ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 326/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 21. juni 2022 — AB mod Disziplinarrat der Österreichischen Apothekerkammer

(Sag C-417/22)

(2022/C 326/16)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Appellant: AB

Indstævnt myndighed: Disziplinarrat der Österreichischen Apothekerkammer

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 87, stk. 3, og artikel 90 i direktiv 2001/83/EF (1), som affattet ved direktiv 2004/27/EF (2), fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national bestemmelse, der forbyder prisreklame for lægemidler?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EF af 31.3.2004 om ændring af direktiv 2001/83/EF om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EUT 2004, L 136, s. 34).
1)

»Skal artikel 2, litra j), og artikel 23 i »Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (1)« fortolkes således, at de finder anvendelse på en fader til to børn, der er født i Belgien, og som dér er blevet anerkendt som flygtninge, selv om den ovennævnte artikel 2, litra j) præciserer, at de familiemedlemmer til en person med international beskyttelse, der er omfattet af direktiv 2011/95/EU, er det, »for så vidt familien allerede bestod i hjemlandet««?
1)

Udøver en fysisk person, der er medlem af bestyrelsen i et aktieselskab efter luxembourgsk ret, »økonomisk« virksomhed som omhandlet i artikel 9 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), og indebærer dette nærmere bestemt, at det honorar, som denne person oppebærer, skal anses for et vederlag, der modtages som modydelse for ydelser til dette selskab?
Sag anlagt den 8. juli 2022 — Europa-Kommissionen mod Republikken Slovenien

(Sag C-457/22)

(2022/C 326/24)

Processprog: slovensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. Kocjan, L. Malferrari, E Manhaeve og U. Małecka)

Sagsøgt: Republikken Slovenien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 124, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 af 11. december 2018 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation (1), idet denne stat ikke har vedtaget de love, forskrifter og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre dette direktiv og ikke har givet Kommissionen meddelelse herom.

— Republikken Slovenien tilpligtes i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale daglige tvangsbøder på 6 256,17 EUR regnet fra afsigelsen af dommen i denne sag, eftersom denne stat har tilsidesat sin forpligtelse til at meddele gennemførelsesforanstaltningerne til direktiv (EU) 2018/1972.

— Republikken Slovenien tilpligtes i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale et fast dagligt beløb på 1 390,77 EUR, multipliceret med det antal dage, som overtrædelsen varer, til et minimumsbeløb på 383 000 EUR.

— Republikken Slovenien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 af 11. december 2018 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation skaber en retlig ramme for at sikre frit udbud af elektroniske kommunikationsnet og –tjenester på EU-niveau. Fristen for at gennemføre det pågældende direktiv udløb den 21. december 2020.

Republikken Slovenien har efter udløbet af den nævnte frist for gennemførelse af direktivet ikke underrettet Kommissionen om nogen foranstaltninger til gennemførelse af direktivet. Den 4. februar 2021 fremsendte denne institution derfor en åbningsskrivelse til Republikken Slovenien, og den 23. september 2021 fremsendte den en begrundet udtalelse. Republikken Slovenien har til trods herfor endnu ikke truffet alle de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre det pågældende direktiv i den nationale restorden og har under alle omstændigheder ikke givet Kommissionen meddelelse herom.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU)2018/1972 af 11.12.2018 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation (omarbejdning) (EUT 2018, L 321, s. 36).
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 124, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation (1), idet denne stat ikke har vedtaget de love, retsforskrifter og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ved ikke at give meddelelse til Kommissionen herom.
d)

tilrådighedsstillelse af en særlig platform, hjemmeside eller applikation for brugerne, hvorigennem de vil kunne reservere et givent stik, se historikken over gennemførte transaktioner og gennemførte betalinger, samt have mulighed for at anvende en såkaldt e-tegnebog, ved hjælp af hvilken de vil være i stand til at foretage betalinger for de pågældende opladningssessioner — levering af varer som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november om det fælles merværdiafgiftssystem (1), eller som levering af ydelser i henhold til direktivets artikel 24, stk. 1?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 124, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation, idet denne stat ikke senest den 21. december 2020 har vedtaget de love, retsforskrifter og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ved ikke at have givet Kommissionen meddelelse herom.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Pécsi Törvényszék (Ungarn) den 14. juni 2022 — Tüke Busz Közösségi Közlekedési Zrt. mod Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Sag C-391/22)

(2022/C 326/15)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Pécsi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Tüke Busz Közösségi Közlekedési Zrt.

Sagsøgt: Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Præjudicielt spørgsmål

Er den afgørelse, som Nemzeti Adó- és Vámhivatal (den nationale told- og skattemyndighed i Ungarn) har truffet i den foreliggende sag, og den praksis, som denne myndighed følger, hvorefter »hverken det kørte kilometerantal, der er nødvendigt for vedligeholdelse af køretøjer til regelmæssig personbefordring, eller det, der er nødvendigt for at tanke brændstof, er omfattet af begrebet regelmæssig personbefordring«, forenelig med bestemmelserne i Rådets direktiv 2003/96/EF (1) af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet?

(1) EUT 2003, L 283, s. 51.
1)

Følger det af artikel 2 i forordning 2018/605 (1), at den kompetente myndighed også skal anvende de nye kriterier til konstatering af hormonforstyrrende egenskaber på vurderings- og beslutningsprocesser vedrørende godkendelsesansøgninger, der stadig var under behandling den 10. november 2018, også under hensyntagen til artikel 29, stk. 1, litra e), sammenholdt med artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1107/2009 (2)?
3)

Såfremt den pågældende medlemsstat eller en ret i denne medlemsstat kommer til den konklusion, at zonens rapporterende medlemsstats rapport hviler på et utilstrækkeligt grundlag, i hvilket omfang er den pågældende medlemsstat da forpligtet til at inddrage zonens rapporterende medlemsstat ved udfærdigelsen af en tilstrækkeligt begrundet vurdering?
Er det foreneligt med dette formål, at der ydes ulven forskellig beskyttelse, alt efter om den befinder sig nord eller syd for Duero-floden, når — idet der tages hensyn til, at i) denne sondring videnskabeligt set aktuelt er uhensigtsmæssig, ii) at vurderingen af ulvens bevaringstilstand i de tre regioner, hvor den befinder sig i Spanien, Alperne, Atlanterhavet og Middelhavet, i perioden 2013-2018 er ugunstig, iii) at ulven er en art, der er undergivet streng beskyttelse i stort set alle medlemsstater og navnlig, på grund af det delte område, i Portugal, og iv) EU-Domstolens praksis om det naturlige udbredelsesområde og det territoriale anvendelsesområde der skal tages i betragtning ved vurderingen af ulvens bevaringsstatus, — det i højere grad er i overensstemmelse med nævnte direktiv, ikke mindst bestemmelserne i artikel 2, stk. 3, at ulven indgår, uden at sondre mellem området nord for Duero og området syd for Duero, i bilag II og IV, således at dens indfangning eller drab kun ville være mulig, når der ikke er nogen anden brugbar løsning i henhold til og i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i artikel 16?

I tilfælde af, at sondringen [efter om ulven befinder sig nord eller syd for Duero] anses for at være berettiget,
H)

Kan den nationale lovgivning anses for at indeholde tilstrækkeligt afskrækkende foranstaltninger over for offentlige forvaltninger og organer i den offentlige sektor for så vidt angår anvendelsen af flere på hinanden følgende ansættelser eller fornyelser af tidsbegrænsede kontrakter i strid med rammeaftalens § 5, der har til formål at forebygge og sanktionere den ansættende organisations misbrug af tidsbegrænsede kontrakter« i forhold til andre arbejdstagere og for fremtiden, som opfylder de krav, der er fastsat i EU-Domstolens retspraksis i dom af 7. marts 2018 i sag C-494/16, Santoro, og af 8. maj 2019 i sag C-494/17, Rossato, når disse foranstaltninger består af retsregler, der er indført fra og med 2017 (34. supplerende bestemmelse i Ley 3/2017, de 27 de junio, de Presupuestos Generales del Estado para el año 2017 (lov nr. 3/2017 af 27.6.2017 om det almindelige statsbudget for 2017), 43. supplerende bestemmelse i Ley 6/2018, de 3 de julio, de Presupuestos Generales del Estado para el año 2018 (lov nr. 6/2018 af 3.7.2018 om det almindelige statsbudget for 2018) og Real Decreto-ley 14/2021 de 6 de julio (kongeligt lovdekret nr. 14/2021 af 6.7.2021)), hvori det hedder, at der vil blive placeret et ansvar for »uregelmæssige handlinger«, uden at dette ansvar præciseres andet end ved en generisk henvisning til bestemmelser, som ikke præciseres, og uden at der er konstateret noget konkret tilfælde, hvor der er placeret et ansvar, i forbindelse med tusindvis af domme, der erklærer arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset uden fastansættelse, for at udgøre en overtrædelse af reglerne om tidsbegrænset beskæftigelse?
H)

Kan en national lovgivning anses for at indeholde tilstrækkeligt afskrækkende foranstaltninger over for offentlige myndigheder og enheder inden for den offentlige sektor, for så vidt angår anvendelsen af flere på hinanden følgende kontrakter eller fornyelser af tidsbegrænsede kontrakter i strid med rammeaftalens § 5, der har til formål at forhindre og pålægge sanktioner for den ansættende enheds misbrug af tidsbegrænsede kontrakter i forhold til andre arbejdstagere og fremtidige arbejdstagere, som opfylder de betingelser, der er fastsat i EU-Domstolens retspraksis i dens dom af 7. marts 2018, Santoro (sag C-494/16), og af 8. maj 2019, Rossato (sag C-494/17), når disse foranstaltninger består af retsregler, der er indført fra og med 2017 (supplerende bestemmelse 34.a i lov nr. 3/2017 af 27.6.2017 om det almindelige statsbudget for 2017, supplerende bestemmelse 43.a i lov nr. 6/2018 af 3.7.2018 om det almindelige statsbudget for 2018 og kongeligt lovdekret nr. 14/2021 af 6.7.2021), hvori det er fastsat, at disse myndigheder og enheder vil blive stillet til ansvar for »retsstridige handlinger«, uden at dette ansvar præciseres andet end ved en generel henvisning til bestemmelser, som ikke præciseres, og uden at der i noget konkret tilfælde er pålagt et ansvar i forbindelse med tusindvis af domme, hvor det som følge af brud på reglerne om midlertidig ansættelse fastslås, at der foreligger et tidsubegrænset ansættelsesforhold uden fastansættelse?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 11. juli 2022 — BM mod LO

(Sag C-462/22)

(2022/C 359/59)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: BM

Sagsøgt og appelindstævnt: LO

Præjudicielt spørgsmål

Begynder fristen på et år henholdsvis seks måneder som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), femte og sjette led, i forordningen (EF) nr. 2201/2003 (1) for sagsøgeren først ved etableringen af hans sædvanlige opholdssted i medlemsstaten for den domstol, ved hvilken sagen er anlagt, eller er det tilstrækkeligt, hvis sagsøgeren ved begyndelsen af den relevante frist i første omgang kun opholder sig i staten for den domstol, ved hvilken der er anlagt sag, og hans ophold først derefter, i perioden frem til indgivelsen af begæringen, bliver til et sædvanligt opholdssted?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1].
1)

Er artikel 62, nr. 2), og artikel 63, 167, 206, 250 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) og proportionalitetsprincippet, som fortolket bl.a. i Domstolens dom af 8. maj 2019, EN.SA (C-712/17), sammenholdt med neutralitetsprincippet, til hinder for en national lovgivning såsom artikel 70, stk. 1, i code de la TVA (momsloven), artikel 1 og rubrik V i tabel G i bilaget til arrêté royal no 41 fixant le montant des amendes fiscales proportionnelles en matière de taxe sur la valeur ajoutée (kongelig anordning nr. 41 om fastsættelse af størrelsen af forholdsmæssigt fastsatte skattebøder på merværdiafgiftsområdet), hvorefter overtrædelsen i tilfælde af unøjagtigheder med hensyn til indholdet af regnskaberne, der blev konstateret i forbindelse med kontrollen, med henblik på at sanktionere afgiftspligtige transaktioner, der ikke er blevet helt eller delvist indberettet, og som andrager et beløb på over 1 250 EUR, straffes med en fast bøde, der nedsættes til 20 % af den skyldige afgift, uden at det er muligt at fratrække den betalte indgående afgift, som på grund af manglende angivelse ikke er blevet fratrukket, ved beregningen af bøden, og at reduktionsskalaen i henhold til artikel 1, stk. 2, i kongelig anordning nr. 41, der er fastsat i tabel A-J i bilaget til denne anordning, kun finder anvendelse, hvis de sanktionerede overtrædelser er begået uden forsæt til at begå eller tillade skatteunddragelse?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal aktiviteter, der udføres i et skovområde med henblik på vedligeholdelse af infrastruktur til forebyggelse af brande i dette område i overensstemmelse med de krav til forebyggelse af brande, der er fastsat i den gældende lovgivning, da anses for at være et projekt som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/49/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (2), der er direkte forbundet med eller nødvendigt for forvaltningen af området, således at det ikke er nødvendigt at gennemføre proceduren for vurdering af særlige bevaringsområder af fællesskabsbetydning (Natura 2000) i forbindelse med sådanne aktiviteter?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 28. juni 2022 — Scuola europea di Varese mod PD og LC, i egenskab af indehaver af forældreansvar over for NG

(Sag C-431/22)

(2022/C 359/52)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Indsiger: Scuola europea di Varese

Sagsøgt i indsigelsessagen: PD og LC, i egenskab af indehaver af forældreansvar over for NG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27, stk. 2, første afsnit, første punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne, indgået i Luxembourg den 21. juni 1994, fortolkes således, at det heri omhandlede klagenævn har enekompetence i første og sidste instans til, når de i Europaskolernes almindelige reglement fastsatte administrative retsmidler er udtømte, at træffe afgørelse om en tvist om et lærerråds afgørelse om, at en elev på sekundærniveau skal gå et klassetrin om?
Appel iværksat den 5. juli 2022 af Leon Leonard Johan Veen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 27. april 2022 i sag T-436/21, Veen mod Europol

(Sag C-444/22 P)

(2022/C 340/29)

Processprog: slovakisk

Parter

Appellant: Leon Leonard Johan Veen (ved advokat M. Mandzák)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde (Europol)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Retten pålægges at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er baseret på i alt fire appelanbringender. Retten foretog en urigtig retlig vurdering og en urigtig anvendelse af de materielle retsregler, navnlig for så vidt angår sagsøgtes ansvar for skaden og dennes forpligtelse til at behandle personoplysninger i forbindelse med krydskontroller. Retten fastslog ligeledes med urette, at der ikke forelå årsagsforbindelse mellem sagsøgtes adfærd og den skadevoldende begivenhed, og den gav ikke en tilstrækkelig begrundelse for den appellerede dom.
Andet anbringende om, at Retten også begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 2, stk. 1, og 17, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, sammenholdt med artikel 217, stk. 1, i Rådets forordning nr. 2913/92 (2) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 325 TEUF, som kræver, at medlemsstaterne bekæmper svig og enhver anden ulovlig aktivitet, der skader Unionens finansielle interesser, for så vidt som den fandt, at Den Tjekkiske Republik ikke havde fastlagt den omhandlede toldskyld for sent, selv om den ikke havde foretaget denne handling i dagene efter, at den repræsentant for de tjekkiske toldmyndigheder, som deltog i det kontrolbesøg, som Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) gennemførte i Laos i november 2007, var vendt tilbage (anbringende vedrørende den appellerede doms præmis 94-126).

Retten begik således en fejl ved vurderingen af den retlige ramme, idet den fandt, at Den Tjekkiske Republik inden for denne ramme kunne afvente, at OLAF fremlagde beviserne fra kontrolbesøget (og derved ikke opfylde forpligtelsen til at konstatere, at der for Unionen var opstået en fordring på egne indtægter), hvilket er til skade for Unionens finansielle interesser. Retten burde have fortolket den anvendelige EU-ret således, at Den Tjekkiske Republik i medfør af princippet om rettidig omhu var forpligtet til straks efter, at dens repræsentant var vendt tilbage fra kontrolbesøget, at anmode OLAF om de beviser, der blev indsamlet under dette besøg, hvilket ville have gjort det muligt for republikken at konstatere, at der for Unionen var opstået en fordring på egne indtægter, i dagene efter, at den tjekkiske repræsentant var vendt tilbage fra kontrolbesøget i Laos.
Appel iværksat den 4 juli 2022 af Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 4. maj 2022 i sag T-423/14 RENV, Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE mod Kommissionen

(Sag C-445/22 P)

(2022/C 340/30)

Processprog: græsk

Parter

Appellant: Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE (ved advokaterne Ν. Korogiannakis, I. Dryllerakis og E. Rantos)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 4. maj 2022 i sag T-423/14 RENV, Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE (EU:T:2022:268) ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne i forbindelse med den foreliggende sag udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremsat følgende anbringende:

Appelanbringende: Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, for så vidt som Retten fastslog, at foranstaltning 2 (2008-statsgarantien) tildelte appellanten en fordel.

Ifølge appellanten begik Retten flere retlige fejl, da den fastslog, at foranstaltning 2 (2008-statsgarantien) tildelte appellanten en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

Appellanten har navnlig gjort gældende, at Rettens konklusion for det første er behæftet med en fejlagtig vurdering af garantimeddelelsens punkt 3.2., litra d), og for det andet foretager en fejlagtig fordeling af bevisbyrden mellem Kommissionen og den berørte medlemsstat i strid med Domstolens praksis.

Endvidere er konklusionen i den appellerede dom støttet på helt utilstrækkelige oplysninger, der ikke vedrører perioden før tildelingen af foranstaltning 2, hvilket er i strid med det af Domstolen i dom af 26. marts 2020 i sag C-244/18 P, Larko Geniki Metalleftiki kai Metallourgiki AE mod Europa-Kommissionen, fastslåede.

Endelig har appellanten gjort gældende, at denne konklusion udelukkende er støttet på en negativ formodning, som lægger til grund, at der ikke foreligger oplysninger, der gør det muligt at drage en modsat konklusion, uden at der er andre forhold, som positivt kan godtgøre, at der foreligger en sådan fordel.
1)

Skal EU-retten, herunder navnlig artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) (herefter »momsdirektivet«), effektivitetsprincippet, ækvivalensprincippet, princippet om direkte virkning og proportionalitetsprincippet samt Domstolens dom af 23. april 2020 i de forenede sager Sole-Mizo og Dalmandi Mezőgazdasági (C-13/18 og C-126/18) (herefter »dommen i sagen Sole-Mizo og Dalmandi Mezőgazdasági«), under omstændigheder, hvor renter af det overskydende fradragsberettigede [moms]beløb (herefter »momsrenter«), som ikke har kunnet søges tilbagebetalt på grund af »betingelsen om betalt modydelse«, i henhold til medlemsstatens lovgivning beregnes ved anvendelse af en rentesats, som uomtvistet dækker den kortfristede lånerente på pengemarkedet, og som fastsættes på grundlag af centralbankens basisrentesats med tillæg af to procentpoint, i forbindelse med momsangivelsesperioden, således at disse renter påløber fra dagen efter indgivelsen af den momsangivelsesblanket, hvorpå den afgiftspligtige person har angivet et overskydende momsbeløb, som skal overføres til den følgende afgiftsperiode på grund af betingelsen om »betalt modydelse«, og frem til den sidste dag for indgivelse af den næste momsangivelse, fortolkes således, at en medlemsstats praksis som den i den foreliggende sag omtvistede, hvorefter det — ud over momsrenterne — ikke er tilladt at tilskrive renter med henblik på at kompensere den afgiftspligtige for den pengeforringelse af det pågældende beløb, der sker over tid efter den nævnte angivelsesperiode og indtil den effektive betaling af renterne, er i strid hermed?
2)

a) Indebærer overholdelsen af retten til forsvar, bl.a. retten til at fremsætte bemærkninger forud for enhver bebyrdende retsakt, hvilken ret er et grundlæggende princip i EU-retten, at en toldmyndighed, når toldskyldneren ikke betaler inden for den fastsatte frist, og toldskylden derfor opkræves hos kautionisten, forudgående skal give kautionisten mulighed for faktisk at fremsætte sine synspunkter med hensyn til de forhold, som myndigheden agter at lægge til grund for sin afgørelse om at afkræve kautionisten betaling? b) Kan den omstændighed, at toldskyldneren selv har fået mulighed for faktisk at fremsætte sine synspunkter inden meddelelsen om toldafgifterne, påvirke besvarelsen af det andet spørgsmål, litra a)? c) Såfremt det andet spørgsmål, litra a), besvares bekræftende, hvilken afgørelse er da den for kautionisten bebyrdende afgørelse, forud for hvilken der skal findes en fase med kontradiktoriske udvekslinger: Toldmyndighedens afgørelse om at bogføre toldafgifterne og underrette toldskyldneren om dem, eller afgørelsen om at afkræve kautionisten betaling?