FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

Y. BOT

fremsat den 9. juli 2015 ( 1 )

Sag C-198/14

Valev Visnapuu

mod

Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki),

Suomen valtio – Tullihallitus

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Helsingin hovioikeus (Finland))

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 34 TEUF og 110 TEUF — punktafgift på visse typer af drikkevareemballage, der ikke er omfattet af et individuelt pant- og retursystem — artikel 34 TEUF og 37 TEUF — nationalt detailhandelsmonopol — krav om, at en erhvervsdrivende, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, skal have en detailhandelstilladelse for at kunne indføre alkoholholdige drikkevarer til detailsalg på det nationale område«

1. Finland har vedtaget to forskellige regelsæt, som navnlig skal sikre beskyttelsen af miljøet og folkesundheden.

2. Det drejer sig for det første om ordningen vedrørende punktafgift på visse typer af drikkevareemballage, som afgiftsfritager drikkevareemballage, der indgår i et effektivt retursystem, hvor det sikres, at emballagen genbruges eller genvindes.

3. For det andet bestemmes det i alkoholordningen, at det statslige alkoholselskab Alko Oy (herefter »Alko«) har monopol på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, og at der bl.a. kræves en detailhandelstilladelse for at kunne indføre visse alkoholholdige drikkevarer til detailsalg.

4. Helsingin hovioikeus (appelretten i Helsinki, Finland) har med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse spurgt Domstolen, om den første af disse ordninger skal kvalificeres på grundlag af artikel 34 TEUF eller 110 TEUF, og om den anden ordning skal kvalificeres på grundlag af artikel 34 TEUF eller 37 TEUF.

5. Den forelæggende ret har dernæst anmodet Domstolen om at oplyse, om disse artikler samt artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62/EF ( 2 ) skal fortolkes således, at de er til hinder for sådanne ordninger.

6. Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem Valev Visnapuu, der repræsenterer European Investment Group OÜ (herefter »EIG«), Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) (distriktsanklageren i Helsinki) og Suomen valtio – Tullihallitus (den finske stat – toldmyndigheden) vedrørende dels en punktafgift på emballage til alkoholholdige drikkevarer, der ikke er omfattet af et retursystem, dels et krav om en detailhandelstilladelse til indførsel og detailsalg af disse alkoholholdige drikkevarer.

7. I dette forslag til afgørelse vil jeg for det første forklare, hvorfor jeg mener, at en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, der fritager visse typer af drikkevareemballage for punktafgift på betingelse af, at de er omfattet af et retursystem, skal vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF og anses for at være forenelig med denne artikel 110 samt artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62.

8. Jeg vil for det andet vise, at en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, der indfører et detailhandelsmonopol og kræver en detailhandelstilladelse, for at der kan indføres visse alkoholholdige drikkevarer til detailsalg, skal vurderes på grundlag af artikel 37 TEUF, og at denne bestemmelse skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan ordning, forudsat at dette monopol er udformet og fungerer på en sådan måde, at enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket, idet handelen med varer fra andre medlemsstater hverken retligt eller faktisk stilles ringere end handelen med indenlandske varer, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I – Retsforskrifter

A – EU-retten

1. Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF)

9. Ifølge artikel 34 TEUF er »[k]vantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning [ ( 3 )] forbudt mellem medlemsstaterne«.

10. Artikel 37, stk. 1, TEUF bestemmer: »Medlemsstaterne tilpasser de statslige handelsmonopoler, således at enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket. Denne artikels bestemmelser finder anvendelse på ethvert organ, gennem hvilket en medlemsstat, de jure eller de facto, direkte eller indirekte, kontrollerer, leder eller øver mærkbar indflydelse på indførsel eller udførsel mellem medlemsstaterne. Disse bestemmelser finder også anvendelse på statskoncessionerede monopoler.«

11. Artikel 110 TEUF har følgende ordlyd: »Ingen medlemsstat må direkte eller indirekte pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer. Endvidere må ingen medlemsstat pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.«

2. Direktiv 94/62

12. Artikel 1, stk. 1, i direktiv 94/62 bestemmer: »Formålet med dette direktiv er at harmonisere medlemsstaternes foranstaltninger i forbindelse med håndtering af emballage og emballageaffald for på den ene side at forebygge og mindske miljøbelastningen herfra i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau, og for på den anden side at garantere det indre markeds funktion og undgå handelshindringer og forvridning og begrænsning af konkurrencen i Fællesskabet.«

13. Dette direktivs artikel 7 med overskriften »Retur-, indsamlings- og genanvendelsessystemer« foreskriver: »1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til, at der indføres systemer til sikring af: a) tilbagetagelse og/eller indsamling af brugt emballage og/eller emballageaffald fra forbrugeren, fra enhver anden endelig bruger eller fra affaldsstrømmen, med henblik på håndtering af den brugte emballage eller emballageaffaldet på den mest hensigtsmæssige måde b) genbrug eller genanvendelse, herunder genvinding af indsamlet emballage og/eller emballageaffald for at opfylde målene i dette direktiv. Sådanne systemer skal være åbne for deltagelse fra erhvervsdrivende i de berørte sektorer og for deltagelse fra de kompetente offentlige myndigheders side. De skal også gælde for importerede varer på ikke-diskriminerende betingelser, herunder med hensyn til reglerne for adgang til systemerne og eventuelle afgifter; systemerne skal udformes på en sådan måde, at handelshindringer eller konkurrenceforvridning undgås i overensstemmelse med traktaten. 2. De i stk. 1 omhandlede foranstaltninger indgår i en politik, der omfatter al emballage og alt emballageaffald, navnlig under hensyntagen til forbruger- og miljøbeskyttelse, beskyttelse af sundhed, sikkerhed og hygiejne […]«

14. Direktivets artikel 15 med overskriften »Økonomiske instrumenter« bestemmer: »Rådet, som træffer afgørelse på grundlag af de relevante artikler i traktaten, vedtager økonomiske instrumenter for at fremme realiseringen af dette direktivs mål. Så længe der ikke findes sådanne foranstaltninger, kan medlemsstaterne i overensstemmelse med de principper, der gælder for Fællesskabets politik på miljøområdet, bl.a. princippet om at forureneren betaler, og under overholdelse af de forpligtelser, som følger af traktaten, vedtage foranstaltninger med henblik på realiseringen af disse mål.«

B – Finsk ret

1. Loven om punktafgift på visse typer af drikkevareemballage

15. I henhold til § 5 i Laki eräiden juomapakkausten valmisteverosta (1037/2004) (lov nr. 1037/2004 om punktafgift på visse typer af drikkevareemballage, herefter »lov om punktafgift på drikkevareemballage«) andrager punktafgiften 51 cent pr. liter emballeret vare.

16. Det fremgår af denne lovs § 6, hvilke varer der er fritaget for punktafgift. Ifølge stk. 1, nr. 1), fritages drikkevareemballage for afgift, hvis emballagen er omfattet af et effektivt retursystem, jf. lovens § 3, stk. 1, nr. 2) ( 4 ).

2. Alkoholloven

17. Det præciseres i § 1 i alkoholilaki (1143/1994) (lov nr. 1143/1994 om alkohol, herefter »alkoholloven«), at formålet med denne lov er at forebygge alkoholholdige stoffers negative virkninger for samfundet, det sociale liv og sundheden ved at styre forbruget af alkohol.

18. Alkohollovens § 8 med overskriften »Indførsel af alkoholholdige drikkevarer og ethylalkohol og tilladelse til indførsel af ethylalkohol« bestemmer følgende i stk. 1: »Der kan uden særlig tilladelse indføres alkoholholdige drikkevarer til eget brug samt i kommerciel sammenhæng eller med henblik på udøvelse af anden erhvervsmæssig virksomhed. Nærmere regler for indførsel til eget brug er fastsat i § 10. For at kunne anvende alkoholholdige drikkevarer i kommerciel sammenhæng eller med henblik på udøvelsen af anden erhvervsmæssig virksomhed kræves en særlig tilladelse til indførsel af alkoholholdige drikkevarer som fastsat i denne lov […]«

19. Alkohollovens § 13, stk. 1, bestemmer, at Alko med de undtagelser, der er fastsat i denne lovs § 14, har monopol på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer.

20. Denne lovs § 14, der vedrører »[d]etailhandelstilladelsen«, bestemmer følgende i stk. 1 og 2: »Ud over det statslige selskab kan enhver, som er blevet tildelt en detailhandelstilladelse af den relevante myndighed, drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der er fremstillet ved gæring og indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol. Ud over det statslige selskab kan enhver, som den relevante myndighed har givet tilladelse til at fremstille den pågældende vare, på vilkår fastsat af social- og sundhedsministeriet drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der er fremstillet ved gæring og indeholder højst 13 volumenprocent ethylalkohol.«

II – De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

21. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at EIG, der har hjemsted i Estland, drev webstedet www.alkotaxi.eu, hvor forskellige mærker af svage og stærke alkoholholdige drikkevarer kunne købes. EIG sørgede for, at en del af køberne fik leveret de alkoholholdige drikkevarer, som de havde købt, til deres hjem.

22. Det er ubestridt, at EIG i perioden fra den 24. juni til den 18. august 2009 ( 5 ) ikke overholdt visse forpligtelser i henhold til finsk ret i forbindelse med leveringen af de alkoholholdige drikkevarer til Finland ( 6 ).

23. EIG undlod således at betale 23144,89 EUR i punktafgift på alkoholholdige drikkevarer i forbindelse med importen af disse drikkevarer til Finland. EIG betalte heller ikke 5233,52 EUR i punktafgift på visse typer af drikkevareemballage for detailemballagen. Den sidstnævnte punktafgift opkræves, når emballagen ikke er knyttet til et retursystem, hvilket ikke var tilfældet for de drikkevarer, der er omhandlet i hovedsagen.

24. Valev Visnapuu, der repræsenterer EIG, har desuden indført og leveret alkoholholdige drikkevarer til en del af de finske køberes hjem uden at være i besiddelse af en detailhandelstilladelse for denne import.

25. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) sigtede derfor Valev Visnapuu for grov afgiftsunddragelse og overtrædelse af alkoholloven.

26. Helsingin käräjäoikeus (byretten i Helsinki) idømte ved dom af 26. september 2012 Valev Visnapuu en betinget fængselsstraf på otte måneder og pålagde ham at betale 28378,40 EUR til Suomen valtio til dækning af udestående afgifter med tillæg af renter.

27. Valev Visnapuu har appelleret denne afgørelse. Han har for det første gjort gældende, at loven om punktafgift på drikkevareemballage er indirekte diskriminerende og derfor strider mod artikel 110 TEUF. Han har for det andet anført, at alkoholloven, hvorefter der kræves en detailhandelstilladelse for at kunne indføre visse alkoholholdige drikkevarer, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning og derfor strider mod artikel 34 TEUF. Han mener i øvrigt ikke, at reglerne kan begrundes i medfør af artikel 36 TEUF.

28. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) og Suomen valtio – Tullihallitus har hertil anført, at hverken loven om punktafgift på drikkevareemballage eller alkoholloven strider mod EU-retten.

29. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) mener, at loven om punktafgift på drikkevareemballage alene bør vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF, og at den desuden er forenelig med denne artikel. Alkoholloven bør efter anklagerens opfattelse vurderes på grundlag af artikel 37 TEUF og ikke på grundlag af artikel 34 TEUF.

30. Helsingin hovioikeus har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal lovligheden af [loven om] punktafgift på drikkevareemballage, hvorefter denne afgift opkræves, såfremt emballagen ikke er omfattet af et retursystem, undersøges på grundlag af artikel 110 TEUF i stedet for på grundlag af artikel 34 TEUF? Det pågældende retursystem skal være et pantsystem, ved hvilket den, som emballerer eller indfører drikkevarerne, alene eller på den måde, der er fastsat i affaldsloven eller den tilsvarende for Ålandsøerne gældende lovgivning, sørger for genbrug eller genanvendelse af drikkevareemballagen på en sådan måde, at emballagen enten genbruges eller genanvendes som råmateriale. 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er den nævnte ordning i overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62, også henset til artikel 110 TEUF? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er den nævnte ordning i overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62, også henset til artikel 34 TEUF? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares benægtende: Skal [loven om] punktafgift på drikkevareemballage anses for tilladt i medfør af artikel 36 TEUF? 5) Kan kravet om, at den, som anvender alkoholholdige drikkevarer i kommerciel sammenhæng eller med henblik på udøvelse af anden erhvervsmæssig virksomhed, skal have en særlig detailhandelstilladelse for at indføre alkoholholdige drikkevarer – når en finsk køber via internettet eller på anden måde pr. postordre af en sælger, der driver virksomhed i en anden medlemsstat, har købt alkoholholdige drikkevarer, som sælgeren indfører til Finland – anses for at vedrøre et monopol eller for en del af et monopols funktion, således at bestemmelserne i artikel 34 TEUF ikke er til hinder herfor, men at kravet i stedet skal vurderes i lyset af artikel 37 TEUF? 6) Såfremt det femte spørgsmål besvares bekræftende: Er kravet om tilladelse foreneligt med betingelserne for statslige handelsmonopoler i henhold til artikel 37 TEUF? 7) Såfremt det femte spørgsmål besvares benægtende og artikel 34 TEUF finder anvendelse på det foreliggende tilfælde: Er den finske ordning, hvorefter indførslen af alkoholholdige drikkevarer til eget brug – når disse drikkevarer bestilles fra udlandet via internettet eller på anden måde pr. postordre – kun er tilladt, såfremt ordregiveren selv eller en af sælgeren uafhængig tredjemand har indført de alkoholholdige drikkevarer [til den pågældende medlemsstat], og hvorefter der i modsat fald kræves tilladelse til importen i henhold til alkoholloven, en kvantitativ restriktion eller foranstaltning med tilsvarende virkning, som er i strid med artikel 34? 8) Såfremt det syvende spørgsmål besvares bekræftende: Kan ordningen anses for begrundet og forholdsmæssig med henvisning til beskyttelsen af menneskers liv og sundhed?«

III – Min vurdering

A – Indledende bemærkninger

31. Den forelæggende rets spørgsmål vedrører to forskellige finske ordninger.

32. De fire første spørgsmål vedrører loven om punktafgift på drikkevareemballage, hvorimod det femte, det sjette, det syvende og det ottende spørgsmål vedrører alkoholloven. Jeg vil først behandle det første, det andet, det tredje og det fjerde spørgsmål under ét og dernæst se på det femte, det sjette, det syvende og det ottende spørgsmål.

33. Selv om de to ordninger er forskellige, skal det påpeges, at det er den samme situation, der er tale om i hovedsagen.

34. Det fremgår som bekendt af sagsakterne, at Valev Visnapuu solgte alkoholholdige drikkevarer via internettet, hvorefter han leverede dem direkte til de finske købere. Valev Visnapuu har som nævnt ikke bestridt disse faktiske omstændigheder, som derfor må anses for fastslået. Skal Valev Visnapuu under disse omstændigheder betragtes som en postordrevirksomhed, der har indført de alkoholholdige drikkevarer og drevet detailhandel med dem i Finland?

35. Ud fra sagsakterne skal dette spørgsmål besvares bekræftende.

36. Den finske regering har i sit skriftlige indlæg anført, at en postordrevirksomhed som Valev Visnapuus, der selv transporterer og leverer alkoholholdige drikkevarer til de finske købere, ifølge alkoholloven må anses for at have drevet detailhandel i Finland. Når ejendomsretten til de alkoholholdige drikkevarer er overgået i udlandet, hvorefter ordregiveren selv eller en transportvirksomhed, der ikke er knyttet til sælgeren, leverer disse alkoholholdige drikkevarer i Finland, skal salget derimod anses for at være sket uden for Finland.

37. Det fremgår af sagen, at denne fortolkning af alkoholloven bygger på de retningslinjer og meddelelser, som de finske myndigheder har udsendt. Den forelæggende ret har navnlig henvist til disse dokumenter i forelæggelsesafgørelsen, hvori den gennemgår de gældende nationale bestemmelser.

38. Der er efter min opfattelse ingen tvivl om, hvilken løsning der bør vælges. Ved salg af materielle goder som dem, Valev Visnapuu har købt, dvs. generisk bestemte varer, overgår ejendomsretten således, når salget afsluttes, dvs. på leveringstidspunktet. Når varerne leveres i Finland, er salget i retlig henseende blevet afsluttet på finsk område.

39. Det må som følge heraf anses for godtgjort, at Valev Visnapuu i det foreliggende tilfælde har indført alkoholholdige drikkevarer og dernæst har drevet detailhandel med dem.

40. På denne baggrund vil jeg nu gennemgå de spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt.

B – Det første, det andet, det tredje og det fjerde spørgsmål

41. Med de fire første spørgsmål, der bør behandles under ét, har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet Domstolen om at oplyse, om en national ordning som loven om punktafgift på drikkevareemballage, hvorefter der opkræves afgift, når emballagen ikke er omfattet af et retursystem, falder inden for anvendelsesområdet for artikel 110 TEUF eller anvendelsesområdet for artikel 34 TEUF, og om denne ordning i givet fald er forenelig med den pågældende artikel.

42. Den forelæggende ret har også spurgt Domstolen, om en sådan ordning er forenelig med artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62.

43. For at kunne give den forelæggende ret et tilfredsstillende svar vil jeg først undersøge spørgsmålet om, hvordan loven om punktafgift på drikkevareemballage skal kvalificeres. Udgør denne lov en kvantitativ indførselsrestriktion eller en foranstaltning med tilsvarende virkning i henhold til artikel 34 TEUF, eller bør den kvalificeres som en »intern afgift« i medfør af artikel 110 TEUF?

44. Jeg vil dernæst undersøge, om denne lov er forenelig med de relevante bestemmelser i direktiv 94/62 og artikel 110 TEUF.

1. Anvendelsesområdet for henholdsvis artikel 34 TEUF og 110 TEUF

45. Jeg vil indledningsvis bemærke, at EUF-traktaten indeholder tre sæt bestemmelser, der forbyder hindringer for vareudvekslingen mellem medlemsstaterne, nemlig artikel 28 TEUF og 30 TEUF, 34 TEUF til 36 TEUF og 110 TEUF ( 7 ).

46. Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 28 TEUF og 30 TEUF, der bl.a. vedrører told ved indførsel og afgifter med tilsvarende virkning, finder anvendelse, er hverken blevet rejst af den forelæggende ret eller i de skriftlige indlæg.

47. Jeg vil for fuldstændighedens skyld kort forklare, hvorfor jeg ikke mener, at disse bestemmelser finder anvendelse.

48. Den punktafgift, der er omhandlet i hovedsagen, er tydeligvis ikke told i egentlig forstand.

49. Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at enhver økonomisk byrde, der ikke er told i egentlig forstand, som pålægges ensidigt og belaster varer som følge af grænseoverskridelsen, hvor lav den end måtte være, og uanset benævnelse eller opkrævningsmåde, udgør en afgift med tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 28 TEUF og 30 TEUF ( 8 ).

50. Det fremgår af sagen, at den punktafgift, der er omhandlet i hovedsagen, finder anvendelse på visse typer af drikkevareemballage, som ikke er knyttet til et retursystem i Finland. Fritagelsen for punktafgift vedrører med andre ord kun drikkevareemballage, der er omfattet af et retursystem.

51. Den omtvistede afgift pålægges altså ikke denne drikkevareemballage, fordi den føres over grænsen, men fordi den ikke indgår i et retursystem. Den punktafgift, der er fastsat i loven om punktafgift på drikkevareemballage, udgør under disse omstændigheder ikke en afgift med tilsvarende virkning som told.

52. Da artikel 28 TEUF og 30 TEUF ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, vil jeg undersøge, om artikel 34 TEUF eller 110 TEUF finder anvendelse.

53. Såvel Valev Visnapuu som den finske regering og Europa-Kommissionen har i deres skriftlige indlæg gjort gældende, at det ikke er artikel 34 TEUF, men artikel 110 TEUF, der finder anvendelse på loven om punktafgift på drikkevareemballage ( 9 ).

54. Jeg er af samme opfattelse.

55. Det skal fastslås, at artikel 34 TEUF forbyder alle kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne. Domstolen har anlagt en udvidende fortolkning af begrebet foranstaltning med tilsvarende virkning, idet den har bemærket, at dette begreb omfatter enhver national foranstaltning, som »direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet« ( 10 ).

56. Artikel 110 TEUF forbyder, at varer fra andre medlemsstater pålægges interne afgifter, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer, eller interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter ( 11 ). Artikel 110 TEUF forbyder i modsætning til artikel 34 TEUF ikke interne afgifter som sådan, men deres diskriminerende eller beskyttende virkning, således at det er tilstrækkeligt at fjerne det forskelsbehandlende eller beskyttende element for at efterkomme artikel 110 ( 12 ).

57. Det skal tilføjes, at en national foranstaltning, der falder ind under artikel 34 TEUF, kan begrundes i et af de hensyn, der er anført i artikel 36 TEUF og i Domstolens praksis, hvilket betyder, at den undtages fra dette forbud. En sådan begrundelsesmulighed findes derimod ikke i forbindelse med anvendelsen af artikel 110 TEUF.

58. Det følger af det ovenfor anførte, at der er en klar forskel mellem artikel 34 TEUF og 110 TEUF med hensyn til deres anvendelsesområde og med hensyn til følgerne af deres anvendelse.

59. Det er under disse omstændigheder ikke overraskende, at Domstolen har fastslået, at anvendelsesområdet for artikel 34 TEUF ikke omfatter hindringer, som er omhandlet i andre særlige bestemmelser i EUF-traktaten, og at de af artikel 28 TEUF, 30 TEUF og 110 TEUF omfattede hindringer af fiskal karakter eller med tilsvarende virkning som told ikke er omfattet af forbuddet efter artikel 34 TEUF ( 13 ).

60. Artikel 110 TEUF skal således i lighed med artikel 28 TEUF og 30 TEUF betragtes som en lex specialis, hvorimod artikel 34 TEUF, der har et meget bredt anvendelsesområde, udgør en lex generalis og på en måde tjener som et sikkerhedsnet ( 14 ). Det er desuden kun én af bestemmelserne – artikel 30 TEUF, 34 TEUF eller 110 TEUF – der kan finde anvendelse på en given national foranstaltning ( 15 ).

61. Det skal i betragtning af det ovenfor anførte først undersøges, om loven om punktafgift på drikkevareemballage er omfattet af artikel 110 TEUF, og det skal kun i benægtende fald afgøres, om denne lov falder ind under artikel 34 TEUF ( 16 ).

62. Jeg finder det i lighed med Kommissionen klart, at den punktafgift, der er omhandlet i hovedsagen, er af fiskal karakter. Der er som bekendt tale om en punktafgift på visse typer af drikkevareemballage, som betales til Suomen valtio.

63. Det fremgår desuden af sagen, at denne punktafgift opkræves, uanset hvor drikkevareemballagen stammer fra, eller hvad den skal anvendes til. Den anvendes således systematisk for visse typer af drikkevareemballage og på grundlag af objektive kriterier, dvs. pr. liter emballeret vare, og når emballagen ikke er omfattet af retursystemet.

64. Det er således min opfattelse, at en fiskal foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, der ikke bringes i anvendelse, fordi varen føres over grænsen til den medlemsstat, der har indført denne foranstaltning, men fordi varen ikke er omfattet af et retursystem, når den markedsføres, og som både gælder for indførte varer og varer, der fremstilles i denne medlemsstat, henhører under en generel intern afgiftsordning og derfor skal vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF ( 17 ).

65. Da jeg mener, at den fiskale foranstaltning, der er omhandlet i hovedsagen, skal vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF, er det ikke nødvendigt at undersøge den i lyset af artikel 34 TEUF.

2. Spørgsmålet om, hvorvidt loven om punktafgift på drikkevareemballage er forenelig med artikel 110 TEUF samt artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62

66. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg med rette understreget, at der først bør tages stilling til følgende spørgsmål: Har artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62 været genstand for en udtømmende harmonisering, således at loven om punktafgift på drikkevareemballage kun skal vurderes på grundlag af disse bestemmelser?

67. Der er tale om et vigtigt spørgsmål, eftersom det fremgår af fast retspraksis, at enhver national foranstaltning vedrørende et område, hvor der er foretaget en udtømmende harmonisering på EU-plan, skal bedømmes på grundlag af de pågældende harmoniserede bestemmelser og ikke på grundlag af den primære EU-ret ( 18 ).

68. Jeg er enig med Kommissionen i, at den harmoniserende virkning af direktiv 94/62 fortsat er begrænset på området for udformning af retursystemer for drikkevareemballage ( 19 ).

69. Domstolen har i denne forbindelse fastslået, at »[i] modsætning til hvad der er tilfældet ved mærkning og identificering af emballager og kravene til deres sammensætning og mulighederne for genbrug eller genanvendelse heraf, der er reguleret i artikel 8-11 i direktiv 94/62 og i dettes bilag II, er udformningen af de nationale ordninger, der er bestemt til at fremme genbrug af emballager, […] ikke gjort til genstand for en fuldstændig harmonisering« ( 20 ).

70. Det bestemmes ganske vist i artikel 7, stk. 1, i direktiv 94/62, at medlemsstaterne har pligt til at træffe de nødvendige foranstaltninger for, at der indføres retur-, indsamlings- og genanvendelsessystemer, og hvordan disse systemer skal udformes ( 21 ).

71. Det fremgår imidlertid af denne bestemmelses ordlyd, at medlemsstaterne har en vis frihed med hensyn til den konkrete udformning af disse systemer. Det bestemmes således i generelle vendinger, at sådanne systemer også skal gælde for importerede varer på ikke-diskriminerende betingelser, herunder med hensyn til reglerne for adgang til systemerne og eventuelle afgifter. Der henvises desuden udtrykkeligt til EUF-traktaten i den nævnte bestemmelse, hvori det præciseres, at retursystemerne skal udformes på en sådan måde, at handelshindringer eller konkurrenceforvridning undgås »i overensstemmelse med traktaten«.

72. Medlemsstaterne indrømmes i artikel 15 i direktiv 94/62, der vedrører »[ø]konomiske instrumenter«, et vidt skøn i forbindelse med valget af disse instrumenter. Ifølge artikel 15 kan medlemsstaterne, så længe der ikke findes harmoniserede foranstaltninger, i overensstemmelse med de principper, der gælder for EU’s politik på miljøområdet, bl.a. princippet om, at forureneren betaler, og under overholdelse af de forpligtelser, som følger af EUF-traktaten, vedtage foranstaltninger med henblik på at realisere målene for dette direktiv.

73. Det må ikke glemmes, at »[f]ormålet med dette direktiv er at harmonisere medlemsstaternes foranstaltninger i forbindelse med håndtering af emballage og emballageaffald for på den ene side at forebygge og mindske miljøbelastningen herfra i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau og for på den anden side at garantere det indre markeds funktion og undgå handelshindringer og forvridning og begrænsning af konkurrencen i Fællesskabet« ( 22 ).

74. Som den finske regering præciserede under retsmødet, blev den i hovedsagen omhandlede punktafgift i det foreliggende tilfælde vedtaget på grundlag af artikel 15 i direktiv 94/62 og nærmere bestemt i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler.

75. Det følger af det ovenfor anførte, at når de relevante bestemmelser i dette direktiv ikke har været genstand for en udtømmende harmonisering, skal et nationalt emballagehåndteringssystem som det i hovedsagen omhandlede, der er baseret på opkrævningen af en punktafgift, vurderes på grundlag af artikel 110, stk. 1, TEUF ( 23 ).

76. Det skal herved påpeges, at formålet med artikel 110 TEUF er at sikre frie varebevægelser mellem medlemsstaterne på normale konkurrencevilkår ved at fjerne enhver form for beskyttelse som følge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater ( 24 ). Denne bestemmelse skal således sikre, at interne afgifter virker fuldstændig neutralt i forhold til konkurrencen mellem indenlandske og importerede varer ( 25 ).

77. I henhold til fast retspraksis kan en medlemsstats afgiftssystem kun anses for foreneligt med artikel 110 TEUF, hvis det godtgøres, at det er udformet således, at det under alle omstændigheder er udelukket, at der skal svares højere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer, og at det derfor under ingen omstændigheder indebærer forskelsbehandling ( 26 ).

78. Domstolen har ligeledes fastslået, at der må anlægges en vid fortolkning af artikel 110 TEUF, således at det bliver muligt at opfange enhver beskatningsmetode, der direkte eller indirekte bryder ligebehandlingen af indenlandske og indførte varer. Forbuddet, der er fastsat heri, må således finde anvendelse på enhver beskatning, der kan bevirke, at indførsel af varer med oprindelse i andre medlemsstater opgives til fordel for indenlandsk fremstillede varer ( 27 ).

79. Det må konstateres, at der i den afgiftsordning, der blev indført ved loven om punktafgift på drikkevareemballage, formelt ikke sondres mellem, hvor drikkevareemballagen stammer fra.

80. Det fremgår således af sagen, at den punktafgift, der er omhandlet i hovedsagen, skal betales for såvel indenlandske som indførte varer på samme vilkår og efter samme regler. I det foreliggende tilfælde skal der som nævnt betales den samme punktafgift af enhver drikkevareemballage, uanset om den er indført eller indenlandsk, og den indenlandske eller indførte emballage fritages for denne afgift, hvis den er knyttet til et retursystem. Som den finske regering har understreget i sit skriftlige indlæg, er betingelserne for både betalingen af den i hovedsagen omhandlede punktafgift og fritagelsen for denne afgift ens for udenlandske og indenlandske erhvervsdrivende.

81. Hertil kommer, at den finske regering under retsmødet præciserede, at indsamling, transport og genvinding af drikkevareemballage, der ikke er omfattet af et retursystem, er forbundet med store omkostninger, som skal afholdes af de erhvervsdrivende, der beslutter ikke at anvende et retursystem i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler. Den finske regering har i denne forbindelse indført en punktafgift, der fungerer som et incitament og er så omfattende, at den sikrer betydelige indtægter til miljøbeskyttelse ( 28 ).

82. Jeg mener i lighed med Kommissionen, at punktafgiften ved at tilskynde til genvinding, genbrug eller genpåfyldning tilgodeser de ovennævnte mål i artikel 1 i direktiv 94/62 om at mindske miljøbelastningen fra emballageaffald.

83. Selv om betingelserne for, at der foreligger direkte forskelsbehandling, ikke er opfyldt, kan en intern afgift imidlertid udgøre en indirekte forskelsbehandling på grund af sine virkninger ( 29 ).

84. Valev Visnapuu har anført, at en punktafgift som den, der er omhandlet i hovedsagen, medfører indirekte forskelsbehandling.

85. Han har for det første anført, at der findes en række hindringer for, at udenlandske erhvervsdrivende tilsluttes det retursystem, og at EIG derfor ikke havde mulighed for at blive optaget i dette system i den omhandlede periode.

86. Blandt disse hindringer kan nævnes, at det kun er ét af de eksisterende systemer, der optager udenlandske erhvervsdrivende som medlemmer, og at det er nødvendigt at trykke en finsk EAN-kode (European Article Numbering) ( 30 ) på emballagen, hvilket kræver, at der fremstilles en særlig emballage til det finske marked. Valev Visnapuu understregede under retsmødet, at det er umuligt for importørerne at blive optaget i retursystemet, hvilket især skyldes, at det er meget dyrt for dem ( 31 ). Det er således ikke økonomisk rentabelt for en lille erhvervsdrivende eller for mellemstore erhvervsdrivende at tilslutte sig et sådant system.

87. For det andet mener Valev Visnapuu, at det i praksis vil være umuligt for en udenlandsk erhvervsdrivende som EIG at etablere sit eget system, henset til mindstekvoterne og kravene til, at systemet rent faktisk skal fungere, og at dette skal dokumenteres.

88. Efter hans opfattelse bevirker den omstændighed, at det er umuligt for en importør at tilslutte sig et retursystem eller at etablere et sådant system, hvilket er en betingelse for at kunne fritages for punktafgiften, at denne punktafgift i praksis kun pålægges indførte varer og derfor strider mod artikel 110, stk. 1, TEUF.

89. I denne henseende fremgår det af sagen, at betingelserne for tilslutning til retursystemet i det foreliggende tilfælde er ens for alle såvel udenlandske som indenlandske erhvervsdrivende ( 32 ). En lille erhvervsdrivende eller en mellemstor erhvervsdrivende skal således lige så vel som en importør som Valev Visnapuu opfylde betingelserne for tilslutning til retursystemet, og den erhvervsdrivende skal som følge heraf bl.a. betale de samme tilslutningsomkostninger, når denne har besluttet at blive tilsluttet ( 33 ).

90. Som den finske regering med rette har anført, følger det heraf, at en udenlandsk og en indenlandsk erhvervsdrivende har de samme muligheder for at tilslutte sig retursystemet på nationalt plan for at undgå at betale punktafgiften på drikkevareemballage.

91. Hvad angår muligheden for at etablere sit eget retursystem kan jeg heller ikke se, hvorfor en udenlandsk erhvervsdrivende som Valev Visnapuu skulle være ringere stillet end en indenlandsk erhvervsdrivende, når den sidstnævnte pålægges de samme krav.

92. Det følger efter min opfattelse af de ovenstående betragtninger, at det ikke umiddelbart kan gøres gældende, at der foreligger indirekte forskelsbehandling for så vidt angår betingelserne for tilslutning til retursystemet eller betingelserne for etablering af et retursystem.

93. Det samme må gælde for spørgsmålet om, hvorvidt loven om punktafgift på drikkevareemballage, der vedrører retursystemet for drikkevareemballage, er forenelig med artikel 7 i direktiv 94/62 ( 34 ).

94. Jeg mener på grundlag af det anførte, at en national ordning som loven om punktafgift på drikkevareemballage, der fritager visse typer af drikkevareemballage for betaling af punktafgift på betingelse af, at de er omfattet af et retursystem, skal vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF. Artikel 110 TEUF samt artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i direktiv 94/62 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for denne lovgivning.

95. Det er ikke nødvendigt at besvare den forelæggende rets tredje og fjerde spørgsmål, eftersom jeg har fastslået, at artikel 34 TEUF ikke finder anvendelse.

C – Det femte, det sjette, det syvende og det ottende spørgsmål

96. Med det femte, det sjette, det syvende og det ottende spørgsmål, der også bør behandles under ét, har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet Domstolen om at oplyse, om en national foranstaltning som den, der følger af alkohollovens § 8, stk. 1, og som kræver, at man har en særlig tilladelse for at kunne indføre alkoholholdige drikkevarer i kommercielt øjemed – når den finske køber pr. postordre har købt alkoholholdige drikkevarer af en sælger, som driver virksomhed i en anden medlemsstat end Republikken Finland, og som leverer varerne i Finland – skal vurderes i lyset af artikel 34 TEUF eller 37 TEUF, og om denne foranstaltning i givet fald skal anses for at være forenelig med den ene eller den anden artikel.

97. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret mere præcist har anmodet Domstolen om at oplyse, om alkohollovens § 8, stk. 1, er forenelig med bestemmelserne i EUF-traktatens tredje del, afsnit II, kapitel 3, der vedrører forbuddet mod kvantitative restriktioner mellem medlemsstaterne ( 35 ).

98. Jeg er enig med samtlige intervenerende regeringer i, at der i en situation som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvor der blev indført alkoholholdige drikkevarer til »detailsalg«, ved vurderingen af, om alkohollovens § 8, stk. 1, er forenelig med de relevante EU-retlige bestemmelser, også skal tages hensyn til denne lovs §§ 13 og 14, der vedrører henholdsvis monopolet på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer og kravet om detailhandelstilladelse for visse alkoholholdige drikkevarer.

99. Jeg vil derfor først gennemgå disse nationale bestemmelser baseret på oplysningerne i sagsakterne.

1. Det finske monopol på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer og kravet om tilladelse til detailhandel med visse alkoholholdige drikkevarer

100. Republikken Finlands tiltrædelse af Unionen gjorde det nødvendigt at indrette det statslige handelsmonopol vedrørende alkoholholdige drikkevarer i overensstemmelse med de EU-retlige regler, herunder artikel 37 TEUF ( 36 ).

101. Republikken Finland accepterede efterfølgende at ophæve de eksklusive rettigheder vedrørende import, eksport, produktion og engroshandel ( 37 ), hvilket skete med vedtagelsen af alkoholloven den 8. december 1994 ( 38 ).

102. Det følger af alkohollovens § 8, stk. 1, sammenholdt med denne lovs § 13, at det finske monopol, som indehaves af Alko, der ejes fuldt ud af Suomen valtio, kun vedrører detailhandel med alkoholholdige drikkevarer.

103. Det bestemmes som bekendt i alkohollovens § 13, stk. 1, at Alko »har monopol på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer« ( 39 ). Det fremgår videre af denne lovs § 36, stk. 1, nr. 1), at Alko har til opgave at forvalte den detailhandel, som dette selskab har fået monopol på ved denne lov.

104. Der kan i henhold til alkohollovens § 8, stk. 1, første punktum, »uden særlig tilladelse indføres alkoholholdige drikkevarer til eget brug samt i kommerciel sammenhæng eller med henblik på udøvelse af anden erhvervsmæssig virksomhed« ( 40 ). Alko har således ikke eneret på denne indførsel.

105. Der kan i specifikke situationer – hvilket den i hovedsagen omhandlede situation efter min opfattelse er et eksempel på – imidlertid kræves en særlig tilladelse for at kunne indføre alkoholholdige drikkevarer.

106. Det fremgår som nævnt af alkohollovens § 8, stk. 1, sidste punktum, at »[f]or at kunne anvende alkoholholdige drikkevarer i kommerciel sammenhæng eller med henblik på udøvelse af anden erhvervsmæssig virksomhed kræves en særlig tilladelse til indførsel af alkoholholdige drikkevarer som fastsat i denne lov« ( 41 ).

107. Hvis en postordrevirksomhed, som det var tilfældet i hovedsagen, er hjemmehørende i Estland og ønsker at indføre alkoholholdige drikkevarer for at videresælge dem til en køber i Finland, skal den pågældende som følge heraf være i besiddelse af en »særlig tilladelse« i henhold til denne bestemmelse.

108. Som den svenske regering har anført i sit skriftlige indlæg, synes den krævede tilladelses art at afhænge af, hvad der sker med de alkoholholdige drikkevarer, efter at de er indført. Hvis importøren ønsker at drive engroshandel, skal han indhente en særlig engroshandelstilladelse. Hvis importøren som her ønsker at sælge til forbrugerne, skal han altså indhente en detailhandelstilladelse fra den kompetente nationale myndighed.

109. Det fremgår af alkohollovens § 14, at denne detailhandelstilladelse ikke tildeles for alle alkoholholdige drikkevarer, men kun for drikkevarer med en lav alkoholprocent.

110. Det bestemmes således i denne lovs § 14, stk. 1, at »enhver, som er blevet tildelt en detailhandelstilladelse af den kompetente myndighed, [kan] drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der er fremstillet ved gæring og indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol«.

111. Det bestemmes videre i den nævnte lovs § 14, stk. 2, at ud over Alko kan andre, som har fået tilladelse til at fremstille den pågældende vare, på vilkår fastsat af social- og sundhedsministeriet drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der er fremstillet ved gæring og indeholder højst 13 volumenprocent ethylalkohol ( 42 ).

112. Det følger af alkohollovens § 8, stk. 1, sammenholdt med denne lovs §§ 13 og 14, at en postordrevirksomhed som Valev Visnapuus, der er hjemmehørende i Estland og ønsker at drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer i Finland, skal have en detailhandelstilladelse for at kunne indføre alkoholholdige drikkevarer, der indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol, og sælge dem til finske købere.

113. Postordrevirksomheder som Valev Visnapuus kan ikke tildeles en detailhandelstilladelse for alkoholholdige drikkevarer, der har en højere alkoholprocent, eftersom det kun er Alko, der må drive detailhandel med disse drikkevarer.

114. Jeg vil straks bemærke, at Valev Visnapuu under retsmødet præciserede, at alle de alkoholholdige drikkevarer, der er omhandlet i hovedsagen, indeholdt mere end 4,7 volumenprocent ethylalkohol. Der var derfor ikke tale om drikkevarer, som var omfattet af alkohollovens § 14, stk. 1, men drikkevarer, som var omfattet af det finske detailhandelsmonopol, der er fastsat i denne lovs § 13.

115. Det skal i betragtning af det ovenfor anførte undersøges, om alkohollovens § 8, stk. 1, samt §§ 13 og 14, der giver Alko eneret til detailhandel og stiller krav om en detailhandelstilladelse for indførsel af visse alkoholholdige drikkevarer til detailsalg, falder inden for anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF eller anvendelsesområdet for artikel 34 TEUF, og om disse bestemmelser i givet fald er forenelige med den ene eller den anden af disse artikler.

2. Anvendelsen af artikel 37 TEUF

116. Er alkohollovens § 8, stk. 1, §§ 13 og 14 omfattet af anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF eller anvendelsesområdet for artikel 34 TEUF?

117. Spørgsmålet om afgrænsningen af anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF i forhold til artikel 34 TEUF allerede er blevet behandlet i retspraksis, bl.a. i Franzén-dommen ( 43 ) og dommen i sagen Rosengren m.fl. ( 44 ).

118. I den førstnævnte dom opstillede Domstolen et kriterium for denne sondring, nemlig at »[d]er skal […] foretages en undersøgelse af reglerne om monopolet og dets funktion i forhold til bestemmelserne i […] artikel 37 [TEUF], som særligt finder anvendelse på et statsligt handelsmonopols udøvelse af sin eneret« ( 45 ), hvorefter den fastslog, at »virkningerne for samhandelen inden for Fællesskabet af andre bestemmelser i den nationale lovgivning, der ikke vedrører monopolets funktion, men alligevel har betydning herfor, [derimod skal] undersøges på grundlag af […] artikel [34 TEUF]« ( 46 ).

119. Denne sondring byggede på en tidligere retspraksis, hvori Domstolen allerede havde afgrænset anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF. Jeg vil nøjes med at henvise til tre domme.

120. I Miritz-dommen ( 47 ) fastslog Domstolen således, at »[e]ftersom udligningsafgiften efter sin sammenhæng og karakter er knyttet til den tyske spiritusmonopolordning, skal svaret søges i artikel 37 [TEUF], som særlig omhandler tilpasningen af de statslige monopoler« ( 48 ).

121. I Rewe-Zentral- dommen ( 49 ) bemærkede den også, at »artikel 37 [TEUF] er en særbestemmelse om statslige handelsmonopoler« ( 50 ), og at »denne bestemmelse […] derfor ikke [gælder] for nationale retsforskrifter, som ikke vedrører et offentligt monopols særlige funktion – nemlig udøvelse af eneret – men generelt omfatter fremstilling og afsætning af alkoholholdige drikkevarer uden hensyn til, om disse er omfattet af det pågældende monopol« ( 51 ).

122. I dommen i sagen Grandes distilleries Peureux ( 52 ) præciserede Domstolen desuden, at »artikel 37 [TEUF] nemlig [vedrører] de aktiviteter, der især er forbundet med det pågældende monopols særlige funktion, men er uden betydning for de nationale bestemmelser, som ikke vedrører udøvelsen af denne særlige funktion« ( 53 ).

123. Henset til disse retsafgørelser hersker der stadig en vis usikkerhed om det præcise anvendelsesområde for artikel 37 TEUF. Bør denne bestemmelses anvendelsesområde begrænses til monopolets særlige funktion, dvs. til eneretten? Er en national regel, som i streng forstand overskrider rammerne for udøvelsen af monopolets eneret, men som er knyttet til dette monopol og dets funktion på grund af den tætte sammenhæng med udøvelsen af den særlige funktion, som dette monopol er tillagt, omfattet af den nævnte bestemmelses anvendelsesområde?

124. Det lykkedes ikke at fjerne denne usikkerhed helt i Franzén-dommen ( 54 ), som henførte en national bestemmelse, som indgik i en lovgivning om import, der i streng forstand overskred rammerne for udøvelsen af monopolets eneret til detailsalg af alkoholdige drikkevarer, til anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF ( 55 ).

125. Domstolen har senere besvaret disse spørgsmål i men i sagenRosengren m.fl. ( 56 ), der vedrørte det svenske detailhandelsmonopol for alkoholholdige drikkevarer.

126. I denne dom fandt Domstolen, at den omhandlede nationale foranstaltning, der i princippet forbyder privatpersoner at indføre alkoholholdige drikkevarer til privat brug, »ikke som sådan [regulerer] monopolets udøvelse af eneretten til detailsalg af [disse] drikkevarer« ( 57 ). Domstolen bemærkede derfor, at »[f]oranstaltningen, som således ikke vedrører monopolets udøvelse af sin særlige funktion, […] derfor ikke [kan] betragtes som vedrørende selve monopolet« ( 58 ).

127. Domstolen bemærkede videre, at »en sådan forbudsforanstaltning ikke i egentlig forstand [vil] regulere monopolets funktion, eftersom den ikke vedrører fremgangsmåderne for detailsalg af alkoholholdige drikke« ( 59 ). Den præciserede i denne forbindelse, at »den [især] ikke [tilsigter] at regulere hverken monopolets system for produktudvælgelse eller dets salgsnet, ej heller tilrettelæggelsen af forhandlingen af eller reklameringen for de produkter, som distribueres af monopolet« ( 60 ), hvorefter den konkluderede, at »[u]nder disse omstændigheder kan et sådant forbud ikke betragtes som en regel vedrørende monopolet eller dets funktion« ( 61 ).

128. Domstolen anlagde således en snæver fortolkning af anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF, idet den begrænsede dette område til ordninger, der direkte vedrører den eneret, som monopolet er tillagt..

129. Den løsning, der blev valgt i dommen i sagen Rosengren m.fl. ( 62 ), afveg fra de forslag til afgørelser, som generaladvokaterne Tizzano og Mengozzi havde fremsat i den sag, der gav anledning til denne dom, og den er efterfølgende blevet kritiseret i retslitteraturen ( 63 ). Domstolen har ikke desto mindre bekræftet denne løsning i en række nyere domme ( 64 ).

130. Det skal på baggrund af denne nye retspraksis undersøges, om alkohollovens § 8, stk. 1, samt §§ 13 og 14 udgør regler om monopolet eller dets funktion ( 65 ).

131. Jeg mener i lighed med samtlige intervenerende regeringer ikke, at der er nogen tvivl om, at reglen i alkohollovens § 13, som giver det offentlige monopol eneret til detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, vedrører selve eksistensen af det finske monopol, der er omhandlet i hovedsagen, og klart er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 37 TEUF.

132. Men hvordan forholder det sig med kravet i alkohollovens § 8, stk. 1, og § 14 om tilladelse til at indføre og drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol?

133. Efter den finske og norske regerings opfattelse bør disse bestemmelser vurderes på grundlag af artikel 34 TEUF, fordi de alkoholholdige drikkevarer, der er omhandlet i disse bestemmelser, ikke er omfattet af monopolets eneret.

134. Jeg kan ikke tiltræde denne argumentation. Efter min opfattelse skal alkohollovens § 8, stk. 1, og § 14 ligeledes vurderes på grundlag af artikel 37 TEUF, for så vidt som de vedrører det finske monopols udøvelse af sin særlige funktion.

135. I denne henseende konstaterer jeg for det første, at det i hovedsagen omhandlede monopol er blevet tillagt en særlig funktion, som består i, at det har eneretten til og dermed ansvaret for at drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer i Finland, bortset fra alkoholholdige drikkevarer, som ikke overskrider 4,7 volumenprocent ethylalkohol, og hvortil der kræves en detailhandelstilladelse, der udstedes af den kompetente finske myndighed til personer, der ønsker at importere og sælge disse drikkevarer i detailhandelen i Finland.

136. For det andet vedrører hovedsagen en specifik situation, som adskiller fra de situationer, der var omhandlet i den tidligere retspraksis, og navnlig fra situationen i den sag, der lå til grund for dommen i sagen Rosengren m.fl. ( 66 ). Til forskel fra de bestemmelser, der var omhandlet i den sag, forbyder alkohollovens § 8, stk. 1, og § 14 ikke, at en postordrevirksomhed som Valev Visnapuus indfører alkoholholdige drikkevarer, der indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol, men der kræves en detailhandelstilladelse for de indførte varer, »når« postordrevirksomheden ønsker at drive detailhandel i Finland.

137. Som den svenske regering med rette har konstateret, er det ikke det forhold, at de alkoholholdige drikkevarer føres over en grænse, der er undergivet et krav om tilladelse, men at der kan »drives detailhandel« med dem.

138. Jeg bemærker desuden, at mens Domstolen i dommen i sagen Rosengren m.fl. ( 67 ) fastslog, at den nationale foranstaltning, der var genstand for den ovennævnte dom, idet den fandt anvendelse på indførslen og derved på trinnet forud for detailhandelen, ikke regulerede monopolets udøvelse af sin eneret, er de nationale foranstaltninger, der er genstand for den foreliggende hovedsag, tydeligvis rettet mod detailhandelen, således at det forekommer at være godtgjort, at der er en iboende sammenhæng med det finske monopol, der er aktiv på dette samme detailhandelsmarked.

139. For det tredje mener jeg, at dette krav om en detailhandelstilladelse ikke ville give nogen mening, såfremt dette monopol ikke fandtes eller ikke havde denne funktion ( 68 ).

140. Såfremt der ikke eksisterede et monopol på detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, ville kravet om en tilladelse til detailsalg alene for alkoholholdige drikkevarer, der ikke indeholder mere end 4,7 volumenprocent ethylalkohol, nemlig ikke give nogen mening.

141. Hvor der derimod, således som det et tilfældet i den foreliggende sag, er tale om en eneret til detailsalg, der er tillagt et statsligt selskab, har kravet om detailhandelstilladelse til formål at sikre, at dette monopol kan udøve sin særlige funktion.

142. Hvad ville der ske, hvis der ikke blev krævet en detailhandelstilladelse i en situation som den, der er omhandlet i hovedsagen?

143. EIG, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, ville i så fald ukontrolleret kunne indføre og drive detailhandel med alle alkoholholdige drikkevarer uanset alkoholindhold over for de finske forbrugere.

144. En postordrevirksomhed som Valev Visnapuus ville under disse omstændigheder kunne omgå det monopol, der er indført ved alkoholloven, og være til skade for selve monopolet.

145. Det følger heraf, at kravet om en detailhandelstilladelse gør det muligt at kontrollere, at alkoholholdige drikkevarer, der indføres med henblik på detailsalg, ikke er omfattet af den eneret, som det statslige monopol er tillagt, og sikrer som følge heraf, at monopolet kan udøve sin eneret til at drive detailhandel.

146. En national foranstaltning, der vedrører udøvelsen af dette monopols særlige funktion, skal imidlertid betragtes som en foranstaltning, der vedrører selve monopolet ( 69 )

147. Efter min mening er dette krav om tilladelse ikke blot uløseligt forbundet med udøvelsen af monopolets særlige funktion med detailhandel, men ligeledes med selve monopolets udøvelse af sin særlige funktion.

148. For det fjerde vil jeg i lighed med den svenske regering og Kommissionen bemærke, at de finske forbrugere i henhold til alkoholloven kan købe og indføre alle alkoholholdige drikkevarer fra andre medlemsstater på betingelse af, at de benytter sig af en transportvirksomhed, der ikke er knyttet til sælgeren, eller selv sørger for leveringen på det finske område, og at ejendomsretten til disse alkoholholdige drikkevarer er overgået til køberen, før de indføres til Finland.

149. Når den finske forbruger pr. postordre køber alkoholholdige drikkevarer, og ejendomsretten til og risiciene ved disse drikkevarer overgår uden for finsk område, kan der således ikke stilles krav om en tilladelse til en postordrevirksomhed som Valev Visnapuus, eftersom der ikke er drevet detailhandel i Finland.

150. Hvis der ikke drives detailhandel på finsk område, er der ingen grund til at have en detailhandelstilladelse, eftersom der ikke foreligger nogen risiko for omgåelse af detailhandelsmonopolet.

151. Dette bekræfter efter min opfattelse endnu en gang, at detailhandelstilladelsen skal anses for at vedrøre den særlige funktion, som det finske monopol er tillagt, dvs. at stå for detailhandelen med alkoholholdige drikkevarer, der indeholder mere end 4,7 volumenprocent ethylalkohol.

152. Jeg mener i betragtning af det ovenfor anførte, at såvel alkohollovens § 13 som denne lovs § 8, stk. 1, og § 14 skal vurderes på grundlag af artikel 37 TEUF.

3. Foreneligheden med artikel 37 TEUF

153. Domstolen har gentagne gange fastslået, at »[d]et fremgår såvel af artikel [37 TEUF’s] ordlyd som af artiklens placering i traktatens system, at den har til formål at sikre, at det grundlæggende princip om de frie varebevægelser overholdes overalt inden for det fælles marked, især gennem afskaffelse af kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning i samhandelen mellem medlemsstaterne, hvorved opretholdelsen af normale konkurrencevilkår mellem medlemsstaterne sikres i de tilfælde, hvor et bestemt produkt er underkastet et statsligt handelsmonopol i én eller flere af medlemsstaterne« ( 70 ).

154. Det fremgår også af fast retspraksis, at »[nævnte artikel] ikke kræver, at de statslige handelsmonopoler afskaffes, men alene at de tilpasses, således at enhver form for forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket« ( 71 ).

155. Artikel 37 TEUF »sigter nemlig mod at forene medlemsstaternes mulighed for at opretholde visse handelsmonopoler som middel til at forfølge mål i almenhedens interesse med de krav, der følger af [det indre markeds] oprettelse og funktion. Den skal føre til, at hindringer for de frie varebevægelser afskaffes, dog med undtagelse af de begrænsninger af samhandelen, der er uløseligt forbundet med de pågældende monopoler« ( 72 ).

156. Artikel 37 TEUF »kræver således, at monopolet udformes og fungerer på en sådan måde, at enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket, idet handelen med varer fra andre medlemsstater hverken retligt eller faktisk stilles ringere end handelen med indenlandske varer, ligesom der ikke må ske konkurrencefordrejning i forholdet mellem medlemsstaterne« ( 73 ).

157. I det foreliggende tilfælde vil jeg for det første i lighed med den finske regering minde om, at formålet med alkoholloven ifølge § 1 heri er at forebygge alkoholholdige stoffers negative virkninger for samfundet, det sociale liv og sundheden ved at styre forbruget af alkohol.

158. I detailhandelen sikres reguleringen af forbruget af alkohol ifølge den finske regering ved, at der er indført et finsk monopol, og for visse drikkevarer med lavt alkoholindhold ved ordningen med detailhandelstilladelse.

159. Ifølge den svenske regering har undersøgelser desuden vist, at øget adgang til alkoholholdige drikkevarer medfører et højere samlet forbrug. Den svenske regering har ligeledes anført, at det samlede alkoholforbrug og antallet af ofre falder, jo vanskeligere det bliver at skaffe alkoholholdige drikkevarer.

160. Det er i denne sammenhæng ubestridt, at det finske detailhandelsmonopol og kravet om en detailhandelstilladelse forfølger et mål i almenhedens interesse, idet de sigter mod at beskytte folkesundheden mod alkoholens skadevirkninger ( 74 ).

161. Det skal for det andet påpeges, at det hverken i de skriftlige indlæg eller under retsmødet blev påstået, at det finske monopol tilsidesætter de hensyn, der er angivet i artikel 37 TEUF.

162. Jeg vil hertil endnu en gang bemærke, at det fremgår af sagen, at dette detailhandelsmonopol ikke er udformet og fungerer på en sådan måde, at sælgere i andre medlemsstater forhindres i at sælge alkoholholdige drikkevarer til finske forbrugere, forudsat at disse forbrugere selv arrangerer transporten til Finland. Hertil kommer, at både indenlandske og udenlandske erhvervsdrivende kan sælge alkoholholdige drikkevarer til det offentlige monopol, som herefter sælger dem videre til de finske forbrugere.

163. Det er således ikke fremlagt oplysninger i det foreliggende tilfælde, som viser, at forbrugernes efterspørgsel efter alkoholholdige drikkevarer ikke tilgodeses, eller at indførte varer stilles ringere end indenlandske varer.

164. Jeg vil desuden i lighed med den finske regering bemærke, at det fremgår af sagen, at det ikke påstås, at de betingelser for detailhandelstilladelsen, der er fastsat i alkoholloven, skulle være diskriminerende.

165. Det skal i denne forbindelse påpeges, at det fremgår af den finske regerings skriftlige indlæg, at kravet om en detailhandelstilladelse både gælder for indenlandske erhvervsdrivende, der ønsker at drive detailhandel, og for udenlandske erhvervsdrivende, der ønsker at indføre og drive detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, som indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol, og at det gælder uden forskel for varer fremstillet i Finland og varer fremstillet i andre medlemsstater.

166. Regeringen mener derfor, at de nationale regler om detailhandelstilladelse har samme virkning for salget af indenlandske varer som for salget af varer indført fra andre medlemsstater, og at de ikke medfører forskelsbehandling mellem indenlandske og udenlandske erhvervsdrivende.

167. Det skal i øvrigt tilføjes, at hvis der ikke blev stillet krav om en tilladelse i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor sælgeren indførte alkoholholdige drikkevarer fra en anden medlemsstat end Republikken Finland og leverede dem til de finske købere, ville ordningen med detailhandelstilladelse kunne medføre omvendt forskelsbehandling i den forstand, at det så kun var indenlandske alkoholholdige drikkevarer, der var omfattet af kravet om en sådan tilladelse.

168. Selv om alle de nævnte omstændigheder peger i retning af, at der ikke umiddelbart kan rejses tvivl om monopolets eller detailhandelstilladelsens lovlighed, siger de intet om dette monopols udformning og funktion eller om monopolets produktudvælgelsessystem, dets salgsnet eller markedsføringen af alkoholholdige drikkevarer. Det er imidlertid navnlig disse kriterier, som Domstolen har anvendt ved vurderingen af, om reglerne om monopolets funktion er forenelige med artikel 37 TEUF ( 75 ).

169. Det tilkommer således den nationale ret at vurdere på baggrund af alle de oplysninger, som den har til rådighed, om det finske detailhandelsmonopol er udformet og fungerer på en sådan måde, at det medfører forskelsbehandling af indførte varer eller kan stille disse varer ugunstigt.

170. Det skal endelig tilføjes, at den finske regering ikke mener, at målet om at beskytte folkesundheden vil kunne nås med mindre indgribende midler end ved at underkaste den detailhandel, der finder sted i Finland, et krav om en særlig detailhandelstilladelse eller det finske monopols eneret. Hvis en udenlandsk sælger selv kunne sælge til den finske køber, ville der efter den finske regerings opfattelse opstå en ny distributionskanal for alkoholholdige drikkevarer, som ville konkurrere med monopolet og den afsætning, der kræver tilladelse, uden at være underlagt de kompetente myndigheders kontrol.

171. Den finske regering har i denne forbindelse bl.a. påpeget, at tilladelsesordningen er nødvendig for at kontrollere, om de virksomheder, der har fået en salgstilladelse, overholder bestemmelserne om salg af alkoholholdige drikkevarer ( 76 ).

172. Det fremgår desuden af sagen, at forbrugerne på visse betingelser kan bestille og indføre alkoholholdige drikkevarer fra en udenlandsk sælger. Alkoholoven forbyder således ikke indførsel til privat brug.

173. Jeg mener som følge heraf, at alkohollovens § 8, stk. 1, samt §§ 13 og 14 må anses for at være nødvendige og for at stå i et rimeligt forhold til målet om at beskytte folkesundheden.

174. Jeg mener under hensyn til det ovenfor anførte, at artikel 37 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national ordning som alkoholloven, forudsat at monopolet er udformet og fungerer på en sådan måde, at enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket, idet handelen med varer fra andre medlemsstater hverken retligt eller faktisk stilles ringere end handelen med indenlandske varer, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

175. For så vidt som jeg har konkluderet, at artikel 34 TEUF ikke finder anvendelse, er det ufornødent at besvare den forelæggende rets syvende og ottende spørgsmål.

IV – Forslag til afgørelse

176. På baggrund af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer Helsingin hovioikeus’ spørgsmål således: »1) En national ordning som den i hovedsagen omhandlede, der fritager visse typer af drikkevareemballage for pligten til at betale punktafgift på betingelse af, at de er omfattet af et retursystem, skal vurderes på grundlag af artikel 110 TEUF. Artikel 110 TEUF samt artikel 1, stk. 1, artikel 7 og 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en sådan ordning. 2) En national ordning som den i hovedsagen omhandlede, der indfører et detailhandelsmonopol og kræver en detailhandelstilladelse, for at der kan indføres alkoholholdige drikkevarer til detailsalg, skal vurderes på grundlag af artikel 37 TEUF. Artikel 37 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan national ordning, forudsat at dette monopol er udformet og fungerer på en sådan måde, at enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår er udelukket, idet handelen med varer fra andre medlemsstater hverken retligt eller faktisk stilles ringere end handelen med indenlandske varer, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.«

( 1 ) Originalsprog: fransk.

( 2 ) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.12.1994 om emballage og emballageaffald (EFT L 365, s. 10).

( 3 ) Herefter »foranstaltninger med tilsvarende virkning«.

( 4 ) I henhold til den sidstnævnte bestemmelse defineres et effektivt retursystem som et pantsystem, ved hvilket den, som emballerer eller indfører drikkevarer – alene eller på den måde, der er fastsat i Jätelaki (1072/1993) (lov nr. 1072/1993 om affald, herefter »affaldsloven«) eller de tilsvarende bestemmelse for Ålandsøerne – sørger for genbrug eller genanvendelse af drikkevareemballagen på en sådan måde, at emballagen enten genbruges eller anvendes som råmateriale.

( 5 ) Herefter »den omhandlede periode«.

( 6 ) Det præciseres i forelæggelsesafgørelsen, at EIG i denne periode indførte 4507,30 liter øl, 1499,40 liter cider, 238,70 liter vin og 3452,30 liter spiritus til Finland.

( 7 ) Jf. generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:116, punkt 2).

( 8 ) Jf. domme Brzeziński (C-313/05, EU:C:2007:33, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis) og Orgacom (C-254/13, EU:C:2014:2251, præmis 23).

( 9 ) Det skal herved påpeges, for det første, at den svenske og norske regering ikke har taget stilling til dette spørgsmål, for det andet, at Valev Visnapuu mener, at artikel 34 TEUF kun gælder subsidiært, og for det tredje, at den finske regering vurderer, om loven om punktafgift på drikkevareemballage er forenelig med artikel 34 TEUF, for så vidt som Domstolen fastslår, at denne artikel finder anvendelse.

( 10 ) Jf. dom Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, præmis 5).

( 11 ) Jf. domme De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:352, præmis 36) og Brzeziński (C-313/05, EU:C:2007:33, præmis 27).

( 12 ) Jf. generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:116, punkt 28).

( 13 ) Jf. domme Lornoy m.fl. (C-17/91, EU:C:1992:514, præmis 14) og De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:352, præmis 32).

( 14 ) Jf. generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:116, punkt 30).

( 15 ) Generaladvokat Jacobs har i punkt 32 i sit forslag til afgørelse fastslået, at det på grund af deres forskellige anvendelsesområder kun er én af disse artikler, der kan finde anvendelse på en given foranstaltning (jf. i denne retning generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Brzeziński, C-313/05, EU:C:2006:598, punkt 31 og 32).

( 16 ) Ibidem (punkt 33).

( 17 ) Jf. i denne retning domme De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:352, præmis 34) og Brzeziński (C-313/05, EU:C:2007:33, præmis 23 og 24) samt kendelse Kawala (C-134/07, EU:C:2007:770, præmis 26).

( 18 ) Jf. dom Radlberger Getränkegesellschaft og S. Spitz (C-309/02, EU:C:2004:799, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).

( 19 ) Jf. i denne retning Kommissionens meddelelse – Drikkevareemballage, pantordninger og fri bevægelighed for varer (EUT 2009 C 107, s. 1).

( 20 ) Jf. domme Kommissionen mod Tyskland (C-463/01, EU:C:2004:797, præmis 44) samt Radlberger Getränkegesellschaft og S. Spitz (C-309/02, EU:C:2004:799, præmis 56).

( 21 ) Jf. dom Kommissionen mod Tyskland (C-463/01, EU:C:2004:797, præmis 43).

( 22 ) Jf. artikel 1, stk. 1, i direktiv 94/62.

( 23 ) Der er intet i sagen, der tyder på, at punktafgiften på drikkevareemballage fører til protektionisme til fordel for en konkurrerende indenlandsk produktion af emballage til alkoholholdige drikkevarer. Den punktafgift, der er omhandlet i hovedsagen, kan således ikke vurderes på grundlag af artikel 110, stk. 2, TEUF.

( 24 ) Jf. domme Stadtgemeinde Frohnleiten og Gemeindebetriebe Frohnleiten (C-221/06, EU:C:2007:657, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis) samt Tatu (C-402/09, EU:C:2011:219, præmis 34).

( 25 ) Jf. domme De Danske Bilimportører (C-383/01, EU:C:2003:352, præmis 37) og Tatu (C-402/09, EU:C:2011:219, præmis 35).

( 26 ) Jf. domme Brzeziński (C-313/05, EU:C:2007:33, præmis 40), Stadtgemeinde Frohnleiten og Gemeindebetriebe Frohnleiten (C-221/06, EU:C:2007:657, præmis 50) samt Oil Trading Poland (C-349/13, EU:C:2015:84, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).

( 27 ) Jf. domme Bergandi (252/86, EU:C:1988:112, præmis 25) samt Stadtgemeinde Frohnleiten og Gemeindebetriebe Frohnleiten (C-221/06, EU:C:2007:657, præmis 40).

( 28 ) Det fremgår af den finske regerings skriftlige indlæg, at det pantbaserede genvindingssystem fungerer effektivt i praksis. I 2011 blev ca. 97% af al nyfremstillet drikkevareemballage genvundet, hvorimod det for genanvendt emballage var ca. 96% for metal, 91% for glas og 96% for plast af typen polyetylentereftalat (PET).

( 29 ) Jf. dom Tatu (C-402/09, EU:C:2011:21, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).

( 30 ) Denne kode er en stregkode, der gør det muligt at identificere en vare.

( 31 ) Han har oplyst, at gebyret for at være tilsluttet det finske retursystem udgør mindst 3600 EUR for glasflasker, der kan genvindes, og 6200 EUR for dåser til drikkevarer. Hertil kommer et gebyr for koden på den enkelte vare, der returneres, et pantbeløb og et genvindingsgebyr, der afhænger af den solgte mængde.

( 32 ) Den finske regering har i sit skriftlige indlæg præciseret, at Suomen Palautuspakkaus Oy (herefter »PALPA«) og dennes datterselskab Palpa Lasi Oy driver de største retursystemer i Finland, og at betingelserne og priserne for tilslutning til PALPA’s retursystem er frit tilgængelige på PALPA’s websted, hvor de kan ses på engelsk, finsk og svensk.

( 33 ) Det skal påpeges, at det ikke er obligatorisk at deltage i retursystemet for drikkevareemballage. De erhvervsdrivende kan vælge at svare punktafgift i stedet for at betale tilslutningsomkostningerne.

( 34 ) Det fremgår som nævnt af dette direktivs artikel 7, stk. 1, at de nationale retursystemer bl.a. skal gælde for importerede varer på ikke-diskriminerende betingelser, herunder med hensyn til reglerne for adgang til systemerne og eventuelle afgifter, og at systemerne skal udformes på en sådan måde, at handelshindringer eller konkurrenceforvridning undgås i overensstemmelse med traktaten.

( 35 ) Kapitel 3 indeholder artikel 34 TEUF - 37 TEUF.

( 36 ) Jf. punkt 126 i XXV. beretning om konkurrencepolitikken – 1995 (KOM(96) 126 endelig).

( 37 ) Ibidem.

( 38 ) Alkoholloven trådte i kraft den 1.1.1995.

( 39 ) Min fremhævelse.

( 40 ) Ibidem.

( 41 ) Ibidem.

( 42 ) Det skal påpeges, at den nævnte bestemmelse om detailhandel med alkoholholdige drikkevarer, der indeholder højst 13 volumenprocent ethylalkohol, ikke er nævnt i sagsakterne, og at det derfor må antages, at den ikke vedrører den situation, der er omhandlet i hovedsagen.

( 43 ) C-189/95, EU:C:1997:504.

( 44 ) C-170/04, EU:C:2007:313.

( 45 ) Jf. dom Franzen (C-189/95, EU:C:1997:504, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).

( 46 ) Ibidem (præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

( 47 ) 91/75, EU:C:1976:23.

( 48 ) Præmis 5.

( 49 ) 120/78, EU:C:1979:42.

( 50 ) Præmis 7.

( 51 ) Ibidem.

( 52 ) 86/78, EU:C:1979:64.

( 53 ) Præmis 35.

( 54 ) C-189/95, EU:C:1997:504.

( 55 ) Jf. generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse Rosengren m.fl. (C-170/04, EU:C:2006:213, punkt 41) og generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Rosengren m.fl. (C-170/04, EU:C:2006:747, punkt 35).

( 56 ) C-170/04, EU:C:2007:313.

( 57 ) Præmis 21.

( 58 ) Præmis 22.

( 59 ) Præmis 24.

( 60 ) Ibidem.

( 61 ) Præmis 26.

( 62 ) C-170/04, EU:C:2007:313.

( 63 ) Jf. E. Bernard, »Monopole sur l’alcool et régime d’autorisation d’importation«, Revue Europe, nr. 8, august 2007, kommentar 207. Forfatteren har bl.a. anført, at »det er noget overraskende, at EU’s retsinstans besvarer det forelagte spørgsmål så kortfattet og på en måde, der ikke afspejler dens tidligere praksis og afviger fra de to generaladvokaters forslag til afgørelser«. Jf. ligeledes M. Johansson, »Rosengren – The ECJ makes a narrow interpretation of Franzén«, European Law Reporter, 7-8, 2007, s. 250.

( 64 ) Jf. domme Kommissionen mod Sverige (C-186/05, EU:C:2007:571, præmis 22 og 23) og ANETT (C-456/10, EU:C:2012:241, præmis 21-30).

( 65 ) Jf. i denne retning domme Rosengren m.fl. (C-170/04, EU:C:2007:313, præmis 19) og ANETT (C-456/10, EU:C:2012:241, præmis 24).

( 66 ) C-170/04, EU:C:2007:313.

( 67 ) Ibidem.

( 68 ) Jf. Generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Rosengren m.fl. (C-170/04, EU:C:2006:747, præmis 60).

( 69 ) Jf. modsætningsvis dom ANETT (C-456/10, EU:C:2012:241, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).

( 70 ) Jf. dom Franzén (C-189/95, EU:C:1997:504, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).

( 71 ) Ibidem (præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).

( 72 ) Ibidem (præmis 39).

( 73 ) Ibidem (præmis 40).

( 74 ) Jf. i denne retning dom Franzén (C-189/95, EU:C:1997:504, præmis 41).

( 75 ) Jf. dom Franzén (C-189/95, EU:C:1997:504, præmis 43-66).

( 76 ) Regeringen har i sit skriftlige indlæg præciseret, at alkoholholdige drikkevarer, der indeholder højst 4,7 volumenprocent ethylalkohol, er omfattet af en særlig ordning. De kan f.eks. kun sælges i tidsrummet fra kl. 7 til kl. 21. Det er også forbudt at sælge disse drikkevarer til personer, der er under 18 år, og til berusede personer.