Sag C-169/07

Hartlauer Handelsgesellschaft mbH

mod

Wiener Landesregierung

og

Oberösterreichische Landesregierung

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof)

»Etableringsfrihed — social sikring — statsfinansieret, nationalt sundhedssystem — ordning med naturalydelser — ordning til refusion af udgifter, som den sikrede har afholdt — tilladelse til at oprette et privat ambulatorium, der yder ambulant tandpleje — kriterier for at vurdere behov, der begrunder oprettelsen af en behandlingsinstitution — formål om at opretholde en god, stabil læge- og hospitalstjeneste, som alle har adgang til — formål om at imødegå en risiko for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt — sammenhæng — proportionalitet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 9. september 2008 I ‐ 1723

Domstolens dom (Store Afdeling) af 10. marts 2009 I ‐ 1751

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning, der kræver forudgående administrativ tilladelse givet efter markedsbehov med henblik på oprettelsen af selvstændige ambulatorier for tandpleje – retsstridighed – begrundet i almene hensyn – foreligger ikke

(Art. 43 EF og 48 EF)

Artikel 43 EF og 48 EF er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det er nødvendigt at opnå tilladelse til at oprette en privat behandlingsinstitution i form af et selvstændigt tandbehandlingsambulatorium, og hvorefter der meddeles afslag på en ansøgning om en sådan tilladelse, når der — henset til det forhåndenværende behandlingstilbud fra sygekasselægerne — ikke forefindes et behov, der begrunder oprettelsen af en sådan institution, eftersom disse bestemmelser ikke også underlægger fællespraksiser en sådan ordning og ikke bygger på et kriterium, der i tilstrækkeligt omfang kan lægge en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse.

En sådan lovgivning er ikke egnet til at sikre gennemførelsen af formålet om at opretholde en god, stabil lægetjeneste, som alle har adgang til, samt om at imødegå en risiko for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt. For det første forfølger denne lovgivning ikke på en sammenhængende og systematisk måde de påberåbte mål, eftersom den til forskel fra, hvad der gælder for nye tandbehandlingsambulatorier, ikke undergiver oprettelsen af fællespraksiser en ordning om forudgående tilladelse, og dette selv om fællespraksiser som regel udbyder de samme lægeydelser som tandbehandlingsambulatorier, er undergivet samme markedsvilkår, og patienterne i mange tilfælde ikke ser nogen forskel mellem disse strukturer. For det andet gælder det, at hvis en ordning med forudgående administrativ godkendelse skal være begrundet, skønt den bryder med en grundlæggende frihed, må den tillige bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og på forinden kendte forhold, som sikrer, at den er egnet til i tilstrækkeligt omfang at lægge en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse. Dette er ikke tilfældet, såfremt meddelelsen af tilladelse til at oprette et nyt tandbehandlingsambulatorium undergives kriterier baseret på antallet af patienter pr. læge, der hverken er fastslået eller overhovedet forinden er bragt til de berørte parters kendskab, eller at ordningen med forudgående administrativ tilladelse er baseret på en fremgangsmåde, der kan bringe den objektive og upartiske behandling af den pågældende ansøgning om tilladelse i fare.

(jf. præmis 57, 58, 63-66 og 68-72 samt domskonkl.)