Hvad angår den af den forelæggende ret fremførte omstændighed, hvorefter en anden medlemsstat i hovedsagen allerede har anerkendt at være ansvarlig for behandlingen af den omhandlede ansøgning om international beskyttelse, skal det fremhæves, at i henhold til Dublin III-forordningens artikel 26, stk. 1, kan en afgørelse om overførsel først meddeles den pågældende, når den anmodede medlemsstat har accepteret at overtage eller tilbagetage vedkommende. På denne baggrund kan denne omstændighed ikke anses for at medføre, at domstolsprøvelsen af afgørelsen om overførsel hvad angår kriterierne i denne forordnings kapitel III er udelukket, uden at nævnte forordnings artikel 27, stk. 1, i det væsentlige mister sin effektive virkning.

I denne henseende fastslog Domstolen i præmis 61 i dom af 7. juni 2016, Ghezelbash ( C-63/15 , EU:C:2016:409 ), at ansøgeren om international beskyttelse kunne påberåbe sig en fejlagtig anvendelse af et ansvarlighedskriterium til behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse i kapitel III i Dublin III-forordningen. Det var ganske vist kun kriteriet i nævnte forordnings artikel 12, der direkte var genstand for den sag, der gav anledning til nævnte dom. De begrundelser, som Domstolen anførte i samme dom, gælder dog mutatis mutandis også for kriteriet i samme forordnings artikel 13, stk. 1.

Artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med 19. betragtning til denne forordning, skal fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse, inden for rammerne af prøvelsen af en afgørelse om overførsel af den pågældende, kan påberåbe sig en fejlagtig anvendelse af det kriterium om ansvar for behandlingen af en ansøgning i tilfælde af ulovlig passage af en medlemsstats grænse, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 13, stk. 1.

Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, hvis indrejse blev accepteret af myndighederne i den første medlemsstat, som stod over for tilstrømning af et exceptionelt stort antal tredjelandsstatsborgere, som ønskede at rejse gennem denne medlemsstat for at indgive en ansøgning om international beskyttelse i en anden medlemsstat, uden at opfylde de indrejsebetingelser, som i princippet er påkrævet i denne første medlemsstat, skal anses for »ulovligt [at have] passeret« den nævnte første medlemsstats grænse som omhandlet i denne bestemmelse.

Det bemærkes dog, at i henhold til Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, og artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kan overførslen af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat ikke foretages, når denne overførsel indebærer en reel risiko for, at den pågældende bliver udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i denne artikel 4 (jf. i denne retning dom af 16.2.2017, C.K. m.fl.,C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 65). En overførsel kan således ikke foretages, hvis en sådan risiko forelå i den ansvarlige medlemsstat efter tilstrømningen af et exceptionelt stort antal tredjelandsstatsborgere, som ønsker at opnå international beskyttelse.

(Jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl. 2)