Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 25. september 1997. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik. - Traktatbrud - Registrering af skibe - Betingelse om ejerens nationalitet. - Sag C-62/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-06725



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Ved staevning indleveret den 6. marts 1996 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i henhold til EF-traktatens artikel 169 nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 6, 48, 52, 58 og 221 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 om arbejdstageres ret til at blive boende paa en medlemsstats omraade efter at have haft beskaeftigelse dér (1) og i henhold til artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 om retten for statsborgere fra en medlemsstat til at blive boende paa en anden medlemsstats omraade efter dér at have udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed (2).

Kommissionen kritiserer navnlig Den Hellenske Republik for, at den har opretholdt en raekke nationale lovbestemmelser (den graeske soelovs artikel 5), der begraenser retten til registrering i de graeske skibsregistre til skibe, som for mere end 50%'s vedkommende ejes af graeske statsborgere eller af graeske juridiske personer, hvis kapital for samme procentdels vedkommende ejes af graeske statsborgere.

Proceduren

2 Kommissionen har tilstillet Den Hellenske Republik tre aabningsskrivelser i medfoer af traktatens artikel 169. Konkret kritiserede Kommissionen i den foerste skrivelse af 13. juni 1990 den graeske regering for at have tilsidesat traktatens artikel 7 (nu artikel 6), 52 og 221 for saa vidt angaar betingelserne for tildeling af graesk nationalitet til fiskerfartoejer som fastsat i soelovens artikel 5. I samme skrivelse bestred Kommissionen endvidere, at artikel 11 i kongeligt dekret nr. 666/66 er forenelig med faellesskabsretten (paa grund af tilsidesaettelse af traktatens artikel 7 og 52), eftersom udstedelse af en erhvervstilladelse til svampefiskeri er underkastet den betingelse, at ejeren af et fartoej skal have ti aars faglig erfaring som besaetningsmedlem paa et fiskerfartoej med tilladelse til svampefiskeri i medfoer af samme dekret. Endelig bestred Kommissionen i samme skrivelse lovligheden af den nationale regel om, at en bestemt procentdel af stillingerne om bord paa et fiskerfartoej er forbeholdt graeske statsborgere, idet den fandt, at reglen udgjorde en hindring for arbejdskraftens frie bevaegelighed.

Den anden aabningsskrivelse, dateret den 9. juli 1990, omhandlede lystfartoejer. Kommissionen kritiserede navnlig de graeske myndigheder for at have tilsidesat traktatens artikel 7, 48, 52 og 221 i kraft af soelovens artikel 5, jf. ovenfor, der omhandler betingelserne for tildeling af graesk nationalitet til skibe.

I den tredje aabningsskrivelse, dateret den 5. juni 1992, rettede Kommissionen samme klagepunkter til Den Hellenske Republik som i den foregaaende skrivelse, men denne gang i relation til handelsskibe.

3 Kommissionen blev ikke overbevist af de argumenter, den graeske regering paaberaabte sig i sin besvarelse af de to foerste aabningsskrivelser (3), og fremsatte derfor den 27. juli 1993 en begrundet udtalelse i traktatens artikel 169's forstand.

Klagepunkterne i den begrundede udtalelse og i aabningsskrivelserne drejede sig om betingelserne for registrering af alle former for skibe i de graeske skibsregistre, om begraensningerne for saa vidt angaar ansaettelse paa graeske fiskerfartoejer af soefolk, der er statsborgere i andre medlemsstater, og om betingelserne for udstedelse af tilladelser til svampefiskeri.

4 Den staevning, som Kommissionen indleverede til Domstolen efter at have gennemgaaet den graeske regerings svar paa den begrundede udtalelse, vedroerer kun betingelserne for tildeling af graesk nationalitet til alle former for skibe, mens de to oevrige begrundelser for reglernes uforenelighed, der var anfoert i aabningsskrivelserne og i den begrundede udtalelse, ikke er naevnt.

Det maa saaledes laegges til grund, at Kommissionen stiltiende har begraenset omfanget af de klagepunkter, der rejstes under den administrative procedure, og afgraenset sagsgenstanden til blot at omhandle de graeske bestemmelser om tildeling af graesk nationalitet til skibe og dermed til betingelserne for registrering i de graeske skibsregistre (4).

Den anfaegtede regel

5 Den regel, hvis forenelighed med faellesskabsretten Kommissionen har anfaegtet, er indeholdt i den graeske soelovs artikel 5 (5). I henhold til denne bestemmelse gives der kun graesk nationalitet til skibe, som for mere end 50%'s vedkommende ejes af graeske statsborgere eller af graeske juridiske personer, hvis kapital for samme procentdels vedkommende ejes af graeske statsborgere (6).

Denne regel fastsaetter saaledes betingelserne for tildeling af graesk nationalitet og for registrering i de graeske skibsregistre, uanset skibstypen, dvs. om der er tale om et fiskerfartoej, et fritids-/lystfartoej eller et handelsskib. Hvor intet andet er angivet, behandler jeg derfor spoergsmaalet om lovligheden af den anfaegtede ordning i forhold til faellesskabsretten under ét.

Domstolens praksis

6 Naervaerende problematik har tidligere vaeret behandlet i Domstolens praksis ud fra forskellige indfaldsvinkler, og Den Hellenske Republiks argumenter er - set i forhold dertil - kun delvis nye.

Domstolen har navnlig i Factortame-dommen (7) fastslaaet, at en national bestemmelse (8) var i strid med traktatens artikel 52, idet det som betingelse for at optage et fiskerfartoej i det nationale register kraevedes, at fartoejets ejer skulle vaere statsborger i medlemsstaten eller et selskab stiftet i denne stat, og - i sidstnaevnte tilfaelde - at mindst 75% af kapitalandelene i et saadant selskab skulle vaere ejet af statsborgere i medlemsstaten. I en dom, Domstolen afsagde kort tid efter i forbindelse med en traktatbrudsprocedure mod Det Forenede Kongerige, blev det fastslaaet, at samme ordning stred mod traktatens artikel 7, 52 og 221 (9).

Denne grundsaetning blev stadfaestet i relation til en fransk ordning (10), der begraensede adgangen til retten til registrering af skibe i det nationale skibsregister og til at foere fransk flag til skibe, som for mere end halvdelens vedkommende ejedes af fysiske personer med fransk statsborgerskab, af juridiske personer med hjemsted i Frankrig, eller af juridiske personer hvis ledelse for mere end halvdelens vedkommende skulle vaere franske statsborgere (11). Det saerlige ved den dom bestaar i, at Domstolen for foerste gang fastslog, at de omhandlede bestemmelser var uforenelige med faellesskabsretten, ogsaa for saa vidt angaar lystfartoejer, idet adgangen til fritidsaktiviteter er »en naturlig foelge af retten til fri bevaegelighed«, og at »det foelger heraf, at [en statsborger fra en anden medlemsstats] indregistrering i vaertslandet af et fritidsfartoej henhoerer under bestemmelserne i faellesskabsretten vedroerende den frie bevaegelighed« (12).

7 Endnu nyligere har Domstolen udtalt, at en irsk ordning, som begraensede retten til at faa registreret lystfartoejer eller handelsskibe til fartoejer, som helt eller delvis ejedes af regeringen, en minister, en irsk statsborger eller en juridisk person efter irsk ret, stred mod traktatens artikel 6, 48, 52, og 58 samt artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/34 (13).

8 Den her omhandlede nationale ordning adskiller sig ikke i det vaesentlige fra de andre medlemsstaters ordninger, som tidligere er blevet erklaeret uforenelige med faellesskabsretten i de ovennaevnte domme. Som allerede anfoert, gengiver de argumenter, som Den Hellenske Republik har fremfoert til stoette for, at de paagaeldende bestemmelser er forenelige med faellesskabsretten, ogsaa stort set de anbringender, som de beroerte medlemsstater fremfoerte i forbindelse de procedurer, der afsluttedes med afsigelsen af de naevnte domme.

Den Hellenske Republiks argumenter til sit forsvar

a) Overholdelse af folkeretten vedroerende tildeling af nationalitet til skibe

9 Den graeske regering har gjort gaeldende, at der ikke findes faellesskabsretlige regler om betingelserne for tildeling af nationalitet til skibe, og det tilkommer foelgelig - som Domstolen tidligere har fastslaaet i Factortame- dommen - hver medlemsstat i overensstemmelse med de relevante folkeretlige regler at fastsaette betingelserne for, at et fartoej kan optages i deres nationale skibsregistre og faa ret til at foere deres flag (14).

Mere konkret har Den Hellenske Republik henvist til reglerne i henhold til den konventionsbaserede folkeret, herunder artikel 5 i Genève-konventionen af 1958 om det aabne hav (herefter »Genève-konventionen«) og artikel 91 i De Forenede Nationers havretskonvention af 1982, undertegnet i Montego Bay den 10. december 1982 (herefter »Montego Bay-konventionen«). Efter at have fastslaaet, at staterne fastsaetter betingelserne for at give skibe deres nationalitet, opstiller de to bestemmelser et krav om, at der skal bestaa »en aegte forbindelse« (genuine link) mellem en stat og et skib, der foerer statens flag (15). Den graeske regering har bl.a. henvist til De Forenede Nationers konvention af 7. februar 1986 om betingelserne for registrering af skibe (16) (herefter »1986-konventionen«), der bl.a. har til formaal, at »assurer ou, le cas échéant, [de] renforcer le lien authentique entre l'État et les navires battant son pavillon« (o.a.: »at sikre eller i givet fald styrke den aegte forbindelse mellem staten og de skibe, der foerer statens flag«) (17). Ifoelge den sagsoegte stat boer der navnlig tages hensyn til denne konventions artikel 7-10, hvorefter der foreligger »en aegte forbindelse«, naar ejendomsretten til skibet tilhoerer statsborgere fra den stat, hvis flag skibet foerer, eller naar en tilstraekkelig del af besaetningen bestaar af statsborgere fra den paagaeldende stat eller af personer med hjemsted i staten.

10 Den graeske lovgivning, og navnlig soelovens artikel 5, indebaerer saaledes en tilpasning af principperne i folkeretten om skibes nationalitet. Eftersom indholdet af disse principper ikke strider mod faellesskabsretten, er Kommissionens synspunkt ifoelge den graeske regering ubegrundet.

11 Som Domstolen allerede har fastslaaet i sin praksis, maa det paa folkerettens nuvaerende udviklingstrin anses for udelukket, at der findes nogen folkeretlig regel med krav om en bestemt form for konkretisering af forbindelsen mellem skibet og den stat, hvis flag det foerer. Foelgelig er det udelukket, at det efter folkeretten kraeves, at ejendomsretten helt eller delvis skal bero hos statsborgere i registreringsstaten.

12 Uanset hvilken ideologisk-politisk loesning, man maatte oenske at opstille for saa vidt angaar problemet med bekvemmelighedsflag (18), saa muliggoer den folkeretlige praksis og de folkeretlige regler ikke nogen alternativ forstaaelse af ordningen paa dette omraade (19).

13 Hvad angaar de internationale konventioner, som Den Hellenske Republik har henvist til, skal det bemaerkes, at Genève-konventionens artikel 5 ikke kan fortolkes som en regel, der paalaegger en bestemt form for tilkendegivelse af den aegte forbindelse mellem staten og skibet som en noedvendig betingelse for tildeling af nationalitet. Bortset fra den - i sig selv betydningsfulde - omstaendighed, at den endeligt godkendte affattelse netop tog afstand fra tanken om at goere tildelingen af nationalitet til et skib afhaengig af, at statsborgere fra flagstaten besidder en majoritet af ejendomsretten (20), bemaerkes det, at konventionsbestemmelsen intet udsiger om betingelserne for den gte forbindelse, saaledes at begrebet i sidste ende drejer sig om effektiviteten af den kontrol og den retsmyndighed, som staten er forpligtet til at udoeve i forhold til de skibe, som den ved udoevelse af et skoen har tildelt sin nationalitet. Den gte forbindelse, som langt fra er en betingelse for at opnaa en nationalitet, indebaerer - om noget - frem for alt en kontrolforpligtelse for tiden efter tildelingen af nationalitet. Det vil stemme overens med denne fortolkning af begrebet gte forbindelse, hvis det paalaegges stedet for drift af, kontrol med og ledelse af skibet at befinde sig paa flagstatens omraade (21).

Den samme konklusion kan anfoeres for saa vidt angaar Montego Bay-konventionen, der paa den ene side gentager formuleringen i Genève-konventionen uden nogen tilfoejelser med henblik paa afklaring af begrebet »aegte forbindelse« (artikel 91), og paa den anden side synes at udelukke, at staterne kan afvise at anerkende den nationalitet, et skib maatte vaere blevet tildelt, uden at der forelaa en »aegte forbindelse«. Faktisk kan en stat, der har sikre holdepunkter for at antage, at den rette jurisdiktion og kontrol over et skib ikke er udoevet, ganske enkelt »meddele flagstaten kendsgerningerne herom«, idet denne »... efter behov (skal) tage ethvert noedvendigt skridt for at afhjaelpe situationen« (22).

14 Denne fortolkning af folkeretten paa omraadet for skibes nationalitet er tidligere blevet lagt til grund af Domstolen i sagen Poulsen og Diva Navigation, hvori de netop omtalte konventionsbestemmelser blev fortolket som vaerende udtryk for et folkeretligt princip, hvorefter »et fartoej ... principielt kun har én nationalitet, nemlig den stats nationalitet, hvori fartoejet er registreret«. Den omstaendighed, at den eneste forbindelse mellem fartoejet og den stat, hvis flag det foerer, er den administrative formalitet, som registreringen udgoer, »kan ... ikke medfoere, at reglen ikke finder anvendelse. Det tilkommer nemlig den stat, der foerst har givet fartoejet sin nationalitet, frit at fastsaette betingelserne for tildeling af denne nationalitet« (23). Denne fortolkning blev udtrykkeligt stadfaestet i en dom, der blev afsagt kort efter, i sagen Kommissionen mod Irland, hvori Domstolen udtalte, at »et fartoej i henhold til folkeretten har den stats nationalitet, hvori fartoejet er registreret, og at det tilkommer denne stat frit at fastsaette betingelserne for tildeling af denne nationalitet«, hvorved det udelukkedes, at den paagaeldende irske ordning kunne vaere berettiget i henhold til folkeretten (24).

15 Indtil dato har Domstolen ikke udtrykkeligt behandlet den eventuelle betydning af 1986-konventionen om betingelserne for registrering af skibe, hvortil den graeske regerings repraesentanter har henvist i vidt omfang. Blot har generaladvokat Mischo i sit forslag til afgoerelse i Factortame-sagen bemaerket, at denne konventions artikel 7, 8 og 9 giver de deltagende stater ret til at vaelge mellem kriteriet om ejerens nationalitet og kriteriet om besaetningsmedlemmernes nationalitet eller bopael. Disse bestemmelser, sammenholdt med Genève-konventionens artikel 5 og artikel 91 i Montego Bay-konventionen, foranledigede generaladvokaten til at udtale, at »selv om kriteriet om ejerens nationalitet saaledes er i overensstemmelse med en ret udbredt international praksis, kan det dog ikke antages at vaere en del af den folkeretlige saedvaneret« (25).

I denne henseende bemaerkes for det foerste, at den paagaeldende konvention ikke er traadt i kraft, da det i konventionens artikel 19 omhandlede antal deltagende lande ikke er naaet (26). Under alle omstaendigheder giver konventionens artikel 8 staterne videst mulige skoensbefoejelser med henblik paa fastsaettelse af den andel af ejendomsretten til skibe, der skal indehaves af statsborgere fra flagstaten, idet registreringsstaten dog forbeholdes ret til at vaelge det alternative tilknytningsmoment, nemlig besaetningens nationalitet (eller bopael). Hertil kommer, at nationalitetsbetingelser efter artikel 8 og 9 kun finder anvendelse paa skibe til brug for vare- eller passagertransport eller begge dele, mens det fremgaar af artikel 2, at det ikke blev anset for noedvendigt af definere begrebet »aegte forbindelse« mellem staten og skibet for saa vidt angik fiskerfartoejer (27).

16 Paa grundlag af det ovenfor anfoerte er det samlet min opfattelse, at det kan anses for udelukket, at folkeretten foreskriver, at der skal bestaa en tilknytning til staten som betingelse for tildeling af flagret til et skib bestaaende i, at et skibs ejere (helt eller delvis) skal have flagstatens nationalitet.

b) Overholdelse af faellesskabsretten

17 Da der ikke findes en folkeretlig regel om krav til ejerens nationalitet som betingelse for registrering af skibet, maa det undersoeges, hvilken kompetence medlemsstaterne har efter faellesskabsretten til at fastsaette kriterier for tildeling af retten til at foere deres flag, herunder navnlig i forhold til principperne om forbud mod forskelsbehandling og fri bevaegelighed for personer.

Dette princip blev fastlagt i Factortame-dommen (28). Det bemaerkes tillige, at saafremt hensynet til overholdelse af faellesskabsretten udgoer en graense for tildelingen af statsborgerskab til fysiske personer (29), gaelder dette ogsaa for tildelingen af nationalitet til skibe.

18 Den Hellenske Republik har gjort gaeldende, at betingelserne for registrering af fiskerfartoejer og handelsskibe ikke kan paavirke ligebehandlingen eller udoevelsen af de friheder, der efter traktaten er garanteret for borgere fra de oevrige medlemsstater.

Domstolen fastslog i Factortame-dommen, at naar fartoejet er et middel til at udoeve en oekonomisk aktivitet, som omfatter en fast indretning i den paagaeldende medlemsstat, kan fartoejets registrering ikke holdes adskilt fra udoevelsen af etableringsfriheden. Dette indebaerer for statsborgere fra en anden medlemsstat, at de har adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere (30). Heraf foelger, at en national lovgivning med krav om, at fysiske eller juridiske personer, som ejer et skib, skal besidde en bestemt nationalitet, udgoer en tilsidesaettelse af traktatens artikel 6 og 52. Hvad naermere angaar juridiske personer er den graeske ordning i strid med traktatens artikel 58 og 221, idet den stiller krav om, at en juridisk person, der ejer et skib, skal vaere stiftet efter graesk ret, og i kraft af kravet om, at kontrollen med kapitalandelene i en juridisk person, der ejer et skib, skal bero hos graeske statsborgere, begraenser ordningen endvidere muligheden for, at statsborgere fra de oevrige medlemsstater deltager i de paagaeldende selskabers kapital (31).

19 Den Hellenske Republik har forsvaret sin ordning for registrering af skibe under henvisning til, at der findes en faellesskabsordning for fiskeri, saaledes som det fremgaar af bestemmelserne i Raadets forordning (EOEF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 (32). Konkret skulle nationalitetsbetingelsen i soelovens artikel 5 sikre overholdelse af ordningen om nationale fangstkvoter, der ved artikel 6 i forordning nr. 3760/92 blev godkendt indtil den 31. december 2002.

Bortset fra, at et saadant argument kun kan vedroere fiskerfartoejer, bemaerkes det, at argumentet allerede har vaeret behandlet og er blevet forkastet i dommene i hhv. Jaderow- og Agegate-sagen (33). Paa samme maade som den britiske ordning, der var omhandlet i de netop naevnte domme, vedroerer den hér omhandlede graeske ordning ikke adgangen til at fiske, men registreringen af skibe, og i sidste ende udgoer ordningen en hindring for fiskerivirksomhed som saadan og ikke blot en ordning vedroerende betingelserne for forvaltning af den nationale kvote. I lyset af den netop omtalte retspraksis har medlemsstaterne ret til at bestemme, hvilke skibe i deres fiskerflaade der skal have adgang til at fiske paa deres kvoter, men dette skal ske under anvendelse af et kriterium baseret paa det forhold, der eksisterer mellem fiskeri fra fartoejer og den kystbefolkning, der i saerlig grad er afhaengig af fiskeriet og de dertil knyttede industrier. Derimod kan betingelser, der drejer sig om mere omfattende oekonomisk tilknytning, ikke anses for berettigede i lyset af ordningen med nationale kvoter (34).

20 Den graeske ordning kan heller ikke begrundes med henvisning til ordningen om cabotagesejlads, der blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 (35). At der indtil den 1. januar 2004 i medfoer af denne forordnings artikel 6, stk. 3, gaelder en midlertidig undtagelse fra ordningen om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport kan ikke begrunde en ordning med indvirkning paa betingelserne for registrering af skibe. Eftersom den undtagelse, der gaelder for Den Hellenske Republik i medfoer af den netop omtalte forordning, udgoer en fravigelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser paa transportomraadet, skal den fortolkes strengt, og den kan derfor kun finde anvendelse i det omfang, det er noedvendigt for at opfylde de socio-oekonomiske hensyn, undtagelsen er beregnet paa. Paa denne baggrund kan bestemmelsen ikke begrunde en restriktiv ordning uden direkte forbindelse med adgangen til tjenesteydelser inden for soetransport.

21 Den Hellenske Republik har dernaest soegt at forsvare den anfaegtede ordning under henvisning til hensynene til indretningen af statens militaere forsvar, der anses for saerligt betydningsfulde som foelge af den saerlige historiske og geopolitiske situation, der kendetegner denne del af Middelhavsomraadet. Konkret skulle forbindelsen mellem skibsejernes nationalitet goere det muligt for de graeske myndigheder om fornoedent at beslaglaegge skibet og underkaste skibet og dets besaetning de militaere myndigheders instrukser.

Det er i den forbindelse tilstraekkeligt at anfoere, at de graeske myndigheder under alle omstaendigheder kan beslutte at tilvejebringe skibe under graesk flag til brug for militaere formaal uanset skibets ejers nationalitet. Mere generelt er det - saafremt Den Hellenske Republik med disse betragtninger, selv stiltiende, oensker at pege paa mulighederne for fravigelse af de friheder, der er garanteret i henhold til traktaten, i tilfaelde af krig eller alvorlig international spaending - tilstraekkeligt at henvise til EF-traktatens artikel 224, der omhandler saadanne situationer, men ikke tillader, at medlemsstaterne generelt og paa forhaand foreskriver ensidige undtagelser fra de grundlaeggende principper i faellesskabsretten, uden at der foreligger eller uden at det angives, at der foreligger en situation som beskrevet i den paagaeldende bestemmelse.

22 Hvad angaar skibe, der ikke er tilknyttet oekonomisk aktivitet, har den graeske regering blot anfoert, at det efter graesk ret ikke er forbudt for statsborgere fra de oevrige medlemsstater i Graekenland at erhverve og anvende skibe under andre medlemsstaters eller tredjelandes flag til fritidsformaal.

Dette argument er fuldstaendigt usammenhaengende. Adgangen til at udfolde fritidsaktiviteter for en person, der er bosiddende i en stat med henblik paa at udoeve loennet beskaeftigelse eller selvstaendig virksomhed eller efter dér efter at have udoevet en saadan virksomhed, er en naturlig foelge af retten til fri bevaegelighed, og staten skal overholde princippet om ligebehandling i tilfaelde, hvor den regulerer denne adgang (36). Af denne grund er den omhandlede graeske ordning, der begraenser adgangen til at registrere et lystfartoej i Graekenland til graeske statsborgere, uforenelig med traktatens artikel 6, 48 og 52 samt artikel 7 i forordning nr. 1251/70 og artikel 7 i direktiv 75/54 (37).

Sagens omkostninger

23 Efter min opfattelse maa alle Kommissionens anbringender vedroerende Den Hellenske Republiks tilsidesaettelse af sine faellesskabsretlige forpligtelser tages til foelge. Den Hellenske Republik maa derfor anses for at have tabt sagen i sin helhed og i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, boer det derfor paalaegges den at betale sagens omkostninger.

Forslag til afgoerelse

Paa grundlag af de ovenfor anfoerte bemaerkninger skal jeg foreslaa Domstolen at

- fastslaa, at Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til traktatens artikel 6, 48, 52, 58 og 221 samt artikel 7 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1251/70 af 29. juni 1970 og artikel 7 i Raadets direktiv 75/34/EOEF af 17. december 1974 ved at opretholde en raekke lovbestemmelser, der begraenser retten til registrering af skibe i de graeske skibsregistre og retten til at foere graesk flag til skibe, som for mere end 50%'s vedkommende ejes af graeske statsborgere eller af graeske juridiske personer, hvis kapital for samme procentdels vedkommende ejes af graeske statsborgere

- tilpligte Den Hellenske Republik at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT 1970 II, s. 348.

(2) - EFT 1975 L 14, s. 10.

(3) - Kommissionen har anfoert, at Den Hellenske Republik ikke har besvaret den tredje aabningsskrivelse, hvilket ikke er blevet bestridt.

(4) - Kommissionen har kompetence til at begraense en sags genstand i forhold til omfanget under den administrative procedure, saa laenge dette ikke skader den sagsoegte stats adgang til at forsvare sig (for saa vidt angaar delvis frafaldelse af klagepunkter under sagen henvises til dom af 27.4.1988, sag 252/85, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2243, praemis 21 og 22).

(5) - Lovdekret nr. 187 offentliggjort i Den Hellenske Republiks Officielle Tidende nr. 261 af 8.10.1973.

(6) - Bestemmelsen foreskriver ogsaa visse formaliteter, der ikke er beroert af Kommissionens klagepunkter, vedroerende aftaler om overdragelse af ejendomsretten til et skib, der indgaas i udlandet, og vedroerende skibe til brug for passagertransport.

(7) - Dom af 25.7.1991, sag C-221/89, Factortame m.fl., Sml. I, s. 3905.

(8) - Der var konkret tale om en britisk regel i section 14 i Merchant Shipping Act 1988.

(9) - Dom af 4.10.1991, sag C-246/89, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4585.

(10) - Sagen drejede sig om artikel 217 i den franske toldlov.

(11) - Dom af 7.3.1996, sag C-334/94, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1307, i hvilken Domstolen alene for saa vidt angik spoergsmaalet om sammensaetningen af besaetningen paa skibe under fransk flag desuden fastslog, at Den Franske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 171 ved ikke at have opfyldt Domstolens tidligere dom af 4.4.1974 i sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 359.

(12) - Praemis 22 i dommen, som er naevnt i den foregaaende fodnote.

(13) - Dom af 12.6.1997, sag C-151/96, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 3327.

(14) - Dette princip har Domstolen anerkendt siden dom af 19.1.1988, sag 223/86, Pesca Valentia, Sml. s. 83, praemis 13.

(15) - Det bestemmes i Genève-konventionens artikel 5, at »enhver stat skal fastsaette betingelserne for at tilstaa skibe sin nationalitet, for registrering af skibe paa sit territorium samt for retten til at foere dens flag. Skibe har den stats nationalitet, hvis flag de er berettiget til at foere. Der skal bestaa en aegte forbindelse mellem staten og skibet, og navnlig skal flagstaten effektivt udoeve sin retsmyndighed og kontrol over skibet i administrative, tekniske og sociale spoergsmaal.« Artikel 91, stk. 1, i Montego Bay-konventionen bestemmer, at »enhver stat skal fastsaette betingelserne for at give skibe sin nationalitet, for registrering af skibe paa sit territorium samt for retten til at foere sit flag. Skibe har den stats nationalitet, hvis flag de er berettiget til at foere. Der skal vaere en aegte forbindelse mellem staten og skibet.« Det bemaerkes, at ifoelge sidstnaevnte konventions artikel 311 har den mellem de deltagende stater forrang for Genève-konventionen.

(16) - Jf. International Transport Treaties, Tillaeg 12 (maj 1988), s. I-401 ff.

(17) - Jf. 1986-konventionens artikel 1.

(18) - Som bekendt har spoergsmaalet vaeret diskuteret indgaaende i teorien, hvor der er fremlagt forslag af uensartet indhold. I tillaeg til dem, der naevnes efterfoelgende, kan der blandt de talrige indlaeg henvises til: J.M. Rou, Les pavillons de complaisance, Paris, 1961; B.A. Boczek, Flags of Convenience, Cambridge, 1962; H. Meijers, The Nationality of Ships, Haag, 1967. For en nylig, positiv, bedoemmelse af anvendelsen af bekvemmelighedsflag henvises til: D.F. Matlin, Re-evaluating the Status of Flags of Convenience Under International Law, i Vanderbilt Journal of Transnational Law, 1993, s. 1017 ff.

(19) - Allerede i sagen Dohws of Mascate (F.N., Reports of international arbitral awards, XI, s. 92 ff.) blev det udtalt meget klart, at det tilkommer hver enkelt stat at bestemme, til hvem den giver flagret. Den Internationale Domstols udtalelse om sammensaetningen af IMCO's komité for sikkerhed til soes (Opinion of 8 June 1960, ICJ Reports, 1960, s. 150 ff.) er af betydning i denne sammenhaeng, fordi den blev afgivet, efter Genève-konventionens artikel 5 var blevet affattet. Ved den lejlighed blev der paa grundlag af international praksis fastslaaet en pligt til at anse skibe for at tilhoere den stat, hvor de er registreret, uden mulighed for at fastsaette en handelsflaades nationalitet efter andre kriterier. Som anfoert i teorien (S.M. Carbone, La disciplina giuridica del traffico marittimo internationale, Bologna, 1982, s. 77 ff.) gaar international praksis, som ogsaa er knaesat i venskabs-, handels- og skibsfartstraktater, i samme retning, idet det fremgaar deraf, at mange stater har forpligtet sig til at betragte skibe, der foerer flag fra stater, der er kendt for at vaere villige til at tilstaa ret til at foere bekvemmelighedsflag, som tilhoerende disse stater.

(20) - Dette var indeholdt i den tekst, som De Forenede Nationers Folkeretskommission havde forberedt. For den alternative affattelse af forslaget i forhold til den endeligt godkendte tekst henvises til: H.W. Wefers Bettink, Open Registry, the Genuine Link and the 1986 Convention on Registration Conditions for Ships, i NYIL, 1987, s. 80 ff.; S.M. Carbone, a.st., s. 76.

(21) - Jf. dommen i Factortame-sagen, fodnote 7 ovenfor, praemis 34, 35 og 36, og generaladvokat Mischo's forslag til afgoerelse i samme sag, som blev fremsat den 13.3.1991. (Sml. I, paa s. 3932, punkt 56, 57 og 58). Bedoemmelsen af spoergsmaalet om forenelighed er udelukkende begraenset af hensynet til, at dette krav ogsaa skal opfyldes i tilfaelde, hvor driften sker fra et sekundaert forretningssted, der foelger instrukser fra et beslutningscenter i den medlemsstat, hvor hovedforretningsstedet er etableret.

(22) - Jf. artikel 94, stk. 6, i Montego Bay-konventionen.

(23) - Dom af 24.11.1992, sag C-286/90, Poulsen og Diva Navigation, Sml. I, s. 6019, praemis 13, 14 og 15.

(24) - Dom af 2.12.1992, sag C-280/89, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 6185, praemis 23 og 24.

(25) - Punkt 18 i generaladvokat Mischo's forslag til afgoerelse, jf. fodnote 21.

(26) - I henhold til artikel 19 forudsaetter en ikrafttraedelse af konventionen, at mindst 40 stater, der repraesenterer mindst 25% af den globale tonnage, deltager i konventionen.

(27) - Det kan tilfoejes, at traktatens artikel 234 ikke tillader, at forpligtelser i henhold til traktaten selv tilsidesaettes i tilfaelde, hvor opfyldelse af de paagaeldende forpligtelser ikke skader tredjelandes rettigheder (dom af 22.9.1988, sag 286/86, Deserbais, Sml. s. 4907, praemis 17 og 18.

(28) - Praemis 17, jf. fodnote 7.

(29) - At der som foelge af noedvendigheden af at overholde faellesskabsretten findes graenser for medlemsstaternes kompetence til at tildele fysiske personer statsborgerskab, blev - om end noget dunkelt - fastslaaet i dom af 7.7.1992, sag C-369/90, Micheletti m.fl., Sml. I, s. 4239, praemis 10.

(30) - Praemis 22-25, jf. fodnote 7. Denne konklusion er blevet bekraeftet i den senere retspraksis: dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, jf. fodnote 9, praemis 21-27; dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, jf. fodnote 11, praemis 12-17; dommen i sagen Kommissionen mod Irland, jf. fodnote 13, praemis 12.

(31) - Ogsaa disse aspekter har vaeret behandlet i Domstolens praksis (se bl.a. dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, jf. fodnote 11, navnlig praemis 18 og 19).

(32) - Forordningen indfoerer en faellesskabsordning for fiskeri og akvakultur (EFT L 389, s. 1).

(33) - Domme af 14.12.1989, sag C-3/87, Agegate, Sml. I, s. 4459, og sag C-216/87, Jaderow, Sml. I, s. 4509.

(34) - Se navnlig praemis 22-27 i Jaderow-dommen, jf. den foregaaende note, hvortil der henvises i praemis 40 i Factortame-dommen, fodnote 7.

(35) - Forordning om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (EFT L 364, s. 7).

(36) - Jf. praemis 21, 22 og 23 i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, fodnote 11, og praemis 13 og 14 i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Irland, fodnote 13.

(37) - Man kunne faktisk ogsaa diskutere den omhandlede graeske ordnings manglende forenelighed med traktatens artikel 8 A og direktiverne fra 1990 og 1993 om opholdsret, som sikrer fri bevaegelighed og opholdsret for unionsborgere, uanset om de nu udoever eller tidligere har udoevet en oekonomisk aktivitet, og som tillaegger borgerne ret til ligebehandling for saa vidt angaar adgangen til subjektive rettigheder, der kan betegnes som en naturlig foelge af den frie bevaegelighed og opholdsretten. Der kan herved henvises til generaladvokat Fennelly's forslag til afgoerelse, navnlig fodnote 55, i den ovennaevnte sag Kommissionen mod Frankrig, jf. fodnote 11.