over for Kommissionen har udtrykt ønske om, at invaliditetsudvalget også skulle tage stilling til, om de læge- og medicinudgifter, som sagsøgeren ønsker godtgjort, tilkommer ham i medfør af artikel 73, stk. 3 i personalevedtægten. Dette har Kommissionen imødekommet ved formuleringen af den opgave, som er stillet invaliditetsudvalget. Man kan vel herefter gå ud fra, at Domstolen ikke længere skal tage stilling til dette led i påstanden.

Herefter er der kun grund til at beskæftige sig med følgende forhold: for det første det led i påstanden, der går ud på, at afgørelsen af 29. april 1971 skal annulleres, og for det andet det led i påstanden, der går ud på, at det skal bestemmes, at Kommissionen skal sørge for, at invaliditetsudvalget træder i funktion, og at dette udvalg tildeles en bestemt opgave, nemlig den jeg lige har nævnt. Følgelig vil jeg indskrænke mig til at tage stilling til disse forhold.

1. Hvad det første punkt angår, kan jeg fatte mig i korthed. Kommissionen har til dette punkt gjort gældende, at det pålæg, der var indeholdt i skrivelsen af 29. april 1971, ikke senere er blevet opretholdt. Det fremgår af de anstrengelser, man senere har gjort sig med hensyn til invaliditetsspørgsmålet, at der ikke længere er tale om et sådant forbehold. Tværtimod har Kommissionen hele tiden — således som det fremgår af den opgave, man har pålagt udvalget — været parat til også at acceptere sagsøgerens læge i invalidetsudvalget. Dette stridspunkt er altså fjernet, oven i købet uden en udtrykkelig annullation af skrivelsen af 29. april 1971, hvilket sagsøgeren med urette har anset for nødvendigt. Hvad angår dette punkt i stævningen kan man følgelig nøjes med at fastslå, at sagen nu er uden genstand, og at der i det hele kun kan restere et spørgsmål om sagsomkostninger, hvorom der senere vil blive sagt et par ord.

2. Hvad angår det andet og øjensynligt det punkt, der ligger sagsøgeren mest på sinde, nemlig at invaliditetsudvalget skal træde i funktion med klart præciserede opgaver, kan følgende bemærkes. Man kan først stille det spørgsmål, om invaliditetsudvalget overhovedet kan behandle et spørgsmål, som det foreliggende, og om udvalgets opgave, således som den er beskrevet, overhovedet er lovlig ifølge personalevedtægten. Man kunne her gøre gældende, at det efter visse bestemmelser i personale-vedtægten (artiklerne 53 og 78 såvel som bilag 8's artikel 13) ville være nærliggende at antage, at et invaliditetsudvalg særlig skal tage stilling til, om betingelserne i artikel 78 (en vedvarende total tjenstudygtighed) er opfyldt. Herimod kan det dog indvendes, at invaliditetsudvalget også kan have andre opgaver, for eksempel når ansættelsesmyndigheden efter personalevedtægtens bilag 8, artikel 1, første stykke har bestemt, »at de garantier, der er fastsat i tilfælde af invaliditet eller død, først får virkning for ham fem år efter hans indtræden i Fællesskabernes tjeneste«, eller — ifølge artikel 59. stk. 3 i personalevedtægten — når en tjenestemand på grundlag af en lægeundersøgelse foretaget af institutionens læge er beordret på sygeorlov, hvis hans sundhedstilstand kræver det, eller hvis en smitsom svgdom er udbrudt i hans husstand. Også i litteraturen (jf. Euler, Den europæiske Tjenestemandsvedtægt, s. 130) anføres der gode grunde for, at invaliditetsudvalget også skulle kunne træde i virksomhed i de i artikel 24 eller artikel 73, stk. 2 i personalevedtægten omhandlede tilfælde. Under alle omstændigheder kan man dog som allerede sagt lade dette spørgsmål være uafgjort i nærværende tilfælde. Afgørende er, at Kommissionen faktisk har imødekommet klagerens anmodning samt har forelagt sagen for invaliditetsudvalget og forsynet dette med videregående opgaver end sædvanligt. Med hensyn til den del af påstanden, som nu behandles, må det bringes i erindring, hvad der i året 1971 efter den dengang gældende personalevedtægt påhvilede Kommissionen at gøre i et tilfælde som det foreliggende. Den kunne faktisk ikke gøre andet end at træffe afgørelse om at forelægge tilfældet for invaliditets-udvalget og forsyne dette med en bestemt opgave. Efter personalevedtægtens bilag II, artikel 7, som sagen først og fremmest drejer sig om, er Kommissionens kompetence i det væsentlige begrænset til at anmode Domstolens præsident om at udpege en læge. Hvad der i øvrigt kræves til oprettelse af udvalget, ligger uden for Kommissionens indflydelsessfære, nemlig den pågældende tjenestemands udpegning af en læge samt udnævnelsen af den tredje læge foretaget i fællesskab af de to først udpegede læger. Det er derfor nærliggende at antage, at også det andet led i påstanden er blevet uden genstand, netop fordi Kommissionen har gjort alt, hvad der påhvilede den efter vedtægten, og i øvrigt heller ikke hidtil har kaldt nogen udtalelse tilbage. På baggrund af parternes erklæring under den mundtlige forhandling må vel alle imidlertid finde, at det vil være utilfredsstillende ganske enkelt at statuere, at sagen for så vidt bør afvises. Derfor kan det heller ikke forbavse nogen, at der hele tiden har fundet overvejelser sted om. hvorledes man inden for rammerne af denne retssag kunne finde vej ud af dilemmaet, nemlig den åbenbare hindring, der er opstået for invaliditetsudvalgets funktion. Man kunne for det første tænke sig at anvende artikel 7, stk. 2, i bilag II til den nye personalevedtægt analogt, dvs. at Domstolens præsident skulle udpege en læge for sagsøgeren med den begrundelse, at det beroede på sagsøgerens forhold, at invaliditetsudvalget ikke kunne træde i funktion. — Ved nærmere eftertanke rejser der sig dog visse betænkeligheder. Denne løsning ville nemlig indirekte fastslå, at sagsøgeren ikke har udnævnt nogen brugbar læge, dvs. den ville forudsætte en dom over den adfærd, der har været udvist af den af sagsøgeren udpegede læge. Det er imidlertid ganske klart, at det ikke tilkommer os at afsige en sådan dom, ikke mindst fordi den pågældende læge ikke simpelthen er imod at medvirke ved udpgegningen af en tredje læge men anfører medicinske grunde for et bestemt valg. Det forekommer mig også — for at sige det lige ud — betænkeligt at gøre sig overvejelser om at formå sagsøgeren til at søge sin læges indforståelse med den løsning, der blev foreslået af Domstolen den 17. maj 1973. Jeg anser ganske vist dette forslag for fornuftigt; men det har ikke hjemmel i den gældende personalevedtægt og kan derfor ikke pålægges sagsøgerens læge, som har en ret til at beslutte i sagen. Tilbage bliver alene at overveje, hvorledes man skal bedømme det forhold, at sagsøgerens advokat har svaret bekræftende på afdelingsformandens spørgsmål, om Domstolen efter sagsøgerens opfattelse virkelig skal gøre alt, for at invaliditetsudvalget kan udføre sine opgaver. Dette kan i grunden kun betyde, at sagsøgeren anser det for passende, at Domstolen udnævner en tredje læge. Dette ville virkelig have været en udvej, da også Kommissionen har formuleret en lignende påstand, således at man nu kunne tale om enighed, om ikke mellem lægerne, så dog i det mindste mellem parterne. Også med henblik på denne løsning er det dog ikke utvivlsomt, om vi straks kan gribe til den og føre den igennem. Jeg tænker herved på, at sagsøgerens læge, der stadig er medlem af invaliditetsudvalget, ikke er indforstået med denne løsning. Man kan ikke ganske enkelt se bort herfra, da det efter den gældende personalevedtægt ikke er muligt at gribe ind i lægens beslutning. Desuden kan man også have fået det indryk, at de to allerede udnævnte læger ikke i tilstrækkelig grad har bestræbt sig på at nå til et kompromis, og at det herved måske har spillet en rolle, at man har gjort sig overvejelser om, hvorvidt Domstolen uden videre skulle være parat til at handle på deres vegne. Navnlig synes lægerne ikke at have overvejet den kompromismulighed, der ligger i, at invaliditetsudvalget (hvilket navnlig Euler har påpeget) kan søge sagkyndig bistand. Efter min opfattelse er det ikke utænkeligt, at de hidtil uenige læger dog kan komme til enighed på denne måde, altså på betingelse af, at en bestemt læge, udstyret med en særlig kompetence, under alle omstændigheder skal medvirke ved undersøgelsen af sagsøgeren. Principielt ville jeg derfor — og det er mit forslag til afgørelse — gå ud fra, at der efter den gældende personalevedtægt ikke er nogen anden mulighed, end at det statueres, at retssagen også hvad angår det andet led i påstandene er uden genstand, og at det henstilles til de implicerede parter at søge en løsning under en administrativ sag. Skulle en sådan løsning imidlertid ikke komme i stand inden for en af afdelingen bestemt frist, ville det sikkert ikke være udelukket, når henses til den manglende regulering i vedtægten, som Kommissionen i øvrigt ganske uafhængigt af nærværende tilfælde skal være særlig opmærksom på, at søge tilbage til parternes fælles påstand og ad rettens vej udpege en tredje læge til invaliditetsudvalget.

3. Lad mig endelig sige endnu et ord vedrørende problemet om sagsomkostningerne, som efter min mening straks kan afgøres. Her kan man foruden procesreglementets artikel 70, hvorefter institutionen selv bærer sine udgifter i et tilfælde som det foreliggende, dvs. når hovedsagen afvises, anvende procesreglementets artikel 69, § 5. Domstolen kan altså efter et frit skøn træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Der må herved tages hensyn til, at skrivelsen af 29. april 1971 fra Generaldirektoratet for Personale og Administration først har mistet sin betydning, efter at retssagen er påbegyndt. På samme måde er det vigtigt, at Kommissionen først efter sagens indledning har besluttet påny at forelægge sagsøgerens tilfælde for invaliditetsudvalget. Man kan herefter sige, at Kommissionen har givet anledning til sagens anlæg. På den anden side kan man ganske vist anføre, at sagen først mistede sin genstand, da Kommissionen besluttede at forelægge tilfældet for invaliditetsudvalget, og da dettes opgaver blev konkretiseret, dvs. senest i januar 1972. Efter det tidspunkt var der ikke nogen grund til at fortsætte sagen. Når henses hertil og til det forhold, at det uden videre pålægges sagsøgte institutioner at bære egne udgifter i personalesager, forekommer det mig rimeligt at pålægge Kommissionen en del af de af sagsøgeren afholdte udgifter. Hvorledes denne del skal udmåles, kan afdelingen bestemme efter eget skøn.

4. Jeg skal endnu engang sammenfatte: Efter min opfattelse må man gå ud fra, at sagen har mistet sin genstand på grund af de handlinger, Kommissionen har foretaget efter sagens påbegyndelse. Således som sagen er forløbet, ville det imidlertid være utilfredsstillende at nøjes med en sådan konstatering. Det kan derfor overvejes, om ikke afdelingen bør fastsætte en frist, inden for hvilken de to læger, der allerede er udpeget til invaliditetsudvalget, skal fortsætte deres bestræbelser på at nå til enighed. Er der ved fristens udløb ikke opnået enighed, kan Domstolen vende tilbage til parternes fælles påstand, dvs. selv udnævne en tredje læge til invaliditetsudvalget. Spørgsmål om sagsomkostningerne afgøres i overensstemmelse med artikel 69 og 70 i procesreglementet således, at Kommissionen pålægges en del af de af sagsøgeren afholdte udgifter.

( 1 ) – Oversat fra tysk.