Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 18. juni 1996. - Henri de Compte mod Europa-Parlamentet. - Tjenestemænd - Afgørelse om anerkendelse af en erhvervssygdom - Ophævelse af en forvaltningsretsakt - Berettiget forventning - Rimelig frist - Appel. - Sag C-90/95 P.



Samling af Afgørelser 1997 side I-01999



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 H. de Compte (herefter »appellanten«) har under naervaerende appel nedlagt paastand om, at Domstolen ophaever dommen af 26. januar 1995 (1) (herefter »dommen«), hvori Retten i Foerste Instans frifandt Europa-Parlamentet i to annullationssoegsmaal, som appellanten havde anlagt mod to af Parlamentet trufne afgoerelser.

Naevnte soegsmaal tilsigtede for det foerste annullation af Europa-Parlamentets afgoerelse af 18. april 1991 om med tilbagevirkende gyldighed (2) at ophaeve afgoerelsen af 24. januar 1991, hvorved Parlamentet havde anerkendt, at appellanten led af en erhvervssygdom, og annullation af en afgoerelse af 20. januar 1992, hvorved Parlamentet definitivt afslog at anerkende, at der var tale om en erhvervssygdom.

Faktiske omstaendigheder

2 De faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for denne lange raekke retssager, startede i 1982, da formanden for Europa-Parlamentet i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed ivaerksatte en disciplinaersag mod appellanten, der var tjenestemand i loenklasse A3 og varetog stillingen som institutionens regnskabsfoerer. Disciplinaersagen foerte til en foerste afgoerelse (24.5.1984). Ansaettelsesmyndigheden paalagde appellanten, som var blevet gjort ansvarlig for flere uregelmaessigheder under hans tjenesteudoevelse, en sanktion, som bestod i degradation til loenklasse A7, 6. loentrin.

Domstolen annullerede denne afgoerelse paa grund af formmangler ved dom af 20. juni 1985 (3); efter denne dom blev disciplinaersagen genoptaget og foerte til en afgoerelse af 18. januar 1989. Denne anden afgoerelse, hvori ansaettelsesmyndigheden bekraeftede sanktionen degradation, blev ogsaa anfaegtet af De Compte ved Retten, som frifandt Parlamentet ved dom af 17. oktober 1991 (4). Appellanten ivaerksatte appel til proevelse af denne dom ved Domstolen, som forkastede appellen ved dom af 2. juni 1994 (5).

3 I mellemtiden havde appellanten den 14. juni 1988 forelagt Parlamentet en anmeldelse, hvori han angav, at han havde paadraget sig en erhvervssygdom under disciplinaersagen og anmodede om tildeling af ydelserne i artikel 73 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«), i henhold til artikel 17, stk. 1, i ordningen om daekning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemaend (herefter »ordningen«) (6).

I den foerste erklaering udfaerdiget i henhold til ordningens artikel 19 havde den af institution udpegede laege afslaaet at anerkende, at der var tale om en erhvervssygdom. Ansaettelsesmyndigheden havde dernaest forelagt appellanten et forslag til afgoerelse om afslag paa hans anmodning. Da appellanten havde rejst indsigelser mod naevnte forslag, blev der i henhold til ordningens artikel 23 nedsat et laegeudvalg. Den 22. januar 1991 anfoerte laegeudvalget foelgende konklusioner:

»1. Henri de Compte lider af alvorlige depressive angstfornemmelser, af tungsind af paranoid karakter, som er en foelge af vedkommendes stilling, og som er fremkaldt ved stress paa grund af mod ham rettede anklager, som vedkommende opfatter som ondsindede, og som har medfoert en nedsat arbejdsevne og ramt hans psyke.

2. Vedkommende har paadraget sig denne sygdom paa grund af usaedvanlige sygdomsaarsager, han har moedt under sit arbejde.

3. ...

4. Det forhold, som har fremkaldt sygdommen, er den subjektive og objektive maade, hvorpaa vedkommende har opfattet anklagerne. Begge forhold har i lige grad forvaerret en allerede eksisterende tendens til paranoia.

...

6. Den varige invaliditetsgrad er 40% (fyrretyve procent).

...«

Paa grundlag af denne erklaering vedtog ansaettelsesmyndigheden den 24. januar 1991 en afgoerelse, hvori den fastslog, at der var tale om en erhvervssygdom og besluttede at udbetale appellanten 9 147 091 BFR i erstatning for den delvise, vedvarende invaliditetsgrad, som fulgte af sygdommen.

4 Den 18. april 1991 ophaevede ansaettelsesmyndigheden denne afgoerelse med tilbagevirkende gyldighed under henvisning til, at den var baseret paa en fejlagtig fortolkning af begrebet erhvervssygdom. Ansaettelsesmyndigheden stoettede denne ophaevelse paa Domstolens dom af 21. januar 1987 i sagen Rienzi mod Kommissionen (7), hvorefter en sygdom kun kan anses for erhvervsmaessig, hvis den beror paa den paagaeldendes korrekte udoevelse af tjenesten. I henhold til laegeudvalgets erklaering beroede appellantens sygdom snarere paa de anklager, som var foreholdt ham, og som havde foert til indledning af disciplinaersager mod ham samt den ham paalagte sanktion, end paa hans udfoerelse af tjenesten (og langt mindre paa den korrekte udoevelse heraf).

Ansaettelsesmyndigheden anfoerte i konklusionen i afgoerelsen af 18. april 1991 desuden, at den ville traeffe en ny afgoerelse efter afsigelsen af Rettens dom i sag T-26/89, der som anfoert vedroerte spoergsmaalet om, hvorvidt sanktionen degradation var lovlig.

5 Den 4. juni 1991 indgav appellanten en klage over afgoerelsen af 18. april 1991, som blev afvist af ansaettelsesmyndigheden den 23. september 1991. Appellanten anlagde sag ved Retten til proevelse af naevnte afgoerelse, samt til proevelse af klageafvisningen (sag T-90/91).

Den 20. januar 1992, altsaa efter Rettens naevnte dom af 17. oktober 1991, hvorved Retten stadfaestede den sanktion, der var paalagt appellanten, vedtog ansaettelsesmyndigheden den afgoerelse, den havde omtalt i afgoerelsen af 18. april 1991, og som skulle erstatte afgoerelsen af 24. januar 1991. I afgoerelsen af 20. januar 1992, som bekraeftede anvendelsen af dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen paa denne sag, fastslog ansaettelsesmyndigheden, at appellanten ikke var ramt af en erhvervssygdom, som anfoert i ordningen.

Den 10. april 1992 indgav appellanten en klage over afgoerelsen af 20. januar 1992, som blev afvist af ansaettelsesmyndigheden den 4. juni 1992. Appellanten anlagde ogsaa sag ved Retten til proevelse af denne afgoerelse, samt til proevelse af klageafvisningen (sag T-62/92).

6 Ved dom af 26. januar 1995, som er genstand for denne appel, frifandt Retten Parlamentet i de to sager, men paalagde det at betale appellanten 200 000 BFR i godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade paa grund af den forsoemmelighed, som dets administration havde udvist i behandlingen af appellantens sag.

Appellen

7 Appellanten har nedlagt foelgende paastande:

- Ophaevelse af dommen, bortset fra den del, hvorved Parlamentet tilpligtes at betale ham 200 000 BFR i godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade.

- Appellantens soegsmaal ved Retten kendes begrundet, og der gives ham medhold.

Appellen stoettes paa tilsidesaettelse af faellesskabsretten, bl.a.: a) tilsidesaettelse af artikel 33 i statutten for Domstolen om begrundelsespligten; b) tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 73 og af artikel 3 i ordningen vedroerende erstatning til tjenestemaend ved erhvervssygdomme og af begrebet erhvervssygdom; c) tilsidesaettelse af generelle retsprincipper i faellesskabsretten, bl.a. retssikkerhedsprincippet, god tros-princippet, beskyttelse af den berettigede forventning, omsorgspligten, princippet om, at annullation af forvaltningsakter skal ske inden for en rimelig frist, og endelig princippet om, at forvaltningsakter skal bero paa grunde, som er »saglige« (sic!).

Appellen stoettes formelt paa fem forskellige anbringender, som for hovedpartens vedkommende er en gentagelse af de anbringender, som allerede er fremfoert for Retten og forkastet af denne.

Foerste anbringende

8 Appellantens foerte anbringende vedroerer tilsidesaettelsen af artikel 33 i statutten for Domstolen, hvorefter domme skal begrundes. Under dette anbringende stoetter appellanten sig imidlertid ikke paa en manglende begrundelse, men anfaegter reelt Rettens dom, og navnlig den del af den, hvorved Retten bekraeftede ulovligheden af afgoerelsen af 24. januar 1991 og altsaa gyldigheden af den senere afgoerelse om ophaevelse.

Retten bekraeftede i dommens praemis 42-47 under henvisning til tidligere retspraksis paa omraadet graenserne for den kompetence, som tilkommer laegeudvalget i ordningens artikel 23, hvis vurderinger kun kan vedroere laegelige spoergsmaal. De afgoerelser, der skal traeffes vedroerende foelgerne af de paagaeldende konklusioner, henhoerer under ansaettelsesmyndigheden, i givet fald under judiciel kontrol (8).

9 Retten fastslog i denne sag, at laegeudvalget i erklaeringen af 22. januar 1991 havde udtalt, at sagsoegerens sygdom var fremkaldt af disciplinaersagen og karakteren af de mod ham rettede anklager, men at udvalget senere havde klassificeret den som en erhvervssygdom, hvorved laegeudvalget havde anlagt en retlig vurdering, som gik ud over graenserne for dets kompetence, som ovenfor fastsat.

Ifoelge Retten var den af laegeudvalget udfaerdigede erklaering altsaa baseret paa en fejlagtig opfattelse af begrebet erhvervssygdom. Foelgelig var ansaettelsesmyndighedens afgoerelse, som var baseret paa erklaeringens konklusioner, ulovlig og behaeftet med formmangler, hvorfor den kunne ophaeves.

10 Appellanten har derimod foerst anfoert, at laegeudvalget overhovedet ikke har anlagt retlige vurderinger ved dets konstatering af, at sygdommens oprindelse var erhvervsmaessig, men har holdt sig inden for graenserne af det hverv, som Parlamentet selv havde betroet det, nemlig at fastsaette »sygdommens erhvervsmaessige oprindelse« og dernaest, at laegeudvalgets erklaering ikke var retsstridig.

Appellanten har desuden fremfoert, at Retten ved at bekraefte ulovligheden af den ophaevede afgoerelse i realiteten retsstridigt erstattede laegeudvalgets konstatering vedroerende sygdommens erhvervsmaessige opstaaen med dens egen, skoent laegeudvalget alene kunne afgoere dette spoergsmaal, samt at den i dommen anlagte fortolkning af begrebet erhvervssygdom er fejlagtig, eftersom en sygdom, som ikke fremkaldes af forhold, der vedroerer en persons privatliv (sport, ferie, familieliv m.m.) pr. definition maa anses for en erhvervssygdom.

11 Jeg mener, at Rettens opfattelse er korrekt, for saa vidt som den paagaeldende vurdering, det drejer sig om i denne sag, ikke udelukkende er af laegelig karakter. For at en sygdom kan anses for en erhvervssygdom, kan det foruden de laegelige vurderinger vaere noedvendigt at tage hensyn til andre forhold, som gaar ud over det laegelige omraade. Laegeudvalget anlaegger normalt kun rent laegelige vurderinger og overlader til administrationen at drage de heraf foelgende noedvendige administrative og juridiske foelger heraf. Selv om laegeudvalget allerede drog visse foelger eller anlagde vurderinger, som ikke var rent laegelige, er der under alle omstaendigheder tale om konklusioner uden betydning, som ikke paa nogen maade paavirkede foerst ansaettelsesmyndighedens vurdering og senere den judicielle proevelse.

Med andre ord bevarer administrationen rent juridisk muligheden for at efterproeve resultaterne af den af laegeudvalget foretagne undersoegelse uden nogen form for indskraenkning. Jeg skal f.eks. henvise til betingelsen om en korrekt udoevelse af den paagaeldendes tjeneste, som var genstand for dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen. Det er klart, at administrationen, som raader over oplysninger og retlige og faktiske forhold vedroerende det paagaeldende tilfaelde, ikke kan undlade at udtale sig om, hvorvidt denne betingelse foreligger. Det staar klart, at den judicielle proevelse med hensyn til spoergsmaalet om begrebet erhvervssygdom med foeje omfatter saavel laegeudvalgets vurdering som ansaettelsesmyndighedens.

12 Ud fra dette synspunkt fortjener argumentet om, at Retten har »tiltaget« sig laegeudvalgets kompetence ved at erstatte sidstnaevntes skoen vedroerende sygdommens erhvervsmaessige oprindelse med sit eget, ikke en gang at blive kommenteret. Retten har nemlig alene efterproevet udtrykket »erhvervsmaessig«, hvormed laegeudvalget har betegnet appellantens sygdom, men har ikke herved aendret de rent laegelige konklusioner, som laegeudvalget naaede til.

13 Med hensyn til om den fortolkning af begrebet erhvervssygdom, som er anlagt i dommen, er korrekt, skal jeg anfoere, at appellantens opfattelse, hvorefter enhver sygdom, som ikke er fremkaldt i forbindelse med privatlivet, pr. definition maa udgoere en erhvervssygdom, helt klart er i strid med sund fornuft og under alle omstaendigheder i strid med dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen. Det er tilstraekkeligt at forestille sig, hvor paradoksalt det ville vaere, hvis man, som det paastaas her, kunne »profitere« af en erhvervssygdom paa grund af opgaver, som er udoevet i strid med vedtaegtens forpligtelser.

Med andre ord og for at afslutte dette spoergsmaal kan den af laegeudvalget fastsatte konstatering vedroerende sygdommens erhvervsmaessige oprindelse ikke vaere endelig i den forstand, at den binder ansaettelsesmyndigheden. Hvis dette var tilfaeldet, ville administrationens (og i givet fald den judicielle) proevelse af disse forhold eller andre faktiske eller retlige forhold, blive overfloedig, selv om naevnte forhold tvaertimod kunne vaere afgoerende for denne betegnelse af sygdommen.

14 Appellanten har endvidere under det foerste anbringende anfaegtet dommens praemis 45, hvori Retten udtaler, at den sygdom, som har ramt sagsoegeren, ikke kan betegnes som erhvervsmaessig, heller ikke, selv om det fastslaas, at den beror paa »ansvarspaadragende« handlinger eller adfaerd fra Parlamentets side over for sagsoegeren. Retten mener, at for saa vidt som saadanne akter eller saadan adfaerd ikke er forbundet med den paagaeldendes normale udoevelse af tjenesten, kan der hoejst vaere tale om, at institutionen har paadraget sig et ansvar uden for kontrakt.

Jeg skal vedroerende dette spoergsmaal alene anfoere, at under alle omstaendigheder kan en saadan paastand, som i oevrigt er subsidiaer, eftersom den ikke er afgoerende for, om det af appellanten anlagte annullationssoegsmaal, tages til foelge eller forkastes, ikke aendre naevnte resultat. Jeg mener derfor, at dette klagepunkt er fuldstaendig irrelevant.

Andet anbringende

15 Appellanten anfaegter under sit andet anbringende dommens praemis 48, hvori Retten udtalte, at den paagaeldende institutions kompetence til under henvisning til en afgoerelses ulovlighed at ophaeve den, er en foelge af denne ulovlighed, for saa vidt som den udgoer betingelsen for at ophaeve en afgoerelse, som har skabt individuelle rettigheder for dens adressat. Retten har herefter i denne sammenhaeng udtalt, at appellanten, naar han paastaar, at »afgoerelsens ulovlighed med foeje boer kunne paaberaabes«, fremsatte et argument, der er uden nogen som helst selvstaendig vaerdi, eftersom denne betingelse allerede er opfyldt, naar ophaevelsen sker inden for en rimelig frist, og der tages hensyn til den berettigede forventning hos afgoerelsens adressat.

Appellanten har desuden anfoert, at de to naevnte betingelser ikke er tilstraekkelige, og foreholder herefter Retten, at den har forvekslet muligheden for med foeje at paaberaabe sig ulovligheden af en retsakt med henblik paa dens ophaevelse med de to betingelser, som udgoer en rimelig frist og overholdelse af den berettigede forventning, mens der ifoelge appellanten tvaertimod er tale om to adskilte klagepunkter. Appellanten har bl.a. anfoert, at Parlamentet ikke med foeje kunne paaberaabe sig afgoerelsens ulovlighed, for saa vidt som henvisningen til dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen, som Parlamentet dog burde vaere bekendt med, var blevet fremsat for sent i retsforhandlingerne.

16 Jeg skal i denne sammenhaeng alene henvise til Domstolens klare og faste praksis, som Retten har anvendt fuldstaendig korrekt, og hvorefter ophaevelsen af en retsstridig begunstigende retsakt kun er tilladt, saafremt den sker inden for en rimelig frist (9). Ophaevelsen med tilbagevirkende gyldighed af en retsakt afhaenger derfor alene af disse to betingelser og af ingen andre. Foelgelig er jeg fuldstaendig enig i Rettens opfattelse, hvorefter appellantens klagepunkt vedroerende dette spoergsmaal reelt haenger sammen med den saakaldte tilsidesaettelse af forpligtelsen til at overholde en rimelig frist og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er genstand for de foelgende anbringender (tredje og fjerde). Heraf foelger, at heller ikke det andet anbringende er holdbart.

Tredje anbringende

17 Appellanten foreholder under sit tredje anbringende Retten for med urette at have fastslaaet, at efter Domstolens praksis var fristen under tre maaneder, inden for hvilken ophaevelsen af afgoerelsen af 24. januar 1991 blev foretaget, rimelig. Appellanten har dels anfoert, at fristen burde vaere beregnet ikke fra tidspunktet for vedtagelsen af den anfaegtede afgoerelse, men fra tidspunktet for udfaerdigelsen af laegeudvalgets erklaering (ifoelge appellanten den 24.8.1990), og dels, at en frist paa tre maaneder under alle omstaendigheder er for lang og urimelig.

18 Det foerste argument er aabenbart ubegrundet. Det er klart, at den paagaeldende frist af hensyn til beskyttelsen af retssikkerheden foerst kan begynde at loebe fra det tidspunkt, hvor den afgoerelse, der er retsstridig, har retsvirkninger for adressaten, altsaa fra tidspunktet for vedtagelsen af selve afgoerelsen.

Det andet argument er heller ikke holdbart. Domstolen har i en tilsvarende sag nemlig allerede fundet en frist paa seks maaneder rimelig (10); som Parlamentet har anfoert, er der desuden tale om en frist, som ikke overskrider den, der ifoelge vedtaegten gives adressaten for en individuel afgoerelse, til at indbringe en klage over denne afgoerelse.

Fjerde anbringende

19 Appellanten har meget generelt bestridt de praemisser (59-62), hvori Retten har forkastet argumentet om overtraedelse af den forpligtelse, der paahviler institutionen til at tage hensyn til adressatens berettigede forventning til den ophaevede afgoerelses lovlighed. Appellanten anfoerer, at den omstaendighed, at Parlamentet ikke allerede i starten af sagen havde henvist til dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen, indebar, at han kunne naere en mere end en berettiget forventning, nemlig en »absolut sikkerhed«, om, at det blev anerkendt, at hans sygdom havde erhvervsmaessig oprindelse.

Jeg skal uden videre afvise ogsaa dette argument. Foerst og fremmest skal jeg endnu en gang anfoere, at det tidspunkt, hvorfra der kan vaere tale om en beskyttelse af den berettigede forventning hos adressaten til lovligheden af den ophaevede afgoerelse, er tidspunktet for afgoerelsens vedtagelse og ikke indledningen af sagen. Foerst fra tidspunktet for dens vedtagelse skaber retsakten visse retsvirkninger, som kan skabe forventning om dens lovlighed. Under alle omstaendigheder blev afgoerelsen netop ophaevet, fordi der ikke i afgoerelsen var taget hensyn til dommen i sagen Rienzi mod Kommissionen, hvorfor problemet forbliver det samme.

20 Jeg skal hertil foeje et forhold, som er vigtigt, og som blev fastslaaet af Retten, og som ikke blev bestridt af parterne. Det fremgaar af sagens akter, at appellanten allerede mellem den 1. og 13. marts 1991 af Parlamentets kompetente tjenestegrene var blevet underrettet om, at der forelaa vanskeligheder med hensyn til betalingen af det beloeb, som var blevet tilkendt ham, netop paa grund af tvivl vedroerende lovligheden af den anfaegtede afgoerelse. Som det vil ses, kan appellantens saakaldte forventning om afgoerelsens lovlighed altsaa reelt kun have varet lidt over end en maaned.

Endelig skal jeg anfoere, at netop paa grund af den skade, som appellanten var blevet forvoldt paa grund af den forsoemmelighed, som Parlamentets administration havde udvist i behandlingen af sagen, blev institutionen tilpligtet at betale ham en godtgoerelse (200 000 BFR) for ikke-oekonomisk skade. Jeg mener altsaa, at Retten tildelte appellanten en mere end tilstraekkelig beskyttelse.

Femte anbringende

21 Det femte anbringende vedroerer den del af Rettens dom, som alene omhandler sag T-62/92. Appellanten har bestridt, at man kan anse det tidsrum, der forloeb mellem afgoerelsen (den ophaevede) af 24. januar 1991 og afgoerelsen af 20. januar 1992, for rimelig, hvilket antages i dommen. Ansaettelsesmyndigheden afslog endeligt i sidstnaevnte afgoerelse at anerkende, at der var tale om en erhvervssygdom. Appellanten har vedroerende dette spoergsmaal fremfoert »de samme grunde«, som allerede er blevet paaberaabt under det tredje anbringende.

Dommens begrundelse er efter min mening paa dette punkt ganske klar. Som Retten udtrykkelig har anfoert, afventede ansaettelsesmyndigheden med foeje udfaldet af sag T-26/89 (om lovligheden af disciplinaersanktionen), inden den traf en endelig afgoerelse i sagen, idet den paagaeldende dom kunne vaere afgoerende for, hvorledes naevnte afgoerelse skulle udformes.

Det sidste klagepunkt er derfor ogsaa ubegrundet.

Forslag til afgoerelse

22 Jeg skal paa grundlag af det anfoerte foreslaa Domstolen:

- at forkaste appellen

- at tilpligte appellanten at betale sagens omkostninger.

(1) - Dom i de forenede sager T-90/91 og T-62/92, De Compte mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1.

(2) - Denne fodnote vedroerer kun den italienske version.

(3) - Dom i sag 141/84, De Compte mod Parlamentet, Sml. s. 1951.

(4) - Dom i sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781.

(5) - Dom i sag C-326/91 P, De Compte mod Parlamentet, Sml. I, s. 2091.

(6) - Vedtaegtens artikel 73 fastsaetter kriterierne for beregning af de godtgoerelser, som tjenestemaendene har krav paa, i tilfaelde af erhvervssygdom eller ulykke, mens ordningens artikel 17 fastsaetter de naermere regler for indgivelse af anmeldelsen herom.

(7) - Dom af 21.1.1987, sag 76/84, Sml. s. 315, praemis 10 og 11.

(8) - Dom af 4.10.1991, sag C-185/90, Kommissionen mod Gill, Sml. I, s. 4779, praemis 24, og dom i sagen Rienzi mod Kommissionen, naevnt ovenfor, praemis 9.

(9) - Jf. som karakteristisk for hele denne retspraksis, dom af 3.3.1982, sag 14/81, Alpha Steel mod Kommissionen, Sml. s. 749, praemis 10, og af 26.2.1987, sag 15/85, Consorzio Cooperative d'Abruzzo mod Kommissionen, Sml. s. 1005, praemis 12.

(10) - Dom af 12.7.1957, forenede sager 7/56 og 3/57-7/57, Algera m.fl. mod Den Faelles Forsamling, Sml. 1954-1964, s. 45, org. ref.: Rec. s. 81.