ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 12, stk. 1, litra a), første punktum, i direktiv 2004/83 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte grund til udelukkelse fra flygtningestatus ikke alene omfatter de personer, der aktuelt har adgang til bistand fra organer eller agenturer under De Forenede Nationer, men også de personer, der faktisk har haft adgang til denne bistand kort tid før indgivelsen af en asylansøgning i en medlemsstat, forudsat dog at denne bistand ikke er bortfaldet som omhandlet i andet punktum i samme artikel 1, litra a).

I henhold til sidstnævnte bestemmelse omfatter bortfaldet »af en eller anden grund« af beskyttelse eller bistand fra andre FN-organer eller -agenturer end De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge – hvilket bortfald tillader de pågældende personer uden videre at have ret til at blive omfattet af direktiv 2004/83 – bl.a. det tilfælde, hvor en person, efter faktisk at have haft adgang til denne beskyttelse eller denne bistand, ophører med at have adgang til den af en grund, som ligger uden for vedkommendes kontrol, og som ikke er udtryk for vedkommendes vilje. Det følger nemlig af ordene »[h]vis en sådan beskyttelse eller bistand […] er bortfaldet«, som indleder artikel 12, stk. 1, litra a), andet punktum, i direktiv 2004/83, at det først og fremmest er den faktiske bistand ydet af FN-organet eller -agenturet, og ikke sidstnævntes eksistens, der skal være bortfaldet, for at grunden til udelukkelse fra flygtningestatus ikke længere finder anvendelse. Et simpelt fravær fra dette organs eller dette agenturs operationsområde eller en frivillig beslutning om at forlade det kan ganske vist ikke klassificeres som bortfald af bistand. Når beslutningen er begrundet i et forhold, der ikke er udtryk for den pågældende persons vilje, kan et sådant forhold derimod føre til den konstatering, hvorefter den bistand, som blev ydet til denne person, er bortfaldet i henhold til artikel 12, stk. 1, litra a), andet punktum, i direktiv 2004/83.

Det tilkommer de kompetente nationale myndigheder i den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af den af en sådan person indgivne asylansøgning, at undersøge på grundlag af en individuel vurdering af ansøgningen, om denne person er blevet tvunget til at forlade dette område, hvilket er tilfældet, når den pågældende befandt sig i en alvorlig personlig usikkerhedstilstand, og det var umuligt for det omhandlede organ eller agentur i dette område at sikre vedkommende levevilkår, der er i overensstemmelse med den opgave, som påhviler nævnte organ eller agentur.

(jf. præmis 52, 57, 59, 61, og 63-65 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL – støtte til udvikling af landdistrikterne – miljøvenligt landbrug – tilbagebetaling af uretmæssigt udbetalte beløb – national lovgivning, der fastsætter en forpligtelse for modtageren af en støtte, der er ydet til gengæld for forpligtelsen til at drive miljøvenligt landbrug, som strækker sig over adskillige år, til at tilbagebetale hele den støtte, der er udbetalt i de foregående år, på grund af manglende indgivelse af en årlig ansøgning – lovlig – støttemodtageren har fortsat opfyldt sine forpligtelser vedrørende udnyttelsen af de pågældende arealer og er ikke blevet hørt af den kompetente myndighed – umuligt at foretage kontrol på stedet af de pågældende arealer fordi det pågældende år er gået – ingen betydning

(Rådets forordning nr. 1257/1999, som ændret ved forordning nr. 1783/2003; Kommissionens forordning nr. 796/2004 og nr. 817/2004)

Sammendrag

Forordning nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, som ændret ved forordning nr. 1783/2003, forordning nr. 817/2004 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1257/1999 og forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter modtageren af en støtte, der er ydet til gengæld for forpligtelsen til at drive miljøvenligt landbrug, som strækker sig over adskillige år, er forpligtet til at tilbagebetale hele den støtte, der allerede er udbetalt i de foregående år, fordi han ikke har indgivet en årlig ansøgning i overensstemmelse med de gældende nationale regler, selv om denne modtager hævder fortsat at have opfyldt sine forpligtelser vedrørende udnyttelsen af de pågældende arealer, og han ikke er blevet hørt af den kompetente myndighed, men det ikke er muligt at foretage en kontrol på stedet af de pågældende arealer, fordi det pågældende år er gået.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at de udstedende judicielle myndigheder ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre udstedt med henblik på strafforfølgning med den begrundelse, at de udstedende judicielle myndigheder ikke har afhørt den eftersøgte person før udstedelsen af denne arrestordre.

Den omstændighed, at den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på strafforfølgning, uden at den eftersøgte person er blevet afhørt af de fuldbyrdende judicielle myndigheder, er således ikke en af de grunde til at afslå at fuldbyrde en sådan ordre, der er fastsat i bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584.

Desuden kræver overholdelsen af artikel 47 og 48 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ikke, at en judiciel myndighed i en medlemsstat kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på strafforfølgning med denne begrundelse. For det første ville en pligt for de udstedende judicielle myndigheder til at afhøre den eftersøgte person før udstedelsen af en sådan europæisk arrestordre uundgåeligt modarbejde selve den i rammeafgørelse 2002/584 fastsatte overgivelsesordning og dermed virkeliggørelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, eftersom en sådan arrestordre bør have en vis overraskelseseffekt, bl.a. for at undgå, at den pågældende flygter. For det andet har EU-lovgiver under alle omstændigheder sikret, at retten til at blive afhørt i fuldbyrdelsesmedlemsstaten overholdes, uden at effektiviteten af ordningen med den europæiske arrestordre bringes i fare. Ingen af disse bestemmelser fastsætter således en pligt for de udstedende judicielle myndigheder til at afhøre den eftersøgte person før udstedelsen af den europæiske arrestordre udstedt med henblik på strafforfølgning.

(jf. præmis 38- 41 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 3-5 i direktiv 98/70 om kvaliteten af benzin og dieselolie og om ændring af direktiv 93/12, som ændret ved direktiv 2009/30, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, som i overensstemmelse med det mål om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer på transportområdet, som medlemsstaterne i henhold til direktiv 2003/30 om fremme af anvendelsen af biobrændstoffer og andre fornyelige brændstoffer til transport, direktiv 2009/28 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77 og 2003/30 samt direktiv 2009/30 skal forfølge, pålægger de olieselskaber, der markedsfører benzin og/eller dieselolie, i samme kalenderår også at markedsføre en vis mængde biobrændstof, når denne mængde beregnes som en procentdel af den samlede mængde af de pågældende produkter, som de markedsfører årligt, og når denne procentdel er i overensstemmelse med de maksimale grænseværdier, som er fastsat ved direktiv 98/70.

I denne forbindelse kan bestemmelserne i direktiv 98/70, og navnlig direktivets artikel 5, ikke fortolkes uafhængigt af bestemmelserne i direktiv 2003/30 og 2009/28, som var gældende på tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede faktiske omstændigheder og indgivelsen af anmodningen om præjudiciel afgørelse. Den omstændighed, at direktiv 2009/28 og 2009/30, hvilket sidstnævnte ændrer direktiv 98/70, blev vedtaget og trådte i kraft på samme dato, og den omstændighed, at disse direktiver sammen med direktiv 2003/30 er en del af en samlet række foranstaltninger, som tilsigter at fremme produktion og brug af vedvarende energikilder, peger på, at unionslovgiver har ønsket at sikre en nødvendig sammenhæng mellem disse direktiver. Direktiv 2003/30, som ifølge dets artikel 1 tilsigtede at fremme anvendelsen af biobrændstoffer, der skal erstatte diesel eller benzin til transportformål i medlemsstaterne, pålagde ikke medlemsstaterne at anvende bestemte midler for at nå disse vejledende mål, men overlod det til medlemsstaterne frit at vælge, hvilke foranstaltninger der skal vedtages. Det fremgår således af 19. betragtning til direktiv 2003/30, at medlemsstaterne rådede over forskellige midler til at nå de af direktivet fastsatte mål, såsom bl.a. en afgiftsfritagelsesordning, finansiel støtte til forarbejdningsindustrien og fastsættelse af en obligatorisk andel af biobrændstoffer for olieselskaberne.

Konklusionen om, at artikel 5 i direktiv 98/70, sammenholdt med bestemmelserne i direktiv 2003/30, ikke var til hinder for, at en medlemsstat pålægger olieselskaber på dens marked at bringe en obligatorisk procentdel biobrændstof i omsætning til transportformål med henblik på at nå de nationale vejledende mål, som medlemsstaten har fastsat i overensstemmelse med sidstnævnte direktivs artikel 3, stk. 1, er så meget desto mere uomgængelig, hvis den pågældende artikel 5 sammenholdes med bestemmelserne i direktiv 2009/28, der, som det fremgår af niende betragtning til direktivet og af direktivets artikel 1, fastsætter bindende nationale mål for andelen af energi fra vedvarende energikilder på transportområdet.

(jf. præmis 37-42 og 47 samt domskonkl. 1)
Artikel 23, stk. 3 og 4, i direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat under overholdelse af de grundlæggende principper og garantier i samme direktivs kapitel II underkaster behandlingen af visse kategorier af asylansøgninger, der defineres på grundlag af et kriterium om ansøgerens nationalitet eller oprindelsesland, en prioriteret eller fremskyndet procedure.

Medlemsstaterne råder nemlig i flere henseender over en skønsmargen i forbindelse med gennemførelsen af bestemmelserne i direktiv 2005/85 under hensyntagen til særegenhederne i national ret, herunder med hensyn til gennemførelsen af proceduren for tildeling og fratagelse af flygtningestatus. Dels kan medlemsstaterne i henhold til direktivets artikel 23, stk. 3, prioritere eller fremskynde behandlingen, bl.a. hvis ansøgningen forekommer begrundet, eller ansøgeren har særlige behov. Dels kan medlemsstaterne i henhold til artikel 23, stk. 4, anvende den prioriterede eller fremskyndede procedure på grundlag af en af de 15 specifikke grunde, der berettiger til iværksættelse af en sådan procedure. Det fremgår af disse bestemmelser, at listen over de ansøgninger, der kan gøres til genstand for en prioriteret eller fremskyndet behandling, er vejledende og ikke udtømmende, og at medlemsstaterne derfor kan beslutte at prioritere eller fremskynde ansøgninger, der ikke er omfattet af nogen af de kategorier, der er opregnet i det nævnte stk. 4, på betingelse af, at de overholder de grundlæggende principper og garantier, der er omhandlet i dette direktivs kapitel II.

For så vidt angår princippet om forbud mod forskelsbehandling i det system, der er indført ved direktivet, spiller oprindelseslandet og ansøgerens nationalitet en afgørende rolle. Det følger nemlig af direktivets artikel 8, stk. 2, litra b), at ansøgerens oprindelsesland har indflydelse på den besluttende myndigheds afgørelse, henset til, at denne skal indhente oplysninger om den generelle situation i dette land med henblik på at afgøre, om der foreligger en fare for asylansøgeren og i givet fald, om denne behøver international beskyttelse.

Imidlertid bør den prioriterede procedure – for at undgå en forskelsbehandling mellem asylansøgere fra et bestemt tredjeland, hvis ansøgninger undergives en prioriteret behandlingsprocedure, og statsborgere fra andre tredjelande, hvis ansøgninger behandles efter den normale procedure – ikke fratage ansøgere under den første kategori de garantier, der kræves efter artikel 23 i direktiv 2005/85, og som finder anvendelse på enhver form for procedure.

(jf. præmis 63, 64, 67, 69-71, 73, 74 og 77 samt domskonkl. 1)
Artikel 203 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at merværdiafgift, som en person har anført på en faktura, påhviler denne person uafhængigt af, om der faktisk har fundet en afgiftspligtig transaktion sted.

Forpligtelsen i nævnte artikel 203, der har til formål at afværge risikoen for det tab af afgiftsindtægter, som den fradragsret, der er omhandlet i direktivets artikel 167 ff., kan foranledige, begrænses dog af den mulighed, som fastsættes af medlemsstaterne i deres interne retsorden, for berigtigelse af enhver fejlagtigt faktureret afgift, når udstederen af fakturaen beviser sin gode tro, eller når udstederen rettidigt og fuldstændigt har afværget risikoen for tab af afgiftsindtægter.

For så vidt som udstederen af en faktura ikke påberåber sig et af de tilfælde, som giver ret til at berigtige fejlagtigt faktureret merværdiafgift, er skattemyndigheden inden for rammerne af en skattekontrol af denne udsteder endvidere ikke forpligtet til at kontrollere, om den merværdiafgift, der er faktureret og angivet, svarer til afgiftspligtige transaktioner, der reelt er foretaget af denne udsteder.

Samme artikel 203 skal fortolkes således, at det ikke kan udledes alene af den omstændighed, at skattemyndigheden i en berigtiget afgiftsansættelse rettet til udstederen af denne faktura ikke har berigtiget den merværdiafgift, som udstederen har angivet, at myndigheden har anerkendt, at nævnte faktura svarer til en faktisk afgiftspligtig transaktion.

EU-retten udelukker imidlertid ikke, at den kompetente myndighed foretager en kontrol af, om de transaktioner, som en afgiftspligtig har faktureret, har fundet sted, og i givet fald berigtiger den skyldige afgift, som følger af de angivelser, der er foretaget af den afgiftspligtige. Resultatet af en sådan kontrol udgør faktureret merværdiafgift for udstederen af fakturaen, ligesom angivelsen og betalingen, hvilket er et forhold, der skal tages i betragtning af den nationale ret under bedømmelsen af, om der har fundet en afgiftspligtig transaktion sted, der giver ret til fradrag for modtageren af en faktura i et konkret tilfælde.

(jf. præmis 36, 37, 39, 41 og 42 samt domskonkl. 1)
Artikel 203 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at merværdiafgift, som en person har anført på en faktura, påhviler denne person uafhængigt af, om der faktisk har fundet en afgiftspligtig transaktion sted.

Forpligtelsen i nævnte artikel 203, der har til formål at afværge risikoen for det tab af afgiftsindtægter, som den fradragsret, der er omhandlet i direktivets artikel 167 ff., kan foranledige, begrænses dog af den mulighed, som fastsættes af medlemsstaterne i deres interne retsorden, for berigtigelse af enhver fejlagtigt faktureret afgift, når udstederen af fakturaen beviser sin gode tro, eller når udstederen rettidigt og fuldstændigt har afværget risikoen for tab af afgiftsindtægter.

For så vidt som udstederen af en faktura ikke påberåber sig et af de tilfælde, som giver ret til at berigtige fejlagtigt faktureret merværdiafgift, er skattemyndigheden inden for rammerne af en skattekontrol af denne udsteder endvidere ikke forpligtet til at kontrollere, om den merværdiafgift, der er faktureret og angivet, svarer til afgiftspligtige transaktioner, der reelt er foretaget af denne udsteder.

Samme artikel 203 skal fortolkes således, at det ikke kan udledes alene af den omstændighed, at skattemyndigheden i en berigtiget afgiftsansættelse rettet til udstederen af denne faktura ikke har berigtiget den merværdiafgift, som udstederen har angivet, at myndigheden har anerkendt, at nævnte faktura svarer til en faktisk afgiftspligtig transaktion.

EU-retten udelukker imidlertid ikke, at den kompetente myndighed foretager en kontrol af, om de transaktioner, som en afgiftspligtig har faktureret, har fundet sted, og i givet fald berigtiger den skyldige afgift, som følger af de angivelser, der er foretaget af den afgiftspligtige. Resultatet af en sådan kontrol udgør faktureret merværdiafgift for udstederen af fakturaen, ligesom angivelsen og betalingen, hvilket er et forhold, der skal tages i betragtning af den nationale ret under bedømmelsen af, om der har fundet en afgiftspligtig transaktion sted, der giver ret til fradrag for modtageren af en faktura i et konkret tilfælde.

(jf. præmis 32, 33, 35, 37 og 38 samt domskonkl. 1)
Sag C-394/11

Valeri Hariev Belov

mod

CHEZ Elektro Balgaria AD m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Komisia za zashtita ot diskriminatsia)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 267 TEUF — begrebet »national ret« — Domstolen ikke kompetent«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 31. januar 2013

Præjudicielle spørgsmål – forelæggelse for Domstolen – national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF – begreb

(Art. 267 TEUF)

For at afgøre, om et nationalt organ, som ifølge lovgivningen er tillagt forskellige funktioner, må kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 267 TEUF, er det nødvendigt at undersøge den særlige karakter af de funktioner, det udøver, i den specielle lovgivningsmæssige sammenhæng, hvori det forelægger spørgsmål for Domstolen.

Et sådan organ kan ikke kvalificeres som ret, når det for så vidt angår den procedure, under hvilken organet forelægger spørgsmål for Domstolen, fastslås, at denne procedure kan udspringe af en parts initiativ, men ligeledes kan indledes af organet af egen drift, at de regler, der finder anvendelse, samt de resultater, som proceduren munder ud i, er de samme, uafhængigt af om proceduren indledes efter klage eller af egen drift, at organet af egen drift kan adcitere andre personer end dem, der er angivet af den klagende part, og at organet, når dets afgørelse anfægtes, har egenskab af sagsøgt og kan udsætte sin afgørelse.

(jf. præmis 41, 43 og 47-50)

Sag C-394/11

Valeri Hariev Belov

mod

CHEZ Elektro Balgaria AD m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Komisia za zashtita ot diskriminatsia)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 267 TEUF — begrebet »national ret« — Domstolen ikke kompetent«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 31. januar 2013

Præjudicielle spørgsmål — forelæggelse for Domstolen — national ret som omhandlet i artikel 267 TEUF — begreb

(Art. 267 TEUF)

For at afgøre, om et nationalt organ, som ifølge lovgivningen er tillagt forskellige funktioner, må kvalificeres som en »ret« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 267 TEUF, er det nødvendigt at undersøge den særlige karakter af de funktioner, det udøver, i den specielle lovgivningsmæssige sammenhæng, hvori det forelægger spørgsmål for Domstolen.

Et sådan organ kan ikke kvalificeres som ret, når det for så vidt angår den procedure, under hvilken organet forelægger spørgsmål for Domstolen, fastslås, at denne procedure kan udspringe af en parts initiativ, men ligeledes kan indledes af organet af egen drift, at de regler, der finder anvendelse, samt de resultater, som proceduren munder ud i, er de samme, uafhængigt af om proceduren indledes efter klage eller af egen drift, at organet af egen drift kan adcitere andre personer end dem, der er angivet af den klagende part, og at organet, når dets afgørelse anfægtes, har egenskab af sagsøgt og kan udsætte sin afgørelse.

(jf. præmis 41, 43 og 47-50)
En offentlig kreditors ydelse af betalingslettelse til en virksomhed for en gæld, som virksomheden skylder denne, er ikke omfattet af begrebet statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, hvis den begunstigede virksomhed kan opnå den samme fordel som den, der er blevet stillet til rådighed for den ved hjælp af statens midler, på vilkår, der svarer til normale markedsvilkår. Dette vurderingskriterium om den private kreditor er, når det finder anvendelse, blandt de elementer, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til for at fastslå, om der foreligger en sådan støtte. Det tilkommer således Kommissionen at foretage en samlet vurdering, som skal tage hensyn til alle de relevante beviser i sagen, som gør det muligt for den at afgøre, om den modtagende virksomhed klart ikke kunne have opnået tilsvarende ydelser hos en sådan privat kreditor. I denne forbindelse skal enhver oplysning, der i ikke uvæsentlig grad kan påvirke beslutningsprocessen for en privat kreditor, der normalt anses for forsigtig og tilbageholdende, og som befinder sig i en situation, der ligger så tæt som muligt på den situation, som den offentlige kreditor befinder sig i, og som søger at opnå betaling af de beløb, som en debitor med finansielle problemer skylder ham, anses for relevant.

I tilfældet, hvor en foranstaltning vedrørende annullation af en skattegæld for en virksomhed, der er underlagt en kreditorordning, skal vurderes, skal Kommissionen fastslå, at en normalt forsigtig og tilbageholdende privat kreditor, som befinder sig i en situation, der ligger så tæt som muligt på den situation, som de lokale skattemyndigheder befinder sig i, vil træffe et valg mellem forslaget til kreditorordning og den retslige likvidation af det sagsøgende selskab for at få inddækket de skyldige beløb. Heraf følger, at med henblik på at påvise det mest fordelagtige alternativ blandt de to procedurer vil en sådan kreditor vurdere fordele og ulemper for hver af de nævnte procedurer. Varigheden af procedurerne for kreditorordningen og retslig likvidation udskyder imidlertid inddrivelsen af de skyldige beløb, hvilket således vil kunne påvirke deres værdi, således at disse omstændigheder i væsentlig grad vil kunne påvirke beslutningsprocessen for en sådan normalt forsigtig og tilbageholdende kreditor.

Følgelig påhviler det, henset til kriteriet om den private kreditor, Kommissionen ved sin vurdering af sådanne foranstaltninger at tage hensyn til de tilgængelige oplysninger bl.a. vedrørende varigheden af en retslig likvidationsprocedure.

(jf. præmis 70, 71, 73, 78-82, 86 og 100)