ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
137

I den foreliggende sag har sagsøgerne, som støttes af Banca d’Italia, gjort gældende, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse med urette fandt, at de af FITD anvendte midler udgør »statsmidler«. Kommissionen kan således ikke hævde, at FITD handler i henhold til et offentligt mandat, når det intervenerer til fordel for et af sine medlemmer i vanskeligheder og ikke i henhold til den lovmæssige garanti for indskyderes indskud. Der skal endvidere tages hensyn til, at FITD er et privatretligt konsortium, hvis organer repræsenterer medlemmerne og ikke de offentlige myndigheder. Hvis en repræsentant for Banca d’Italia deltager i visse af FITD’s organers møder, er det udelukkende som observatør og uden hverken stemmeret eller mulighed for at indtage en rådgivende rolle. Ingen offentlig myndighed har kunnet forpligte FITD til at vedtage interventioner eller fastsætte disses udformning. Selv om den ekstraordinære kommissær, som er trådt i Tercas’ lederes sted, anmodede FITD om at intervenere, var dette i virksomhedens og dens kreditorers interesse, og det kunne ikke binde FITD. Endvidere er Banca d’Italias tilladelse til interventionen et led i centralbankens almindelige opgaver vedrørende beskyttelse af stabilitet og opsparing. Der er tale om en ratificeringsforanstaltning, som er begrænset til en efterfølgende formel kontrol af en privatretlig beslutning. Endvidere vil medlemmernes bidrag vedrørende interventionen hverken blive pålagt, kontrolleret eller være til rådighed for staten. Selv om medlemmerne af konsortiet er forpligtede til at bidrage til tilbagebetalingen af indskuddene, er der hverken nogen regel eller administrativ retsakt, som pålægger dem at bidrage til interventionen. Det følger alene af FITD’s vedtægter og beslutninger, at disse bidrag er obligatoriske.
86

Endelig må det for det sjette med henblik på at besvare de argumenter, som parterne har rejst i forbindelse med det første anbringendes andet led, konstateres, at der på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse ikke forelå elementer, som påviste, at der ikke fandtes egnede alternative stoffer eller teknologier, der kunne anvendes i stedet for de i den foreliggende sag omhandlede blychromater til de anvendelser, der er omhandlet i den anfægtede afgørelse. Kommissionen rådede på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse over oplysninger, som både talte for og imod manglende alternativer, der var teknisk levedygtige for alle de i ansøgningen omhandlede anvendelser, og der kunne endnu ikke udledes nogen klar konklusion i denne henseende. Herefter var den undersøgelse af betingelsen om, at der generelt ikke fandtes alternativer således som fastsat i artikel 60, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006, på dette tidspunkt ikke behørigt tilendebragt. Reelt udstedte Kommissionen godkendelsen uden forinden at have undersøgt et tilstrækkeligt antal væsentlige og pålidelige oplysninger til at kunne konkludere, enten at der rent faktisk ikke fandtes alternativer for alle de ansøgte anvendelser, eller at den usikkerhed, der fortsat forelå i denne henseende på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, kunne anses for at være ubetydelig. I mangel af en mere indgående undersøgelse af den nævnte betingelse, som er fastsat i artikel 60, stk. 4, i forordning nr. 1907/2006, kunne den i den foreliggende sag omhandlede godkendelse ikke udstedes.
60

I den foreliggende sag er den konstatering alene, at der opstilles betingelser for skattefradraget, ikke tilstrækkelig til at opfylde de krav, der er nævnt i foregående præmis. For det første kan et skattefradrag i sig selv udgøre støtte (dom af 15.7.2004, Spanien mod Kommissionen, C-501/00, EU:C:2004:438, præmis 120). Følgelig kan en forskel mellem lofterne for skattefradrag indeholde et støtteelement, hvilket til trods for opstillingen af betingelser herfor begrunder, at der tages hensyn dertil i forbindelse med undersøgelsen af, om der foreligger en fordel, som følger af den omtvistede ordning. For det andet gælder, at selv om den gennemførelse af investeringer, som begrunder indrømmelsen af skattefradraget, ikke nødvendigvis er et forhold, der »altid« vil finde sted, gælder det samme for opnåelse af fortjenester. Det er tilstrækkeligt at bemærke som et eksempel, at den i lov nr. 10/1990 fastsatte undtagelse til pligten til at lade sig omdanne til sportsaktieselskaber, som var betinget af et positivt resultat i regnskabsårene forud for vedtagelsen af loven, kun vedrørte fire klubber i hele den professionelle spanske sportssektor. Idet der bl.a. ikke er foretaget en analyse af mulighederne for at udskyde skattefradragene, foreligger der endvidere ingen bedømmelse af en eventuel tidsmæssig udjævning af virkningerne af denne skatteordning, som kan kompensere for det i den anfægtede afgørelse anførte forhold, at de ikke »altid« finder anvendelse. Følgelig gør de forhold, der er fremført i 68. betragtning til den anfægtede afgørelse, det ikke muligt at udelukke, at den ringere mulighed for skattefradrag ved ordningen for organisationer, der ikke arbejder med gevinst for øje, opvejer den fordel, der følger af den lavere nominelle skattesats.
18

Hvad dernæst angår betingelserne for anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF (111.-117. betragtning til den anfægtede afgørelse) anførte Kommissionen for det første, at skattefritagelsen for overskydende fortjeneste var statslig indgriben, som kunne tilregnes staten, og som gav anledning til et tab af statsmidler, eftersom denne fritagelse ville føre til en reduktion af den skat, der skulle betales i Belgien af virksomheder, der havde fordel af ordningen. For det andet fandt Kommissionen, at den omtvistede ordning kunne påvirke samhandelen inden for Unionen, eftersom de virksomheder, som begunstigedes af den omhandlede ordning, var multinationale selskaber, som drev virksomhed i flere medlemsstater. For det tredje understregede Kommissionen, at den omhandlede ordning fritog de begunstigede virksomheder for en omkostning, som de normalt skulle have afholdt, og at det indebar, at ordningen fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen ved at styrke disse virksomheders finansielle situation. For det fjerde fandt Kommissionen, at den omhandlede ordning indebar en selektiv fordel for belgiske koncernenheder og således kun var en fordel for de multinationale koncerner, de var en del af.
86

For det andet kan intet juridisk princip medføre, at administrationen mister sin kompetence til at besvare en begæring, selv uden for de herfor fastsatte frister. Ordningen med en implicit afgørelse om afvisning er blevet oprettet for at mindske risikoen for, at administrationen vælger ikke at besvare en begæring og undgår enhver domstolskontrol, og ikke med henblik på at ulovliggøre enhver forsinket afgørelse. Administrationen har i princippet en forpligtelse til – om end forsinket – at fremkomme med et begrundet svar på enhver begæring fra en borger. En sådan fremgangsmåde er i overensstemmelse med den måde, hvorpå ordningen med den implicitte afgørelse om afvisning fungerer, som består i at tillade borgerne at få prøvet administrationens passivitet med henblik på at få et begrundet svar fra denne (jf. analogt dom af 19.1.2010, Co-Frutta mod Kommissionen, T-355/04 og T-446/04, EU:T:2010:15, præmis 59).
114

Sagsøgeren har anført, at Kommissionen tilsidesatte artikel 107, stk. 1, TEUF, artikel 296 TEUF, begrundelsespligten og princippet om god forvaltningsskik, der er fastsat i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, eftersom den bestred værdien af parcel B-32 for at fastslå tilstedeværelsen af en fordel, samtidig med, at den anerkendte, at værdien af de øvrige parceller, der som led i 2011-forligsaftalen var blevet afstået til sagsøgeren som kompensation, var korrekt. Denne værdi blev imidlertid beregnet ved hjælp af den samme vurderingsmetode, som Madrids kommune anvendte i forhold til parcel B-32. Sagsøgeren har under henvisning til forskellige sager anført, at Kommissionen havde bevisbyrden for, at der forelå statsstøtte, og at denne institution ikke kunne begrænse sig til en selektiv og isoleret vurdering af visse ydelser i transaktionen. Sagsøgeren har i øvrigt anført, at denne fodboldklub var forpligtet til at acceptere Madrids kommunes vurdering af jordstykkerne trods undervurderingen af deres værdi. Sagsøgeren havde ikke efter spansk ret nogen klageadgang til at anfægte vurderingen med henblik på at gøre krav på differencen mellem den kontraktlige vurdering og markedsværdien. Hvis Kommissionen havde undersøgt, om ydelserne var afbalancerede, ville den have konkluderet, at den statsstøtte, der angiveligt var ydet, under ingen omstændigheder oversteg 10931835 EUR.
91

Navnlig indebærer progressive afgiftsstrukturer, herunder med betydelige nedsættelser af grundlaget, som ikke er ualmindelige i medlemsstaternes skattesystemer, heller ikke i sig selv, at der foreligger statsstøtte. I punkt 139 i meddelelsen om begrebet statsstøtte har Kommissionen i denne forbindelse anført, at en indkomstskats progressive karakter kan begrundes med det formål om omfordeling, som ledsager en sådan beskatning. Imidlertid er der intet til hinder for, at denne type vurdering begrænses til indkomstskatter, og at udelukke vurderingen med hensyn til beskatning af virksomheders aktivitet, og ikke deres nettoindtægt eller deres overskud, således som Kommissionen har gjort i 58. og 59. betragtning til den endelige afgørelse, den anden anfægtede afgørelse. Således fremgår det ikke af den ovenfor i præmis 58-62 anførte retspraksis, at en medlemsstat for at undgå, at en foranstaltning om tilpasning af en afgift kvalificeres som en selektiv fordel, ikke kan anvende tilpasningskriterier, som er begrænset til visse formål såsom omfordeling af velstand eller kompensation for eller forebyggelse af visse negative virkninger forbundet med den omhandlede aktivitet. Det nødvendige i denne forbindelse er, at den ønskede tilpasning ikke er skønsmæssig, i modsætning til hvad der var tilfældet i den sag, der gav anledning til dom af 22. december 2008, British Aggregates mod Kommissionen (C-487/06 P,EU:C:2008:757), som er nævnt ovenfor i præmis 82, at den anvendes uden forskelsbehandling og er i overensstemmelse med den pågældende afgifts formål. Til eksempel tilsigtede de ovenfor i præmis 84, 85 og 87 nævnte tilpasningsordninger, som Domstolen ikke kvalificerede som selektive, ikke en forholdsmæssig beskatningslogik, negative eksterne virkninger eller omfordeling, men andre mål. Således som det allerede er anført ovenfor i præmis 75, er det endvidere ikke udelukket, at en omfordelingslogik ligeledes kan begrunde, at en omsætningsbaseret afgift er progressiv, hvilket den polske regering med rette har anført i det foreliggende tilfælde. En omfordelingslogik kan endvidere ligeledes begrunde en fuldstændig fritagelse for visse virksomheder, hvilket den ovenfor i præmis 86 nævnte sag er et eksempel på.
76

Endvidere foreskriver artikel 10, stk. 6, i antidumpingaftalen heller ikke nogen specifik periode for vurderingen af, hvornår der foreligger »omfattende indførsel […] inden for et forholdsvis kort tidsrum«. I punkt 7167 i sin rapport af 28. februar 2001 i sagen »United States – Anti-dumping Measures on Certain Hot-Rolled Steel Products from Japan« (WT/DS 184/R) anførte WTO’s panel med hensyn til artikel 10, stk. 7, som gør det muligt at træffe visse foranstaltninger på ethvert tidspunkt efter indledningen af en undersøgelse, at »det [var] muligt at tage hensyn til omfattende indførsel, som ikke [havde] fundet sted in tempore non suspectu, men på et tidspunkt, hvor det var blevet kendt, at en undersøgelse var nært forestående, med henblik på at vurdere, om der [kunne] indføres foranstaltninger i henhold til artikel 10, stk. 7«, idet panelet samtidigt påpegede, at det ikke tog stilling til »spørgsmålet om, hvorvidt dette var hensigtsmæssigt med henblik på den endelige beslutning om at pålægge told med tilbagevirkende kraft i henhold til artikel 10, stk. 6«. Således som Kommissionen med rette har anført, støtter rapporten den opfattelse, at det i forbindelse med anvendelsen af grundforordningens artikel 10, stk. 4, litra c), er importørens kendskab til indledningen af undersøgelsen, der er afgørende, hvilket indebærer, at den import, som har fundet sted før registreringsperioden, er relevant ved vurderingen af, om der har været tale om en »yderligere betydelig stigning i indførslen« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i den nævnte bestemmelse.
123

Hvad angår sagsøgernes argument om, at selv om de ovenfor i præmis 115-122 undersøgte oplysninger isoleret set ikke er tilstrækkelige til at godtgøre, at der kan fæstes lid til de eksportpriser, som Jindal Saw anvendte i forhold til sine salgsenheder, skal disse oplysninger samlet set anses for at godtgøre troværdigheden heraf, bemærkes, at disse oplysninger kun er indicier. Henset til Kommissionens vide skønsbeføjelse med henblik på at foretage de vurderinger, som tilkommer den hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der kan fæstes lid til eksportprisen mellem en forretningsmæssigt forbunden eksportør og importør, kan Kommissionen ikke anses for at have begået en åbenbar fejl ved at have fundet, at disse indicier, for så vidt som de kunne antages under hensyn til de indsigelser, som den havde rejst, ikke var tilstrækkelige til at godtgøre, at der kunne fæstes lid til de priser, Jindal Saw fakturerede i forhold til sine salgsenheder.
1)

Rådets afgørelse (FUSP) 2016/1136 af 12. juli 2016 om ajourføring af listen over personer, grupper og enheder, som er omfattet af artikel 2, 3 og 4 i fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og om ophævelse af afgørelse (FUSP) 2015/2430, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/1127 af 12. juli 2016 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af gennemførelsesforordning (EU) 2015/2425, Rådets afgørelse (FUSP) 2017/154 af 27. januar 2017 om ajourføring af listen over personer, grupper og enheder, som er omfattet af artikel 2, 3 og 4 i fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2016/1136, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/150 af 27. januar 2017 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af gennemførelsesforordning 2016/1127, Rådets afgørelse (FUSP) 2017/1426 af 4. august 2017 om ajourføring af listen over personer, grupper og enheder, som er omfattet af artikel 2, 3 og 4 i fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2017/154, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/1420 af 4. august 2017 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af gennemførelsesforordning 2017/150, Rådets afgørelse (FUSP) 2018/475 af 21. marts 2018 om ajourføring af listen over personer, grupper og enheder, som er omfattet af artikel 2, 3 og 4 i fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2017/1426, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2018/468 af 21. marts 2018 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af gennemførelsesforordning 2017/1420, Rådets afgørelse (FUSP) 2018/1084 af 30. juli 2018 om ajourføring af listen over personer, grupper og enheder, som er omfattet af artikel 2, 3 og 4 i fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2018/475 samt Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2018/1071 af 30. juli 2018 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af gennemførelsesforordning 2018/468 annulleres, for så vidt som disse retsakter vedrører »»Gama’a al-Islamiyya« (alias »Al-Gama’a al-Islamiyya«) (»Islamisk Gruppe« – »IG«)«.
9

Ved afgørelse af 5. oktober 2016 (herefter »den anfægtede afgørelse«) gav Første Appelkammer ved EUIPO Wedl & Hofmann delvist medhold i klagen og annullerede annullationsafdelingens afgørelse delvist, idet appelkammeret opretholdt registreringen af det anfægtede varemærke for »husholdnings- og køkken[…]beholdere; glasvarer, porcelæn, særlig bestik; glasvarer til drikkevarer« i klasse 21 og »beklædningsgenstande, særlig forklæder, skjorter, poloskjorter og T-shirts; hovedbeklædning« i klasse 25 (herefter »de anfægtede varer i klasse 21 og 25«). Appelkammeret bemærkede indledningsvis navnlig, at de beviser, som var blevet fremlagt for sent af Wedl & Hofmann, kunne tages i betragtning i henhold til artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001). Appelkammeret anførte i denne henseende i den anfægtede afgørelses punkt 22, at artikel 76 i forordning nr. 207/2009 giver EUIPO en skønsbeføjelse med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til beviser, som er fremlagt for sent, og tilføjede, at Domstolen har fastslået, at fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 207/2009, og at det på ingen måde er forbudt for EUIPO at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent. Herefter fremhævede appelkammeret, at brug af et varemærke i forhold til omverdenen ikke nødvendigvis er lig med brug rettet mod de endelige forbrugere, og at den af Wedl & Hofmann påberåbte reelle karakter af brugen ikke kunne udelukkes alene af den grund, at de af dette selskab påberåbte kommercielle handlinger ikke var rettet mod de endelige forbrugere, men mod industrielle kunder såsom licens- eller franchisetagere. Appelkammeret fandt herefter, at Wedl & Hofmann på grundlag af de fremlagte beviser havde ført bevis for reel brug af det anfægtede varemærke for så vidt angår de anfægtede varer i klasse 21 og 25. Appelkammeret fandt endelig, at beviserne var utilstrækkelige til at påvise brug af det anfægtede varemærke for de øvrige varer og tjenesteydelser, som var omhandlet i begæringen om fortabelse.
127

For det andet bemærkes, at følgende præciseres i 11., 12. og 13. betragtning til forordning nr. 1023/2013: »(11) De mulige fordele, som [anvendelsen af den flerårige mekanisme for ajourføring af lønnen] vil have for Den Europæiske Unions tjenestemænd og øvrige ansatte, bør opvejes gennem en genindførelse af et »lønfradrag«. Som det er tilfældet med [den flerårige mekanisme for ajourføring af lønnen], kan anvendelsen af »solidaritetsbidraget« midlertidigt forlænges. Ud fra de nuværende forhold synes det at være rimeligt at forhøje solidaritetsbidraget i sammenligning med størrelsen af det særlige lønfradrag, der blev anvendt i perioden 2004-2012, og fastlægge en mere progressiv sats. Dette er for at tage hensyn til, at den økonomiske og sociale situation i Unionen er særlig vanskelig, og at den påvirker de offentlige finanser overalt i Unionen. Behovet for at konsolidere de offentlige finanser i Unionen, herunder på kort sigt, kræver en hurtig og særlig indsats i solidaritet fra EU-institutionernes personales side. Solidaritetsbidraget bør således gælde for alle tjenestemænd og øvrige ansatte ved Unionen pr. 1. januar 2014. (12) I sine konklusioner af 8. februar 2013 om den flerårige finansielle ramme understregede Det Europæiske Råd, at behovet for at konsolidere de offentlige finanser på kort, mellemlang og lang sigt kræver en særlig indsats af enhver offentlig forvaltning og dens personale for at forbedre effektiviteten og produktiviteten og tilpasse sig til de ændrede økonomiske vilkår. Denne opfordring var faktisk en gentagelse af målet i Kommissionens forslag fra 2011 om ændring af vedtægten for tjenestemænd og [ansættelsesvilkårene], der gik ud på at sikre omkostningseffektivitet og anerkendte, at de udfordringer, som Den Europæiske Union i øjeblikket står over for, krævede en særlig indsats af alle offentlige forvaltninger og alle ansatte i offentlige forvaltninger, så det bliver muligt at øge effektiviteten og tilpasse sig den ændrede økonomiske og sociale sammenhæng i Europa. Det Europæiske Råd anmodede desuden om, at tilpasningen af vederlag og pensioner for hele personalet i EU-institutionerne ved hjælp af [den flerårige mekanisme for ajourføring af lønnen] som led i reformen af tjenestemandsvedtægten blev suspenderet i to år, og om at det nye solidaritetsbidrag blev genindført som en del af reformen af metoden. (13) I lyset af disse konklusioner og som reaktion på fremtidige budgetbegrænsninger samt for at vise solidaritet fra den europæiske offentlige tjenestes side med de drastiske foranstaltninger, som medlemsstaterne har truffet som et resultat af den hidtil usete finansielle krise og den særlig vanskelige sociale og økonomiske situation i medlemsstaterne og Unionen som helhed, er det nødvendigt at suspendere [den flerårige mekanisme for ajourføring af lønnen] i to år for alle vederlag, godtgørelser og pensioner for tjenestemænd, og at indføre solidaritetsbidraget til trods for denne suspendering.«
113

I den foreliggende sag viser analysen af forløbet af proceduren for vedtagelse af den anfægtede afgørelse et betydeligt antal tilsidesættelser af reglerne for tilrettelæggelsen af en elektronisk skriftlig procedure for vedtagelse af afgørelser. Selv om det ikke udtrykkeligt fremgår af procedurereglerne for eksekutivmødets artikel 9, siger det sig selv, at enhver skriftlig procedure nødvendigvis indebærer, at forslaget til afgørelse fremsendes til samtlige medlemmer af det beslutningsorgan, der er involveret i den pågældende procedure. Særlig i forbindelse med en procedure for vedtagelse af en afgørelse ved konsensus som i den foreliggende sag (jf. nærværende doms præmis 103-107) kan afgørelsen ikke træffes, uden at det i det mindste er fastslået, at samtlige medlemmer forinden har haft mulighed for at få kendskab til forslaget til afgørelse. Endelig kræver denne procedure, at der angives en frist, inden for hvilken medlemmerne af det pågældende organ kan tage stilling til forslaget.
84

Sagsøgeren har fremsat otte anbringender til støtte for sit søgsmål. Principalt har sagsøgeren nærmere bestemt gjort gældende, at SRB burde have udelukket den fra pligten til at betale ex ante-bidrag (det første og det andet anbringende). Subsidiært har sagsøgeren anført, at SRB under alle omstændigheder for det første burde have udelukket OTC-derivatporteføljen som omhandlet i nærværende doms præmis 12 fra de passiver, på grundlag af hvilke bidraget blev opkrævet (det tredje anbringende), for det andet burde have taget en nettoværdi og ikke en bruttoværdi af sagsøgerens OTC-derivatkontrakter i betragtning (det fjerde anbringende) og, for det tredje, burde have fundet, at sagsøgeren ikke var et institut under omstrukturering (det femte anbringende). Desuden har sagsøgeren gjort gældende, at SRB har tilsidesat retten til at blive hørt (det sjette anbringende), begrundelsespligten (det syvende anbringende) og procedureregler (det nye anbringende).
Til støtte for sagsøgernes indsigelse om, at formalitetsindsigelsen er fremsat for sent, har de påberåbt sig artikel 78, stk. 1, i procesreglementet for Retten for EU-personalesager i den affattelse, der fandt anvendelse i 2012, som har følgende ordlyd:

»Ønsker en part, at Retten skal tage stilling til, om sagen bør afvises, til, om Retten savner kompetence, eller til et andet processuelt stridsspørgsmål uden at indlede behandlingen af sagens realitet, skal begæring herom fremsættes i et særskilt dokument inden for en frist på en måned fra forkyndelsen af stævningen.«