Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser - harmonisering af lovgivningerne - forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift - direktiv 92/80 - andre former for forarbejdet tobak end cigaretter - form for afgiftsopkrævning - værdiafgift, som ikke kan være under et vist minimumsbeløb - ulovlighed

(Rådets direktiv 92/80, art. 3, stk. 1)

2. Fiskale bestemmelser - harmonisering af lovgivningerne - forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift - direktiv 92/80 - andre former for forarbejdet tobak end cigaretter - form for afgiftsopkrævning - form, der ikke nævnes i direktivet - medlemsstaternes skøn - rækkevidde - de afgiftspligtiges mulighed for at påberåbe sig den relevante bestemmelse i direktivet - de nationale domstoles forpligtelse

(Rådets direktiv 92/80, art. 3, stk. 1)

Sammendrag

1. Artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/80 om indbyrdes tilnærmelse af afgifterne på andre former for forarbejdet tobak end cigaretter, som fastsætter tre former for afgiftsopkrævning efter medlemsstaternes valg, nemlig en værdiafgift, en specifik afgift efter mængde og en blandet afgift, der indeholder et værdielement og et specifikt element, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at der opkræves en afgift på cigarer eller cigarillos, som beregnes efter værdien, og som ikke kan være under et vist minimumsbeløb.

En sådan form for afgiftsopkrævning adskiller sig nemlig klart fra den blandede punktafgift, da den anvender et værdielement og et specifikt element, ikke kumulativt, men alternativt afhængigt af en pristærskel, og er derfor en form for afgiftsopkrævning, der ikke har hjemmel i den nævnte bestemmelse.

( jf. præmis 23, 26, 27 og 29 samt domskonkl. 1 )

2. Artikel 3, stk. 1, i direktiv 92/80 om indbyrdes tilnærmelse af afgifterne på andre former for forarbejdet tobak end cigaretter giver ikke en afgiftspligtig, der er pålagt en afgift på cigarer eller cigarillos, som beregnes efter værdien, og som ikke kan være under et vist minimumsbeløb, ret til at påberåbe sig denne bestemmelse for en national domstol for alene at udelukke anvendelse over for ham af den del af afgiftsordningen, der vedrører opkrævningen af den specifikke minimumsafgift, således at han kun pålægges en afgift beregnet efter værdi.

Selv om en afgiftspligtig nemlig kan påberåbe sig direktivets artikel 3, stk. 1, som giver medlemsstaterne et vist skøn ved at overlade dem valget mellem tre forskellige former for afgiftsopkrævning, for at udelukke anvendelse over for ham af en form for afgiftsopkrævning, som ligger uden for det skøn, der er overladt den nationale lovgiver, giver denne bestemmelse ham ikke ret til at påberåbe sig den for en national domstol for at udelukke anvendelse over for ham af den specifikke minimumsafgift alene. For det første er det ikke den specifikke minimumsafgift særskilt betragtet, men denne form for afgiftsopkrævning i sin helhed, der går ud over grænserne for skønnet, og for det andet ville det, såfremt det blev antaget, at den afgiftspligtige kan påberåbe sig direktivets artikel 3, stk. 1, alene for at udelukke anvendelsen af den specifikke minimumsafgift, herved være forudsat, at denne bestemmelse for den afgiftspligtige skaber en ret til at blive pålagt afgift efter værdiafgiftsordningen. Denne er imidlertid kun en af de valgmuligheder, der er fastsat i direktivet, og direktivet kan følgelig ikke fortolkes således, at det pålægger de nationale domstole at sætte sig i den nationale lovgivers sted, idet det alene tilkommer lovgiver at vælge den afgiftsform, som denne finder hensigtsmæssig, inden for de i den nævnte artikel fastsatte rammer.

Den nationale domstol er dog, når den anvender nationale retsforskrifter, hvad enten de er ældre end yngre end direktivet, forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formål.

( jf. præmis 31, 33, 36-39 og 41 samt domskonkl. 2 )