FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 5. FEBRUAR 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Indledning

Denne sag er en fortsættelse af sag 19/78 Authié mod Kommissionen, som af Domstolen blev forenet med sagerne 4/78 Salerno mod Kommissionen og 28/78 Massangioli mod Kommissionen (Sml. 1978, s. 2403).

De faktiske omstændigheder er som følger.

Xavier Authié, sagsøger i sag 19/78 såvel som i nærværende sag, blev født den 27. oktober 1952 og er fransk statsborger. Den 1. oktober 1977 ansøgte han om at måtte deltage i en generel udvælgelsesprøve udskrevet af Kommissionen med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige i kategori A, lønklasserne 7 og 6. Han var dengang, men ikke på nuværende tidspunkt, praktikant ved Kommissionens generaldirektorat for økonomiske og finansielle spørgsmål, direktoratet for budget- og finansspørgsmål, afdelingen for udarbejdelse af programmer for økonomisk politik på mellemlang sigt.

Udvægelsesprøven, KOM/A/154, blev offentliggjort ved en medelelse i EFTidende (EFT C 213/9 af 7. 9. 1977), der indeholdt følgende oplysninger af interesse for nærværende sag:

»I — Arbejdsområde Udførelse efter almindelige retningslinjer af planlægnings-, undersøgelses- eller tilsynsopgaver vedrørende Fællesskabernes virksomhed på følgende områder: 1. Almindelig administration. 2. Administration af forskning. 3. Forbindelser udadtil. 4. Information. 5. Finansielle og budgetmæssige spørgsmål. 6. Sociale anliggender. ...

III — Adgangsbetingelser for udvælgelsesprøven ...

B — Særlige betingelser ...

2. Kvalifikationsbeviser eller eksamensbeviser og faglig erfaring: Ansøgerne skal: — kunne dokumentere, at de har fuldført en hel og med eksamensbevis afsluttet universitetsuddannelse, der er i berøring med det under pkt. 1 i den foreliggende meddelelse anførte område (udvælgelseskomiteen tager i denne forbindelse hensyn til, at der i medlemsstaterne findes forskellige uddannelsesstrukturer) — kunne dokumentere, at de er i besiddelse af mindst 1 års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det valgte område. ... Udvælgelseskomiteen udarbejder listen over ansøgere, der opfylder de under ovennævnte pla. III B nævnte betingelser. Ansøgerne, der er optaget på denne liste, indkaldes til de skriftlige prøver.«

Authié valgte området »forbindelser udadtil«.

I sin ansøgning gav han følgende oplysninger om sin højere uddannelse:

»Institutionens navn og beliggenhed Studieperiode fra til Eksamens- og kvalifikationsbeviser udstedt af universitet Hovedfag Økonomisk fakultet, Tours 1969 1971 1.og 2. år af økonomistudiet Økonomi Matematik Økonomisk fakultet, Orléans 1971 1973 »Certificat de licence« i økonomi Økonomi Matematik speciale i økonometri Institut d'études politiques, Paris 1974 1975 2.år af Sciences Politiques Økonomi, jura, internationale forbindelser Europa-kollegiet 1976 1977 videregående europæiske studier Økonomi i forbindelse med europæisk integration og forbindelser udadtil«.

Ansøgningen var vedlagt to eksamensbeviser, et fra det juridiske og økonomiske fakultet ved Orleans' universitet, hvoraf fremgik, at han havde gennemført »4. årsprøven i økonomi ’med speciale i økonometri’ med karakteren ’bestået’, hvorved han erhverver ’Certificat de licence’ i økonomi«; endvidere et eksamensbevis fra Europa-kollegiet, hvoraf fremgik at han havde »deltaget i kurser og øvelsesopgaver omfattet af de europæiske studier med hovedvægten på økonomi« og som følge heraf havde erhvervet »Eksamensbevis for videregående europæiske studier«.

Ved skrivelse af 5. december 1977 meddelte Kommissisonens generaldirektorat for personale og administration Authié, at udvælgelseskomiteen havde besluttet ikke at optage ham på listen over ansøgere, der fik adgang til de skriftlige prøver. Årsagen til denne afgørelse anførtes som følger: »Deres eksamens- og kvalifikationsbeviser anses ikke for at være tilstrækkelige til de udkrævede kvalifikationer«. Den 19. december 1977 skrev Authié til udvælgelseskomiteens sekretær, idet han anmodede om yderligere forklaring. Som svar herpå modtog han et telefonopkald fra udvælgelseskomiteens formand, som meddelte ham, at hans studier ikke havde berøring med det område, han havde valgt, og som anbefalede ham at overveje at deltage i en udvælgelsesprøve for økonomer som den, der var givet meddelelse om året i forvejen (KOM/A/143, jf. EFT C 217/8 af 16. 9. 1976). Udvælgelseskomiteens formand var Yves Desbois, der var kontorchef for afdelingen for ansættelse, udnævnelse og forfremmelse under generaldirektoratet for personale og administration.

Sag 19/78 blev anlagt af Authié, der anfægtede denne afgørelse.

I denne sag afgav Desbois vidneforklaring, hvori han understregede, at efter hans opfattelse var den udvælgelsesprøve, som Authié havde tilmeldt sig, ikke beregnet for økonomer (»ce concours ne s'adressait pas aux économistes« — vidneprotokollen s. 12). Forinden havde han udtalt:

»Vi havde netop ved Kommissionen afsluttet en udvælgelsesprøve på det økonomiske område, og det er klart, at hvis en ansøger bl.a. kunne fremlægge en doktorgrad i økonomi — det er blot et eksempel — inden for sådanne områder som omhandlet af den netop afsluttede udvælgelsesprøve, ville adgang til prøven på grundlag af kvalifikationsbeviser skabe et problem, alene på grund af kvalifikationsbeviset. Det ville derefter være nødvendigt at se på den faglige erfaring og kombinere den med kvalifikationsbeviset for at forsøge at vurdere, om ikke blot grunduddannelsen (f.eks. en ren økonomisk uddannelse), men også en faglig erfaring støttede denne uddannelse. I så fald ville der ikke være overensstemmelse mellem ansøgningen og området eller udvælgelsesprøven«.

(Vidneprotokol s. 6-7).

Da han senere blev spurgt om, hvilke universitetsgrader eller -eksamener han ville anse for relevante for »forbindelser udadtil«, svarede han:

»Det er ret vanskeligt at definere området ’forbindelser udadtil’. Måske må det defineres ved udelukkelsesmetoden. Det var ikke økonomiske eller kommercielle forbindelser. I denne udvælgelsesprøve var det snarere organisationer, forholdene mellem de forskellige organisationer, kendskab til alle de organer, som bl.a. Kommissionen eller Fællesskaberne skal forhandle med, den måde hvorpå disse organer fungerer, men ikke i økonomisk eller kommerciel forstand, således som det var tilfældet for den anden udvælgelsesprøve«.

(Vidneprotokol s. 16).

Da han blev spurgt om, for hvilke områder et »certificat de licence« med speciale i økonometri kunne anses for relevant, svarede han »ingen« (Ibid.).

Det fremgik ligeledes af Desbois' vidneforklaring, at udvælgelseskomiteen fik bistand af bisiddere i medfør af artikel 3 i tjenestemandsvedtægtens bilag III for at klare sproglige vanskeligheder og opfylde kravet i meddelelsen om udvælgelsesprøven om, at der skulle tages hensyn til, at der i medlemsstaterne findes forskellige uddannelsesstrukturer.

Udvælgelseskomiteen bestod af tre personer: Desbois selv, der er fransk, Saville, der er britisk, og Gheradi, hvis nationalitet ikke fremgår helt klart af vores dokumenter, men som under alle omstændigheder ikke er tysk (jf. duplikkens bilag 1, 2 og 3). Resultatet blev, at de tyske ansøgeres ansøgninger blev gennemgået af bisidderne som tilsyneladende ikke delte Desbois' synspunkt, der gik ud på, at udvælgelsesprøven ikke var beregnet for økonomer, eller de tog i alle tilfælde ikke hensyn hertil. Nogle ansøgere med tysk eksamen i økonomi fik adgang til de skriftlige prøver, skønt ingen af dem, efter hvad der foreligger oplyst af Kommissionen, bestod disse prøver.

Domstolen annullerede afgørelsen med to begrundelser, dels fordi udvælgelseskomiteen havde givet for store beføjelser til bisidderne, hvis rolle overskred grænserne for almindelig rådgivende bistand, dels fordi udvælgelseskomiteen ikke havde givet tilstrækkelig begrundelse for afgørelsen.

Domstolen udtalte, at Authié's rettigheder ville blive tilstrækkeligt beskyttet, hvis udvælgelseskomiteen tog den trufne afgørelse op til fornyet overvejelse, uden at det ville være nødvendigt at drage samtlige resultater af udvælgelsesprøven i tvivl.

Den 9. januar 1979 trådte udvælgelseskomiteen igen sammen for at tage afgørelsen op til fornyet overvejelse. Den bestod af de samme personer som i 1977. Komiteens rapport af 11. januar 1979 lyder, for så vidt det har betydning for nærværende sag, som følger:

»X. Authié valgte området »forbindelser udadtil«. Han erklærede:

— at være indehaver af et ’certificat de licence’ i økonomi dateret den 29. juni 1973 fra Orléans' universitet og et eksamensbevis for videregående europæiske studier — med hovedvægten på økonomi — med en B-grad udstedt den 27. maj 1977 af Europa-kollegiet;

— at have fulgt andet års studier ved Institut d'études politiques i Paris (1974/1975).

Han var endvidere praktikant ved Kommissionens tjenestegrene fra 16. september 1977.

Ansøgningens oplysninger viser, at Authié's universitetsstudier ikke har nogen berøring med området ’forbindelser udadtil’ som beskrevet i den almindelige udvælgelsesprøve KOM/A/154, for så vidt som disse studier hovedsageligt omfatter økonomiske områder, med speciale i økonometri«.

Udvælgelseskomiteen bekræftede således den tidligere trufne afgørelse.

Authié fik meddelelse herom ved skrivelse af 15. januar 1979, der citerede den passus fra udvælgelseskomiteens rapport, som jeg lige har læst op. Ved skrivelse af 13. april 1979 indbragte Authié i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, en formel klage for Kommissionen over udvælgelseskomiteens afgørelse. Hans skrivelse blev samme dag modtaget i Kommissionens generalsekretariat. Den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, foreskrevne frist på 4 måneder udløb den 13. august 1979. Men ved skrivelse af 23. oktober 1979, dvs. før udløbet af fristen for at anlægge sag i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 3, afviste det for personalesager ansvarlige medlem af Kommissionen udtrykkeligt Authié's klage med den begrundelse, at Kommissionen ikke havde nogen beføjelse til at annullere eller ændre en af en udvælgelseskomite truffet afgørelse. I medfør af bestemmelsen i artikel 91, stk. 3, indledtes derved en ny frist for at anlægge sag. Authié havde på det tidspunkt opholdssted i Paris, således at fristen ville løbe indtil 29. januar 1980 under hensyntagen til forlængelsen på grund af afstanden. Nærværende sag blev anlagt den 25. januar 1980.

Authié har principalt nedlagt påstand om, at udvælgelseskomiteens afgørelse af 9. januar 1979 annulleres, og at det statueres, at der udskrives en ny udvælgelsesprøve for ham.

Formaliteten

Kommissionen påstår sagen afvist. Kommissionen begrunder ikke sin påstand med, at kravene i artikel 91, stk. 3, ikke er opfyldt, men støtter sig på den velkendte regel, der er fastlagt ved flere af Domstolens afgørelser, og i henhold til hvilken den person, hvis interesser er skadet at en sådan afgørelse, kan anlægge sag ved Domstolen uden først at indbringe en klage i medfør at tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, da ansættelsesmyndigheden ikke er beføjet til at ændre en af en udvælgelseskomite truffet afgørelse. Kommissionen mener, at når det forholder sig således, burde Authié have anlagt sag inden for 3 måneder efter den ham sendte meddelelse om afgørelsen af 9. januar 1979, hvorfor fristen for anlæggelse af sagen er overskredet. Kommissionen understreger, at Authié ikke kan have været uvidende om denne regel, da der henvises til den i dommen i sagerne 4/78, 19/78 og 28/78, selv om det ikke er i forbindelse med hans egen sag.

I det forslag til afgørelse, som jeg fremsatte i sag 255/78, Anselme mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 2338-2341) gennemgik jeg retspraksis på dette område, således som den var på det pågældende tidspunkt: sag 44/71, Marcato mod Kommissionen (»den anden Marcato-sag«, Sml. 1972, s. 427), sag 37/72, Marcato mod Kommissionen (»den tredje Marcato-sag«, Sml. 1973, s. 361), sag 31/75, Costacurta mod Kommissionen (Sml. 1975, s. 1563), sag 9/76, Morello mod Kommissionen (Sml. 1976, s. 1415), sag 7/77, Von Wiillerstorff und Urbair mod Kommissionen (Sml. 1978, s. 769), sagerne 4/78, 19/78 og 28/78, sag 112/78, Kobor mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 1573) og sag 117/78, Orlandi mod Kommissionen (ibid s. 1613). Jeg udledte af denne gennemgang, at hvis den pågældende person, uanset den nævnte regel, ikke indbragte en klage i medfør af artikel 90, stk. 2, ville dette ikke bevirke, at fristen for sagsanlæg blev overskredet, hvad enten han afventede resultatet af klagesagen før sagsanlæg ved Domstolen eller ikke. I selve Anselme-sagen. fandt Domstolen det unødvendigt at behandle dette punkt, fordi Kommissionen ganske vist havde rejst spørgsmålet, men uden at gå ind for det. Så vidt jeg ved, har Domstolen ikke siden afsagt dom, der omstøder denne konklusion. Der er heller ikke fremkommet noget i nærværende sag, der kan overbevise mig om, at konklusionen var forkert.

Af for mig uforklarlige grunde understregede Kommissionen, at Authié ikke var tjenestemand. Tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91 henviser imidlertid ikke til »en tjenestemand«, men til »enhver person, der er omfattet af denne vedtægt«, og en ansøger i en generel udvælgelsesprøve, der er udskrevet i henhold til tjenestemandsvedtægten, er afgjort en person, der er omfattet af denne vedtægt. Skulle der henvises til retspraksis til støtte for denne opfattelse, kan der henvises til sag 23/64, Vandevyvere mod Parlamentet (Sml. 1965, s. 157).

Efter min opfattelse kan denne sag derfor antages til realitetspåkendelse.

Jeg kan imidlertid ikke forlade formalitetsspørgsmålet uden at nævne et punkt, der har slået mig, skønt hverken Authié eller Kommissionen har berørt det. Meddelelsen om udvælgelsesprøven anførte, at reservelisten, der blev oprettet som følge af udvælgelsesprøven, ville være gyldig indtil 31. december 1978, medmindre gyldigheden blev forlænget. Vi ved ikke, om dette skete, og i bekræftende fald hvilken dato. Det kan derfor meget vel tænkes, at nærværende sag, om end den ikke kan afvises med den af Kommissionen påberåbte begrundelse, er formålsløs. Da dette punkt imidlertid ikke er rejst af Kommissionen, vil jeg lade det ligge.

Realiteten

For så vidt angår realiteten har Authié gjort syv anbringender gældende:

(i) Udvælgelseskomiteens begrundelse for den trufne afgørelse var utilstrækkelig, da den ikke forklarede, hvorfor Authié's universitetsstudier ikke havde berøring med området »forbindelser udadtil«.

(ii) Under alle omstændigheder opfyldte Authié's studier rent faktisk de i meddelelsen om udvælgelsesprøven anførte krav for det pågældende område, således at de af udvælgelseskomiteen anførte grunde ikke var tilstrækkelige for den trufne afgørelse.

(iii) Udvælgelseskomiteen havde gjort sig skyldig i magtfordrejning for at opfylde Desbois' ønske om, at økonomer ikke skulle have adgang til udvælgelsesprøven.

(iv) For så vidt som udvælgelseskomiteen kan have anset Authié's studier for at være koncentreret om økonometri, hvorimod denne disciplin blot var et afsluttende speciale, idet hans grundlæggende studier var langt mere generelle, og for så vidt som komiteen i så fald kan have taget hans faglige erfaring i betragtning, tilsidesatte udvælgelseskomiteen hans ret til at blive hørt (»les droits de la défense«), fordi den ikke meddelte ham dette eller anførte forholdet i begrundelsen.

(v) Udvælgelseskomiteen tilsidesatte lighedsprincippet og forbudet mod forskelsbehandling ved at give nogle ansøgere med eksamen i økonomi adgang til de skriftlige prøver.

(vi) I denne forbindelse tilsidesatte udvælgelseskomiteen bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven, der krævede, at der skulle tages hensyn til, at der i medlemsstaterne findes forskellige uddannelsesstrukturer.

(vii) I overensstemmelse med grundsætningen »nemo judex in re sua« burde udvælgelseskomiteen, da den som et resultat af Domstolens dom i sag 19/78, tog Authié's udelukkelse fra udvælgelsesprøven op til fornyet overvejelse, ikke have været sammensat af de samme personer som tidligere. (Dette anbringende blev først fremført i en anden, videre form i replikken. Det blev ikke fremsat i stævningen, fordi sammensætningen af udvælgelseskomiteen ved den fornyede overvejelse af sagen blev kendt ved et bilag til svarskriftet, nemlig udvælgelseskomiteens rapport af 11. januar 1979, som jeg har henvist til. Authié's advokat strammede anbringendet og gjorde rede for det under retsmødet).

Jeg mener, at det andet anbringende bør behandles først.

Helt nøjagtigt drejer det sig her om at fastlægge, hvorvidt udvælgelseskomiteen var beføjet til at skønne, at den eksamen, som Authié bestod ved Orléans' universitet, og som beskrives i eksamensbeviset, der var vedlagt ansøgningen, ikke opfyldte det i meddelelsen om udvælgelsesprøven anførte krav om, at det skulle dække en universitetsudannelse, der kan anses for relevant for området »forbindelser udadtil«. Man kan lade Authié's efterfølgende studier ved Institut d'études politiques i Paris ude af betragtning, og det samme gælder studierne ved Europa-kollegiet i Brügge, idet førstnævnte ikke blev afsluttet med noget bevis, mens sidstnævnte af udvælgelseskomiteen blev vurderet som »praktisk erfaring« i den betydning, der fremgår af meddelelsen om udvælgelsesprøven. Der er noget, der tyder på, at havde man ikke gjort denne indrømmelse, kunne Authié ikke have opfyldt kravet om »mindst et års faglig erfaring efter afsluttet universitetsuddannelse i forbindelse med det valgte område«.

Jeg vil uden tøven mene, at Desbois var uberettiget i at indtage det standpunkt, at en eksamen i økonomi ikke var relevant for området »forbindelser udadtil«. Desbois havde utvivlsomt i sin egenskab af kontorchef for afdelingen for ansættelse, udnævnelse og forfremmelse ret til at indtage og forsvare den opfattelse, at udvælgelsesprøven ikke burde være beregnet for økonomer, og at de stillinger, der skulle besættes som et resultat af prøven, for så vidt som de vedrørte Fællesskabets varetagelse af »forbindelser udadtil«, ikke burde besættes af økonomer. Men i sin egenskab af formand for udvælgelseskomiteen havde han til opgave at fortolke og gennemføre bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven objektivt og uafhængigt af hans personlige opfattelse af, hvad meddelelsen burde eller ikke burde have indeholdt. Meddelelsen om udvælgelsesprøven siger intet om, at økonomer skal udelukkes. Det kan efter min opfattelse heller ikke hævdes med rette, at en universitetseksamen i økonomi nødvendigvis er en irrelevant akademisk baggrund for udførelsen af opgaver vedrørende Fællesskabets »forbindelser udadtil« — hvilket rent bogstaveligt var alt, hvad meddelelsen om udvælgelsesprøven stillede krav om.

Imidlertid var Authié's eksamen en eksamen i økonomi med speciale i økonometri. Dette kunne efter min opfattelse gøre en forskel. Jeg mener, at en fornuftig udvælgelseskomité kunne tage det standpunkt, at et sådant speciale gjorde universitetseksamenen irrelevant. Jeg siger ikke, at alle udvælgelseskomiteer ville handle således. Men spørgsmålet er efter min mening af marginal betydning, og det tilkommer udvælgelseskomiteen at vurdere dette spørgsmål, idet det ikke er Domstolens opgave at sætte sit eget skøn i stedet for udvælgelseskomiteens. Authié's advokat understregede, at specialet i økonometri blot var et supplement til en almindelig universitetseksamen i økonomi. Jeg foretrækker det synspunkt, som Kommissionens advokat gjorde sig til talsmand for ved besvarelsen af et af mine spørgsmål, nemlig at udvælgelseskomiteen ikke var berettiget til at splitte en eksamen, men skulle betragte den som et hele.

På denne baggrund vil jeg nu behandle det første anbringende.

Som jeg følte mig foranlediget til at påpege i sagen Costacurta mod Kommissionen (Sml. 1975, s. 1563, især s. 1578), idet jeg i denne henseende fulgte generaladvokat Mayras udtalelse i den tredje Marcato-sag (Sml. 1973, s. 361, især s. 376), har det et dobbelt formål at pålægge en udvælgelseskomité at anføre sin begrundelse for at udelukke en ansøger fra en udvælgelsesprøve i den indledende fase. For det første får ansøgeren selv kendskab til disse grunde, hvorved han får mulighed for, om nødvendigt, at anfægte dem. For det andet giver Domstolen mulighed for, hvis sagen indbringes for den, at udøve sin prøvelsesret, hvilket i denne forbindelse vil sige, at den bliver i stand til at vurdere, om udvælgelseskomiteen har været i en faktisk eller retlig vildfarelse, eller om komiteen muligvis har gjort sig skyldig i magtfordrejning.

I nærværende sag er den afgørende begrundelse for udvælgelseskomiteens afgørelse af 9. januar 1979, at Authié's studier ikke var relevante »for så vidt som disse studier hovedsagelig omfatter økonomiske områder, med speciale i økonometri«.

Efter nogen tøven er jeg kommet til den konklusion, at denne udtalelse er tvetydig, og ikke sætter Domstolen i stand til med sikkerhed at udtale sig om, hvorvidt udvælgelseskomiteens afgørelse er lovligt begrundet eller ikke. Udtalelsen, især for så vidt angår anvendelsen af ordet »hovedsagelig«, kunne betyde, at hans eksamen i økonomi var hovedårsagen til afvisningen af Authié, idet specialet i økonometri udgjorde en tillægseksamen — hvilket ville støtte Desbois' personlige opfattelse — eller det kunne betyde, at grunden til afslaget var, at Authié havde en eksamen i økonomi med speciale i økonometri, idet dette speciale udgjorde en væsentlig del af eksamenen. Den første fortolkning af afgørelsen bør efter min opfattelse føre til en annullation, hvilket derimod ikke er tilfældet ved den anden fortolkning.

Hvis jeg har ret i dette synspunkt, bør der gives Authié medhold med den begrundelse, at udvælgelseskomiteens afgørelse var utilstrækkeligt begrundet.

Authié's andre anbringender, måske med undtagelse af det sidste, kan behandles mere kortfattet.

Som Domstolen vil erindre, er det tredje anbringende, at der skulle være begået magtfordrejning. Det fjerde anbringende hviler på en formodning om, hvad udvælgelseskomiteen kan have ment om Authié's universitetseksamen, og det antydes bl.a., at udvælgelseskomiteen kan have tilsidesat Authié's ret til at blive hørt. Disse anbringender går efter min opfattelse mest i retning af at styrke konklusionen om, at udvælgelseskomiteens udtalelse ikke var tilstrækkeligt begrundet.

Femte og sjette anbringende støttede sig på den omstændighed, at enkelte indehavere af tyske eksamensbeviser i økonomi havde fået adgang til de skriftlige prøver. Dette ville være relevant, hvis udvælgelseskomiteen som begrundelse på afslaget på Authié's ansøgning udelukkende havde anført, at han havde en eksamen i økonomi. Men det ville ikke være relevant, hvis afslaget skyldtes hans speciale i økonometri. Derfor støtter disse anbringender efter min opfattelse blot det første anbringende.

Så er der kun det syvende anbringende tilbage, som Authié's advokat under retsmødet lagde stor vægt på. Dette anbringende er af særdeles stor betydning, idet spørgsmålet om sammensætningen af udvælgelseskomiteen vil blive rejst, såfremt Domstolen måtte dele min opfattelse og henvise sagen til fornyet behandling i udvælgelseskomiteen.

I denne forbindelse nævnede Authié's advokat to sager afgjort af Domstolen, nemlig sag 26/63, Pistoy mod Kommissionen (Sml. 1954-1964, s. 499) og sag 80/63, Degree/ mod Kommissionen (Sml. 1954-1964, s. 507). For så vidt angår sidstnævnte sag indrømmede advokaten, at han ikke støttede sig på, hvad der fremgik af referatet af denne sag, men på sin erindring om, hvad der faktisk skete som resultat af Domstolens afgørelse. Efter min opfattelse kan ingen af disse sager støtte det fremførte anbringende.

Authié's advokat henviste også til praksis ved visse højere domstole, når de omstøder en afgørelse truffet af en lavere instans for at sende sagen tilbage for fornyet prøvelse ved en anden eller anderledes sammensat instans på det lavere trin. Denne praksis er imidlertid på ingen måde ensartet, og efter min opfattelse giver den ikke støtte for nogen absolut regel. For blot at give et eksempel, følges denne praksis af High Court of England and Wales i nogle tilfælde, men ikke i andre.

Sammensætningen af en udvælgelseskomité ifølge tjenestemandsvedtægten skal fastlægges i overensstemmelse med artikel 3 i bilag III til samme vedtægt. Der er uden tvivl mulighed for, i tilfælde af en nødsituation eller force majeure, at ændre sammensætningen, selv under udvælgelsesprøven, for eksempel hvis et medlem af komiteen (som anført af Authié's advokat) måtte afgå ved døden. Men mig bekendt har hverken Domstolen eller ansættelsesmyndigheden nogen beføjelse til at ændre sammensætningen af en udvælgelseskomite, blot fordi det er blevet konstateret, at komiteen har begået en fejl, og som følge deraf skal tage en afgørelse op til fornyet overvejelse. Jeg behøver ikke behandle den mulighed, at et medlem af en udvælgelseskomite havde gjort sig skyldig i uhæderlighed, da der ikke er anført noget i den retning over for noget medlem af udvælgelseskomiteen i nærværende sag.

Sammenfatning

Sammenfattende foreslår jeg, at det kendes for ret at:

(i) Udvælgelseskomiteens afgørelse af 9. januar 1979 annulleres, da den er utilstrækkeligt begrundet;

(ii) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Jeg mener ikke, der kan gives Authié medhold i hans øvrige krav.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.