ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

I mit forslag til afgørelse af 21. maj 1977 har jeg desuden henvist til, at ved vurderingen af nødvendigheden af en foreløbig forholdsregel, eller mere nøjagtigt, ved konstateringen af en betydelig og uoprettelig skade er det nødvendigt af foretage en interesseafvejning. Jeg kom dengang til det resultat, at der endnu ikke bestod tilstrækkelig klarhed over omfanget og vægten af de skader, som truer de nederlandske og franske fiskerierhverv. Den nederlandske regerings intervention og de tal, som Kommissionen i mellemtiden har forelagt, har givet værdifulde oplysninger vedrørende dette punkt. Jeg anser det nu for sandsynliggjort, at den nederlandske fiskerflåde — 42 trawlere er direkte berørt — og den nederlandske fiskeforarbejdningsindustri ved en fortsat fuldstændig udelukkelse fra fiskeri i de farvande, som er omfattet af de irske foranstaltninger, især i de for dem afgørende måneder juli til september, trues af en betydelig og vel uoprettelig skade. På den anden side forekommer det mig i denne sammenhæng bemærkelsesværdigt, at den vidtgående udelukkelse af tredjestater fra fiskeriet, således som Kommissionen har anført, i høj grad har bidraget til en aflastning for fiskeressourcerne ved Irland. Under hensyn hertil tøver jeg nu ikke mere med at foretage interesseafvejningen således, at jeg nu anser udsættelsen af de irske foranstaltninger ved en foreløbig forholdsregel for påkrævet.
Hovedsagen, som verserer for den tyske Bundesfinanzhof, vedrører tariferingen af billedbøger, der især er bestemt for børn i førskolealderen. Bøgerne består hver af tolv papsider, der ikke kan rives itu, og indeholder billeder, som næsten fuldstændigt dækker siderne, og som er forsynet med fortællinger på nogle linjer. Denne tekst beskriver eller kommenterer det billede, som den vedrører; i visse tilfælde indeholder teksten supplerende oplysninger eller ideer, som ikke umiddelbart fremgår af selve billedet. Nogle af disse publikationer har også et pædagogisk formål; for eksempel skal barnet anspores til at læse hvad klokken er, eller barnet skal hjælpes til at forstå den sociale betydning af bestemte erhverv.

Da Domstolen i sager i henhold til EØF-traktatens artikel 177 alene har kompetence til at fortolke fællesskabsretten, men ikke kan anvende denne på det foreliggende tilfælde, finder jeg det overflødigt her at beskrive de forskellige billedbøgers særlige karakteristika, da disse allerede er blevet udførligt angivet i retsmøderapporten.

For så vidt angår de taktiske omstændigheder, skal jeg blot tilføje, at tvisten er blevet indbragt for den tyske ret, efter at sagsøgte, Oberfinanzdirektion, den 30. marts 1973 havde henført den omtvistede vare under position 49.03 i den fælles toldtarif. Varebeskrivelsen under denne position lyder: »børnebilledbøger og børnemalebøger«.

Carlsen-Verlag har, efter en resultatløs klage over denne tarifering ved Oberfinanzdirektion, anlagt sag mod klageafgørelsen fra Oberfinanzdirektion ved Bundesfinanzhof, og har gjort gældende, at de pågældende bøger skal tariferes under position 49.01, der indeholder følgende varebeskrivelse: »trykte bøger, brochurer o.lign. (herunder brochurer o.lign. trykt på et enkelt ark)«.

Bundesfinanzhof har ved kendelse af 19. april 1977 udsat sagen og har forelagt Domstolen følgende spørgsmål i henhold til EØF-traktatens artikel 177:

»Hvorledes skal bestemmelse nr. 5 til kapitel 49 i den fælles toldtarif fortolkes: skal spørgsmålet, om »teksten er af underordnet betydning i forhold til billederne«, udelukkende afgøres efter optisk-kvantitative synspunkter, eller skal der også foretages en afvejning af billedernes og tekstens indbyrdes betydning (f.eks. i pædagogisk henseende)? Skal teksten kun anses for at være »af underordnet betydning i forhold til billederne«, når den væsentlige mening med billedet selv uden tekst uden vanskeligheder kan erkendes af den normale potentielle beskuer, eller er billederne allerede afhængige af teksten, når denne i væsentlig grad letter forståelsen af billedet?«
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 9. MARTS 1978 ( 1 )

Høje Ret.

I denne sag anser jeg det ikke for nødvendigt at anmode Domstolen om at udsætte sagen, indtil jeg har forberedt mit forslag til afgørelse. Det spørgsmål, som Domstolen skal afgøre, er for enkelt hertil, og svaret er for indlysende.

I afgørelsen i sag 1/77 (Sml. 1977, s. 1473) statuerede Domstolen følgende (præmis 5):

»Artikel 3 omtaler kun patenter, på grundlag af hvilke varerne fremstilles, hvorved den synes at udelukke patenter, som omfatter fremgangsmåderne ved varens brug; denne sondring mister imidlertid sin betydning i de tilfælde, hvor den fremstillede genstand og fremgangsmåden ved brugen er så nært forbundne, at den fremstillede genstand og fremgangsmåden herved er knyttet til en og samme vare; en fortolkning af artikel 3 ud fra formålene i principbestemmelsen i forordningens artikel 1 medfører nemlig, at den patenterede fremgangsmåde må betragtes som knyttet til den importerede vare, når denne fremgangsmåde er den eneste, økonomisk meningsfulde anvendelse af varen og kun kan gennemføres ved brug af denne vare«.

Denne konklusion var i overensstemmelse med mit eget indlæg om spørgsmålet (se forslag til afgørelse i Sml. 1977, s. 1490-91).

Vanskeligheden er opstået, fordi ordene »og kun kan gennemføres ved brug af denne vare« ikke er gentaget i selve domskonklusionen.

Efter min opfattelse skal konklusionen i en afgørelse fra denne Domstol imidlertid altid fortolkes på baggrund af det ræsonnement, der fører frem til den.

Jeg mener derfor, ligesom Kommissionen, at det Domstolen af Finanzgericht forelagte spørgsmål skal besvares som påstået af sagsøger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk
De væsentligste faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er følgende: efter at sagsøgerinden i hovedsagen havde været beskæftiget i lang tid som husassistent i Italien, var hun i en kort periode ansat som arbejdstager i Belgien inden for et andet erhverv. Hun anmoder nu om at oppebære ydelser fra arbejdsløshedsforsikringen i Belgien, og under henvisning til den korte tid hun har været beskæftiget i landet, kræver hun, at de ovenfor nævnte to arbejdsperioder sammenlægges. Det skal understreges, at husassistenter efter lovgivningen i Belgien ikke er forsikret mod arbejdsløshed.

Den belgiske Cour de cassation har åbenbart lagt til grund, at retten til arbejdsløshedsforsikring i Belgien erhverves på grundlag af en bestemt forsikringsperiode. Har retten derimod anset en beskœftigelsesperiode alene for tilstrækkelig, ville den have henvist til stk. 2 i nævnte artikel 67 i forordning 1408, som vedrører de tilfælde, hvor erhvervelse af en ret til sociale ydelser er betinget af, at der efter lovgivningen i en medlemsstat er tilbagelagt »beskæftigelsesperioder«. Herefter er spørgsmålet alene, hvad der ligger i betingelsen sidst i artikel 67, stk. 1, om, at beskæftigelsesperioderne »ville være blevet anset for forsikringsperioder«, hvis de havde været tilbagelagt efter den for den pågældende socialsikringsinstitution gældende lovgivning (i det foreliggende tilfælde den belgiske lovgivning).
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 28. FEBRUAR 1978 ( 1 )

Høje Ret.

I denne sag kan jeg så fuldt og helt tilslutte mig Rådets synspunkter, at jeg er glad for at kunne lægge dem til grund som mine egne. Jeg skal navnlig henvise til den gennemgang af Domstolens praksis vedrørende traktatens artikel 173, stk. 2, som Rådet har foretaget i sit skriftlige indlæg ss. 9-20.

Rådets forordning (EØF) nr. 1692/77 — som sagsøgerne anfægter gyldigheden af — ville have berørt enhver, som havde til hensigt på et tidspunkt mellem den 29. juli 1977 (forordningens ikrafttrædelsesdato) og den 31. december 1977 (udløbet af forordningens gyldighedsperiode) fra Japan til Italien. Den kendsgerning, såfremt det er en kendsgerning, at ingen andre end sagsøgerne synes at have haft ønske herom, er ikke tilstrækkelig til, at nævnte retsakt »skønt… udfærdiget i form af en forordning« kan anses for en »beslutning . . [der] berører« sagsøgerne »umiddelbart og individuelt«. Det samme gælder den kendsgerning, såfremt det er en kendsgerning, at ingen andre end sagsøgerne havde indgivet anmodning om importtilladelse i henhold til den italienske valutakontrollovgivning på det tidspunkt, da forordningen trådte i kraft.

Jeg mener derfor, at den foreliggende sag bør afvises, og at sagsøgerne bør idømmes sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Tilbage står spørgsmålet, om anvendelsen af de tyske børsretlige forskrifter i henhold til tysk international privatret muligvis er i strid med andre traktatsbestemmelser end artikel 59 ff. Da artikel 7 ikke kan komme på tale, efter at det er blevet afvist, at betingelserne i artikel 59 ff foreligger, er der alene opsamlingsbestemmelsen i EØF-traktatens artikel 5, stk. 2, tilbage, der bestemmer, at medlemsstaterne skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af traktatens målsætning i fare.

Kernen i dette spørgsmål er, om de forskellige former for forskelsbehandling, der følger af manglende overensstemmelse mellem medlemsstaternes retsordener, herunder forskelle i den internationale privatret, hindrer fællesmarkedets funktion i en sådan grad, at de heraf følgende begrænsninger uden videre må anses for forbudte. Dette er dog ikke tilfældet. Traktaten går ud fra, at medlemsstaternes retsordener ikke er ens, og den indeholder i artikel 100 ff særlige bestemmelser om tilnærmelse af lovgivningerne for ad denne vej at kunne ophæve de forstyrrelser, disse forskelle måtte have for fællesmarkedets funktion. I nærværende tilfælde skyldes »forstyrrelsen« for det første, at der gælder forskellige retsregler i medlemsstaterne om børsforhold, for det andet, at Forbundsrepublikken Tyskland i kraft af sin internationale privatret også lader sine børsretlige forskrifter gælde for faktiske omstændigheder, der er indtrådt i udlandet. Denne »forstyrrelse« kan altså kun ophæves ved for det første en harmonisering af de retsregler, der gælder for børsforhold, for det andet ved en tilnærmelse af den internationale privatret.

Dog ønsker jeg at anføre, at de nationale retter er forpligtet til at indtage en »traktatsvenlig« holdning, når de anvender deres nationale ret og den internationale privatret i deres stat. Eksempelvis kunne en for vidtgående og dermed ukorrekt fortolkning af princippet »ordre public« føre til en krænkelse af EØF-traktaten, hvilket efter den principielle bestemmelse i artikel 5 er forbudt for medlemsstaternes myndigheder, altså også for retterne. Også Oberlandesgericht Köln må tage hensyn til denne regel i sin afgørelse.
Med hensyn til beregningen af importafgifter og de monetære udligningsbeløb, der skal anvendes på de enkelte varer, har Kommissionen ikke udarbejdet noget specielt skema, men er gået ud fra den fælles toldtarifs vareinddeling.

Som det ses, er der enighed om, at den omhandlede vare hører under position 23.07 B I a), der vedrører andre foderstoffer end »fish solubles«, og som har et indhold af stivelse på 10 vægtprocent og derunder. Derimod er der strid om, hvorvidt varen skal henføres under nr. 3, der vedrører foderstoffer med et indhold af mælkeprodukter på 50 vægtprocent eller derover, men under 75 vægtprocent, eller under nr. 4, der omfatter foderstoffer, der har et indhold af mælkeprodukter på 75 vægtprocent og derover.

For at lette varernes tarifering til brug for beregning af importafgifterne gik Rådet bort fra det i toldsager almindeligt anvendte kriterium, nemlig varens faktiske sammensætning, og over til nævnte beregning med de faste størrelser (artikel 11 i forordning nr. 823/68).

Når man tager i betragtning, at det hyppigst anvendte mælkeprodukt i foderblandinger er skummetmælkspulver, og når man tager hensyn til, at dette produkt gennemsnitligt har et lactoseindhold på 50 o/o, så ses det let, at anvendelsen af koefficienten 2 på lactoseindholdet pr. 100 kg af et foderstof, hvis mælkebestanddel er skummetmælkspulver, fører til et resultat, der er tæt på det faktiske indhold af denne bestanddel.

Kommissionen har dog anerkendt, at denne metode kan føre til unøjagtige resultater, såfremt der anvendes mælkebestanddele, hvis lactoseindhold adskiller sig fra skummetmælkspulverets. Dette er i særdeleshed tilfældet for foderstoffer, der indeholder vallepulver, hvor lactoseprocenten er langt større end i mælkepulver. Her fører beregningsmetoden med de faste størrelser til et indhold af mælkebestanddele, der ligger over det faktiske.

Når det imidlertid drejer sig om en ordning, der skal kunne fungere, og som importafgiftsordningen helt klart er protektionistisk, må disse unøjagtigheder dog tages med i købet. I denne sammenhæng er den sjette betragtning i Rådets forordning nr. 823/68 typisk. Det hedder heri: »herved bør det lavest mulige stivelsesindhold og, i modsætning hertil, det højst mulige mejeriproduktindhold lægges til grund, da mælkebestanddelene har væsentlig større indflydelse på dannelsen af fabrikationsprisen end kornbestanddelene«.

Så længe man bliver inden for importafgiftsordningen, garanterer en beregning med faste størrelser af lactoseindholdet i et produkt som mælkepulver — som i forhold til de øvrige mælkeprodukter, der anvendes i blandfoder, ikke har noget særligt stort lactoseindhold — den bedste beskyttelse af princippet om fællesskabspræferencen. Metoden bidrager derfor til den endelige gennemførelse af et af denne ordnings væsentligste formål.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 1. FEBRUAR 1979 ( 1 )

Høje Ret

I denne sag er der ikke meget, jeg kan sige. Den italienske Republik anerkender at have undladt at gennemføre den nationale lovgivning, der er nødvendig for at kunne efterkomme direktivet. Regeringen forklarer, at forsinkelsen skyldes interne vanskeligheder, men indrømmer, at sådanne vanskeligheder ikke kan påberåbes som begrundelse for, at en medlemsstat ikke opfylder sine forpligtelser efter traktaten.

Jeg finder derfor, at Domstolen under disse omstændigheder kun kan give Kommissionen medhold og endvidere pålægge Den italienske Republik at afholde sagsomkostningerne.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 21. JUNI 1979 ( 1 )

Høje Ret.

Om den præjudicielle anmodning, indgivet af Finanzgericht Miinster, hvortil kun Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har afgivet skriftligt og mundligt indlæg, er det efter min opfattelse tilstrækkeligt at bemærke, at jeg finder Kommissionens argumentation fuldstændig overbevisende. Jeg skal herom henvise til den fortræffelige retsmøderapport. Jeg anser det ikke for nødvendigt på dette sted endnu engang at sammenfatte argumentationen, efter at Kommissionens repræsentant har fremsat yderligere nogle supplerende bemærkninger.

Mit forslag er derfor, at de stillede spørgsmål besvares som tilrådet af Kommissionen, dvs. at det første spørgsmål besvares benægtende, hvilket gør det overflødigt at besvare de to andre spørgsmål.

( 1 ) – Oversat fra tysk.
Ved det andet spørgsmål spørger den nationale ret, om den pligt, som består i henhold til artikel 22, stk. 2, andet pkt. for den kompetente institution til at give den krævede tilladelse også gælder, når den pågældende »fornødne« behandling bevidst ikke er opført på listen over de ydelser, der kan tildeles efter de for institutionen gældende lovbestemmelser.

Domstolen udtalte allerede i dommen af 6. marts 1978 (Sml. s. 839): »ordene 'naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholdsstedet eller bopælsstedets institution' angiver ikke udelukkende de naturalydelser, som ydes i den medlemsstat hvor arbejdstageren har bopæl, men også de ydelser, som den kompetente institution kan tildele«.

Som Det forenede Kongeriges regering har gjort gældende i sit indlæg, er spørgsmålet, om denne beføjelse skal vurderes ud fra den nationale lovgivning, som den kompetente institution er omfattet af, eller om det er tilstrækkeligt, at den fremgår direkte af forordning nr. 1408/71.

I så henseende præciserede Domstolen, at den pågældende pligt under alle omstændigheder består

1. når den »fornødne« behandling ikke kan gives på bopælsstatens område, og

2. når behandlingen i den stat, hvor den pågældende har midlertidigt ophold, er mere effektiv end den, som den pågældende kan få i den medlemsstat, han bor i.

Den eneste begrænsning, som sættes efter artikel 22, stk. 1, litra i), er, at ydelsernes varighed er reguleret ved den kompetente medlemsstats lovgivning. Med dette forbehold gives behandlingen i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har ophold (eller bopæl), i henhold til denne medlemsstats lovgivning, for det er upraktisk at anmode hver enkelt stats sociale sikringsinstitutioner om at tage hensyn til ordningerne for social sikring i hver af de andre stater.

Navnlig ville det direkte stride mod grundsætningen om arbejdskraftens frie bevægelighed, at den kompetente institution nægter en forsikret den efter hans tilstand fornødne behandling, en behandling han uden videre havde kunnet få, dersom han var blevet i sin hjemstat, endog selv om tildelingen af en sådan behandling — forudsat at det er teknisk muligt at give den — af forvaltningsmæssige eller praktiske grunde ikke dækkes af den kompetente institution. En mulig omvendt forskelsbehandling af de indenlandske forsikrede kan ikke fratage arbejdstageren en ret, som han havde haft, dersom han ikke var »flyttet«.

Der ses ikke at måtte tilføjes noget til dette svar, måske dog et forbehold for det tilfælde, at en behandling strider klart mod samfundsetiske normer i den sædvanlige bopælsstat. Jeg finder det imidlertid unyttigt for ikke at sige farligt, inden for nærværende sags rammer, at anføre forskellige generelle og abstrakte lægeetiske overvejelser som afgørende for, at en behandling bevidst udelukkes fra listen over de ydelser, der dækkes af sygekasserne. Fru Pieriks situation (behandling for en reumatisk lidelse) falder klart ikke ind under nogen af de nævnte muligheder.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 3. MAJ 1979 ( 1 )

Høje Ret.

De har hørt den sidste udveksling af spørgsmål og svar mellem dommer O'Keeffe og mig på den ene side og Kommissionens befuldmægtigede på den anden side. Domstolen har hørt en udførlig argumentation. Jeg mener ikke, at det vil tjene noget nyttigt formål, hvis jeg anmoder Domstolen om betænkningstid med hensyn til mit forslag til afgørelse.

Jeg mener, at hele svaret på det forelagte problem fremgår af denne sidste udveksling af spørgsmål og svar. Det blev påvist, at der ikke eksisterer nogen som helst fællesskabsbestemmelse, som forpligter eller bemyndiger toldmyndighederne til at forhøje eller nedsætte de monetære udligningsbeløb i de tre forskellige tilfælde, som jeg har nævnt, dvs., som Kommissionen ønsker det, at opkræve et supplerende monetært udligningsbeløb i tilfælde som det foreliggende, at beslutte ikke at opkræve et supplerende monetært udligningsbeløb i tilfælde af force majeure, og at beslutte ikke at yde et supplerende monetært udligningsbeløb ved indførsel til en stat med svag valuta. Artikel 20 i begge de pågældende forordninger, nr. 1259/72 og nr. 232/75, er fuldt ud neutrale i denne henseende. Den bestemmer alene, at det monetære udligningsbeløb skal multipliceres med koefficienten 0,3.

Jeg kan fuldt ud forstå Kommissionens argument, hvorefter det i et tilfælde, hvor produktet ikke er blevet anvendt på den i forordningerne nr. 1259/72 eller nr. 232/75 foreskrevne måde, forholder sig således, at tilfældet derfor ikke længere falder ind under undtagelsen i artikel 20, men derimod under den almindelige regel, som er indeholdt i Kommissionens forordninger om fastsættelse af de almindelige monetære udligningsbeløb for den relevante periode. Men dette argument beviser for meget, fordi der — hvis det er rigtigt — i så fald skulle ske en ændring i alle tilfælde. Kommissionens forordninger burde foreskrive en ændring i tilfælde som det foreliggende. Men det gør de faktisk ikke. De behandler ikke spørgsmålet, og jeg mener ikke, at Domstolen kan indfortolke bestemmelser i disse forordninger, som de ikke indeholder.

Jeg mener derfor, at det første spørgsmål, som Finanzgericht har stillet i begge sager, bør besvares således, at artikel 20 i forordning nr. 1259/72 eller (i påkommende tilfælde) i forordning nr. 232/75 skal fortolkes således, at nedsættelsen af det monetære udligningsbeløb alene forudsætter, at varen er blevet afsat i overensstemmelse med artiklerne 1 til 19 i forordningen, og at der ikke eksisterer nogen yderligere betingelse, hvorefter varen skal anvendes i overensstemmelse med forordningen. Dette svar gør det andet spørgsmål uden genstand.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
Ifølge Domstolens hidtidige faste praksis kan den ikke i en sag i henhold til traktatens artikel 177 udtale sig om nationale reglers forenelighed med fællesskabsrettens bestemmelser. Domstolen er derimod beføjet til at forsyne den nationale ret med alle under fællesskabsretten hørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at vurdere de nævnte forskrifters forenelighed med den påberåbte fællesskabsbestemmelse. Det stillede spørgsmål må derfor antages at skulle gå ud på, i hvilken udstrækning medlemsstaterne efter traktatens artikel 30 fortsat er beføjede til at indføre en ordning, hvorefter enhver producent eller importør er forpligtet til at anmelde enhver påtænkt forhøjelse af priserne på det indenlandske marked på alle produkter, råstoffer, næringsmidler eller øvrige varer samt alle tjenesteydelser senest to måneder før forhøjelsen.

Der er her som sædvanligt i sådanne sager anledning til at sammenholde traktatens bestemmelser med et bestemt nationalt regelsæt af hensyn til den nationale rets mulighed for at beskytte de berørte parters eventuelle interesser. Da de nationale bestemmelser er særdeles udtømmende behandlet i sagsfremstillingen til dommen, vil jeg nøjes med at fremdrage følgende punkter:

Formålet med den ministerielle bekendtgørelse af 22. december 1971, som senere flere gange er ændret, og hvortil der er udstedt flere tilføjelser, er det samme som formålet med en række bestemmelser (jf. navnlig ministeriel bekendtgørelse af 2. 9. 1966), som den er trådt i stedet for. Der er ganske vist ikke tale om et egentligt prisstop, men ved hjælp af den udtrykkelige eller stiltiende godkendelse og den ventetid, der gælder herfor, opnås dog en lignende virkning. Den bremse, der herved lægges på prisudviklingen, og økonomiministeriets beføjelse til skønsmæssigt at udskyde en forhøjelse i seks måneder (artikel 5 i den ministerielle bekendtgørelse) bevirker, at det fra forskellig side hævdes, at ordningens egentlige sigte er at fastfryse priserne.

Belgiens Hof van Cassatie, hvis konstateringer har bindende virkning, har, selv om de tiltalte ikke anmeldte den af dem gennemførte prisforhøjelse, og artikel 5 i den ministerielle bekendtgørelse således ikke blev anvendt på deres forhold, opsummeret den pågældende ordnings almindelige virkninger på følgende måde:

1. Der sondres ifølge ordningen ikke mellem produkter, der er indført, og produkter, der ikke er det. Den anvendes altså »uden forskel på indenlandske varer og på importerede varer«, som det siges i Kommissionens direktiv 70/50 af 22. december 1969 om afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der ikke omfattes af andre bestemmelser truffet i medfør af EØF-traktaten.

2. Den bemyndiger imidlertid ministeren til at forhindre overvæltning af det umiddelbare tryk fra prisforhøjelser på indførte varer eller til i hvert fald at forsinke den ud over grænsen for det forsvarlige.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 22. NOVEMBER 1979 ( 1 )

Høje Ret.

Jeg finder det ikke nødvendigt at bruge tid på at forelægge mit forslag til afgørelse i denne sag. Jeg er så fuldstændig enig i Kommissionens betragtninger, at jeg nøjes med at antage dem som mine egne.

De spørgsmål, der er forelagt Domstolen af Centrale Raad van Beroep, bør efter min opfattelse besvares, som Kommissionen har foreslået.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.