FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

fremsat den 12. januar 2017 ( 1 )

Forenede sager C-217/15 og C-350/15

Massimo Orsi

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (retten i Santa Maria Capua Vetere, Italien))

»Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — national lovgivning, der foreskriver en administrativ sanktion og en strafferetlig sanktion for de samme faktiske omstændigheder vedrørende manglende indbetaling af moms — overtrædelse af princippet ne bis in idem«

Luciano Baldetti

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (retten i Santa Maria Capua Vetere, Italien))

»Det Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — national lovgivning, der foreskriver en administrativ sanktion og en strafferetlig sanktion for de samme faktiske omstændigheder vedrørende manglende indbetaling af moms — tilsidesættelse af princippet ne bis in idem«

1. På hvilke betingelser finder princippet ne bis in idem anvendelse, når visse medlemsstaters lovgivninger gør det muligt at pålægge både administrative og strafferetlige sanktioner for at straffe manglende indbetaling af betydelige merværdiafgiftsbeløb (herefter »moms«)? Dette er kort sagt det problem, som Domstolen atter står over for.

2. Domstolen fastsatte med sin dom af 26. februar 2013, Åkerberg Fransson (herefter »Åkerberg Fransson-dommen) ( 2 ), den linje, som de nationale retsinstanser skal følge for så vidt angår retten til ikke at blive retsforfulgt to gange for den samme manglende opfyldelse af forpligtelsen til at betale moms. Domstolen gjorde dette under anvendelse af løsninger fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«), men det afgivne svar i den pågældende dom har medført vanskeligheder og tvister mellem retterne i visse medlemsstater som f.eks. Italien.

3. Domstolen skal afrunde og tilpasse sin retspraksis på dette område i betragtning af den nylige dom af 15. november 2016 ( 3 ) fra Menneskerettighedsdomstolen. Imidlertid er den foreliggende sag ikke den mest passende lejlighed til at foretage en sådan afrunding og tilpasning, eftersom besvarelsen af begge præjudicielle forelæggelser afhænger af det mindst problematiske element i princippet ne bis in idem, som er identiteten mellem de personer, der pålægges sanktioner.

I. Retsforskrifter

A – Den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder af 1950 (herefter »EMRK «)

4. Tillægsprotokol nr. 7 til EMRK, som blev underskrevet i Strasbourg den 22. november 1984 (herefter »tillægsprotokol nr. 7«), fastlægger følgende i protokollens artikel 4 under overskriften »Ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange«: »1. Under én og samme stats jurisdiktion skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og strafferetspleje. 2. Bestemmelserne i foregående stykke forhindrer ikke genoptagelse af sagen i overensstemmelse med vedkommende stats lovgivning og strafferetspleje, såfremt der foreligger bevis for nye eller nyopdagede kendsgerninger, eller såfremt der i den tidligere rettergang er begået en grundlæggende fejl, som kunne påvirke sagens udfald. 3. Der kan ikke ske fravigelse fra denne artikel i medfør af artikel 15 i konventionen.«

B – EU-retten

5. Artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) fastlægger: »Ingen skal i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken den pågældende allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i en af Unionens medlemsstater i overensstemmelse med lovgivningen.«

6. Chartrets artikel 51 fastlægger dets anvendelsesområde: »1. Bestemmelserne i dette charter er rettet til Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten. De respekterer derfor rettighederne, overholder principperne og fremmer anvendelsen heraf i overensstemmelse med deres respektive kompetencer og under overholdelse af grænserne for de kompetencer, der er tildelt Unionen i traktaterne. 2. Dette charter udvider ikke anvendelsesområdet for EU-retten ud over Unionens kompetencer og skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for Unionen og ændrer ikke de kompetencer og opgaver, der er fastlagt i traktaterne.«

C – Italiensk ret

7. Artikel 13, stk. 1, i lovdekret nr. 471 af 18. december 1997 om reform af administrative skatte- og afgiftssanktioner vedrørende direkte skatter, merværdiafgift og skatte- og afgiftsopkrævning i overensstemmelse med artikel 3, stk. 133, litra q), i lov nr. 662 af 23. december 1996 bestemmer ( 4 ): »Enhver, der ikke inden for den fastsatte frist betaler eller kun delvist betaler acontobeløb, rater, udligningsbeløb eller den skattesaldo, som følger af angivelsen, i de nævnte tilfælde fratrukket rate- og acontobeløb, selv om de ikke er blevet betalt, pålægges en administrativ sanktion, der andrager 30% af hvert ubetalt beløb, også når det, efter en berigtigelse af materielle fejl eller fejlberegninger, der er konstateret ved kontrollen af årsangivelsen, fremgår, at skatten er større, eller at det fradragsberettigede overskud er mindre. Såfremt tilgodehavender betales mindre end 15 dage for sent, bliver den i første punktum nævnte administrative sanktion, som supplement til bestemmelserne i artikel 13, stk. 1, i lovdekret nr. 472 af 18. december 1997, yderligere nedsat til et beløb svarende til en femtendedel for hver dags forsinkelse. Den samme administrative sanktion finder anvendelse i tilfælde af opgørelse af større skat i henhold til artikel 36a og 36b i dekret fra republikkens præsident nr. 600 af 29. september 1973 og i medfør af artikel 54a i dekret fra republikkens præsident nr. 633 af 26. oktober 1972« ( 5 ) .

8. Lovdekret nr. 74/2000 af 10. marts 2000 om overtrædelser på området for indkomstskatter og moms ( 6 ) (herefter »lovdekret nr. 74/2000«) fastlægger i artikel 10b, »Manglende indbetaling af moms«, følgende: »Bestemmelsen i artikel 10a finder tilsvarende anvendelse inden for de deri fastsatte grænser for enhver, der ikke indbetaler den moms, som er skyldig i henhold til årsangivelsen, inden for fristen for indbetaling af acontobeløbet for den efterfølgende afgiftsperiode.«

9. I artikel 10a i lovdekret nr. 74/2000 bestemmes:

»En skattepligtig, der ikke inden for fristen for indberetning af den skattepligtiges årsangivelse indbetaler den indeholdte kildeskat, som fremgår af den til den skattepligtige udstedte attestering, straffes med fængsel fra seks måneder til to år, forudsat at det omhandlede beløb overstiger 50000 EUR pr. skatteperiode.«

10. Artikel 19-21 i lovdekret nr. 74/2000, der indgår i afsnittet med overskriften »Forhold til den administrative sanktionsordning og indbyrdes forhold mellem procedurer«, fastlægger kort sagt: a) at den særlige bestemmelse finder anvendelse, når den samme handling straffes i henhold til en bestemmelse under afsnit II og i henhold til en bestemmelse, som fastlægger en administrativ sanktion, b) at straffesagen og den administrative procedure er adskilte, dvs. at ingen af disse to skal udsættes på resultatet af den anden, c) at den kompetente myndighed fastlægger de administrative sanktioner for de afgiftsmæssige misligholdelser, som er genstand for den strafferetlige lovovertrædelse, og d) at disse sanktioner imidlertid ikke kan fuldbyrdes, medmindre straffesagen er afgjort med enten henlæggelse eller endelig dom om frifindelse, som udelukker handlingens karakter af strafferetlig overtrædelse, og i sidstnævnte tilfælde løber fristen for opkrævning fra datoen for meddelelsen af afgørelsen om frifindelse.

11. Efter de begåede handlinger, der ligger til grund for de foreliggende sager, er den italienske lovgivning blevet ændret ved lovdekret nr. 158 af 24. september 2015 ( 7 ) (lovdekret nr. 158 af 24.9.2015 vedrørende revision af sanktionsreglerne i henhold til artikel 8, stk. 1, i lov nr. 23 af 11.3.2014) (herefter »lovdekret nr. 158/2015«), som har berørt artikel 10a og 10b i lovdekret nr. 74/2000 og indført endnu en grund til udelukkelse af strafbarhed i medfør af den nye artikel 13 i nævnte dekret.

12. I overensstemmelse med artikel 7 i lovdekret nr. 158/2015 har artikel 10a i lovdekret nr. 74/2000 nu følgende affattelse: »Enhver, der ikke inden for fristen for indberetning af årlige afgiftsangivelse foretager en acontoindbetaling af skattebidrag på grundlag af en sådan angivelse eller acontoindbetaling af afgifter, som fremgår af den til den skattepligtige udstedte attestering, straffes med fængsel fra seks måneder til to år, forudsat at det omhandlede beløb overstiger 150000 EUR pr. skatteperiode.«

13. I overensstemmelse med artikel 8 i lovdekret nr. 158/2015 har artikel 10b i lovdekret nr. 74/2000 ændret sit indhold med virkning fra den 22. oktober 2015: »Enhver, der ikke inden for fristen for acontobetaling vedrørende den efterfølgende afgiftsperiode indbetaler den skyldige merværdiafgift, som skyldes i medfør af den årlige afgiftsangivelse, straffes med fængsel fra seks måneder til to år, forudsat at det omhandlede beløb overstiger 250000 EUR pr. skatteperiode.«

14. Artikel 7 i lovdekret nr. 269 af 30. september 2003 ( 8 ) om anvendelse af administrative sanktioner af afgiftsmæssig art udelukkende for så vidt angår juridiske personer har følgende ordlyd: »1. Administrative sanktioner vedrørende de specifikke afgiftsmæssige forpligtelser, der påhviler et selskab eller en enhed, der har status som juridisk person, pålægges udelukkende disse juridiske personer. 2. Bestemmelserne i stk. 1 finder anvendelse på endnu ikke begåede overtrædelser eller på overtrædelser, hvor sanktionen ikke er blevet fastlagt på datoen for nærværende dekrets ikrafttrædelse. I de af nærværende artikel omfattede tilfælde finder bestemmelserne i lovdekret nr. 472 af 18. december 1997 anvendelse, såfremt de er forenelige.«

II. De nationale sager og de præjudicielle spørgsmål

15. Domstolen skal besvare to præjudicielle forelæggelser, der minder om hinanden og er forelagt af Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (retten i Santa María Capua Vetere, Italien).

16. Sag C-217/15 udspringer af en straffesag indledt mod Massimo Orsi i dennes egenskab af juridisk repræsentant for selskabet Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. på grund af manglende indbetaling inden for den fastsatte frist af 1014288,00 EUR i skyldig moms for afgiftsperioden 2011.

17. Straffesagen blev indledt ved Agenzia dell’Entrates (de italienske skattemyndigheder) anmeldelse til Procura della Repubblica (den italienske anklagemyndighed), hvoraf det fremgår, at det selskab, som Massimo Orsi var juridisk repræsentant for, ikke havde indbetalt moms, hvilket udgjorde en lovovertrædelse i henhold til artikel 10b, sammenholdt med artikel 10a, i lovdekret nr. 74/2000. Under denne straffesag har Massimo Orsi gjort indsigelse mod foranstaltningen i form af arrest af hans goder.

18. Inden straffesagen blev indledt, havde denne afgiftsforseelse været genstand for undersøgelse foretaget af de italienske skattemyndigheder, som ud over at opgøre Massimo Orsis gæld pålagde ham en bøde svarende til 30% af det ubetalte beløb. Efter denne undersøgelse nåede begge parter til et forlig, hvorefter skattemyndighederne gav afkald på den fastlagte administrative sanktion og godtog, at Massimo Orsi udelukkende indbetalte den skyldige afgift, hvorved undersøgelsen var endeligt afsluttet, idet der ikke blev gjort indsigelse mod den.

19. På denne baggrund har Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (retten i Santa María Capua Vetere, Italien) besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er bestemmelsen i artikel 10b i lovdekret nr. 74/2000 for så vidt angår den del, som tillader, at der foretages en vurdering af det strafferetlige ansvar for et retssubjekt, som allerede for den samme handling (manglende indbetaling af moms) er blevet pålagt en endelig bøde af den statslige afgiftsmyndighed, hvorved der er pålagt en administrativ sanktion på 30% af den ikke indbetalte afgift, i lyset af artikel 4 i [tillægsprotokol nr. 7 til EMRK] og artikel 50 i [chartret], forenelig med EU-retten?«

20. Sag C-350/15 udspringer af meget lignende faktiske omstændigheder. I sin egenskab af juridisk repræsentant for selskabet Evoluzione Maglia s.r.l. havde Luciano Baldetti angivet, at han skyldte staten 1071836 EUR i moms for regnskabsårene 2010 og 2011, som han ikke havde indbetalt inden for den fastsatte frist. Skattemyndighederne indledte en undersøgelse af ham, i hans egenskab af repræsentant for nævnte selskab, og i denne forbindelse opgjordes afgiftsgælden, og Luciano Baldetti blev pålagt tilsvarende bøder. Efter denne undersøgelse indgik skattemyndighederne et forlig med den afgiftspligtige, som resulterede i, at denne skulle betale den skyldige afgift samt 50% af sanktionerne, idet skattemyndighederne gav afkald på de øvrige 50%, hvorved undersøgelsen var endeligt afsluttet, idet der ikke blev gjort indsigelse mod den.

21. De italienske skattemyndigheder anmeldte imidlertid Luciano Baldetti, i dennes egenskab af juridisk repræsentant for selskabet, til den italienske anklagemyndighed for manglende indbetaling af moms, idet den anså denne handling for at være en lovovertrædelse i henhold til artikel 10b i lovdekret nr. 74/2000. Under denne straffesag har Luciano Baldetti gjort indsigelse mod foranstaltningen i form af arrest af hans goder.

22. I denne situation har Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (retten i Santa María Capua Vetere, Italien) anset det for nødvendigt at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er identisk med spørgsmålet i sag C-217/15: »Er bestemmelsen i artikel 10b i lovdekret nr. 74/2000 for så vidt angår den del, som tillader, at der foretages en vurdering af det strafferetlige ansvar for et retssubjekt, som allerede for den samme handling (manglende indbetaling af moms) er blevet pålagt en endelig bøde af den statslige afgiftsmyndighed, hvorved der er pålagt en administrativ sanktion på 30% af den ikke indbetalte afgift, i lyset af artikel 4 i [tillægsprotokol nr. 7 til EMRK] og artikel 50 i [chartret], forenelig med EU-retten?«

23. På grund af de tre sagers lighed har Domstolen besluttet at forene disse sager med sag C-524/15, Menci, der også omhandler den dobbelte anvendelse i Italien af afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner for manglende betaling af moms. Efter den skriftlige forhandling blev der den 8. september 2016 afholdt et fælles retsmøde, hvor Massimo Orsi og Luciano Baldetti ikke deltog, og hvor kun Luca Mencis forsvarer, den italienske regering og Europa-Kommissionen fremsatte deres argumenter.

24. Selv om fremsættelsen af forslaget til afgørelse, der er fælles for de tre sager, der hidtil har været forenede, var fastsat til at finde sted den 17. november 2016, gjorde Menneskerettighedsdomstolen dom i sag A og Y mod Norge ( 9 ) det hensigtsmæssigt at udsætte denne fremsættelse. Den 30. november 2016 har formanden for Domstolens Fjerde Afdeling af samme grund besluttet at udskille Menci-sagen fra Orso-sagen og Badetti-sagen under anvendelse af artikel 54, stk. 2 og 3, sammenholdt med artikel 11, stk. 4, i Domstolens procesreglement.

III. Behandling af de præjudicielle spørgsmål

25. I de to præjudicielle spørgsmål anmodes Domstolen kort sagt om at afgøre, hvorvidt chartrets artikel 50, sammenholdt med artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7, er forenelig med en national lovgivning, såsom den italienske, som gør det muligt at pålægge både afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner for at straffe de samme handlinger, som består i manglende indbetaling af moms.

26. Princippet ne bis in idem optræder i EU-retten i en række variationer ( 10 ), og Domstolen har ikke ensartet behandlingen heraf, på trods af, at visse generaladvokater har opfordret hertil ( 11 ).

27. Domstolens praksis vedrørende anvendelsen af princippet ne bis in idem på kumulation af afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner som statens svar på manglende indbetaling af afgifter (moms i dette tilfælde) blev fastlagt ved dom af 26. februar 2013, Åkerberg Fransson.

28. Efter at have konstateret, at den havde kompetence til at besvare det præjudicielle spørgsmål ( 12 ), konkluderede Domstolen i Åkerberg Fransson-dommen ( 13 ), at princippet ne bis in idem »ikke er til hinder for, at en medlemsstat for den samme manglende overholdelse af angivelsespligten på momsområdet først pålægger et skattetillæg og dernæst en strafferetlig sanktion, for så vidt som den første sanktion ikke har en strafferetlig karakter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at bedømme« ( 14 ). Medlemsstaternes frihed til at vælge, hvilke sanktioner der skal finde anvendelse, begrundes i nødvendigheden af at sikre den fulde opkrævning af momsindtægter og herved beskytte EU’s finansielle interesser ( 15 ).

29. Domstolen fastsatte imidlertid en grænse for kumulation af afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner: »Det er først, når skattetillægget har karakter af strafferetlig sanktion som omhandlet i chartrets artikel 50, og når det er blevet endeligt, at nævnte bestemmelse er til hinder for, at der mod den samme person indledes en strafforfølgning for de samme handlinger.« Dermed er det muligt at kombinere afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner, men ikke at pålægge en sanktion, som ifølge dens nominelle betegnelse er administrativ, men i virkeligheden er af repressiv karakter, sammen med en strafferetlig sanktion ( 16 ).

30. For at afgøre, hvornår en afgiftsmæssig sanktion er af strafferetlig karakter, anvendte Domstolen som nævnt »Engel-kriterierne«, som den tidligere havde vedtaget i Bonda-dommen ( 17 ). Menneskerettighedsdomstolen har således udviklet specifikke og selvstændige kriterier siden sin dom i sagen Engel m.fl. mod Nederlandene ( 18 ) med henblik på at præcisere begrebet »anklage for en forbrydelse« i EMRK’s artikel 6 og begrebet »straf« i EMRK’s artikel 7 i forbindelse med retshåndhævelsesretlige foranstaltninger af repressiv karakter. Med henblik på fortolkningen af artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 har den anvendt disse kriterier ( 19 ), nemlig den retlige kvalificering af overtrædelsen i national ret, lovovertrædelsens art og endelig karakteren og omfanget eller strengheden af den sanktion, der pålægges overtræderen.

31. I Åkerberg-Fransson-dommen anvendte Domstolen ikke selv »Engel-kriterierne« på en lovgivning såsom den svenske, men overlod denne opgave til den forelæggende nationale ret med en advarsel om, at retten alene kunne konkludere, at kumulation af afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner var i strid med chartrets artikel 50, såfremt de resterende sanktioner var effektive, stod i et rimeligt forhold til overtrædelsen og havde en afskrækkende virkning ( 20 ).

32. På dette grundlag vil jeg i det følgende undersøge, om de tre elementer, som er nødvendige for anvendelsen af princippet ne bis in idem, er opfyldt i hovedsagerne, hvilke elementer udgøres af følgende: a) identitet mellem de sanktionerede personer, b) dobbelt sanktionsprocedure og c) identitet mellem sagernes faktiske omstændigheder.

33. Hvad angår identiteten mellem de sanktionerede personer har Domstolen ikke udtalt sig særskilt herom, og Menneskerettighedsdomstolens praksis herom er begrænset, da der er tale om det mindst problematiske element i princippet ne bis in idem. I visse domme har Menneskerettighedsdomstolen og Domstolen i praksis subsumeret elementet om identitet mellem de sanktionerede personer under elementet om identitet mellem sagernes faktiske omstændigheder (idem) ( 21 ).

34. Menneskerettighedsdomstolen analyserede i sin dom Pirttimäki mod Finland ( 22 ) et tilfælde, hvor den finske skatteforvaltning vedtog afgiftsmæssige sanktioner mod flere britisk ejede selskaber med begrænset ansvar, som i realiteten blev kontrolleret af Harry Veijo Juhani Pirttimäki og andre finske statsborgere. Efterfølgende blev der indledt straffesager mod Harry Veijo Juhani Pirttimäki og disse andre finske statsborgere for afgiftssvig, idet de ikke havde indberettet overskuddet fra disse selskaber. Menneskerettighedsdomstolen var af den opfattelse, af princippet ne bis in idem i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 ikke fandt anvendelse, fordi de afgiftsmæssige sanktioner i den administrative sag blev pålagt virksomhederne, mens straffesagen var rettet mod fysiske personer (Harry Veijo Juhani Pirttimäki m.fl.), som havde en anden status som juridisk person end virksomhederne, selv om de havde deltaget i indgåelsen af virksomhedernes aftaler ( 23 ).

35. Det er min opfattelse, at denne tilgang også er den mest passende for fortolkningen af chartrets artikel 50.

36. Ifølge de oplysninger, der er indeholdt i de respektive afgørelser, er den afgiftsmæssige sanktion i disse tvister blevet vedtaget mod to juridiske personer i form af selskaber (Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. i den første sag og Evoluzione Maglia s.r.l. i den anden), og straffesagen er rettet mod deres respektive juridiske repræsentanter. Jeg tilslutter mig den italienske regerings opfattelse af, at der på denne baggrund ikke kan tales om dobbelt straf af (eller en dobbelt procedure mod) den samme person, eftersom man ikke kan sammenligne en afgiftsmæssig sanktion, der pålægges et selskab med begrænset ansvar, med anlæggelsen af en straffesag mod selskabets juridiske repræsentant, selv om der i begge tilfælde er tale om den samme manglende indbetaling af moms.

37. Her gentager jeg, at kravet om, at der skal foreligge identitet mellem de personer, som anklages eller pålægges en sanktion i en administrativ sag og i en straffesag, ikke er opfyldt i disse sager, hvilket er en forudsætning for, at den ved chartrets artikel 50 sikrede ret finder anvendelse. Den omstændighed, at denne betingelse ikke er opfyldt, medfører, at det er ufornødent for Domstolen at tage stilling til, om de øvrige betingelser, som er nødvendige for anvendelsen af princippet ne bis idem, er opfyldt.

38. Jeg foreslår følgelig, at de præjudicielle spørgsmål i sagerne C-217/15 og C-350/15 besvares således, at den ved chartrets artikel 50 sikrede ret ikke finder anvendelse, når de afgiftsmæssige sanktioner er blevet pålagt et selskab, og straffesagen er blevet indledt mod selskabets juridiske repræsentant, selv om begge sager vedrører den samme manglende indbetaling af moms.

IV. Forslag til afgørelse

39. På baggrund af ovenstående argumenter foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål således: »Artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder finder ikke anvendelse, når der i tilfælde af dobbelte procedurer eller dobbelte sanktioner af administrativ og af strafferetlig karakter for de samme handlinger vedtages afgiftsmæssige sanktioner mod en juridisk person, såsom et selskab, og straffesagen indledes mod en fysisk person, selv om denne er den juridiske repræsentant for det pågældende selskab.«

( 1 ) – Originalsprog: spansk.

( 2 ) – Sag C-617/10, EU:C:2013:105.

( 3 ) – Sag A og B mod Norge (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 4 ) – Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, no. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell'articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI nr. 5 af 8.1.1998, almindeligt tillæg nr. 4).

( 5 ) – Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n.o 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (lovdekret nr. 662 af 18.12.1996, om almindelige bestemmelser på området for administrative sanktioner for overtrædelse af skattereglerne under anvendelse af artikel 3, stk. 133, i lov nr. 662 af 23.12.1962) (GURI nr. 5 af 8.1.1998, almindeligt tillæg nr. 4), som i artikel 13 giver mulighed for at begrænse sanktionerne for manglende indbetaling af afgifter.

( 6 ) – Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI nr. 76 af 31.3.2000).

( 7 ) – Decreto Legislativo 24 settembre 2015, no. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell'articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, no. 23 (GURI nr. 233 af 7.10.2015, almindeligt tillæg nr. 55).

( 8 ) – Decreto-legge 30 settembre 2003, n.o 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell'andamento dei conti pubblici (GURI nr. 229 af 2.10.2003, almindeligt tillæg nr. 157).

( 9 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 15.11.2016, A og B mod Norge, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.

( 10 ) – Jeg henviser til B. Van Bockel, The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. Jf. desuden P. Oliver, T. Bombois, »Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes«, Journal de droit européen, 2012, s. 266-272, og J. Tomkin, »Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence«, i S. Peers, T. Hervey, J. Kenner og A. Ward, The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 1373-1412.

( 11 ) – Jf. generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse Bonda (C-489/10, EU:C:2011:845), punkt 33 og den deri nævnte retspraksis.

( 12 ) – Det i den pågældende sag omstridte problem var næsten identisk med det foreliggende: Hans Åkerberg Fransson var blevet pålagt en administrativ sanktion for manglende indbetaling af betydelige momsbeløb, og efter afslutningen på nævnte sag blev der indledt en ny strafferetlig sag mod ham for de samme handlinger.

( 13 ) – Domstolen erklærede sig kompetent, eftersom artikel 2, artikel 250, stk. 1, og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006, om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1), og artikel 325 TEUF fandt anvendelse, idet der var tale om et tilfælde af gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1. Siden da har chartrets anvendelse på sådanne sager ikke givet anledning til tvivl. Derimod indebærer afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner, der vedtages i Italien for manglende indbetaling af indkomstskat, ikke gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1, og derfor erklærede Domstolen, at den åbenbart ikke havde kompetence til at besvare et præjudicielt spørgsmål i kendelsen af 15.4.2015, Burzio (C-497/14, EU:C:2015:251).

( 14 ) – Åkerberg Fransson-dommen, præmis 37.

( 15 ) – Ibidem, præmis 34.

( 16 ) – Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18.12.1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT 1995, L 312, s. 1) indeholder i sin artikel 6 bestemmelser, der skal sikre, at princippet ne bis in idem overholdes, og som har til formål at undgå, at der pålægges både økonomiske sanktioner på EU-niveau og strafferetlige sanktioner på medlemsstatsniveau.

( 17 ) – Dom af 5.6.2012 (C-489/10, EU:C:2012:319), præmis 37, der omhandlede en straffesag, som var indledt samtidigt med pålæggelsen af adminstrative sanktioner fra Den Europæiske Unions side mod modtagere af landbrugsstøtte. Jf. ligeledes Åkerberg Fransson-dommen, præmis 35.

( 18 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 8.6.1976, CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, § 82.

( 19 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 10.2.2015, Kiiveri mod Finland (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312), § 30 og den deri nævnte retspraksis.

( 20 ) – Åkerberg Fransson-dommen, præmis 36. På baggrund af denne dom ændrede Högsta domstolen (øverste domstol i Sverige) sin praksis og konstaterede i begge sine afgørelser af juni og juli 2013, at den svenske lovgivning, der muliggjorde kumulation af afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner for manglende indbetaling af moms, var i strid med princippet ne bis in idem.

( 21 ) – F.eks. beskriver Menneskerettighedsdomstolen i dom af 10.2.2009, Zolotukhin mod Rusland (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903) § 84 identiteten mellem de faktiske omstændigheder som »samtlige konkrete faktiske omstændigheder, der vedrører den samme lovovertræder og er uløseligt forbundet med hinanden med hensyn til tid og sted«. Min fremhævelse.

( 22 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 20.5.2014, Pirttimäki mod Finland (CE:ECHR:2014:0520JUD00352321), §§ 5 og 52.

( 23 ) – Jf. desuden afgørelse af 2.10.2003, Isaksen mod Norge (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602), og af 14.9.1999, Ponsetti og Chesnel mod Frankrig (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).