RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (plenum)

13. januar 2010 ( )

»Personalesag – tjenestemænd – annullationssøgsmål – ufornødent at træffe afgørelse – erstatningssøgsmål – formaliteten – privilegier og immuniteter – ophævelse af retlig immunitet – fortrolighed i forbindelse med OLAF’s undersøgelser – IDOC’s undersøgelser – aktindsigt i dokumenter med lægeligt indhold – aktindsigt i personlige aktmapper – disciplinærsag – rimelig frist«

I de forenede sager F-124/05 og F-96/06,

angående de i medfør af artikel 236 EF og 152 EA anlagte sager,

A, tidligere tjenestemand i Europa-Kommissionen, Port-Vendres (Frankrig), først ved advokaterne B. Cambier og L. Cambier, derefter ved advokaterne B. Cambier, L. Cambier og R. Born, og sidst ved advokaterne B. Cambier og A. Paternostre,

sagsøger i sag F-124/05,

G, tidligere tjenestemand i Europa-Kommissionen, Port-Vendres (Frankrig), først ved advokaterne B. Cambier og L. Cambier, derefter ved advokaterne B. Cambier, L. Cambier og R. Born, og sidst ved advokaterne B. Cambier og A. Paternostre,

sagsøger i sag F-96/06,

mod

Europa-Kommissionen ved J. Currall og V. Joris, som befuldmægtigede, bistået af advokat D. Waelbroeck,

sagsøgt,

har

PERSONALERETTEN (plenum)

sammensat af præsidenten, P. Mahoney (refererende dommer), afdelingsformand S. Gervasoni samt dommerne H. Kreppel, H. Tagaras og S. Van Raepenbusch,

justitssekretær: W. Hakenberg,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 1. april 2009,

afsagt følgende

Dom

1 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. december 2005, der blev registreret som sag F-124/05, har sagsøgeren nedlagt påstand om, dels at navnlig Kommissionens afgørelse af 28. februar 2005 om afvisning af hans anmodning af 22. oktober 2004 om afslutning af den disciplinærsag, der blev indledt mod ham ved afgørelse af 16. januar 2004 (herefter »den anfægtede afgørelse« eller »afgørelsen om ikke at afslutte disciplinærsagen«), annulleres, dels at Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren erstatning.

2 Ved stævning modtaget i Rettens Justitskontor den 10. august 2006 med telefax (originalstævningen blev indleveret den 17.8.2006), der blev registreret som sag F-96/06, har samme sagsøger nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale ham erstatning som følge af de forskellige fejl, som den angiveligt har begået.

Retsforskrifter

I – Bestemmelser om privilegier og immuniteter

3 Artikel 12 i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter af 8. april 1965, som er knyttet til traktaten om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission (EFT 1967 152, s. 13, herefter »protokollen vedrørende privilegier og immuniteter« eller »protokollen«) indeholder følgende bestemmelse:

»Fællesskabernes tjenestemænd og øvrige ansatte skal, uanset deres nationalitet, på hver af medlemsstaternes områder nyde følgende privilegier og immuniteter

a) fritagelse for retsforfølgning for de i embeds medfør foretagne handlinger, herunder mundtlige og skriftlige ytringer, dog med det forbehold, at bestemmelserne i traktaterne dels om reglerne vedrørende tjenestemænds og andre ansattes ansvar over for Fællesskaberne, dels om Domstolens kompetence til at afgøre tvister mellem Fællesskaberne og deres tjenestemænd og øvrige ansatte finder anvendelse. Denne fritagelse gælder også efter tjenesteforholdets ophør.

b) […]«

4 Artikel 18 i protokollen om privilegier og immuniteter har følgende ordlyd:

»Privilegier, immuniteter og lettelser indrømmes Fællesskabernes tjenestemænd og øvrige ansatte udelukkende i Fællesskabernes interesse.

Enhver af Fællesskabernes institutioner skal ophæve den en tjenestemand eller anden ansat tilståede immunitet, såfremt den skønner, at ophævelse af immuniteten ikke strider mod Fællesskabernes interesser.«

5 Artikel 19 i protokollen om privilegier og immuniteter bestemmer:

»Ved anvendelse af denne protokol handler Fællesskabernes institutioner i gensidig forståelse med de pågældende medlemsstaters ansvarlige myndigheder.«

6 Det fremgår af artikel 23, stk. 1, første punktum, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, at de privilegier og immuniteter, der tilkommer tjenestemænd, udelukkende er givet i Fællesskabernes interesse.

II – Bestemmelser om undersøgelser vedrørende bekæmpelse af svig

7 Tiende betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/1999 af 25. maj 1999 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) (EFT L 136, s. 1), har følgende ordlyd:

»[D]isse undersøgelser bør gennemføres i overensstemmelse med traktaten og især protokollen vedrørende […] privilegier og immuniteter, under overholdelse af vedtægten […], og under fuld respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, specielt for rimelighedsprincippet, den berørte persons ret til at udtale sig om de forhold, der vedrører ham, og for princippet om, at kun forhold, som har beviskraft, kan danne grundlag for en undersøgelse; […]«

8 Artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 1073/1999 bestemmer:

»De oplysninger, der meddeles eller indhentes i forbindelse med interne undersøgelser, uanset i hvilken form det måtte være, er omfattet af tavshedspligt og beskyttet i henhold til de bestemmelser, der gælder for De Europæiske Fællesskabers institutioner.

Oplysningerne må ikke meddeles til andre end dem, der i De Europæiske Fællesskabers institutioner eller i medlemsstaterne i kraft af deres hverv skal have kendskab til dem, eller anvendes til andre formål end til bekæmpelse af svig, bestikkelse og enhver anden ulovlig aktivitet.«

III – Bestemmelser om disciplinærsager

9 Det fremgår af vedtægtens artikel 88, stk. 5, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, at hvis der er rejst straffesag mod en tjenestemand på grundlag af samme forhold som dem, der gav anledning til indledning af en disciplinærsag, fastlægges hans retsstilling dog først, når den endelige dom er blevet afsagt af den domstol, der behandler sagen.

10 Artikel 25 i bilag IX til vedtægten gengiver bestemmelserne i vedtægtens artikel 88, stk. 5, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004.

11 I medfør af artikel 1, stk. 1, i Kommissionens beslutning af 28. april 2004, der fastsætter almindelige bestemmelser om gennemførelse af administrative undersøgelser og disciplinærsager (herefter »gennemførelsesbestemmelserne vedrørende administrative undersøgelser og disciplinærsager«), og som på dette punkt gengiver Kommissionens beslutning K(2002) 540 af 19. februar 2002, skal der oprettes et Kontor for Undersøgelser og Disciplinære Foranstaltninger (IDOC).

12 Artikel 2, stk. 1 og 2, i gennemførelsesbestemmelserne vedrørende administrative undersøgelser og disciplinærsager bestemmer:

»1. IDOC foretager administrative undersøgelser. I disse gennemførelsesbestemmelser forstås ved »administrative undersøgelser« alle de handlinger, som udføres af den bemyndigede tjenestemand, og som har til formål at fastlægge de faktiske omstændigheder samt i givet fald at fastslå, om der er sket en tilsidesættelse af de forpligtelser, som Kommissionens tjenestemænd er underlagt.

[…]

2. IDOC kan overlades ansvaret for andre undersøgelser, der har til formål at kontrollere visse faktiske omstændigheder, navnlig inden for rammerne af vedtægtens artikel 24, 73 og 90«.

IV – Bestemmelser om risikodækning for erhvervssygdomme og ulykker

13 Vedtægtens artikel 73, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:

»1. Under de betingelser, der er fastsat i henhold til en af Fællesskabernes institutioner efter fælles aftale og efter udtalelse fra vedtægtsudvalget vedtaget ordning, sikres tjenestemanden fra tiltrædelsesdagen imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker. […]«

2. De garanterede ydelser er følgende:

a) […]

b) i tilfælde af vedvarende, total invaliditet:

udbetaling til den pågældende af et engangsbeløb, der er lig med hans årlige grundløn multipliceret med otte, udregnet på grundlag af tjenestemandens månedsløn i de sidste tolv måneder forud for ulykken

c) i tilfælde af vedvarende, delvis invaliditet:

udbetaling til den pågældende af en del af den under litra b) nævnte erstatning, udregnet på grundlag af den tabel, der fastsættes i den i stk. 1 nævnte ordning.

[…]«

14 Den 13. december 2005 indførte fællesskabsinstitutionerne en fælles ordning vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, som trådte i kraft den 1. januar 2006 (herefter »dækningsordningen« eller »den nye dækningsordning«). Før dette tidspunkt fandt den fælles ordning om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, senest ændret den 18. juli 1997 (herefter »den gamle dækningsordning«), anvendelse.

15 Den nye dækningsordnings artikel 30 fastsætter følgende overgangsbestemmelser:

»[Den gamle dækningsordning] ophæves.

Den anvendes imidlertid på ethvert udkast til afgørelse, der er vedtaget efter artikel 20, stk. 1, inden den 1. januar 2006 […]«

16 Den nye dækningsordnings artikel 2, stk. 1, definerer ulykke som enhver pludselig begivenhed, der har forvoldt den forsikrede fysisk eller psykisk skade, og som er udløst eller til dels er udløst af faktorer, der er eksterne i forhold til offerets legeme. Den gamle dækningsordnings artikel 2, stk. 1, definerer ulykke som enhver udefra kommende, pludseligt indtrædende, voldelig eller unormal begivenhed eller faktor, som har skadet tjenestemanden fysisk eller psykisk.

17 I henhold til den nye dækningsordnings artikel 11, stk. 1, vurderes graden af vedvarende, total eller delvis, fysisk eller psykisk invaliditet (herefter »graden af fysisk eller psykisk invaliditet«) på grundlag af den europæiske tabel til lægelig evaluering af fysisk og psykisk invaliditet, der er indeholdt i dækningsordningens bilag.

18 Den nye dækningsordnings artikel 11, stk. 2, bestemmer, at i tilfælde af en forsikrets vedvarende, totale invaliditet som følge af en ulykke eller erhvervssygdom er graden af fysisk eller psykisk invaliditet på 100%, og det engangsbeløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b), udbetales til den forsikrede. Det fremgår af den nye dækningsordnings artikel 11, stk. 3, at i tilfælde af en forsikrets vedvarende, delvise invaliditet som følge af en ulykke eller erhvervssygdom beregnes det engangsbeløb, der er omhandlet i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b), og som udbetales til den berørte, på grundlag af den europæiske tabel til evaluering af graden af fysisk og psykisk invaliditet.

19 Den nye dækningsordnings artikel 15 bestemmer, at den forsikrede, som er offer for en ulykke, eller dennes ydelsesberettigede pårørende skal anmelde ulykken til administrationen i den institution, som han tilhører. Ulykkesanmeldelsen skal indeholde detaljerede oplysninger om dato og tidspunkt, årsager til og nærmere omstændigheder ved ulykken samt eventuelt navnene på vidner og ansvarlige tredjemænd. Den skal vedlægges en lægeerklæring, som angiver læsionernes art og de sandsynlige følger af ulykken. Anmeldelsen skal udfærdiges senest ti arbejdsdage efter ulykkesdatoen. Denne bestemmelse gengiver i det væsentlige den gamle dækningsordnings artikel 16.

20 I henhold til den nye dækningsordnings artikel 16, stk. 1, første afsnit, første punktum, skal den tjenestemand, som påberåber sig ordningen på grund af erhvervssygdom, udfærdige en anmeldelse til administrationen inden for en rimelig frist regnet fra sygdommens udbrud eller datoen for den første lægelige konstatering heraf. Denne bestemmelse gengiver den gamle dækningsordnings artikel 17, stk. 1, første afsnit, første punktum.

21 I henhold til den nye dækningsordnings artikel 16, stk. 2, iværksætter administrationen en undersøgelse med henblik på at tilvejebringe alle oplysninger om lidelsens art, dens erhvervsmæssige oprindelse og omstændighederne ved dens opståen. Denne bestemmelse gengiver den gamle dækningsordnings artikel 17, stk. 2, første afsnit.

22 Den nye dækningsordnings artikel 18 bestemmer, at ansættelsesmyndigheden efter proceduren i samme ordnings artikel 20 træffer afgørelse om anerkendelse af, hvorvidt der ligger en ulykke til grund for en hændelse, eller om anerkendelse af en sygdoms erhvervsmæssige oprindelse eller om fastsættelse af graden af vedvarende invaliditet på grundlag af de konklusioner, som er fremlagt af den eller de læger, der er udpeget af institutionerne, og, hvis den forsikrede anmoder herom, efter høring af det lægeudvalg, der er omhandlet i artikel 22 i ordningen. Denne bestemmelse gengiver i det væsentlige den gamle dækningsordnings artikel 19.

23 Den nye dækningsordnings artikel 20 har følgende ordlyd:

»1. Ansættelsesmyndigheden giver, inden den træffer afgørelse efter artikel 18, den forsikrede eller dennes ydelsesberettigede pårørende meddelelse om udkastet til nævnte afgørelse, ledsaget af de konklusioner, som er fremlagt af den eller de læger, institutionen har udpeget. Den forsikrede eller dennes ydelsesberettigede pårørende kan anmode om, at hele lægeerklæringen tilsendes en af dem valgt læge, eller at den fremsendes til dem.

2. Den forsikrede eller dennes ydelsesberettigede pårørende kan inden for en frist på 60 dage anmode om, at det lægeudvalg, der er omhandlet i artikel 22, afgiver udtalelse. I anmodningen om konsultering af lægeudvalget angives navnet på den læge, der repræsenterer den forsikrede eller dennes ydelsesberettigede pårørende, og den vedlægges denne læges erklæring, som præciserer de medicinske konklusioner, der anfægtes over for den eller de læger, der er udpeget af institutionen med henblik på anvendelse af denne ordnings bestemmelser.

3. Er der ved udløbet af denne frist ikke indgivet anmodning om høring af lægeudvalget, træffer ansættelsesmyndigheden afgørelse i overensstemmelse med det meddelte udkast hertil.«

24 I henhold til den gamle dækningsordnings artikel 21 kunne tjenestemanden anmode om, at hele lægeerklæringen blev oversendt til en af ham valgt læge. I modsætning til den nye dækningsordnings artikel 20 gav den gamle dækningsordnings artikel 21 ikke tjenestemanden mulighed for at anmode om, at lægeerklæringen skulle sendes direkte til ham.

25 Den nye dækningsordnings artikel 22, stk. 1, der for så vidt angår lægeudvalgets sammensætning i det væsentlige gengiver den gamle dækningsordnings artikel 23, stk. 1, har følgende ordlyd:

»1. Lægeudvalget består af tre læger, der udpeges således:

– Den første udpeges af den forsikrede eller dennes ydelsesberettigede pårørende.

– Den anden udpeges af ansættelsesmyndigheden.

– Den tredje udpeges af disse to læger i fællesskab.

[…]«

26 Endelig har den nye dækningsordnings artikel 19, stk. 3, følgende ordlyd:

»Afgørelse om fastsættelse af den forsikredes invaliditetsgrad træffes efter læsionernes konsolidering. Følgerne af ulykken eller erhvervssygdommen er konsolideret, når der er sket en stabilisering af helbredssituationen, eller der kun er tale om meget langsom eller meget begrænset bedring. […]

Hvis invaliditetsgraden efter lægebehandlingens ophør endnu ikke kan bestemmes endeligt, skal udtalelsen fra den eller de læger, der er omhandlet i artikel 18, eller eventuelt erklæringen fra det lægeudvalg, der er omhandlet i artikel 22, angive den dato, hvor den forsikredes sag senest skal behandles på ny.«

V – Bestemmelser om ydelser modtaget i tilfælde af invaliditet

A – Vedtægten

27 Det fremgår af vedtægtens artikel 53, at hvis tjenestemanden efter invaliditetsudvalgets mening opfylder de i artikel 78 fastsatte betingelser, afskediges han med pension uden ansøgning den sidste dag i den måned, i hvilken ansættelsesmyndigheden har fastslået, at tjenestemanden er endeligt uarbejdsdygtig og ikke kan udøve sit hverv.

28 I henhold til vedtægtens artikel 59, stk. 4, kan ansættelsesmyndigheden for den tjenestemand, hvis sygeorlov overstiger 12 måneder inden for en periode på tre år, henvise sagen til invaliditetsudvalget.

29 Vedtægtens artikel 78, stk. 1, har følgende ordlyd:

»[…] den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans ansættelsesgruppe, [er] berettiget til invaliditetsydelse.«

30 Ifølge vedtægtens artikel 78, stk. 3, fastsættes invaliditetsydelsen til 70% af tjenestemandens seneste grundløn.

31 Vedtægtens artikel 78, stk. 4, bestemmer, at invaliditetsydelsen er betinget af, at der betales bidrag til pensionsordningen, beregnet på grundlag af den pågældende ydelse.

32 Det fremgår af vedtægtens artikel 78, stk. 5, at hvis invaliditeten skyldes en erhvervssygdom, afholdes hele bidraget til pensionsordningen, som invaliditetsydelsen er betinget af, af institutionen.

33 Artikel 13, stk. 1, i bilag VIII til vedtægten har følgende ordlyd:

»Såfremt invaliditetsudvalget anerkender, at en tjenestemand, der endnu ikke er fyldt 65 år i det tidsrum, hvor han erhverver pensionsrettigheder, er blevet varigt og totalt invalid og derfor ude af stand til at varetage en stilling inden for sin stillingsgruppe og af den grund må opgive at gøre tjeneste ved Fællesskaberne, har han med forbehold af bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, ovenfor i den tid, han er utjenstdygtig, ret til den invaliditetsydelse, der omhandles i artikel 78 i vedtægten.«

B – Vedtægten i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004

34 Vedtægtens artikel 53 i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, er identisk med vedtægtens artikel 53.

35 Vedtægtens artikel 78, stk. 1, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, bestemmer:

»[…] den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans ansættelsesgruppe, [er] berettiget til invalidepension.«

36 Ifølge vedtægtens artikel 78, stk. 2, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, udgør invalidepensionen 70% af tjenestemandens grundløn, når invaliditeten skyldes en erhvervssygdom.

37 I henhold til vedtægtens artikel 78, stk. 3, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, svarer invalidepensionen til den alderspension, som tjenestemanden ville være berettiget til ved det fyldte 65. år, hvis han var forblevet i tjenesten indtil denne alder, når invaliditeten har andre årsager end dem, der nævnes i samme artikels stk. 2.

VI – Bestemmelser om personlige aktmapper

38 Vedtægtens artikel 26 har følgende ordlyd:

»Akterne vedrørende den enkelte tjenestemand skal omfatte:

a) samtlige dokumenter, der vedrører hans tjenesteforhold, samt enhver bedømmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfærd

b) tjenestemandens bemærkninger til disse dokumenter.

Alle dokumenter skal registreres, nummereres og indsættes fortløbende; institutionen kan ikke mod en tjenestemand påberåbe sig eller gøre gældende de under litra a) nævnte dokumenter, medmindre tjenestemanden er blevet gjort bekendt med dem, før de blev indsat i akterne.

Ethvert dokuments meddelelse skal bekræftes ved tjenestemandens underskrift eller i mangel heraf ved anbefalet brev til den seneste af tjenestemanden opgivne adresse.

[…]

For hver tjenestemand kan der kun føres én aktsamling.

En tjenestemand har også efter fratræden fra tjenesten ret til at gøre sig bekendt med alle dokumenter i de akter, der vedrører ham og til at tage kopier heraf.

Akterne skal behandles fortroligt og kan kun gennemses i administrationsafdelingens kontorer eller på et sikkert elektronisk medium. De skal dog oversendes til De[n] Europæiske [Unions] Domstol, såfremt der indbringes en sag vedrørende tjenestemanden.«

39 Vedtægtens artikel 26a har følgende ordlyd:

»En tjenestemand har ret til at gøre sig bekendt med sin lægejournal i overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat af institutionerne.«

VII – Bestemmelser om aktindsigt i dokumenter

40 Artikel 4, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43) bestemmer:

»Institutionerne afslår at give aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for beskyttelsen af:

– […]

– formålet med inspektioner, undersøgelser og revision

medmindre der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet.«

Sagens faktiske omstændigheder

41 Sagsøgeren er tidligere tjenestemand i lønklasse AD 15. Han tiltrådte sin stilling i Kommissionen i 1979 og beklædte siden forskellige stillinger i denne institution.

42 Fra den 21. december 1995 til juli 1997 var sagsøgeren kabinetschef for Edith Cresson, der var medlem af Kommissionen, idet han overtog stillingen efter F. Lamoureux.

43 Eftersom den foreliggende tvist har sit udspring i faktiske omstændigheder, der fandt sted i Edith Cressons kabinet i denne periode, er det nødvendigt kort at redegøre for disse omstændigheder.

I – Baggrunden for »Cresson-sagen«

44 Edith Cresson var medlem af Kommissionen fra den 24. januar 1995 til den 8. september 1999. Kommissionens formand var på daværende tidspunkt Jacques Santer. Edith Cressons portefølje omfattede følgende områder: videnskab, forskning og udvikling, human resources, undervisning, uddannelse og ungdomsanliggender samt Det Fælles Forskningscenter (FFC).

45 Da Edith Cresson tiltrådte tjenesten, var hendes kabinet allerede konstitueret. Ikke desto mindre udtrykte hun ønske om ansættelse af en af sine nære bekendte, René Berthelot, som »personlig rådgiver«. På grund af hans alder – 66 år på tidspunktet for de faktiske omstændigheder – kunne han ikke ansættes som midlertidigt ansat med henblik på at udføre tjeneste som medlem af en kommissærs kabinet. F. Lamoureux, der var Edith Cressons kabinetschef, havde i øvrigt meddelt Edith Cresson, at han, henset til René Berthelots alder, ikke så nogen mulighed for, at Kommissionen kunne ansætte den pågældende. Edith Cresson, der ikke desto mindre ønskede at ansætte René Berthelot som personlig rådgiver, henvendte sig herefter til administrationens tjenestegrene og bad dem undersøge, under hvilke omstændigheder en ansættelse af den pågældende kunne lade sig gøre. René Berthelot blev i sidste ende ansat som gæsteforsker i Generaldirektoratet (GD) for Forskning fra den 1. september 1995, oprindeligt for en periode på seks måneder. Denne periode blev efterfølgende forlænget til slutningen af februar 1997. Den månedlige godtgørelse, som René Berthelot oppebar i sin egenskab af gæsteforsker, blev nedsat med virkning fra april 1996 som følge af en antikumulationsregel med henblik på at tage hensyn til en pension, som han fik udbetalt i Frankrig. Kort tid efter, at denne nedsættelse fandt sted, udstedte Edith Cressons kabinet 13 anvisninger om tjenesterejser fra den 23. maj til den 21. juni 1996 i René Berthelots navn, hvilket medførte en udbetaling på ca. 6 900 EUR til den pågældende. Med virkning fra den 1. september 1996 opnåede René Berthelot en omklassificering fra lønramme II til lønramme I for gæsteforskere. Hans månedsløn på 4 500 EUR steg med ca. 1 000 EUR. Efter at kontrakten med GD for Forskning udløb den 1. marts 1997, blev René Berthelot tilbudt en anden kontrakt som gæsteforsker ved FFC for en periode på ét år, der udløb i slutningen af februar 1998.

46 Efter at flere medlemmer af Europa-Parlamentet havde fremsat påstande mod Edith Cresson, ifølge hvilke hun havde udøvet favorisering ved at ansætte og begunstige to af sine bekendte, gennemførte forskellige organer en række undersøgelser.

47 En uafhængig ekspertgruppe, der den 27. januar 1999 blev nedsat under Europa-Parlamentets og Kommissionens tilsyn, havde til opgave at udarbejde en første beretning, som skulle fastlægge, i hvilket omfang Kommissionen som organ eller en enkelt eller flere kommissærer individuelt var ansvarlig(e) for de nylige eksempler på svig, dårlig forvaltning eller nepotisme, som var kommet frem under Europa-Parlamentets drøftelser. Ekspertgruppen konkluderede bl.a. i sin beretning, som den afgav den 15. marts 1999, at der med sikkerhed var tale om et tilfælde af nepotisme for så vidt angår René Berthelot.

48 Kommissionen fratrådte kollektivt den 16. marts 1999, men fortsatte som Kommission indtil den 8. september 1999.

49 Den 20. juli 1999 indledte OLAF en intern undersøgelse vedrørende vilkårene for René Berthelots ansættelse som gæsteforsker ved Kommissionen. OLAF færdiggjorde sin rapport den 23. november 1999. Det blev fastslået i rapporten, at »eftersom de rapporter og tjenesterejser, der blev udarbejdet og anvist i René Berthelots navn, kan være udtryk for svig og brug af falske dokumenter, vil den [nævnte] rapport blive fremsendt til de kompetente judicielle myndigheder i henhold til bestemmelserne i artikel 10 i forordning nr. 1073/1999«.

50 OLAF-rapporten blev fremsendt til generaldirektøren for GD for Personale og Administration med henblik på eventuelt at indlede en disciplinærsag og til anklagemyndigheden i Bruxelles (Belgien). Rapporten medførte, at der blev indledt flere disciplinærsager mod tjenestemænd og øvrige ansatte i Kommissionen samt en sag om tilbagesøgning af de beløb, der med urette var blevet udbetalt til René Berthelot. Der blev ikke på dette tidspunkt indledt en disciplinærsag mod sagsøgeren.

51 GD for Personale og Administration og IDOC, der var blevet oprettet ved Kommissionens beslutning K(2002) 540 af 19. februar 2002, foretog to supplerende undersøgelser vedrørende René Berthelot, den ene vedrørende GD for Forsknings rolle og den anden vedrørende FFC’s indblanding i sagen. Den 22. februar 2002 fremlagde IDOC en supplerende administrativ undersøgelse vedrørende den periode, hvori René Berthelot havde været ansat som gæsteforsker ved GD for Forskning og FFC. Det blev i IDOC’s rapport fastslået, at »de hensyn, der ifølge alle de oplysninger og erklæringer, som blev indhentet under den supplerende undersøgelse, syntes at ligge til grund for René Berthelots ansættelse ved Kommissionen, tilsyneladende [var] nødvendige for at sikre, at den pågældende kunne aflønnes for den direkte bistand, som Edith Cresson ønskede at modtage fra ham som personlig rådgiver«.

52 Den 21. januar 2003 besluttede kommissærkollegiet at rette en meddelelse af klagepunkter til Edith Cresson i sammenhæng med en mulig indledning af en procedure i henhold til artikel 213, stk. 2, EF og artikel 126, stk. 2, EA.

53 Den 18. marts 2003 tiltalte undersøgelsesdommeren ved Tribunal de première instance de Bruxelles Edith Cresson, René Berthelot samt otte tjenestemænd og øvrige ansatte ved Kommissionen, herunder sagsøgeren, for bl.a. svig, brug af falske dokumenter, bedrageri eller ulovlig erhvervelse af økonomisk fordel. Kommissionen intervenerede i sagen som civil part i straffesagen ved den belgiske ret den 11. september 2003.

54 Ved kendelse af 30. juni 2004 hævede Chambre du conseil du Tribunal de première instance de Bruxelles sagen mod René Berthelot, idet den lagde anklagemyndighedens mundtlige indstilling til grund, og idet den henviste til begrundelsen i anklagemyndighedens skriftlige indstilling af 3. februar 2004, og frafaldt tiltalen for Tribunal correctionnel. Det blev ved kendelsen navnlig fastslået, at sagens akter uden tvivl gav grundlag for at opretholde tiltalen vedrørende svig og bedrageri, men der var ikke sikre holdepunkter for at udpege én af de tiltalte, der havde været genstand for undersøgelserne i sagen.

55 Kommissionen anlagde den 7. oktober 2004 sag med påstand om, at Domstolen skulle fastslå, at Edith Cresson havde udøvet nepotisme eller i det mindste udvist en udpræget forsømmelighed, der udgjorde en tilsidesættelse af hendes forpligtelser i henhold til artikel 213 EF og 126 EA, og om følgelig at fastslå, at Edith Cresson helt eller delvist skulle fratages retten til pension eller andre tilsvarende fordele.

56 Domstolen fastslog ved dom af 11. juli 2006, Kommissionen mod Cresson (sag C-432/04, Sml. I, s. 6387, herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Cresson«), at Edith Cresson havde tilsidesat de forpligtelser, der fulgte med hendes hverv som medlem af Kommissionen i relation til ansættelsen af René Berthelot og dennes ansættelsesvilkår. Hvad imidlertid angik den påstand om fratagelse af retten til pension, som Kommissionen havde nedlagt i forhold til Edith Cresson, fandt Domstolen, at den omstændighed, at det fastslås, at Edith Cresson havde tilsidesat sine forpligtelser, udgjorde en passende sanktion i sig selv, og den pågældende blev derfor ikke idømt en sanktion.

II – Faktiske omstændigheder vedrørende sagsøgeren

57 Sagsøgeren var kabinetschef for Edith Cresson fra den 21. december 1995 til juli 1997. I december 1996 blev han udnævnt til en stilling som chefrådgiver i GD for Forskning, som han havde ansøgt om. Han ønskede nemlig at forlade Edith Cressons kabinet, da der siden maj 1996 havde været spændinger imellem dem. Han forlod imidlertid ikke kabinettet før juli 1997, idet Edith Cresson først på dette tidspunkt imødekom ønsket om afskedigelse, da der ikke var udnævnt en kandidat, der kunne træde i hans sted.

58 Den 15. september 1999 blev der foretaget en uformel afhøring af sagsøgeren i forbindelse med OLAF’s undersøgelse. Den 17. november 1999 fik han meddelelse om, at han ville blive gjort til genstand for en undersøgelse. Han blev formelt afhørt den 19. november 1999. Det fremgår af OLAF-rapporten af 23. november 1999 for så vidt angår sagsøgeren, at det, henset til en række tjenestemænds delvist samstemmende forklaringer, forekommer sandsynligt, at der blev afholdt et møde på sagsøgerens kontor, i hvilken forbindelse man drøftede, om René Berthelot kunne omklassificeres til lønramme I for gæsteforskere (OLAF-rapportens punkt 4.2.2). Der blev ikke indledt en disciplinærsag mod sagsøgeren som følge af OLAF-rapporten.

59 Den 27. december 2000 bragte Radio-télévision belge francophone (RTBF) en populær udsendelse med titlen »Au nom de la loi«, der indeholdt et indslag vedrørende »Cresson-sagen«. Under en kort passage i udsendelsen blev sagsøgerens navn nævnt, og der blev vist en optagelse af et dokument, som blev præsenteret som referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren.

60 Ved skrivelse af 7. februar 2001 meddelte GD for Personale og Administration sagsøgeren, at Kommissionen havde besluttet at ophæve hans retlige immunitet på grundlag af en begæring herom, som undersøgelsesdommeren, V., ved Tribunal de première instance de Bruxelles fremsatte over for Kommissionens formand den 18. december 2000.

61 Det fremgår af IDOC-rapporten af 22. februar 2002 for så vidt angår sagsøgeren, at en gennemgang af undersøgelsens indhold gav anledning til at antage, at der på et tidspunkt mellem den 21. og den 29. november 1996 blev afholdt et møde på sagsøgerens kontor, hvor man drøftede muligheden for at omklassificere René Berthelot til lønramme I for gæsteforskere (IDOC-rapportens punkt 4.4).

62 Den 18. marts 2003 (jf. præmis 53 ovenfor) blev sagsøgeren tiltalt for at have begået eller medvirket til at begå dels dokumentfalsk, navnlig ved at udstede eller få udstedt 13 anvisninger om tjenesterejser og 13 afregninger for tjenesterejser, idet han på hvert enkelt dokument anbragte eller fik anbragt påtegninger, der ikke var i overensstemmelse med de faktiske forhold, dels bedrageri i forbindelse med godtgørelse af de udgifter, der var forbundet med de i tiltalen omhandlede tjenesterejser. Sagsøgeren modtog meddelelse om tiltalen fra undersøgelsesdommeren den 7. april 2003.

63 Efter at have modtaget meddelelse om tiltalen fik sagsøgeren en depression, der medførte en række sygemeldinger.

64 Den 25. juli 2003 fremsendte sagsøgeren en »anmeldelse om ulykke/erhvervssygdom« til Kommissionen. Denne anmeldelse, der var vedlagt en udtalelse fra sagsøgerens læge, indeholdt ikke en udtrykkelig påstand om, at sagsøgeren havde været udsat for psykisk chikane fra institutionens side.

65 Den 31. juli 2003 bekræftede Kommissionen modtagelsen af sagsøgerens anmeldelse af 25. juli 2003 og oplyste ham om, at en undersøgelse med henblik på at afklare arten af og årsagen til hans lidelse ville blive iværksat.

66 En uge efter at sagsøgeren i september 2003 genoptog sine funktioner efter endt sygeorlov, blev det forskningsprogram, som han var ansvarlig for, »stoppet« efter anmodning fra GD for Personale og Administration. Denne hændelse indebar, at sagsøgeren på ny indgav en sygemelding, der blev forlænget til begyndelsen af januar 2004.

67 Den 16. januar 2004 gav generaldirektøren for GD for Forskning angiveligt sagsøgeren mundtlig meddelelse om, at ansættelsesmyndigheden havde til hensigt at fritage sagsøgeren for tjenesten af tjenstlige grunde i henhold til vedtægtens artikel 50. Kabinetschefen for kommissæren for forskning bekræftede denne oplysning over for sagsøgeren den 20. januar 2004, men dette skridt blev ikke iværksat. Efter at have modtaget denne oplysning fik sagsøgeren på ny konstateret en depression, som medførte, at han måtte sygemelde sig fra den 22. januar 2004 og indtil udgangen af 2004.

68 Ved afgørelse af 16. januar 2004 indledte Neil Kinnock på vegne af ansættelsesmyndigheden i sin egenskab af det kommissionsmedlem, der havde ansvaret for personale og administration og dermed også ansvaret for disciplinærundersøgelser og disciplinærsager, en disciplinærsag mod sagsøgeren, men udsatte samtidigt sagen i henhold til vedtægtens artikel 88, stk. 5, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004, indtil den belgiske rets dom i straffesagen var blevet endelig. Ud over tiltalen fremgik det af afgørelsen, at sagsøgeren blev foreholdt, at han dels havde spillet en aktiv rolle som Edith Cressons kabinetschef i forbindelse med den angiveligt ulovlige omklassificering af René Berthelot til lønramme I for gæsteforskere i GD for Forskning, dels havde medvirket ved ansættelsen af René Berthelot som gæsteforsker ved FFC, hvilket angiveligt også var ulovligt.

69 Anklagemyndighedens skriftlige indstilling af 3. februar 2004 (jf. præmis 54 ovenfor) indeholdt bl.a. følgende bemærkninger om tiltalen mod sagsøgeren for dokumentfalsk:

»Der foreligger ingen erklæringer, der direkte eller indirekte angiver, at [sagsøgeren] har optrådt som kabinetschef for [Edith] Cresson. Der foreligger ikke noget bevis, f.eks. i form af en skrivelse eller en underskrift, der gør det muligt at fastslå, at sagsøgeren har deltaget i handlingerne. Sagsøgeren har selv fremhævet de forhold, der godtgør, at anvisningerne om tjenesterejser er falske, idet han har oplyst, at den anden tiltalte (René Berthelot) ankom til Bruxelles hver tirsdag sammen med Edith Cresson i dennes bil og tog af sted igen til Châtellerault (Frankrig) hver torsdag, men disse dage er præcist sammenfaldende med tidspunkterne for de tjenesterejser, der blev fortaget i den modsatte retning […]«

70 Det konkluderes i anklagemyndighedens skriftlige indstilling, at der ikke fandtes beviser mod sagsøgeren for så vidt angår tiltalen for dokumentfalsk og bedrageri.

71 Ved skrivelse af 25. maj 2004 meddelte kontorchefen for Kommissionens Lægetjeneste (Bruxelles) sagsøgeren, at han, henset til dennes sygeorlov, påtænkte at anmode ansættelsesmyndigheden om at indlede en invaliditetsprocedure vedrørende ham, og spurgte samtidigt, om han havde nogen indvendinger i den forbindelse.

72 Ved skrivelse af 23. juni 2004 svarede sagsøgeren, at han ikke ville modsætte sig, at der blev indledt en sådan procedure, såfremt den udelukkende var baseret på vedtægtens artikel 78, stk. 5, der bl.a. vedrører invaliditet, som skyldes en erhvervssygdom.

73 Den 29. juni 2004 meddelte kontorchefen for Lægetjenesten (Bruxelles) sagsøgeren, at han havde noteret sig dennes skrivelse af 23. juni 2004. Han oplyste endvidere, at han ville henlede sagsøgerens opmærksomhed på, at det ikke var muligt at forudse invaliditetsudvalgets konklusioner, navnlig for så vidt angår spørgsmålet, om invaliditeten har en erhvervsmæssig oprindelse, men at invaliditetsudvalget ville undersøge spørgsmålet nærmere.

74 Efter at den belgiske ret den 30. juni 2004 traf afgørelse om ikke at rejse tiltale i straffesagen mod sagsøgeren og de øvrige tiltalte (jf. præmis 54 ovenfor), fremsendte Kommissionen den 13. juli 2004 en skrivelse til sagsøgeren med følgende ordlyd:

»Som bekendt er disciplinærsagen imod Dem stillet i bero i afventning af [kommissær]kollegiets beslutning vedrørende Cresson-sagen.

[…]

Når [den belgiske rets kendelse i straffesagen] ikke længere kan påankes, og når Juridisk Tjeneste har haft lejlighed til at foretage en analyse af kendelsen, vil samtlige spørgsmål vedrørende Edith Cresson blive forelagt [kommissær]kollegiet til afgørelse. Umiddelbart derefter vil de øvrige sager, herunder Deres sag, blive underkastet en fornyet undersøgelse i lyset af den trufne afgørelse, og sagerne vil på ny blive forelagt ansættelsesmyndigheden.«

75 Ved afgørelse af 20. juli 2004 omplacerede ansættelsesmyndigheden med øjeblikkelig virkning sagsøgeren i en nyoprettet stilling som »ledende konsulent for økonomiske anliggender« hos generaldirektøren for GD for Forskning (herefter »afgørelsen om omplacering«). Afgørelsens første afsnit indeholdt en henvisning til gennemførelsen af personalemobilitetspolitikken for ledende personale og i tjenestens interesse.

76 Den 14. oktober 2004 sendte sagsøgeren en klage til ansættelsesmyndigheden, hvorved han anfægtede omplaceringen. Ansættelsesmyndigheden afslog klagen ved afgørelse af 15. marts 2005. Sagsøgeren anlagde ikke sag til prøvelse af denne afgørelse.

77 Den 22. oktober 2004 indgav sagsøgeren i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning om afslutning af disciplinærsagen mod ham. Til støtte for sin ansøgning henviste sagsøgeren til den belgiske rets afgørelse om ikke at rejse tiltale.

78 Den 25. oktober 2004 fremsendte sagsøgeren en ny »anmeldelse om arbejdsulykke og/eller erhvervssygdom«, hvori han anførte, at den depression, han led af, skyldtes samtlige de foranstaltninger, som Kommissionen havde truffet i forhold til ham, hvilket var udtryk for et ønske om at skade og chikanere ham psykisk.

79 Invaliditetsudvalget meddelte sine konklusioner den 29. oktober 2004. Det fremgik heraf, at sagsøgeren var ramt af vedvarende invaliditet, som ansås for fuldstændig og medførte, at han var ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i sin ansættelsesgruppe. Invaliditetsudvalget anførte endvidere, at udvalget ikke på dette stadium udtalte sig om en eventuel sammenhæng mellem den konstaterede invaliditet og sagsøgerens erhvervsmæssige aktivitet, »idet det ville afvente, at de relevante oplysninger blev gjort tilgængelige fra ad hoc-organernes side«.

80 Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 8. november 2004 blev sagsøgeren med virkning fra den 30. november 2004 afskediget med pension uden ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 53 og indstillet til invaliditetsydelse i overensstemmelse med vedtægtens artikel 78, stk. 3.

81 Den 25. november 2004 bekræftede Kommissionen modtagelsen af sagsøgerens skrivelse af 25. oktober 2004 og oplyste samtidig, at den procedure, der blev indledt i juli 2003 i henhold til vedtægtens artikel 73, næsten var afsluttet. Kommissionen meddelte endvidere sagsøgeren, at som følge af de af ham fremsatte påstande om psykisk chikane ville hans ansøgning om at få sin sygdom anerkendt som erhvervssygdom blive behandlet af IDOC, der sammen med OLAF alene har beføjelser til at udføre administrative undersøgelser.

82 Den 24. december 2004 fremsendte sagsøgeren en skrivelse til Kommissionen, hvori han anmodede denne om at omgøre sin afgørelse om at overlade undersøgelsen til IDOC. Han anførte til støtte for sin anmodning dels den omstændighed, at en sådan undersøgelse blot yderligere ville forlænge den procedure, der allerede havde verseret i næsten to år, dels at IDOC ikke kunne være upartisk. Sagsøgeren anmodede endvidere i skrivelsen Kommissionen om at oplyse, dels om en sådan beslutning kunne påklages i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, dels om Kommissionen endeligt havde udelukket, at han havde været udsat for en arbejdsulykke.

83 Ved skrivelse af 4. februar 2005 svarede Kommissionen sagsøgeren, at afgørelsen om at overdrage hans sag til IDOC ikke kunne påklages, og at sagsøgerens kritik for så vidt angår IDOC’s upartiskhed ikke kunne imødekommes. Kommissionen oplyste endvidere over for sagsøgeren, at han ikke havde indgivet en ulykkesanmeldelse, eftersom han i sin anmeldelse af 25. juli 2003 udtrykkeligt havde henvist til den gamle dækningsordnings artikel 17 (om anmeldelse af erhvervssygdom) og ikke nævnte ordnings artikel 16 (om anmeldelse af ulykke).

84 Ved afgørelse af 28. februar 2005 afslog ansættelsesmyndigheden sagsøgerens ansøgning af 22. oktober 2004 om afslutning af disciplinærsagen mod ham. Afgørelsen var begrundet med, at disciplinærsagen og straffesagen var uafhængige af hinanden, og at den omstændighed, at den belgiske ret i straffesagen havde besluttet ikke at rejse tiltale, ikke indebar, at disciplinærsagen også skulle afsluttes. Ansættelsesmyndigheden anførte i øvrigt, at disciplinærsagen mod sagsøgeren fortsat var stillet i bero som følge af sammenhængen mellem denne sag og det søgsmål, der var anlagt ved Domstolen den 7. oktober 2004, mod Edith Cresson. Afgørelsen om at opretholde berostillelsen af sagsøgerens disciplinærsag var bl.a. begrundet på følgende måde:

»[E]nhver afgørelse om realiteten i Deres sag vil – uanset om en sådan afgørelse vedrører sagens eventuelle videreførelse eller afslutning – ikke være neutral i forhold til den sag, der verserer ved Domstolen mod Edith Cresson, og vil således kunne anses for et forsøg på at udøve utilbørlig indflydelse.

Selv om det bemærkes, at [den sag, der verserer ved Domstolen mod Edith Cresson] ikke har strafferetlig karakter, finder retspraksis vedrørende grundene til at stille en disciplinærsag i bero som følge af en straffesag anvendelse, jf. artikel 25 i vedtægtens bilag IX ([…] vedtægtens artikel 88 [, stk. 5, i den affattelse, der var gældende indtil den 30. april 2004]). [Retten i Første Instans] har nemlig i denne henseende fastslået, at formålet med denne bestemmelse også er, »at den pågældende tjenestemand ikke under straffesagen mod ham stilles ringere, end han ville være, hvis den administrative myndighed ikke havde truffet nogen afgørelse […]« (dom af 19.3.1998, sag T-74/96, Tzoanos mod Kommissionen, Sml. Pers. [I-A, s. 129, og] II, s. 343 […]).«

85 Ved skrivelse af 24. marts 2005 indgav sagsøgeren en tredje »anmeldelse om arbejdsulykke/erhvervssygdom«.

86 Ved skrivelse af 12. maj 2005 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hans nye anmeldelse, der ikke indeholdt materielle ændringer, ville blive tilføjet hans aktmappe. Det fremgik i øvrigt af skrivelsen til sagsøgeren, at IDOC den 16. marts 2005 havde fremsendt et »indlæg« til afdelingen for forsikring og erhvervssygdomme ved Kontoret for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO), der gjorde det muligt at afslutte den undersøgelsesprocedure, som var indledt i henhold til den gamle dækningsordnings artikel 17 (herefter »IDOC’s indlæg«).

87 Ved skrivelse af 19. maj 2005 anmodede sagsøgeren om en kopi af IDOC’s indlæg.

88 Den 20. maj 2005 indgav sagsøgeren en klage over den afgørelse, hvorved der blev givet afslag på hans ansøgning om afslutning af disciplinærsagen.

89 Ved skrivelse af 9. juni 2005 afslog chefen for PMO’s afdeling for forsikring og erhvervssygdomme at tilsende sagsøgeren en kopi af IDOC’s indlæg i forbindelse med den undersøgelse, som var indledt i henhold til den gamle dækningsordnings artikel 17. Chefen anførte to begrundelser for ikke at imødekomme anmodningen, »før der er truffet videre afgørelse«. For det første udgjorde indlægget et forberedende dokument, som den af institutionen udpegede læge skulle kunne råde over uden at risikere, at udbredelse af dokumentet ville kunne foregribe konklusionen i den rapport, som han havde til opgave at udarbejde. For det andet finder undtagelsen i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001, der giver institutionerne mulighed for at nægte aktindsigt i et dokument, hvis offentliggørelse kan skade beskyttelsen af formålet med inspektioner, undersøgelser og revision, anvendelse.

90 Ved skrivelse af 29. juni 2005 indgav sagsøgeren den 4. juli 2005 til ansættelsesmyndigheden en ansøgning om erstatning for samtlige de skader, som han havde lidt som følge af de forskellige fejl, som han kritiserer Kommissionen for at have begået.

91 Klagen af 20. maj 2005 blev afslået af ansættelsesmyndigheden den 26. september 2005.

92 Anmodningen af 29. juni 2005 blev afslået ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 10. november 2005. Den 23. januar 2006 indgav sagsøgeren en klage, der var dateret den 19. januar 2006, over sidstnævnte afgørelse. Denne klage blev stiltiende afslået i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, andet afsnit.

93 Efter afgørelsen af 26. september 2005, hvorved sagsøgerens klage af 20. maj 2005 blev afslået (jf. præmis 88 og 91 ovenfor), anlagde sagsøgeren den 16. december 2005 den sag, der blev registreret som sag F-124/05.

94 Der blev afsagt dom i sagen Kommissionen mod Cresson den 11. juli 2006.

95 Som følge af det stiltiende afslag på klagen af 19. januar 2006 (jf. præmis 92 ovenfor) anlagde sagsøgeren den 10. august 2006 den sag, der blev registreret som F-96/06.

96 Den 16. oktober 2006 meddelte Siim Kallas, næstformand i Kommissionen, sagsøgeren, at han efter en grundig gennemgang af dommen i sagen Kommissionen mod Cresson havde besluttet at afslutte disciplinærsagen mod sagsøgeren.

97 Den 16. marts 2007 tilsendte Kommissionen sagsøgeren et udkast til afgørelse om afslag på at anerkende sagsøgerens sygdom som en erhvervssygdom på grundlag af de konklusioner, som den af institutionen udpegede læge havde udarbejdet.

98 Den 3. maj 2007 anmodede sagsøgeren om en udtalelse fra lægeudvalget i medfør af dækningsordningens artikel 22.

99 Den 5. december 2007 afgav lægeudvalget sin udtalelse, hvori den med enstemmighed anerkendte sagsøgerens sygdom som en erhvervssygdom. Konklusionerne i lægeudvalgets udtalelse havde følgende ordlyd:

»1. Som følge af det psykiske chok, som sagsøgeren blev udsat for i forbindelse med udøvelsen af sit erhvervsarbejde den [7. april] 2003, befandt han sig i en tilstand af midlertidig total uarbejdsdygtighed fra den 10. april 2003 og i hvert fald indtil den 31. august 2003.

2. [Sagsøgeren] genoptog efterfølgende arbejdet i to korte perioder, men uden held, og han faldt derfor tilbage i midlertidig total uarbejdsdygtighed, der åbenbart havde forbindelse til det oprindelige sygdomsforløb.

3. På tidspunktet for afslutningen af den lægelige vurdering befinder [sagsøgeren] sig fortsat i en tilstand af midlertidig total uarbejdsdygtighed, og hans situation synes ikke at være konsolideret.

4. [Sagsøgeren] bør igen undersøges inden for en periode på ca. to år på begæring af den part, der tager initiativet hertil.

[…]«

100 Den del af lægeudvalgets udtalelse, der indeholder udvalgets drøftelse, har i øvrigt følgende ordlyd:

»Under disse omstændigheder finder lægeudvalget enstemmigt, at sagsøgerens psykiske tilstand skal anses for foranderlig, og at hans tilstand derfor ikke på nuværende tidspunkt er konsolideret.

Henset til disse omstændigheder finder et enigt lægeudvalg det berettiget, at det anerkendes, at [sagsøgeren] har været mere end 66% uarbejdsdygtig siden [den 18. marts] 2003.«

101 Den 28. marts 2008 sendte chefen for PMO’s afdeling for forsikring og erhvervssygdomme en skrivelse til sagsøgeren, hvori han anførte, at han, henset til lægeudvalgets udtalelse af 5. december 2007, kunne anerkende, at den sygdom, som sagsøgeren led af, var en erhvervssygdom. Lægeudvalgets udtalelse af 5. december 2007 blev fremsendt sammen med skrivelsen.

102 Den 8. april 2008 sendte sagsøgeren en skrivelse til chefen for PMO’s afdeling for forsikring og erhvervssygdomme, hvori sidstnævnte blev anmodet om hurtigst muligt at tage stilling til anvendelsen af vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b).

103 Den 28. april 2008 svarede chefen for PMO’s afdeling for forsikring og erhvervssygdomme sagsøgeren, at eftersom det af lægeudvalgets udtalelse af 5. december 2007 fremgik, at sagsøgerens tilstand endnu ikke var »konsolideret«, og at han på ny skulle undersøges inden for en periode på ca. to år, var det ikke muligt for chefen på dette tidspunkt at tage stilling til anvendelsen af vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b).

104 Den 9. juni 2008 afholdt invaliditetsudvalget et nyt møde, og på grundlag af lægeudvalgets udtalelse af 5. december 2007 konkluderede det, at sagsøgerens invaliditet skyldtes en sygdom, der var af erhvervsmæssig oprindelse.

105 Ved afgørelse af 16. juni 2008, som ophævede og erstattede afgørelse af 8. november 2004, tilkendte ansættelsesmyndigheden på grundlag af invaliditetsudvalgets konklusioner af 9. juni 2008 sagsøgeren en invaliditetsydelse fastsat i overensstemmelse med bestemmelserne i vedtægtens artikel 78, stk. 5, med virkning fra det tidspunkt, fra hvilket sagsøgeren skulle anses for invalid, dvs. den 30. november 2004.

106 Den 18. februar 2009 anlagde sagsøgeren ved Personaleretten et tredje søgsmål, der blev registreret som sag F-12/09, A mod Kommissionen, hvorved han nærmere bestemt nedlagde påstand om dels annullation af Kommissionens afgørelse af 28. april 2008 om ikke at tage stilling til anvendelsen af vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b), dels erstatning for den skade, som han havde lidt som følge af de forskellige fejl, han kritiserede Kommissionen for at have begået i forbindelse med gennemførelsen af proceduren til anerkendelse af hans sygdom som en erhvervssygdom.

Sagens forløb

I – Sag F-124/05 inden sammenlægningen med sag F-96/06

107 Ved særskilt dokument indleveret til Personalerettens Justitskontor den 12. april 2006 har Kommissionen i medfør af artikel 114, stk. 1, i procesreglementet for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans – der i henhold til artikel 3, stk. 4, i Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom af 2. november 2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager (EUT L 333, s. 7) finder tilsvarende anvendelse på Personaleretten, indtil dens eget procesreglement træder i kraft – fremsat en formalitetsindsigelse.

108 Ved dokument modtaget i Personalerettens Justitskontor den 12. maj 2006 med telefax (originaldokumentet blev indleveret den 18.5.2006) har sagsøgeren fremsat bemærkninger til formalitetsindsigelsen.

109 Ved kendelse af 29. juni 2006 har Personaleretten forenet formalitetsspørgsmålet med prøvelsen af sagens realitet i medfør af artikel 114, stk. 4, første afsnit, i procesreglementet for Retten i Første Instans.

110 Efter at have truffet afgørelse om at afslutte disciplinærsagen vedrørende sagsøgeren har Kommissionen ved separat dokument indleveret til Personalerettens Justitskontor den 18. oktober 2006 med telefax (originaldokumentet blev indleveret den 19.10.2006) fremsat en begæring om, at der ikke træffes afgørelse i sagen i medfør af artikel 114, stk. 1, i procesreglementet for Retten i Første Instans.

111 Ved dokument modtaget i Personalerettens Justitskontor den 2. november 2006 med telefax (originaldokumentet blev indleveret den 6.11.2006) har sagsøgeren fremsat bemærkninger til begæringen om, at der ikke træffes afgørelse i sagen.

112 Ved kendelse af 22. november 2006 har Personaleretten forenet begæringen om, at der ikke træffes afgørelse, med prøvelsen af sagens realitet i medfør af artikel 114, stk. 4, første led, i procesreglementet for Retten i Første Instans.

113 Kommissionen har fremsendt svarskrift den 8. januar 2007 med telefax (det originale svarskrift blev indleveret den 11.1.2007).

114 Ved kendelse af 27. marts 2007 har Personaleretten i medfør af artikel 77, litra c), i procesreglementet for Retten i Første Instans udsat sagen efter parternes fælles begæring herom indtil afslutningen af den procedure, som sagsøgeren har indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, eller senest den 30. juni 2007. Ved kendelser af 24. juli 2007 og 26. oktober 2007 blev sagen på ny udsat i medfør af samme bestemmelser efter parternes fælles begæring herom indtil afslutningen af den procedure, som sagsøgeren har indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, eller senest henholdsvis den 31. oktober 2007 og den 1. marts 2008.

115 I forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Personaleretten opfordret parterne til at besvare en række skriftlige spørgsmål og til at fremlægge en række dokumenter. Parterne har fulgt denne opfordring fra Personaleretten inden for de fastsatte frister.

116 Den 9. juli 2008 bestemte Personaleretten at henvise sagen til plenum.

II – Sag F-96/06 inden sammenlægning med sag F-124/05

117 Kommissionen har fremsendt svarskrift den 20. november 2006 med telefax (det originale svarskrift blev indleveret den 22.11.2006).

118 Ved kendelse af 27. marts 2007 har Personaleretten i medfør af artikel 77, litra c), i procesreglementet for Retten i Første Instans udsat sagen efter parternes fælles begæring herom indtil afslutningen af den procedure, som sagsøgeren har indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, eller senest den 30. juni 2007. Ved kendelser af 24. juli 2007 og 26. oktober 2007 blev proceduren på ny udsat i medfør af samme bestemmelser efter parternes fælles begæring herom indtil afslutningen af den procedure, som sagsøgeren har indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, eller senest henholdsvis den 31. oktober 2007 og den 1. marts 2008.

119 I forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Personaleretten opfordret parterne til at besvare en række skriftlige spørgsmål og til at fremlægge en række dokumenter. Parterne har fulgt denne opfordring fra Personaleretten inden for de fastsatte frister.

120 Den 9. juli 2008 bestemte Personaleretten at henvise sagen til plenum.

III – De forenede sager F-124/05 og F-96/06

121 Ved kendelse afsagt af Personalerettens præsident den 22. januar 2009 blev sagerne F-124/05 og F-96/06 forenet med henblik på den mundtlige behandling samt afsigelsen af dommen i henhold til procesreglementets artikel 46.

122 I forbindelse med foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse har Personaleretten opfordret parterne til at besvare en række skriftlige spørgsmål og til at fremlægge en række dokumenter. Parterne har fulgt denne opfordring fra Personaleretten inden for de fastsatte frister.

Parternes påstande

I – Sag F-124/05

123 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Afgørelsen om at afslutte disciplinærsagen annulleres.

– Kommissionens afgørelse af 26. september 2005, hvorved der blev givet afslag på sagsøgerens klage af 20. maj 2005, annulleres.

– Det fastslås, at sagsøgerens ansøgning af 22. oktober 2004 kan antages til realitetsbehandling og er begrundet.

– Det fastslås, at Kommissionen er ansvarlig for de fejl, den har begået ved at vedtage afgørelsen om ikke at afslutte disciplinærsagen og afgørelsen af 26. september 2005.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren og dennes familie 3 163 602 EUR.

– Det bestemmes, at sagsøgerens identitet udelades fra enhver offentliggørelse i forbindelse med nærværende sag i henhold til artikel 17, stk. 4, i instruks for justitssekretæren ved Retten i Første Instans af 3. maj 1994.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

124 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Det fastslås, at det er ufornødent at træffe afgørelse.

– Subsidiært afvisning af sagen.

– Mere subsidiært frifindelse.

– Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende bestemmelser, subsidiært udsættes afgørelsen om sagens omkostninger, indtil der er afsagt dom i den sag, der er registreret som sag F-96/06.

II – Sag F-96/06

125 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Det fastslås, at Kommissionen er ansvarlig for de fejl, den har begået.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagsøgeren og dennes familie 3 163 602 EUR.

– Det bestemmes, at sagsøgerens identitet udelades fra enhver offentliggørelse i forbindelse med nærværende sag i henhold til artikel 17, stk. 4, i instruks for justitssekretæren ved Retten i Første Instans af 3. maj 1994.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

126 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Delvis afvisning eller i hvert fald frifindelse.

– Der træffes afgørelse om sagens omkostninger efter gældende bestemmelser.

Retlige bemærkninger

I – Sag F-124/05

127 Indledningsvis skal Kommissionens påstand om, at der ikke træffes afgørelse, undersøges.

A – Parternes argumenter

128 Kommissionen har støttet sin påstand om, at der ikke træffes afgørelse, på to argumenter. For det første har sagsøgeren som følge af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 16. oktober 2006 om at afslutte disciplinærsagen, efter at der blev afsagt dom i sagen Kommissionen mod Cresson, ikke længere interesse i at påstå annullation af afgørelsen om ikke at afslutte disciplinærsagen. For det andet er erstatningspåstanden i sag F-124/05 i det væsentlige identisk med den erstatningspåstand, der er fremført i sag F-96/06.

129 Sagsøgeren har anført, at han ikke bestrider, at sagen er blevet uden genstand for så vidt angår påstanden om annullation af afgørelsen om ikke at afslutte disciplinærsagen. Han er derimod af den opfattelse, at erstatningspåstanden fortsat er relevant. Det er sagsøgerens opfattelse, at eftersom sag F-124/05 blev anlagt før sag F-96/06, bør Personaleretten først tage stilling til førstnævnte sag og derefter tage afgørelsen i den pågældende sag i betragtning i forbindelse med afgørelsen i den anden sag.

B – Personalerettens bemærkninger

130 Sagsøgerens ansøgning af 22. oktober 2004 havde til formål at få afsluttet disciplinærsagen mod ham. Ved afgørelse af 16. oktober 2006 afsluttede ansættelsesmyndigheden den nævnte sag. Denne afgørelse indebar således, at sagsøgeren opnåede det resultat, han ønskede.

131 Sagsøgeren har i øvrigt anerkendt, at annullationspåstanden er blevet uden genstand som følge af Kommissionens afgørelse om at afslutte den disciplinærsag, der var indledt mod ham. Sagsøgeren må på baggrund af denne tilkendegivelse anses for at have frafaldet annullationspåstanden.

132 Det fremgår af ovenstående, at det ikke længere er fornødent at træffe afgørelse om annullationspåstanden.

133 Erstatningspåstanden har derimod fortsat genstand.

134 Det skal for det første bemærkes, at der i det ottende klagepunkt i det søgsmål, der er registreret som sag F-96/06, henvises til samtlige de anbringender, der er påberåbt i det søgsmål, som er registreret som sag F-124/05, og for det andet, at påstandene i det søgsmål, der er registreret i sag F-96/06, er identiske med erstatningspåstanden i det søgsmål, der er registreret som sag F-124/05.

135 Det bemærkes endvidere, at når et søgsmål er anlagt mellem de samme parter vedrørende samme sagsgenstand og med de samme anbringender som et tidligere anlagt søgsmål, skal det ifølge fast retspraksis afvises (Domstolens dom af 17.5.1973, forenede sager 58/72 og 75/72, Perinciolo mod Rådet, Sml. s. 511, præmis 3-5, af 19.9.1985, forenede sager 172/83 og 226/83, Hoogovens Groep mod Kommissionen, Sml. s. 2831, præmis 9, og af 22.9.1988, forenede sager 358/85 og 51/86, Frankrig mod Parlamentet, Sml. s. 4821, præmis 12, samt Personalerettens kendelse af 19.9.2006, sag F-22/06, Vienne m.fl. mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A-1, s. 101, og II-A-1, s. 377, præmis 12).

136 Uanset den omstændighed, at sag F-124/05 blev registreret før sag F-96/06, og henset til at sag F-124/05 og sag F-96/06 er blevet forenet med henblik på den mundtlige behandling samt afsigelsen af dommen, har Personaleretten imidlertid af retsplejehensyn fundet det mest hensigtsmæssigt ikke at behandle sagsøgerens erstatningspåstand inden for rammerne af det søgsmål, der er registreret som sag F-124/05, men derimod at behandle denne påstand inden for rammerne af det søgsmål, der er registreret som sag F-96/06.

137 Følgelig må Kommissionens påstand om, at det er ufornødent at træffe afgørelse, tages til følge i det hele.

II – Sag F-96/06

A – Formaliteten

1. Parternes argumenter

138 Under retsmødet har Kommissionen anført, at erstatningspåstanden er fremsat for tidligt, og at den derfor ikke kan antages til realitetsbehandling som følge af den sag, sagsøgeren har anlagt med henblik på at få sin sygdom anerkendt som en erhvervssygdom. Kommissionen har henvist til den dom, der blev afsagt af Retten i Første Instans den 15. december 1999, Latino mod Kommissionen (sag T-300/97, Sml. Pers. I-A, s. 259, og II, s. 1263, præmis 94 og 95), hvorved det blev fastslået, at en tjenestemand for tidligt havde nedlagt påstand om erstatning for en ikke-økonomisk skade som følge af erhvervssygdom med den begrundelse, at det på tidspunktet for sagsanlægget ikke var muligt at vurdere, om den erstatning, som sagsøgeren havde krav på i henhold til vedtægten, var passende. Kommissionen har i det foreliggende tilfælde fremhævet, at det fremgår af lægeudvalgets udtalelse, at det ikke var muligt at fastsætte sagsøgerens invaliditetsgrad, da hans helbredstilstand ikke var konsolideret, og at sagsøgerens tilstand skulle undersøges på ny ca. to år senere. Ifølge Kommissionen var det ikke muligt, før resultatet af en sådan undersøgelse forelå, at fastslå det beløb, som sagsøgeren kunne opnå i medfør af vedtægtens artikel 73, stk. 2. Denne oplysning er imidlertid nødvendig for, at Personaleretten kan afgøre, om den erstatning, som sagsøgeren har opnået i henhold til denne bestemmelse, er tilstrækkelig kompensation for det lidte tab.

139 Sagsøgeren har heroverfor anført, at det ikke er nødvendigt, at lægeudvalget fastsætter invaliditetsgraden, for at ansættelsesmyndigheden kan træffe afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 73, stk. 2. Det fremgår nemlig af den nye dækningsordnings artikel 11, stk. 2, at i tilfælde af en forsikrets vedvarende, totale invaliditet som følge af en ulykke eller erhvervssygdom er graden af fysisk eller psykisk invaliditet på 100%, og det engangsbeløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73, stk. 2, litra b), udbetales til den forsikrede. Invaliditetsudvalget fastslog den 29. oktober 2004, at sagsøgeren var ramt af vedvarende, total invaliditet.

140 Sagsøgeren har i øvrigt anført, at Retten i Første Instans i dom af 10. december 2008, Nardone mod Kommissionen (sag T-57/99, Sml. Pers. I-A-2, s. 83, og II-A-2, s. 505), udtalte, at den regel, der blev fastlagt i dommen i sagen Latino mod Kommissionen, ifølge hvilken en eventuel erstatning i anledning af tjenstlige fejl alene udgør et supplement til vedtægtens ordning og kun kan indrømmes, når de beløb, der kan opnås i henhold til vedtægten, ikke er tilstrækkelige, ikke automatisk finder anvendelse. Det er sagsøgerens opfattelse, at den løsning, der er fastsat ved dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, skal finde anvendelse i hans sag, idet den uberettigede forlængelse af den i henhold til vedtægtens artikel 73 indledte procedure indebar, at sagsøgeren blev fastholdt i den usikre situation, som han i en årrække havde befundet sig i, og var til hinder for, at hans helbredstilstand kunne konsolideres. Kommissionen har imidlertid nægtet at indrømme sagsøgeren en godtgørelse, så længe hans helbredstilstand ikke er i bedring. Sagsøgeren mener, at Kommissionen således har fanget ham i en »ond cirkel«, en »helvedesspiral«, som alene Personaleretten kan bringe til ophør ved at pålægge institutionen at yde erstatning med øjeblikkelig virkning.

141 Kommissionen har over for dette argument anført, at de særlige omstændigheder, der gav anledning til dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, ikke er til stede i det foreliggende tilfælde.

2. Personalerettens bemærkninger

142 Personaleretten skal indledningsvis bemærke, at Kommissionen ikke i svarskriftet vedrørende sag F-96/06 har påberåbt sig, at sagen bør afvises, da den er anlagt for tidligt, men først har fremført dette argument i svarskriftet vedrørende sag F-124/05 med bemærkning om, at dette argument også gør sig gældende i sag F-96/06, og derefter i en skrivelse dateret den 25. februar 2008 som svar på den af Personaleretten trufne foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse i de to sager og endelig under det fælles retsmøde vedrørende de to sager.

143 Den omstændighed, at Kommissionen ikke har fremsat denne afvisningspåstand i svarskriftet vedrørende sag F-96/06, er imidlertid ikke til hinder for, at Personaleretten kan undersøge påstanden under hensyntagen til den præceptive karakter af de betingelser, der skal være opfyldt for at antage sager, som er anlagt i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91, til realitetsbehandling (dom afsagt af Retten i Første Instans den 18.12.2008, forenede sager T-90/07 P og T-99/07 P, Belgien og Kommissionen mod Genette, Sml. II, s. 3859, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis). I den foreliggende sag skal der i øvrigt tages hensyn til, at de to sager er blevet forenet (jf. i denne retning Domstolens dom af 18.3.1980, forenede sager 26/79 og 86/79, Forges de Thy-Marcinelle og Monceau mod Kommissionen, Sml. s. 1083, præmis 4), og til den omstændighed, at parterne har haft lejlighed til at føre en kontradiktorisk drøftelse af spørgsmålet under retsmødet, som var fælles for de to sager.

144 I det foreliggende tilfælde er de skader, som sagsøgeren hævder at have lidt, ikke alle skader på hans helbred, og de kan derfor ikke uden videre anses for kompenseret fuldt ud i forbindelse med proceduren til anerkendelse af hans sygdom som erhvervssygdom. Visse af de sagsøgeren anførte klagepunkter vedrører situationer, der kan påføre en tjenestemand en ikke-økonomisk skade, selv hvor der ikke foreligger en erhvervssygdom.

145 Navnlig de mange tilsidesættelser af retten til forsvar, som sagsøgeren har påtalt, kan have påført ham en ikke-økonomisk skade, der ikke er en skade på hans helbred, og som derfor ikke kan kompenseres ved det beløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73.

146 Sagsøgeren har endvidere nedlagt påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, han angiveligt har lidt som følge af, at den disciplinærsag, der blev indledt mod ham, var urimeligt langvarig.

147 Det må i denne henseende fastslås, at en disciplinærsag stiller tjenestemanden i en usikker situation for så vidt angår dennes fremtidige karriere og nødvendigvis skaber en vis stress og angst hos tjenestemanden. Når denne usikkerhed varer urimeligt længe, øges omfanget af den stress og angst, som tjenestemanden oplever, ud over det acceptable niveau. En urimeligt langvarig disciplinærsag skal således anses for at skabe en formodning for, at den berørte person har lidt en ikke-økonomisk skade.

148 Det er ubestridt, at personer, der befinder sig i en sådan alvorlig og usikker situation, som varer urimeligt længe, reagerer på forskellig vis, f.eks. som følge af deres eventuelle psykiske skrøbelighed. En urimeligt langvarig disciplinærsag kan således resultere i en psykisk lidelse eller, i værste fald, i en egentlig sindslidelse eller en forværring af en eksisterende sindslidelse.

149 Hvad navnlig angår den ikke-økonomiske skade, som kan opstå som følge af den urimeligt langvarige disciplinærsag, skal der sondres mellem på den ene side den ikke-økonomiske skade, som en tjenestemand eller anden ansat lider uafhængigt af en eventuel sygdom, og på den anden side den skade, som forvoldes som følge af en eventuel psykisk sygdom – eller forværring af en sådan sygdom – der skyldes den nævnte procedures urimelige varighed (jf. analogt Personalerettens dom af 2.5.2007, sag F-23/05, Giraudy mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 121, og II-A-1, s. 657, præmis 197-202).

150 En påstand om erstatning for den første type af skade kan antages til realitetsbehandling, uanset på hvilket trin en eventuel procedure, som i øvrigt er indledt af tjenestemanden i henhold til vedtægtens artikel 73, befinder sig.

151 Ifølge retspraksis kan en tjenestemands påstand om erstatning for den økonomiske eller ikke-økonomiske skade, som tjenestemanden har lidt som følge af en erhvervssygdom, generelt ikke antages til realitetsbehandling, så længe den procedure, der er indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, ikke er afsluttet.

152 Det bemærkes i den henseende, at den ordning, der er vedtaget til gennemførelse af vedtægtens artikel 73, omhandler et engangsbeløb i tilfælde af en ulykke eller en erhvervssygdom, uden at det er nødvendigt for den pågældende at bevise en fejl fra institutionens side. Det følger endvidere af retspraksis, at det kun er under omstændigheder, hvor ydelserne efter vedtægtsordningen ikke er tilstrækkelige til at sikre en passende erstatning for den lidte skade, at en tjenestemand er berettiget til at kræve en supplerende erstatning (Domstolens dom af 8.10.1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink mod Kommissionen, Sml. s. 2801, præmis 13, og af 9.9.1999, sag C-257/98 P, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 22, dom afsagt af Retten i Første Instans den 14.5.1998, sag T-165/95, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 203, og II, s. 627, præmis 71, samt dommen i sagen Latino mod Kommissionen, præmis 94).

153 Det blev derfor fastslået, at den stævning, hvorved en tjenestemand havde nedlagt påstand om erstatning for den skade, han hævdede at have lidt som følge af sin erhvervssygdom, og som var indgivet inden den procedure, der var indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, var afsluttet, blev indgivet for tidligt, eftersom det ikke var muligt på tidspunktet for sagsanlægget at vurdere, om den erstatning, som sagsøgeren havde krav på i henhold til vedtægten, var passende (dommen i sagen Latino mod Kommissionen, præmis 94 og 95).

154 I en nyligt afsagt dom fandt Retten i Første Instans imidlertid, at det ikke automatisk på baggrund af en uafsluttet lægeundersøgelse kunne udledes, at en påstand om erstatning som følge af tjenstlig fejl, som institutionen angiveligt havde begået, var nedlagt for tidligt (jf. i denne retning dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, præmis 56). Det fremgår nemlig af denne dom, at selv om det normalt er hurtigere og forbundet med færre omkostninger for en tjenestemand at føre bevis for, at han i givet fald har ret til en fast godtgørelse i henhold til vedtægtens artikel 73, end at føre bevis for, at de nødvendige betingelser for Fællesskabets pådragelse af erstatning uden for kontraktforhold foreligger, er dette imidlertid ikke altid tilfældet (dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, præmis 56). Det er i lyset af princippet om procesøkonomi, som kræver en afvejning mellem de forskellige faktorer, der foreligger i hvert enkelt tilfælde, at Retten i Første Instans i dommen i sagen Latino mod Kommissionen underlagde antagelsen til realitetsbehandling af et erstatningssøgsmål efter de almindelige regler et krav om, at muligheden for en vedtægtsmæssig erstatning som fastsat i vedtægtens artikel 73 er udtømt (dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, præmis 56).

155 Det skal i denne henseende bemærkes, at i forbindelse med fastlæggelsen og vurderingen af den skade, der er lidt som følge af en erhvervssygdom, skal proceduren til gennemførelse af vedtægtens artikel 73 anses for lex specialis i forhold til de almindelige regler om ansvar uden for kontraktforhold (jf. i denne retning dommen i sagen Giraudy mod Kommissionen, præmis 193-196).

156 I de fleste tilfælde kræver fastlæggelsen af, om der foreligger årsagsforbindelse mellem arbejdets udførelse og den påståede skade, samt vurderingen af skaden, at der foretages en lægeundersøgelse, og det vil således være meningsløst – hvis ikke umuligt – for Unionens retsinstanser at vurdere årsagsforbindelsen og skaden, inden den procedure, der er indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, er afsluttet.

157 Dette er tilfældet i den foreliggende sag, hvorfor den løsning, der er anlagt i dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, ikke kan finde anvendelse.

158 Denne løsning skyldtes procesøkonomiske hensyn begrundet i »de usædvanlige omstændigheder i sagen« (dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, præmis 57). I denne sag var det nemlig ikke nødvendigt at foretage en lægeundersøgelse for at vurdere den ikke-økonomiske skade, som A. Nardone havde lidt, og som skyldtes den omstændighed, at han havde arbejdet under støvede og beskidte forhold (jf. i denne retning dommen i sagen Nardone mod Kommissionen, præmis 98-123).

159 I den foreliggende sag er det derimod nødvendigt at foretage en lægeundersøgelse for at fastlægge omfanget af den fysiske og psykiske skade, der kan tilskrives de vilkår, under hvilke sagsøgeren har udøvet sin erhvervsmæssige beskæftigelse.

160 Afslutningen på den procedure, som sagsøgeren har indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, er desuden formentlig nært forestående, hvilket Kommissionen også anførte under retsmødet. Det fremgår nemlig af lægeudvalgets udtalelse af 5. december 2007, at sagsøgeren inden for ca. to år bør undersøges på ny på begæring af den part, der tager initiativet hertil.

161 Det bemærkes endvidere, at dækningsordningens artikel 19, stk. 3, andet afsnit, bestemmer, at hvis invaliditetsgraden efter lægebehandlingens ophør endnu ikke kan bestemmes endeligt, skal lægeudvalgets udtalelse angive den dato, hvor den forsikredes sag senest skal behandles på ny. Denne bestemmelse må nødvendigvis fortolkes indskrænkende. Hvis lægeudvalget havde mulighed for at udskyde tidspunktet for, hvornår den forsikredes sag skulle genbehandles, ville visse forsikrede nemlig ikke få udbetalt det beløb, der er fastsat i vedtægtens artikel 73, i levende live. En udvidende fortolkning af bestemmelsen vil desuden være i strid med begrebet konsolidering i dækningsordningens artikel 19, stk. 3, hvoraf fremgår, at følgerne af ulykken eller erhvervssygdommen er konsolideret, når der er sket en stabilisering af helbredssituationen, eller der kun er tale om meget langsom og meget begrænset bedring. Begrebet konsolidering udelukker således ikke enhver form for bedring af patientens helbredstilstand, men forudsætter en stabilisering eller en meget langsom bedring.

162 Det følger af det foregående, at procesøkonomiske hensyn i det foreliggende tilfælde indebærer, at den særlige procedure til gennemførelsen af vedtægtens artikel 73 skal være afsluttet.

163 Uden at det er nødvendigt at tage stilling til sagsøgerens kritik af den måde, hvorpå den procedure, der er indledt i henhold til vedtægtens artikel 73, blev gennemført, herunder kritikken af den manglende anvendelse af den nye dækningsordnings artikel 11, stk. 2, som er nævnt i denne doms præmis 139, skal sagsøgerens påstand, for så vidt som den angår et krav om erstatning for den skade, der er en følge af den erhvervssygdom, han lider af, derfor anses for at være nedlagt for tidligt og må følgelig afvises. Derimod skal sagsøgerens erstatningspåstand, for så vidt som den vedrører den ikke-økonomiske skade, der er uafhængig af den sygdom, han lider af, antages til realitetsbehandling.

B – Realiteten

164 Sagsøgeren har anført, at Kommissionen har begået en række fejl, der vidner om, at han har været udsat for psykisk chikane. Det er disse fejl, der har udløst den depression, han lider af, og de gentagne tilbagefald, som førte til, at han blev tilkendt invalidepension. Sagsøgeren har således lidt en økonomisk skade, som udgøres af forskellen mellem hans løn som tjenestemand og hans invaliditetsydelse, samt en særligt byrdefuld ikke-økonomisk skade.

165 Det skal indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren i stævningen har nedlagt påstand om, at der udpeges en sagkyndig til at foretage en opgørelse af den økonomiske og ikke-økonomiske skade, han angiveligt har lidt. Sagsøgeren har ikke under retsmødet nævnt denne påstand, men fremlagt en opdateret opgørelse over sine tab, som er opgjort til 3 163 602 EUR. Dette må fortolkes således, at sagsøgeren har frafaldet påstanden om, at der udpeges en sagkyndig.

166 Det er fast retspraksis, at ved pådømmelsen af et af en tjenestemand fremsat krav om erstatning skal flere betingelser være opfyldt, for at Fællesskabet kan ifalde ansvar, idet de handlinger, institutionerne kritiseres for at have begået, skal være ulovlige, der skal være lidt et tab, og der skal være årsagsforbindelse mellem handlingerne og tabet (Domstolens dom af 21.2.2008, sag C-348/06 P, Kommissionen mod Girardot, Sml. I, s. 833, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis, samt dom afsagt af Retten i Første Instans den 6.5.2009, sag T-12/08 P, M mod EMEA, Sml. Pers. I-B-1, s. 31, og II-B-1, s. 159, præmis 98).

167 Det skal i første omgang undersøges, om Kommissionen har gjort sig skyldig i en ansvarspådragende fejl.

1. De fejl, som Kommissionen kritiseres for at have begået

168 Sagsøgeren har fremført otte klagepunkter til støtte for sit erstatningssøgsmål. Han har nærmere bestemt anført:

– Han blev angiveligt uberettiget inddraget i »Berthelot-sagen« (det første klagepunkt).

– De administrative undersøgelser er behæftet med en række mangler og udgør en tilsidesættelse retten til forsvar (det andet klagepunkt).

– OLAF’s undersøgelse har indebåret en tilsidesættelse af fortrolighedsprincippet (det tredje klagepunkt).

– Ophævelsen af sagsøgerens retlige immunitet er ulovlig (det fjerde klagepunkt).

– Afgørelsen om at omplacere sagsøgeren er ulovlig (det femte klagepunkt).

– Proceduren til anerkendelse af sagsøgerens sygdom som erhvervssygdom er behæftet med en række ulovligheder (det sjette klagepunkt).

– Invaliditetsudvalgets udtalelse af 29. oktober 2004 er ulovlig (det syvende klagepunkt).

– Iværksættelsen og opretholdelsen af en disciplinærsag mod sagsøgeren var ulovlig (det ottende klagepunkt).

a) Det første klagepunkt om, at sagsøgeren angiveligt uberettiget blev inddraget i »Berthelot-sagen«

Parternes argumenter

169 Sagsøgeren har med det første klagepunkt anført, at han angiveligt fuldstændigt uberettiget blev inddraget i »Berthelot-sagen«. Ved at anse sagsøgeren for at være den hovedansvarlige i »Berthelot-sagen« uden nogen form for bevis, »ved at fremsætte meget alvorlige anklager mod [ham] uden nogen form for begrundelse, ved ikke at videregive væsentlige oplysninger, som sagsøgeren havde fremsat, til de belgiske retsinstanser, ved at ligge inde med disse oplysninger i en længere periode uden at foretage selv mindre undersøgelser for at forsøge at få oplysningerne bekræftet og endvidere ved at indlede en disciplinærsag mod [ham]« har Kommissionen tilsidesat sin omsorgs- og bistandspligt, princippet om god forvaltningsskik og sagsøgerens berettigede forventning samt set bort fra tiende betragtning til forordning nr. 1073/1999, hvoraf fremgår, at kun forhold, som har beviskraft, kan danne grundlag for en OLAF-undersøgelse.

170 Ansættelsesmyndigheden har i afgørelse af 10. november 2005, hvorved den afslog sagsøgerens ansøgning, anført, at de argumenter, som sagsøgeren har fremført i det første klagepunkt, vedrører disciplinærsagens realitet.

171 Over for dette argument har sagsøgeren i stævningen anført, at dette klagepunkt går videre end søgsmålets ottende klagepunkt, som omhandler fejl begået under disciplinærsagen.

Personalerettens bemærkninger

172 I det omfang de argumenter, der er fremført i forbindelse med dette klagepunkt, har tæt sammenhæng med det ottende klagepunkt, hvorved sagsøgeren har kritiseret afgørelsen om at indlede en disciplinærsag mod ham, vil disse argumenter blive undersøgt inden for rammerne af det nævnte klagepunkt.

173 For så vidt som nærværende klagepunkt kan anses for en kritik af den omstændighed, at OLAF- og IDOC-undersøgelserne har omhandlet sagsøgeren, bemærkes, at en institution har en vid skønsmargen i forhold til at indlede og gennemføre administrative undersøgelser under forudsætning af, at der foreligger en rimelig mistanke om, at der er begået en disciplinær forseelse.

174 I det foreliggende tilfælde var sagsøgeren kabinetschef for Edith Cresson, der var medlem af Kommissionen, på det tidspunkt, hvor René Berthelot, der var på sidste løntrin, ulovligt blev omklassificeret til en anden lønramme og, ligeledes ulovligt, ansat ved FFC. Dertil kommer, at visse af de forklaringer, der blev afgivet af tjenestemænd og øvrige ansatte, omhandlede sagsøgeren. T., der er sekretær i FFC, forklarede bl.a., at hun på sagsøgerens udtrykkelige anmodning havde sendt ham et notat om muligheden for at omklassificere René Berthelot til en anden lønramme og eventuelt ansætte ham som gæsteforsker ved FFC.

175 Det var derfor med føje, at OLAF og IDOC i forbindelse med deres undersøgelser vurderede, om sagsøgeren i sin egenskab af kabinetschef havde spillet en rolle i forbindelse med de konstaterede uregelmæssigheder, og hvilken rolle han i givet fald havde spillet.

176 Henset til at der inden for rammerne af »Berthelot-sagen« fandtes omstændigheder, der kunne give anledning til en rimelig mistanke mod sagsøgeren, må klagepunktet for så vidt angår spørgsmålet om at indlede og gennemføre undersøgelser, der omhandler ham, forkastes.

b) Det andet klagepunkt om, at de administrative undersøgelser er behæftet med en række mangler og udgør en tilsidesættelse retten til forsvar

Parternes argumenter

177 Det andet klagepunkt er opdelt i to led. I klagepunktets første led har sagsøgeren anført, at gennemførelsen af de administrative undersøgelser er behæftet med en række mangler og udgør en tilsidesættelse retten til forsvar. I klagepunktets andet led har han kritiseret, at de myndigheder, der har gennemført de administrative undersøgelser, ikke har været upartiske.

178 Sagsøgeren har i forbindelse med klagepunktets første led fremsat følgende argumenter.

179 Sagsøgeren blev for det første »kastet ud i rampelyset«, mens andre personer, der deltog i beslutningen om at omklassificere René Berthelot til en anden lønramme og at ansætte ham ved FFC, ikke blev inddraget i sagen.

180 For det andet udviste de myndigheder, der var ansvarlige for undersøgelserne, ikke den mindste interesse for de tilbud om beviser, som sagsøgeren fremsatte. For det første afslog OLAF at modtage den kalender, som sagsøgeren tilbød at fremsende. For det andet søgte Kommissionen, OLAF og IDOC ikke at få bekræftet det svar, der blev afgivet af L., som var direktør for personale og administration i GD for Forskning, på spørgsmålet om, hvorfor navnene på tre tjenestemænd, der ankom til Breydel-bygningen i Bruxelles for at deltage i et møde, der angiveligt blev afholdt i november 1996, ikke blev registreret i ad hoc-registret. For det tredje afhørte efterforskerne ikke M., der var sekretariatsleder for kabinetschefen på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen. For det fjerde blev der ikke taget hensyn til, at der var modstrid og forskelle mellem en række vidneudsagn.

181 Sagsøgerens ret til forsvar blev for det tredje tilsidesat i forbindelse med, at et hold journalister fra RTBF opnåede tilladelse til at få adgang til OLAF’s lokaler og filme fortrolige dokumenter, der direkte implicerede sagsøgeren, og som efterfølgende blev vist under den populære udsendelse med titlen »Au nom de la loi« den 27. december 2000.

182 For det fjerde blev det notat af 18. marts 2002, der indeholdt sagsøgerens bemærkninger, ikke vedlagt den supplerende administrative undersøgelsesrapport af 22. februar 2002.

183 I klagepunktets andet led har sagsøgeren navnlig kritiseret den person, D., der var ansvarlig for gennemførelsen af undersøgelsen, og som for det første i forbindelse med notat af 27. marts 2001 undlod at vedlægge afhøringsrapporten vedrørende sagsøgeren, for det andet i en skrivelse dateret den 23. november 2001 til Edith Cresson anførte, at visse omstændigheder, der var belastende for sagsøgeren, ansås for godtgjorte, og for det tredje undlod at indarbejde sit notat af 18. marts 2002 i den supplerende administrative undersøgelsesrapport af 22. februar 2002.

184 Kommissionen har for det første anført, at princippet om ligebehandling af tjenestemænd ikke kan fortolkes således, at en tjenestemand, som er blevet pålagt sanktioner for at have tilsidesat vedtægtens forpligtelser, for at undgå den sanktion, som han var blevet pålagt, kan gøre gældende, at en anden tjenestemand, som havde tilsidesat de samme forpligtelser, ikke var blevet pålagt sanktioner. Dette princip gælder så meget desto mere i det foreliggende tilfælde, som sagsøgeren ikke er blevet pålagt sanktioner.

185 Kommissionen har for det andet bestridt sagsøgerens påstand om, at der ikke er taget hensyn til de faktiske oplysninger, som han har fremlagt. Undersøgelsesrapporten er nemlig udarbejdet i hypotetiske vendinger, og enhver forskel mellem tjenestemændenes forklaringer omtales i rapporten.

186 Kommissionen har for det tredje anført, at sagsøgerens notat af 18. marts 2002 i det væsentlige gentager de påstande, der er nævnt i hans erklæring af 12. september 2001, der er vedlagt som bilag til IDOC’s undersøgelsesrapport. Der var ikke på baggrund af dette notat grundlag for at ændre det rapportudkast, der blev fremsendt til sagsøgeren med henblik på bemærkninger, idet notatet allerede var blevet taget i betragtning i forbindelse med udarbejdelsen af nævnte rapport.

187 Hvad angår klagepunktets andet led har Kommissionen anført, at D. ikke i det notat af 23. november 2001 til Edith Cresson tager parti, men kun gengiver en forklaring. Notatet er derfor ikke udtryk for manglende upartiskhed. For så vidt angår sagsøgerens notat af 18. marts 2002 har Kommissionen henvist til den argumentation, som den har fremsat i forbindelse med klagepunktets første led.

Personalerettens bemærkninger

188 Hvad for det første angår argumentet om, at de andre personer, der deltog i beslutningen om at omklassificere René Berthelot til en anden lønramme og at ansætte ham ved FFC, ikke er blevet inddraget i sagen, bemærkes, at en institution har en vid skønsmargen i forhold til at indlede og gennemføre administrative undersøgelser, under forudsætning af at der foreligger en rimelig mistanke om, at der er begået en disciplinær forseelse (jf. præmis 173 ovenfor).

189 Henset til dels den vide skønsmargen, dels tilstedeværelsen af omstændigheder, der kan give anledning til en rimelig mistanke mod sagsøgeren (jf. præmis 176 ovenfor), kan dennes argument om, at visse tjenestemænd ikke har været genstand for en administrativ undersøgelse, ikke godtgøre, at de mangler eller den tilsidesættelse af retten til forsvar, som er omhandlet i klagepunktets første led, foreligger.

190 Hvad for det andet angår sagsøgerens argument om, at visse af de tilbud om beviser, som han fremsatte, ikke blev taget i betragtning af de myndigheder, som var ansvarlige for undersøgelserne, bemærkes, at han ikke har godtgjort, at de nævnte myndigheder har undladt at medtage i akterne og undersøge de beviser, som han har fremført.

191 Hvad for det tredje angår sagsøgerens argument om, at notatet af 18. marts 2002 ikke blev indarbejdet i IDOC’s supplerende administrative undersøgelsesrapport, bemærkes, at dette notat ikke tilvejebringer nogen nye faktiske oplysninger i forhold til sagsøgerens forklaring, der er vedlagt rapporten som bilag. En tjenestemands ret til at udtale sig om forhold, der vedrører ham, indebærer i øvrigt ikke en forpligtelse for efterforskerne til at ændre rapportens konklusioner som følge af de anmodninger, den afhørte tjenestemand fremsætter.

192 For det fjerde må endelig sagsøgerens argumenter om, at de myndigheder, der har ansvaret for undersøgelserne, ikke har været upartiske, forkastes. For det første kan den omstændighed, at den person, D., der var ansvarlig for undersøgelsen, ikke vedlagde sit notat af 27. marts 2001 et referat af høringen af sagsøgeren, ikke godtgøre, at der blev udvist en sådan manglende upartiskhed, eftersom det nævnte referat var vedlagt IDOC’s endelige rapport som bilag. For det andet er det forkert at antage – som Kommissionen med rette har fremhævet – at D. i sin skrivelse af 23. november 2001 til Edith Cresson anførte, at visse omstændigheder, der var belastende for sagsøgeren, ansås for godtgjorte. D. udbad sig nemlig i denne skrivelse alene yderligere oplysninger fra det tidligere kommissionsmedlem vedrørende bl.a. den forklaring, som var afgivet af T., der var sekretær i FFC. Hvad for det tredje angår argumentet om, at notatet af 18. marts 2002 ikke blev indarbejdet i IDOC’s supplerende administrative undersøgelsesrapport, er det ovenfor anført, at en tjenestemands ret til at udtale sig om de forhold, der vedrører ham, ikke indebærer en forpligtelse for efterforskerne til at ændre rapportens konklusioner som følge af de anmodninger, den afhørte tjenestemand fremsætter.

193 Argumentet om, at Kommissionen angiveligt gav et hold journalister fra RTBF tilladelse til at filme et fortroligt dokument vedrørende sagsøgeren, vil blive behandlet i forbindelse med det tredje klagepunkt om tilsidesættelse af fortrolighedsprincippet i forbindelse med OLAF’s undersøgelser, hvori de samme omstændigheder er gjort gældende.

194 Når der bortses fra sidstnævnte argument, som Personaleretten vil behandle i forbindelse med det tredje klagepunkt, kan det ikke tages til følge, at der er sket en tilsidesættelse af retten til forsvar som anført af sagsøgeren i det andet klagepunkt.

c) Det tredje klagepunkt om tilsidesættelse af fortrolighedsprincippet i forbindelse med OLAF’s undersøgelser

Parternes argumenter

195 Det tredje klagepunkt vedrører tilsidesættelse af fortrolighedsprincippet i forbindelse med OLAF’s undersøgelser. Sagsøgeren har anført, at OLAF og/eller Kommissionen angiveligt i 2000 gav RTBF tilladelse til at få adgang til OLAF’s lokaler, hvor virksomheden fik adgang til og mulighed for at filme strengt fortrolige dokumenter vedrørende sagsøgeren. Referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren, der var klassificeret »hemmeligt«, blev således vist den 27. december 2000 under en populær tv-udsendelse med titlen »Au nom de la loi«, der således over for offentligheden satte sagsøgeren i forbindelse med sagen.

196 Kommissionen har i øvrigt tilsidesat sin bistandspligt i forhold til sagsøgeren, idet den ikke har taget det mindste initiativ til at klarlægge, hvem der var ansvarlig for udbredelsen af dokumentet og for at genoprette sagsøgerens ære.

197 Kommissionen har bestridt, at dette klagepunkt kan antages til realitetsbehandling, idet sagsøgeren allerede har fremsat dette klagepunkt i sin klage af 14. oktober 2004 over afgørelsen om omplacering. Den har anført, at ansættelsesmyndigheden afslog denne klage den 15. marts 2005, og sagsøgeren har ikke klaget over denne afgørelse inden for den i vedtægtens artikel 91 fastsatte frist.

198 Kommissionen har subsidiært anført, at klagepunktet er ubegrundet, og at den ikke har givet RTBF tilladelse til at få adgang til dokumenter vedrørende sagsøgeren.

199 Kommissionen har for det første anført, at OLAF inden for rammerne af det almene formål om at informere offentligheden og OLAF’s egen kommunikationsstrategi stiller generelle billeder af sine lokaler til rådighed for audiovisuelle medier via en billeddatabase og giver samme medier tilladelse til at tage generelle billeder af OLAF’s lokaler uden dog at give adgang til dokumenter eller følsomme områder.

200 Kommissionen har for det andet anført, at referatet af OLAF’s afhøring af sagsøgeren blev fremsendt til de strafferetlige myndigheder i Belgien, og at det således ikke er muligt at godtgøre, at Kommissionen har givet journalister fra RTBF adgang til dette dokument, idet det blev fremsendt til organer uden for Kommissionen.

201 Kommissionen har således bestridt, at der er sammenhæng mellem de generelle billeder, der er taget af OLAF’s lokaler, og optagelsen af det omhandlede fortrolige dokument. Kommissionen har beklaget lækagen, men bestrider at være ansvarlig herfor og fremhæver samtidig, at bevisbyrden påhviler sagsøgeren.

202 Hvad angår den påståede tilsidesættelse af bistandspligten har Kommissionen anført, at sagsøgeren ikke til Kommissionen har indgivet en anmodning i henhold til vedtægtens artikel 24.

Personalerettens bemærkninger

– Formaliteten vedrørende klagepunktet

203 Det er korrekt, at sagsøgerens klage af 14. oktober 2004, som ansættelsesmyndigheden gav afslag på, hvilket afslag sagsøgeren ikke indbragte for Personaleretten i medfør af vedtægtens artikel 91, nævner udbredelsen af fortrolige dokumenter under tv-udsendelsen den 27. december 2000. I denne klage har sagsøgeren i en sætning nævnt udbredelsen af angiveligt fortrolige dokumenter under udsendelsen »Au nom de la loi« som eksempel på »de mange tilfælde af chikane«, som han angiveligt blev udsat for i forbindelse med »Cresson-sagen«, og i hvilken forbindelse beslutningen om at omplacere ham blot er ét eksempel.

204 Denne klage havde imidlertid alene til formål at få beslutningen om omplacering omgjort. Den havde således ikke til formål at få tilkendt erstatning til sagsøgeren som følge af de fejl, Kommissionen angiveligt begik.

205 En tjenestemand har imidlertid mulighed for at fremsætte det samme anbringende og det samme argument samt mulighed for at påberåbe sig de samme faktiske omstændigheder til støtte for forskellige klager, der adskiller sig fra hinanden i retlig henseende (jf. analogt dom afsagt af Retten i Første Instans den 19.9.2008, sag T-253/06 P, Chassagne mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-1, s. 43, og II-B-1, s. 295, præmis 149).

206 Kommissionens afvisningspåstand må derfor forkastes.

– Klagepunktets berettigelse

207 For at kunne undersøge, om klagepunktet er berettiget, er det nødvendigt først kort at gengive den omtvistede passage i udsendelsen »Au nom de la loi«.

208 Under en kort passage i udsendelsen nævnes sagsøgerens navn, og der vises en optagelse af et dokument, der ved de bemærkninger, der ledsager udsendelsens billeder, præsenteres som referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren.

209 Sagsøgerens navn bliver endvidere nævnt under et interview med H., der er direktør for selskabet H. H. beretter, at han uopfordret henvendte sig til Edith Cressons kabinet for at fremsætte krav om, at kabinettet skulle påtage sig at betale lejen for den lejlighed, som René Berthelot beboede, og som selskabet H. indtil da havde betalt. H. forklarer dernæst, at han til sin overraskelse erfarede, at en ny person havde overtaget stillingen som kabinetschef, og at sagsøgeren i sin egenskab af ny kabinetschef uden videre fik H. vist ud af bygningen med en bemærkning om, at der var tale om en dårlig spøg. Derefter vises nogle billeder fra OLAF’s lokaler, og dernæst en kort optagelse af et ulæseligt dokument, som journalisten på følgende måde præsenterede som referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren:

»Afhøringen af [sagsøgeren] fremgår af en undersøgelsesrapport udarbejdet af OLAF. Rapporten bekræfter, at René Berthelot sammen med H. en eller to gange har henvendt sig til Edith Cressons sekretariat.«

210 Udsendelsen gik derefter ind på et andet forhold i sagen.

211 Sagsøgerens navn og et uddrag af referatet af OLAF’s afhøring af ham nævnes således kort, uden at han personligt inddrages i sagen.

212 Selv om sagsøgeren ikke personligt blev inddraget i sagen, er det ikke desto mindre beklageligt, at der i forbindelse med den omhandlede udsendelse blev vist et dokument, der ved de bemærkninger, der ledsagede udsendelsens billeder, blev præsenteret som referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren.

213 Det følger af retspraksis, at det i et erstatningssøgsmål tilkommer sagsøgeren at godtgøre, at betingelserne for et ansvar for Den Europæiske Union uden for kontraktforhold er opfyldt. Denne regel kan imidlertid modificeres, når skadetilføjelsen har kunnet have flere forskellige årsager, og den sagsøgte institution ikke har fremlagt bevis, der kan godtgøre, hvilken af disse årsager der er den relevante, skønt den var den bedst egnede til at fremføre beviser i denne forbindelse, således at den tilbageværende usikkerhed må tillægges denne (jf. i denne retning dom afsagt af Retten i Første Instans den 8.7.2008, sag T-48/05, Franchet og Byk mod Kommissionen, Sml. II, s. 1585, præmis 182 og 183).

214 Det kan imidlertid ikke i det foreliggende tilfælde antages, at Kommissionen var bedst egnet til at fremføre beviser, der kunne fastslå årsagen til den opståede lækage. Usikkerheden omkring årsagen til lækagen kan derfor ikke tillægges Kommissionen.

215 Kommissionen har nemlig med rette anført, at den selv og OLAF ikke var de eneste organer, der rådede over referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren, da referatet var blevet sendt til belgiske myndigheder med henblik på eventuel retsforfølgning.

216 Kommissionen har endvidere anført, at OLAF inden for rammerne af det almene formål om at informere offentligheden og OLAF’s egen kommunikationsstrategi stiller generelle billeder af sine lokaler til rådighed for audiovisuelle medier via en billeddatabase og giver samme medier tilladelse til at tage generelle billeder af OLAF’s lokaler. Der er således ingen sammenhæng mellem de billeder, der er blevet taget af OLAF’s lokaler, og optagelsen af det dokument, der under udsendelsen blev omtalt som referatet af afhøringen af sagsøgeren.

217 Hvad angår klagepunktet om, at Kommissionen har tilsidesat sin bistandspligt, bemærkes i øvrigt, at sagsøgeren ikke har indgivet en anmodning om bistand i henhold til vedtægtens artikel 24. Da der ikke forelå særlige omstændigheder, var Kommissionen desuden ikke forpligtet til af egen drift at yde sagsøgeren bistand. Kun sådanne særlige omstændigheder kan forpligte institutionen til at yde særlig bistand uden særlig ansøgning fra den pågældende, men på sit eget initiativ (Domstolens dom af 12.6.1986, sag 229/84, Sommerlatte mod Kommissionen, Sml. s. 1805, præmis 20, og Personalerettens kendelse af 31.5.2006, sag F-91/05, Frankin m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 25, og II-A-1, s. 83, præmis 23 og 24).

218 Klagepunktet vedrørende institutionens tilsidesættelse af sin bistandspligt skal følgelig forkastes.

219 Det følger af det foregående, at det tredje klagepunkt må forkastes som ubegrundet.

d) Det fjerde klagepunkt om, at ophævelsen af sagsøgerens retlige immunitet var ulovlig

Parternes argumenter

220 Sagsøgeren har med dette klagepunkt gjort gældende, at afgørelsen om at ophæve hans retlige immunitet, som han fik meddelelse om den 7. februar 2001, var ulovlig.

221 Sagsøgeren har anført, at en beslutning om at ophæve en tjenestemands immunitet er en alvorlig foranstaltning, og at han derfor burde have været hørt inden beslutningens vedtagelse, hvilket f.eks. skete for så vidt angår W., der var generaldirektør for GD for Industri.

222 Sagsøgeren har i øvrigt gjort gældende, at han ikke fik meddelelse om beslutningen om at ophæve hans retlige immunitet, der var rettet til den belgiske undersøgelsesdommer, og han har således ikke haft mulighed for at vurdere, om beslutningen var tilstrækkeligt begrundet.

223 Endelig har sagsøgeren anført, at beslutningen om at ophæve hans retlige immunitet udsætter ham for forskelsbehandling og udgør magtfordrejning, idet visse personers immunitet blev opretholdt, selv om de var involveret i »Berthelot-sagen«.

224 Kommissionen har heroverfor anført, at institutionerne har pligt til at samarbejde med de strafferetlige myndigheder, og at der ikke i det foreliggende tilfælde fandtes nogen fællesskabsinteresse, det kunne begrunde et afslag på at ophæve sagsøgerens retlige immunitet.

225 Kommissionen har anført, at en tjenestemand ikke skal høres forud for en afgørelse om at ophæve den pågældendes retlige immunitet, idet tjenestemanden kan udøve retten til forsvar i forbindelse med den straffesag, der eventuelt indledes mod ham på grund af denne foranstaltning. Den har anført, at selv hvis det antages, at sagsøgerens påstand vedrørende den forudgående afhøring af generaldirektøren for GD for Industri er korrekt, har denne sag ikke skabt præcedens, således