Appel iværksat den 2. maj 2016 af Ludwig-Bölkow-Systemtechnik GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 19. februar 2016 i sag T-53/14, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik mod Kommissionen

(Sag C-250/16 P)

(2016/C 222/11)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Ludwig-Bölkow-Systemtechnik GmbH (ved Rechtsanwalt M. Núñez Müller)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 3 i den appellerede doms domskonklusion, hvorefter Europa-Kommissionen i øvrigt frifindes, og den hertil hørende afgørelse om sagens omkostninger i punkt 4, ophæves.

— Punkt 2 i den appellerede doms domskonklusion, hvorefter de beløb, som Ludwig-Bölkow-Systemtechnik GmbH skal betale som faste godtgørelser, nedsættes til et beløb, der svarer til 10 % af de forskud, der skal tilbagebetales, ændres således, at Ludwig-Bölkow-Systemtechnik GmbH ikke skylder noget beløb som fast godtgørelse.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale såvel appellanternes omkostninger som – i tilknytning til punkt 4 i den anfægtede domskonklusion – omkostningerne i sag T-53/14 i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med appellen anfægtes ikke punkt 1 i Rettens domskonklusion, hvormed Retten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse om den anden og den tredje påstand. Punkt 2 i Rettens domskonklusion i sag T-53/14 anfægtes heller ikke med appellen, for så vidt som Retten nedsatte de beløb, der skulle betales som faste godtgørelser, til 10 % af de forskud, der skal tilbagebetales i forbindelse med projekterne HyWays, HyApproval og HarmonHy. Derimod anfægtes punkt 2 i Rettens domskonklusion kun i det omfang, at dette punkt ikke nedsatte de beløb, der skal betales om faste godtgørelser, til nul, som der var nedlagt påstand om i stævningen. Punkt 3 i den appellerede doms domskonklusion anfægtes, for så vidt som Retten forkastede den første og (til dels) den fjerde påstand. Domskonklusionens punkt 4 anfægtes for så vidt som der må træffes en anden afgørelse om sagens omkostninger, såfremt der gives medhold i appellen, og for så vidt som Retten, trods appellantens begæring herom, ikke tilpligtede Kommissionen at betale de af sagens omkostninger, der vedrørte de af appellantens påstande, som det var uforødent at træffe afgørelse om.

Det er appellantens opfattelse, at den appellerede dom tilsidesætter pligten til at angive en begrundelse for dommen efter artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i Domstolens statut, princippet om god tro, forbuddet mod at gengive beviser urigtigt og anvendelig belgisk ret.

Den appellerede dom tilsidesætter pligten til at angive en begrundelse, da Retten retligt ukorrekt og uden en indholdsmæssig begrundelse lagde til grund, at den af appellanten anvendte metode til beregning af timesatsen for godtgørelsesberettigede omkostninger ville føre til, at Kommissionen ville komme til at medvirke til dækning af de samlede omkostninger, der ikke var forbundet med projekterne.

Den appellerede dom tilsidesætter endvidere det almindelige retsprincip om god tro, da uklarheden af de i de omtvistede kontrakter indeholdte almindelige betingelser burde være fortolket til ugunst for Kommissionen og til fordel for appellanten, i stedet for at flytte risikoen ved anvendelsen over på appellanten.

Den appellerede dom tilsidesætter desuden forbuddet mod urigtig gengivelse af beviser, da den af førsteinstansen anlagte af bedømmelse af appellantens fremstilling af de faktiske omstændigheder er åbenbart urigtig.

Den appellerede dom tilsidesætter endvidere bindende bestemmelser i den anvendelige belgiske lovgivning og princippet om effektiv retsbeskyttelse, da den med urette lægger en »entydig« fortolkning af de almindelige betingelser til grund og dermed udelukker anvendelsen af belgisk ret.

Endelig tilsidesætter den appellerede dom begrundelsespligten og anvendelig ret, da den med henblik på forpligtelsen til at betale faste godtgørelser ganske vist anerkender, at artikel II.30 i de almindelige betingelser tilsidesætter bindende belgisk lovgivning, men den konkluderer ikke heraf, at artikel II.30 i de almindelige betingelser ikke finder anvendelse, men foretager derimod en gyldighedsbevarende nedsættelse.