DA Den Europæiske Unions Tidende C 116/12

Appel iværksat den 27. februar 2008 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til prøvelse af dom afsagt den 12. december 2007 af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) i de forenede sager T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 og T-69/06, Irland m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-89/08 P)

(2008/C 116/22)

Processprog: fransk, engelsk og italiensk

Parter

Appellant: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved V. Di Bucci og N. Khan, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Irland, Den Franske Republik, Den Italienske Republik, Eurallumina SpA og Aughinish Alumina Ltd

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans' (Anden Udvidede Afdeling) dom af 12. december 2007, meddelt Kommissionen den 17. december 2007, i de forenede sager T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 og T-69/06, Irland m.fl. mod Kommissionen, ophæves.

— Sagerne hjemvises til Retten med henblik på en ny undersøgelse.

— Afgørelsen om sagernes omkostninger udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremført seks anbringender vedrørende dels Rettens manglende kompetence og uregelmæssigheder i forbindelse med proceduren, hvilket skadede Kommissionens interesser (første og andet anbringende), dels tilsidesættelse af Fællesskabets statsstøtteregler (tredje-sjette anbringende).

Appellanten har med det første anbringende, der består af to led, gjort gældende, at Retten har tilsidesat dispositionsprincippet og truffet afgørelse ultra petita, for så vidt som ingen af appellanterne i første instans havde fremført noget anbringende om tilsidesættelse af artikel 1, litra b), nr. v), i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [88 EF] (1). Derudover er det anbringende, der blev påkendt ex officio af Retten, ikke et anbringende vedrørende manglende begrundelse, som kan påkendes ex officio af Retten, men et realitetsanbringende, der ikke bygger på faktiske oplysninger, som indgik i sagsmappen.

Appellanten har med det andet anbringende gjort gældende, at Retten har tilsidesat de almindelige principper om kontradiktion og overholdelse af retten til forsvar, for så vidt som den ex officio har påkendt et anbringende, som aldrig blev drøftet, og end ikke berørt under sagens behandling for førsteinstansen.

Appellanten har med det tredje anbringende, der består af tre led, gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 230 og 253 EF, sammenholdt med artikel 88 EF og reglerne om afvikling af proceduren på statsstøtteområdet.

Appellanten har i denne forbindelse for det første gjort gældende, at kvalificeringen af de anfægtede foranstaltninger som »ny støtte« ikke længere kan anfægtes under en sag til anfægtelse af Kommissionens endelige beslutning, eftersom medlemsstaterne og de øvrige berørte personer på dette punkt kunne have anfægtet beslutningen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure. Eftersom denne beslutning ikke er blevet anfægtet, er den blevet endelig og udgør derfor på dette punkt en rent bekræftende retsakt, der ikke kan være genstand for søgsmål.

Appellanten har for det andet gjort gældende, at lovligheden af en retsakt skal bedømmes efter de faktiske og retlige omstændigheder på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt. I det foreliggende tilfælde var der imidlertid ikke noget i sagens akter, der gav anledning til at antage, at de nationale anfægtede foranstaltninger ikke udgjorde støtte på det tidspunkt, hvor de blev indført.

Appellanten har endelig for det tredje gjort gældende, at det under alle omstændigheder påhviler medlemsstaten og i givet fald berørte tredjemænd — og ikke Kommissionen — at bevise, at der er tale om en eksisterende statsstøtte. I mangel af et sådant bevis kan Kommissionen ikke være forpligtet til at give en begrundelse herfor.

Appellanten har med det fjerde anbringende gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 253 EF, sammenholdt med artikel 87, stk. 1, EF og artikel 88, stk. 1, EF, for så vidt som Retten fandt, at begrundelsen var mangelfuld med hensyn til anvendelsen af artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, selv om denne bestemmelse kun kan finde anvendelse på foranstaltninger, der ikke udgør støtte på tidspunktet for deres gennemførelse, og at Kommissionen i den anfægtede beslutning i første instans beviste, at de pågældende foranstaltninger altid har udgjort statsstøtte, siden de blev indført. Desuden havde ingen af parterne gjort rede for en udvikling på fællesmarkedet, i henhold til hvilken foranstaltninger, der ikke udgør støtte på det tidspunkt, hvor de gennemføres, derefter er blevet det.

Appellanten har med det femte anbringende gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af de samme regler, og af artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999, for så vidt som Retten pålagde Kommissionen en specifik begrundelsespligt vedrørende anvendelsen af sidstnævnte bestemmelse, på grund af Rådets og Kommissionens erklæringer. Appellanten havde imidlertid entydigt bevist, at det følger af Domstolens faste praksis, at sådanne erklæringer ingen betydning har for undersøgelsen af nationale foranstaltninger i forhold til de fællesskabsretlige bestemmelser om statsstøtte, idet begreberne støtte og eksisterende støtte er strengt objektive.

Appellanten har endelig med det sjette anbringende gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 88, stk. 1 og 2, og artikel 253 EF, og artikel 4, stk. 4, og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, for så vidt som den har annulleret Kommissionens beslutning i sin helhed, herunder den del af beslutningen om at udvide den formelle undersøgelsesprocedure til perioden efter den 31. december 2003. Retten har imidlertid slet ikke forklaret, i hvilken forstand den angiveligt mangelfulde begrundelse vedrørende anvendelsen af artikel 1, litra b), nr. v), i forordning nr. 659/1999 kunne gøre denne del af beslutningen ugyldig. Retten har endvidere tilsidesat princippet, hvorefter Kommissionen, når en medlemsstat ikke har fremført nogen omstændigheder, som gør det muligt at antage, at de pågældende foranstaltninger udgør eksisterende støtte, skal betragte sådanne foranstaltninger som ny støtte under de ved artikel 88, stk. 2 og 3, EF fastsatte processuelle rammer.

(1) EFT L 83, s. 1.