ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 3. april 2008 – Kommissionen mod Belgien

(Sag C-522/06)

»Traktatbrud – forordning (EF) nr. 2037/2000 – stoffer, der nedbryder ozonlaget – genvinding, genanvendelse, regenerering og destruktion af disse stoffer«

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 19)

Angående

Traktatbrud – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2037/2000 af 29. juni 2000 om stoffer, der nedbryder ozonlaget (EFT L 244, s. 1) – artikel 16, stk. 5, og artikel 17, stk. 1 – manglende vedtagelse af foranstaltninger til fastsættelse af krav til de minimumskvalifikationer, som personalet, der varetager genvinding, genanvendelse, regenerering og destruktion af de kontrollerede stoffer, som er anført i forordningens artikel 2, og som findes i køle- og luftkonditioneringsanlæg, varmepumper, brandsikringssystemer og brandslukkere, skal være i besiddelse af – manglende vedtagelse af praktisk gennemførlige sikkerhedsforanstaltninger for at undgå og minimere udsivning af kontrollerede stoffer og manglende kontrol med eventuel udsivning.

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 16, stk. 5, og artikel 17, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2037/2000 af 29. juni 2000 om stoffer, der nedbryder ozonlaget,

– idet det har undladt at fastsætte krav i overensstemmelse med artikel 16, stk. 5, i forordning nr. 2037/2000 til de minimumskvalifikationer, som visse personalegrupper, der arbejder med genvinding, genanvendelse, regenerering og destruktion af kontrollerede stoffer, skal være i besiddelse af, og

– idet det ikke for så vidt angår regionen Vallonien har vedtaget alle praktisk gennemførlige sikkerhedsforanstaltninger i overensstemmelse med artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 2037/2000 for at undgå og minimere udsivning af kontrollerede stoffer, samt idet det ikke har foretaget årlig kontrol for at konstatere, hvorvidt der er sket udsivning.
Klagedirektivets artikel 1 har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår procedurerne for indgåelse af offentlige kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 71/305/EØF 77/62/EØF og 92/50/EØF, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig hurtigst muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i de følgende artikler, særlig artikel 2, stk. 7, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsretten vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler, der omsætter denne ret.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurer efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en offentlig indkøbs-, bygge eller anlægskontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse. Medlemsstaterne kan navnlig kræve, at en person, der ønsker at gøre brug af en sådan procedure, på forhånd har underrettet den ordregivende myndighed om den påståede overtrædelse og om, at vedkommende agter at indgive klage.«
21

Efter den forelæggende rets opfattelse indeholder Awb’s artikel 4:46 imidlertid kun grundlag for at ophæve tilskuddet og ikke for at kræve et allerede udbetalt beløb tilbagebetalt. Efter dens opfattelse indeholder endvidere kun Awb’s artikel 4:57 grundlag for et sådant tilbagesøgningskrav, da denne bestemmelse indrømmer forvaltningsmyndigheden et skøn til iværksættelse heraf og til at foretage en interesseafvejning mellem myndighedernes og tilskudsmodtagerens interesser. Efter Raad van States opfattelse findes der imidlertid ikke nogen retsregel, som er til hinder for, at afgørelsen om at ophæve hele tilskuddet og kræve de allerede udbetalte beløb tilbage træffes ved en og samme afgørelse. Raad van State har angivet, at ministeriet har erkendt, at det fra begyndelsen burde have vidst, at det tilstræbte formål ikke kunne opfyldes, hvorfor retten er af den opfattelse, at den tilsidesættelse af bestemmelserne i ESF Regeling, som er en følge af fællesskabsbestemmelserne, må tilregnes forvaltningsmyndigheden. Heraf konkluderer den forelæggende ret, at ministeriet ifølge det nationale princip om beskyttelse af den berettigede forventning burde have givet afkald på at kræve hele tilskudsbeløbet tilbage, og at national ret derfor ikke i denne sag indeholder grundlag for tilbagesøgningen.
42

Den kompetente myndighed er under alle omstændigheder forpligtet til at begrunde sin afgørelse og angive, hvorfor den er af den opfattelse, at de af eksportøren fremlagte beviser ikke giver grundlag for at antage, at bestemmelserne i direktiv 91/628 er blevet overholdt. Den kompetente myndighed er herved navnlig forpligtet til at foretage en objektiv vurdering af de fremlagte dokumenter og påvise, at det godtgøres af de omstændigheder, som kan udledes af de oplysninger, den kompetente myndighed påberåber sig, at den dokumentation, som er vedlagt ansøgningen om eksportrestitutioner, ikke beviser, at de relevante bestemmelser i direktiv 91/628 er blevet overholdt. En sådan begrundet afgørelse er navnlig nødvendig for eksportøren af hensyn til hans mulighed for at anlægge sag til prøvelse af det fuldstændige eller delvise afslag på hans ansøgning om eksportrestitutioner.
Artikel 3a i direktiv 89/552, der er indsat ved direktiv 97/36, har følgende ordlyd:

»1. Enhver medlemsstat kan træffe foranstaltninger i overensstemmelse med fællesskabsretten for at sikre, at et tv-spredningsforetagende under dens jurisdiktion ikke udnytter sin eneret til at udsende begivenheder, der af den pågældende medlemsstat anses for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i den pågældende medlemsstat forhindres i at kunne følge sådanne begivenheder via direkte eller tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn. Træffer en medlemsstat sådanne foranstaltninger, udarbejder den en liste over begivenheder — nationale eller ikke-nationale — som den anser for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse. Dette skal ske på en klar og gennemskuelig måde og i tilstrækkelig god tid til at sikre efterlevelse i praksis. Den pågældende medlemsstat beslutter i den forbindelse ligeledes, om disse begivenheder helt eller delvis skal kunne transmitteres direkte eller — hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt — helt eller delvis skal kunne transmitteres tidsforskudt.

2. Medlemsstaterne underretter straks Kommissionen om alle foranstaltninger, som træffes i medfør af stk. 1. Kommissionen kontrollerer inden for en periode på tre måneder fra underretningen, at sådanne foranstaltninger er forenelige med fællesskabsretten, og meddeler dem til de øvrige medlemsstater. Den anmoder om en udtalelse fra det udvalg, der er nedsat i medfør af artikel 23a. Den offentliggør straks de trufne foranstaltninger i De Europæiske Fællesskabers Tidende og offentliggør mindst en gang om året den konsoliderede liste over de foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne.

3. Medlemsstaterne sikrer, at tv-spredningsforetagender under deres jurisdiktion ikke udnytter en eneret, som disse foretagender har erhvervet efter datoen for offentliggørelsen af dette direktiv, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i en anden medlemsstat forhindres i at kunne følge begivenheder, der af den anden medlemsstat er erklæret for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse i henhold til stk. 1 og 2, via hel eller delvis direkte transmission eller — hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt — hel eller delvis tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn således som fastlagt af denne anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1.«
6

Sjette direktivs artikel 17 er affattet som følger: »[…] 2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person b) den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt i indlandet for indførte goder c) den merværdiafgift, som skyldes i medfør af artikel 5, stk. 7, litra a), og artikel 6, stk. 3. 3. Medlemsstaterne indrømmer ligeledes enhver afgiftspligtig person fradrag for eller tilbagebetaling af den i stk. 2 omhandlede merværdiafgift, dersom goderne og tjenesteydelserne anvendes til: a) hans transaktioner i forbindelse med de i artikel 4, stk. 2, omhandlede former for økonomisk virksomhed, som udføres i udlandet, når de ville give ret til fradrag, såfremt de blev udført i indlandet […] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag […], som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af merværdiafgiften, der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af varerne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige varer og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den merværdiafgift, som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning. […]«
Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser samt de tilsvarende bestemmelser i aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, dvs. aftalens artikel 31 og 36, idet det har opretholdt en ordning med fradrag for udgifter i forbindelse med forskning, udvikling og teknologisk innovation, som er mindre fordelagtig for udgifter, der afholdes i udlandet, end for udgifter, der afholdes i Spanien, idet en sådan ordning følger af bestemmelserne i artikel 35 i lov om selskabsskat, som ændret ved kongeligt lovdekret nr. 4/2004 af 5. marts 2004.
Direktivets artikel 20 med overskriften »Tredjeparts adgang« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at der indføres en ordning for tredjeparts adgang til transmissions- og distributionssystemerne, som bygger på offentliggjorte tariffer, som gælder alle privilegerede kunder, og som anvendes objektivt og uden at diskriminere mellem systembrugere. Medlemsstaterne sikrer, at tarifferne eller de metoder, de er baseret på, er godkendt forud for deres ikrafttræden i overensstemmelse med artikel 23, og at disse tariffer — og metoderne, hvor kun disse godkendes — offentliggøres, inden de træder i kraft.

2. En transmissions- eller distributionssystemoperatør kan nægte adgang, hvis systemet ikke har den nødvendige kapacitet. Afslaget skal begrundes behørigt, særlig under hensyntagen til artikel 3. Medlemsstaterne sikrer, at transmissions- eller distributionssystemoperatøren i givet fald, og når der nægtes adgang, giver relevante oplysninger om de foranstaltninger, der vil være nødvendige for at styrke nettet. Den part, som anmoder om sådanne oplysninger, kan pålægges et rimeligt gebyr, som afspejler omkostningerne ved at fremlægge sådanne oplysninger.«
32

Ten Holder-dommen, som den tyske regering har henvist til i sine skriftlige indlæg, og dom af 10. juli 1986, Luijten (sag 60/85, Sml. s. 2365), som den forelæggende ret har henvist til, kan ikke ændre den ovenfor anførte fortolkning af forordning nr. 1408/71. Ten Holder-dommen omhandlede et tilfælde, hvor den kompetente medlemsstats myndigheder havde afslået at tildele en ydelse, og Domstolen fastslog i den forbindelse, at henvisningen i forordning nr. 1408/71 til en bestemt medlemsstats lovgivning som den lovgivning, der skal anvendes på en arbejdstager, medfører, at arbejdstageren alene er omfattet af denne medlemsstats lovgivning (Ten Holder-dommen, præmis 23). Domstolen gentog dette princip i Luijten-dommen under hensyntagen til risikoen for samtidig anvendelse af lovgivningerne i beskæftigelsesstaten og bopælsstaten, der gjorde det muligt for de forsikrede at oppebære en familieydelse. Når disse domme læses i deres specifikke sammenhæng, som adskiller sig fra omstændighederne i denne sag, kan de ikke tjene som grundlag for at hindre, at en medlemsstat, som ikke er den kompetente medlemsstat, og som ikke betinger retten til en familieydelse af beskæftigelse eller social sikring, kan tildele en sådan familieydelse til en arbejdstager, der er bosat på dens område, når muligheden for at tildele en sådan ydelse faktisk følger af medlemsstatens nationale lovgivning.
36

Herved bemærkes, at det er åbenbart, at der under omstændigheder som dem, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, er en risiko for, at det samme underskud anvendes to gange (jf. Marks & Spencer-dommen præmis 48). Det kan således ikke udelukkes, at et selskab i den medlemsstat, hvor selskabets hjemsted er beliggende, gør underskud, der er lidt af et fast driftssted, som tilhører selskabet, og som er beliggende i en anden medlemsstat, gældende, og at der, uanset dette fradrag, senere tages hensyn til samme underskud i den medlemsstat, hvor det faste driftssted er beliggende, når dette oppebærer et overskud, hvorved den medlemsstat, hvor hovedselskabet har sit hjemsted, hindres i at beskatte dette overskud.
35

De forelagte spørgsmål må herefter besvares med, at traktatens grundlæggende regler om den frie etableringsret, den frie udveksling af tjenesteydelser og det generelle forbud mod forskelsbehandling er til hinder for en national ordning, som for kontrakter af en lavere værdi end beløbsgrænsen i artikel 6, stk. 1, litra a), i direktiv 93/37, der har en klar grænseoverskridende interesse, indeholder en præceptiv forpligtelse for de ordregivende myndigheder, såfremt der er afgivet mere end fem gyldige bud, til automatisk at udelukke de bud, der anses for unormalt lave i forhold til den ydelse, der skal præsteres, under anvendelse af et matematisk kriterium, som er fastsat i ordningen, uden at give de ordregivende myndigheder nogen mulighed for at efterprøve buddenes sammensætning ved at anmode de bydende om at afgive nærmere oplysninger herom. Det anførte gælder dog ikke, såfremt der i en national eller lokal ordning eller af den ordregivende myndighed selv fastsættes en rimelig grænse, hvorover unormalt lave bud automatisk udelukkes i tilfælde, hvor der er afgivet et usædvanligt stort antal bud, som det ville overstige den ordregivende myndigheds administrative kapacitet at skulle foretage en kontradiktorisk efterprøvelse af, eller som kunne bringe projektets gennemførelse i fare på grund af den forsinkelse, som en sådan efterprøvelse ville medføre.
13

I 19. betragtning til direktiv 2005/85 anføres vedrørende sikre oprindelseslande: »Hvis Rådet har konstateret, at et bestemt oprindelsesland opfylder disse kriterier, og derfor har medtaget det på den fælles minimumsliste over sikre oprindelseslande, der skal vedtages i henhold til dette direktiv, bør det betyde, at medlemsstaterne skal behandle ansøgninger fra landets statsborgere […] ud fra den simple formodning, at landet er sikkert. Da det har politisk betydning, at et land udpeges som et sikkert oprindelsesland, navnlig fordi det er en vurdering af menneskerettighedssituationen i landet og på grund af betydningen for Den Europæiske Unions politik over for tredjelande, bør beslutninger om etablering eller ændring af listen træffes af Rådet efter høring af Europa-Parlamentet.«
48

Det bemærkes i den henseende for det første, at det fremgår af artikel 3, stk. 1, litra aa), i direktiv 91/628, at medlemsstaterne drager omsorg for, at arealkravene (lastetætheden) mindst er i overensstemmelse med de taloplysninger, der er gengivet i kapitel VI i bilaget til dette direktiv for de dyr og de transportmidler, der omhandles i det kapitel. For det andet er det i punkt 47, afsnit D, i nævnte kapitel fastsat, at for at kunne opfylde de i denne bestemmelse fastsatte minimumskrav, dvs. at svinene skal kunne ligge ned og stå op i deres naturlige stilling, bør lastetætheden for svin på ca. 100 kg under transport ikke overstige 235 kg/m2, hvilket svarer til 0,42 m2 for et svin på 100 kg. Endvidere er det i samme bestemmelse fastsat, at det kan være nødvendigt at øge det krævede minimumsgulvareal under hensyn til svinenes race, størrelse og fysiske tilstand, og det kan også øges med indtil 20% på grund af vejrforholdene og forsendelsens varighed.
4

11.-15. betragtning til forordning nr. 1260/2001 er affattet således: »(11) Den fælles markedsordning for sukker hviler dels på princippet om producenternes fulde finansielle ansvar for de tab, der hvert produktionsår opstår som følge af afsætningen af Fællesskabets overskudsproduktion under kvoteordningen i forhold til det interne forbrug, dels på en ordning med pris- og afsætningsgarantier, der er differentieret efter de produktionskvoter, som er tildelt de enkelte virksomheder. Inden for sukkersektoren tildeles produktionskvoterne til de enkelte virksomheder på grundlag af den faktiske produktion i løbet af en bestemt referenceperiode. (12) Da forpligtelsen til at nedsætte eksportstøtten er indtrådt i løbet af overgangsperioden, bør de gældende basismængder for sukker og isoglucose og kvoterne for inulinsirup opretholdes uændrede, idet det dog bør fastsættes, at de hermed forbundne garantier i givet fald kan justeres, for at de forpligtelser, der er indgået i forbindelse med aftalen [om landbrug indgået inden for rammerne af GATT-aftalerne, herefter »aftalen«], kan opfyldes under hensyntagen til de grundlæggende forhold i sektoren i Fællesskabet. Det er ønskeligt at opretholde ordningen med selvfinansiering gennem sukkersektorens produktionsafgifter og ordningen med produktionskvoter. (13) Princippet om det finansielle medansvar sikres stadig gennem producenternes bidrag, som betales i form af en basisproduktionsafgift, der opkræves af den samlede produktion af A- og B-sukker, men er begrænset til 2% af interventionsprisen for hvidt sukker, samt en B-afgift, der opkræves af produktionen af B-sukker, men højst kan udgøre 37,5% af nævnte pris. Isoglucose- og inulinsirupproducenterne deltager under visse betingelser i disse bidrag. Disse grænser giver ikke mulighed for under ovennævnte omstændigheder at opnå den tilstræbte selvfinansiering for sektoren i det enkelte produktionsår. Der bør derfor i dette tilfælde foreskrives opkrævning af en tillægsafgift. (14) Tillægsafgiften bør, bl.a. ud fra ønsket om ligebehandling, fastsættes for den enkelte virksomhed under hensyntagen til virksomhedens bidrag til afgiftsprovenuet via de produktionsafgifter, den har erlagt for det pågældende produktionsår. Der bør med henblik herpå fastsættes en koefficient gældende for hele Fællesskabet, som for det givne produktionsår repræsenterer forholdet mellem dels det samlede konstaterede tab, og dels det samlede provenu, der hidrører fra afgifterne for den pågældende produktion. Endvidere bør der fastsættes bestemmelser vedrørende sukkerroe- og sukkerrørssælgernes deltagelse i absorptionen af det udækkede tab for det pågældende produktionsår. (15) De produktionskvoter, der er tildelt de enkelte virksomheder i sukkersektoren, kan for et givet produktionsår medføre, at eksportmængden, set i forhold til forbruget, produktionen, indførslen, lagrene og overførslerne samt det gennemsnitlige forventede tab, der skal afholdes ifølge selvfinansieringsordningen, overstiger den mængde, som er fastsat i aftalen. Det bør derfor fastsættes, at de garantier, der følger af kvoterne, justeres hvert produktionsår, så de forpligtelser, Fællesskabet har indgået, kan opfyldes.«
69

Som Harmoniseringskontoret med rette har påpeget i den anfægtede afgørelse, opfatter den relevante kundekreds — på det af ansøgningen om registrering af varemærket tilsigtede område — ordmærket EUROHYPO som et mærke, der i sin helhed og generelt henviser til finansielle tjenesteydelser, som forudsætter tinglig sikkerhed, og navnlig til realkreditlån, som betales i Den Europæiske Økonomiske og Monetære Unions valuta. Desuden er der ingen yderligere beviser, der gør det muligt at anse den kombination, der er dannet af de almindeligt anvendte bestanddele EURO og HYPO, for at være usædvanlig eller for at have sin egen betydning, der i den pågældende kundekreds’ opfattelse kan adskille appellantens tjenesteydelser fra tjenesteydelser med en anden handelsmæssig oprindelse. Den relevante kundekreds opfatter således det omhandlede varemærke som et, der giver oplysninger om arten af de tjenesteydelser, det omfatter, og ikke som et, der angiver de pågældende tjenesteydelsers oprindelse.
Følgende fremgår i den henseende af punkt B.7.1.1 i nævnte rapport:

»Kommissionens tjenestegrene har undersøgt de uregelmæssigheder, der blev påvist ved hjælp af det belgiske administrative kontrolsystem for høstårene 1999-2001. Det viste sig, at den belgiske geografiske informationssystemteknik (GIS) var et redskab, der kunne anvendes til at fastslå de potentielle afvigelser eller uregelmæssigheder. Der blev imidlertid ikke i alle tilfælde truffet passende foranstaltninger, når der blev angivet forskelle mellem de i GIS indeholdte oplysninger og de af landbrugerne anmeldte arealer. Opfølgende kontrol på stedet omfattede blot et begrænset antal tilfælde, hvor forskellen var større end 5% af afgrødegruppen. Visse støtteansøgninger, for hvilke forskellene tilsyneladende oversteg 5%, havde ikke været genstand for en supplerende undersøgelse, og støtten blev udbetalt på grundlag af det anmeldte areal. Når forskellen var lavere end 5%, blev ansøgningerne overhovedet ikke betragtet som uregelmæssige, og støtten blev uden supplerende undersøgelse udbetalt på grundlag af det anmeldte areal.

I alle de tilfælde, som ikke havde været genstand for kontrol på stedet, blev det af landbrugeren anmeldte areal godtaget af systemet og angivet på den fortrykte ansøgningsformular, som blev sendt til landbrugeren for det følgende år. […]

De belgiske myndigheder har forklaret, at det er deres opfattelse, at kun de arealer, der faktisk er opmålt på stedet, kan benyttes til at (om)beregne støttebeløbet.

Kommissionens tjenestegrene er ikke enige i det argument, hvorefter de i kraft af GIS under en administrativ kontrol konstaterede forskelle ikke kan benyttes som retlig begrundelse for en nedsættelse af støttebeløbet, idet de således er af den opfattelse, at de efter den administrative kontrol påviste afvigelser ikke er blevet forfulgt med den nødvendige ihærdighed. Den omstændighed, at de belgiske myndigheder ikke har nedsat støttebeløbet og/eller ikke har anvendt sanktioner, har åbenbart medført tab for fonden.«