Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 15. juli 1997. - Grundig Italiana SpA mod Ministero delle Finanze. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale di Trento - Italien. - National afgift på audiovisuelle og fotooptiske produkter - Intern afgift - Mulig uforenelighed med fællesskabsretten. - Sag C-68/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-03775



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Faktiske omstaendigheder

1 Tribunale di Trento har i den foreliggende sag forelagt Domstolen et spoergsmaal om lovligheden efter faellesskabsretten af den italienske statslige forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske varer (1). Domstolen har tidligere i en anden sammenhaeng beskaeftiget sig med denne afgift (2). Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som selskabet Grundig Italiana SpA har anlagt mod Den Italienske Republiks Finansministerium med paastand om, at dette tilbagebetaler selskabet et beloeb paa 112 236 330 770 ITL med tillaeg af renter efter loven. Dette beloeb udgoer det beloeb i statslig forbrugsafgift, som sagsoegeren indbetalte i perioden 1. januar 1983 - 31. december 1992, i hvilken den i sagen omtvistede forbrugsafgift var gaeldende. Efter min mening er den italienske statslige forbrugsafgift i strid med faellesskabsretten og har derfor ikke skullet betales.

2 Kommissionen har oplyst, at denne afgift opkraeves af tolv slags audiovisuelle og fotooptiske apparater som f.eks. fotografiapparater, objektiver, kikkerter, teleskoper, filmapparater, pladespillere og tv-apparater. Afgiften opkraeves med samme sats, nemlig med 16% af apparatets vaerdi (paa tv-apparater anvendes en nedsat sats paa 8%). Afgiftsgrundlaget beregnes imidlertid forskelligt alt efter, om der er tale om indenlandske eller indfoerte varer. Den forelaeggende ret har oplyst, at afgiftsgrundlaget for indenlandske varer udgoeres af den fuldstaendige kostpris inklusive udgifter til praesentation og emballering af varen; forsendelses- forhandlings- og formidlingsomkostninger samt alle andre omkostninger i forbindelse med markedsfoering paa det indenlandske marked medregnes ikke. Indenlandske producenter har adgang til som afgiftsgrundlag at angive den fakturerede salgspris paa varerne med fradrag af en fast andel paa 35%. Finansministeriet kan efter et skoen vedroerende betydningen for den saedvanligt anvendte pris ved markedsfoering i indlandet for visse varegrupper fastsaette faste procentvise fradrag i afgiften. Naar der anvendes faste fradrag er alle andre fradrag i prisen i forbindelse med fastlaeggelsen af afgiftsgrundlaget udelukket. Afgiftsmyndighederne skal anerkende den paa denne maade fastlagte afgiftspligtige vaerdi som passende, medmindre fakturaprisen adskiller sig fra de solgte varers normalvaerdi.

3 For indfoerte varer er afgiftsgrundlaget derimod varernes vaerdi ved den italienske graense beregnet paa grundlag af toldvaerdien som omhandlet i forordning (EOEF) nr. 1224/80 (3), med tillaeg af eventuelle udgifter og omkostninger i forbindelse med overgivelsen ved den italienske graense, herunder afgifter, der skal svares ved varernes overgang til fri omsaetning i Faellesskabet, og med fradrag af de eventuelle prisandele, der er gaaet til betaling af, eller som skal betales for transport og markedsfoering paa det nationale toldomraade. For indfoerte varer kan afgiften ikke beregnes med faste satser.

4 Endvidere gaelder der ogsaa for afgiftens opkraevning forskellige regler for henholdsvis indenlandske og indfoerte varer. For indenlandske varer gaelder, at indenlandske producenter hvert kvartal indgiver en erklaering, der indeholder de oplysninger, der har betydning for afgiftens betaling, der skal ske inden udloebet af den maaned, der foelger efter det kvartal i kalenderaaret, som afgiften afregnes for.

5 For importoerer opgoeres og betales afgiften derimod paa indfoerselstidspunktet. Dette medfoerer ifoelge den forelaeggende ret, at der gaelder forskellige frister for betaling af samme afgift.

6 Den forelaeggende ret udtaler, at en afgoerelse vedroerende de af sagens parter rejste spoergsmaal forudsaetter, at der tages stilling til, om bestemmelserne om indfoerelse og opkraevning af den i sagen omhandlede statslige forbrugsafgift har en faellesskabsretsstridig karakter eller ej. Den bemaerker desuden, at der maa herske begrundet tvivl om, hvorvidt der er tale om uoverensstemmelse med faellesskabsrettens bestemmelser, saaledes at det er noedvendigt at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse i medfoer af traktatens artikel 177. Den har derfor forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Skal EF-traktatens artikel 95 fortolkes saaledes, at der gaelder et forbud mod, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en statslig forbrugsafgift som den afgift, der er omhandlet i artikel 4 i lovdekret af 30. december 1982, som konverteret ved lov nr. 53 af 28. februar 1983, og for hvis anvendelse der senere er givet bestemmelser i Finansministeriets anordning af 23. marts 1983, for saa vidt som der herefter gaelder forskellige regler om afgiftsgrundlagets beregning for henholdsvis indenlandsk fremstillede varer og varer indfoert fra andre medlemsstater og er fastsat forskellige regler for opkraevning af afgiften for identiske varer?«

B - Stillingtagen

I -- Artikel 95

7 Som det allerede fremgaar af OTO-dommen (4), skal den i sagen omhandlede afgift undersoeges i lyset af EF-traktatens artikel 95. Domstolen har i naevnte dom bemaerket, at den tidligere har fastslaaet, at en afgift som den omhandlede nationale forbrugsafgift maa anses for et led i en generel intern afgiftsordning i henhold til traktatens artikel 95, hvorfor spoergsmaalet om dens forenelighed med faellesskabsretten maa vurderes paa grundlag af denne artikel (5). For saa vidt angaar den konkrete her omhandlede italienske afgift udgoer den - som Domstolen derefter fremhaever - en afgift i traktatens artikel 95's forstand, for saa vidt som den finder anvendelse paa varer, der indfoeres fra andre medlemsstater og eventuelt varer, der hidroerer fra tredjelande, naar disse varer er blevet bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne. Ifoelge fast retspraksis finder EF-traktatens artikel 95 kun anvendelse paa saadanne varer (6).

8 Efter EF-traktatens artikel 95, stk. 1, maa ingen medlemsstat »direkte eller indirekte paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er hoejere end de afgifter, der direkte eller indirekte paalaegges lignende indenlandske varer«.

9 Stk. 1 omhandler altsaa lignende varer. For saa vidt der ikke er tale herom, indeholder stk. 2 foelgende bestemmelse: »Endvidere maa ingen medlemsstat paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.«

10 Ifoelge fast retspraksis har traktatens artikel 95 »til formaal at sikre frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne paa normale konkurrencevilkaar gennem fjernelse af enhver form for beskyttelse som foelge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater« (7). Den skal desuden sikre en ensartet beskatning med hensyn til indenlandske afgifter (8).

11 For saa vidt angaar artikel 95, stk. 1, er den fornoedne lighed ifoelge Domstolen til stede, naar produkter paa samme fremstillings- eller afsaetningstrin for forbrugerne frembyder ensartede egenskaber og tjener samme behov. Det er i saa henseende af stor betydning for afgoerelsen, om det indenlandske og det indfoerte produkt er placeret under samme position i den faelles toldtarif (9).

12 Det fremgaar af Kommissionens indlaeg, at tolv kategorier af audiovisuelle og fotooptiske apparater efter artikel 4, stk. 1, i lov nr. 53 af 1983 paalaegges statslig forbrugsafgift. Eksempelvis naevnes fotografiapparater, objektiver, kikkerter, teleskoper, filmapparater, pladespillere og tv-apparater. Da produktangivelsen er meget praecis, kan det uden videre fastslaas, at den fornoedne lighed mellem produkter, der er produceret i Italien, og produkter, der er indfoert fra de andre medlemsstater, er til stede. Naar bortses fra kvaliteten, skulle der ikke for forbrugeren vaere forskel paa et italiensk tv-apparat og et apparat, der er fremstillet i en anden stat for saa vidt angaar tekniske egenskaber og anvendelsesformaal.

13 Saafremt en saadan lighed ikke foreligger, afvaerges ved artikel 95, stk. 2, den beskyttelsesvirkning af afgifterne, som der i praksis bliver tale om, naar en intern afgift i hoejere grad belaster et indfoert produkt end et indenlandsk produkt, som det for saa vidt angaar en eller flere oekonomiske anvendelsesmuligheder konkurrerer med (10). Da der i den foreliggende sag er tale om en afgift paa audiovisuelle og fotooptiske produkter i kategorierne fotografiapparater, objektiver, filmapparater osv. kan det ikke paa nogen maade bestrides, at der her er tale om konkurrerende indenlandske og udenlandske varer.

14 Artikel 95 har derfor under alle omstaendigheder relevans i det foreliggende tilfaelde. Efter det i sagen oplyste, synes der paa en eller anden maade at vaere tale om lignende varer i artikel 95, stk. 1's forstand. I tilfaelde af tvivl tilkommer det den nationale ret at foretage en passende vareinddeling.

15 Det maa imidlertid fastslaas, at artikel 95 under alle omstaendigheder har relevans, og at der fortsat ved undersoegelsen maa laegges vaegt paa stoerrelsen af den afgiftsbelastning, de enkelte varetyper er udsat for.

II -- Reglerne om afgiften i de enkelte tilfaelde

1. Forskellige afgiftsgrundlag

16 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den forelaeggende ret af flere grunde er i tvivl om, hvorvidt den italienske statslige forbrugsafgift er forenelig med faellesskabsretten. Der henvises herved foerst og fremmest til den omstaendighed, at afgiftsgrundlaget er forskelligt for henholdsvis indenlandske og indfoerte varer. For varer, der fremstilles i Italien er det vaerdien franko fabrik inklusive omkostninger til praesentation og emballering af varerne. Forsendelses- og markedsfoeringsomkostningerne i Italien medregnes ikke. Dvs. at forsendelses- og markedsfoeringsomkostninger for varer, der er fremstillet i Italien, generelt ikke har betydning ved fastlaeggelsen af afgiftsgrundlaget.

17 Ifoelge den forelaeggende ret udgoeres for indfoerte varer afgiftsgrundlaget af varernes vaerdi ved den italienske graense beregnet paa grundlag af toldvaerdien som defineret i forordning (EOEF) nr. 1224/80 (11) med tillaeg af eventuelle udgifter og omkostninger i forbindelse med overgivelsen ved den italienske graense. Efter forordningen omfatter afgiftsgrundlaget ogsaa transport- og markedsfoeringsomkostninger til den italienske graense. Endvidere medregnes ogsaa omkostningerne i forbindelse med overgangen til omsaetning i Faellesskabet, hvilket imidlertid ikke har nogen betydning i den foreliggende sag, idet artikel 95 ikke umiddelbart finder anvendelse paa varer indfoert fra tredjelande. Fra den saaledes fastslaaede toldvaerdi kan kun fratraekkes de dele af prisen, der skyldes transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien. Eventuelle prisandele, der skyldes omkostninger til graensen, kan ikke fratraekkes (12). Det betyder, at for indfoerte varer udgoeres afgiftsgrundlaget af prisen ved graensen, inklusive transport- og markedsfoeringsomkostninger til den italienske graense og eksklusive priselementer, der skyldes transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien.

18 Hvad dette i praksis betyder, har Kommissionen forklaret med et eksempel: En italiensk producent, som har leveret et parti tv-apparater til Bolzano, kan i afgiftsgrundlaget fradrage samtlige forsendelsesomkostninger. En tysk producent, der eksempelvis fra Essen eller Luebeck har leveret et parti tv-apparater med samme vaerdi til samme kunde i Bolzano, kan i afgiftsgrundlaget kun fradrage transportomkostningerne i Italien, dvs. kun transportomkostningerne for straekningen Brenner-Bolzano paa kun 75 km. Da transportomkostningerne til den italienske graense medgaar ved beregningen, er toldvaerdien af et lignende produkt for saa vidt angaar fastlaeggelsen af afgiftsgrundlaget, og dermed den afgift, der skal betales, hoejere end den vaerdi, der danner grundlag for beregningen for italienske varer, nemlig vaerdien franko fabrik. Saaledes er afgiftsgrundlaget for indfoerte varer hoejere end afgiftsgrundlaget for indenlandske varer, hvad der, selv om afgiftssatsen er den samme, medfoerer en hoejere afgiftsbelastning af de indfoerte varer. Dette udgoer efter alle de parter, der har afgivet indlaeg i naervaerende sag med undtagelse af den italienske regering, en forskelsbehandling, der er forbudt i medfoer af artikel 95.

19 Italien har bestridt, at der er tale om en forskelsbehandling som naevnt. Det goeres herved gaeldende, at alle varer - det vaere sig indfoerte varer eller varer, der er fremstillet i Italien - behandles paa samme maade. I begge tilfaelde fratraekkes i afgiftsgrundlaget de omkostninger, der skyldes transport og markedsfoering i Italien. Her tilfoejes, at der ikke er forskel paa formuleringen for saa vidt angaar indfoerte varer »priselementer, der er betalt eller som skal betales, og som vedroerer transport og markedsfoering paa det nationale toldomraade« og formuleringen vedroerende »forsendelses- og forhandlingsomkostninger samt alle andre med markedsfoering paa det nationale marked forbundne omkostninger«, der for saa vidt angaar italienske varer kan fradrages. Heraf foelger, at indfoerte og indenlandske varer er fuldstaendig ligestillet. Der er absolut ikke grundlag for et krav om, at ogsaa omkostninger, der er afholdt indtil graensen, skal fradrages for indfoerte varer. Dette har Italien begrundet med den omstaendighed, at den omhandlede afgift er en intern forbrugsafgift, som bygger paa den omstaendighed, at et produkt skal overgaa til forbrug. Da der er tale om en intern afgift, kan det kun vaere forhold i den nationale afgiftsordning, der kan faa betydning for dens opkraevning, og det vil navnlig sige det forhold, at en vare er bestemt til at blive brugt paa det italienske marked. For en i Italien fremstillet vare kan det laegges til grund, at den overgaar til forbrug paa det italienske marked, naar den forlader fabrikken. For indfoerte varer sker dette paa det tidspunkt, de passerer graensen.

20 Den omstaendighed, at den afgoerende forudsaetning for denne afgift er overgangen til forbrug paa det italienske marked, foelger ogsaa af afgiftens struktur. Saaledes paalaegges der hverken varer i transit eller varer til eksport afgift.

21 Da der er tale om en statslig forbrugsafgift, der vedroerer forbruget paa det italienske marked, er det den vaerdi, varen har paa det tidspunkt, hvor den stilles til raadighed for den italienske forbruger, der er afgoerende for den. Denne vaerdi er for indfoerte varer vaerdien franko graensen (inklusive transportomkostningerne indtil graensen). Med denne vaerdi naar varen frem til det italienske marked, og det er derfor ogsaa den, der skal bygges paa som afgiftsgrundlag. Det indenlandske produkt kommer paa det italienske marked til vaerdien franko fabrik, hvorfor her ogsaa udgifterne til praesentation og emballage medregnes.

22 Efter den italienske regerings opfattelse er denne afgiftsordning i overensstemmelse med faellesskabsretten, for saa vidt som der fortsat bestaar forskellige nationale afgiftssystemer, som hidtil overhovedet ikke er blevet harmoniseret. Hermed er et internt afgiftssystem, og herunder en statslig forbrugsafgift retmaessig. Det er Italiens opfattelse, at der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser, hvorefter en medlemsstat skal undlade ved fastlaeggelse af indfoerte varers vaerdi at medregne visse priselementer, alene fordi tilsvarende omkostninger - af objektive oekonomiske grunde - ikke skal afholdes for indenlandske varer. Den italienske regering har som eksempel sammenlignet situationen for en italiensk vare og en japansk vare, der er i fri omsaetning i Portugal. Det er ifoelge den ganske klart, at for sidstnaevnte vares vedkommende, vil de ekstra omkostninger, der paavirker toldvaerdien, vaere stoerre end dem, der vedroerer den italienske vare. Dette er imidlertid en elementaer oekonomisk kendsgerning og bestemt ikke en foelge af forskelsbehandling fra bestemmelseslandets side.

23 Det kan for saa vidt angaar sidstnaevnte eksempel ikke bestrides, at transportomkostningerne for et japansk produkt vil kunne vaere stoerre end transportomkostningerne for et produkt, der allerede er fremstillet i bestemmelseslandet. Heraf foelger imidlertid ikke uden videre, at denne elementaere oekonomiske omstaendighed kan benyttes som grundlag for en hoejere afgiftsbelastning.

24 Som tidligere naevnt paalaegges der som foelge af det hoejere afgiftsgrundlag indfoerte produkter en hoejere afgift end indenlandske produkter. Det har Italien heller ikke bestridt. Den italienske regering mener tilmed, at det maa anses for givet, at indfoerte produkter, naar de passerer graensen, har en hoejere pris end indenlandske produkter som foelge af de transportomkostninger, der allerede har vaeret tale om. Med udgangspunkt i denne hoejere pris fastlaegges saa - fremdeles ifoelge Italien - afgiftsgrundlaget for indenlandske produkter og indfoerte produkter paa ensartet maade, nemlig med fradrag af de i Italien paaloebne transport- og markedsfoeringsomkostninger.

25 Ogsaa dette kan imidlertid foere til en hoejere efter artikel 95 forbudt afgiftsbelastning af indfoerte produkter. Ifoelge Domstolens faste praksis skal der nemlig ved anvendelse af diskrimineringsforbuddet i artikel 95 foruden til afgiftssatsen ogsaa tages hensyn til de naermere regler for beskatningsgrundlaget og vilkaarene i forbindelse med opkraevningen af de forskellige afgifter. Det afgoerende sammenligningskriterium er nemlig, hvor meget den enkelte afgift faktisk indvirker paa den indenlandske produktion paa den ene side og paa importerede varer paa den anden side; selv ved en ensartet opkraevningssats kan afgiftens virkning aendres af de naermere regler for beskatningsgrundlaget og for opkraevningen, der gaelder for henholdsvis indenlandsk produktion og importerede varer (13). En medlemsstat har herved efter artikel 95 mulighed for at anvende en anden afgiftsordning paa indfoerte varer end den, der anvendes paa lignende indenlandske varer. Men det har den dog kun, saafremt afgiftsbelastningen af den indfoerte vare i al fald er den samme som eller lavere end den, den lignende indenlandske vare udsaettes for. Som Domstolen har fastslaaet, foreligger der en overtraedelse af artikel 95, stk. 1, »hvis afgifter paa henholdsvis det indfoerte og det tilsvarende indenlandske produkt har vaeret beregnet forskelligt og efter forskellige regler, saaledes at det - selv om det kun er sket i visse tilfaelde - har foert til en hoejere afgift for det indfoerte produkt« (14).

a) Forskellig oprindelig vaerdi

26 En saadan forskellig, eller rettere hoejere afgiftsbelastning af indfoerte varer foelger i det foreliggende tilfaelde allerede af den omstaendighed, at selv om der virkelig bestaar en adgang til at fratraekke omkostningerne, laegges ifoelge den italienske ordning en forskellig oprindelig vaerdi til grund. Om et forskelligt afgiftsgrundlag bliver der nemlig ogsaa tale, naar der i forbindelse med beregningen - selv om denne sker efter ensartede regler - gaas ud fra en forskellig oprindelig vaerdi. Det er det, der sker efter de her omhandlede italienske bestemmelser, naar for indfoerte produkter til produktets egentlige vaerdi ved den italienske graense laegges ogsaa transport- og markedsfoeringsomkostninger indtil graensen. Dette er ifoelge Domstolens praksis i Iannelli-sagen (15) i strid med artikel 95. Denne sag drejede sig om afgifter, der blev opkraevet af henholdsvis indenlandsk fremstillet og indfoert tapet. For indenlandske tapeter bestod afgiftsgrundlaget af den rene pris for papir betragtet som raavarer, mens det for indfoerte tapeter bestod af produkternes samlede vaerdi. Ved den samlede vaerdi skulle forstaas omkostningerne for det faerdige produkt, som disse fremgaar af fakturaen (altsaa prisen for den oprindelige raavare plus den tilfoejede vaerdi), med tillaeg af omkostningerne ved lastning eller indskibning, kommission, forsikring, transport osv. ... indtil graensen, selv om disse omkostninger ikke helt eller delvist var inkluderet i saelgerens faktura. Domstolen henholdt sig endnu en gang til den omstaendighed, at der ved anvendelsen af traktatens artikel 95 skal tages hensyn til afgiftens beregningsgrundlag og opkraevningsvilkaar. Hvis forskelligheder i saa henseende paa samme produktions- eller omsaetningstrin bevirker en hoejere afgift for den indfoerte vare end for den tilsvarende indenlandske vare, foreligger der en overtraedelse af forbuddet i artikel 95. Dette er ifoelge Domstolen tilfaeldet, »hvor en afgift beregnes paa grundlag af varens vaerdi, hvis der alene for den indfoerte vare tages hensyn til vurderingselementer, som oeger dennes vaerdi i forhold til den tilsvarende indenlandske vare« (16).

27 Ogsaa den her omhandlede italienske forbrugsafgift er en afgift, der beregnes paa grundlag af varens vaerdi. Den er derfor i strid med artikel 95, saafremt den importerede vares vaerdi i forhold til den indenlandske vare forhoejes derved, at transportomkostninger til graensen medregnes i afgiftsgrundlaget (17).

28 Hvad angaar det af Italien fremfoerte anbringende om, at den i sagen omhandlede forbrugsafgift er lovlig som del af det nationale afgiftssystem, der indtil videre ikke er genstand for harmonisering, har Domstolen fastslaaet, at hindringerne for de frie varebevaegelser kan fjernes via en harmonisering af afgiftslovgivningerne, men at det ikke kan kraeves, at bestemmelserne herom skal vaere gennemfoert, foerend artikel 95 kan anvendes, idet denne artikel, som har direkte virkning, forpligter medlemsstaterne til at anvende deres afgiftslovgivninger uden forskelsbehandling, allerede inden der er sket en harmonisering (18).

29 Kommissionen har i denne sammenhaeng henvist til Domstolens praksis vedroerende forordning nr. 1408/71 og vedroerende direkte skatter. For saa vidt angaar direkte skatter henvises der f.eks. i mangel af saerlige faellesskabsretlige bestemmelser til generelle retsgrundsaetninger i faellesskabsretten, hvorigennem en diskriminerende beskatning kan undgaas. Gennem denne sammenligning bekraeftes det resultat, jeg er naaet til ovenfor, nemlig at en forudgaaende harmonisering ikke er en forudsaetning for at anvende de bestemmelser i traktaten, der har direkte gyldighed. Imidlertid er det ufornoedent i det foreliggende tilfaelde at benytte de generelle retsgrundsaetninger vedroerende forskelsbehandling, idet traktaten indeholder en speciel regel om forskelsbehandling, nemlig artikel 95.

30 Det maa derfor fastslaas, at den italienske ordning om statslig forbrugsafgift er i strid med artikel 95, for saa vidt som der ved beregningen af afgiftsgrundlaget laegges en anden, hoejere vaerdi til grund. En hoejere afgiftsbelastning af denne art er egnet til at hindre frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne.

b) Andre aspekter

31 Ogsaa selv om det saaledes har kunnet konstateres, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 95, vil jeg gerne beskaeftige mig med de andre synspunkter, der er blevet fremfoert i indlaeggene i sagen. Paa grundlag af dem kan det konstateres, at selv den af Italien paaberaabte ligebehandling af samtlige varer for saa vidt angaar de omkostninger, der skal fradrages paa det italienske omraade, ikke laengere bestaar. Sagsoegeren og Kommissionen har i den forbindelse fremhaevet, at der i dag foerst og fremmest eksisterer et faelles marked i sektoren for audiovisuelle og fotooptiske produkter. Det betyder, at virksomhederne saelger deres produkter i flere medlemsstater. De har saaledes forsoegt at centralisere deres forhandlingssystem, hvilket har medfoert, at transportomkostningerne kun afholdes paa ét sted, hvilket som oftest er modervirksomhedens hjemsted. Det samme gaelder markedsfoeringsomkostningerne. Inden for kundeservicenettene sker der en centralisering med henblik paa at kunne yde samme service i alle medlemsstater, saaledes som det efter sagsoegerens opfattelse kraeves i faellesskabsbestemmelserne.

32 Til de mange forskellige slags markedsfoeringsomkostninger, der her er tale om, hoerer ogsaa udgifterne til reklame. Ogsaa betaling heraf sker centralt paa ét sted, nemlig moderselskabets hjemsted. Saafremt dette befinder sig uden for Italien kan efter de italienske regler transport- eller markedsfoeringsomkostninger ikke fratraekkes i afgiftsgrundlaget.

33 Ifoelge Kommissionen har Italien indrettet denne afgift, som om det faelles marked ikke fandtes, og som om de transport- og markedsfoeringsomkostninger, der paaloeber i Italien, kan fastsaettes noejagtigt og ogsaa skal afholdes i Italien. Saaledes kan efter den italienske regerings oplysninger i retsmoedet for indfoerte varer alene de omkostninger, der er paaloebet og betalt i Italien, fradrages.

34 For tydelighedens skyld maa jeg endnu en gang naevne det i retsmoedet droeftede eksempel: I anledning af en vigtig fodboldkamp mod et italiensk hold, der spilles i Tyskland og transmitteres i mange medlemsstater, bl.a. Italien, reklamerer bl.a. firmaet Grundig for sine produkter. Efter den italienske regerings repraesentants udtalelser kan omkostningerne ved denne reklame ikke fradrages i afgiftsgrundlaget, idet de er paaloebet i Tyskland, hvor de ogsaa betales. Det aendrer intet herved, at man eventuelt kan bestemme det omkostningsbeloeb i forbindelse hermed, der vedroerer Italien, noejagtigt. Ogsaa selv om Grundig i anledning af denne fodboldkamp reklamerer for et helt specielt produkt, som firmaet kunne oenske at saelge i Italien, kan det ikke fradrage disse omkostninger i afgiftsgrundlaget.

35 Man kan derfor bestemt forestille sig tilfaelde, i hvilke transport- og markedsfoeringsomkostningerne vedroerende salget i Italien ikke fuldt ud kan fradrages. Det er herved uden betydning, at det muligvis ikke altid faktisk kommer til at forholde sig saaledes, idet der ifoelge Domstolens praksis foreligger en tilsidesaettelse af artikel 95, allerede naar der i nogle tilfaelde bliver tale om en hoejere afgiftsbelastning (19).

36 Saaledes anskuet bliver forholdet saaledes det, at der herefter overhovedet ikke bliver tale om fradrag for transport- og markedsfoeringsomkostninger for indfoerte varer, idet disse omkostninger, efter at vaere blevet centraliseret, nu ikke kan opgoeres, eller idet de nu ikke paaloeber eller betales i Italien. Afgiftsgrundlaget for den statslige forbrugsafgift bliver derfor toldvaerdien med tillaeg af omkostninger, der er afholdt indtil graensen, uden fradrag af nogen art. Og selv om omkostningerne som foelge af centraliseringen ikke laengere i hvert enkelt tilfaelde kan godtgoeres for den enkelte medlemsstat, er dette ikke ensbetydende med, at disse omkostninger ikke paa den ene eller den anden maade indgaar i prisen. Toldvaerdien ved graensen er altsaa hoejere end produktets rene eller egentlige pris, idet hidtil afholdte transport- og markedsfoeringsomkostninger ikke har kunnet fradrages heri. Og hermed bliver forskelsbehandlingen i dette tilfaelde endnu mere udtalt, for ikke blot benyttes ved beregningen af afgiftsgrundlaget en hoejere basisvaerdi, men det er nu ogsaa udelukket at fratraekke omkostninger.

37 Og endnu stoerre bliver forskelsbehandlingen, naar man i forlaengelse af disse overvejelser gaar ud fra, at ogsaa de italienske producenter har centraliseret deres forhandlings- og markedsfoeringsomkostninger, og at der - som den italienske regerings repraesentant har naevnt i retsmoedet - ved en centralisering af forhandlings- og markedsfoeringssystemet kan ske fradrag af omkostningerne dér, hvor disse afholdes. Som foelge heraf ville en italiensk producent nemlig ikke blot kunne fradrage de omkostninger, der vedroerer Italien, men de i Italien paaloebne omkostninger, dvs. en stor del af udgifterne til hele forhandlings- og markedsfoeringssystemet, hvorimod saadanne omkostninger ikke kan fratraekkes for indfoerte produkter.

38 Sagsoegeren og Kommissionen har yderligere omtalt et forhold, der kan give anledning til en forskelsbehandling af indfoerte produkter. Efter deres opfattelse er et fradrag af de transport- og markedsfoeringsomkostninger, der vedroerer Italien - ogsaa selv om disse kan opgoeres praecist - ikke muligt, idet kun de prisandele, som vedroerer de tilsvarende omkostninger, kan fratraekkes. Efter sagsoegerens og Kommissionens opfattelse betyder dette i praksis, at de hertil svarende prisandele skal angives saerskilt paa regningen. Da dette i praksis ikke er saedvanligt og heller ikke muligt, da der jo altid kun angives én samlet pris, er det ogsaa af denne grund ikke muligt at fratraekke transport- og markedsfoeringsomkostninger for indfoerte produkter.

39 Saa vidt jeg kan se, fremgaar det ikke af sagen, at det virkelig er noedvendigt at foretage en saerskilt fakturering. Ifoelge den italienske regering sker fratraekningen af omkostningerne paa grundlag af den ved graensen udstedte toldanmeldelse. Heraf kan det udledes, at det for at opnaa fradrag er tilstraekkeligt, at de respektive omkostninger ved udstedelsen af anmeldelsen er specificeret - fremdeles naturligvis under forudsaetning af, at det overhovedet er muligt at specificere dem. Den naermere klarlaeggelse af spoergsmaalet herom maa gennemfoeres af den nationale ret, der raader over de fornoedne oplysninger. Men ogsaa selv om en saerskilt fakturering skulle vaere noedvendig, er det vanskeligt at se, hvorfor en saadan fordeling eller specificering ikke skulle kunne gennemfoeres paa regningsblanketten (spoergsmaalet om, hvorvidt en saadan specificering stadig er mulig, efter at der er sket en centralisering som naevnt, har jeg allerede behandlet (20)).

40 Kommissionen og sagsoegeren har anfoert endnu en grund til, at der ikke kan fratraekkes omkostninger overhovedet for indfoerte varer. De har oplyst, at der for indfoerte varer til forskel fra indenlandske varer ikke findes nogen kvartalserklaering. De har paa grundlag heraf sluttet, at der ikke ved indfoersel af varer kan udstedes nogen erklaering, hvori de omkostninger, der skal fratraekkes, kan angives. Dette har den italienske regering imoedegaaet med en henvisning til toldanmeldelsen, i hvilken alle omkostninger, der skal fratraekkes, kan angives.

41 Efter min mening skulle den omstaendighed, at der for indfoerte varer kun skal afgives en toldanmeldelse, men ingen kvartalserklaering vedroerende afgifter, ikke kunne begrunde, at der ikke kan ske fradrag af bestemte omkostninger vedroerende indfoerte varer. Ved toldanmeldelsen skal der ske en fastlaeggelse af toldvaerdien, der eventuelt ogsaa omfatter transportomkostninger, og derfor giver den i al fald anledning til en opdeling af omkostningerne. Da den beregnede vaerdi herefter udgoer afgiftsgrundlaget, er det ufornoedent at foretage andre beregninger. Imidlertid maa ogsaa dette spoergsmaal i sidste instans afgoeres af den nationale ret, der raader over mere udfoerlige oplysninger om indholdet af toldanmeldelsen. Dersom resultatet bliver, at der i forbindelse med toldanmeldelsen ikke kan ske nogen angivelse af de omkostninger, der skal fratraekkes, maa det ogsaa i denne forbindelse konstateres, at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 95.

42 Der foreligger saaledes en forskelsbehandling af indfoerte varer, ikke blot som foelge af, at der ved beregningen af afgiftsgrundlaget gaas ud fra forskellige vaerdier, men ogsaa som foelge af, at de transport- og markedsfoeringsomkostninger, der vedroerer Italien, i forskelligt omfang kan fradrages i disse forskellige vaerdier.

43 Hvad angaar den forhoejelse af afgiftsgrundlaget, der skyldes transportomkostninger til den italienske graense, havde Italien ogsaa gjort gaeldende, at den bygger paa Faellesskabets forordning om toldvaerdi, og saaledes ikke kan vaere i strid med faellesskabsretten. Hertil maa siges, at denne forordning skal regulere handelen med tredjelande (21). En beregning af toldvaerdien med tillaeg af transportomkostningerne indtil graensen kan ved indfoersler fra tredjelande i al fald ikke vaere i strid med artikel 95, idet artikel 95 ikke finder anvendelse i denne situation. Men det betyder ikke, at en saadan forhoejelse af afgiftsgrundlaget ved anvendelse af denne forordnings regler paa en helt anden situation - nemlig indfoersel af varer fra andre medlemsstater - ikke strider mod forbuddet mod forskelsbehandling ifoelge artikel 95.

44 Den italienske regering har endelig naevnt mit forslag til afgoerelse i OTO-sagen, der efter dens opfattelse viser, at der ikke foreligger en forskelsbehandling af indfoerte og indenlandske varer. Der henvises herved til en udtalelse om, at der ikke i sagen foreligger oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan fastslaas, at varer hidroerende fra andre medlemsstater (det vaere sig varer, der er produceret eller bragt i fri omsaetning dér) stilles ringere end varer, der er produceret i Italien (22). Denne udtalelse henviser, som det klart fremgaar af den dertil givne note, til et tidligere punkt i forslaget vedroerende fortolkningen af ordlyden af det praejudicielle spoergsmaal i sagen. Der var dér tale om indfoersler fra tredjelande. Den udtalelse, Italien har citeret, skal derfor forstaas saaledes, at dette praejudicielle spoergsmaal ikke indeholdt oplysninger, der peger i retning af en forskelsbehandling af faellesskabsvarer, og at det derfor var ufornoedent at tage stilling til det.

2. Muligheden for at fastsaette afgiftsgrundlaget under anvendelse af faste fradrag for varer, der er fremstillet i Italien

45 Det er den forelaeggende rets opfattelse, at der muligvis ogsaa bliver tale om forskelsbehandling som foelge af den alene for indenlandske produkter bestaaende adgang til at fastsaette afgiftsgrundlaget under anvendelse af faste fradrag heri.

46 Italien har afvist, at der bliver tale om forskelsbehandling som naevnt. Det anfoeres herved, at denne adgang til beregning med faste fradrag ikke har til formaal at nedsaette afgiftsgrundlaget. Fradrag paa 35% foretages ikke i vaerdien franko fabrik, men i salgsprisen. Det er herved lagt til grund, at den faste sats paa 35% svarer til den prismaessige betydning af transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien. Disse omkostninger kan ogsaa for indfoerte varer fratraekkes i afgiftsgrundlaget. Italien har desuden anfoert, at det ogsaa er muligt at tilpasse det faste fradrags stoerrelse efter den almindelige konjunkturudvikling eller aendre stoerrelsen af det for de produkter, for hvilke omkostningernes prismaessige betydning ikke svarer til procentandelen 35. Endvidere henvises der til, at den varepris, som producenterne har anmeldt, og i hvilken det faste fradrag sker, skal svare til varens normalvaerdi, saaledes som denne fastlaegges paa grundlag af de italienske bestemmelser. Myndighederne kontrollerer, om dette er tilfaeldet. Ganske vist maa anmeldelserne fra en producent, der oensker at benytte sig af adgangen til beregning under anvendelse af faste fradrag, i foerste omgang anses for korrekte. Men det betyder ikke, at administrationen er bundet af dem og ikke kan kontrollere oplysningerne i anmeldelserne.

47 Det er grunden til, at beregning paa grundlag af et fast fradrag kun udgoer et alternativ til beregningen af afgiftsgrundlaget. De omkostninger, der fradrages, aendres ikke, og der sker saaledes heller ingen aendring af afgiftsgrundlaget. Adgangen til beregning under anvendelse af faste fradrag er ikke et privilegium for indenlandske producenter. Og svarende hertil kan der heller ikke antages at vaere tale om en ringere stilling for indfoerte varer.

48 Den italienske regering har ikke bestridt, at afgiftsgrundlaget langt hurtigere og enklere lader sig fastlaegge for indenlandske produkter, naar beregningen sker under anvendelse af faste fradrag. Hermed sker der efter dens opfattelse dog kun en genoprettelse af sammenlignelige situationer for indenlandske og indfoerte varer. Beregningen af afgiftsgrundlaget for indenlandske produkter er, saafremt adgangen til beregning under anvendelse af faste fradrag ikke kan anvendes, langt vanskeligere end for indfoerte produkter.

49 For indfoerte produkter kraeves det kun, at toldvaerdien bestemmes paa grundlag af forordning nr. 1224/80, og denne vaerdi kan fastlaegges objektivt paa grundlag af formelle regler. Afgiftsgrundlagene bygger nemlig paa opfyldelse af de samme formaliteter som dem, der skal vaere opfyldt i forbindelse med toldanmeldelsen. Vaerdien ab fabrik for indenlandske produkter er meget vanskeligere at fastlaegge. Herved kan man ikke direkte stoette sig paa regnskaber og skattedokumenter (f.eks. paa regninger, der - uden at sondre - indregner alle paaloebne omkostninger i prisen). En importoer skal ikke bruge flere formularer eller oplysninger end i forbindelse med almindelig graensepassage, mens det for at fastlaegge afgiftsgrundlaget for indenlandske produkter er noedvendigt at anmeldelsen vedlaegges yderligere dokumenter og beviser.

50 Denne argumentation kan efter min mening ikke uden videre laegges til grund. Det er heller ikke for indfoerte varer tilstraekkeligt at angive vaerdien franko graensen. Desuden skal ogsaa i saa fald, hvis et fradrag af transport- og markedsfoeringsomkostninger, der paaloeber paa det italienske marked, skal vaere muligt, disse omkostninger angives noejagtigt. Det er i den forbindelse vanskeligt at se, hvorfor disse omkostninger skulle vaere lettere at fastsaette for indfoerte varer end for indenlandske varer, og det saa meget mindre som der for indfoerte varer paaloeber transport- og markedsfoeringsomkostninger til graensen og ogsaa inden for Italien. Importoerer skal altsaa i modsaetning til indenlandske producenter ogsaa foretage en fordeling af omkostningerne alt efter, i hvilket omraade de er paaloebet. Det ses ikke, hvorfor importoeren i den forbindelse har brug for faerre dokumenter og beviser end den indenlandske producent, medmindre grunden skulle vaere, at importoerer slet ikke kan fradrage disse omkostninger, hvilket jo ville vaere en virkelig forskelsbehandling i artikel 95's forstand.

51 Dette er grunden til, at det ikke kan antages, at en adgang til beregning under anvendelse af faste fradrag foerer til en ophaevelse af de forskelle, der karakteriserer stillingen for henholdsvis importoerer og indenlandske producenter. De befinder sig endog i en stilling, der kan sammenlignes. Anvendelse af faste fradrag goer i al fald beregningen lettere. Der ses ikke som den italienske regering har haevdet at foreligge objektive grunde til, at denne lettere beregning ikke ogsaa kommer indfoerte produkter til gode.

52 Den italienske regering har imidlertid ogsaa gjort gaeldende, at adgangen til beregning under anvendelse af faste fradrag kun repraesenterer en formel forenkling, som ikke foerer til hoejere afgiftsbelastning af indfoerte produkter.

53 Ifoelge Domstolens praksis indeholder artikel 95, stk. 1, et forbud mod, at en medlemsstat paalaegger varer indfoert fra en anden medlemsstat afgifter, der er beregnet i henhold til andre metoder eller andre regler end dem, der gaelder for afgiften paa et lignende indenlandsk produkt - saasom et fast beloeb i det ene tilfaelde og et progressivt i det andet - saafremt det indfoerte produkt herved - selv om det kun maatte ske i visse tilfaelde - bliver paalagt en hoejere afgift (23). Efter Kommissionens opfattelse kan det fastslaas, at der foreligger en saadan forskelsbehandling af indfoerte produkter, der andrager 35%. Beregning under anvendelse af et fast fradrag, der kun kan ske for indenlandske produkter, udgoer den eneste mulighed for at fradrage transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien. Kommissionen har i den forbindelse endnu en gang paapeget, at der foreligger en forskelsbehandling paa grundlag af forskellige afgiftsgrundlag. Herefter kan de prisandele, der vedroerer transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien, ikke fradrages, da de ikke er saerskilt angivet i fakturaen, men blot indgaar i den ene i fakturaen angivne pris. Endvidere findes der ingen procedure, i henhold til hvilken importoererne kan anmelde disse omkostninger og opnaa fradragsret for dem. Endelig har Kommissionen endnu en gang bemaerket, at som foelge af centraliseringen er det ikke muligt at foretage en opdeling af prisen hverken paa grundlag af bestemte omkostningsomraader eller bestemte medlemsstater, i hvilke omkostningerne paaloeber. Et krav herom fra den italienske regerings side vil vaere ligefrem »djaevelsk«. Man kan saaledes gaa ud fra, at transport- og markedsfoeringsomkostninger i Italien ikke bliver opgjort og derfor ikke kan fradrages, medmindre der indfoeres en ordning om faste fradrag. Det goer der kun for indenlandske producenter, hvor fradraget er paa 35%, og indfoerte varer afgiftsbelastes altsaa af en 35% hoejere vaerdi, da der ikke for dem kan opnaas en saadan fradragsret.

54 Det er tvivlsomt, om det virkelig kan laegges til grund, at man efter den »normale metode« slet ikke kan fradrage omkostninger. Spoergsmaalet herom maa eventuelt afgoeres af den italienske ret. I oevrigt maa forholdet vaere det, at hver virksomhed inden for rammerne af sine prisberegninger skal fastlaegge, i hvilket omfang transport- og markedsfoeringsomkostninger indgaar i prisen. Disse stoerrelser skal i oevrigt ogsaa fremgaa af regnskaberne. Dog er det tvivlsomt, om disse talansaettelser er praecise nok til at opfylde betingelserne for anerkendelse af en fradragsret for disse omkostninger - ikke mindst fordi det i en tid, hvor forhandlernettene styres centralt, vil kunne vaere saerdeles vanskeligt praecist at opgoere de omkostninger, der paaloeber i Italien.

55 Det kan i al fald ikke under disse omstaendigheder udelukkes, at virksomheder fra andre medlemsstater ikke tilstraekkeligt praecist kan opgoere deres omkostninger og saaledes ikke fuldt ud fratraekke dem. Den italienske regering har selv naevnt, hvor vanskeligt det er for de italienske producenter at opgoere de omkostninger, der skal fratraekkes efter den »normale metode«. Da forholdene som tidligere naevnt paa dette punkt ikke stiller sig anderledes for indfoerte produkter, kan man ikke udelukke, at det i visse tilfaelde for udenlandske produkter bliver vanskeligere - om ikke fuldstaendig umuligt - at fradrage omkostningerne til transport og markedsfoering i Italien. Dette er i og for sig tilstraekkeligt til at fastslaa, at der foreligger en forskelsbehandling i artikel 95's forstand. Der bliver derfor ikke blot, som anfoert af Italien, tale om, hvad der er mere eller mindre bekvemt for virksomheder fra andre medlemsstater. For selv om disse virksomheder paa en eller anden maade fandt ud af, hvorledes deres omkostninger kunne fratraekkes, ville de bestemt i forbindelse hermed blive paalagt langt stoerre - herunder finansielle - byrder, end dem, indenlandske producenter maa baere. Ogsaa i denne situation ville der stadig bestaa en risiko for at indfoerte produkter faar en ringere stilling. Denne risiko kan kun afvaerges, saafremt der ogsaa gives adgang til at foretage faste fradrag for indfoerte varer. Da forholdene, som tidligere naevnt, stiller sig helt ens for indfoerte og indenlandske varer, er der intet, der kan begrunde, at en saadan adgang ikke anerkendes.

56 Den italienske regering har endelig gjort gaeldende, at adgangen til at foretage faste fradrag medfoerer en ringere stilling for indenlandske producenter, da en saadan adgang til forenklet beregning altid som modstykke har en noget hoejere afgiftsbelastning af den hermed begunstigede personkreds. Dog foreligger der ikke hermed nogen hindring for at udvide ordningen med faste fradrag, saaledes at den ogsaa kommer til at omfatte indfoerte varer. Adgangen til at foretage beregning under anvendelse af faste fradrag kan anerkendes for indfoerte varer paa de samme vilkaar som dem, der gaelder for indenlandske varer. Den omstaendighed, at der hermed vil kunne blive tale om en lidt haardere afgiftsbelastning, giver ikke anledning til nogen forskel i behandlingen af og dermed diskriminering af indfoerte varer.

57 EFTA-Tilsynsmyndigheden har endelig anfoert, at der i forbindelse med beregning og anvendelse af faste fradrag kan blive tale om en anden forskelsbehandling af indfoerte varer. Det anfoeres, at allerede den omstaendighed, at der for et produkt med en fortjenstmargen paa under 35% alligevel kan fratraekkes 35% af den normale vaerdi, giver anledning til en fortrinsstilling for indenlandske produkter. Herved kan producenten bringe den vaerdi, der afgiftsbelastes, ned under produktets vaerdi, der efter den »normale beregningsmetode« skal anses for beskatningsgrundlag.

58 Jeg kan ikke helt foelge denne beregning, for det faste fradrag paa 35% skal jo ikke svare til fortjenstmargenen, men den andel af prisen, der vedroerer transport- og markedsfoeringsomkostningerne i Italien. Sagen kunne stille sig anderledes, hvis EFTA-Tilsynsmyndigheden holdt sig til disse omkostninger.

59 Afslutningsvis maa det imidlertid fastslaas, at den italienske ordning om den statslige forbrugsafgift er i strid med artikel 95, idet den ikke indeholder regler om en adgang til beregning under anvendelse af faste fradrag for indfoerte varer.

3. Forskellige regler for afgiftens opkraevning

60 Den forelaeggende ret har ogsaa rejst spoergsmaal om afgiftens lovlighed efter EF-traktatens artikel 95 under henvisning til de forskellige regler for afgiftens opkraevning. For indfoerte varer opstaar pligten til at betale afgiften paa tidspunktet for varernes indfoersel ved graensen. Afgiften forfalder ogsaa til betaling paa dette tidspunkt og skal betales af importoeren. For indenlandske produkter gaelder andre regler. Her opstaar pligten til at betale afgiften, naar produktet bringes i omsaetning paa det italienske marked. Den forfalder imidlertid foerst senere, nemlig naar de indenlandske producenter fremlaegger erklaering for skattemyndighederne. Dette skal ske kvartalsvis i loebet af den foerste maaned efter det kvartal, der fremlaegges erklaering for. Det betyder, at afgiften forfalder og saaledes skal betales paa et tidspunkt, der kan ligge op til fire maaneder efter det tidspunkt, hvor varerne er bragt i omsaetning.

61 Efter Kommissionens, sagsoegerens og EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse er ogsaa dette udtryk for en efter EF-traktatens artikel 95 forbudt forskelsbehandling af indfoerte varer. Der henvises herved til Domstolens praksis, hvorefter en afgifts virkning kan aendres af de naermere regler for beskatningsgrundlaget og for opkraevningen, der gaelder for henholdsvis indenlandsk produktion og importerede varer (24). Saadanne forskellige regler for opkraevning af en afgift foreligger, naar der for indenlandske produkter findes betalingslettelser, der ikke gives for indfoerte varer. Goer der det, foreligger der en tilsidesaettelse af artikel 95, selv om fordelen i form af betalingslettelser er ubetydelig (25).

62 Ogsaa i det her omhandlede tilfaelde udsaettes betalingen af forbrugsafgiften for indenlandske produkter i op til fire maaneder. Og i betragtning af de betydelige beloeb, som sagsoegeren i hovedsagen har rejst krav om, kan der ikke her tales om en ubetydelig fordel for indenlandske varer. Foelgelig foreligger der en overtraedelse af artikel 95.

63 Den italienske regering har til forsvar for denne opkraevningsmaade gjort gaeldende, at uden den er det ikke laengere muligt at foere en effektiv afgiftskontrol. Den har anfoert, at naar der er tale om indfoerte produkter, sker der i hvert enkelt tilfaelde fortoldning og afgiftsberegning af et helt parti varer ved graensen. Anderledes forholder det sig med indenlandske varer. De bringes stykvis paa markedet. Men en effektiv afgiftskontrol kan ikke gennemfoeres for hver enkelt artikels vedkommende. Dette er grunden til, at denne situation maa afpasses efter situationen for indfoerte varer. Det goer man ved at opgoere de tilfaelde, i hvilken en producent bringer en vare i omsaetning og dermed bliver afgiftspligtig, periodisk. For det saaledes opgjorte bestemte antal tilfaelde afgives saa én afgiftserklaering, der derefter kan kontrolleres af afgiftsmyndighederne.

64 Saaledes har den italienske regering forklaret, hvorfor det er noedvendigt, at indenlandske producenter afgiver en afgiftserklaering ikke for hvert enkelt produkt, men for et bestemt tidsrum. Men dermed har den ikke givet nogen grund for, at den dermed forbundne mulighed for betalingshenstand ikke gives for indfoerte varer. Paa dette punkt kan en overtraedelse af artikel 95 kun undgaas ved, at denne henstand ogsaa gives for indfoerte varer. Det maa imidlertid vaere tvivlsomt, om den nu bestaaende adgang til efter ansoegning foerst at indbetale afgiften 30 dage efter indfoerslen er tilstraekkelig. Dette er imidlertid et spoergsmaal, som den nationale ret maa afgoere, og i den forbindelse maa det ogsaa undersoeges, om kravet om en ansoegning udgoer en beskyttelse i forhold til indenlandske varer.

65 Det maal, der herved maa haves for oeje, er at undgaa, at indfoerte produkter stilles ringere end indenlandske.

66 Den italienske regering har anmodet om, at Domstolen, saafremt det konstateres, at der foreligger forskelsbehandling i kraft af de forskellige opkraevningsregler, fastsaetter kriterier for, hvorledes den hoejere afgiftsbelastning af udenlandske produkter i et saadant tilfaelde beregnes. Det er imidlertid ikke Domstolens opgave at afgoere nationale tvistigheder. Den kan kun give den forelaeggende ret kriterierne for en fortolkning af faellesskabsretten. Den praecise fastlaeggelse af, hvilket beloeb der skal betales til sagsoegeren, maa foretages af den nationale ret. Det tilkommer ogsaa den nationale ret efter sin egen retsorden at afgoere, om en intern afgift, der er diskriminerende i artikel 95's forstand, skal anses for uberettiget i sin helhed eller kun, for saa vidt den rammer den indfoerte vare haardere end den indenlandske vare (26).

67 Det maa derfor fastslaas, at EF-traktatens artikel 95 skal fortolkes saaledes, at en forbrugsafgift som den her omhandlede er i strid med artikel 95, naar afgiftsgrundlaget beregnes paa forskellig maade, og opkraevningen sker efter forskellige regler for henholdsvis indenlandske varer og varer indfoert fra andre medlemsstater, og naar muligheden for at opnaa et fast fradrag ved beregningen af afgiftsgrundlaget er forbeholdt indenlandske varer.

C - Forslag til afgoerelse

68 Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal paa foelgende maade:

EF-traktatens artikel 95 skal fortolkes saaledes, at den indeholder et forbud mod, at en medlemsstat indfoerer og opkraever en forbrugsafgift som den, der er fastsat ved artikel 4 i lovdekret af 30. december 1982, som konverteret ved lov nr. 53 af 28. februar 1983, og hvis gennemfoerelse blev reguleret ved finansministerens anordning af 23. marts 1983, naar afgiftsgrundlaget og opkraevningsmaaden er forskellige for indenlandske varer og varer indfoert fra andre medlemsstater, og naar muligheden for at beregne afgiftsgrundlaget under anvendelse af faste fradrag er forbeholdt indenlandske varer.

(1) - Afgiften blev indfoert ved artikel 4 i lovdekret af 30.12.1982, der efter senere aendring er blevet til artikel 4 i lov nr. 53 af 28.2.1983. Gennemfoerelsesbestemmelser til denne lov findes i ministeriel anordning af 23.3.1983.

(2) - Dom af 13.7.1994, sag C-130/92, OTO, Sml. I, s. 3281.

(3) - Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 af 28.5.1980 om varers toldvaerdi (EFT L 134, s. 1).

(4) - Den i fodnote 2 naevnte sag C-130/92, praemis 15 ff.

(5) - Den i fodnote 2 naevnte sag C-130/92, praemis 11.

(6) - Den i fodnote 2 naevnte sag C-130/92, praemis 18 ff.

(7) - Den i fodnote 2 naevnte sag C-130/92, praemis 16.

(8) - Dom af 20.2.1973, sag 54/72, FOR mod VKS, Sml. s. 193, praemis 5.

(9) - Dom af 17.2.1976, sag 45/75, Rewe, Sml. s. 181, praemis 12.

(10) - Dom af 4.4.1968, sag 27/67, Fink-Frucht, Sml. 1965-1968, s. 509, org. ref.: Rec. s. 327, s. 342 og 343.

(11) - Efter artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1224/80 er toldvaerdien af de indfoerte varer den pris, som faktisk er betalt eller skal betales for varerne ved salg til eksport til Faellesskabets toldomraade. Efter forordningens artikel 8, stk. 1, litra c), skal til denne pris laegges bl.a. transport- og forsikringsomkostninger for de indfoerte varer til varernes indfoerselssted i Faellesskabets toldomraade.

(12) - Kommissionen har henledt opmaerksomheden paa, at transportomkostningerne i et saadant tilfaelde indgaar to gange ved beregningen, da de ifoelge forordningens artikel 8 udtrykkeligt skal laegges til prisen.

(13) - Dom af 27.2.1980, sag 55/79, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 481, praemis 8 med flere henvisninger til retspraksis.

(14) - Dom af 22.6.1976, sag 127/75, Bobie, Sml. s. 1079, praemis 3.

(15) - Dom af 22.3.1977, sag 74/76, Ianelli, Sml. s. 557.

(16) - Den i fodnote 15 naevnte sag 74/75, praemis 20 og 21.

(17) - I den forbindelse skal jeg endnu en gang henvise til eksemplet vedroerende tv-apparater, der er henholdsvis indfoert til og transporteret i Italien; jf. ovenfor i punkt 18.

(18) - Den ovenfor i fodnote 13 naevnte sag 55/79, praemis 12.

(19) - Den ovenfor i fodnote 9 naevnte sag 45/75, praemis 15.

(20) - Jf. ovenfor i punkt 31-34.

(21) - Artikel 1, stk. 1, litra g), og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1224/80.

(22) - Forslag til afgoerelse i sag C-130/92, Sml. 1994 I, s. 3283, punkt 15.

(23) - Den ovenfor i fodnote 14 naevnte sag 127/75, praemis 4, samt den ovenfor i fodnote 9 naevnte sag 45/75, praemis 15.

(24) - Den ovenfor i fodnote 13 naevnte sag 55/79, praemis 8.

(25) - Den i fodnote 13 naevnte sag 55/79, praemis 9.

(26) - Den i fodnote 15 naevnte sag 74/76, praemis 22.