ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag anlagt den 4. maj 2019 — Vanhoudt m.fl. mod EIB

(Sag T-294/19)

(2019/C 230/71)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Patrick Vanhoudt (Gonderange, Luxembourg) og ni andre sagsøgere (ved barrister A. Haines)

Sagsøgt: Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

Sagsøgernes påstande

— Annullation af EIB’s afgørelse af 31. januar 2019 om afslag på at betale erstatning til sagsøgerne for deres ukompenserede tab og om afslag på at dele SPAC-simuleringsværktøjet og dets resultater.

— Endvidere, eller subsidiært, tilpligtes EIB at betale erstatning til sagsøgerne for det ikke-økonomiske tab, der følger og er forvoldt af EIB’s afgørelse om at tilbageholde SPAC-simuleringsværktøjet og/eller dets resultater.

— EIB tilpligtes at fremlægge SPAC-aktuarsimuleringsværktøjet og dets resultater i form af udskrifter af aktuarmæssige simuleringer, således at sagsøgerne kan opgøre deres ukompenserede tab og dermed vurdere, om de kompenserende foranstaltninger, som EIB har indrømmet dem efter ændringerne af deres pension og aflønning, er passende eller ej.

— Den Europæiske Investeringsbank tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremført fire anbringender for så vidt angår deres påstand om annullation og de nedenfor anførte øvrige anbringender for så vidt angår deres påstand om, at Domstolen skal tilpligte sagsøgerne at fremlægge det nævnte simuleringsværktøj og dets resultater.

1. Første anbringende, vedrørende påstanden om annullation, om tilsidesættelse af paragraf 9, 10 og 14-18 i aftalememorandummet og af den tilhørende følgeskrivelse, indgået mellem EIB og dens personalerepræsentanter den 18. maj 2009.

2. Andet anbringende, vedrørende påstanden om annullation, om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af de berettigede forventninger.

3. Tredje anbringende, vedrørende påstanden om annullation, om tilsidesættelse af retten til adgang til effektive retsmidler, af retten til god forvaltning og af retten til gennemsigtighed.

4. Fjerde anbringende, vedrørende påstanden om annullation, om tilsidesættelse af retten til aktindsigt i personoplysninger.

For så vidt angår påstanden om fremlæggelse af det nævnte simuleringsværktøj og dets resultater, har sagsøgerne endvidere fremført følgende anbringender.

— EIB’s undladelse af at fremlægge SPAC-aktuarsimuleringsværktøjet er i strid med artikel 41, artikel 42 og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og med artikel 15, stk. 1, TEUF og artikel 15, stk. 3, TEUF.

— EIB har tilsidesat sagsøgernes ret til aktindsigt i personoplysninger i strid med artikel 14 og artikel 187 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1725. (1)

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1725 af 23.10.2018 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af forordning (EF) nr. 45/2001 og afgørelse nr. 1247/2002/EF (EUT 2018, L 295, s. 39).
—

Europa-Kommissionens afgørelse C(2018) 6717 final af 19. oktober 2018 om »State Aid S.A. 50233 (2018/N) –Greece State aid for the construction of Lamia-Xiniada section of the E65 Motorway« annulleres.
3.

Tredje anbringende — som er et subsidiært anbringende — om, at såfremt de påberåbte undtagelser finder anvendelse på det ønskede dokument, tilsidesatte Rådet artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 1049/2001, idet det åbenbart undlod at opfylde sin forpligtelse til at give den (behørige og krævede) delvise aktindsigt, som det burde have givet i det ønskede dokument i henhold til nævnte artikel 4, stk. 6, ved at tilbageholde hele afsnittet om den juridiske analyse.
Sag anlagt den 4. april 2019 — BF mod Kommissionen

(Sag T-190/19)

(2019/C 213/42)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: BF (ved advokat S. Gesterkamp og Professor C. König)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kommissionen siden den 18. december 2018, datoen for den elektroniske fremsendelse af sagsøgerens anden skrivelse med opfordring til Kommissionen om at handle, ved passivitet har tilsidesat sin forpligtelse til at vedtage en afgørelse til afslutning af den foreløbige undersøgelse i støttesag SA.48706 (RVV Rostocker Versorgungs- und Verkehrs-Holding GmbH und Nordwasser GmbH), dvs. enten en afgørelse om at indlede en formel undersøgelsesprocedure eller en afgørelse om ikke at indlede en sådan procedure, hvilken afgørelse skulle fremsendes til sagsøgeren i dennes egenskab af klager.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

— Subsidiært for det tilfælde, at Kommissionen har bragt sin passivitet til ophør efter sagens anlæggelse, tilpligtes denne institution at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført følgende anbringender:

Sagsøgeren har først gjort gældende, at forudsætningerne for et passitivetssøgsmål er opfyldt, da en afgørelse til afslutning af den foreløbige undersøgelse efter artikel 4 i forordning (EU) 2015/1589 (1) på baggrund af de faktiske omstændigheder kunne træffes på tidspunktet for fremsendelsen af den anden skrivelse med opfordring til Kommissionen om at handle.

Sagsøgeren har dernæst anført, at Kommissionen i sin forvaltningsskrivelse af 17. december 2018 kun normativt udtalte sig om et retligt monopol til fordel for Nordwasser GmbH, som via en in house-aftale var blevet udpeget, hvilket kunne udelukke, at konkurrencevilkårene fordrejes som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, uden herved at forholde sig til faktuelle spørgsmål såsom spørgsmålet, om der foreligger en begunstigelse.

Sagsøgeren har yderligere gjort gældende, at virksomheden gennem indgivelsen af klager allerede på et tidligt stadium i sagen har påvist, at der ikke er dannet et retligt monopol, som er i overensstemmelse med EU-retten. Kommissionen burde under alle omstændigheder rent retligt have redegjort for sin opfattelse på grundlag af de konstaterede faktiske omstændigheder og har siden senest december 2018 i henhold til artikel 4, stk. 2, i forordning (EU) 2015/1589 været forpligtet til i det mindste at træffe en anfægtelig afgørelse om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure.

(1) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT L 248 af 24.9.2015, s. 9).
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af princippet om god forvaltning, af omsorgspligten og af den deraf følgende begrundelsespligt, eftersom sagsøgte ikke i de anfægtede afgørelser har taget stilling til redegørelserne i klagen vedrørende to betingelser for, at Unionen kan ifalde ansvar uden for kontrakt, dvs. eksistensen af fejl og årsagsforbindelse.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af retten til god forvaltning. Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren bl.a. gjort gældende, at Rådet for Den Europæiske Union ikke udviste behørig omhu og opmærksomhed ved vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, idet det inden vedtagelsen heraf undlod at tage stilling til sagsøgerens argumenter og de beviser, som han havde fremlagt til støtte for sin sag, og idet det primært støttede den nævnte afgørelse på et kort sammendrag fra den offentlige anklager i Ukraine og ikke anmodede om yderligere oplysninger om efterforskningernes forløb i Ukraine.
C 246 /44 DA Den Europæiske Unions  Tidende 22.7.2019
Sa g T - 3 3 3 / 1 9 :  Sag anlagt den 30. maj 2019  — Ntolas mod EUIPO — General Nutrition Investment (GN GENETIC 
NUTRTION  LABORA TORIES)
(Sag T-333/19)
(2019/C 246/46 )
Stævningen er affattet på engelsk
Parter
Sagsøger:  Christos Ntolas (Wuppertal, T yskland) (ved advokat C. Renger)
Sagsøgt:  Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)
Den anden part i sagen for appelkammeret:  General Nutrition Investment Co. (Wilmington, Delaware, De Forenede Stater)
Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO
Ansøger af det omtvistede varemærke:  Christos Ntolas
Det omtvistede varemærke:  Ansøgning om EU-figurmærket GN GENETIC NUTRTION LABORA TORIES — registreringsansøgning  
nr.  13 116 678
Sagen for EUIPO : Indsigelsessag
Den anfægtede afgørelse : Afgørelse truffet den 11. marts 2019  af Femte Appelkammer ved EUIPO (sag R 1343/2017-5)
Påstande
—   Den anfægtede afgørelse annulleres.
—   Indsigelsen forkastes.
—   EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Anbringende
—   Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001.
—

Sagsøgerne har gjort gældende, at SSM-forordningens artikel 6, stk. 5, litra b), alene bemyndiger ECB til selv at udøve alle relevante beføjelser tilhørende en kompetent national myndighed. Artikel 39, stk. 5, andet punktum, i SSM-rammeforordningen (2) kan ikke ændre karakteren af en afgørelse i henhold til SSM-forordningens artikel 6, stk. 5, litra b). Såfremt det måtte blive bestemt, at SSM-rammeforordningens artikel 39, stk. 5, andet punktum, ændrer karakteren af denne afgørelse gør sagsøgerne gældende, at nævnte artikel 39, stk. 5, andet punktum, er ulovlig.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af retten til god forvaltning. Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren bl.a. gjort gældende, at Rådet for Den Europæiske Union ikke udviste behørig omhu og opmærksomhed ved vedtagelsen af afgørelse (FUSP) 2019/354 af 4. marts 2019, idet det inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse undlod at tage stilling til sagsøgerens argumenter og de beviser, som han havde fremlagt til støtte for sin sag, og idet det primært støttede den nævnte afgørelse på et kort sammendrag fra den offentlige anklager i Ukraine og ikke anmodede om yderligere oplysninger om efterforskningernes forløb i Ukraine.
Der foreligger en tilsidesættelse af artikel 14-16 i forordningen om det indre marked for elektricitet, der om kort tid træder i kraft, sammenholdt med artikel 13, stk. 2, TEU og det almindelige retssikkerhedsprincip.

I forbindelse med det første anbringende anfægtes det, at sagsøgte med præciseringen i artikel 5, stk. 8, litra b) og c), i bilag I og II til afgørelse 02/2019 af, hvad en kritisk netkomponent er, har tilsidesat grundstrukturen i artikel 14-16 i forordningen om det indre marked for elektricitet, som finder anvendelse fra den 1. januar 2020. Artikel 14-16 i forordningen om det indre marked for elektricitet fastsætter ifølge sagsøgeren, hvordan interne netkapacitetsbegrænsninger tages i betragtning ved beregningen af grænseoverskridende handelskapaciteter. I henhold til artikel 16, stk. 8, i forordningen om det indre marked for elektricitet lægges det uafkræfteligt til grund, at der ikke foreligger diskriminerende grænseoverskridende strømme, når der på interne og grænseoverskridende netkomponenter stilles en mindstekapacitet på 70 % af den enkelte netkomponent til rådighed for den grænseoverskridende handel. I henhold til artikel 16, stk. 4, i forordningen om det indre marked for elektricitet skal der ikke iværksættes belastningsomfordelingsforanstaltninger over mindstekapaciteten. Endvidere kan et budområde ved overholdelsen af mindstekapaciteten alene fastsættes på ny med den relevante medlemsstats samtykke. Desuden indføres mindstekapaciteten på 70 % først i et trinvist lineært forløb. Mindstekapaciteten på 70 % og det lineære forløb tager hensyn til den omstændighed, at den interne netudvidelse tager tid. Denne grundstruktur vendes i artikel 5, stk. 8, litra b) og c), i bilag I og II til afgørelsen til det modsatte, da mindstekapaciteten på 70 % kun kan anvendes på interne netkomponenter, når transmissionssystemoperatøren kan godtgøre, at en fornyet fastsættelse af budområdet eller yderligere belastningsomfordeling eller yderligere netudvidelse ville være mindre effektiv. Hertil kommer, at effektivitetskriteriet i artikel 5, stk. 8, litra c), i bilag I og II undergraver mindstekapaciteten på 70 %, da det i praksis ikke kan opfyldes.

En anvendelse af afhjælpende tiltag på et tidligt tidspunkt i henhold til artikel 10, stk. 4, andet sætningsled, og stk. 5, og artikel 16, stk. 2, andet punktum, og stk. 3, litra d) (vii) i bilag I og artikel 17, stk. 3, litra d) (vii) i bilag II er i strid med artikel 16, stk. 4, i forordningen om det indre marked for elektricitet, hvorefter markedsdeltagerne skal have stillet den maksimale kapacitet til rådighed.
3.

Tredje anbringende om tilsidesættelse af artikel 223, stk. 2, TEU og om Præsidiets inkompetence, for så vidt som Præsidiet har indført en afgift på udbetaling af pensioner til de tidligere parlamentsmedlemmer, som det ikke tilkom den at indføre, idet enhver afgørelse på området for beskatning af parlamentsmedlemmerne henhører under Rådet.
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at sagsøgte anlagde et urigtigt skøn ved at antage, at kriteriet for at opføre sagsøgeren på den i artikel 1 i Rådets afgørelse 2011/172/FUSP (3) og artikel 2 i Rådets forordning (EU) nr. 270/2011 af 21. marts 2011 (4) omhandlede liste var opfyldt.
—

Sagsøgerens påstande tages til følge, og den anfægtede afgørelse ændres, således at sagsøgeren i det hele gives medhold i sin klage over afgørelsen fra indsigelsesafdelingen ved EUIPO og frifindes i det hele i indsigerens kontraappel, idet intervenientens indsigelse følgelig forkastes i sin helhed.
—

Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren følgende særskilte godtgørelser: — 5 000 EUR for det ikke-økonomiske tab, forvoldt af afgørelsen om afskedigelse. — 5 000 EUR for skade på omdømme, forvoldt ved afgørelsen om afskedigelse. — 10 000 EUR for det økonomiske tab, forvoldt ved de skadelige virkninger for sagsøgerens helbredstilstand efter hans afskedigelse. — 58 900 EUR for det økonomiske tab forbundet med indtægtstabet efter den ulovlige afskedigelse.
2.

Andet anbringende om, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en fejl, idet det heri fastslås, at Googles såkaldte eksklusivitetsklausul (herefter »Site-Exclusivity Clause«) var udtryk for misbrug. Den anfægtede afgørelse: — betegner med urette nævnte »Site-Exclusivity Clause« som en eksklusiv leveringsforpligtelse — er behæftet med en fejl, idet det heri blev fastslået, at det ikke var nødvendigt at analysere, om nævnte »Site-Exclusivity Clause« kan have konkurrencebegrænsende virkninger — undlader at påvise, at nævnte »Site-Exclusivity Clause«, hvordan den end betegnes, kan begrænse konkurrencen.
3.

Med det tredje anbringende gøres det gældende, at de anfægtede retsakter ikke indeholder et retligt grundlag for opretholdelsen af sagsøgerens navn på listen uanset den fundamentale ændring i de faktiske omstændigheder i Libyen. Rådet har undladt at anføre individuelle, specifikke og konkrete grunde for de anfægtede foranstaltninger, som ikke er fuldt ud underbygget af nogen dokumentation.
—

Det gøres i denne forbindelse gældende, at afgørelsen burde have bemærket, at muligheden for at udføre vedligeholdelse er et prærogativ ved ejendomsretten, og at traktaten beskytter medlemsstaternes ret til at bevare offentlig ejendom over formuegoder og infrastrukturer, (også) i havne, og til at sikre alle rettighedshaverne muligheden for at anvende disse.
1.

Første anbringende om, at den betingelse om varighed på fem år, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den europæiske Union, er ulovlig, for så vidt som den for det første skaber en vilkårlig forskelsbehandling mellem tjenestemænd i aktiv tjeneste og pensionerede tjenestemænd. For det andet er det sagsøgerens opfattelse, at selv om kriteriet om en varighed på mindst et år er passende med henblik på at bekæmpe ægteskabssvindel, er en varighed på mindst fem år for sit vedkommende vilkårlig, upassende og uretfærdig. For det tredje vil en sådan betingelse på uretfærdig vis kunne udelukke en ægtefælle til en afdød tjenestemand fra efterladtepension, selv om disse imidlertid var forbundet af et fælles livsprojekt.
—

Sagsøgerens oprindelige påstande og anbringender behandles nøje og afgørelsen truffet af appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret omgøres, idet det fastslås, at sagsøgerens klage indgivet til appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret var berettiget, hvorfor indsigelsen skulle forkastes.
—

i erstatning for det økonomiske tab at betale i) den resterende løn svarende til anvendelsen af den årlige justering for 2019, dvs. en stigning på 1,2 % for perioden fra den 1. januar 2019 til den 31. december 2019; ii) den resterende løn svarende til følgerne af anvendelsen af den årlige justering på 0,8 % for 2019 på størrelsen af de lønninger, som betales at regne fra januar 2019; iii) morarenter af de skyldige resterende lønninger indtil fuldstændig betaling af de skyldige beløb, idet den morarentesats, der skal anvendes, skal beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte sats for de vigtigste refinansieringsoperationer, som finder anvendelse i den pågældende periode, med tillæg af tre procentpoint.
2.

Andet anbringende om, at Europa-Parlamentet ikke kan anvende en ugyldig national lovgivning. — Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at den lovgivning der blev indført ved afgørelse nr. 14/2018 fra Ufficio di presidenza della Camera dei deputati italiana (præsidiet for det italienske deputeretkammer), i forhold til selve den italienske retsorden er ugyldig — Camera har nemlig besluttet at foretage en fornyet beregning af den livsvarige pension, som de tidligere medlemmer af Europa-Parlamentet er berettiget til, ved ligeledes at anvende det såkaldte bidragsbetalingssystem på den del af pensionen, der blev erhvervet i perioder inden 2012, som tildeles alle offentligt og privat ansatte ved et proratasystem, endog for perioder inden 1996, med hensyn til hvilke pensionen for alle offentligt og private ansatte tildeles i henhold til et retributivsystem. Med henblik på at anvende bidragsbetalingssystemet med tilbagevirkende kraft også med hensyn til de perioder, hvor dette ikke eksisterede i Italien, vedtog det et fordrejet og irrationelt beregningssystem, der ikke var aktuarmæssigt baseret. — Den omhandlede reform er ligeledes ulovlig for så vidt som området for livsvarig pension, i det mindste vedrørende de grundlæggende aspekter, skal reguleres ved lov og ikke ved bekendtgørelse (forfatningens artikel 69). — Endvidere tilsidesætter reformen den berettigede forventning hos de tidligere parlamentsmedlemmer til en forudsigelig pensionsmæssig behandling, hvilket er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som også i den italienske retsorden udgør et almindeligt princip.
2.

Andet anbringende vedrørende en tilsidesættelse af Europa-Parlamentets interne bestemmelser Sagsøgeren har gjort gældende, at genberegningen af den europæiske livrente er ulovlig, idet den tilsidesætter artikel 1 i bilag III til Europa-Parlamentets [regulativ] om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser, som var gældende inden 2009. Når et mandatet for et medlem af Europa-Parlamentet ophører, fastsættes hans sociale stilling efter de vilkår, som da gjaldt for medlemmer af det italienske parlament. Eventuelle ændringer af disse vilkår, som er blevet foretaget flere år efter, kan ikke have indvirkning med tilbagevirkende kraft på en situation, som er blevet fastsat og opgjort af Europa-Parlamentet efter de vilkår, som var gældende på tidspunktet for rettens indtræden, idet det italienske parlament ikke længere havde nogen beføjelse efter det pågældende tidspunkt.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 7 og artikel 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som den anfægtede beslutning gør det muligt for Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) at få aktindsigt i personlige oplysninger, hvilket er i strid med retten til respekt for privatlivet og retten til beskyttelse af personoplysninger.
4.

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om, at regler vedrørende tvangsmidler ikke må have tilbagevirkende kraft, for så vidt som Parlamentets formand og det rådgivende udvalg anvendte en lovgivning vedrørende tvangsmidler på forhold, der lå forud for vedtagelsen heraf. Sagsøgeren har desuden nedlagt påstand om erstatning af hans økonomiske og ikke-økonomiske tab. Han har gjort gældende, at den måde, hvorpå undersøgelsen er blevet gennemført, har haft den konsekvens, at hans omdømme har lidt skade og at han har mistet muligheden for at stille op til valget til Europa-Parlamentet.
—

Det fastslås, at sagsøgeren har ret til at opretholde den pågældende livrente, som han har modtaget og vil modtage i henhold til den lovgivning, som var gældende inden afgørelse nr. 14/2018 fra det italienske parlaments præsidium af 12. juli 2018 og/eller afgørelse nr. 6/2018 fra det italienske senats præsidium, og Europa-Parlamentet tilpligtes at betale de uretmæssigt tilbageholdte beløb forhøjet med revaluering og lovbestemte renter fra tidspunktet for tilbageholdelsen.
—

Det fastslås, at sagsøgeren har ret til at oppebære den pågældende livrente, som han har modtaget og vil modtage i henhold til den lovgivning, som var gældende inden afgørelse nr. 14/2018 fra det italienske parlaments præsidium af 12. juli 2018 og/eller afgørelse nr. 6/2018 fra det italienske senats præsidium, og Europa-Parlamentet tilpligtes at betale de uretmæssigt tilbageholdte beløb forhøjet med revaluering og lovbestemte renter fra tidspunktet for tilbageholdelsen.
2.

Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af reglerne om momspligtige personer (artikel 9 og 13 i direktiv 2006/112/EF (2)) og om den momspålæggende myndighed (dette direktivs artikel 206 og 250) samt af overholdelsen af de nationale forfatninger og af medlemsstaternes grundlæggende struktur (artikel 4, stk. 2, TEU); og af artikel 69, stk. 3 litra c), i forordning nr. 1303/2013. Det gøres i denne forbindelse gældende, at det ikke lovligt kan antages, at der kan opnås refusion for moms, der er betalt inden ministeriet for økonomisk udvikling (MiSE) som modtager af støtten fra EFRU, fordi et andet ministerium (finansministeriet) har opkrævet disse beløb som indtægter fra skatter og afgifter.
3.

Tredje anbringende: Tilsidesættelse af artikel 12, stk. 2, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 725/2011 I forbindelse med det tredje anbringende gøres det gældende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 12, stk. 2, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 725/2011, idet den anordnede, at der ikke skulle tages hensyn til miljøinnovationen for det forudgående år 2017, selv om bestemmelsen udtrykkeligt kun tillader, at der kan træffes afgørelse om ikke at tage hensyn til disse for det følgende år.
1.

Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af artikel 35 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1971 af 11. december 2018 om oprettelse af Sammenslutningen af Europæiske Tilsynsmyndigheder inden for Elektronisk Kommunikation (BEREC) og Agenturet for Støtte til BEREC (BEREC-kontoret), om ændring af forordning (EU) 2015/2120 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1211/2009 (2), for så vidt som denne artikel alene tillader, at repræsentantskabet, arbejdsgrupperne og bestyrelsen er åbne over for deltagelse af tilsynsmyndigheder fra tredjelande.