Det fjerde spørgsmål er, om de pågældende bestemmelser i de to konventioner er normer med umiddelbar virkning i fællesskabsretsordenen i den af Domstolen allerede præciserede betydning, således at der skabes rettigheder til fordel for private, der måtte være interesserede i, at bestemmelserne overholdes.

Først og fremmest kan man spørge, om en bestemmelse i en aftale, der er indgået under et andet system end Fællesskabets, dvs. inden for den almindelige folkeret, og som sådan er undergivet særlige regler og forhold, kan have umiddelbar virkning i Fællesskabet på samme måde og med samme virkninger som en fællesskabsregel. Undersøgelsen af, om den pågældende folkeretlige aftale — i betragtning af dens indhold og formål — hviler på et strengt gensidighedsprincip, kan være relevant, ikke for at gøre den direkte virkning af dens bestemmelser afhængig af, om tredjestat in concreto respekterer dem, men for at få en principiel afgørelse af, om aftalen er egnet til at indeholde regler med umiddelbar virkning.

Dette er et temmelig vanskeligt spørgsmål, der i relation til de klassiske folkeretlige overenskomster, som Fællesskabet er deltager i, kræver en nærmere undersøgelse.

Jeg tøver med uforbeholdent og uden en nærmere uddybning at antage, at en hvilken som helst folkeretlig aftale, der er afsluttet af Fællesskabet, og som indebærer modsat identiske forpligtelser og hviler på et strengt gensidighedskriterium, er egnet til at skabe rettigheder til fordel for private, der kan gøres gældende både mod Fællesskabet og mod medlemsstaterne.

Med dommen i de forenede sager 21-24/72 (International Fruit, Raccolta 1972, s. 1219) undlod Domstolen med rette — samtidig med, at den bekræftede nødvendigheden af en fællesskabsløsning med hensyn til fastlæggelsen af aftalens betydning i EØF-staternes retsorden — at foretage en mekanisk overførelse, i forholdet mellem fællesskabsret og folkeret, af de begreber og kriterier, som Domstolen havde lagt til grund i forholdet mellem fællesskabsret og national ret. For at hævde de grundlæggende principper og begreber, nemlig fællesskabsreglernes forrang for national ret og deres umiddelbare virkning, har hele Domstolens praksis i så henseende været baseret på karakteristika og særlige hensigtsmæssighedskrav i fællesskabssystemet, som, efter deres væsen, klart adskiller Det europæiske Fællesskabs retsorden fra folkeretten. Netop disse sondringer, som Domstolen flere gange har understreget (se særlig dom 26/62, Van Gend et Loos , Sml. 1954-1964, s. 375; org. ref. Raccolta 1963, s. 1, og 6/64, End, Sml. 1954-1964, s. 531; org. ref. Raccolta 1964, s. 1127), har gjort det muligt at overvinde modstanden i retspraksis og i teorien i de stater, der har sidestillet fællesskabsretten med folkeret og på den baggrund lagt forskellige hindringer i vejen for virkeliggørelsen af princippet om ensartet fællesskabsret på hele fællesmarkedsområdet.

Af denne grund kunne det forekomme selvmodsigende og måske endda i praksis skadeligt, i hvert fald i forhold til visse stater, automatisk at overføre det fællesskabsretlige begreb »umiddelbar virkning«, som netop er blevet udarbejdet for bedre at sikre den ovenfor nævnte ensartethed, på den traditionelle folkeret.

I den foreliggende sag drejer det sig imidlertid om folkeretlige aftaler med særlige egenskaber. Først og fremmest må det ved en nøje betragtning af fænomenet konstateres, at disse overenskomster er udtryk for den idémæssige forlængelse af det associeringssystem, som oprindelig blev indført ved selve traktaten om oprettelse af EØF. Da associeringsordningen med udviklingslandene i det væsentlige er udformet til gunst for disse, er de nævnte overenskomster ikke baseret på et strengt gensidighedsprincip. De forpligtelser, som Fællesskabet og dets medlemsstater har påtaget sig, er ikke identiske med dem, som de associerede stater har påtaget sig. Frem for alt indeholder overenskomsterne indrømmelser fra Fællesskabets og dets medlemsstaters side over for de associerede stater med det formål at fremme disses udvikling.

Særligt fremgår dette også i relation til de forpligtelser, som Fællesskabet og dets medlemsstater har påtaget sig med henblik på importen af produkter hidrørende fra de associerede stater, når man sammenholder artikel 2, der omhandler disse forpligtelser, og den betydeligt mere fleksible regel i artikel 3, som regulerer importen af fællesskabsprodukter til de associerede stater.

Muligheden for at sammenknytte privates rettigheder med de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne i henhold til de pågældende overenskomster, forekommer derfor, når de regler, som fastsætter forpligtelserne — betragtet i sammenhæng med det aftalesystem, de er en del af — opfylder de krav, som Domstolen i sin praksis stiller for at antage umiddelbar virkning, at være i overensstemmelse med disse aftalers karakter og funktion.

I betragtning af de ovennævnte særlige egenskaber ved den pågældende associeringsordning mener jeg derfor, at det, uden at det er nødvendigt at løse det tidligere rejste generelle spørgsmål, er muligt, med hensyn til de specielle overenskomster, der her er tale om, at antage, at disse overenskomster kan skabe rettigheder i forhold til private.