RETTENS DOM (Femte Afdeling)

25. april 1996

Sag T-274/94

Antonio Castellacci

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — husstandstillæg — bopælsbetingelse — tilskud til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt — tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-579

Angående:

Påstand om: — annulation af sagsøgtes afgørelse af 24. november 1993, hvorved sagsøgerens husstandstillæg og tilskud til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, blev ophævet, og hvorved det bestemtes, at de beløb, der angiveligt var udbetalt fejlagtigt som sådanne tillæg og tilskud, skulle tilbagesøges — annulation af sagsøgtes afgørelse af 26. januar 1994 om fastsættelse af de nærmere bestemmelser for tilbagebetaling af de beløb, der skulle tilbagesøges i henhold til afgørelsen af 24. november 1993.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der er tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse A6 med tjenestested i Bruxelles, blev udstationeret i Rom og vendte tilbage til Bruxelles den 1. februar 1991. Sagsøgte tildelte ham efter ansøgning husstandstillæg og tilskud til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, i henhold til henholdsvis artikel 1, stk. 2, litra c), og artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) for perioden fra den 1. juli 1990 til den 30. juni 1991. Ved forskellige efterfølgende afgørelser blev de to ydelser forlænget indtil den 30. juni 1993.

Efter at sagsøgte med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. juli 1993 havde suspenderet tilskuddet til en person, der ligestilles med et barn, og over for hvem der består forsørgerpligt, med den begrundelse, at sagsøgeren ikke længere opfyldte betingelserne for udbetaling af dette tilskud, meddelte sagsøgte ved afgørelse af 24. november 1993 sagsøgeren, at tilskuddet i henhold til vedtægtens artikel 85 ville blive krævet tilbagebetalt, at husstandstillægget ville blive ophævet med øjeblikkelig virkning, og at de beløb, der fejlagtigt var blevet udbetalt som et sådant tillæg, ligeledes ville blive krævet tilbagebetalt i henhold til vedtægtens artikel 85. Med hensyn til tilskuddet til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, blev det anført i afgørelsen, at ifølge en udtalelse fra Kommissionens Lægetjeneste havde fru Marino, sagsøgerens mor, ikke brug for en sygepasser, og at udgifterne hertil følgelig ikke var blevet anerkendt, og at den pågældende under alle omstændigheder ikke havde fremlagt beviser for betaling af en sygepasser, skønt sagsøgte gentagne gange havde opfordret ham til at fremlægge dokumenter, der beviste, at demie betaling havde fundet sted. Med hensyn til husstandstillægget konkluderede afgørelsen af 24. november 1993, at sagsøgerens mor ikke permanent boede sammen med sagsøgeren i Bruxelles, og at betingelserne for at udbetale dette tillæg derfor ikke var opfyldt.

Efter at have modtaget en note fra sagsøgte af 20. januar 1994, hvori de nærmere bestemmelser for tilbagesøgning af de pågældende beløb blev præciseret for perioden fra den 1. februar 1991 til den 31. december 1993, fulgt af en note af 26. januar 1994, som annullerede og erstattede den foregående og ændrede forfaldsdatoerne for tilbagebetalingen af de fejlagtigt udbetalte beløb, indgav sagsøgeren den 22. februar 1994 en klage over afgørelserne af 24. november 1993 og af 20. januar 1994. Denne blev afvist ved afgørelse af 4. maj 1994.

Formaliteten

Da formalitetsbetingelser er ufravigelige, kan Fællesskabets retsinstanser på embeds vegne undersøge, om de er opfyldt. Ifølge princippet om den nødvendige overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet, skal påstandene i den forudgående administrative klage og under søgsmålet have samme genstand. I dette tilfælde er klagen af 22. februar 1994 udtrykkeligt rettet mod afgørelsen af 20. januar 1994, mens søgsmålet vedrører annullation af afgørelsen af 26. januar 1994. Skønt den retsakt som klagen formelt var rettet mod, ikke længere har retsvirkninger, fremgår det dog af sagsøgtes afvisning, at ansættelsesmyndigheden fuldt ud havde forstået, at klagen havde til formål at bestride afgørelsen om fastsættelsen af de nærmere bestemmelser for tilbagesøgning af de fejlagtigt udbetalte beløb. Følgelig kan påstanden om annullation af afgørelsen af 26. januar 1994 antages til realitetsbehandling (præmis 16).

Henvisningtil: Domstolen. 20. maj 1987. sag 242/85. Geist mod Kommissionen. Sml. s. 2181 præmis 9; Domstolen, 26. januar 1989. sag 224/87, Koutchoumoff mod Kommissionen, Sml. s 99 præmis 10 Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89. Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. Il s. 143 præmis 8; Retten. 20. marts 1991. sag T-1/90. Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen. Sml. II. s. 143, præmis 45-49; Retten. 13. juli 1995, sag T-545/93. Kschvvendt mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 565, præmis 26; Retten, 11. oktober 1995. forenede sager T-39/93 og T-553/93. Baltsavias mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 695. præmis 73.

Realiteten

Husstandstillœgget

Det eneste anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII

Artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII skal fortolkes således, at den kræver, at de pågældende familiemedlemmer bor under samme tag. Det kræves, at den pågældende person bor permanent sammen med tjenestemanden, og at den pågældende altså har etableret sig i hans hjem med det formål dér permanent at skabe udgangspunktet for sine faglige, økonomiske og sociale relationer. Det følger heraf, at de »almindelige gennemførelsesbestemmelser til artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII (’husstandstillæg’)« (gennemførelsesbestemmelser) er i overensstemmelse med artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII (præmis 22).

Henvisning til: Domstolen, 23. marts 1988, sag 248/87, Mouriki mod Kommissionen, Sml. s. 1721, præmis 13.

Med hensyn til perioden fra januar 1991 til maj 1992 har sagsøgeren erkendt, at hans mor foretog hyppige rejser til Italien i løbet af denne periode. Endvidere har sagsøgeren fremlagt en skriftlig erklæring af 2. maj 1992, hvorefter R., boende i Italien, bekræfter, at hun giver hans mor daglig pleje. Endelig har sagsøgeren ikke bestridt, at de pågældende ydelser er blevet udbetalt på hans mors konto i Italien indtil den 30. juni 1992. Desuden er den omstændighed, at sagsøgerens mor er i besiddelse af et særligt identitetskort, ikke i sig selv tilstrækkeligt bevis for, at hun har fast bopæl på et bestemt sted, så meget desto mere, som dette kort er udstedt i marts 1992, dvs. på et tidspunkt, da sagsøgerens mor, som sagsøgeren har erkendt, ofte var fraværende fra dennes hjem. Ingen af parterne har som argument henvist til forskellige lægeregninger som bevis for sagsøgerens mors bopæl i den pågældende periode. Herved kan tre regninger, som blot angår konsultationer, ikke tjene som bevis for en fast bopæl. Sagsøgeren har altså ikke godtgjort, at hans mor boede fast under hans tag. Det er følgelig med rette, at sagsøgte har ophævet husstandstillægget for denne periode (præmis 23-27).

Hvad angår perioden fra juni 1992 til vedtagelsen af afgørelsen af 24. november 1993 har sagsøgeren for det første ikke forelagt sagsøgte de yderligere bevismidler, som denne gentagne gange havde anmodet om. Dernæst kan det ikke bebrejdes sagsøgte at denne har antaget, at de eneste bevismidler, som sagsøgeren havde fremlagt ikke var tilstrækkelige til at godtgøre, at hans mor boede fast sammen med ham Dels beviser de to kvitteringer udfærdiget af læger i Bruxelles kun at sagsøgerens mor har modtaget plejeydelser i Bruxelles, men ikke, at hun boede fast under hans tag. Dels giver dokumenterne med D.'s erklæringer ikke tilstrækkelige garantier for troværdigheden, da det ikke er udelukket, at de er udfærdiget af imødekommenhed, så meget desto mere, som D., der ligeledes arbejdede som rengøringskone for sagsøgeren, på de pågældende datoer, stod i et underordnelsesforhold til denne. Ydermere er bevisværdien af den erklæring, hvorved D. hævder at have givet lægelig pleje fra maj 1992, tvivlsom, da R. havde underskrevet en lignende erklæring om pleje givet i Italien uden at præcisere, hvilken periode den angik (præmis 28).

Lovligheden af sagsøgtes afgørelse kan ikke påvirkes af dokumenter, der fremlægges efter, at den anfægtede afgørelse er truffet, navnlig i betragtning af, at artikel 2 stk 4 i vedtægtens bilag VII pålægger den tjenestemand, som ansøger om det pågældende tillæg, at fremlægge dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis Sagsøgeren har nemlig ikke hævdet, at han er blevet frataget muligheden for at fremlægge andre bevismidler før sagsøgtes afgørelse. Det følger heraf, at afgørelsens lovlighed alene skal vurderes på grundlag af de oplysninger, som var i sagsøgtes besiddelse på det tidspunkt, da denne traf afgørelsen, og at det ikke er fornødent at undersøge bevisværdien af de forskellige erklæringer, som sagsøgeren har fremlagt første gang samtidig med stævningen (præmis 29).

Det følger af det anførte, at det er med rette, at sagsøgte har antaget, at sagsøgerens mor ikke boede under dennes tag i perioden fra juni 1992 til den dag, da den anfægtede afgørelse blev truffet, og at betingelserne for at yde ham husstandstillæg følgelig ikke var opfyldt (præmis 30 og 31).

Tillæg for en person, der sidestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt

Det eneste anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 2, stk. 4, i vedtægtens bilag VII

Med hensyn til spørgsmålet, om sagsøgeren efter lovgivningen har påtaget sig en forsørgerpligt, der medfører betydelige udgifter, bemærkes, at de to lægeerklæringer, som han påberåber sig som bevis for, at hans mors helbredstilstand nødvendiggjorde daglig bistand, kun omtaler behov for bistand og familiemæssig pleje på den ene side og regelmæssig pleje på den anden side. Disse to lægeerklæringer giver derfor ikke grundlag for at drage den slutning, at sagsøgerens mors helbredstilstand gjorde det nødvendigt, at der dagligt var en sygeplejer til stede. Da disse bevismidler ikke er tilstrækkelige, er det med rette, at sagsøgte har anmodet om fremlæggelse af yderligere bevismidler (præmis 40).

Desuden er det af sagsøgeren anførte om omkostninger afholdt til daglig bistand kun baseret på erklæringer fra R. og D. og på bekræftelsen fra en bank på, at sagsøgeren månedligt hævede kontante beløb på mindst 40000 BFR. Dels giver erklæringerne fra R. og D. imidlertid ikke tilstrækkelige garantier for troværdighed. Dels præciseres det ikke i bankens bekræftelse, hvad de hævede beløb blev anvendt til, og sagsøgeren har trods adskillige opfordringer ikke fremlagt tilstrækkeligt troværdige beviser for, at de angivelige betalinger til R. og D. faktisk fandt sted. Under disse omstændigheder var det fuldt ud berettiget, at sagsøgte antog, at de af sagsøgeren fremlagte dokumenter ikke var tilstrækkeligt bevis for, at han som hævdet havde afholdt betydelige udgifter med hensyn til sin mor (præmis 41 og 42).

Tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb

Det eneste anbringende vedrørende tilsidesættelse af vedtægtens artikel 85

Vedtægtens artikel 85 omhandler to tilfælde, hvor et fejlagtigt udbetalt beløb giver anledning til tilbagesøgning: Hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller hvis fejlen var så åbenbar, at han burde have kendt den. På den ene side har sagsøgeren ved at argumentere med sin gode tro stiltiende bestridt, at han har haft kendskab til, at de omtvistede betalinger var fejlagtige. På den anden side har sagsøgte ikke godtgjort at sagsøgeren faktisk havde kendskab til betalingens fejlagtighed. Retten må derfor undersøge, om det var så åbenbart, at betalingerne til sagsøgeren var fejlagtige, at han burde have haft kendskab dertil (præmis 48 og 49).

Betingelsen om en åbenbar fejl er opfyldt, når der er tale om en fejl, som ikke undgår en normalt påpasselig tjenestemands opmærksomhed. Blandt de omstændigheder, som Fællesskabets retsinstanser tager i betragtning ved vurderingen af, om en tjenestemand er i stand til at blive klar over en fejl, er tjenestemandens ansvarsniveau, hans lønklasse og hans anciennitet, graden af klarhed i de vedtægtsbestemmelser, som fastsætter betingelserne for udbetaling af godtgørelsen, samt omfanget af de ændringer, der er sket i den situation, som har givet anledning til, at der ydes et tillæg (præmis 50 og 51).

Hcnvisningtil: Reuen. 24. februar 1994, sagT-38/93.Stahlschmidtmod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 227, præmis 19; Kschwendt mod Kommissionen, a.st., præmis 104; Retten, 1. februar 1996, sag T-122/95, Chabert mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 63, præmis 32.

I sin egenskab af tjenestemand i lønklasse A6 beklæder sagsøgeren en ansvarsfuld stilling. De pågældende vedtægtsbestemmelser er tilstrækkeligt klare til at give en tjenestemand mulighed til at forstå deres rækkevidde. Under disse omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at han har udvist normal omhu (præmis 52).

Med hensyn til husstandstillægget bestemmer artikel 1, stk. 2, litra c), i vedtægtens bilag VII, at kun tjenestemænd, som faktisk bærer familiemæssige byrder, kan modtage husstandstillæg. Artikel 2 og 5 i gennemførelsesbestemmelserne til denne bestemmelse præciserer klart og utvetydigt, at det krav kun er opfyldt, hvis den pågældende person faktisk og permanent bor sammen med tjenestemanden, og at betingelsen om fælles og fast bopæl ikke længere er opfyldt, hvis tjenestemanden og familiemedlemmet ophører med at bo sammen i en sammenhængende periode på en måned i løbet af den periode, hvor tillægget udbetales. En tjenestemand i lønklasse A6, der modtager husstandstillæg, kan ikke med rimelighed være uvidende om, at dette tillæg kun tilkommer ham, såfremt han fører bevis for, at han faktisk og permanent bor sammen med familiemedlemmet. Det følger heraf, at sagsøgeren, som har erkendt, at hans mor ikke har boet fast sammen med ham i perioden fra februar 1991 til maj 1992, skulle have vidst, at de pågældende bestemmelser ikke kan fortolkes således, at begrebet fast bopæl dækker perioder med fravær af et sådant omfang (præmis 53 og 54).

Med hensyn til den senere periode indtil den dag, da den anfægtede afgørelse blev truffet, har sagsøgte anmodet sagsøgeren om at fremlægge dokumenter, der kan tjene som bevis, da de fejlagtigt udbetalte beløb ellers ville blive tilbagekrævet. Sagsøgeren kan ikke henvise til sin gode tro, når han har undladt at besvare sagsøgtes opfordringer. I betragtning af de pågældende bestemmelsers klarhed er det så åbenbart, at udbetalingerne er fejlagtige, at sagsøgeren ikke kunne undgå at have kendskab hertil (præmis 55).

Med hensyn til tilskuddet til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, kan en normalt opmærksom tjenestemand i lønklasse A6 ikke være uvidende om, at et sådant tilskud har karakter af en undtagelse, samt at artikel 2, stk. 4, i vedtægtens bilag VII bestemmer, at der skal fremlægges dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis. I betragtning af disse to omstændigheder skulle sagsøgeren have gjort sig klart, at et dokument, der blot attesterer, at hans mor havde brug for regelmæssig pleje, hverken var tilstrækkeligt til at godtgøre, at det var nødvendigt at engagere en sygepasser eller en medhjælpende person, eller at de omkostninger, der er afholdt for at engagere disse personer, var betydelige udgifter som følge af forsørgerpligt i henhold til lovgivningen. Når sagsøgeren ikke har fremlagt dokumenter, der kunne tjene som bevis, måtte han følgelig vide, at de foretagne udbetalinger af tilskud til en person, der ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, var fejlagtige (præmis 56).

Det følger heraf, at sagsøgte med rette har krævet tilbagebetaling i henhold til vedtægtens artikel 85 af de fejlagtigt udbetalte tilskud (præmis 57 og 58).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.