ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Skal artikel 2 TEU og artikel 19, stk. 1, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, fortolkes således, at disse bestemmelser — i en situation, hvor en ret er sat med en person, der er udpeget på de betingelser, der er beskrevet i det første spørgsmål: a) er til hinder for anvendelse af nationale lovbestemmelser, der henviser til enekompetencen for en afdeling ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen), til at kontrollere lovligheden af udpegelsen af en sådan person til embedet som dommer, hvilken afdeling udelukkende er sammensat af personer, der er udpeget til dommerembedet på de betingelser, der er beskrevet i det første spørgsmål, og hvilke nationale lovbestemmelser samtidig kræver, at indsigelser mod udnævnelse til dommerembedet under hensyntagen til den institutionelle og systemiske kontekst ikke skal efterprøves b) kræver — for at sikre den effektive virkning af EU-retten — en sådan fortolkning af nationale lovbestemmelser, som vil gøre det muligt for en ret også ex officio at udelukke en sådan person fra at behandle sagen på grundlag af — en analog anvendelse af — bestemmelser om udelukkelse af en dommer, der er inhabil (iudex inhabilis); c) kræver, at den nationale ret, for at anvende EU-retten og opnå den effektive virkning (effet utile) heraf, skal se bort fra en dom afsagt af den nationale forfatningsdomstol, for så vidt som det i dommen fastslås, at det er uforeneligt med national ret at behandle en anmodning om udelukkelse af en dommer med den begrundelse, at udnævnelsen, som ikke opfyldte de EU-retlige krav om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er blevet oprettet ved lov i den forstand, som omhandlet i artikel 19, stk. 1, TEU sammenholdt med chartrets artikel 47, var mangelfuld; d) kræver, at den nationale ret, for at anvende EU-retten og opnå den effektive virkning (effet utile) heraf, ser bort fra en dom afsagt af den nationale forfatningsdomstol, hvis den forhindrer fuldbyrdelse af en foreløbig forholdsregel, der er fastsat i henhold til en kendelse afsagt af EU-Domstolen, som indebærer udsættelse med anvendelsen af nationale bestemmelser, der forhindrer de nationale domstole i at undersøge overholdelsen af de EU-retlige krav vedrørende en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er blevet oprettet ved lov i henhold til artikel 19, stk. 1, TEU sammenholdt med chartrets artikel 47.
Appel iværksat den 3. juni 2021 af Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 24. marts 2021 i sag T-282/19 — Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi mod EUIPO

(Sag C-345/21 P)

(2022/C 24/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi (ved S. Malynicz, BL, Barrister S. Baran og Solicitor V. Marsland)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Ved kendelse af 23. november 2021 har Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi bærer sine egne omkostninger.
1)

Tillader fortolkningen af momsdirektivets (1) artikel 132, stk. 1, litra g), at et handelsselskab, der er registreret som leverandør af sociale tjenesteydelser i en medlemsstat (i den foreliggende sag Bulgarien), kan påberåbe sig denne bestemmelse for at opnå en afgiftsfritagelse for sociale tjenesteydelser, der af selskabet leveres til fysiske personer, der er statsborgere i andre medlemsstater, på disse staters område? Er det relevant for besvarelsen af dette spørgsmål, at modtagerne af tjenesteydelserne blev formidlet til leverandøren af handelsselskaber, der er registreret i de medlemsstater, hvor tjenesteydelserne leveres?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Frankrig) den 29. oktober 2021 — Procureur de la République mod K.B. og F.S.

(Sag C-660/21)

(2022/C 24/27)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Procureur de la République

Sagsøgte: K.B. og F.S.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3 (retten til information om rettigheder) og 4 (meddelelse om rettigheder i forbindelse med anholdelse) i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22. maj 2012 (1) samt artikel 7 (retten til ikke at udtale sig) i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 9. marts 2016 (2), sammenholdt med artikel 48 (uskyldsformodning og ret til et forsvar) i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for et forbud mod, at den nationale ret ex officio rejser et spørgsmål om tilsidesættelse af retten til forsvar som sikret ved de nævnte direktiver, idet denne ret nærmere bestemt ikke, med henblik på at erklære proceduren ugyldig, ex officio må fastslå, at der ikke blev givet meddelelse om retten til ikke at udtale sig ved anholdelsen, eller at meddelelsen om retten til ikke at udtale sig blev givet for sent?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
C 24/12

Appel iværksat den 12. august 2021 af Birkenstock IP GmbH og Birkenstock Sales GmbH til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 2. juni 2021 i sag T-365/20 — Birkenstock Sales GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-498/21 P)

(2022/C 24/17)

Processprog: tysk

Parter

Appellanter: Birkenstock IP GmbH og Birkenstock Sales GmbH (ved Rechtsanwälte N. Weber og D. Leisner)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 22. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanterne bærer deres egne omkostninger.
1)

Skal begrebet godstransport i artikel 2, stk. 1, litra a), i forordning (EF) nr. 561/2006 (1) anses for ligeledes at omfatte transporter med et køretøj med en totalvægt på over 3,5 ton, hvis primære anvendelsesområde er at udgøre et midlertidigt boligrum til privat brug?
1)

Skal artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) og betragtningerne hertil fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en person, der driver erhvervsmæssig virksomhed, er omfattet af definitionen af »forbruger«, når denne har indgået en låneaftale, der er koblet til en udenlandsk valuta, sammen med en anden låntager, der ikke udøver en sådan virksomhed, og lånet delvist skal anvendes til brug for låntagernes erhvervsmæssige virksomhed, delvist til formål, der ligger uden for denne virksomhed, og ikke kun i en situation, hvor den erhvervsmæssige brug er så svag, at den må anses for marginal i forbindelse med den transaktion som aftalen samlet set vedrører, og hvor den omstændighed, at der er tale om overvejende ikke-erhvervsmæssig brug, herved er uden betydning?
4)

På hvilken måde og i hvilken fase af bedømmelsen af en ansøgning om international beskyttelse skal, henset til chartrets artikel 24, stk. 2, barnets tarv og særligt den skade, som en mindreårig har pådraget sig ved et mangeårigt faktisk ophold i en medlemsstat, tages i betragtning og afvejes? Har det herved betydning, om dette faktiske ophold var lovligt? Er det ved afvejningen af barnets tarv under ovenstående bedømmelse relevant, om medlemsstaten har truffet afgørelse vedrørende ansøgningen om international beskyttelse inden for de herfor gældende EU-retlige frister, eller om en tidligere pålagt pligt til hjemrejse ikke er blevet respekteret, og at medlemsstaten i det følgende ikke udsendte de mindreårige, således at deres faktiske ophold i medlemsstaten kunne fortsætte?
Appel iværksat den 5. november 2021 af MKB Multifunds BV til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 6. september 2021 i sag T-277/20, MKB Multifunds mod Kommissionen

(Sag C-665/21 P)

(2022/C 11/26)

Processprog: nederlandsk

Parter

Appellant: MKB Multifunds BV (ved advocaten J.M.M. van de Hel og R Rampersad)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Kongeriget Nederlandene

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den af MKB Multifunds iværksatte appel antages til realitetsbehandling og tages til følge.

— Rettens kendelse ophæves.

— Domstolens dom træder i stedet for Rettens kendelse, og afgørelsen fra Kommissionen annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale de af MKB Multifunds afholdte sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har med urette fastslået, at de af MKB Multifunds nedlagte påstande skal afvises. Kendelsen fra Retten er behæftet med en retlig fejl. MKB Multifunds har fremsat følgende anbringender.

Det første anbringende: Retten har i kendelsens præmis 36-38 begået en retlig fejl ved at undlade at anvende artikel 36 i protokol nr. 3 vedrørende statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 51 i traktaten om Den Europæiske Union. Efter Rettens opfattelse kan egenerklæringerne fra MKB Multifunds ikke tillægges nogen bevisværdi, eftersom der »alene er tale om en erklæring«. Retten har ikke givet nogen begrundelse for, hvorfor erklæringerne fra MKB Multifunds er upålidelige. Dermed er kendelsen utilstrækkeligt begrundet.

Det andet anbringende: Retten har i kendelsens præmis 30 begået en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af begrebet interesserede parter i artikel 1, litra h, i forordning nr. 2015/1589 (1). Rettens fortolkning består reelt i, at MKB Multifunds skal godtgøre, at selskabet reelt drev virksomhed inden for sektoren: fonde for fonde — og således var direkte konkurrent til DVI — og er blevet ramt af konkrete følger. Dette er ikke i overensstemmelse med fast retspraksis, hvoraf følger, at en virksomhed er en interesseret part, hvis den i) er en (potentiel) konkurrent, som ikke er aktiv på det samme marked, og ii) den ulovlige støtte er til skade for dens interesser. Med denne retlige fejl har Retten anlagt et for strengt kriterium, og har set bort fra, at MKB Multifunds i det mindste er en potentiel konkurrent til DVI, og at MKB Multifunds i tilstrækkelig grad har argumenteret for, at den ulovlige støtte er til skade for virksomhedens interesser.

Det tredje anbringende: Retten har i kendelsens præmis 53-55 begået en retlig fejl ved at anlægge en for snæver fortolkning af begrebet »individuel berørt« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. Dette har bevirket, at Retten har set bort fra, at MKB Multifunds har fremført konkrete argumenter, hvoraf følger, at afgørelsen påvirker virksomheden på grund af visse egenskaber, som er særlige for den eller på grund af en faktisk situation, der adskiller den fra alle andre.

(1) Rådets forordning (EU) nr. 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, stiller den forelæggende ret følgende spørgsmål (som ikke står i modsætning hertil): 2.a) Skal artikel 47, sammenholdt med artikel 7 og artikel 38 i chartret, direktivet 93/13/EF om urimelige kontraktvilkår, direktivet 2005/29/EF om urimelige handelspraksis og princippet om EU-rettens effektivitet fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en retspraksis, som i det væsentlige ikke forhindrer udøvelsen af panteretten ved privat auktion over en fast ejendom, der udgør en bolig for forbrugeren eller andre personer, og samtidig ikke tager hensyn til alvoren af forbrugerens misligholdelse af sine forpligtelser i forhold til lånebeløbet og lånets løbetid, også når långiveren kan få opfyldt sit krav ved en retslig tvangsfuldbyrdelse, hvor salget af boligen, der er behæftet med panteretten, ikke er omfattet af en prioritetsmæssig forrang? 2.b) Skal artikel 3, stk. 1, i direktiv 2005/29/EF om urimelige handelspraksis fortolkes således, at forbrugerbeskyttelsen mod urimelige handelspraksis i forbindelse med forbrugerkreditaftaler omfatter alle måder til at opfylde en långivers krav, herunder optagelse af et nyt lån aftalt til dækning af forpligtelser, der følger af et tidligere lån? 2.c) Skal direktiv 2005/29/EF om urimelige handelspraksis fortolkes således, at en urimelig handelspraksis også omfatter en adfærd hos en långiver, der gentagende gange indrømmer lån til en forbruger, der ikke er i stand til at betale af på lånene, hvilket resulterer i en kæde af optagelse af lån, som långiveren faktisk ikke udbetaler til forbrugeren, men beholder til sig selv til dækning af tidligere lån og samlede omkostninger ved lånene? 2.d) Skal artikel 2, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF (3) om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (herefter »direktiv 2008/48/EØF om forbrugerkreditaftaler«), sammenholdt med 10. betragtning i dette direktiv, fortolkes således, at denne bestemmelse ikke udelukker anvendelsen af dette direktiv, selv i tilfælde af optagelse af et lån, der har alle egenskaber af en forbrugerkreditaftale, hvor formålet med lånet ikke blev aftalt, og som bortset — fra en ubetydelig del — af långiveren blev ydet til dækning af tidligere forbrugslån, og hvor der er aftalt pant i fast ejendom som sikkerhed for lånet? 2.e) Skal Domstolens dom af 21. april 2016, Radlinger og Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283), fortolkes således, at den også finder anvendelse på en forbrugerkreditaftale, hvis en del af det ydede lån i henhold til en sådan aftale blev afsat til at dække långivers omkostninger?
C 11/20

Appel iværksat den 9. november 2021 af KN til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 1. september 2021 i sag T-377/20, KN mod EØSU

(Sag C-673/21 P)

(2022/C 11/27)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: KN (ved avocats M. Casado García-Hirschfeld og M. Aboudi)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 1. september 2021, KN mod EØSU (T-377/20), ophæves.

— De påstande, der blev nedlagt i første instans, tages til følge.

— EØSU tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger, herunder de omkostninger, der opstod i forbindelse med sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

I appelskriftet har appellanten anfægtet navnlig den appellerede doms præmis 102-106, 167-169, 171-177 og 197.

Til støtte for appellen har appellanten fremført et enkelt anbringende vedrørende en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i den appellerede dom og et åbenbart urigtigt skøn, som medførte en urigtig retlig begrundelse.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Szegedi Törvényszék (Ungarn) den 4. oktober 2021 — Napfény-Toll Kft. mod Nemzeti Adó — és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Sag C-615/21)

(2022/C 11/24)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Szegedi Törvényszék

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Napfény-Toll Kft.

Sagsøgt: Nemzeti Adó — és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

Præjudicielt spørgsmål

Skal retssikkerhedsprincippet og effektivitetsprincippet, der udgør en del af fællesskabsretten, fortolkes således, at disse principper ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der ikke giver domstolene et skøn, såsom § 164, stk. 5, i az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (lov nr. XCII af 2003 om skatteproces, herefter »den gamle skatteproceslov«), og for den praksis, som er baseret på denne lovgivning, hvorefter forældelsesfristen for skatte- og afgiftsmyndighedens ret til at ansætte afgiften i sager vedrørende merværdiafgift (herefter »moms«) suspenderes under hele varigheden af domstolsprøvelserne, uanset hvor mange gange den administrative skatte- og afgiftsprocedure gentages, og uden en øvre grænse for den samlede varighed af suspensionerne, når en domstolsprøvelse efterfølges af en eller flere andre, herunder i en situation, hvor den ret, der skal træffe afgørelse vedrørende en afgørelse truffet af skatte- og afgiftsmyndigheden i forbindelse med en gentagen procedure, der er gennemført efter en tidligere retslig afgørelse, konstaterer, at skatte- og afgiftsmyndigheden ikke har overholdt retningslinjerne i denne retslige afgørelse, eller med andre ord når det er på grund af denne myndigheds fejl, at den nye retssag er blevet gennemført[?]
Appel iværksat den 29. juli 2021 af König Ludwig International GmbH & Co. KG til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 31. maj 2021 i sag T-332/20 — König Ludwig International mod EUIPO

(Sag C-465/21 P)

(2022/C 11/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: König Ludwig International GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwalt O. Spuhler og Rechtsanwältin J. Stock)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 12. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres og at König Ludwig International GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
C 37/6

Appel iværksat den 10. august 2021 af Davide Groppi Srl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 16. juni 2021 i sag T-187/20 — Davide Groppi mod EUIPO — Viabizzuno (Bordlampe)

(Sag C-490/21 P)

(2022/C 37/09)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Davide Groppi Srl (ved avvocati F. Boscariol de Roberto, D. Capra og V. Malerba)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 26. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Davide Groppi Srl bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 23. september 2021 af DD til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 14. juli 2021 i sag T-632/19, DD mod FRA

(Sag C-587/21 P)

(2022/C 37/13)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: DD (ved Rechtsanwältin N. Lorenz)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Følgelig: — Afgørelsen truffet af direktøren for Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder (FRA) den 19. november 2018 om afslag på appellantens ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, annulleres. — Om fornødent annulleres afgørelsen truffet af FRA’s direktør den 12. juni 201[9] og modtaget den 13. juni 201[9] om afslag på den klage, som appellanten i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, indgav over afgørelsen af 19. november 201[8]. — FRA tilpligtes at betale erstatning for det lidte ikke-økonomiske tab som udspecificeret i sagsakterne og efter ret og billighed opgjort til 100 000 EUR. — FRA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retlig fejl og urigtig gengivelse af beviser for så vidt angår redegørelsen for de faktiske omstændigheder.

Retlig fejl og tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet for så vidt angår det første klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl, tilsidesættelse af res judicata, utilstrækkelig begrundelse, manglende stillingtagen til appellantens påstand og urigtig gengivelse af beviser for så vidt angår det andet klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl, åbenbart urigtigt skøn og utilstrækkelig begrundelse for så vidt angår det tredje klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl, urigtig gengivelse af beviser, åbenbart urigtigt skøn, anbringende om, at Retten handlede ultra vires og ultra petita, anbringende om, at Retten med urette afslog appellantens tilbud om at fremlægge et dokument efter anmodning, som var af betydning for sagen, og utilstrækkelig begrundelse for så vidt angår det fjerde klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl, utilstrækkelig begrundelse, urigtig retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder, urigtig gengivelse af beviser og åbenbart urigtigt skøn for så vidt angår det femte klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl, urigtig gengivelse af beviser, manglende stillingtagen til appellantens påstand, urigtig retlig kvalificering, anbringende om, at Retten handlede ultra petita, anbringende om, at Retten med urette afslog appellantens anmodning om at anordne fremlæggelse af et dokument, som var af betydning for sagen, ufuldstændig behandling af anmodningen og anbringende om chikane, som appellanten har fremsat vedrørende det sjette klagepunkt om ulovlighed.

Retlig fejl med hensyn til den del, der vedrører det hævdede tab og årsagsforbindelse.
C 37/22

Appel iværksat den 25. november 2021 af Françoise Grossetête (sag T-722/19) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 15. september 2021 i de forenede sager T-720/19 — T-725/19, Ashworth m.fl. mod Parlamentet

(Sag C-714/21 P)

(2022/C 37/29)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Françoise Grossetête (ved abogado J.M. Martínez Gimeno, abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero, abogado E. Arnaldos Orts og avocat F. Doumont)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen og Parlamentets afgørelse, der er indeholdt i meddelelsen om fastsættelse af appellantens supplerende pensionsrettigheder, annulleres, for så vidt som den indfører en særlig afgift, der beløber sig til 5 % af det nominelle beløb for appellantens pension, og som betales direkte til den supplerende frivillige pensionsfond.

— Parlamentet tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten i sag T-722/19.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelanbringenderne vedrører: (i) Præsidiets manglende kompetence til at træffe Præsidiets afgørelse af 2018, navnlig for så vidt som afgørelsen opstiller materielle betingelser for de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (ii) tilsidesættelse af statuttens artikel 27, stk. 2, første punktum, som følge af manglende hensyntagen til de rettigheder, som blev erhvervet før statuttens ikrafttræden, (iii) tilsidesættelse af lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet samt (iv) tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet (manglende overgangsforanstaltninger) og princippet om den berettigede forventning.
1)

Indebærer de i hovedsagen omhandlede EU-retlige bestemmelser (1), som fastsætter en eneret for indehaveren af et EU-varemærke og samtidig også muligheden for, at varemærket er genstand for sameje efter de respektive andele, at meddelelse til tredjemand af en eksklusiv licens uden vederlag og på ubestemt tid til et varemærke i sameje kan besluttes med stemmeflertal af de fælles indehavere heraf, eller er enstemmig beslutning påkrævet?
C 37/5

Appel iværksat den 21. juni 2021 af Keun Jig Lee til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 21. april 2021 i sag T-382/20 — Lee mod EUIPO

(Sag C-381/21 P)

(2022/C 37/07)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Keun Jig Lee (ved avvocato F. Jacobacci og avvocatessa B. La Tella)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 30. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Keun Jig Lee bærer sine egne omkostninger.