ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/4

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 19. januar 2012 — Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Hamburg — Tyskland)

(Sag C-392/10) (1)

(Forordning (EF) nr. 800/1999 - artikel 15, stk. 1 og 3 - landbrugsprodukter - ordningen for eksportrestitutioner - differentieret eksportrestitution - betingelser for ydelse - indførsel af varer i bestemmelsestredjelandet - betaling af importafgifter)

2012/C 73/05

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Suiker Unie GmbH — Zuckerfabrik Anklam

Sagsøgt: Hauptzollamt Hamburg-Jonas

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Finanzgericht Hamburg — fortolkning af artikel 15, stk. 1 og 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 102, s. 11) og af artikel 24 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) — produkt udført fra en medlemsstat til et tredjeland med henblik på væsentlig forarbejdning under proceduren for aktiv forædling uden pålæggelse af importtold — udførsel til et andet tredjeland af det produkt, der er fremkommet ved denne forarbejdning — betingelser for tildeling af differentieret eksportrestitution — krav om at lade produktet overgå til fri omsætning i bestemmelsestredjelandet med betaling af importtold?

Konklusion

Artikel 15, stk. 1 og 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 444/2003 af 11. marts 2003, skal fortolkes således, at betingelsen for at opnå en differentieret restitution i henhold til denne bestemmelse — nemlig at toldformaliteterne ved indførsel er blevet opfyldt — ikke er opfyldt, når produktet i bestemmelsestredjelandet, efter overgang til en procedure med aktiv forædling uden opkrævning af importtold, har undergået en »væsentlig bearbejdning eller forarbejdning« som omhandlet i artikel 24 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, og det produkt, der fremkommer ved denne bearbejdning eller forarbejdning, udføres til et tredjeland.

(1) EUT C 288 af 23.10.2010.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/4

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 26. januar 2012 — Bianca Kücük mod Land Nordrhein-Westfalen (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesarbeitsgericht — Tyskland)

(Sag C-586/10) (1)

(Socialpolitik - direktiv 1999/70/EF - § 5, stk. 1, litra a), i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse - flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter - objektive omstændigheder, der kan begrunde fornyelse af sådanne kontrakter - national lovgivning, der tillader anvendelse af tidsbegrænsede kontrakter ved midlertidig vikaransættelse - konstant eller tilbagevendende vikarbehov - hensyntagen til samtlige omstændigheder omkring fornyelse af på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter)

2012/C 73/06

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bianca Kücük

Sagsøgt: Land Nordrhein-Westfalen

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Bundesarbeitsgericht — fortolkning af artikel 5, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse af 18. marts 1999, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 vedrørende rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT L 175, s. 43) — national lovgivning, hvorefter ansættelse af en vikar for en anden arbejdstager kan udgøre en objektiv begrundelse for at tidsbegrænse en ansættelseskontrakt — begrebet »objektiv begrundelse« for gentagne tidsbegrænsede kontrakter

Konklusion

§ 5, stk. 1, litra a), i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, som findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at et midlertidigt vikarbehov, hvorom der er fastsat bestemmelse i en national lov som den lov, der er genstand for hovedsagen, i princippet kan udgøre en objektiv omstændighed i den forstand, hvori begrebet er anvendt i den pågældende bestemmelse i rammeaftalen. Den omstændighed alene, at arbejdsgiveren er nødt til at gøre brug af tilbagevendende eller endog konstant midlertidig vikaransættelse, og at dette behov også ville kunne dækkes gennem ansættelse af arbejdstagere i henhold til tidsubegrænsede kontrakter, indebærer ikke, at der ikke foreligger en objektiv omstændighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne rammeaftales § 5, stk. 1, litra a), og heller ikke, at der foreligger misbrug i henhold til denne bestemmelse. I forbindelse med bedømmelsen af spørgsmålet om, hvorvidt fornyelsen af tidsbegrænsede kontrakter eller ansættelsesforhold er begrundet i en sådan objektiv omstændighed, skal medlemsstaternes myndigheder imidlertid inden for rammerne af deres respektive kompetencer tage hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder antallet og den samlede varighed af de tidsbegrænsede kontrakter og ansættelsesforhold, der tidligere er blevet indgået med den samme arbejdsgiver.

(1) EUT C 89 af 19.3.2011.
2)

Artikel 17, stk. 1, stk. 2, litra a), og stk. 3, litra a), samt artikel 18, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 skal fortolkes således, at de ikke pålægger medlemsstaterne at tilrettelægge deres interne retsplejeregler på en sådan måde, at det sikres, at den afgiftsmæssige karakter af en tjenesteydelse og den merværdiafgift, der er skyldig af denne ydelse, bedømmes på en sammenhængende måde for leverandøren og aftageren af denne ydelse, selvom bedømmelsen foretages af forskellige kompetente afgiftsmyndigheder. Disse bestemmelser forpligter imidlertid medlemsstaterne til at vedtage de nødvendige foranstaltninger til at sikre merværdiafgiftsopkrævningens korrekthed og overholdelsen af princippet om afgiftsneutralitet.
Det påhviler den forelæggende ret — idet den tager den nationale ret i dens helhed i betragtning, navnlig artikel L. 223-4 i code du travail, og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret — for at sikre den fulde virkning af artikel 7 i direktiv 2003/88 og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med dette, at undersøge, om den kan nå frem til en fortolkning af denne ret, som gør det muligt at sidestille en arbejdstagers fravær på grund af en ulykke under transport mellem hjem og arbejde med et af de tilfælde, der er opregnet i nævnte artikel i code du travail.

Såfremt en sådan fortolkning ikke er mulig, påhviler det den nationale ret at undersøge, om den direkte virkning af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88 kan påberåbes over for de sagsøgte i hovedsagen, henset til disses retlige karakter.

Såfremt den nationale ret ikke når frem til det resultat, der er fastsat i artikel 7 i direktiv 2003/8, vil den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, ikke desto mindre kunne påberåbe sig dommen af 19. november 1991, Francovich m.fl. (forenede sager C-6/90 og C-9/90), med henblik på i givet fald at opnå erstatning for den lidte skade.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/12

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 21. december 2011 — Vlaamse Oliemaatschappij NV mod FOD Financiën (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank van eerste aanleg te Brugge — Belgien)

(Sag C-499/10) (1)

(Sjette momsdirektiv - afgiftspligtige personer - solidarisk ansvarlig tredjemand - anden ordning med oplag end toldoplag - solidarisk ansvar for oplagshaveren af varerne og den afgiftspligtige ejer af disse varer - god tro eller manglende fejl eller forsømmelse fra oplagshavers side)

2012/C 49/18

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van eerste aanleg te Brugge

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vlaamse Oliemaatschappij NV

Sagsøgt: Vlaamse Oliemaatschappij NV

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Rechtbank van eerste aanleg te Brugge — fortolkning af artikel 21, stk. 3, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) — afgiftspligtige personer — tredjemand solidarisk ansvarlig — national lovgivning, hvorefter oplagshaver for varer hæfter solidarisk for betalingen af den afgift, som den afgiftspligtige ejer af varerne skal betale, i forbindelse med en anden ordning med oplag end toldoplag, selv om oplagshaver er i god tro og ikke har gjort sig skyldig i nogen fejl eller forsømmelighed

Konklusion

Artikel 21, stk. 3, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, som ændret ved Rådets direktiv 2001/115/EF af 20. december 2001, skal fortolkes således, at den ikke bemyndiger medlemsstaterne til at pålægge bestyreren af et oplag, bortset fra toldoplag, et solidarisk ansvar for betaling af merværdiafgift for en levering mod vederlag af varer fra dette oplag, der er foretaget af den afgiftspligtige ejer af varerne, selv om oplagsbestyreren er i god tro eller ikke har gjort sig skyldig i nogen fejl eller forsømmelighed.

(1) EUT C 13 af 15.1.2011.
1)

Under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende udgør artikel 23, stk. 1, tredje led, i Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli 1993, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2052/88 af 24. juni 1988 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om samordningen af deres interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2081/93 af 20. juli 1993, et retsgrundlag for de nationale myndigheder til hos modtageren at tilbagekræve hele tilskuddet fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) med henvisning til, at denne modtager i sin egenskab af »ordregivende myndighed« som omhandlet i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, som ændret ved Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni 1993, ikke har overholdt direktivets krav vedrørende indgåelse af en offentlig tjenesteydelsesaftale, som havde til formål at gennemføre det initiativ, på grundlag af hvilket denne modtager blev ydet denne støtte, uden at det er nødvendigt, at national ret hjemler en beføjelse hertil.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/6

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. december 2011 — Haltergemeinschaft LBL GbR mod Hauptzollamt Düsseldorf (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-250/10) (1)

(Direktiv 2003/96/EF - beskatning af energiprodukter og elektricitet - artikel 14, stk. 1, litra b) - skattefritagelse for energiprodukter, der anvendes som flybrændstof - brændstof, der stilles til rådighed af bortfragteren af et fly, som befragterne af flyet anvender til flyvninger, der har andre formål end levering af en tjenesteydelse med fly mod vederlag)

2012/C 49/10

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Haltergemeinschaft LBL GbR

Sagsøgt: Hauptzollamt Düsseldorf

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) — fortolkning af artikel 14, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT L 283, s. 51) — rækkevidden af den fritagelse, der er fastsat for energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof — fritagelse for det flybrændstof, som leveres af en udlejer eller en bortfragter af et fly, der ikke er et luftfartsselskab, og som anvendes af lejerne af flyet til deres kommercielle flyvninger

Konklusion

Artikel 14, stk. 1, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse for beskatning af energiprodukter, der leveres til anvendelse som flybrændstof, medmindre der er tale om ikke-erhvervsmæssig privatflyvning, ikke finder anvendelse på en virksomhed som den i hovedsagen omhandlede, når den udlejer eller bortfragter et fly, der tilhører virksomheden, med brændstof til virksomheder, hvis luftfartsvirksomhed ikke umiddelbart tjener disse virksomheders levering af en tjenesteydelse med fly mod vederlag.

(1) EUT C 226 af 30.7.2011.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/11

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. december 2011 — Teresa Cicala mod Regione Siciliana (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte dei Conti — Sezione Giurisdizionale per la Regione Siciliana — Italien)

(Sag C-482/10) (1)

(National administrativ procedure - forvaltningsakter - begrundelsespligt - mulighed for berigtigelse af manglende begrundelse under en retslig procedure til prøvelse af en forvaltningsakt - fortolkning af artikel 296, stk. 2, TEUF og af artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - Domstolens manglende kompetence)

2012/C 49/16

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte dei Conti — Sezione Giurisdizionale per la Regione Siciliana

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Teresa Cicala

Sagsøgt: Regione Siciliana

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Corte dei Conti — Sezione Giuridizionale per la Regione Siciliana — fortolkning af artikel 296 TEUF og af artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — spørgsmålet, om nationale forskrifter, hvorefter de offentlige myndigheder har mulighed for under visse omstændigheder at undlade at begrunde deres forvaltningsakter eller at afhælpe den manglende begrundelse for en forvaltningsakt under en retssag, der er anlagt til prøvelse heraf, er i overensstemmelse med EU-retten

Konklusion

Den Europæiske Unions Domstol har ikke kompetence til at besvare de spørgsmål, der er forelagt af Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana (Italien), ved afgørelse af 20. september 2010.

(1) EUT C 328 af 4.12.2010.
2)

EU-retten skal fortolkes således, at et produkt som det i hovedsagen omhandlede, som har et ethanolindhold på over 98,5%, og som ikke er blevet denatureret i henhold til en udtrykkeligt fastsat denatureringsproces, skal pålægges punktafgifter i henhold til artikel 19, stk. 1, i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer, selv om produktet er fremstillet på grundlag af biomasse ved hjælp af en anden teknologi end den, der anvendes til fremstilling af ethanol på basis af landbrugsprodukter, og indeholder stoffer, der gør det uegnet til konsum, samt opfylder kravene i forslaget til europæisk standard prEN 15376 for bioethanol, der anvendes som brændstof, og selv om produktet eventuelt svarer til definitionen af bioethanol i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2003/30.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/11

Domstolens dom (Store Afdeling) af 21. december 2011 — Centre hospitalier universitaire de Besançon mod Thomas Dutrueux og Caisse primaire d’assurance maladie du Jura (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Conseil d’ÉtatConse — Frankrig)

(Sag C-495/10) (1)

(Direktiv 85/374/EØF - produktansvar - anvendelsesområde - national ordning, som fastsætter en forpligtelse for de offentlige sundhedsinstitutioner til at erstatte skade, som en patient lider som følge af et defekt apparat eller produkt, der anvendes i forbindelse med den behandling, der ydes, selv i tilfælde af, at nævnte institutioner ikke har begået nogen fejl)

2012/C 49/17

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’ÉtatConse

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Centre hospitalier universitaire de Besançon centre

Sagsøgte: Thomas Dutrueux og Caisse primaire d’assurance maladie du Jura

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Conseil d’État — fortolkning af artikel 13 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT L 240, s. 29) — offentlige sundhedsinstitutioners ansvar over for deres patienter — lovlighed af en national ansvarsordning, der gør det muligt for en skadelidt at modtage erstatning, også selv om der ikke er begået nogen fejl, for skader, der skyldes defekter ved produkter — begrænsning af tjenesteyderens ansvar

Konklusion

Ansvaret for en tjenesteyder, som i forbindelse med en tjenesteydelse såsom hospitalsbehandlinger anvender defekte apparater eller produkter, som han ikke er producent af som omhandlet i bestemmelserne i artikel 3 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999, og derved forvolder skade på modtageren af denne ydelse, henhører ikke under anvendelsesområdet for dette direktiv. Sidstnævnte er herefter ikke til hinder for, at en medlemsstat indfører en ordning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter et ansvar for en sådan tjenesteyder for den således forvoldte skade, selv i tilfælde af, at denne ikke har begået nogen fejl, dog på betingelse af, at skadelidte og/eller tjenesteyder bevarer muligheden for at gøre ansvar gældende over for producenten på grundlag af nævnte direktiv, når de i direktivet opstillede betingelser er opfyldt.

(1) EUT C 30 af 29.1.2011.
1)

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at en »database« i henhold til dette direktivs artikel 1, stk. 2, er beskyttet af en ophavsret som fastsat i dette direktiv på betingelse af, at udvælgelsen eller struktureringen af de data, den indeholder, udgør et originalt udtryk for ophavsmandens kreative frihed, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. Følgelig: — er den intellektuelle bestræbelse og kunnen, der benyttes til at skabe de nævnte data, ikke relevant for afgørelsen af, om databasen er omfattet af den ophavsretlige beskyttelse — er det med hensyn hertil uden betydning, om denne udvælgelse eller strukturering af dataene er af væsentlig betydning eller ej for disse, og — følgelig kan betydeligt arbejde og kunnen, der er nødvendigt for oprettelsen af databasen, ikke som sådan begrunde en sådan beskyttelse, såfremt dette arbejde og denne kunnen ikke udtrykker nogen form for originalitet i udvælgelsen eller struktureringen af de data, som den indeholder.
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, 5 og 6 i Kommissionens beslutning K(2007) 3251 af 18. juli 2007 om statsstøtte C 37/05 (ex NN 11/04) ydet af Grækenland — reservefond fritaget for skat, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle nødvendige foranstaltninger til at tilbagesøge den støtte, der blev erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet ved beslutningens artikel 1, stk. 1, bortset fra støtten omhandlet i artikel 1, stk. 2, og artikel 2 og 3.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/3

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. marts 2012 — Söll GmbH mod Tetra GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landgericht Hamburg — Tyskland)

(Sag C-420/10) (1)

(Markedsføring af biocidholdige produkter - direktiv 98/8/EF - artikel 2, stk. 1, litra a) - begrebet »biocidholdige produkter« - et produkt, der bevirker flokkulation af skadegørere, uden at disse ødelægges, hindres eller uskadeliggøres)

2012/C 118/05

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Söll GmbH

Sagsøgt: Tetra GmbH

Sagens genstand

Anmodning om præjudiciel afgørelse — Landgericht Hamburg — fortolkning ar artikel 2, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF af 16. februar 1998 om markedsføring af biocidholdige produkter (EFT L 123, s. 1) — et produkt, der bevirker flokkulation af skadegørere, uden at disse ødelægges, hindres eller uskadeliggøres, betegnet som »biocidholdigt produkt« — algebekæmpelsesmiddel, der indeholder stoffet aluminiumshydroxidchlorid — begrebet »biocidholdige produkter«

Konklusion

Begrebet »biocidholdige produkter« i artikel 2, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF af 16. februar 1998 om markedsføring af biocidholdige produkter skal fortolkes således, at det omfatter produkter, der kun har en indirekte virkning på målskadegørerne, eftersom de indeholder et eller flere aktive stoffer, som har en kemisk eller biologisk virkning, der udgør en integrerende del af en årsagskæde, hvis formål er at virke hæmmende på disse skadegørere.

(1) EUT C 288 af 23.10.2010.
1)

Artikel 9, 168 og 169 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der hverken tillader interessenter i et selskab eller selskabet at gøre en ret til fradrag for indgående merværdiafgift på investeringsomkostninger, som til brug for det nævnte selskab og med henblik på dets økonomiske virksomhed er blevet afholdt af disse interessenter inden stiftelsen og registreringen af selskabet, gældende.
1)

EU-retten skal fortolkes således, at det tilkommer medlemsstaterne at definere begrebet »[…] ansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold« i § 2, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, der er indgået den 6. juni 1997, og som findes i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved Rådets direktiv 98/23/EF af 7. april 1998, og bl.a. at fastsætte, om dommere er omfattet af dette begreb, under forudsætning af at denne personkategori ikke herved vilkårligt udelukkes fra den beskyttelse, der er indeholdt i direktiv 97/81, som ændret ved direktiv 98/23, og rammeaftalen. En udelukkelse fra beskyttelsen er kun tilladt, såfremt det forhold, der forener dommerne og Ministry of Justice, i kraft af sin art adskiller sig væsentligt fra det forhold, som forbinder ansatte, der i henhold til national ret henhører under kategorien arbejdstagere, med deres arbejdsgivere.