ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Den forelæggende ret har anført, at selv om en motorforvogn og en sættevogn er selvstændige køretøjer, og som sådan hver især er omfattet af forsikringspligten, indeholder direktiv 2009/103 ikke nogen udtrykkelig bestemmelse om, hvordan ansvaret skal fastslås, hverken over for tredjemand eller indbyrdes, i tilfælde af en ulykke, der involverer et sammenkoblet vogntog, som er sammensat af disse to dele. Den forelæggende ret har imidlertid præciseret, at i henhold til dens praksis har de forskellige elementer i et sammenkoblet vogntog et solidarisk ansvar over for skader forvoldt på tredjemand, og at artikel 19 i bekendtgørelsen om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer i stk. 2 regulerer, hvordan ansvaret skal fordeles indbyrdes. Denne bestemmelse foreskriver imidlertid ikke, hvordan forsikringsgiverne for de forskellige køretøjer, der udgør et sammenkoblet vogntog, er indbyrdes ansvarlige, når, således som det er tilfældet i den sag, der er indbragt for denne ret, skaderne på et af køretøjerne alene kan tilregnes det andet køretøj. Denne bestemmelse gør det derfor ikke muligt at besvare spørgsmålet om, hvorvidt den tingsskade, der er forvoldt sættevognen, skal dækkes af den lovpligtige forsikring for det trækkende køretøj.
16

First-tier Tribunal (Tax Chamber) (retten i første instans (afdelingen for sager om skatter og afgifter), Det Forenede Kongerige) gav WR medhold i det søgsmål, som han anlagde til prøvelse af den omtvistede opkrævning og bøden. Denne ret fastslog, at WR, selv om han vidste, at de omhandlede varer var punktafgiftspligtige, ikke havde medvirket til forsøget på smugleri af disse varer. Da han ikke havde adgang til systemet til kontrol af punktafgiftspligtige varers bevægelser, havde han ingen måde, hvorpå han kunne kontrollere, om ARC-nummeret på CMR-fragtbrevet havde været anvendt tidligere. Desuden var der intet i den dokumentation, han havde til rådighed, der kunne give anledning til tvivl i denne henseende. WR var desuden ikke ejer af lastvognen og havde ingen selvstændig interesse i varerne, idet hans eneste interesse var at følge instrukserne om at afhente og levere disse varer mod betaling herfor. Kun de personer, der organiserede forsøget på smugleriet, havde faktisk og retlig kontrol over de omhandlede varer på tidspunktet for beslaglæggelsen. Den nævnte ret bemærkede endvidere, at WR havde underrettet den person, der havde instrueret ham i at transportere de omhandlede varer, om beslaglæggelsen, samt at identiteten af de personer, der stod bag forsøget på smugleri, ikke var fastslået, og at skatte- og toldmyndigheden hverken havde forsøgt at fastslå disse personers identitet eller identiteten af ejeren af lastbilen.
1)

Artikel 40, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 4, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ethvert dokument, som en ansøger om international beskyttelse fremlægger til støtte for en fornyet ansøgning, automatisk anses for ikke at udgøre »nye elementer eller oplysninger« i denne bestemmelses forstand, når dokumentets ægthed ikke kan fastslås, eller når kilden til et sådant dokument ikke kan efterprøves objektivt.
Artikel 4 med overskriften »Underretning af den berørte person« i Kommissionens afgørelse 1999/396/EF, EKSF, Euratom af 2. juni 1999 om betingelser og regler for interne undersøgelser i forbindelse med bekæmpelse af svig, korruption og alle andre ulovlige aktiviteter til skade for Fællesskabernes interesser (EFT 1999, L 149, s. 57) bestemmer:

»Såfremt det afsløres, at et medlem af, en tjenestemand eller anden ansat i Kommissionen kunne være personligt involveret, skal den pågældende hurtigt underrettes, såfremt der ikke er risiko for, at dette skader undersøgelsen. Under alle omstændigheder kan der ikke drages konklusioner, som med navns nævnelse berører et medlem, en tjenestemand eller en anden ansat i Kommissionen, efter undersøgelsens afslutning, uden at den pågældende har fået mulighed for at udtale sig om de faktiske omstændigheder, som berører ham.

I tilfælde, der nødvendiggør absolut hemmeligholdelse af hensyn til undersøgelsen og anvendelse af undersøgelsesmetoder, der henhører under en national retsmyndighed, kan forpligtelsen til at give medlemmet af, tjenestemanden eller den ansatte i Kommissionen lejlighed til at udtale sig i forståelse med henholdsvis Kommissionens formand og generalsekretær udsættes til senere.«
Artikel 5 i direktiv 2003/71 bestemte:

»1. Med forbehold af artikel 8, stk. 2, skal prospektet indeholde samtlige de oplysninger, som afhængigt af de karakteristiske træk ved udstederen og ved de værdipapirer, der udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked, er nødvendige for, at investorerne kan danne sig et velbegrundet skøn over udstederens aktiver og passiver, finansielle stilling, resultater, forventede udvikling samt en eventuel garant og over de rettigheder, der er knyttet til disse værdipapirer. Sådanne oplysninger skal fremlægges i en let analyserbar og forståelig form.

2. Prospektet skal indeholde oplysninger om udstederen og de værdipapirer, der skal udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked. Det skal også indeholde et resumé. I dette resumé, der skal være kortfattet og i et ikke-teknisk sprog, fremlægges de vigtigste forhold og risici i forbindelse med udstederen, en eventuel garant og værdipapirerne på det sprog, som prospektet oprindelig blev udarbejdet på. Resuméet skal ligeledes indeholde en advarsel om:

[…]

d) at de personer, som har indgivet resuméet eller eventuelle oversættelser heraf og anmodet om anmeldelse heraf, kan ifalde et civilretligt erstatningsansvar, men kun såfremt det er misvisende, ukorrekt eller uoverensstemmende, når det læses sammen med de andre dele af prospektet.

[…]«
48

For så vidt som det i hovedsagen omhandlede produkt ud over vand indeholder andre stoffer end hydroxyacetaldehyd, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, er der imidlertid ikke tale om en vandig løsning af et stof, der består af en molekylær enhed, hvis sammensætning defineres som et konstant forhold mellem grundstoffer, og som kan repræsenteres ved et definitivt struktureret diagram som omhandlet i de forklarende bemærkninger til HS vedrørende kapitel 29 heri, der er nævnt i nærværende doms præmis 45. Disse andre stoffer, der forekommer i ikke ubetydelige mængder i det i hovedsagen omhandlede produkt, kan ikke udgøre »urenheder« som omhandlet i disse forklarende bemærkninger. Således som Kommissionen har anført som svar på et spørgsmål fra Domstolen, følger det nemlig af det patent, der er omhandlet i de sagsakter, som Domstolen råder over, at disse andre stoffer i betydeligt omfang er blevet bibeholdt bevidst i produktet, således at det i kraft af dets brunfarvningsegenskaber er egnet til en specifik anvendelse med henblik på farvning og aromatisering af fødevarer.
58

I denne henseende bemærkes, at forordning nr. 883/2004, som forordning nr. 987/2009 fastsætter gennemførelsesbestemmelser til, således som det fremgår af 1. og 45. betragtning hertil og af artikel 42 EF, nu artikel 48 TEUF, på grundlag af hvilken bestemmelse den er vedtaget, tager sigte på at sikre arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union under hensyntagen til særegenhederne i de nationale lovgivninger om social sikring og at koordinere de enkelte medlemsstaters nationale sociale sikringsordninger for at sikre, at retten til fri bevægelighed for personer reelt kan udøves, og således bidrage til en forbedring af levestandarden og beskæftigelsesvilkårene for personer, som flytter inden for EU (jf. i denne retning dom af 16.7.2020, AFMB m.fl., C-610/18, EU:C:2020:565, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
10

Artikel 42c, stk. 1 og 4, i loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers, du 15 décembre 1980 (lov om udlændinges adgang til, ophold og bosættelse i samt udsendelse af Belgien) (Moniteur belge af 31.12.1980, s. 14584), hvorved det tilsigtes at gennemføre artikel 13, stk. 2, i direktiv 2004/38 i belgisk ret, fastsætter i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »lov af 15. december 1980«), at den minister, hvis ansvarsområde omfatter udlændinges adgang til, ophold og bosættelse i samt udsendelse af Belgien (herefter »ministeren«), eller dennes befuldmægtigede inden for fem år fra indrømmelsen af deres opholdsret kan bringe opholdsretten for familiemedlemmer til en unionsborger, der ikke selv er unionsborgere, og som opholder sig i Unionen som familiemedlemmer til denne unionsborger, til ophør, når ægteskabet med den unionsborger, som de har ledsaget eller sluttet sig til, er opløst, eller parterne ikke længere lever sammen, medmindre det pågældende familiemedlem godtgør, at der foreligger en særligt vanskelig situation, såsom at denne har været udsat for vold i hjemmet under ægteskabet eller det registrerede partnerskab, og forudsat, at den berørte person godtgør, at denne er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i Belgien eller råder over tilstrækkelige midler, således at den pågældende ikke bliver en byrde for det belgiske sociale system under sit ophold, og at vedkommende er omfattet af en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i Belgien, eller i denne medlemsstat har status som familiemedlem til en person, som opfylder disse betingelser.
42

Hvad angår udbudsprocedurens ikke-gennemsigtige karakter gjorde appellanten følgende argumenter gældende: For det første var udbudsproceduren ikke blevet offentliggjort uden for Den Europæiske Union, for det andet var en række dokumenter af betydning for salget slet ikke blevet offentliggjort eller var blevet offentliggjort for sent eller på en vildledende måde, for det tredje havde Kommissionen fejlagtigt fundet, at leveringen af en mark-up version af købskontrakten vedrørende aktiverne strengt taget var omfattet af forretningsforhandlingerne og således ikke relevant med hensyn til statsstøtte, for det fjerde havde Kommissionen fejlagtigt fastslået, at forsinket fremlæggelse af oplysninger under udbudsproceduren ikke havde påvirket indgivelsen af tilbudsgivernes endelige tilbud eller afslutningen af de dertil nødvendige økonomiske beregninger, og for det femte havde Kommissionen fejlagtigt konkluderet, at KPMG, som er juridisk og finansiel rådgiver for sælgerne, havde givet samtlige tilbudsgivere alle de nødvendige oplysninger til at kunne foretage en korrekt vurdering af Nürburgrings aktiver.
55

Hvad angår den normative kontekst, som direktiv 2005/60 indgår i, skal det bemærkes, at på tidspunktet for dette direktivs vedtagelse var rammeafgørelse 2001/500 i kraft. I overensstemmelse med denne rammeafgørelses artikel 1, litra b), skal medlemsstaterne – for at fremme en indsats mod organiseret kriminalitet – træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der ikke tages eller opretholdes forbehold med hensyn til bl.a. Strasbourgkonventionens artikel 6, stk. 1, litra a), for så vidt som det drejer sig om alvorlige lovovertrædelser, og under alle omstændigheder for så vidt som det drejer sig om lovovertrædelser, som kan medføre frihedsstraf eller en sikkerhedsforanstaltning af en maksimumsvarighed på over ét år, eller, for så vidt angår de medlemsstater, der har en minimumstærskel for lovovertrædelser i deres retssystem, lovovertrædelser, som kan medføre frihedsstraf eller en sikkerhedsforanstaltning af en minimumsvarighed på over seks måneder.
78

Ifølge fast retspraksis følger det af selve ordlyden af den nævnte bestemmelse, at to betingelser kumulativt skal være opfyldt, for at reglen om afgiftsfritagelse kan finde anvendelse, nemlig at den pågældende virksomhed for det første udøves af et offentligretligt organ, og at dette organ for det andet handler i sin egenskab af offentlig myndighed. Hvad angår den sidstnævnte betingelse er det fremgangsmåden for udøvelsen af den pågældende virksomhed, som gør det muligt at fastlægge rækkevidden af de offentligretlige organers afgiftsfritagelse. Ved virksomhed, der udøves i egenskab af offentlig myndighed som omhandlet i momsdirektivets artikel 13, stk. 1, første afsnit, forstås således den virksomhed, der varetages af offentligretlige organer på grundlag af deres særlige retlige status, bortset fra virksomhed, som de udøver på samme retlige vilkår som private erhvervsdrivende (kendelse af 20.3.2014, Gmina Wrocław, C-72/13, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:197, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
73

Det samme gør sig gældende vedrørende dom af 5. december 2019 (III PO 7/18) og kendelse af 15. januar 2020 (III PO 8/18 og III PO 9/18), hvorved Sąd Najwyższy (Izba Pracy i Ubezpieczeń Społecznych) (øverste domstol (afdelingen for arbejds- og socialforsikringssager), Polen), som var den forelæggende ret i de hovedsager, der lå til grund for dommen i sagen A.K. m.fl., på grundlag af den lære, der kan udledes af denne sidstnævnte dom, fastslog, at domstolsrådet ikke i sin nuværende sammensætning udgør en upartisk og uafhængig instans i forhold til de lovgivende og udøvende polske myndigheder, og at disciplinærafdelingen ikke er en »domstol« som omhandlet i chartrets artikel 47, EMRK’s artikel 6 og forfatningens artikel 45, stk. 1. I disse afgørelser anførte Sąd Najwyższy (øverste domstol), ud over de faktorer, der allerede er omtalt i nærværende doms præmis 65, navnlig, for det første at disciplinærafdelingen ligeledes var blevet tillagt en enekompetence i forhold til sager om dommere ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) på området for arbejdsret, social sikring og pensionering, dvs. allesammen områder, der tidligere henhørte under de almindelige domstoles kompetence, for det andet at mulighederne for en ikke-udvalgt kandidat for, under udnævnelsesproceduren for de pågældende dommere, at anfægte domstolsrådets resolutioner var blevet betydeligt begrænset efter en række på hinanden følgende ændringer af lov om domstolsrådet, for det tredje at de personer, der var blevet udnævnt til dommere i disciplinærafdelingen, havde meget tydelige forbindelser til de lovgivende eller udøvende polske myndigheder, og for det fjerde at disciplinærafdelingen siden sin oprettelse bl.a. havde arbejdet for, at der skulle ske en tilbagetrækning af de anmodninger om præjudiciel afgørelse, der var blevet forelagt Domstolen i de sager, der lå til grund for dommen i sagen A.K. m.fl.
16

I september 2017 og sideløbende med de for Retten iværksatte sager anlagde OH sag ved den forelæggende ret, Polymeles Protodikeio Athinon (retten i første instans i civile sager i Athen, Grækenland), med påstand om, at kommissionsmedlemmet blev tilpligtet at erstatte den skade, som OH hævdede at have lidt som følge af, at kommissionsmedlemmet havde fremsat ærekrænkende beskyldninger mod ham ved at foreholde ham at have været årsagen til bruddet på det gensidige tillidsforhold og have udvist mangler ved udøvelsen af sit hverv. Denne adfærd fra kommissionsmedlemmet førte nemlig til, at Kommissionen opsagde OH’s ansættelseskontrakt, hvorved han led en økonomisk skade, som han har opgjort til 452299 EUR, svarende til et løntab for perioden fra den 1. november 2016 til den 31. oktober 2019. OH har for den forelæggende ret ligeledes nedlagt påstand om, at kommissionsmedlemmet tilpligtes at betale ham et beløb på 600000 EUR for ikke-økonomisk skade, og om, at det pålægges kommissionsmedlemmet at trække de falske og ærekrænkende beskyldninger, som angiveligt har påført OH skade, tilbage.
52

Ved at fastsætte minimumstærskler for lydopfattelse, hvis manglende overholdelse udgør en absolut medicinsk hindring for udførelse af opgaverne som fængselstjenestemand, uden mulighed for at undersøge, om den pågældende tjenestemand er i stand til at varetage sine opgaver, efter at der, efter omstændighederne, er foretaget tilpasninger i rimeligt omfang som omhandlet i nævnte artikel 5, synes bekendtgørelse nr. 12 at have indført et krav, der går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå de mål, som forfølges med denne bekendtgørelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Pravila službe v Slovenski vojski (bekendtgørelse om tjeneste i den slovenske hær) (Uradni list RS, nr. 84/09) definerer begrebet »vagttjeneste« på følgende måde:

»Vagttjeneste anses for at være en kampopgave i fredstid […], hvor en soldat i vagttjeneste ligeledes kan gøre brug af våben og dødbringende styrke i overensstemmelse med bestemmelserne i ZObr’s artikel 51. Vagttjenesten foretages i blokke af tid (inden for en periode på syv dage med permanent tilstedeværelse, dvs. 24 timer pr. dag på arbejdsstedet) med henblik på en hensigtsmæssig tilrettelæggelse af arbejdet. Vagttjeneste tilrettelægges af militærenheden, som ligeledes sikrer, at personer inden for samme enhed pålægges arbejdsopgaven med hensyn til at varetage vagttjenesterne ligeligt. Vagttjenesten har en særlig militær og strategisk betydning. Sikring af det kontinuerlige operative beredskab er en grundlæggende opgave for hæren i fredstid. For at sikre en tilstrækkelig grad af parathed i fredstid varetager hæren de faste styrker og faste foranstaltninger for at gribe ind. De faste styrker gør det muligt at sikre en uafbrudt kapacitet og hærens muligheder for at deltage militært og ikke-militært på landjorden, i havet og i luften i Republikken Slovenien. Forsvarsstyrkerne udgør en del af de faste styrker.

Vagttjenesten varetages af en væbnet enhed eller en militær gruppe, som sikrer den fysiske beskyttelse af personer, anlæg, aktiver og territoriet. […]

De generelle forpligtelser for de personer, der gør vagttjeneste, er at beskytte og årvågent forsvare det, der er betroet dem (anlæg, personer osv.), ikke lade deres våben ude af syne og til stadighed være rede til at gøre brug af dem, ikke at forlade vagtposten, indtil en person har afløst dem, ikke tillade nogen, bortset fra en overordnet, en næstkommanderende eller en øverstkommanderende for vagttjenesten, en vagthavende officer eller en ansvarlig for overvågningen, at nærme sig vagtposten eller den beskyttede bygning eller at færdes på et forbudt område. De personer, der gør vagttjeneste, skal desuden anholde disse personer, således som det er fastsat for visse vagtposter, og opretholde kontakten og kun kommunikere med den øverstkommanderende for vagttjenesten og de øvrige vagtorganer, og underrette den øverstkommanderende for vagttjenesten i tilfælde af forstyrrelser eller ved brand i nærheden, når der foreligger en trussel mod den beskyttede genstand eller styrkerne på grund af naturkatastrofer eller andre katastrofer, når de bliver syge eller har behov for nogen anden form for bistand.

Sikkerhedsstyrkerne skal garantere sikkerheden for anlæg, dokumenter, personer, våben og militært udstyr, ammunition og andet materiel mod forskellige former for trusler. […]«
Artikel 11, stk. 3, litra e), i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 988/2009, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter retten til at være tilsluttet værtsmedlemsstatens offentlige sygesikringsordning med henblik på at få adgang til lægebehandlingsydelser finansieret af denne stat er udelukket for ikke-erhvervsaktive unionsborgere, der er statsborgere i en anden medlemsstat, og som i henhold til artikel 11, stk. 3, litra e), i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 988/2009, er omfattet af værtsmedlemsstatens lovgivning og udøver deres ret til ophold på dennes område i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 1, litra b).

Artikel 4 og artikel 11, stk. 3, litra e), i forordning nr. 883/2004, som ændret ved forordning nr. 988/2009, samt artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 24 i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at disse bestemmelser derimod ikke er til hinder for, at sådanne unionsborgeres tilslutning til dette system ikke er gratis, således at det undgås, at de nævnte borgere bliver en urimelig byrde for værtsmedlemsstatens offentlige finanser.
90

Nærmere bestemt tilskynder retningslinje 3-8 til at træffe forskellige foranstaltninger for at sikre, at udviklingen og markedsføringen af et produkt er passende i forhold til den relevante målgruppe, at dette produkt testes, overvåges, korrigeres og distribueres via hensigtsmæssige kanaler, samt at det ledsages af information til distributørerne. Det præciseres således i retningslinje 3.3, at produktudvikleren kun bør udforme og markedsføre produkter med egenskaber, omkostninger og risici, der tilgodeser de interesser, mål og karakteristika, som kendetegner den identificerede målgruppe, og som er til gavn for denne.
Artikel 32 i direktiv 2009/73 med overskriften »Tredjeparts adgang«, der er identisk med artikel 18 i direktiv 2003/55, fastsætter følgende:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at der indføres en ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne samt [flydende naturgas (LNG)-faciliteter], som bygger på offentliggjorte tariffer, der gælder alle privilegerede kunder, herunder forsyningsvirksomheder, og som anvendes objektivt og uden at diskriminere mellem systembrugere. Medlemsstaterne sikrer, at tarifferne eller de metoder, de er baseret på, er godkendt forud for deres ikrafttræden i overensstemmelse med artikel 41 af en i artikel 39, stk. 1, omhandlet regulerende myndighed, og at disse tariffer – og metoderne, hvor kun disse godkendes – offentliggøres, inden de træder i kraft.

2. Transmissionssystemoperatører skal, hvis det er nødvendigt for, at de kan udøve deres hverv, bl.a. i forbindelse med grænseoverskridende transmission, have adgang til andre transmissionssystemoperatørers net.

3. Bestemmelserne i dette direktiv er ikke til hinder for, at der indgås langtidskontrakter, såfremt de overholder Fællesskabets konkurrenceregler.«
57

Hvad endelig angår det andet led i det eneste appelanbringende om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet skal det bemærkes, at selv om ansættelsesmyndigheden pålagde DK en økonomisk sanktion, er hverken formålet eller hensigten hermed, henset til betragtningerne i nærværende doms præmis 50, at yde erstatning for den skade, der er påført Unionen, men at sanktionere den disciplinære fejl, som DK har begået ved at tilsidesætte sine vedtægtsmæssige forpligtelser. I modsætning til, hvad sidstnævnte har gjort gældende, kan anvendelsen af en sådan sanktion således ikke anses for at være en tilkendelse af erstatning to gange for den pågældende skade i strid med proportionalitetsprincippet. Det følger heraf, at spørgsmålet om, hvorvidt det i nærværende doms præmis 26 omhandlede princip ikke blot er et belgisk civilretligt princip, men, som appellanten har gjort gældende, et almindeligt retsprincip, der gælder i alle medlemsstaterne, og som forbyder dobbelt erstatning for samme skade, er irrelevant i den foreliggende sag.