4.

Domstolen har i sin praksis vedrørende dette spørgsmål ikke lagt sig fast på en bestemt opfattelse. I et afsnit i dommen af 14. december 1962 i de forenede sager 46 og 47/59, Meroni (Sml. 1954-1964, s. 337) lægges til grund, at forældelsesfristen i artikel 40 i statutten for EKSF-Domstolen ikke kan begynde at løbe, såfremt der ikke er en sikker skade af en nærmere angivet størrelse; den pågældende artikel har nøjagtigt samme ordlyd som artikel 43 i EØF-statutten. Men dommen af 2. juni 1976 i de forenede sager 56 og 60/74, Kampffmeyer (Sml. 1976, s. 711) fastslår, at »traktatens artikel 215 ... ikke [er] til hinder for, at der ved Domstolen anlægges sag med henblik på at fastslå Fællesskabets ansvar for umiddelbart forestående og med tilstrækkelig sikkerhed påregnelige skader, selv om tabet endnu ikke kan opgøres nøjagtigt« (præmis 6). I disse sager havde nogle tyske møllerier ved stævninger indgivet i juli 1974 nedlagt påstand om, at Fællesskabet tilpligtedes at erstatte dem det tab, de ville lide i høståret 1974/75 — altså for en fremtidig skade — på grund af Fællesskabets pris- og støtteordning for hård hvede, omhandlet i en række forordninger offentliggjort i perioden maj-juni 1974. De sagsøgte institutioner havde gjort gældende, at fællesskabsretten kun anerkender erstatningssøgsmål, der angår erstatning af et allerede indtruffet og aktuelt tab. Domstolen forkastede denne indsigelse og fastslog, at »... [det] var begrundet, at sagsøgerne allerede ved de pågældende fællesskabsbestemmelsers offentliggørelse og før disses iværksættelse forelagde Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang disse bestemmelser kunne forfordele sagsøgerne i forhold til deres franske konkurrenter og i bekræftende fald, hvorvidt disse bestemmelser som følge heraf krænkede princippet om ligebehandling« (præmis 8). Endelig bekræftedes det i dommen af 2. marts 1977 i sag 44/76, Milch-, Fett- und Eier-Kontor (Smi. 1977, s. 393), at det er muligt at anlægge sag ved Domstolen med henblik på at fastslå Fællesskabets ansvar uden for kontraktsforhold for fremtidige skader, når disse er »umiddelbart forestående og med tilstrækkelig sikkerhed påregnelige ..., selv om tabet endnu ikke kan opgøres nøjagtigt«. Ud fra Kampffmeyer- og Milch-, Fettund Eier-Kontor-sagerne når de sagsøgte til det resultat, at de sagsøgende virksomheder havde mulighed for at anlægge sag allerede fra offentliggørelsen af forordningerne om ophævelse af restitutionerne for majsgritz, og brudris. Offentliggørelsestidspunktet er derfor nødvendigvis det tidspunkt, fra hvilket fristen for anlæg af de omhandlede erstatningssager begynder at løbe. Sagsøgerne har heroverfor bl.a. indvendt, at adgangen til at kræve erstatning for fremtidige skader ikke har betydning for det tidspunkt, fra hvilket den i den nævnte artikel 43 i statutten omhandlede forældelsesfrist begynder at løbe. De har derfor ikke som følge af den ovennævnte Kampff-meyer-doms anerkendelse af de berørte personers ret til at anlægge sag allerede fra offentliggørelsen af den foranstaltning, der ligger til grund for skaden, været forpligtet til at anlægge sag med det samme for at undgå forældelse. Men det må ikke glemmes, at enhver frist for forældelse af adgangen til at anlægge sag begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor sag kan anlægges; dette følger af selve forældelsesbegrebet. Kun såfremt et krav om erstatning for fremtidige skader opfattes som et andet retsmiddel end et krav om erstatning for allerede indtrådte skader (f.eks. som en art præventivt retsværn mod den blotte fare for en skades indtræden), kan man forestille sig to forskellige forældelsesfrister for disse krav; noget sådant kendes dog ikke i fællesskabsretten, der kun indeholder regler om en eneste form for søgsmål vedrørende ansvar uden for kontraktsforhold, ved hvilket ansvaret skal fastslås og skadelidte holdes skadesløs. I det omfang det inden for rammerne af et søgsmål i medfør af artiklerne 215 og 178 i EØF-traktaten anses for muligt at kræve erstatning også for fremtidige skader, finder jeg derfor, at forældelsesfristen for ethvert søgsmål med henblik på at fastslå Fællesskabets ansvar for en given skadevoldende begivenhed begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor der er mulighed for at anlægge sag.