FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PIETER VERLOREN VAN THEMAAT

fremsat den 16. oktober 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

I — Indledning

Domstolen skal i nærværende sag for første gang tage stilling til det vigtige i teorien og nu i praksis omstridte spørgsmål vedrørende den frist, »de interesserede parter«, jfr. EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, må overholde for så vidt angår en anfægtelse ved Domstolen af en kommissionsbeslutning om afslutning af en procedure som den i nævnte bestemmelse omhandlede efter Kommissionens konstatering af, at der er taget tilstrækkeligt hensyn til den kritik, som den tidligere i medfør af nævnte bestemmelse har rejst mod en støtteordning. Spørgsmålet herom kan i denne udformning naturligvis siges at have en temmelig generel karakter. Men besvarelsen af det kan dermed også få stor betydning for håndhævelsen af EØF-traktatens artikel 92, dvs. en betydning, der rækker langt ud over nærværende sag. Spørgsmålet herom har dog også en række særlige karakteristika, der kan variere fra sag til sag. De vanskeligheder, som en afgørelse af formaliteten i den foreliggende sag giver anledning til, kræver i al fald et nøje kendskab til de afgørende faktiske omstændigheder.

I indledningen til dette forslag vil jeg derfor kort gøre rede for de vigtigste faktiske omstændigheder og sagsforhandlingerne på grundlag af retsmøderapporten (afsnit II i nærværende forslag). En særlig undersøgelse af de tvivlsspørgsmål, Kommissionen har rejst vedrørende formaliteten, og som har ført til Domstolens afgørelse om, at formaliteten skulle behandles særskilt, vil efter min mening også tilstrækkelig udførligt kunne fremgå af denne sammenfatning af de væsentligste faktiske omstændigheder i sagen.

Derefter vil jeg på grundlag af parternes argumentation under skriftvekslingen og under den mundtlige forhandling tage stilling til spørgsmålet i almindelighed (afsnit III til nærværende forslag til afgørelse) og dernæst (i afsnit IV i forslaget) redegøre for en række specielle problemer i sagen, som Kommissionen har peget på.

Til sidst (i afsnit V til nærværende forslag til afgørelse) vil jeg sammenfatte mine bemærkninger og fremsætte et egentligt forslag til afgørelse.

II — De faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

1. Den 1. juni 1983 indgav Syndicat Professionnel de l'Industrie des Engrais Azotés (i det følgende benævnt SPIEA), Paris, der varetager de franske ammoniakproducenters interesser i almindelighed, en klage til Kommissionen, bl.a. på vegne af virksomhederne Cofaz og SCGP, der drejede sig om anvendelsen i Nederlandene af en favørpris for gas leveret til de nederlandske ammoniakproducenter. Også den belgiske og den franske regering samt en tysk virksomhed har rejst kritik af denne i Nederlandene anvendte favørpris.

2. Kommissionen behandlede disse klager og en redegørelse fra den nederlandske regering og besluttede herefter den 25. oktober 1983 at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, i EØF-traktaten. Beslutningen herom blev meddelt i EFT af 1. december 1983 (EFT 1983, C 327, s. 3), og der blev herved givet alle andre interesserede parter end medlemsstaterne en frist på tre uger til at fremsætte deres bemærkninger. Meddelelsen indeholdt en redegørelse for den pågældende støtteordning, hvorefter den nederlandske regering gennem Gasunie indrømmer særrabatter ved hjælp af et dobbelt prissystem, som nedbringer nederlandske ammoniakproducenters omkostninger ved naturgas, der skal bruges som råstof. Endvidere meddelte Kommissionen, at den fandt, at dette prissystem må betragtes som statsstøtte i den i EØF-traktatens artikel 92, stk. 1, forudsatte betydning, og at systemet ikke kan være omfattet af undtagelserne i nævnte artikels stk. 3. SPIEA fremsatte derefter på grundlag af nævnte meddelelse sine bemærkninger i en skrivelse af 6. januar 1984 til Kommissionen, hvori klagen af 1. juni 1983 blev fastholdt og uddybet.

3. Kommissionen indledte sideløbende hermed efter den franske regerings klage af 11. juli 1983 proceduren i henhold til EØF-traktatens artikel 170 og opfordrede ved skrivelse af 4. november 1983 den nederlandske regering til at fremsætte sine bemærkninger.

4. Den 13. marts 1984 afgav Kommissionen en til den franske og den nederlandske regering rettet begrundet udtalelse i medfør af EØF-traktatens artikel 170 om den favørpris, som de nederlandske ammoniakproducenter får leveret naturgas til. Kommissionen fastslår i den begrundede udtalelse, at kongeriget Nederlandene har undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler det i medfør af EØF-traktatens artikel 93, ved gennem Gasunie at skaffe de nederlandske ammoniakproducenter naturgas til favørpris. Kommissionen forbeholdt sig desuden adgangen til at træffe en beslutning i henhold til den på grundlag af traktatens artikel 93, stk. 2, indledte procedure.

5. SPIEA tilstillede med henblik på slutfasen i Kommissionens behandling af sagen i henhold til proceduren ifølge artikel 93 de franske kommissionsmedlemmers kabinetter en skrivelse af 28. mans 1984. Heri rejste SPIEA kritik af det i mellemtiden af Gasunie ændrede prissystem for naturgas. SPIEA gjorde bl.a. gældende, at det således ændrede system i realiteten var et forsøg på på en anden måde at opretholde det favørprissystem, som klagen af 1. juni 1983 vedrørte.

6. Den nederlandske regering meddelte i telex af 14. april 1984 Kommissionen, at Gasunie med virkning fra den 1. november 1983 havde ophævet det dobbelte prissystem, der gjaldt for levering til ammoniakproducenterne af naturgas til favørpris (altså det prissystem, SPIEA havde klaget over, samt det andet system, som SPIEA havde kritiseret i skrivelsen af 28. marts 1984), og at Gasunie med tilbagevirkning fra den 1. november 1983 havde fastsat en ny pris, den såkaldte »F«-pris, i sit prissystem, for gas til større i Nederlandene hjemmehørende industribrugere uden for energisektoren, der skulle være gældende for alle brugere, der opfyldte følgende betingelser: — forbrug på over 600 mio kubikmeter gas om året med en driftsomkostningsandel på mindst 90%; — accept af Gasunies adgang til efter et frit skøn helt eller delvis at afbryde leveringerne med kort varsel; — accept af, at der kan leveres gas med varierende termisk virkningsgrad. De nye takster, der gælder for brugere, der accepterer de nævnte betingelser, betyder, at disse får gas leveret til den såkaldte »E«-pris, med en rabat på 5 cent pr. kubikmeter.

7. Kommissionen besluttede på sit møde den 17. april 1984 at afslutte den mod den nederlandske regering i medfør af EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, indledte procedure for så vidt angår den pris, de nederlandske ammoniakproducenter skal betale for naturgas, idet den herved fastslog, at den ny »F«-pris er forenelig med fællesmarkedet. Den tilstillede i den anledning den 18. maj 1984 den nederlandske regering en skrivelse. Endvidere gav den SPIEA meddelelse om denne beslutning ved skrivelse af 24. april 1984. Heri anførte Kommissionen, at den var nået til det resultat, at den ny pris, der ifølge Kommissionen er en del af den almindelige nederlandske prisordning for hjemmemarkedet og ikke medfører forskelsbehandling på sektorplan, ikke rummer elementer, der kan danne grundlag for at betegne systemet som statsstøtte. Gasunie sparer i kraft af den store driftsomkostningsfaktor og betingelserne for levering til store industribrugere betydelige beløb. Da »F«-prisen for tiden ligger på et niveau, der ikke dækker samtlige de leveringsbesparelser, som leveringskontrakterne skaffer Gasunie, er »F«-prisen efter et økonomisk og kommercielt synspunkt berettiget efter en sammenligning med de priser, som andre større forbrugere får leveret til.

8. SPIEA har efter en gennemgang af nævnte skrivelse ved skrivelse af 22. maj 1984 meddelt Kommissionen sine indvendinger over for det anførte resultat og har anmodet om, at der gøres nærmere rede herfor. Kommissionens redegørelse findes i skrivelserne af 26. og 27. juni 1984, hvori den afviser SPIEA's kritik.

9. Skriftveksling Sagsøgerne har anlagt sag den 2. juli 1984 med følgende påstande: — den af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber trufne beslutning, som blev meddelt sagsøgerne ved skrivelse af 24. april 1984, annulleres, idet den er en overtrædelse af EØF-traktatens artikler 92 og 93, stk. 2; — Kommissionen for De europæiske Fællesskaber tilpligtes at afholde samtlige sagens omkostninger, der vil blive opgjort og dokumenteret på et senere tidspunkt. Kommissionen har i sit svarskrift af 9. august 1984 nedlagt følgende påstande: — sagen afvises; — subsidiært frifindelse; — sagsøgerne tilpligtes at afholde sagens omkostninger. Kommissionen har gjort gældende, at beslutningen om at afslutte proceduren i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, ikke berører sagsøgerne umiddelbart og individuelt, og at betingelsen herom skal være opfyldt af enhver fysisk eller juridisk person, der ønsker at anlægge et annullationssøgsmål i medfør af traktatens artikel 173, stk. 2. Sagsøgerne har på deres side gjort gældende, at den anfægtede beslutning berører dem umiddelbart og individuelt. I medfør af procesreglementets artikel 92 kan Domstolen til enhver tid af egen drift efterprøve, om sagen skal afvises på grund af ufravigelige procesforudsætninger. Domstolen har på grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten besluttet uden forudgående bevisførelse at indlede den mundtlige forhandling vedrørende formaliteten.

III — Formaliteten i sager anlagt af berørte parter mod en beslutning om afslutning af en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, i almindelighed

1. Kommissionens opfattelse

1.1. Sagsøgerne er ikke individuelt berørt.

Kommissionen, der ikke i og for sig bestrider, at den anfægtede retsakt udgør en beslutning, mod hvilken der kan anlægges sag i medfør af EØF-traktatens artikel 173, har indledningsvis vedrørende det til pådømmelse foreliggende formalitetsspørgsmål gjort gældende, at det ifølge traktatens artikel 189 principielt kun er de i en beslutning angivne adressater, der kan anses for berørte, således at kun de kan anlægge sag. Den søgsmålsadgang, tredjemand har i henhold til artikel 173, stk. 2, er ikke så meget en undtagelse til fordel for andre end en beslutnings adressater, som en ligestilling for visse tilfælde af en tredjemand og en udtrykkelig angivet adressat. En sådan ligestilling kan kun anerkendes med forskellige indskrænkninger og kan ikke ske, blot fordi der er tale om en »krænket« part.

a) Af Domstolens faste praksis efter dom af 15. juli 1963, Plaumann, 25/62 (Sml. 1954-1964, s. 411), følger, at andre personer end en beslutnings adressater kun vil kunne påstå, at de berøres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten. At sagsøgerne som følge af Gasunie's prisordning har været udsat for forskelsbehandling i tiden før indførslen af den prisordning, nærværende tvist drejer sig om, kan bestemt ikke medføre, at de indtager en sådan stilling. Ikke engang sagsøgernes stilling som ammoniakproducenter kan individualisere dem i forhold til andre, eftersom »F«-prisen ikke længere er forbeholdt ammoniakproducenterne alene.

b) Kommissionen mener under alle omstændigheder, at virksomheder, der som følge af en støtte til andre stilles ringere, ikke skades i deres rettigheder over for Kommissionen i tilfælde, hvor denne urigtigt fastslår, at der ikke er tale om en støtte, og at dette også er tilfældet, selv om der foreligger en virkelig, åbenbar forskelsbehandling. Privatpersoner har ikke i medfør af artiklerne 92 og 93 nogen subjektiv ret til at kræve, at Kommissionen handler. Hvad de har i medfør af artiklerne 92 og 93 er en rent processuel ret, nemlig retten til at få adgang til at fremsætte deres bemærkninger, før Kommissionen vedtager en negativ beslutning. Derimod berøres privates retsposition på ingen måde af en positiv beslutning enten om, at der ikke foreligger en støtte, eller om, at den omhandlede støtte er forenelig med fællesmarkedet, og dette må gælde såvel for modtagere af støtten som for disse modtageres konkurrenter.

c) Efter Kommissionens opfattelse individualiseres sagsøgerne ikke ved deres deltagelse i iværksættelsen og afviklingen af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, på en sådan måde, at de kan ligestilles med en adressat i den i Plaumann-dommen forudsatte betydning. Om objektivt at være individuelt berørt af en beslutning kan der ikke være tale, eftersom sagsøgerne blot på et vist tidspunkt under sagens behandling på eget initiativ og af grunde, der er særegne for dem, har tilkendegivet deres opfattelse. Det er Kommissionen, der indledte den i artikel 93, stk. 2, fastlagte procedure, og kontakterne med sagsøgerne var kun et led i sagens oplysning. Den omstændighed, at sagsøgerne fik meddelelse om den anfægtede beslutning, må bedømmes på samme måde.

d) Kommissionen mener ikke, at sagsøgernes stilling under den administrative procedure kan sammenlignes med den, der ifølge artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962 (EFT 1959-1962, s. 81), tilkommer de i nævnte forordning omhandlede virksomheder. Selv om sagsøgerne subjektivt skulle have ret til at anmode Kommissionen om at skride ind over for anvendelsen af et dobbelt prissystem til fordel for de nederlandske ammoniakproducenter — og det må være tvivlsomt, om der har været tale om en sådan overtrædelse — er det ikke uden videre godtgjort, at de har en interesse i at skride retligt ind over for Kommissionens beslutning, eftersom »F«-prisens niveau angiver, at der ikke er tale om en eller anden form for statsstøtte.

e) Det er Kommissionens opfattelse, at sagsøgerne forveksler to begreber, nemlig på den ene side en støttes forenelighed eller uforenelighed med fællesmarkedet, jfr. EØF-traktatens artikel 92, med hensyn til hvilken Kommissionen alene med mulighed for efterprøvelse ved Domstolen træffer afgørelse, og på den anden side ulovligheden af en støtte, som der, i strid med artikel 93, stk. 3, ikke er blevet givet underretning om. Domstolen har fastslået, at artikel 93, stk. 3, er umiddelbart anvendelig, idet bestemmelsen giver processuelle kriterier, der kan anvendes af national ret (Domstolens domme af 19. juni 1973, Capolongo, 77/72, Sml. 1973, s. 611, og af 11. december 1973, Lorenz, 120/73, Sml. 1973, s. 1471) og skaber rettigheder for borgerne, som de nationale domstole skal beskytte, hvorfor det ikke med rette kan hævdes, at en krænket virksomhed under sådanne forhold er uden retsbeskyttelse overhovedet.

f) Kommissionen har endelig henvist til Domstolens dom af 17. september 1980 (Philip Morris, 730/79, Sml. 1980, s. 2671) og har anført, at det analogt efter denne dom kan fastslås, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Selv om det er indlysende, at en beslutning, der er rettet til en medlemsstat, og hvorefter en støtte til en bestemt angivet virksomhed er uforenelig med fællesmarkedet, individuelt berører denne virksomhed, er der forskel på sagsøgernes stilling og situationen for den i nævnte sag berørte virksomhed.

g) Kommissionen har i retsmødet navnlig udviklet det i duplikken fremsatte synspunkt, hvorefter den omstændighed, at sagsøgerne har klaget over den nederlandske støtteordning i dennes oprindelige udformning, ikke i tilstrækkelig grad individualiserer dem. At Kommissionen som følge af nævnte klage har indledt en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, er heller ikke tilstrækkeligt i nævnte henseende. Artiklerne 92-94 i traktaten eller de forskellige bestemmelser, der er udstedt til gennemførelse af disse artikler, giver ikke sagsøgerne en særlig stilling som den, der følger af reglerne til gennemførelse af traktatens artikler 85 og 86 eller af forordninger til gennemførelse af GATT-kodekserne om dumping og støtte. Af Domstolens domme i Metrosagen (26/76, Sml. 1977, s. 1875, jfr. navnlig præmis 13), Demo-Studio Schmidtsagen (210/81, Sml. 1983, s. 3045), Fediol-sagen (191/82, Sml. 1983, s. 2913), Philip Morris-sagen (730/79, Sml. 1980, s. 2671), og Timex-sagen (264/82, Sml. 1985, s. 849, præmis 11), følger, at spørgsmålet, om en klager er (umiddelbart og) individuelt berørt i tilfælde af konkurrencefordrejning, altid af Domstolen er blevet afgjort på grundlag af den særlige processuelle retsstilling, som de i disse sager omhandlede gennemførelsesbestemmelser giver klageren. Og i tilfælde, hvor der ikke foreligger sådanne gennemførelsesbestemmelser, er det de formalitetskriterier, der fremgår af Plaumann-dommen, der finder anvendelse. Af præmis 17 i Domstolens dom af 14. november 1984 (Intermills, 323/82, Sml. 1984, s. 3809 og præmis 16 i Domstolens dom af 30. januar 1985 (Kommissionen mod Frankrig, 290/83, Sml. 1985, s. 439) fremgår, at EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, af Domstolen udelukkende anses for en bestemmelse, der giver sikkerhed for, at de øvrige medlemsstater og alle andre interesserede parter kan afgive indlæg, således at Kommissionen får den mest fuldstændige oplysning om samtlige omstændigheder i sagen, før den træffer sin beslutning. En processuel garanti om høring i undersøgelsesfasen ifølge artikel 93, stk. 2, eller for en adgang til at gøre sine synspunkter gældende er noget helt andet end den særlige. individuelle retsstilling, som Domstolen ifølge præmis 15 i Timex-dommen har anerkendt for en klager i en dumpingsag, hvor hjemlen hertil fandtes i særlige regler i den i sagen omhandlede antidumpingforordning. Det synspunkt, sagsøgerne har givet udtryk for i replikken, og hvorefter der som følge af, at der ikke findes tilsvarende specialregler vedrørende national støtte, kan rejses indvendinger mod, at deres søgsmål antages til behandling i realiteten, er mildt sagt overraskende, når henses til den omtalte praksis. Kommissionen mener, at det forhold, at de retsvirkninger, der også efter Domstolens opfattelse følger af, at der ikke findes regler til gennemførelse af traktatens artikel 94, kan udledes af præmis 15 i Domstolens dom af 23. marts 1977 (Steinike & Weinlig, 78/76, Sml. 1977, s. 595). I denne dom og i den i samme dato afsagte dom i sag 74/76 (Iannelli & Volpi mod Meroni, Sml. 1977, s. 557) fremhæves desuden betydningen af Kommissionens skønsbeføjelser for så vidt angår gennemførelsen af traktatens artikel 92, og Domstolen har på grundlag heraf i de nævnte domme draget den slutning, at denne traktatsbestemmelse ikke er umiddelbart anvendelig. Kommissionens skønsbeføjelser fremgår i øvrigt også af, at den er eneansvarlig for indledningen af en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 93, stk. 2, og ved at klagerne ikke har beføjelser overhovedet i så henseende.

Det i duplikken forfægtede synspunkt, der er blevet gentaget ved fire lejligheder i retsmødet, og hvorefter Kommissionen ikke på nogen måde afviser, at interesserede parter anlægger sag, når de opfylder de i traktatens artikel 173 fastlagte betingelser, således som disse er blevet fortolket af Domstolen, har ikke efter en forespørgsel, jeg selv fremkom med i retsmødet, kunnet underbygges med konkrete eller tænkte eksempler. Men Kommissionen har i sin besvarelse af et andet spørgsmål fra Domstolen i retsmødet oplyst, at den i et tilfælde som det foreliggende anser det for muligt, at den nationale ret anerkender en alternativ retsbeskyttelse. Kommissionen har herved foruden den tidligere i de skriftlige indlæg omtalte mulighed for retsbeskyttelse ved de nationale domstole i tilfælde af overtrædelse af meddelelsespligten ifølge artikel 93 i retsmødet peget på muligheden af et erstatningssøgsmål mod vedkommende medlemsstat. Under et sådant erstatningssøgsmål ved national ret, kan den ret, der behandler sagen, stille spørgsmål til Domstolen vedrørende fortolkningen eller lovligheden af Kommissionens beslutning.

Kommissionen har i retsmødet afvist, at sagsøgerne skulle kunne være individuelt berørt af den anfægtede beslutning, og har herved navnlig henvist til, at de ikke er de eneste producenter af kvælstofgødning i Fællesskabet. Endvidere gælder den kritiserede naturgaspris ikke blot for producenterne af kvælstofgødning men for alle større forbrugere, der accepterer leveringsbetingelserne i prislisten. Efter Kommissionens opfattelse individualiseres sagsøgerne ikke i tilstrækkelig grad ved deres status som klagere eller ved, at de optræder som konkurrenter til den nederlandske producent, der hævdes at blive støttet, og dette må på baggrund af Domstolens praksis medføre, at sagen skal afvises.

1.2. Sagsøgerne er ikke umiddelbart berørt

a) Kommissionen har tillagt det helt underordnet betydning, om sagsøgerne er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning, for den mener at have godtgjort, at sagsøgerne ikke er individuelt berørt. Subsidiært har den anført, at de konkurrerende virksomheder ikke, blot fordi de konkurrerer med en virksomhed, der modtager statsstøtte, kan anses for umiddelbart berørt af en beslutning, hvorefter denne støtte er tilladt. Dette synspunkt mener Kommissionen at kunne støtte på Domstolens dom af 10. december 1969 (Eridania, 10 og 18/68, Sml. 1969, s. 117), hvor Domstolen kendte for ret, at kun eksistensen af særlige omstændigheder kan berettige en borger, der hævder at retsakten påvirker hans stilling på markedet, til at indgive søgsmål i henhold til artikel 173. Ifølge Kommissionen har sagsøgerne i nærværende sag ikke påberåbt sig relevante »særlige omstændigheder«.

b) Kommissionen har yderligere gjort gældende, at de franske ammoniakproducenters konkurrenceevne ikke umiddelbart bestemmes af de gaspriser, de nederlandske producenter skal betale, men især af et større antal andre forhold og bl.a. af den gaspris, de selv skal betale Gaz de France, der leverer dem naturgas. Disse priser hænger sammen med den generelle politik, den franske regering fører på dette område, og f.eks. de dele af denne politik, der vedrører forsyningskilderne. De forskellige omkostninger til dækning af gasforbrug er altså et resultat ikke af en forskelsbehandling fra den nederlandske regerings side ved Gasunie's mellemkomst, men derimod af de forskellige priser, som henholdsvis Gasunie og Gaz de France tager. Den skade, der muligvis bliver tale om, er ikke en umiddelbar følge af priserne, der ifølge Kommissionen i den anfægtede beslutning angives ikke at være influeret af statsstøtte. Sagsøgerne er derfor ikke umiddelbart berørt af denne beslutning.

c) Kommissionen har endnu en gang gjort indsigelse mod det synspunkt, at betingelserne ifølge artikel 173, stk. 2, er opfyldt, når der foreligger en klage. For sagsøgerne har ikke blot ikke godtgjort, at de har en retsmæssig interesse i, at den anfægtede beslutning annulleres, men mangler også ret til inden for rammerne af artiklerne 92 og 93 at anmode Kommissionen om en konstatering af, at der foreligger en overtrædelse af artikel 92.

Kommissionen har i retsmødet yderligere gjort gældende, at det ved afgørelsen af spørgsmålet, om en part er umiddelbart berørt af en beslutning, ikke er tilstrækkeligt, at der er årsagsforbindelse mellem denne beslutning og den ved beslutningen forvoldte skade, eftersom der også kan være tale om en middelbar forbindelse mellem årsag og virkning. Desuden er den skade, der påstås at foreligge i det foreliggende tilfælde, ikke en følge af Gasunie's pris på naturgas eller Kommissionens beslutning på området, men derimod af den franske naturgaspris.

2. Sagsøgernes synspunkt

a) Sagsøgerne har i første række fremhævet, at Kommissionen ikke kan sondre mellem det før den 1. november 1983 gældende prissystem, som klagen af 1. juni 1983 var rettet mod, og det prissystem, Kommissionen fik meddelelse om den 14. april 1984, og som trådte i kraft med tilbagevirkning fra den 1. november 1983. Efter sagsøgernes opfattelse har der fra procedurens indledning og til vedtagelsen af den anfægtede beslutning været tale om et og samme forhold, nemlig en stillingtagen på grundlag af bestemmelserne i traktatens artikel 92 til et nedslag i naturgasprisen til visse forbrugere i Nederlandene, og altså fremdeles til spørgsmålet om statsstøtte. Det i sagen omtvistede prissystem repræsenterer blot en ændring af det prissystem, der i sin tid blev klaget over. Det fremgår helt af Kommissionens meddelelser til sagsøgerne, at den anfægtede beslutning har været slutresultatet af den procedure i henhold til artikel 93, stk. 2, der blev indledt efter sagsøgernes klage.

b) Sagsøgerne har specielt om spørgsmålet, om de er individuelt berørt, først gjort gældende, at de udsættes for et alvorligt tab på grund af den fordel i konkurrencen, deres nederlandske konkurrenter får. Og til forskel fra alle andre individualiseres de, jfr. traktatens artikel 173, ved den rolle, de har haft ved igangsætningen og afviklingen af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2. Men det helt afgørende er imidlertid efter sagsøgernes opfattelse Kommissionens egen holdning, for den har jo modtaget den klage, de indgav, har samarbejdet med dem under behandlingen af klagen og har meddelt dem den beslutning, der afsluttede behandlingen af klagen, før beslutningen blev meddelt adressaten, dvs. den nederlandske regering, og Kommissionen har endda besvaret sagsøgernes anmodninger om en nærmere redegørelse.

c) Sagsøgerne har stillet sig afvisende til det af Kommissionen fremførte synspunkt, hvorefter den virksomhed, hvis interesser krænkes, ikke kan anmode Kommissionen om at udtale sig om foreneligheden med fællesmarkedet af den støtte, der er til skade for den, og kun virker som et meddelelsesorgan, der anmelder en overtrædelse. Den nævnte virksomhed gør brug af en subjektiv ret, der svarer til den ret, der ifølge artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17, er tilkendt virksomhederne. Denne subjektive ret udspringer af traktatens principper og af Fællesskabets konkurrenceregler, der ifølge traktatens artikel 3, litra f), skal anvendes på ensartet måde. Det ville være en uacceptabel forskelsbehandling at frakende en virksomhed, der er offer for de skadelige følger af en statsstøtte, denne ret, når det anerkendes, at den tilkommer en virksomhed, der er offer for andre virksomheders konkurrencebegrænsende praksis.

d) Sagsøgerne har endelig bemærket, at Kommissionen ikke i den tidligere Philip Morris-sag, der også drejede sig om et annullationssøgsmål anlagt af en virksomhed mod en kommissionsbeslutning om støtte, bestred, at søgsmålet kunne behandles i realiteten. Sagsøgerne mener ikke, at det på grundlag af en nøje sammenligning af forholdene i nævnte sag og i den foreliggende sag kan fastslås, at sagsøgerne i nærværende sag bør formenes adgang til at få deres krav efterprøvet ved Domstolen, når der for sagsøgerne i førnævnte sag ubestridt bestod en sådan adgang. Et sådant resultat ville efter sagsøgernes mening være udtryk for en urimelig forskelsbehandling og betegne et brud med en korrekt anvendelse af fællesskabsretten.

e) Sagsøgerne har for så vidt angår fortolkningen af kriteriet »umiddelbart berørt« indledningsvis henvist til synspunkterne i teorien og dernæst til præmisserne 8-11 i den tidligere nævnte Eridania-dom. De har på baggrund heraf anført, at de er umiddelbart berørt af den omtvistede beslutning, idet på den ene side den form for statsstøtte, som »F«-prisen er udtryk for, »begunstiger« de nederlandske ammoniakproducenter, jfr. traktatens artikel 92, hvilket medfører en konkurrencefordrejning til skade for sagsøgerne, mens på den anden side sagsøgernes stilling i konkurrencen umiddelbart skades, idet den af de nederlandske myndigheder bevilgede støtte er gyldig i kraft af Kommissionens beslutning. Det tilkommer nemlig alene Kommissionen at tage stilling til lovligheden ifølge artikel 92 af en af en medlemsstat bevilget eller påtænkt støtte.

f) Af de klager og bemærkninger, sagsøgerne har tilstillet Kommissionen før og under proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, fremgår utvetydigt, at sagsøgerne har lidt skade, og at denne er forvoldt i kraft af den nederlandske støtte. Kommissionen har selv anerkendt, at »ændringen af Gasunie's prisliste tilsyneladende har ophævet enhver forskelsbehandling af Fællesskabets ammoniakproducenter«. Dette er efter sagsøgernes opfattelse ensbetydende med, at det anerkendes, at der som følge af det prissystem, klagen var rettet mod, var handlet i strid med sædvanlige konkurrenceforhold, og at denne situation fortsat består i det omfang »F«-prisen indebærer statsstøtte.

g) Vedrørende det argument, som Kommissionen har støttet på, at sagsøgerne køber den gas, de skal bruge, hos Gaz de France, har sagsøgerne gjort gældende, at den støtte, der er ydet de nederlandske ammoniakproducenter, i sig selv forringer konkurrerende producenters stilling i konkurrencen. Prisnedslaget på 5 cent pr. kubikmeter repræsenterer med de nederlandske ammoniakproducenters forbrug på 3,3 mia. kubikmeter om året en overførsel på ca. 165 mio HFL pr. år. I det omfang disse producenters varer handles i Fællesskabet, skader de navnlig sagsøgernes stilling i konkurrencen, også selv om det lægges til grund, at Gaz de France ikke køber en eneste kubikmeter gas hos Gasunie, eller at sagsøgerne råder over egne naturgasressourcer.

h) Sagsøgerne har vedrørende anvendelsen af de retsplejeprincipper, der fremgår af Domstolens nyere praksis, fastslået, at Kommissionen har støttet sin afvisningspåstand på et anbringende om, at de kriterier, Domstolen fastlagde for 20 år siden i Plau-mann-dommen, er uanvendelige. Men Domstolens nyere praksis vedrørende artikel 173 går ud på, at retsbeskyttelse ved Domstolen også tilkommer fysiske eller juridiske personer, der berøres af skønsmæssige akter vedtaget af Rådet eller Kommissionen. Grundlaget for denne udvikling vil være at finde i Domstolens hensyntagen til en række principper, der indgår i fællesskabsretten, og som danner baggrund for en række regler i traktaten. Domstolen har således i dom af 25. oktober 1977 (Metro, 26/76, Sml. 1977, s. 1875) og i dom af 11. oktober 1983 (Demo-Studio Schmidt, 210/81, Sml. 1983, s. 3045) benyttet kriteriet »en berettiget retlig interesse«. I Domstolens dom af 4. oktober 1983 (Fediol, 191/82, Sml. 1983, s. 2913) lægges der vægt på ånden bag de retsprincipper, der ligger bag traktatens artikel 164 (der fastlægger Domstolens opgaver, nemlig at værne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten) og traktatens artikel 173.

i) Domstolen har ud fra disse grundsætninger for det første fastslået, at personer, der i medfør af artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17, kan anmode Kommissionen om at konstatere en overtrædelse af traktatens artikler 85 og 86, såfremt anmodningen herom ikke helt eller kun ufuldstændigt tages til følge, kan anlægge sag for at varetage deres retmæssige interesser. Domstolen har på grundlag heraf draget den væsentlige slutning, at enhver person, der befinder sig i en sådan situation, »skal anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning, jfr. artikel 173 i traktaten«.

j) Sagsøgerne har vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt forordninger, der sikrer klagere særlige rettigheder under forvaltningsproceduren, har afgørende betydning for, at der tilkendes dem en ret til at anlægge et annullationssøgmål mod en kommissionsbeslutning, anført, at Domstolens opfattelse i de nævnte Metro-, Demo-Studio Schmidt- og Fediol-sager vedrørende domstolsprøvelsen og retsbeskyttelsen af krænkede klagervirksomheder, ikke blot er resultatet af de gældende positive regler, som fællesskabslovgiveren har vedtaget, men også af trinhøjere ret, som de nævnte positive regler skal være en gennemførelse af. At der ikke foreligger en forordning i forbindelse med artiklerne 92 og 93 i traktaten er en historisk betinget omstændighed og ikke et resultat af fællesskabslovgiverens ønske om at frakende fysiske og juridiske personer rettigheder og en retsbeskyttelse, der svarer til de rettigheder og den retsbeskyttelse, virksomhederne på andre områder besidder.

k) Såfremt søgsmål anlagt af tredjemand kun kunne antages til behandling i realiteten, hvis der forelå en sådan forordning, ville følgen være, at Domstolen ikke fuldt ud kunne udøve de kontrolbeføjelser, den har i tilfælde, hvor Kommissionen råder over skønsmæssige beføjelser. Dette ville ikke blot stride mod traktaten (og navnlig mod traktatens artikel 164), men ville også være en tilsidesættelse af Domstolens tilkendegivelse i dom af 22. marts 1977 (Iannelli & Volpi, 74/76, Smi. 1977, s. 557), der udtrykkelig gik ud på, at »konstateringen af en støtteordnings uforenelighed med fællesmarkedet skal ske under Domstolens kontrol og i henhold til en særlig procedure, hvis gennemførelse påhviler Kommissionen«. Det ville desuden føre til, at der indførtes to forskellige ordninger til modvirkning og afskaffelse af konkurrencebegrænsninger; inden for rammerne af traktatens artikel 85 og 86 ville »de optrædende«, nemlig klagere og kritiserede, være fysiske eller juridiske personer, mens man inden for rammerne af traktatens artikler 92 og 93 kun ville have at gøre med medlemsstaterne, idet private stort set kun ville have ret til passivt at blive »objektivt kontrolleret« af Kommissionen.

1) Sagsøgerne har i retsmødet oplyst, at de ikke blot anser sig for umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning, fordi de har indgivet klage. Også de snævre kontakter, der har været mellem Kommissionen og sagsøgerne efter klagens indgivelse, og den omstændighed, at Kommissionen tilstillede sagsøgerne beslutningen, endnu før den i samme udgave blev tilstillet den nederlandske regering, samt de supplerende indlæg vedrørende beslutningen og den omstændighed, at der klart var tale om en beslutning efter en klage, individualiserer ganske utvetydigt sagsøgerne. De har til støtte for denne opfattelse i retsmødet bl.a. påberåbt sig præmis 31 i Domstolens dom af 17. januar 1985 (Piraiki-Patraiki, 11/82,. Sml. 1985, s. 207) og har desuden henvist til de kriterier, Domstolen har angivet i dom af 23. maj 1985 (Allied Corporation, 53/83, Sml. 1985, s. 1621).

Sagsøgerne anser sig for umiddelbart berørt af beslutningen, idet denne trådte i kraft øjeblikkeligt og fik virkninger uden yderligere udstedelse af retsakter fra Fællesskabets eller medlemsstaters side. De mener endvidere, at beslutningen direkte berører deres interesser. Det har Kommissionen da også anerkendt i den skrivelse, det kompetente direktorat fremsendte den 27. april 1984, hvori det hed, at ændringen af Gasunie's prisliste tilsyneladende havde ophævet enhver forskelsbehandling af Fællesskabets ammoniakproducenter.

Kommissionens anbringende om, at den retspraksis, den har påberåbt sig, viser, at Domstolen kun anerkender en klagers søgsmålsadgang, såfremt der findes gennemførelsesbestemmelser herom, har sagsøgerne imødegået i detaljer i retsmødet. De nævnte domme er først og fremmest baseret på ønsket om en korrekt retspleje.

3. Vurdering af formalitetsspørgsmålene i almindelighed

a) En stillingtagen til det generelle spørgsmål, der er formuleret i indledningen til dette forslag til afgørelse, kan efter min mening tage udgangspunkt i, at EØF-traktatens artikel 92, stk. 1, ikke som traktatens artikel 85, stk. 1, indeholder et forbud, der umiddelbart afføder- retsvirkninger (når bortses fra dé undtagelser, der ifølge artikel 92, stk. 2 og stk. 3, er eller kan være retmæssige). Ifølge Domstolens praksis kan der kun blive tale om et umiddelbart gældende forbud mod en af artikel 92 omfattet støtte, såfremt der i medfør af artikel 93, stk. 2, er vedtaget en beslutning, der indeholder et forbud mod en støtte i et konkret tilfælde, eller såfremt der i medfør af artikel 94 er udstedt en forordning, der indeholder et forbud mod visse former for støtte, samt når og så længe en ny støtte ikke er blevet meddelt Kommissionen (jf f-Domstolens domme i følgende sager, Kommissionen mod Tyskland, 70/72, Sml. 1973, s. 813; Capolongo, 77/72, sml. 1973, s. 611; Lorenz, 120/73, Sml. 1973, s. 1471; Iannelli & Volpi, 74/76, Sml. 1977, s. 557 og Steinlike & Weinlig, 78/76, Sml. 1977, s. 595). Heraf følger, at fællesskabsretten, når bortses fra de nævnte tilfælde, ikke giver virksomheder, der konkurrerer med støttede virksomheder, og som skades som følge af denne støtte, en alternativ retsbeskyttelse ved de nationale retter. Muligheden for at anlægge sag ved national ret med påstand om erstatning fra den støtteudbetalende stat, en mulighed, som Kommissionen har fremdraget under retsforhandlingerne, forekommer mig ikke at være et fuldgyldigt alternativ, idet denne mulighed i sidste ende beror på internretlige ideer om, hvori en af det offentlige udstedt ulovlig retsakt består, og desuden i det højeste kun middelbart kan føre til en standsning af den støtte, der er tale om.

b) Lad det dernæst være fastslået, at den »erklæring om uforenelighed«, der i artikel 92, stk. 1, fremsættes om forskellige former for støtte, principalt forudsætter, at kriteriet om, at der er tale om støtte, »som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner«, er opfyldt. En fordrejning af konkurrencevilkårene af den omhandlede art vedrører definitorisk også de begunstigede virksomheder og disse virksomheders konkurrenter. De ulemper, konkurrenterne er udsat for, afspejler de fordele, de begunstigede virksomheder opnår. For så vidt er der ingen grund til at anse konkurrenterne som mindre umiddelbart eller mindre individuelt berørt af en positiv eller negativ kommissionsbeslutning end de virksomheder, der har fordel af støtten. Sagsøgerne har derfor med rette vedrørende formaliteten i den af dem anlagte sag påberåbt sig Domstolens dom i Philip Morris-sagen (730/79, Sml. 1980, s. 2671).

c) Dette foreløbige resultat støttes af, at en række former for støtte i et vist videre omfang afspejler gældende indførselstold eller afgifter med tilsvarende virkning i handelen mellem medlemsstater, der ifølge artiklerne 12 ff. er forbudt. Medlemsstaterne kan jo beskytte de virksomheder, der tidligere havde fordel af afgifter på indførte varer, mod konkurrenter i andre medlemsstater med samme slutresultat ved hjælp af støtte til disse virksomheder. En tilsvarende retsbeskyttelse af disse konkurrenter må altså uden tvivl forekomme principielt velbegrundet.

d) Sagsøgerne kan så vidt jeg kan se endvidere støtte deres synspunkt på EØF-traktatens artikel 164, hvori det uden indskrænkninger udtales, at Domstolen værner om lov og ret ved fortolkningen af traktaten. Det fremgår jo i det hele af Domstolens praksis, at Domstolen virkelig på grundlag af denne artikel bestræber sig på at tilvejebringe et virksomt retsbeskyttelsessystem, dels gennem realitetsbehandling af direkte søgsmål og dels under anvendelse af proceduren i henhold til traktatens artikel 177. Kommissionen har i og for sig meget træffende bemærket, at Domstolens domme i Metro-, Demo-Studio Schmidt-, Fediol-og Timex-sagerne lagde til grund, at disse sager, der var anlagt af berørte tredjemænd, kunne antages til realitetsbehandling bl.a. og i de to sidstnævnte sager især på grundlag af en afgrænsning af disses stilling i henhold til gennemførelsesforordninger. Dette tillader efter min mening dog ikke en modsætningsslutning om, at et søgsmål uden videre skal afvises i tilfælde, hvor sådanne gennemførelsesbestemmelser ikke foreligger. Efter min mening har Domstolen nærmest ladet det henstå i det uvisse, hvorledes en berørt tredjemands retsstilling er i sådanne tilfælde, idet der herved dog også er blevet lagt vægt på »både interessen i en god retspleje og en korrekt anvendelse af [traktatens] artikler«. Ved denne fortolkning går jeg navnlig ud fra indledningen i andet afsnit af præmis 13 i Metro-dommen samt præmis 14 i dommen i Demo-Studio Schmidt-sagen. Kun Domstolens domme i Fediol- og Timex-sagerne, hvor de af klagerne anlagte søgsmål også blev antaget til realitetsbehandling, synes faktisk at grunde dette resultat alene på den i disse sager omhandlede gennemførelsesforordning nr. 3017/79. En modsætningsslutning alene på grundlag af disse to domme ville imidlertid føre til resultater, der vanskeligt vil kunne bringes i overensstemmelse med Fællesskabets karakter. Selv om Fællesskabet internretligt bevæger sig i retning af snævrere retsforbindelser og desuden i kraft af Domstolens praksis en stærkere retsbeskyttelse end i forholdene til tredjelande, får virksomheder, der stilles ugunstigere som følge af støtte i tredjelande, netop en større retsbeskyttelse end virksomheder, der skades af støtte, der ydes i en anden medlemsstat. Da medlemsstaterne selv sjældent af let forståelige grunde gør brug af retten til at påstå en beslutning, hvorefter en støtte i en anden medlemsstat er forenelig med traktaten, annulleret, opstår der således en alvorlig lakune i retsbeskyttelsesordningen, som den effektivt fungerer, når henses til kravet ifølge traktatens artikel 164. Nødvendigheden af en domstolsprøvelse af Kommissionens på et skøn grundede virksomhed vedrørende artikel 92's anvendelsesområde, som Kommissionen i nærværende sag selv har anerkendt, fører herefter ikke i tilfælde, hvor der er tale om positive beslutninger om støtte, til en effektiv retsbeskyttelse. Jeg er allerede i det foregående nået til det resultat, at en effektiv retsbeskyttelse af de virksomheder, der stilles ugunstigt, heller ikke synes mulig ved de nationale domstole. For så vidt består der en meget stor forskel mellem disse sager og f.eks. Domstolens praksis om formalitetsspørgsmålene i sager vedrørende landbrugs- og toldspørgsmål, hvor de interesserede parter, når der ikke består en søgsmålsadgang i medfør af traktatens artikel 173, altid også kan anlægge sag ved national ret mod de nationale gennemførelsesbestemmelser og herunder også anfægte gyldigheden af fællesskabsbeslutningerne.

e) Domstolen har i dom af 10. december 1969 i Eridania-sagen (10 og 18/68, Sml. 1969, s. 117), hvilken dom Kommissionen også har påberåbt sig, i præmis 7 udtalt, at »den omstændighed alene, at en retsakt er egnet til at øve indflydelse på de på det pågældende marked herskende konkurrenceforhold, er ikke tilstrækkelig til, at enhver part på markedet, som på en eller anden måde konkurrerer med adressaten for retsakten, kan anses for umiddelbart og individuelt berørt af denne, [og at] kun eksistensen af særlige omstændigheder kan berettige en borger, der hævder, at retsakten påvirker hans stilling på markedet, til at indgive søgsmål i henhold til artikel 173«. Disse udtalelser og de omhyggeligt formulerede udtalelser i præmisserne 8-14 i samme dom om grundene til, at sagsøgeren ifølge Domstolens opfattelse ikke konkret havde godtgjort, at der i hans tilfælde forelå sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i præmis 7, viser efter min mening, at Domstolen heller ikke har ønsket principielt at afskære en søgsmålsadgang for berørte tredjemænd vedrørende støtte fra Fællesskabet selv (Eridania-sagen drejede sig bl.a. om en sådan støtte).

f) Hvad der herefter egentlig får betydning, er de kriterier, på grundlag af hvilke det kan fastslås, at en virksomhed, der stilles dårligere som følge af, at der ydes støtte til konkurrenter, berøres umiddelbart og individuelt ved en »positiv beslutning« fra Kommissionen vedrørende denne støtte.

I nærværende sag vil jeg foreslå, at Domstolen først og fremmest begrænser sin stillingtagen til de generelle spørgsmål til de tilfælde, i hvilke Kommissionen inden for den forvaltningsmæssige procedure ifølge artikel 93, stk. 2, har truffet en afgørelse om, at den ikke (eller ikke længere efter ændringer af den oprindelige støtteordning) har at gøre med en støtte, der ifølge artikel 92, stk. 1, principielt er uforenelig med fællesmarkedet. Kommissionen bør efter min mening faktisk ikke med hensyn til sidstnævnte bestemmelse have større skønsbeføjelser, end den har ved anvendelsen af artikel 85, stk. 1. En efterprøvelse ved Domstolen, der er lige så indgribende, som den efterprøvelse, der gælder med hensyn til artikel 85, forekommer mig således mulig i dette tilfælde. Kommissionens indvending om, at der ved anvendelsen af artikel 92 er tale om en almindelig efterprøvelse af medlemsstaternes økonomiske og industrielle politik i fællesmarkedets interesse i almindelighed, kan herefter næppe opretholdes for så vidt angår stk. 1 i nævnte artikel. Jeg har ovenfor anført, at det afgørende kriterium ved anvendelsen af dette stk. er en faktisk eller mulig fordrejning af de vilkår, hvorunder virksomhederne konkurrerer. Spørgsmålet om, i hvilket omfang et søgsmål anlagt af tredjemand mod beslutninger, der godkender en støtte i medfør af artikel 92, stk. 2 og stk. 3, også kan realitetsbehandles, må således henstå uafgjort. Jeg bemærker blot i den forbindelse for at undgå enhver misforståelse, at forskellene mellem de to nævnte stk. og artikel 85, stk. 3, ikke som udgangspunkt forekommer mig så væsentlige, at enhver retsbeskyttelse af tredjemand, i modsætning til hvad der er tilfældet i sidstnævnte situation, her må anses for uforenelig med de skønsbeføjelser, Kommissionen har. I nærværende sag er spørgsmålet herom imidlertid uden større betydning. Der bliver her heller ikke tale om det af Kommissionen behandlede spørgsmål om, i hvilket omfang en berørt tredjemand i medfør af traktatens artikel 175 kan anlægge et passivitetssøgsmål mod Kommissionen, såfremt denne ikke har indledt en procedure i den i artikel 93, stk. 2, forudsatte betydning.

For det andet finder jeg det på baggrund af Domstolens domme i Metro-, Demo-Studio Schmidt-, Fediol- og Timex-sagerne og af hensyn til retssikkerheden for virksomheder, der har modtaget støtte, af stor betydning, at adgangen til at få søgsmål som det i denne sag foreliggende realitetsbehandlet på forhånd begrænses til interesserede tredjemænd, der har indgivet en klage til Kommissionen vedrørende støtten. Spørgsmålet om, i hvilket omfang andre interesserede parter, som Kommissionen har »givet... en frist til at fremsætte deres bemærkninger«, jfr. artikel 93, stk. 2, også har en søgsmålsadgang, skal ikke afgøres i nærværende sag og kan således lades ude af betragtning af Domstolen.

For det tredje skal jeg henvise til, at på grundlag af hovedkriteriet i artikel 92, stk. 1, er efter min mening de virksomheder, der får fordel af støtte, og de virksomheder, der stilles ringere af støtten, i princippet umiddelbart og individuelt berørt i samme

omfang af en beslutning om denne støtte, men jeg anser det i analogi med Domstolens praksis vedrørende artikel 85, stk. 1 (hvorefter denne artikel kun er anvendelig på konkurrencebegrænsninger, der vedrører en bestemt angivet større del af vedkommende marked), for berettiget at begrænse en konkurrerende virksomheds adgang til at få et søgsmål antaget til realitetsbehandling til tilfælde, hvor der er tale om virksomheder, der i tilstrækkeligt omfang har godtgjort, at en væsentlig del af de af dem afsatte produkter direkte konkurrerer med en væsentlig del af produktionen i de virksomheder, der ifølge stævningen får fordel af den støtte, som den omtvistede kommissionsbeslutning vedrører. Ifølge sagsøgernes klage af 1. juni 1983 (bilag 3 til stævningen) er sagsøgernes nederlandske konkurrenters markedsandel på det franske marked steget fra 9% til 21,7% i perioden 1980-1982, og en væsentlig del af sagsøgernes afsætning på nævnte marked konkurrerer således bestemt direkte med en væsentlig del af deres nederlandske konkurrenters afsætning.

IV — Spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af nærværende sag

Den af sagsøgerne anlagte sag bør bestemt i princippet antages til realitetsbehandling på grundlag af de her gennemgåede kriterier.

Jeg vil imidlertid i dette forslag til afgørelse yderligere undersøge, om forskellige af Kommissionen påberåbte særegenheder stiller sig i vejen for en sådan realitetsbehandling.

Kommissionen har for det første i retsmødet støttet sin afvisningspåstand på et specielt anbringende om, at den nederlandske foranstaltning, som den omtvistede beslutning vedrørte, ikke har været en støtte i den i artikel 92 forudsatte betydning. Der er her tale om en realitetsindsigelse, der som sådan ikke kan stille sig i vejen for sagens antagelse til realitetsbehandling.

For det andet anvendes — ifølge Kommissionen — den pris, der er omhandlet i den omtvistede beslutning, ikke mere som den pris, den afløste, og som var omhandlet i klagen, på ammoniak- og kvælstofgødningsproducenterne. Der er tværtimod tale om en pris, der gælder for alle storforbrugere af gas uden hensyn til, hvilken økonomisk sektor de tilhører. Ifølge sagsøgerne får denne nye pris imidlertid praktisk taget de samme skadevirkninger som den første pris, hvilket i øvrigt fremgår af, at Kommissionen i retsmødet kun har kunnet nævne én stor nederlandsk forbruger, der tilhører en anden sektor, og som også har fordel af prisen. Hvem der har ret på dette punkt er også et spørgsmål, der kun vil kunne afgøres under behandlingen af sagens realitet. Spørgsmålet herom kan i al fald ikke efter min mening rokke ved den kendsgerning, at sagsøgerne er specielt og individuelt berørt af den nederlandske foranstaltning, der herefter har fået et videre anvendelsesområde. Der er ligeledes i det omfang, dette anbringende skal underbygge Kommissionens første føromtalte anbringende (således at der nu er tale om en generel foranstaltning, der ikke begunstiger bestemte virksomheder eller bestemte produktioner), tale om et anbringende vedrørende realiteten, der ikke kan stille sig i vejen for en antagelse til realitetsbehandling af sagen.

Endelig har Kommissionen i retsmødet yderligere til støtte for anbringendet om, at sagsøgerne ikke er umiddelbart berørt af beslutningen, gjort gældende, at den skade, sagsøgerne eventuelt har lidt, ikke har været direkte forvoldt af Gasunies prispolitik, men af Gaz de France's prissystem, der ikke har været tilpasset Gasunies ordning. Dette anbringende hviler efter min mening på en urigtig forståelse af ordningen ifølge artiklerne 92-94. En medlemsstat må faktisk have mulighed for at udligne virkningerne af en konkurrencefordrejning, der er fremkaldt af en støtte i en anden medlemsstat, ved at indføre en støtte til sine egne virksomheder, der virker på samme måde. Det er heller ikke ifølge traktaten udelukket, at det vil kunne anses for hensigtsmæssigt i visse sektorer eller med bestemte formål for øje, f.eks. for at beskytte miljøet eller fremme egnsudvikling eller for at gennemføre et større europæisk projekt af betydning for Fællesskabet, helt eller delvis at ophæve den konkurrencefordrejning, national støtte giver anledning til, ved at harmonisere støtteordningerne. Det ældste og kendteste eksempel herpå er værftsstøtteordningerne. Det sædvanlige middel i forbindelse med nationale støtteordninger, der er uforenelige med fællesmarkedet, er imidlertid efter artikel 93, stk. 2, første led, ikke en harmonisering, men derimod vedtagelsen af en beslutning om, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre støtteforanstaltningen inden for den tidsfrist, Kommissionen fastsætter. Dette sidste anbringende fra Kommissionen skal således forkastes, idet det strider mod traktatens ordning.

V — Sammenfatning og forslag til afgørelse

1. Efter denne gennemgang og uden at gå nærmere ind på andre konkrete tilfælde når jeg først til det resultat, at de interesserede parter, jfr. artikel 93, stk. 2, i EØF-traktaten, under alle omstændigheder har adgang til at anlægge sag mod en kommissionsbeslutning om afslutning af en procedure som den i nævnte bestemmelse omhandlede, der er vedtaget efter en konstatering af, at der er taget tilstrækkelig hensyn til de indsigelser, Kommissionen oprindelig har haft mod en støtte; disse interesserede parter har en søgsmålsadgang som nævnt, såfremt de, før Kommissionen indledte den omhandlede procedure, har indgivet en begrundet klage til Kommissionen og i tilstrækkeligt omfang har godtgjort, at en væsentlig del af deres afsætning direkte konkurrerer med en væsentlig del af afsætningen i de virksomheder, der efter angivelserne i stævningen, får fordel af den støtte, som den omtvistede kommissionsbeslutning vedrører.

2. Jeg er for det andet af den opfattelse, at sagsøgerne i nærværende sag opfylder disse betingelser for en antagelse til behandling i realiteten af den af dem anlagte sag.

3. For det tredje er jeg i min gennemgang nået til det resultat, at de almindelige og specielle grunde, Kommissionen har støttet sin afvisningspåstand på, skal forkastes af de anførte grunde.

4. På grundlag af disse konstateringer og det hermed gennemdrøftede formalitetsspørgsmåls almindelige betydning og den sandsynlige varighed af sagens behandling i realiteten finder jeg det endelig ikke hensigtsmæssigt at foreslå Domstolen at behandle sagens formalitet og realitet under ét.

5. Jeg skal derfor til slut foreslå Domstolen at afsige særskilt dom om antagelse til realitetsbehandling af sagsøgernes søgsmål samt om fortsættelse af sagen til afgørelse i realiteten på grundlag af den allerede afviklede procedure. Spørgsmålet om sagens omkostninger kan henskydes til den endelige afgørelse.

( *1 ) – Oversat fra nederlandsk.