Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 9. juli 1997. - Hedley Lomas (Ireland) Ltd, Sharpbond Trading Ltd, J. & S.A. Wood (Livestock Exports) Ltd, J. & S.A. Wood, Lesley Dorothy Joan Mills, Live Sheep Traders Ltd, Livestock Sales Transport Ltd, Peter Ziokowski, Brigstock Farms Ltd, K.A. & S.B.M. Feakins og Deaconvale Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Landbrug - Fælles markedsordning for fåre- og gedekød - Variabel præmie ved slagtning af får - Betingelser for tilbagebetaling af clawback - Retssikkerhedsprincippet - Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - Proportionalitetsprincippet. - Sag T-455/93.



Samling af Afgørelser 1997 side II-01095



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Landbrug - faelles markedsordning - faare- og gedekoed - variabel praemie ved slagtning - tilsvarende beloeb opkraevet ved udfoersel til en anden medlemsstat (»clawback«) - tilbagebetaling af fejlagtigt opkraevet clawback-afgift - de naermere regler i forordning nr. 1922/92 - tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af retssikkerhedsprincippet eller proportionalitetsprincippet - foreligger ikke

(Kommissionens forordning nr. 1922/92, art. 2)

Sammendrag

Artikel 2 i forordning nr. 1922/92 om aendring af forordning nr. 1633/84 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende variabel praemie ved slagtning af faar og om betingelserne for tilbagebetaling af fejlagtigt opkraevet clawback-afgift er, for saa vidt som den efter Domstolens dom af 10. marts 1992 i de forenede sager C-38/90 og C-151/90, Lomas m.fl., bestemmer, at der kun skal ske tilbagebetaling af forskellen mellem den betalte clawback i henhold til artikel 4 i den aendrede forordning og det faktisk betalte beloeb, ikke i strid med hverken princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller retssikkerhedsprincippet. Naar henses til, at anmodningerne om betaling af clawback-afgiften paa grundlag af sidstnaevnte bestemmelse ikke var fuldstaendig uden hjemmel, at de erhvervsdrivende, som havde oppebaaret en praemie, maatte vaere klar over, at denne ville blive opkraevet ved udfoersel af produkterne, og at den nationale lovgivning paa tidspunktet for Domstolens dom var til hinder for fuldstaendig tilbagesoegning af beloeb, der retsstridigt var opkraevet af en offentlig myndighed, findes de paagaeldende erhvervsdrivende ikke hverken paa grundlag af de faktiske omstaendigheder eller den nationale lovgivning at have kunnet naere den mindste forventning om at kunne faa tilbagebetalt hele det clawback-beloeb, der var betalt inden afsigelsen af Domstolens dom i naevnte sag.

Gyldigheden af bestemmelsen paavirkes heller ikke af, at bestemmelsen i stk. 2 indeholder en anden metode til beregning af tilbagebetalingsbeloebet, der er baseret paa gennemsnittet af praemiebeloebet i en periode paa fire uger, idet denne anden valgmulighed blev indfoert for at tage hensyn til de vanskeligheder, som i hvert fald visse erhvervsdrivende havde med at fremlaegge bevis for de praemier, der faktisk var blevet ydet.

For saa vidt i oevrigt angaar de naevnte vanskeligheder er den omstaendighed, at eksportoererne paalaegges bevisbyrden heller ikke aabenbart urimelig og tilsidesaetter derfor ikke proportionalitetsprincippet, idet en paapasselig erhvervsdrivende, som vidste, at han skulle betale clawback-afgift ved produkternes udfoersel, burde have truffet de fornoedne foranstaltninger for at sikre sig de noedvendige beviser med henblik paa senere at dokumentere det paagaeldende beloeb.

Dommens præmisser

Retsforskrifter og sagens baggrund

1 Den faelles markedsordning for faare- og gedekoed blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1837/80 af 27. juni 1980 (EFT L 183, s. 1, herefter »forordning nr. 1837/80«).

2 I henhold til denne forordnings artikel 9, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 871/84 af 31. marts 1984 (EFT L 90, s. 35), kunne Det Forenede Kongerige yde en variabel praemie for slagtning af faar.

3 For at undgaa, at udbetaling af denne praemie forstyrrede handelen mellem medlemsstaterne og fordrejede konkurrencen mellem producenter fra forskellige omraader, bestemte naevnte artikels stk. 3, at der ved udbetaling af praemie for saadanne produkter skulle traeffes foranstaltninger til at opkraeve et tilsvarende beloeb - den saakaldte »clawback-afgift« - ved udfoersel af produkterne fra den paagaeldende medlemsstat.

4 Ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1633/84 af 8. juni 1984 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende variabel praemie ved slagtning af faar og om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 2661/80 (EFT L 154, s. 27, herefter »forordning nr. 1663/84«) fastsattes metoderne til beregning og opkraevning af clawback-afgiften.

5 Denne forordnings artikel 4, stk. 1 og 2, bestemte foelgende:

»1. For Det Forenede Kongerige fastsaettes det beloeb, der i henhold til artikel 9, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1837/80 skal opkraeves ved udfoersel fra omraade 5, for de i artikel 1, litra a) og c), i forordning (EOEF) nr. 1837/80 omhandlede produkter, hver uge af Kommissionen. Beloebet er lig med den praemie, der fastsaettes i henhold til artikel 3, stk. 1, for den uge, hvor de paagaeldende produkter er udfoert.

2. Ved udfoersel fra omraade 5 af de i artikel 1, litra a) og c), i forordning (EOEF) nr. 1837/80 omhandlede produkter stilles der sikkerhed. Sikkerhedsstillelsen fastsaettes af Det Forenede Kongerige saaledes, at den daekker det beloeb, der skyldes i henhold til stk. 1, og saaledes, at den mindst er lig med den forventede praemie for den uge, som gaar forud for den uge, hvor udfoerslen fandt sted. Sikkerhedsstillelsen frigives, saa snart det i stk. 1 omhandlede beloeb er blevet betalt.«

6 Raadets forordning (EOEF) nr. 3013/89 af 25. september 1989 om den faelles markedsordning for faare- og gedekoed (EFT L 289, s. 1, herefter »forordning nr. 3013/89«), der fandt anvendelse fra den 1. januar 1990, ophaevede forordning nr. 1837/80 og indfoerte en ny faelles markedsordning. Ved forordningen oprettedes et enhedsmarked, idet der dog var visse overgangsbestemmelser. Disse gav navnlig Det Forenede Kongerige ret til at yde en variabel praemie ved slagtning indtil udloebet af produktionsaaret 1992. Artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80, som aendret, blev med samme ordlyd og indhold erstattet af artikel 24, stk. 5, i forordning nr. 3013/89. Ved udbetaling af praemien skulle clawback-afgiften opkraeves for koed, der forlod Det Forenede Kongerige.

7 Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3246/91 af 7. november 1991 om bemyndigelse af Det Forenede Kongerige til ikke laengere at yde en variabel praemie ved slagtning af faar i Storbritannien og om undtagelsesbestemmelser til forordning (EOEF) nr. 1633/84 (EFT L 307, s. 16) havde tidligere hjemlet Det Forenede Kongerige ret til ikke at opkraeve praemien fra begyndelsen af produktionsaaret 1992.

8 Domstolen blev i 1990 forelagt flere praejudicielle spoergsmaal vedroerende gyldigheden af artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1633/84.

9 Domstolen fastslog i sin dom af 10. marts 1992 (forenede sager C-38/90 og C-151/90, Lomas m.fl., Sml. I, s. 1781, herefter »Lomas-dommen«) foelgende:

»1) Artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1633/84 af 8. juni 1984 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende variabel praemie ved slagtning af faar og om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 2661/80 er ugyldig, idet Kommissionen ved heri at have fastsat opkraevning af en clawback-afgift, hvis stoerrelse i de fleste tilfaelde ikke noejagtigt svarer til den faktisk ydede praemie ved slagtning, har overskredet de befoejelser, den blev tildelt ved artikel 9, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1837/80 af 27. juni 1980 om den faelles markedsordning for faare- og gedekoed, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 871/84 af 31. marts 1984. Artikel 4, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1633/84 er derfor ogsaa ugyldig, for saa vidt den bestemmer, at der skal stilles sikkerhed for, at det i henhold til stk. 1 skyldige beloeb opkraeves.

2) Retsundergivne kan ikke stoette ret paa den fastslaaede ugyldighed af artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning (EOEF) nr. 1633/84 for saa vidt angaar tidsrummet inden afsigelsen af denne dom, medmindre der er tale om erhvervsdrivende eller deres retssuccessorer, som inden dette tidspunkt har anlagt retssag eller indgivet en efter gaeldende national lovgivning hermed ligestillet klage.

3) Det Forenede Kongerige er ifoelge faellesskabsretten forpligtet til at kraeve fremlaeggelse af dokumenter vedroerende udfoersel af faar eller faarekoed, som er undergivet clawback-afgiften, og til at ivaerksaette effektive sanktioner mod erhvervsdrivende, som i saadanne dokumenter afgiver urigtige erklaeringer.«

10 Kommissionen udstedte herefter forordning (EOEF) nr. 1922/92 af 13. juli 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1633/84 og om betingelserne for tilbagebetaling af clawback-afgiften som foelge af Domstolens dom i de forenede sager C-38/90 og C-151/90 (EFT L 195, s. 10, herefter »forordning nr. 1922/92« eller »den omtvistede forordning«).

11 Ved artikel 1, stk. 1, i denne forordning erstattedes artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1633/84 med foelgende bestemmelse:

»1. For Det Forenede Kongerige er det clawback-beloeb, der i henhold til artikel 24, stk. 5, i forordning (EOEF) nr. 3013/89 skal opkraeves ved udfoersel fra omraade 1 for de i artikel 1, litra a) og c), i naevnte forordning omhandlede produkter, lig med den praemie, der er fastsat i henhold til artikel 3, stk. 1, i naervaerende forordning, og faktisk ydet for de samme produkter, der er omfattet af naevnte clawback.

Paa anmodning af den handlende fastsaettes clawback-beloebet til den gennemsnitlige stoerrelse af praemien for ugen for produkternes udfoersel og for de tre foregaaende uger.

Senest 28 dage efter meddelelsen fra de britiske myndigheder oplyser de handlende, hvilken af de naevnte valgmuligheder de oensker at anvende. Den valgte mulighed gaelder for hele clawback-beloebet.

Vaelger en handlende den foerste mulighed, skal han samtidig paa en for de britiske myndigheder tilfredsstillende maade godtgoere, hvilket praemiebeloeb der faktisk er ydet for de produkter, som er omfattet af den paagaeldende clawback. Myndighederne kan forlaenge perioden for fremlaeggelse af bevis med 60 dage.

Vaelger den handlende den anden mulighed, underretter de britiske myndigheder ham om det clawback-beloeb, der er beregnet i henhold til andet afsnit.

Hvis der ikke vaelges mulighed inden 28 dage, eller hvis der i forbindelse med foerste valgmulighed ikke fremlaegges bevis inden yderligere 60 dage, fortabes hele sikkerheden.«

12 Artikel 2, som er den bestemmelse, der anfaegtes i denne sag (herefter »den omtvistede bestemmelse«), er affattet saaledes:

»1. Handlende eller af dem bemyndigede personer, der forud for Domstolens dom af 10. marts 1992 i de forenede sager C-38/90 og C-151/90 har anlagt sag eller indgivet en klage, der ifoelge gaeldende national ret maa sidestilles hermed, vedroerende beregningsmetoden for clawback-beloebet, jf. artikel 4, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 1633/84, har under overholdelse af de i henhold til national ret gaeldende frister og procedurer ret til at faa tilbagebetalt forskellen mellem det clawback-beloeb, de har betalt, og den praemie, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i naevnte forordning, og som faktisk er ydet for de samme produkter.

Paa anmodning af den handlende kan der ogsaa foretages tilbagebetaling af forskellen mellem det clawback-beloeb, der faktisk er betalt, og den gennemsnitlige stoerrelse af praemien for den uge, hvor produkterne er udfoert, og for de tre foregaaende uger.

2. Inden den 30. november 1992 skal de i stk. 1 omhandlede personer over for de britiske myndigheder angive:

- den dato, fra hvilken deres krav loeber

- det clawback-beloeb, der er betalt fra denne dato til den 10. marts 1992

og

- den praemie, der faktisk er ydet for de samme produkter, som er omfattet af den paagaeldende clawback, medmindre de har indgivet ansoegning i henhold til stk. 1, andet afsnit; desuden skal de over for de britiske myndigheder fremlaegge dokumentation for ovennaevnte oplysninger.

3. De britiske myndigheder underretter inden den 31. december 1992 Kommissionen om, hvor mange krav om tilbagebetaling der er fremsat i henhold til stk. 1, og oplyser, hvilken periode kravet vedroerer, og hvilket beloeb der kraeves tilbagebetalt.«

13 Sagsoegernes erhvervsvirksomhed bestaar i eksport af faarekoed fra Det Forenede Kongerige, isaer eksport af levende dyr. De har paa forskellige tidspunkter mellem 1980 og 1992 betalt visse beloeb til den myndighed i Det Forenede Kongerige, som forvalter ordningen om variable praemier ved slagtning, nemlig Intervention Board for Agricultural Produce (herefter »interventionsorganet«). Disse indbetalinger blev foretaget paa grundlag af regninger, som indeholdt clawback-beloeb beregnet af interventionsorganet paa grundlag af sagsoegernes toldanmeldelser vedroerende antallet og kategorien af eksporterede faar. Paa grund af dommen i Lomas-sagen blev de den 10. marts 1992 eksisterende regninger ikke betalt af sagsoegerne. Disse havde anlagt sag den 10. marts 1992, tidspunktet for naevnte dom, og nedlagt paastand om tilbagebetaling af de beloeb, de havde betalt i henhold til artikel 4 i forordning nr. 1633/84.

14 I 1994 blev Domstolen forelagt en ny raekke praejudicielle spoergsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 177, som vedroerte gyldigheden og fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1633/84, som aendret ved forordning nr. 1922/92.

15 Domstolen fastslog ved dom af 8. februar 1996 (sag C-212/94, FMC m.fl., Sml. I, s. 389, herefter »FMC-dommen«) foelgende:

»1) Gennemgangen af spoergsmaalet har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1633/84 af 8. juni 1984 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende variabel praemie ved slagtning af faar og om ophaevelse af forordning (EOEF) nr. 2661/80, som aendret ved artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1922/92 af 13. juli 1992 om aendring af forordning nr. 1663/84, samt om betingelserne for tilbagebetaling af clawback som foelge af Domstolens dom i de forenede sager C-38/90 og C-151/90, samt om gyldigheden af artikel 2 i forordning nr. 1922/92.

2) Det beviskrav, som er opstillet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1633/84, som aendret ved artikel 1 i forordning nr. 1922/92 og i artikel 2 i forordning nr. 1922/92, skal fortolkes saaledes, at de handlende paa en for de britiske myndigheder tilfredsstillende maade i overensstemmelse med national ret og inden for den frist, som er fastlagt i forordning nr. 1922/92, skal godtgoere, hvilket praemiebeloeb der faktisk er ydet for de produkter, som er omfattet af clawback, under den betingelse, at de nationale forskrifter ikke begraenser de faellesskabsretlige bestemmelsers raekkevidde og effektivitet.

3) Praemis 30 i dommen af 10. marts 1992 (forenede sager C-38/90 og C-151/90, Lomas m.fl.) skal, hvad angaar krav om tilbagebetaling af clawback, som er erlagt med urette foer den 10. marts 1992, fortolkes saaledes, at de erhvervsdrivende eller disses retssuccessorer, som inden dette tidspunkt har anlagt retssag eller indgivet en efter gaeldende national lovgivning herved ligestillet klage, kan paaberaabe sig, at artikel 4, stk. 1 og 2, i naevnte forordning nr. 1633/84 har vaeret ugyldig fra bestemmelsens ikrafttraeden, medmindre eventuelle nationale bestemmelser inden for de af faellesskabsretten udstukne graenser indskraenker den periode forud for fremsaettelsen af kravet, for hvilken der kan ydes tilbagebetaling af det beloeb, der er erlagt med urette.

4) Hvad angaar de punkter, som ikke er afklaret med artikel 2 i den naevnte forordning nr. 1922/92, skal de nationale retsinstanser, naar de skal tage stilling til et krav om tilbagebetaling af clawback, der er opkraevet med urette, anvende national ret, for saa vidt de heri fastlagte bestemmelser ikke er mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret, og bestemmelserne heller ikke i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden.«

Retsforhandlinger og parternes paastande

16 Denne sag er blevet registreret paa Domstolens Justitskontor den 11. september 1992 under nr. C-356/92, og den skriftlige forhandling er forloebet ved Domstolen. To andre soegsmaal blev registreret paa Domstolens Justitskontor den 11. september 1992 under nr. C-355/92 og C-357/92. En fjerde sag blev registreret den 24. september 1992 under nr. C-370/92.

17 Ved kendelse af 3. november 1992 blev de fire sager forenet med henblik paa retsforhandlingerne og domsafsigelsen.

18 Ved kendelse afsagt af Domstolens praesident af 18. marts 1993 fik Det Forenede Kongerige tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

19 Som foelge af ikrafttraedelsen den 1. august 1993 af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF, af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom, om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) blev de forenede sager overfoert til Retten ved Domstolens kendelse af 27. september 1993. De blev registreret ved Rettens Justitskontor henholdsvis under numrene T-455/93, T-454/93, T-456/93 og T-457/93.

20 Ved skrivelse af 6. juni 1994 anmodede sagsoegerne i sagerne T-455/93, T-456/93 og T-457/93 om, at retsforhandlingerne blev indstillet, indtil Domstolen havde afsagt dom vedroerende anmodningen om praejudiciel afgoerelse i sag C-212/94 (FMC-sagen). Retsforhandlingerne i de fire sager blev indstillet ved Rettens kendelse af 25. oktober 1994.

21 Efter afsigelsen af dommen i FMC-sagen den 8. februar 1996 anmodede Retten ved skrivelse af 26. marts 1996 parterne om at forelaegge deres bemaerkninger med hensyn til sagens genoptagelse.

22 Kommissionen fremsatte den 24. april 1996 sine bemaerkninger og gjorde gaeldende, at sagsoegerne ikke havde nogen retlig interesse i at fortsaette sagen, eftersom deres argumenter var blevet behandlet i FMC-dommen. Sagsoegerne understregede ved skrivelser af henholdsvis 3. og 17. maj 1996, at deres situation i denne sag var anderledes, for saa vidt som de eksporterede levende faar, og de anfoerte, at FMC-dommen alene vedroerte erhvervsdrivende, som eksporterer koed.

23 Ved skrivelser af 4. september, 8. juli og 27. august 1996 meddelte sagsoegerne i sagerne T-454/93, T-456/93 og T-457/93 Retten, at de oenskede at haeve sagerne. Disse blev slettet af registret i henhold til en kendelse afsagt af formanden for Fjerde Afdeling den 2. oktober 1996.

24 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog besluttet at stille Kommissionen en raekke spoergsmaal, som denne har besvaret den 30. august 1996. Parterne har afgivet indlaeg i retsmoedet den 21. november 1996.

25 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen fremmes til realitetsbehandling.

- Artikel 2 i forordning nr. 1922/92 annulleres.

- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

26 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

27 Det Forenede Kongerige har nedlagt paastand om, at Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

Retlige bemaerkninger

28 Hverken sagsoegte eller intervenienten har i denne sag bestridt, at sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af den omtvistede bestemmelse som kraevet i EF-traktatens artikel 173, fjerde afsnit, hvilket i oevrigt ogsaa er tilfaeldet. Soegsmaalet kan derfor fremmes til realitetsbehandling.

Spoergsmaalet om, hvorvidt anbringendet om ugyldigheden af artikel 2 i forordning nr. 1922/92 med hensyn til handel med levende dyr kan admitteres

Parternes argumenter

29 I de skrivelser, som er angivet ovenfor i praemis 22, og navnlig diskuteret under retsmoedet, har sagsoegerne forsoegt at sondre mellem handelen med levende dyr og handelen med faarekoed og anfoert, at alene sidstnaevnte form for handel var omhandlet i FMC-dommen. De har anfoert, at FMC-dommen, selv om den fastslog, at den omtvistede bestemmelse er gyldig, alene vedroerte handelen med faarekoed, for saa vidt som produkterne efter de gaeldende bestemmelser skulle eksporteres inden for 21 dage, efter at praemien var udbetalt den erhvervsdrivende, som normalt var producenten. I dette tilfaelde ville beregningen af clawback-afgiften paa grundlag af gennemsnitspraemien over en periode paa fire uger normalt foere til et resultat, som kun adskilte sig lidt fra det faktisk ydede praemiebeloeb. For saa vidt derimod angaar handelen med levende kvaeg skal faarene anbringes i karantaene i 30 dage inden udfoerslen, hvorved datoen for karantaenens begyndelse med henblik paa anvendelsen af 21-dagesreglen anses for eksporttidspunktet, mens clawback-afgiften beregnes paa grundlag af den reelle eksportdato, hvorfor clawback-beloebet adskiller sig vaesentligt fra det faktisk ydede praemiebeloeb. Da faarene fortsaetter deres vaekst i karantaeneperioden, omfatter clawback-afgiften en hoejere vaegt end den, som ligger til grund for praemien. Sagsoegerne har under retsmoedet anmodet om, at den sagkyndige erklaering, de har ladet foretage vedroerende dette spoergsmaal, fremlaegges.

30 Kommissionen og Det Forenede Kongerige har protesteret imod, at denne erklaering er fremlagt efter den skriftlige forhandlings afslutning, idet de henviser til, at de ikke inden retsmoedet havde kunnet goere sig bekendt hermed. Under alle omstaendigheder har de anfoert, at dette anbringende gaar ud over sagens oprindelige genstand, og derfor i medfoer af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement maatte afvises.

Rettens bemaerkninger

31 Artikel 38, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der finder anvendelse, naar sagen er anlagt, og hvis ordlyd er fuldstaendig identisk med artikel 44, stk. 1, i Rettens procesreglement, bestemmer, at en staevning bl.a. skal angive soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. Artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der svarer til artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, bestemmer, at nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling for Retten, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

32 Da bestemmelserne om gennemfoerelsen af ordningen om variabel praemie ved slagtning paa alle de i sagen relevante tidspunkter fandt anvendelse paa saavel handelen med levende kvaeg som med faarekoed, var sagsoegerne utvivlsomt bekendt med den saerlige situation for erhvervsdrivende, der driver handel med levende kvaeg, hvorfor sagsoegerne havde kunnet fremfoere denne saerlige situation til stoette for et saerskilt anbringende i staevningen. Afsigelsen af FMC-dommen er ikke en retlig eller faktisk omstaendighed, der indebaerer, at sagsoegerne kan stoette ret paa undtagelsesbestemmelsen i naevnte artikel 48, stk. 2. Dette anbringende maa derfor afvises fra realitetsbehandlingen, hvorfor Retten ogsaa allerede under retsmoedet afslog, at sagsoegeren som bevis kunne fremlaegge den naevnte sagkyndige erklaering.

33 Under alle omstaendigheder verserer den sag, som sagsoegerne har anlagt ved den nationale ret, stadig, hvorfor afvisningen af dette supplerende anbringende ikke fratager dem muligheden for at paaberaabe sig dette for den nationale ret. Det paahviler nemlig den nationale ret at afgoere, om sagsoegernes situation giver dem ret til en anden loesning end den, der blev anlagt i FMC-dommen, hvorved den nationale ret om noedvendigt kan forelaegge ethvert spoergsmaal vedroerende faellesskabsretten til Domstolen i henhold til EF-traktatens artikel 177.

34 Sagsoegerne har endvidere fremfoert to andre anbringender til stoette for deres annullationspaastand, dels en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, dels en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet.

Foerste anbringende: tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Parternes argumenter

35 Det foerste anbringende bestaar af to dele. Den foerste del stoettes paa de engelske lovbestemmelser vedroerende tilbagebetaling af beloeb, der uretmaessigt er betalt til en offentlig myndighed. Den anden del vedroerer tilbagebetalingsbetingelserne i den omtvistede bestemmelse.

- Anbringendets foerste del, der stoettes paa de engelsk lovbestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt udbetalte beloeb

36 Sagsoegerne har anfoert, at den paagaeldende bestemmelse tilsidesaetter retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet sagsoegerne paa det tidspunkt, hvor de anlagde sag, med foeje havde kunnet forvente at faa tilbagebetalt et beloeb, som de havde til gode i henhold til engelsk rets principper. De har forklaret, at de har anlagt sag ved den engelske High Court med henblik paa at faa tilbagebetalt de beloeb, der var betalt i clawback-afgift, inden afsigelsen af dommen i Lomas-sagen. De har under dette soegsmaal principalt anfoert, at de har ret til tilbagebetaling af alle de beloeb, de har erlagt, under henvisning til, at de nationale myndigheder ikke havde nogen lovhjemmel til at opkraeve clawback-afgiften. Subsidiaert har de anfoert, at selv om interventionsorganet havde kunnet paalaegge clawback-afgiften, forelaa der ikke nogen hjemmel for betalingen, eftersom alle kravene for saa vidt angaar beregningen af skyldige beloeb var baseret paa en ugyldig bestemmelse, nemlig artikel 4 i forordning nr. 1633/84. Mere subsidiaert har sagsoegerne anfoert, at de har ret til at faa tilbagebetalt forskellen mellem den clawback-afgift, de er blevet paalagt, og de beloeb, de skulle have betalt, hvis der var blevet anvendt en lovlig beregningsmetode.

37 Ifoelge sagsoegerne har Domstolen udtrykkeligt i dommen i Lomas-sagen fastslaaet, at det tilkommer den nationale retsinstans at traeffe afgoerelse om retten til tilbagebetaling. De har erkendt, at Domstolen tilsyneladende var af den opfattelse, at tilbagebetalingen alene kunne omfatte beloebsforskellen mellem clawback-afgiften og praemien. De har dog anfoert, at Domstolen ikke har udtalt sig definitivt om dette spoergsmaal, idet Domstolen ikke paa noget tidspunkt har angivet, hvilke regler der skulle finde anvendelse paa tilbagebetalingen. Tvaertimod mener sagsoegerne, at det fremgaar, at Domstolen overlader de nationale retter at fastsaette de anvendelige regler, eftersom dommens praemis 30 omfatter alle personer, som har anlagt retssager »efter gaeldende national lovgivning«. Foelgelig paahviler det den nationale ret at afgoere, om retten til tilbagebetaling udelukkende er begraenset til forskellen mellem clawback-afgiften og den faktisk ydede praemie, og altsaa om sagsoegerne umiddelbart har ret til at faa tilbagebetalt alle de betalte beloeb, med forbehold af gyldige modargumenter fremsat af interventionsorganet, som f.eks. anbringendet om uberettiget berigelse.

38 Sagsoegerne goer gaeldende, at det fremgaar af de principper, som blev fastlagt af House of Lords i sagen Equitable Building Society mod Inland Revenue Commissioners (1993, AC 70, herefter »Woolwich E B S-sagen«), at de umiddelbart har ret til tilbagebetaling af alle de erlagte clawback-afgifter, med forbehold af eventuelle gyldige argumenter fremsat herimod af sagsoegte. Den omtvistede bestemmelse, som erstatter de nationale bestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt udbetalte beloeb, paavirker sagsoegernes berettigede forventning paa omraadet samt retssikkerhedsprincippet, idet den vanskeliggoer tilbagesoegningsproceduren af de paagaeldende beloeb. Mens nemlig efter engelsk ret de erlagte beloeb principielt skal tilbagebetales i deres helhed, medmindre der foreligger et herimod begrundet argument, fritager den omtvistede bestemmelse interventionsorganet fra at fremsaette modargumenter og forpligter sagsoegerne til at begraense deres krav til forskellen mellem det erholdte beloeb og det beloeb, som skulle have vaeret betalt.

39 Sagsoegerne har endelig anfoert, at Kommissionen ikke i henhold til EF-traktatens artikel 176 var forpligtet til at vedtage den paagaeldende bestemmelse.

- Anden del af anbringendet: tilbagebetalingsbetingelserne i den omtvistede bestemmelse

40 Sagsoegerne har anfoert, at tilbagebetalingsmetoden i den omtvistede artikels stk. 1, andet afsnit, lider af samme mangel som beregningsmetoden i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1633/84, som Domstolen kendte ugyldig i dommen i Lomas-sagen. De to metoder er naesten ens, eftersom den anfaegtede metode bestemmer tilbagebetaling af forskellen mellem det faktisk ydede clawback-beloeb og det gennemsnitligt fastsatte praemiebeloeb for den uge, hvor produkterne afsendes og de tre tidligere uger, mens artikel 1, stk. 1, bestemte, at clawback-afgiften udgjorde praemiebeloebet for den uge, hvori de paagaeldende produkter forlod Det Forenede Kongerige.

41 Med hensyn til den alternative metode i den omtvistede bestemmelses stk. 1, foerste afsnit, hvorefter erhvervsdrivende kan faa tilbagebetalt forskellen mellem det betalte beloeb i clawback-afgift og den faktisk ydede praemie for de samme produkter, mener sagsoegerne, at de herved paalaegges en bevisbyrde, de ikke kan loefte, fordi de paagaeldende praemier er blevet betalt til producenterne og ikke til eksportoererne, hvorfor sidstnaevnte ikke i tilstraekkelig grad kan godtgoere stoerrelsen af de ydede praemier.

Kommissionens og Det Forenede Kongeriges argumenter

42 Kommissionen har med hensyn til den foerste del af anbringendet anfoert, at af mange grunde kunne sagsoegerne ikke med foeje have forventet at faa tilbagebetalt hele det erlagte clawback-beloeb. Foerst fremgaar det af dommen i Lomas-sagen, at sagsoegerne ikke havde ret til tilbagebetaling af hele det betalte clawback-beloeb, men udelukkende til forskellen mellem den ydede praemie og det erlagte clawback-beloeb, saafremt sidstnaevnte var hoejere end praemien. Dernaest var det paa tidspunkt, hvor sagsoegerne havde anlagt sag ved High Court, endnu ikke sikkert, at beregningsmetoden for clawback-beloebet var ugyldig, eftersom Domstolen endnu ikke havde afsagt dom i Lomas-sagen. Da desuden dommen afsagt af House of Lords, som sagsoegerne stoetter sig paa, foerst blev afsagt den 20. juli 1992, altsaa efter vedtagelsen af den omtvistede bestemmelse, kan Kommissionen vanskeligt forstaa, hvorledes denne dom skulle kunne give anledning til nogen legitime forventninger hos sagsoegerne. Det er klart, at der inden dommens afsigelse ikke efter gaeldende engelsk ret bestod noget krav paa tilbagesoegning i saadanne situationer som i den foreliggende sag. Sagsoegerne burde desuden ogsaa have forudset, at saafremt Domstolen i sin dom i Lomas-sagen annullerede beregningsmetoden i artikel 4 i forordning nr. 1633/84, havde Kommissionen intet andet valg end at vedtage en bestemmelse som den, denne sag drejer sig om, for at opfylde den forpligtelse, som paahviler den i henhold til EF-traktatens artikel 176. Endelig har Kommissionen anfoert, at den af sagsoegerne anlagte fortolkning af indholdet af praemis 30 i dommen i Lomas-sagen med hensyn til anlagte retssager »efter gaeldende national lovgivning« er helt fejlagtig.

43 Kommissionen har vedroerende den anden del af anbringendet anfoert, at det ikke boer vaere umuligt for en eksportoer at beregne det betalte praemiebeloeb for produkter, for hvilke der senere er erlagt clawback-afgift. Kommissionen erkender dog, at der kan opstaa vanskeligheder, hvilket ogsaa er grunden til, at den anfaegtede bestemmelse fastsaetter en anden tilbagebetalingsmetode. Denne er en rimelig loesning, hvis der er lidt et tab paa grund af ulovligheden af metoden i artikel 4 i forordning nr. 1633/84.

44 Det Forenede Kongerige har anfoert, at det foerste anbringende er baseret paa en fejlagtig forudsaetning, for saa vidt som det laegges til grund, at sagsoegerne har ret til at faa tilbagebetalt de beloeb, der er erlagt i clawback-afgift, skoent det fremgaar af dommen i Lomas-sagen, at deres ret til tilbagebetaling er klart begraenset til beloeb, der er betalt for meget. Det er klart, at selv om den anfaegtede bestemmelse ikke var blevet vedtaget, burde sagsoegerne i henhold til de nationale regler om bevisbyrden have foert bevis for de beloeb, som de haevder at have betalt for meget. Dommen afsagt af House of Lords, som sagsoegerne har henvist til, indeholder intet, der kan aendre denne bevisbyrde. Den eneste foelge af vedtagelsen af den anfaegtede artikel er, at der foreligger en anden tilbagebetalingsmetode, hvis formaal er at mildne de vanskeligheder, som sagsoegerne kan blive stillet over for, naar de skal haeve bevisbyrden.

Rettens bemaerkninger

- Den foerste del af anbringendet stoettet paa de engelske lovbestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt udbetalte beloeb

45 Inden dommen i Lomas-sagen var krav om betaling af clawback-afgift ikke fuldstaendig uden hjemmel, trods det forhold, at Domstolen i naevnte dom fastslog, at artikel 4, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1633/84 (jf. ovenfor, praemis 9) var ugyldig.

46 Domstolen har ved at kende artikel 4, stk. 1 og 2, ugyldige, understreget, at selv om enhver opkraevning af en afgift ved udfoersel til en anden medlemsstat principielt er en hindring for de frie varebevaegelser paa det faelles marked, kan opkraevning af en saadan afgift dog vaere begrundet inden for rammerne af en markedsordning, der endnu ikke er udtryk for en fuldstaendig gennemfoerelse af et enhedsmarked, naar afgiften tilsigter at udligne virkningerne af bestaaende ulige vilkaar, der udspringer af den manglende fuldstaendige gennemfoerelse af den paagaeldende faelles markedsordning, med det formaal at skabe grundlag for, at produkter omfattet af denne kan udveksles paa lige vilkaar, og saaledes, at der ikke sker nogen kunstig fordrejning af konkurrencen mellem producenter i forskellige omraader (praemis 15 i Lomas-dommen). Heraf fulgte, at opkraevningen af clawback-afgiften derfor maatte gennemfoeres saaledes, at den udligner virkningen af praemien ved udfoersel fra det paagaeldende omraade af produkter, som er blevet begunstiget af denne stoetteforanstaltning, og saaledes, at ordningen ikke medfoerer en fordel for producenterne i dette omraade, hvilket ville vaere tilfaeldet, saafremt den opkraevede clawback-afgift var lavere end den ydede praemie, og saaledes, at deres konkurrencemaessige stilling ikke paavirkes, hvilket ville vaere tilfaeldet, saafremt clawback-afgiften oversteg praemien (praemis 17 i Lomas-dommen).

47 Domstolens afgoerelse vedroerte saaledes ikke princippet om clawback-afgiften som saadan, men den omstaendighed, at artikel 4, stk. 1, ikke sikrede, at beregningsmetoden for clawback-afgiften opfyldte sit formaal, nemlig at udligne praemien ved produkternes udfoersel. Dette bekraeftede Domstolen ogsaa i FMC-dommen, hvori den fastslog, at opkraevningen af clawback-afgiften principielt er lovlig (praemis 28). Saafremt der overhovedet ikke blev opkraevet nogen clawback-afgift, ville dette i oevrigt have medfoert en endnu alvorligere fordrejning af konkurrencen mellem producenterne, hvilket ville have vaeret uforeneligt med det princip, der laa til grund for afgiften. En medlemsstat, der udnyttede muligheden for at betale en variabel praemie ved slagtning, var derfor efter faellesskabsretten forpligtet til at sikre gennemfoerelsen af en saadan ordning paa en saadan maade, at den ikke tilsidesatte naevnte princip.

48 Det bemaerkes endvidere, at den kompetente nationale myndigheds forpligtelse i Det Forenede Kongerige til at opkraeve clawback-afgift ved udfoersel af produkter, for hvilke der var betalt en praemie, ikke fulgte af artikel 4 i forordning nr. 1633/84, men af artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80, som aendret ved forordning nr. 871/84, og dernaest af artikel 24, stk. 5, i forordning nr. 3013/89, som bestemte, at der skulle opkraeves et beloeb svarende til den betalte praemie ved udfoersel af produkterne fra den paagaeldende medlemsstat. En medlemsstat, der har udnyttet muligheden for at betale en variabel praemie ved slagtning som omhandlet af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1337/80, som senere aendret, var trods dommen i Lomas-sagen forpligtet til at sikre, at der ved varernes udfoersel fra dens omraade blev opkraevet et beloeb, der svarede til den betalte praemie. Heraf foelger, at den omstaendighed, at en national myndighed opkraevede clawback-afgift i henhold til artikel 4 i forordning nr. 1633/84, ikke var fuldstaendig uden hjemmel, trods den omstaendighed, at bestemmelsens stk. 1 og 2 senere blev kendt ugyldige.

49 Det bemaerkes desuden, at de erhvervsdrivende, som inden dommen i Lomas-sagen modtog praemierne, havde fuldt kendskab til de betingelser, som gjaldt efter faellesskabsretten for en saadan ordning. Det maa laegges til grund, at de erhvervsdrivende accepterede, at et beloeb svarende til praemien ville blive opkraevet for produkterne ved deres udfoersel. Denne forpligtelse til tilbagebetaling af praemien var en del af gennemfoerelsen af ordningen om variable praemier efter faellesskabsretten. Heraf foelger, at de erhvervsdrivende, som havde modtaget denne praemie for visse produkter, ikke kunne naere en berettiget forventning om, at de kunne bevare denne praemie, naar de udfoerte de naevnte produkter. Sagsoegerne har i deres indlaeg erkendt, at de inden dommen i Lomas-sagen betalte de beloeb, der blev afkraevet dem i clawback-afgift, idet de gik ud fra, at de juridisk var forpligtet hertil. Med andre ord forventede de paa det tidspunkt, hvor de havde erhvervet produkterne fra erhvervsdrivende, som havde oppebaaret en praemie, at denne praemie skulle tilbagebetales, naar produkterne blev udfoert.

50 Med hensyn til de principper i engelsk ret, som sagsoegerne har paaberaabt sig til stoette for deres anbringende, bemaerkes, at gennemfoerelsen af ordningen i engelsk ret selv afhaenger af de foranstaltninger, der er blevet indfoert ved faellesskabsretten. Naar henses til det kriterium, der var afgoerende for den rette funktion af ordningen med variabel praemie, nemlig noedvendigheden af at ophaeve enhver kunstig konkurrencefordrejning mellem producenterne fra de forskellige omraader, kunne sagsoegerne ikke forvente at kunne undgaa at skulle betale clawback-afgiften. Modsat af, hvad sagsoegerne har anfoert, kunne kravene om tilbagebetaling altsaa ikke efter dommen i Lomas-sagen afgoeres efter national ret saaledes, at de erhvervsdrivende havde krav paa tilbagebetaling af hele den opkraevede clawback-afgift, og ikke kun forskellen mellem den for meget betalte clawback-afgift og det faktisk ydede praemiebeloeb.

51 Selv om fortolkningen og anvendelsen af national ret udelukkende henhoerer under de nationale retsinstanser, skal en part, som for naervaerende Ret paaberaaber sig princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning paa grundlag af en saerret i de nationale lovbestemmelser, dog i tilstraekkelig grad godtgoere, at der eksisterer en saadan ret. Sagsoegerne, som har anfoert, at deres ret til tilbagebetaling af det retsstridigt opkraevede clawback-beloeb skal afgoeres efter engelsk ret, har i denne sag ikke godtgjort, at de efter engelsk ret reelt fra dette tidspunkt havde kunnet naere berettigede forventninger af den karakter, som de har haevdet.

52 Det er klart, at afgoerelsen fra House of Lords i Woolwich E B S-sagen (jf. ovenfor, praemis 38) ved sin afsigelse den 20. juli 1992 indebar en vaesentlig aendring i den eksisterende retstilstand med hensyn til krav om tilbagebetaling af beloeb, der var betalt med forbehold til en offentlig myndighed paa grundlag af en beskatning, som senere blev kendt retsstridig. Dette fremgaar klart af en gennemgang af indlaeggene fra medlemmerne af House of Lords, herunder bl.a. Lord Browne-Wilkinson, som i overensstemmelse med flertallets mening udtalte, at medlemmerne var enige i, at »under den gaeldende retstilstand kunne afgifter, betalt med forbehold, paa grundlag af en retsstridig beskatning ikke tilbagebetales i henhold til common law ... Det spoergsmaal, som der bestaar uenighed om, er, om der skal anlaegges en ny fortolkning af principperne, som ligger til grund for denne loesning, saaledes at der indroemmes ret til tilbagebetaling under de foreliggende omstaendigheder. Vedroerende dette spoergsmaal er jeg enig med Lord Goff, for saa vidt som jeg mener, at det af de grunde, han har fremfoert, er noedvendigt at anlaegge en saadan ny fortolkning«.

53 Med hensyn til betingelserne for ret til tilbagebetaling og muligheden for at henvise til en sagsoegers ubegrundede berigelse og af denne grund afslaa tilbagebetaling af beloeb, som retsstridigt er opkraevet af en offentlig myndighed og betalt til denne, henholdt House of Lords sig til Domstolens dom af 9. november 1983 (sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595). Domstolen udtalte i denne dom, at faellesskabsretten ikke var til hinder for, at der efter nationale lovbestemmelser ikke skulle ske tilbagebetaling af afgifter, naar denne tilbagebetaling indebar en ubegrundet berigelse for modtageren, uanset at de paagaeldende afgifter var blevet opkraevet af en national myndighed i strid med faellesskabsretten. Som sagsoegerne selv har erkendt i deres indlaeg, tilkommer det den nationale ret, som behandler deres krav, at afgoere, om der foreligger en saadan ubegrundet berigelse i denne sag, som indebaerer, at sagsoegerne ikke kan faa tilbagebetalt hele eller en del af det beloeb, de kraever.

54 Paa grundlag af det anfoerte maa det fastslaas, at sagsoegerne ikke har paavist, at de med foeje kunne naere den mindste forventning paa grundlag af de faktiske forhold eller de nationale lovbestemmelser om at faa tilbagebetalt hele den clawback-afgift, der var betalt inden dommen i Lomas-sagen. De har heller ikke godtgjort, at retssikkerhedsprincippet (som Domstolen ogsaa tog hensyn til i FMC-dommen - jf. dommens praemis 26, som henviser til den nationale rets foerste spoergsmaal) er blevet tilsidesat.

55 Foerste del af dette anbringende maa derfor forkastes.

- Den anden del af anbringendet om tilbagebetalingsbetingelserne i den omtvistede bestemmelse

56 Det bemaerkes, at den anfaegtede bestemmelses stk. 1 er i fuld overensstemmelse med erklaeringen om ugyldighed i dommen i Lomas-sagen, idet bestemmelsen bekraefter de erhvervsdrivendes ret til tilbagebetaling af forskellen mellem den clawback-afgift, de har betalt, og det praemiebeloeb, de faktisk har modtaget for de samme produkter, en beregningsmaade, som Domstolen fandt gyldig i FMC-dommen (praemis 34, 35 og 36 samt 45).

57 Den anden metode til beregning af tilbagebetalingsbeloebet er baseret paa gennemsnittet af praemiebeloebet i en periode paa fire uger. Denne anden valgmulighed blev indfoert for at tage hensyn til de vanskeligheder, som i hvert fald visse handlende havde med at fremlaegge bevis for de praemier, der faktisk var blevet ydet andre erhvervsdrivende, fra hvilke de havde erhvervet de paagaeldende produkter. Den omstaendighed, at denne valgmulighed blev indfoert, paavirker ikke gyldigheden af en bestemmelse, der er vedtaget i henhold til artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80 og artikel 24, stk. 5, i forordning nr. 3013/89, en bestemmelse, hvis gyldighed Domstolen fastslog i FMC-dommen (praemis 37-45).

58 Sagsoegernes foerste anbringende maa derfor forkastes.

Andet anbringende: tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet

59 Sagsoegerne har anfoert, at artikel 2 i forordning nr. 1922/92 strider mod proportionalitetsprincippet, idet bestemmelsen, for at de kan opnaa den tilbagebetaling, de har krav paa, indeholder et beviskrav, som det er umuligt at opfylde. Bestemmelsen indebaerer ifoelge sagsoegerne, at de ikke kan anvende de retsmidler, som bestaar i faellesskabsretten (jf. ovennaevnte dom fra Domstolen i San Giorgio-sagen og dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357). Bestemmelsen indebaerer ogsaa, at Kommissionen tilsidesaetter sin samarbejdspligt i henhold til EF-traktatens artikel 5.

60 Kommissionen og Det Forenede Kongerige har anfoert, at den anfaegtede bestemmelses tilbagebetalingsmetoder er forenelige med dens formaal, som er at sikre anvendelsen af princippet om clawback-afgiften som bestemt i artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80 og at give dommen i Lomas-sagen fuld virkning, og at disse metoder ogsaa er noedvendige for at naa dette maal.

61 Kommissionen har anfoert, at naermere bestemt fuld tilbagebetaling af den af sagsoegerne erlagte clawback-afgift ville vaere i strid med proportionalitetsprincippet. En saadan foranstaltning ville indebaere, at der af faellesskabsmidler udbetales betydelige beloeb til sagsoegerne, som de juridisk ikke har krav paa, hvilket ville give dem en ubegrundet fordel i forhold til deres konkurrenter.

62 Det Forenede Kongerige har anfoert, at den paagaeldende foranstaltning er forenelig med dommen i Lomas-sagen, og altsaa ikke kan udgoere en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet. Det Forenede Kongerige har understreget, at det er ganske normalt, at en person, som kraever tilbagebetaling af visse uretmaessigt erlagte beloeb, skal godtgoere stoerrelsen af det for meget betalte beloeb.

Rettens bemaerkninger

63 Den anfaegtede bestemmelse finder anvendelse paa erhvervsdrivende eller deres retssuccessorer, som inden den 10. marts 1992 har anlagt retssag eller indgivet en efter national lovgivning hermed ligestillet klage med henblik paa tilbagebetaling af den inden dette tidspunkt erlagte clawback-afgift. Disse erhvervsdrivende var allerede i forbindelse hermed forpligtet til at loefte den bevisbyrde, som paahviler enhver part, der under et civilt soegsmaal kraever tilbagebetaling af et skyldigt beloeb, nemlig efter den nationale lov at foere bevis for noejagtig det beloeb, som skulle vaere betalt for meget. Den anfaegtede bestemmelse aendrer intet herved, idet den alene bekraefter saadanne erhvervsdrivendes ret til tilbagebetaling af forskellen mellem den clawback-afgift, de har betalt, og de praemiebeloeb, der faktisk er ydet. Fristerne for saadanne betalingskrav, bortset fra visse bestemmelser i den anfaegtede artikel og beviskravet for fastsaettelse af dette forskelsbeloeb i hver sag er fortsat reguleret af de relevante nationale procesregler (jf. herved FMC-dommen, praemis 46-77).

64 De bevisvanskeligheder, som sagsoegerne har paaberaabt sig, er ikke en foelge af den anfaegtede artikel som saadan, men maaden, hvorpaa de har drevet deres virksomhed paa det paagaeldende tidspunkt, og saerlig den omstaendighed, at de ikke af de erhvervsdrivende, som de har opkoebt koedet af, har kraevet den noedvendige dokumentation for de praemier, der var blevet udbetalt. Som Domstolen udtalte i FMC-dommen, forekommer det ikke aabenbart urimeligt at lade eksportoererne baere bevisbyrden, idet det saavel i artikel 9, stk. 3, i forordning nr. 1837/80 som i artikel 24, stk. 5, i forordning nr. 3013/89 nemlig klart er fastlagt, at clawback-beloebet skulle svare til praemien. En paapasselig erhvervsdrivende, som vidste, at han skulle betale clawback-afgift ved produkternes udfoersel, burde derfor have truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre sig de noedvendige beviser med henblik paa senere at dokumentere det paagaeldende beloeb (praemis 36).

65 Sagsoegernes andet anbringende er derfor ikke holdbart.

66 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegte maa frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

67 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegerne har tabt sagen, og Kommissionen har paastaaet dem doemt til at betale sagens omkostninger, tilpligtes de at betale sagens omkostninger. Det Forenede Kongerige, som har interveneret til stoette for Kommissionen, baerer sine egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Fjerde Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Sagsoegerne baerer sagens omkostninger in solidum.

3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland baerer sine egne omkostninger.