FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JULIANE KOKOTT

20. september 2007 1( )

Sag C-135/06 P

Roderich Weißenfels

mod

Europa-Parlamentet

»Appel – tjenestemand – vederlag – børnetilskud – vedtægtens artikel 67, stk. 2 – fradrag af tillæg af samme art, der fås fra anden side«

I – Indledning

1. Den foreliggende appelsag giver særlig anledning til at belyse spørgsmålet om, hvornår der foreligger »tillæg af samme art [der fås] fra anden side« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 67, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«).

2. Baggrunden for sagen er en tjenestemandsretlig tvist mellem en tjenestemand ved Fællesskaberne, Roderich Weißenfels (herefter »appellanten«), og Europa-Parlamentet. I første instans havde appellanten nedlagt påstand om annullation af Parlamentets afgørelser om fra det i medfør af vedtægten udbetalte dobbelte børnetilskud at fratrække et beløb på størrelse med en ydelse, der udbetales efter luxembourgsk ret.

3. Appellanten har iværksat appel af dommen afsagt den 25. januar 2006 (herefter »den appellerede dom«) af Retten i Første Instans ( ), hvorved Retten gav Parlamentet medhold i sagen.

II – De relevante retsforskrifter

A – Fællesskabsretten

4. Ifølge vedtægtens artikel 62, stk. 3, i den for den foreliggende sag relevante affattelse, omfatter tjenestemændenes vederlag familietillæggene.

5. Det fremgår af vedtægtens artikel 67, stk. 1, litra b), at familietillæggene bl.a. omfatter børnetilskud.

6. Vedtægtens artikel 67, stk. 2 og 3, bestemmer:

»Tjenestemænd, der oppebærer de i stk. 1 nævnte familietillæg, skal meddele, hvilke tillæg af samme art de får fra anden side; disse fratrækkes de tillæg, der betales i henhold til artikel 1, 2 og 3 i bilag VII.

Ansættelsesmyndigheden kan træffe særlig og begrundet bestemmelse om, at børnetilskuddet skal fordobles på grundlag af lægeerklæringer, der godtgør, at det pågældende barn påfører tjenestemanden betydelige udgifter som følge af et mentalt eller fysisk handicap.«

B – National ret

7. Den luxembourgske lov af 16. april 1979 om indførelse af en særlig støtte for handicappede, der blev ophævet ved lov af 19. juni 1998 om indførelse af en plejeforsikringsordning, men som i kraft af overgangsbestemmelserne i sidstnævnte lov stadig finder anvendelse i det foreliggende tilfælde (herefter »den luxembourgske lov af 16. april 1979«), bestemmer:

»Artikel 1. Alle svært handicappede personer, der har bopæl i Storhertugdømmet Luxembourg, og som har haft det i mindst ti år, har ret til ydelser efter denne lov.

Den samme ret tilkommer handicappede børn, fra de er fyldt tre år […]

[…]

Artikel 3. Alle svært handicappede personer […] har […] ret til særlig støtte […]

Artikel 4. Støtten […] nedsættes […] med det beløb, der udbetales i udenlandske ydelser af samme art.

Artikel 5. Støtten […] er undtaget fra skatter og sociale bidrag […]«

III – Sagens forhistorie og Rettens dom

8. Retten har gengivet sagens forhistorie i præmis 5-16 således:

»5 Sagsøgeren, der er tjenestemand i lønklasse A*12 (tidligere lønklasse A4), tiltrådte den 1. april 1982 tjenesten ved Parlamentet i Luxembourg.

6 Hans ældste søn blev født den 31. januar 1982. Han har siden sin tidligste barndom været svært handicappet.

7 Sagsøgeren fik tildelt det i vedtægtens artikel 67, stk. 1, litra b), omhandlede børnetilskud fra det tidspunkt, hvor han tiltrådte tjenesten ved Parlamentet. Den 31. juli 1987 besluttede Parlamentet i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 3, at fordoble børnetilskuddet til sagsøgerens søn med virkning fra den 1. maj 1987. Ved afgørelse af 8. juli 1997 blev det dobbelte børnetilskud bevilget for en yderligere periode, nemlig fra den 1. juli 1997 til den 30. juni 2000.

8 Ved afgørelse af 26. april 1999 besluttede den luxembourgske Fonds National de Solidarité i henhold til den luxembourgske lov af 16. april 1979 med virkning fra den 1. december 1998 at udbetale den særlige støtte til svært handicappede til sagsøgeren i dennes egenskab af retmæssig værge for sin søn.

9 Sagsøgeren underrettede i midten af oktober 1999 Parlamentet om udbetalingen af den luxembourgske støtte.

10 Ved afgørelse af 22. oktober 1999 fratrak Parlamentet i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 2, det luxembourgske støttebeløb i det dobbelte børnetilskud med virkning fra den 1. december 1998.

11 Ved afgørelse af 20. september 2000 bevilgede man dobbelt børnetilskud for en yderligere periode, nemlig fra den 1. juli 2000 til den 30. juni 2003. Ved afgørelse af 18. september 2000 blev det luxembourgske støttebeløb fratrukket i børnetilskuddet.

12 Ved afgørelse af 20. september 2000 bevilgede man dobbelt børnetilskud for en yderligere periode, nemlig fra den 1. juli 2003 til den 30. juni 2006.

13 Sagsøgeren havde imidlertid ved skrivelse af 4. juni 2003 protesteret mod Parlamentets fradrag af den luxembourgske støtte, idet han i det væsentlige anførte følgende:

»Som jeg allerede har fremhævet den 28. maj 2003, tilkommer støtteydelsen ikke mig, men min søn, idet den dog udbetales til mig som hans værge. En nedsættelse i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 2, af den del af mit vederlag, der i henhold til stk. 3, udgøres af det dobbelte børnetilskud, kommer ikke på tale.

Dette følger dels af, at der er tale om to forskellige ydelsesberettigede (to forskellige retssubjekter), dels af det faktum, at støtteydelsen har karakter af en selvstændig ydelse, ikke af et »tillæg«.

Der er desuden ikke tale om en ydelse »af samme art«. Tilskuddet efter stk. 3 har til formål at afbøde tjenestemandens ekstraordinære byrder, hvorimod støtteydelsen er en forsørgelsesydelse for den handicappede.«

14 Ved afgørelse af 26. juni 2003 besluttede Parlamentet alligevel at foretage det pågældende fradrag.

15 Ved skrivelse af 13. august 2003 klagede sagsøgeren i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen af 26. juni 2003. Denne klage blev afvist ved Parlamentets skrivelse af 10. november 2003.

16 Den 28. april 2004 – dvs. efter at stævningen i den foreliggende retssag var blevet indgivet – traf Parlamentet under indtryk af den luxembourgske støttes aktuelle beløb en afgørelse om fradrag i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 2. Den 8. juni 2004 påklagede sagsøgeren afgørelsen af 28. april 2004, men klagen blev afvist ved Parlamentets afgørelse af 15. september 2004.«

9. Sagsøgerens stævning blev registreret på Rettens Justitskontor den 2. februar 2004. Han nedlagde herved påstand om, at Parlamentets afgørelse af 26. juni 2003 samt den efterfølgende afvisning af hans klage af 10. november 2003 blev annulleret, og at Parlamentet tilpligtedes at efterbetale de dele af hans vederlag, der uden retlig grund var blevet tilbageholdt, med tillæg af renter.

10. Sagsøgeren omformulerede sin anden påstand i replikken, hvorefter den fik følgende ordlyd:

»Parlamentets stiltiende afvisning af i overensstemmelse med sagsøgerens ansøgning af 4. juni 2003 at godtgøre sagsøgeren de dobbelte børnetilskud, der tidligere er blevet indeholdt med urette, samt den efterfølgende afvisning af hans klage af 10. november 2003 annulleres.

Parlamentets afgørelse af 28. april 2004, hvorved det støttebeløb til svært handicappede, hans søn er blevet bevilget fra anden side, defineres som »tillæg af samme art« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 67, stk. 2, vedrørende dobbelt børnetilskud samt det efterfølgende afslag på sagsøgerens klage af 15. september 2004 annulleres.

Sagsøgte tilpligtes at godtgøre sagsøgeren det rentetab, han har lidt, beregnet efter den legale rentefod, da Parlamentet siden den 1. december 1998 med urette har indeholdt en del af hans vederlag i form af det dobbelte børnetilskud.«

11. Retten frifandt Parlamentet. Med hensyn til påstanden om, at Parlamentet tilpligtedes at efterbetale bestemte beløb, afviste Retten sagen. Påstanden om, at Parlamentet tilpligtes at efterbetale visse beløb, kunne ikke realitetspåkendes, da Retten i søgsmål efter vedtægtens artikel 91 ikke har kompetence til at give fællesskabsinstitutionerne pålæg. Det fremgår nemlig af artikel 233 EF, at i tilfælde af annullation af en retsakt skal det berørte organ træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til dommens opfyldelse.

12. Hvad angår den i replikken omformulerede påstand, hvorved sagsøgeren ønskede Parlamentet dømt til at erstatte det lidte tab, fastslog Retten, at der er tale om en påstand om skadeserstatning i medfør af artikel 235 EF. Da genstanden for sagen imidlertid fastlægges i stævningen, kan den ikke ændres i replikken.

13. Retten anså kun annullationssøgsmålet for at være rettet mod afgørelsen af 26. juni 2003. Retten anså dette for at være ugrundet og frifandt Parlamentet. Parlamentet var korrekt gået ud fra, at den luxembourgske ydelse havde karakter af et tillæg af samme art i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 67, stk. 2, og at det derfor skulle fratrækkes i det dobbelte børnetilskud, som udbetales efter vedtægten.

IV – Appellen

14. Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for sin appel. Det første og det andet vedrører den omstændighed, at Retten ikke har taget hensyn til, henholdsvis har afvist, visse af påstandene, og med det tredje gør han gældende, at tjenestemandsvedtægtens artikel 67, stk. 2, er blevet tilsidesat.

15. Appellanten har nedlagt følgende påstande:

»1) Den af Retten (Første Afdeling) afsagte dom af 25. januar 2006 i sag T-33/04, Weißenfels mod Europa-Parlamentet, forkyndt den 31. januar 2006, ophæves.

2) Parlamentets afgørelse af 26. juni 2003, hvorefter der fra det dobbelte børnetilskud, som appellanten oppebærer i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 3, fratrækkes en særlig støtte til svært handicappede, der betales til appellantens søn Frederik fra anden side, annulleres.

3) Parlamentets stiltiende afgørelse om afslag på appellantens krav af 4. juni 2003 om efterbetaling af det tidligere med urette indeholdte dobbelte børnetilskud annulleres.

4) Parlamentets afgørelse af 28. april 2004, hvorved den appellantens søn Frederik fra anden side tildelte særlige støtte til svært handicappede blev betegnet som »tillæg af samme art«, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i vedtægtens artikel 67, stk. 2, som det appellanten tilkendte dobbelte børnetilskud, annulleres.

5) Parlamentet tilpligtes at betale appellanten erstatning (subsidiært legale renter heraf) for det tab, som er opstået på grund af den fra den 1. december 1998 med urette foretagne indeholdelse af en del af appellantens vederlag i form af det dobbelte børnetilskud.

6) Parlamentet tilpligtes at betale omkostningerne ved begge retsinstanser, herunder de af appellanten afholdte nødvendige udgifter.«

16. Parlamentet har nedlagt følgende påstande:

1) Appellen forkastes, da de fremsatte anbringender til dels er irrelevante, ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder er ugrundede.

2) Appellanten tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.

V – Gennemgang

17. Det er mest hensigtsmæssigt at begynde med en prøvelse af det tredje anbringende. Det fremgår nemlig af Domstolens praksis, at hvis præmisserne i den appellerede dom indeholder en tilsidesættelse af fællesskabsretten, men konklusionen imidlertid er berettiget af andre grunde, må appellen forkastes ( ). Skulle det således vise sig, at appellanten ikke har ret til udbetaling af det ubeskårede børnetilskud, ville det første og det andet anbringende ikke længere have nogen betydning, da dommens udfald i givet fald ville være rigtigt.

A – Om fortolkningen af vedtægtens artikel 67, stk. 2

18. Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten ved fortolkningen af begrebet »tillæg af samme art […] fra anden side« har overset, at artikel 67, stk. 2, kræver en dobbelt lighed, nemlig såvel i formel som i materiel henseende. For at der kan være tale om et »tillæg af samme art« må det fra anden side udbetalte tillæg være en tillægsydelse til lønnen såsom tjenestemandens familietillæg. Dette følger allerede af ordlyden af vedtægtens artikel 67, stk. 2, der anvender begrebet »tillæg«. Den luxembourgske ydelse er imidlertid ikke noget løntillæg, og den kaldes i øvrigt heller ikke »tillæg«, men derimod særlig støtte. Appellanten har desuden henvist til Domstolens domme i sagerne Kommissionen mod Belgien ( ) og Kommissionen mod Tyskland ( ). I den appellerede dom lægges det fejlagtigt til grund, at det er uden betydning for anvendelsen af vedtægtens artikel 67, stk. 2, at den nationale støtte udbetales til personer, der har bopæl i den pågældende medlemsstat, uafhængigt af, om der foreligger et beskæftigelsesforhold.

19. Efter appellantens opfattelse foreligger der heller ikke i materiel henseende nogen lighed, eftersom de ydelsesberettigede ikke er identiske med hensyn til de to ydelser. Det er ikke tjenestemanden, der har ret til den nationale ydelse, men barnet selv. Det er ikke afgørende, hvem der rent faktisk får ydelsen udbetalt, men hvem der har krav på denne.

20. Det skal således efterprøves, om Retten har anlagt en fejlagtig fortolkning af vedtægtens artikel 67, stk. 2, i og med at den også har anset sådanne ydelser, der ikke udbetales i forbindelse med en erhvervsaktivitet, for tillæg af samme art i bestemmelsens forstand, idet den ved prøvelsen af ydelsernes lighed kun har taget hensyn til meningen og formålet med ydelserne.

1. Om ydelsens sammenhæng med indkomsten

21. Retten har i den appellerede doms præmis 52 fastslået, at sagsøgerens argument om, at de to omhandlede ydelser ikke er af samme art, fordi tillægget efter vedtægten føjes til lønnen, hvorimod den nationale støtte udbetales til det handicappede barn uafhængigt af, om forældrene er erhvervsmæssigt aktive, ikke er overbevisende. Det er tværtimod meningen og formålet med ydelsens udbetaling, der er udslagsgivende for vurderingen af, om begge de i den foreliggende sag omhandlede ydelser er af samme art. I overensstemmelse hermed er det afgørende de udgifter, der opstår som følge af en svært handicappet persons behov for støtte og pleje.

22. Ifølge Retten er det således uden betydning for anvendelsen af vedtægtens artikel 67, stk. 2, om det nationale tillæg udbetales i forbindelse med en indtægt, eller det er indkomstuafhængigt. Der må gives appellanten medhold i, at dette resultat ikke springer i øjnene henset til den tyske affattelse af bestemmelsen, idet der dér anvendes udtrykket »Zulage« (tillæg) ( ). Dette begreb kan forstås således, at der er tale om en ydelse, der bliver føjet til en anden ydelse, nemlig i dette tilfælde lønnen, således som også den ydelse, som den fra anden side udbetalte ydelse modregnes i, udgør et tillæg til tjenestemandens løn. Vedtægtens ordlyd – i det mindste i den tyske affattelse – kan derfor absolut forstås således, at en ydelse kun er af samme art, hvis den udgør et »tillæg« til lønnen.

23. Denne udlægning af bestemmelsen på grundlag af ordlyden er imidlertid ikke den eneste mulige. Anvendelsen af begrebet »tillæg« kan også forstås overordnet og således, at det også omfatter sådanne ydelser, der ikke udbetales i forbindelse med en løn.

24. Den teleologiske fortolkning bliver således afgørende. Parlamentet har med rette anført, at bestemmelsen i vidt omfang ville blive tømt for sit indhold, hvis man fortolkede begrebet tillæg i vedtægtens artikel 67, stk. 2, som løntillæg. Tjenestemanden vil nemlig som regel ikke få udbetalt løntillæg fra anden side, medmindre han altså har en bibeskæftigelse. Hvis man lagde en sådan fortolkning af artikel 67, stk. 2, til grund, ville kun et løntillæg til ægtefællen være omfattet af bestemmelsen.

25. Det argument, at en sådan fortolkning ville føre til forskelsbehandling af tjenestemændene, afhængigt af den tilfældige udformning af familiestøtteordningerne i medlemsstaterne, taler imidlertid afgørende imod udelukkende at fortolke ydelsen som et løntillæg. En tjenestemand, hvis ægtefælle er beskæftiget i en medlemsstat, der har udformet sin udbetaling af en tillægsydelse til handicappede børn som et løntillæg, ville få denne betaling modregnet i ydelsen fra Fællesskaberne. En anden tjenestemand, der til sit handicappede barn modtager et nationalt tillæg fra en medlemsstat, der ikke har udformet dette som et løntillæg, men derimod har gjort det afhængigt af opfyldelsen af et bopælskrav, ville ikke få det modregnet i ydelsen fra Fællesskaberne og ville således kunne kumulere ydelserne. En sådan forskelsbehandling af tjenestemændene, der ganske hviler på udformningen af den relevante nationale lovgivning, er ikke berettiget.

26. En fortolkning som den, Retten har anlagt i sin dom, hvorved man undgår en sådan forskelsbehandling af tjenestemændene, idet der ikke lægges vægt på den formelle lighed med et løntillæg, men derimod på den materielle lighed, dvs. på meningen og formålet med ydelsen, er mere overbevisende.

27. Domstolens domme i sagerne Kommissionen mod Belgien ( ) og Kommissionen mod Tyskland ( ) er i modsætning til det af appellanten anførte ikke til hinder for denne fortolkning. Domstolen fastslog ganske vist i disse domme, at »bestemmelsen i artikel 67, stk. 2, kun får betydning for så vidt angår medlemsstater, efter hvis lovgivning der principielt består en ret til nationale børnetilskud for børn, som der i henhold til vedtægten kan ydes børnetilskud for, når vilkårene for at opnå de nationale børnetilskud svarer til dem, der skal være opfyldt, for at der kan ydes børnetilskud i henhold til vedtægten« ( ).

28. Domstolen udtalte endvidere, at »de tillæg af samme art, som i henhold til vedtægtens artikel 67, stk. 2, skal fratrækkes familietillæg, der oppebæres i henhold til vedtægten, […] er således kun sådanne, som oppebæres i tilknytning til en lønnet beskæftigelse« ( ).

29. Da Retten i den appellerede dom erklærede, at såvel det faktum, at det nationale tillæg ikke står i forbindelse med en erhvervsmæssig beskæftigelse, men udelukkende tildeles på grundlag af bopælen, som det faktum, at tjenestemandens ægtefælle ikke har lønnet beskæftigelse, var irrelevant, synes dette ud fra en umiddelbar betragtning at være i strid med de nævnte domme.

30. Hvis man tager hensyn til den sammenhæng, i hvilken dommene i sagerne Kommissionen mod Tyskland og Kommissionen mod Belgien blev afsagt, foreligger der imidlertid ingen modstrid med dette førstehåndsindtryk. De nævnte domme blev afsagt inden for rammerne af traktatbrudssager, under hvilke Kommissionen anfægtede nationale love, hvorefter der ikke tildeles børnetilskud til et barn, for hvilket der til en af forældrene udbetales en sammenlignelig ydelse fra De Europæiske Fællesskaber. Den nationale ret indeholdt altså en lignende antikumulationsregel som den i artikel 67, stk. 2. Virkningen af denne regel var i det væsentlige, at betalingsforpligtelsen blev overvæltet på Fællesskaberne. I samspillet mellem de nationale og de fællesskabsretlige regler manglede der en prioritetsregel, dvs. en bestemmelse, som udpegede den ordning, der i første række skulle stå for udbetalingen. Domstolen skulle altså afgøre, om artikel 67, stk. 2, er til hinder for en national antikumulationsregel, dvs. om artikel 67, stk. 2, kunne pålægge medlemsstaterne forpligtelser.

31. I disse tilfælde var der altså ikke tale en fortolkning af vedtægtens artikel 67, stk. 2, set ud fra EF-tjenestemandens synsvinkel, hvis krav under henvisning til den i den pågældende bestemmelse fastsatte antikumulationsregel nedsættes. Dommene vedrørte derimod spørgsmålet, om den nationale eller den fællesskabsretlige ordning har forrang med hensyn til udbetaling af ydelser. I disse traktatbrudssager udledte Kommissionen af vedtægtens artikel 67, stk. 2, en forpligtelse for medlemsstaterne til i første række at udbetale ydelserne med den følge, at Fællesskaberne kunne påberåbe sig antikumulationsprincippet og ikke længere skulle betale.

32. Generaladvokat Mischo havde i sit forslag til afgørelse i begge sager foreslået, at man ikke udledte en prioritetsforskrift af vedtægtens artikel 67, stk. 2. Efter hans opfattelse er vedtægtens artikel 67, stk. 2, blot en antikumulationsbestemmelse, der kun får betydning i tilfælde, hvor der rent faktisk udbetales familietillæg efter en national ordning. Bestemmelsen begrænser derimod ikke medlemsstaternes kompetence til selv at bestemme, under hvilke betingelser der skal udbetales sociale ydelser ( ).

33. Domstolen fulgte imidlertid ikke generaladvokatens forslag til afgørelse, men fastslog derimod, at vedtægtens artikel 67, stk. 2, også indeholder en prioritetsbestemmelse. Efter Domstolens opfattelse indebærer denne prioritetsbestemmelse, at en medlemsstat tilsidesætter vedtægtens artikel 67, stk. 2, hvis den, når ægtefællen til en tjenestemand ved Fællesskaberne udøver lønnet beskæftigelse, udelukker, at der kan udbetales familietillæg efter national ret under henvisning til, at der udbetales familietillæg i medfør af vedtægten ( ). Domstolens udtalelser med hensyn til »ligheden af tillægget« angik således vedtægtens artikel 67, stk. 2, i dens funktion som prioritetsbestemmelse.

34. Definitionen af »ligheden af tillægget« med hensyn til anvendelsesområdet for artikel 67, stk. 2, som prioritetsbestemmelse skal ikke nødvendigvis overføres på begrebsdefinitionen inden for rammerne af artikel 67, stk. 2, i dens funktion som antikumulationsbestemmelse. Inden for rammerne af artikel 67, stk. 2, som antikumulationsbestemmelse er det tværtimod en materiel forståelse af bestemmelsen, der skal lægges til grund. Kun på denne måde kan man som ovenfor anført undgå at forskelsbehandle tjenestemændene. Hvis Domstolen havde fulgt generaladvokat Mischos forslag om at fortolke bestemmelsen således, at den blot har karakter af en antikumulationsbestemmelse og ikke også af en prioritetsbestemmelse, ville man have undgået en sådan spaltning af begrebsbestemmelsen alt efter, om artikel 67, stk. 2, opfylder funktionen som prioritetsbestemmelse eller antikumulationsbestemmelse.

35. Med hensyn til anvendelsesområdet for vedtægtens artikel 67, stk. 2, som antikumulationsbestemmelse skal der ved prøvelsen af »ligheden af ydelsen« således kun lægges vægt på det materielle kriterium, dvs. spørgsmålet, om den har samme mening og tjener samme formål.

2. Om ydelsens materielle lighed

36. I relation til prøvelsen af ydelsernes materielle lighed har appellanten anført, at Retten i den appellerede dom ikke har taget hensyn til, at det ikke er tjenestemanden, der har krav på den nationale ydelse, men derimod barnet selv, og at ydelsen kun udbetales til tjenestemanden i hans egenskab af værge for det mindreårige barn.

37. Retten fastslog imidlertid korrekt, at den formelle kvalifikation af ydelsen ikke må være afgørende. Der skal derimod lægges vægt på, hvem ydelsen i sidste ende kommer til gode. Den kommer i dette tilfælde trods det formelle »rettighedsindehaverforhold« ikke kun sønnen, men også faderen til gode. Disse ydelser kommer nemlig i sidste ende tjenestemanden til gode, idet de nedsætter barnets behov for forsørgelse og dermed i samme omfang reducerer faderens underholdsudgifter ( ). Også på dette punkt er det tredje anbringende derfor ubegrundet.

3. Delkonklusion

38. Det må sammenfattende konstateres, at Retten i den appellerede dom anvendte vedtægtens artikel 67, stk. 2, korrekt, idet den fastslog, at Parlamentet måtte fratrække udbetalingerne efter luxembourgsk ret i det dobbelte børnetilskud, der udbetales i medfør af vedtægten.

39. Da den appellerede doms konklusion dermed under alle omstændigheder – selv hvis appellantens øvrige anbringender er begrundede – er korrekt, har de yderligere anbringender ikke længere nogen betydning. Disse anbringender skal imidlertid alligevel gennemgås i det følgende for det tilfælde, at Domstolen skulle nå frem til et andet resultat med hensyn til det netop behandlede tredje anbringende.

B – Om afvisning af forskellige påstande

40. Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise, at tre forskellige afgørelser blev anfægtet. Med det andet kritiserer appellanten Retten for ikke at ville påkende påstanden om erstatning for rentetab.

41. Disse anbringender skal i modsætning til Parlamentets opfattelse ikke afvises på grund af manglende retlig interesse hos appellanten. Appellantens interesser kan være berørt såvel ved afvisningen af påstanden om rentebetaling som ved afvisningen af påstande, hvis formål er at få annulleret flere af Parlamentets afgørelser.

1. Kritikken af, at Retten har opfattet visse påstande ukorrekt

42. Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har overset, at i alt tre forskellige afgørelser blev anfægtet, nemlig afgørelsen af 26. juni 2003, det stiltiende afslag på ansøgningen af 4. juni 2003 og afgørelsen af 28. april 2004. Retten har fejlagtigt anset appellantens stævning for kun at være rettet mod afgørelsen af 26. juni 2003.

43. Først skal det undersøges, om dette anbringende må forkastes, allerede fordi appellanten under retsmødet ved Retten frafaldt de nævnte påstande. I præmis 31 i den appellerede dom udtalte Retten, at »sagsøgeren under retsmødet har medgivet, at de forskellige påstande i stævningen og i replikken har samme genstand, nemlig annullation af afgørelsen af 26. juni 2003«. Rettens formulering lader imidlertid ikke formode, at appellanten formelt frafaldt sagen med hensyn til disse påstande. Det fremgår heller ikke af retsmøderapporten, at appellanten delvist frafaldt sagen. Det første anbringende skal således gennemgås i det følgende.

44. Efter at stævningen den 2. februar 2004 var indgået til Retten, traf Parlamentet henset til den luxembourgske støttes aktuelle beløb en ny afgørelse om fradrag i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 2.

45. Med hensyn til denne afgørelse fastslog Retten i præmis 31, at afgørelsen i det væsentlige er identisk med afgørelsen af 26. juni 2003. Den bekræftede blot afgørelsen af 26. juni 2003, og stævningen kan ikke anses for at være rettet mod den.

46. Jeg er ikke enig i Rettens udtalelse. Med afgørelsen af 28. april 2004 blev det henset til den luxembourgske støttes aktuelle beløb igen besluttet med virkning for fremtiden at fratrække beløbet i medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 2. Denne afgørelse indeholder dermed et selvstændigt klagepunkt: Selv hvis afgørelsen af 26. juni 2003 blev annulleret, ville den pågældende afgørelse fortsat bestå i perioden fra den 28. april 2004. Appellanten har således også behov for retsbeskyttelse med hensyn til annullation af afgørelsen af 28. april 2004.

47. Denne påstand kunne desuden også undtagelsesvis antages til realitetsbehandling, selv om den først blev nedlagt i replikken.

48. Efter Domstolens praksis kan der nedlægges en annullationspåstand for så vidt angår en afgørelse, der er truffet efter sagens anlæg, når der blot er tale om en fortsættelse af den gamle afgørelse. Det ville hverken være foreneligt med kravene til en ordentlig retspleje eller med procesbesparende hensyn at henvise en sagsøger til at indbringe et nyt søgsmål til prøvelse af den nye afgørelse ( ).

49. Spørgsmålet er, om nævnte retspraksis også er gældende med hensyn til tjenestemandssager, da det i disse sager er en betingelse for at anlægge sag, at der er gennemført en klageprocedure. Også i et sådant tilfælde tilsiger procesbesparende hensyn, at sagsøgeren ikke henvises til at anlægge en ny sag, i det omfang det ikke er nødvendigt at gennemføre en klageprocedure. Dette er tilfældet, når den forvaltningsafgørelse, som sagen udvides til at omfatte, kun ændrer eller erstatter en afgørelse, der allerede har været genstand for en klageprocedure. Det er en yderligere betingelse, at forvaltningens standpunkt under retssagen lader forstå, at en klageprocedure ikke ville føre til noget resultat.

50. Appellanten har desuden gjort gældende, at Retten i den appellerede dom med urette ikke har set, at det stiltiende afslag på sagsøgerens ansøgning af 4. juni 2003 udgør en selvstændig afgørelse, der var genstand for sagsanlægget.

51. Retten fastslog i denne forbindelse i den appellerede doms præmis 30, at genstanden for det stiltiende afslag på ansøgningen af 4. juni 2003 er identisk med genstanden for afgørelsen af 26. juni 2003, hvorfor påstanden om dens annullation er omfattet af påstanden om annullation af afgørelsen af 26. juni 2003.

52. Heller ikke denne kvalifikation i den appellerede dom fører til et overbevisende resultat. Genstanden for de to ansøgninger er ikke den samme. Appellanten havde nemlig i ansøgningen af 4. juni 2003 anmodet om, at det tidligere med urette indeholdte dobbelte børnetilskud blev udbetalt. Denne ansøgning rækker dermed videre end anfægtelsen af afgørelsen af 26. juni 2003, hvorved det var blevet besluttet at fratrække den luxembourgske støtte. Der var nemlig tidligere ved afgørelser af henholdsvis 22. oktober 1999 og 18. september 2000 truffet beslutning om at fratrække den luxembourgske støtte. Ansøgningen af 4. juni 2003 om efterbetaling af tidligere indeholdte børnetilskud kan også omfatte perioder før den 26. juni 2003 og udgør således en særlig genstand for en annullationspåstand.

53. For så vidt ville det første anbringende imidlertid ikke kunne berettige en ophævelse af den appellerede dom, da annullationspåstanden vedrørende det stiltiende afslag på ansøgningen af 4. juni 2003 ikke kunne antages til realitetsbehandling af en anden grund. Den blev nemlig først fremsat i replikken og dermed fremsat for sent.

2. Om erstatningspåstanden

54. Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at hans krav om godtgørelse af sit rentetab af Retten blev afvist som værende fremsat for sent.

55. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 26, at sagsøgerens krav på godtgørelse for rentetabet beregnet i overensstemmelse med den legale rentefod, som formuleret i replikken, udgør en påstand om skadeserstatning, der skulle have været nedlagt i forbindelse med sagsanlægget, og som måtte afvises som for sent fremsat, da det først skete i replikken.

56. Denne udtalelse kan ikke holde til en retlig efterprøvelse. Påstandene skal ganske vist i henhold til artikel 21 i Domstolens statut allerede være anført i stævningen, og nye påstande kan principielt ikke nedlægges senere. Kravet om renter af de dobbelte børnetilskud, der efter appellantens opfattelse skal efterbetales, kan imidlertid forudsætningsvis allerede udledes af stævningen, og det blev dermed rettidigt fremsat. Appellanten havde nemlig allerede i stævningen nedlagt påstand om, at Parlamentet tilpligtedes at efterbetale appellanten de dele af hans vederlag, som Parlamentet med urette havde tilbageholdt, med tillæg af renter. Appellanten havde ganske vist ikke udtrykkeligt nedlagt en påstand om betaling af renter »som skadeserstatning«. Dette kan imidlertid ikke være afgørende. Påstanden i replikken skal således ikke bedømmes som en ny påstand, men derimod kun som en præcisering af det, der allerede i stævningen var formuleret tilstrækkeligt klart, men som ikke udtrykkeligt betegnedes som skadeserstatning i den oprindelige påstand. Påstanden i duplikken rækker således ikke ud over den oprindelige påstand, men når tværtimod ikke op til denne, eftersom påstanden om, at Parlamentet tilpligtes til at efterbetale de tilbageholdte børnetilskud ikke opretholdes.

57. Denne påstand kan også i øvrigt antages til realitetsbehandling. Retten har korrekt lagt til grund, at Fællesskabets retsinstanser principielt ikke har kompetence til at give fællesskabsorganerne pålæg. Det fremgår af artikel 233 EF, at den pågældende institution i tilfælde af annullation af en retsakt har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger.

58. Det bestemmes imidlertid i vedtægtens artikel 91, at Domstolen har fuld prøvelsesret i tvister i tjenestemandssager, der angår pengebeløb, herunder kompetence til at ophæve eller ændre de foranstaltninger, der er truffet.

59. Spørgsmålet, om påstande, der tilsigter at få den pågældende institution tilpligtet at udbetale tilbageholdte ydelser såsom eksempelvis familietillæg eller dagpenge i tjenestemandssager, kan nedlægges eller ej, er ikke blevet entydigt besvaret af Retten ( ).

60. Parlamentet er af den opfattelse, at begrebet »tvister, der angår pengebeløb« skal fortolkes strengt, og at det derfor kun omfatter erstatningspåstande. Den foreliggende tvist om dobbelt børnetilskud falder efter Parlamentets opfattelse ikke ind under dette begreb, eftersom Domstolen i tilfælde af, at appellanten gives medhold – i modsætning til, hvad der gælder for erstatningskrav – ikke overlades noget spillerum med hensyn til størrelsen af de efterbetalinger, Parlamentet skal foretage, idet dette fremgår direkte af lovgivningen.

61. I hvert fald for så vidt angår forrentning af børnetilskudsrestancen er der tale om et erstatningskrav og dermed – også efter Parlamentets snævre udlægning af bestemmelsen – om en tvist, der angår et pengebeløb. For at kunne tage stilling til dette krav må Domstolen givetvis også have kompetence til i hvert fald implicit at behandle det bagvedliggende spørgsmål om, hvorvidt der overhovedet påhviler Parlamentet en tilbagebetalingspligt, herunder især spørgsmålet om, for hvilke perioder det dobbelte børnetilskud skal efterbetales.

62. Appellantens påstand i replikken om, at Parlamentet tilpligtedes at godtgøre appellantens rentetab, kunne følgelig antages til realitetsbehandling.

C – Delkonklusion

63. Som anført var appellantens første og andet anbringende i det mindste delvist begrundet. Efter min vurdering af det tredje anbringende har Parlamentet imidlertid med rette fratrukket udbetalingerne efter luxembourgsk ret i det dobbelte børnetilskud. Dommens konklusion er derfor rigtig. På denne baggrund skal appellen forkastes i sin helhed.

VI – Sagens omkostninger

64. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, første afsnit, der i henhold til procesreglementets artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 70 bærer institutionerne i tvister mellem Fællesskaberne og deres ansatte selv deres egne omkostninger. Det fremgår dog af procesreglementets artikel 122, stk. 2, at artikel 70 ikke finder anvendelse ved appel, som tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution iværksætter mod denne, hvilket er tilfældet i den foreliggende sag.

65. I henhold til procesreglementets artikel 122, stk. 2, kan Domstolen som en undtagelse fra artikel 69, stk. 2, ved appel, der iværksættes af tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution, fordele sagens omkostninger mellem parterne, såfremt det findes rimeligt. I den foreliggende sag er der dog intet, der tilsiger, at sagsomkostningerne skal fordeles ved en rimelighedsvurdering.

66. I sagen er det derfor fortsat procesreglementets artikel 69, stk. 2, der finder anvendelse. Da Parlamentet har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da han har tabt sagen, bør det pålægges ham at betale appelsagens omkostninger.

VII – Forslag til afgørelse

67. Jeg foreslår derfor Domstolen at træffe følgende afgørelse:

1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.