Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 14. marts 1996. - Peter de Vos mod Stadt Bielefeld. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Arbeitsgericht Bielefeld - Tyskland. - Fri bevægelighed for personer - Værnepligt - Social fordel. - Sag C-315/94.



Samling af Afgørelser 1996 side I-01417



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Fri bevaegelighed for personer ° arbejdstagere ° ligebehandling ° sociale fordele ° begreb

(Raadets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 2)

2. Fri bevaegelighed for personer ° arbejdstagere ° ligebehandling ° en medlemsstats lovgivning, hvorefter offentligt ansatte, der er statsborgere i det paagaeldende land, har krav paa fortsat indbetaling af arbejdsgiver- og loenmodtagerbidrag til en supplerende alders- og efterladtepensionsordning, mens deres arbejdsforhold er suspenderet paa grund af aftjening af vaernepligt ° fordel ikke omfattet af artikel 7 i forordning nr. 1612/68, da den skal kompensere for konsekvenserne af vaernepligten ° fordel, som andre medlemsstaters statsborgere ikke kan goere krav paa

(Raadets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 1 og 2)

Sammendrag

1. Sociale fordele, som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet, er alle de fordele, som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, almindeligvis indroemmes indenlandske arbejdstagere paa grund af deres objektive status som arbejdstagere, eller alene fordi de har bopael paa det nationale omraade, og hvis udvidelse til ogsaa at gaelde for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, derfor forekommer egnet til at fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet.

2. Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat og aftjener sin vaernepligt dér, og hvis arbejdsforhold i den offentlige sektor i en anden medlemsstat derfor er suspenderet, ikke har krav paa, at der under suspensionen fortsat indbetales arbejdsgiver- og loenmodtagerbidrag til den alders- og efterladtepensionskasse, han er medlem af i beskaeftigelsesmedlemsstaten, paa samme vilkaar, som hvis han arbejdede, selv om sidstnaevnte stat indroemmer sine statsborgere en saadan ret under de samme omstaendigheder.

Den fortsatte indbetaling af bidrag til den supplerende alders- og efterladtepensionsordning under en suspension af arbejdsforholdet, som den paagaeldende medlemsstats statsborgere har krav paa, er nemlig en fordel, som lovgiver har indfoert for at give de borgere, der indkaldes til at aftjene vaernepligt, en delvis kompensation for konsekvenserne heraf. Den finder ikke sted i henhold til en lov- eller aftalebestemt forpligtelse for arbejdsgiveren med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaarene, som omhandlet i forordningens artikel 7, stk. 1, og den kan ikke betragtes som en fordel, der indroemmes den indenlandske arbejdstager paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller alene fordi han har bopael i indlandet, dvs. som en social fordel i artikel 7, stk. 2' s forstand.

Parter

I sag C-315/94,

angaaende en anmodning, som Arbeitsgericht Bielefeld (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,

Peter de Vos

mod

Stadt Bielefeld,

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 7 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467),

har

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, C.N. Kakouris, og dommerne G. Hirsch, F.A. Schockweiler, P.J.G. Kapteyn (refererende dommer) og J.L. Murray,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer

justitssekretaer: R. Grass,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

° Stadt Bielefeld ved Stadtverwaltungsdirektorin Marion Weike, Stadt Bielefeld, som befuldmaegtiget

° den tyske regering ved Ministerialrat Ernst Roeder, Forbundsoekonomiministeriet, og Oberregierungsrat Bernd Kloke, Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtigede

° den svenske regering ved raettschef Lotty Nordling, som befuldmaegtiget

° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Christopher Docksey og Guenter Wilms, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,

paa grundlag af den refererende dommers rapport,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 14. december 1995,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 3. november 1994, indgaaet til Domstolen den 29. november 1994, har Arbeitsgericht Bielefeld i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 7 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467, herefter "forordning nr. 1612/68").

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som den belgiske statsborger Peter de Vos (herefter "sagsoegeren") har anlagt mod Stadt Bielefeld (herefter "sagsoegte"), hos hvilken han er ansat som overlaege (Oberarzt).

3 I henhold til Tarifvertrag ueber die Versorgung der Arbeitnehmer des Bundes und der Laender sowie von Arbeitnehmern kommunaler Verwaltungen und Betriebe af 4. november 1966 (pensionsoverenskomst vedroerende ansatte i Bund og Laender samt ansatte i kommunale forvaltninger og virksomheder, herefter "pensionsoverenskomsten") er personer i samme situation som sagsoegeren omfattet af en supplerende alders- og efterladtepensionsordning hos Versorgungsanstalt des Bundes und der Laender (herefter "pensionskassen"). I henhold til § 29 i pensionskassens vedtaegter indbetaler arbejdsgiveren maanedlige bidrag til pensionskassen for den ansatte.

4 Fra den 29. marts 1993 til den 1. marts 1994 aftjente sagsoegeren sin vaernepligt i den belgiske haer. I denne periode indbetalte sagsoegte ikke bidrag for sagsoegeren til pensionskassen. Pensionskassen suspenderede derfor sagsoegerens medlemskab fra den 28. marts 1993 til den 2. marts 1994.

5 Det fremgaar af sagens akter, at alle tyskere, der er fyldt 18 aar, i henhold til § 1 i Wehrpflichtgesetz (lov om vaernepligt, BGBl. 1994 I, s. 1505) har pligt til at aftjene vaernepligt.

6 § 1 i Gesetz ueber den Schutz des Arbeitsplatzes bei Einberufung zum Wehrdienst (lov om beskyttelse af ansaettelsen ved aftjening af vaernepligt, herefter "Arbeitsplatzschutzgesetz", BGBl. 1980 I, s. 425) lyder saaledes:

"§ 1

1) Indkaldes en arbejdstager til at aftjene vaernepligt eller til deltagelse i en militaeroevelse, suspenderes arbejdsforholdet i den paagaeldende periode.

2) Under deltagelse i en militaeroevelse oppebaerer offentligt ansatte arbejdstagere arbejdsloen fra arbejdsgiveren som ved afholdelse af ferie. Til arbejdsloennen hoerer ikke de saerlige ydelser, som betales i forbindelse med ferie.

..."

7 I § 14a i Arbeitsplatzschutzgesetz hedder det endvidere:

"1) En bestaaende forsikring i den supplerende alders- og efterladtepensionsordning for offentligt ansatte beroeres ikke af en indkaldelse til aftjening af vaernepligt eller til deltagelse i en militaeroevelse. Dette gaelder ogsaa, saafremt daekningen i henhold til den supplerende alders- og efterladtepension ydes ved hjaelp af en tillaegsforsikring (Hoeherversicherung) eller paa anden vis.

2) Arbejdsgiveren indbetaler fortsat under militaertjenesten bidragene (arbejdsgiver- og loenmodtagerandel) med det beloeb, som skulle have vaeret indbetalt, saafremt arbejdsforholdet ikke var suspenderet paa grund af arbejdstagerens indkaldelse.

Ved militaertjenestens ophoer giver arbejdsgiveren forbundsforsvarsministeren eller den af denne udpegede myndighed meddelelse om de bidrag, der er indbetalt under militaertjenesten, med henblik paa at faa godtgjort disse.

Andet punktum finder ikke anvendelse i det i § 1, stk. 2, omhandlede tilfaelde.

Ansoegninger om godtgoerelse skal indgives i loebet af aaret efter militaertjenestens ophoer. AEndringer i stoerrelsen af bidragene, som indtraeder efter militaertjenesten, tages ikke i betragtning."

8 Sagsoegeren gjorde under sagen for Arbeitsgericht Bielefeld gaeldende, at sagsoegte havde pligt til at indbetale bidragene til pensionskassen for den periode, hvor han aftjente sin vaernepligt i den belgiske haer. Til stoette herfor henviste han til EF-traktatens artikel 48 og artikel 7 i forordning nr. 1612/68, der ifoelge sagsoegeren forbyder enhver forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere paa grundlag af nationalitet.

9 Artikel 7 i forordning nr. 1612/68 lyder saaledes:

"1. En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, maa ikke paa grund af sin nationalitet behandles anderledes paa de oevrige medlemsstaters omraade end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar, navnlig for saa vidt angaar afloenning, afskedigelse og, i tilfaelde af arbejdsloeshed, genoptagelse af beskaeftigelse i faget eller genansaettelse.

2. Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere.

..."

10 Arbeitsgericht Bielefeld fandt, at sagen rejste spoergsmaal om fortolkningen af faellesskabsretten, og den har derfor besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Skal artikel 7, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, og som arbejder paa en anden medlemsstats omraade, har krav paa fortsat indbetaling af bidrag (arbejdsgiver- og loenmodtagerandel) til den supplerende alders- og efterladtepensionsordning for offentligt ansatte med det beloeb, som skulle have vaeret indbetalt, saafremt arbejdsforholdet ikke var suspenderet paa grund af arbejdstagerens indkaldelse til aftjening af vaernepligt, naar en offentligt ansat statsborger i den paagaeldende medlemsstat har et lovfaestet krav herpaa ved aftjening af vaernepligt i denne stat?"

11 Sagsoegte og den tyske regering har i det vaesentlige gjort gaeldende, at arbejdsgiverens pligt til fortsat at indbetale bidrag for de offentligt ansatte, der aftjener vaernepligt, er uloeseligt forbundet med forbundsforsvarsministerens pligt i henhold til Arbeitsplatzschutzgesetz til at godtgoere arbejdsgiveren de indbetalte bidrag. Pligten til at godtgoere bidragene foelger imidlertid af den omsorgspligt, der paahviler Forbundsrepublikken Tyskland i forhold til dem, der indkaldes til militaertjeneste, og der er saaledes ikke tale om en forpligtelse i henhold til arbejdsaftalen. De har herved bl.a. anfoert, at Domstolens dom af 15. oktober 1969 i Ugliola-sagen (sag 15/69, Sml. s. 93, org. ref.: Rec. s. 363) vedroerte en anden situation.

12 Den tyske regering har endvidere gjort gaeldende, at forpligtelsen for arbejdsgiveren til under militaertjenesten fortsat at indbetale bidrag til den overenskomstmaessige supplerende alders- og efterladtepensionsordning, som efterfoelgende kan kraeves godtgjort af forbundsforsvarsministeren, kun er blevet indfoert af forvaltningstekniske grunde.

13 Den svenske regering har anfoert, at de bidrag, der betales ° direkte eller indirekte ° naar en arbejdstager aftjener sin vaernepligt, skal betragtes som en kompensation for militaertjenesten og under ingen omstaendigheder som et beskaeftigelses- eller arbejdsvilkaar eller som en social fordel, der gaelder for arbejdstagere fra andre medlemsstater, som er i samme situation som de indenlandske statsborgere.

14 Det skal foerst undersoeges, om regler som dem, der er fastsat i den tyske lovgivning, og som sikrer, at der fortsat indbetales alders- og efterladtepensionsbidrag, naar en arbejdstager sin aftjener vaernepligt, med henblik paa anvendelsen af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 er knyttet til den beroertes beskaeftigelses- og arbejdsvilkaar.

15 Det skal herved fastslaas, at arbejdsgiverbidraget til den supplerende alders- og efterladtepensionsordning i princippet er en del af afloenningen, idet der er tale om en oekonomisk fordel, som arbejdsgiveren i henhold til pensionsoverenskomsten yder arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet. Naar arbejdstageren aftjener sin vaernepligt, er arbejdsaftalen imidlertid suspenderet. Det foelger heraf, at arbejdsgiverens forpligtelse til at indbetale bidrag i forbindelse med arbejdsaftalen ligeledes er suspenderet.

16 Selv om arbejdsgiveren i henhold til § 14a, stk. 2, fortsat skal indbetale bidragene (arbejdsgiver- og loenmodtagerandel) under militaertjenesten med det beloeb, som skulle have vaeret indbetalt, hvis arbejdsaftalen ikke var blevet suspenderet som foelge af indkaldelsen, forholder det sig ikke desto mindre saadan, at denne forpligtelse for arbejdsgiveren ikke er forbundet med arbejdsaftalen.

17 Som anfoert af generaladvokaten i punkt 33 i forslaget til afgoerelse, adskiller naervaerende sag sig saaledes fra den ovenfor naevnte Ugliola-sag. Mens det i sidstnaevnte sag blev fastslaaet, at § 6 i Arbeitsplatzschutzgesetz paalagde arbejdsgiveren at tage hensyn til det af militaertjenesten foranledigede fravaer, idet den bl.a. kraevede, at vaernepligtstiden skulle medregnes i ancienniteten i virksomheden, har forpligtelsen i henhold til § 14a, stk. 2, i Arbeitsplatzschutzgesetz i det i hovedsagen omhandlede tilfaelde ikke relation til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaarene. Arbejdsgiverens opgave i henhold til denne bestemmelse er nemlig begraenset til et samarbejde med forbundsmyndighederne, idet han af forvaltningstekniske grunde for disse myndigheders regning skal udrede de bidrag, som det ville have paahvilet ham og arbejdstageren at betale, hvis arbejdsaftalen ikke var blevet suspenderet.

18 Det maa herefter fastslaas, at en fortsat indbetaling af bidrag til en supplerende alders- og efterladtepensionsordning, som den indbetaling, der er foreskrevet i den tyske lovgivning, ikke finder sted i henhold til en lov- eller aftalebestemt forpligtelse for arbejdsgiveren med hensyn til beskaeftigelses- og arbejdsvilkaarene, som omhandlet i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1612/68, men udgoer en fordel, som staten selv giver de indkaldte som delvis kompensation for konsekvenserne af deres vaernepligt.

19 Det skal paa denne baggrund undersoeges, om en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 skal give en saadan fordel til statsborgere fra andre medlemsstater, der har beskaeftigelse i det paagaeldende land, naar disse aftjener deres vaernepligt i deres hjemland.

20 Domstolen har i denne forbindelse tidligere udtalt, at sociale fordele er alle de fordele, som, uanset om de er forbundet med en arbejdskontrakt, almindeligvis indroemmes indenlandske arbejdstagere paa grund af deres objektive status som arbejdstagere, eller alene fordi de har bopael paa det nationale omraade, og hvis udvidelse til ogsaa at gaelde for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, derfor forekommer egnet til at fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet (dom af 31.5.1979, sag 207/78, Even, Sml. s. 2019, praemis 22, og af 27.5.1993, sag C-310/91, Schmid, Sml. I, s. 3011, praemis 18).

21 Som fastslaaet ovenfor, har en fordel som den, der i henhold til den tyske lovgivning indroemmes visse kategorier af indenlandske arbejdstagere, til formaal at give de indkaldte en delvis kompensation for konsekvenserne af deres vaernepligt.

22 En saadan fordel, som i alt vaesentligt er knyttet til aftjeningen af vaernepligten, kan saaledes ikke anses for at blive indroemmet den indenlandske arbejdstager paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller alene fordi han har bopael i indlandet, og den har dermed ikke de vaesentligste kendetegn ved de sociale fordele, der er omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68.

23 Det forelagte spoergsmaal skal herefter besvares med, at artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, og som arbejder paa en anden medlemsstats omraade, ikke har krav paa fortsat indbetaling af bidrag (arbejdsgiver- og loenmodtagerandel) til den supplerende alders- og efterladtepensionsordning for offentligt ansatte med det beloeb, som skulle have vaeret indbetalt, saafremt arbejdsforholdet ikke var suspenderet paa grund af arbejdstagerens indkaldelse til aftjening af vaernepligt, selv om en offentligt ansat statsborger i den paagaeldende medlemsstat har et lovfaestet krav herpaa ved aftjening af vaernepligt i denne stat.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

24 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den svenske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Bielefeld ved kendelse af 3. november 1994, for ret:

Artikel 7, stk. 1 og 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet skal fortolkes saaledes, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, og som arbejder paa en anden medlemsstats omraade, ikke har krav paa fortsat indbetaling af bidrag (arbejdsgiver- og loenmodtagerandel) til den supplerende alders- og efterladtepensionsordning for offentligt ansatte med det beloeb, som skulle have vaeret indbetalt, saafremt arbejdsforholdet ikke var suspenderet paa grund af arbejdstagerens indkaldelse til aftjening af vaernepligt, selv om en offentligt ansat statsborger i den paagaeldende medlemsstat har et lovfaestet krav herpaa ved aftjening af vaernepligt i denne stat.