I denne henseende gælder, at selv om sagsøgeren har fremsat et nyt anbringende, i forhold til de anbringender, der oprindeligt blev nævnt i stævningen, om tilsidesættelse af retten til at blive hørt, jf. artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan et sådant anbringende antages til realitetsbehandling, også selv om sagsøgeren blev inspireret hertil af indholdet af de spørgsmål til skriftlig besvarelse, som Personaleretten stillede i form af foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.

Overholdelsen af retten til forsvar på vedtægtsområdet, nærmere bestemt retten til at blive hørt vedrørende forhold, der kan bruges mod en kontraktansat som grundlag for en afgørelse, der går ham imod, er et væsentligt formkrav, hvis tilsidesættelse Unionens retsinstanser kan tage under påkendelse af egen drift.

Eftersom ansættelsesmyndigheden ikke har nogen vanskeligheder ved at underrette den berørte om en afgørelse om opsigelse, er det ret let for den at frigøre sig fra sine forpligtelser som følge af princippet om god forvaltningsskik ved skriftligt at oplyse sidstnævnte om begrundelsen for, at den påtænker at opsige ham, og ved at give ham mulighed for at tage skriftlig og/eller mundtlig stilling hertil, inden for en rimelig frist.

En afgørelse om opsigelse, som er en af de administrative foranstaltninger, der kan berøre en ansat hårdest, kan først træffes, efter at sagsøgeren har haft lejlighed til på hensigtsmæssig måde at tilkendegive sit synspunkt vedrørende udkastet til afgørelsen om opsigelse inden for rammerne af en mundtlig og/eller skriftlige høring, som ansættelsesmyndigheden foretager, og som det påhviler ansættelsesmyndigheden at føre bevis for.

I henhold til artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er bestemmelserne i chartret direkte rettet til Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer, således at ingen af disse enheder kan påberåbe sig interne situationer i dens administration, såsom vanskeligheder i forbindelse med dens beslutningsprocedure, herunder vanskeligheder i forbindelse med modstand fra visse af dens tjenestegrene, med henblik på at begrunde en manglende overholdelse af forpligtelser, der følger af bestemmelser i den primære EU-ret, så meget desto mere som de krav, der følger af nævnte charters artikel 41, stk. 2, litra a), ikke er særligt vanskelige at gennemføre for en omhyggelig administration, og så meget desto mere som en høring af den berørte desuden er en minimumsgaranti, når administrationen handler på et område, hvor den råder over en vid skønsbeføjelse.

I denne forbindelse vil det ikke kunne udelukkes, at ansættelsesmyndighedens konklusion om at opsige en kontraktansat kan være anderledes, hvis sidstnævnte har mulighed for i fornødent omfang at tilkendegive sit synspunkt. Selv om det således ganske vist ikke er udelukket, at ansættelsesmyndigheden efter at have hørt den berørte til sidst vedtager en afgørelse, som er identisk med den anfægtede afgørelse, er den omstændighed at tillade et sådan argument fra en institution, som består i at spekulere i dens fremtidige administrative adfærd, intet mindre end det samme som at gøre den grundlæggende ret til at blive hørt, som er sikret ved chartrets artikel 41, stk. 2, litra a), indholdsløs, eftersom selve indholdet af denne ret indebærer, at den berørte har haft mulighed for at påvirke den pågældende beslutningsprocedure, i det foreliggende tilfælde allerede på tidspunktet for vedtagelsen af den oprindelige afgørelse, dvs. den anfægtede afgørelse, og ikke udelukkende i forbindelse med indgivelsen af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2.

(jf. præmis 77-79)

Domstolen: dom af 4. marts 2010, Kommissionen mod Italien ,C-297/08, EU:C:2010:115, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis

Den Europæiske Unions Ret: dom af 14. september 2011, Marcuccio mod Kommissionen, T-236/02, EU:T:2011:465, præmis 115

Personaleretten: dom af 14. maj 2014, Delcroix mod EEAS, F-11/13, EU:F:2014:91, præmis 44, af 25. juni 2015, EE mod Kommissionen, F-55/14, EU:F:2015:66, præmis 40, og af 8. oktober 2015, DD mod FRA, F-106/13 og F-25/14, EU:F:2015:118, præmis 97 og 98, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-742/15 P