ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

I forbindelse med vurderingen af forbuddet mod at anvende betegnelsen »Verlados« for en spiritus fremstillet på basis af æbler, der markedsføres under denne betegnelse i Finland, hvorved forbuddet er nedlagt med henblik på at beskytte den geografiske betegnelse »Calvados«, hvilken betydning har da følgende omstændigheder for fortolkningen af begrebet »antydning« som omhandlet i artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 og anvendelsen af denne forordning: a) Den første del (»Verla«) af betegnelsen »Verlados« er en landsby i Finland, som den finske forbruger muligvis kender. b) Den første del (»Verla«) af betegnelsen »Verlados« henviser til producenten af dette produkt, Viiniverla Oy. c) »Verlados« er et lokalt produkt fremstillet i Verla, hvoraf der gennemsnitligt er blevet solgt et par hundrede liter om året i vinejendommens egen restaurant, og som i begrænset omfang kan fås på bestilling ved det statslige alkoholselskab som omhandlet i alkoholloven. d) Ordene »Verlados« og »Calvados« har ud af tre stavelser kun én til fælles (»dos«), men de sidste fire bogstaver (»ados«), dvs. halvdelen af bogstaverne i de respektive ord, er identiske?
3)

Er artikel 10, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, stk. 2, litra a), i direktiv 2008/118/EF til hinder for en national bestemmelse, hvorefter bestemmelsesmedlemsstatens kompetence til at opkræve afgift (ud over de i artikel 7, stk. 4, i direktiv 2008/118/EF regulerede tilfælde, hvor en opkrævning er udelukket), alene forudsætter, at det konstateres, at der er opstået en uregelmæssighed, og at det ikke er muligt at fastslå, hvor uregelmæssigheden blev begået, eller kræves det også, at det konstateres, at de punktafgiftspligtige varer ved at forlade afgiftssuspensionsordningen er overgået til forbrug?
2)

Er de EU-retlige principper, og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet, til hinder for en bestemmelse i en medlemsstats lovgivning, hvorefter en virksomhed kan udelukkes fra en offentlig udbudsprocedure, såfremt virksomheden ikke har forstået, at den har en pligt, hvis manglende opfyldelse sanktioneres med udelukkelse — idet denne pligt ikke udtrykkeligt er fastlagt i udbudsdokumenterne — til at betale et beløb med henblik på at deltage i den omhandlede udbudsprocedure på trods af, at denne pligt ikke klart kan udledes af ordlyden af den gældende lov i medlemsstaten, men alligevel kan udledes ved to retlige løsningsmodeller, der består i først at foretage en udvidende fortolkning af bestemte bestemmelser i medlemsstatens positive ret og dernæst — i overensstemmelse med resultatet af denne udvidende fortolkning — automatisk at indsætte de præceptive bestemmelser i udbudsdokumenterne?
1)

Hvad er rækkevidden af artikel 27 i forordning nr. 604/2013 (1) alene eller i forbindelse med 19. betragtning til forordning nr. 604/2013? Har en asylansøger — i en situation som den foreliggende, hvor udlændingen først efter en Dublin-anmodning er blevet fremsat og accepteret, bliver konfronteret med denne anmodning, og udlændingen efter anmodningen om overtagelse er blevet imødekommet, fremlægger beviser, der kan føre til den konklusion, at det ikke er den anmodede medlemsstat men den anmodende medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen, og den anmodende medlemsstat derefter hverken undersøger disse dokumenter eller forelægger dem for den anmodede medlemsstat — da på grundlag af den nævnte artikel ret til et (effektivt) retsmiddel mod anvendelsen af kriterierne til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, som omhandlet i kapitel III i forordning nr. 604/2013?
1)

Er udtrykket »rimelige og forholdsmæssigt afpassede sagsomkostninger og andre udgifter« i håndhævelsesdirektivets (1) artikel 14 til hinder for de belgiske retsforskrifter, der giver retterne mulighed for at tage hensyn til præcist fastlagte særlige omstændigheder i den konkrete sag, og som indeholder en ordning med varierende faste satser for omkostninger til advokatbistand?
For det første begik Retten en retlig fejl ved sin fortolkning af punkt 13 i Kommissionens retningslinjer for bødeberegning fra 2006 (1) ved at lægge til grund, at Kommissionen ved fastsættelsen af den relevante værdi af afsætningen med rette kunne tage hensyn til afsætning, der i medfør af kontrakter, der gik forud for overtrædelsesperioden, og som ikke blev genforhandlet i løbet af overtrædelsesperioden. Da en sådan afsætning ikke kan være blevet påvirket af overtrædelsen, var det ikke retligt korrekt at tage hensyn til den ved fastsættelsen af bødens grundbeløb.
2)

Såfremt spørgsmål 1 skal besvares benægtende: Kan det udledes af listen over udstyr i de forklarende bemærkninger til det harmoniserede system til pos. 9025 KN, at anordninger, som ikke indeholder de funktioner, der indgår i dette udstyr (temperaturbestemmelse ved hjælp af f.eks. mekanisk udvidelse af væsker eller metaller, fysiske ændringer eller elektriske impulser etc.), ikke kan tariferes i pos. 9025 KN?
1.

Første anbringende: retlig fejl samt utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse af den appellerede dom ved bedømmelsen af de processuelle bestemmelser i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 (2) og af sagsøgerens ret til forsvar. Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at de sammenligninger, som Riva Fire S.p.A. under likvidation foretog af den anfægtede beslutning og Kommissionens beslutning af 2002, var irrelevante, og ved at konkludere, at Kommissionen ikke var forpligtet til at vedtage en ny klagepunktsmeddelelse for at give de berørte virksomheder mulighed for at udtale sig om de bestridte omstændigheder.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/14

Appel iværksat den 11. februar 2015 af DTL Corporación, S.L. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 9. december 2014 i sag T-176/13, DTL Corporación mod KHIM

(Sag C-62/15 P)

(2015/C 146/22)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: DTL Corporación, S.L. (ved abogado A. Zuazo Araluze)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Afgørelsen truffet den 24. januar 2013 af Fjerde Appelkammer i sag R 661/2012-4, hvorved der gives afslag på den klage, der blev indgivet over afslaget på EF-varemærkeansøgningen nr. 8830821, »Generia«, annulleres delvist for så vidt angår alle varerne og tjenesteydelserne i klasse 9 og 37.

— Harmoniseringskontoret og de øvrige parter i appelsagen tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har tilsidesat EU-retten: Fjerde Appelkammer ændrede i sin afgørelse af 24. januar 2013 i sag R 661/2012-4 begrundelsen for indsigelsesafdelingens afgørelse med henblik på afslaget på EF-varemærke nr. 8830821, »Generia«, for så vidt angår klasse 9 og 37. Indsigelsesafdelingen havde nemlig baseret sit afslag på, at varerne og tjenesteydelserne i klasse 9 og 37 lignede varerne i klasse 7, der var omfattet af det varemærke, der havde rejst indsigelse. Appelkammeret stadfæstede afslaget, men på grundlag af de i klasse 9 og 37 varers og tjenesteydelsers lighed med de tjenesteydelser i klasse 40, der var omfattet af det indsigende varemærke. Derved tilsidesatte appelkammeret med sin afgørelse artikel 64, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (1) om EF-varemærker, fordi de tjenesteydelser i klasse 40, der var omfattet af det indsigende varemærke ikke på noget tidspunkt var i modstrid med de varer og tjenesteydelser, der var omfattet af det ansøgte varemærke (selv om de var i strid med tjenesteydelserne i andre klasser). Endvidere tilsidesatte den nævnte afgørelse artikel 75 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker, idet den nuværende appellant ikke i forbindelse med denne afgørelse var blevet opfordret til at fremsætte bemærkninger til den nævnte ændring af begrundelsen. Den appellerede dom fastholdt, at fremgangsmåden var juridisk korrekt, hvilket udgør en tilsidesættelse af EU-retten (artikel 64, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker).

(1) EUT L 78, s. 1.
—

Under alle omstændigheder tilpligtes Europa-Kommissionen at betale sagens omkostninger for begge retsinstanser.
1)

Skal artikel 15, stk. 2 og stk. 8, i Rådets forordning (EF) nr. 1260/2001 af 19. juni 2001 (1), anvendt i lyset af 9. og 11. betragtning til forordningen og af dommene Zuckerfabrik Jülich I og II, samt af fællesskabsrettens almindelige principper om forbud mod uberettiget berigelse, proportionalitetsprincippet og friheden til at oprette og drive egen virksomhed, fortolkes således, at en sukkerproducent har ret til at få tilbagebetalt produktionsafgifter, der er betalt for kvotesukker, som stadig var oplagret den 30. juni 2006, når ordningen for produktionsafgifter ikke blev videreført efter denne dato ved Rådets forordning nr. 318/2006 af 20. februar 2006 (2)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/30

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 4. marts 2015, Kødbranchens Fællesråd som mandatar for Århus Slagtehus A/S m.fl. mod Ministeriet for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri samt Fødevarestyrelsen

(Sag C-112/15)

(2015/C 146/36)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter

Sagsøger: Kødbranchens Fællesråd som mandatar for Århus Slagtehus A/S, Danish Crown A.m.b.A. Oksekødsdivisionen, Hadsund Kreaturslagteri A/S, Hjalmar Nielsens Eksportslagteri A/S, Kjellerup Eksportslagteri A/S, Mogens Nielsen Kreaturslagteri A/S og Vejle Eksportslagteri A/S

Sagsøgte : 1. Ministeriet for Fødevarer, Landbrug og Fiskeri 2. Fødevarestyrelsen

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 27, stk. 4, litra a, jf. bilag VI, punkt 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 882/2004 (1) af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes, fortolkes således, at medlemsstaterne ved fastsættelsen af det gebyr, som opkræves fødevarevirksomhederne, er afskåret fra at medregne udgifter til løn og uddannelse af offentligt ansatte personer, som ansættes med henblik på at gennemføre en uddannelse, der opfylder kravene til »officiel medhjælper«, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 854/2004 (2) af 29. april 2004 om særlige bestemmelser for tilrettelæggelsen af den offentlige kontrol af animalske produkter til konsum, men som ikke før deres optagelse på uddannelsen og heller ikke under deres uddannelse udfører kødkontrol?

(1) EUT L 165, s. 1

(2) EUT L 139, s. 206
—

Retten har foretaget en fejlagtig anvendelse af EKSF-traktatens artikel 65 og i det foreliggende tilfælde af begreberne aftale og samordnet praksis, der er relevante i henhold til den ovennævnte bestemmelse, samt af de relevante principper vedrørende bevisbyrden ved at anse det for fastslået, at der forelå et samlet og vedvarende kartel på det italienske marked for rundt armeringsstål i perioden 1989-1992 og 1993-1995, og at Feralpi deltog i dette kartel. I denne sammenhæng har Retten ikke taget hensyn til den særlige karakter af de retlige rammer for EKSF-traktaten, der finder anvendelse på sektoren for rundt armeringsstål. Retten foretog ligeledes en klar fordrejning af betydningen og rækkevidden af de væsentlige fremlagte beviser. I denne henseende er begrundelsen mangelfuld og ulogisk.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/30

Sag anlagt den 6. marts 2015 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-116/15)

(2015/C 146/37)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved F. Drexler, A. Caiola og M. Pencheva, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Den foreliggende sag forenes med den sag, der er registreret med sagsnummer C-14/15 med henblik på retsforhandlingernes skriftlige og mundtlige del og på dommen.

— Rådets afgørelse 2014/911/EU af 4. december 2014 om elektronisk udveksling med Letland af fingeraftryksdata (1) annulleres.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentet har til støtte for søgsmålet, der er anlagt i medfør af artikel 263 TEUF, gjort to anbringender gældende.

Med det første anbringende har Parlamentet anført, at Rådet har anvendt et forkert retsgrundlag til vedtagelse af afgørelse 2014/911/EU. Inden for rammen af dette første anbringende har Parlamentet fremsat en argumentation i to dele. Parlamentet har bl.a. anført, at Rådet burde have fundet et retsgrundlag for den anfægtede afgørelse blandt bestemmelserne i TEUF, og at Rådet under alle omstændigheder henholdt sig til en ulovlig bestemmelse ved vedtagelsen af afgørelse 2014/911/EU. Rådet har således anvendt et afledt retsgrundlag, der som sådant er ulovligt i henhold til Domstolens praksis. I medfør af dette anbringende har Parlamentet fremsat en ulovlighedsindsigelse mod artikel 25, stk. 2, i afgørelse 2008/615/RIA (2).

Med det andet anbringende har Parlamentet kritiseret Rådet for at anvende en forkert beslutningsprocedure i forbindelse med vedtagelsen af nævnte afgørelse. Parlamentet har således heraf udledt en tilsidesættelse af traktaterne og en tilsidesættelse af væsentlige formskrifter.

(1) EUT L 360, s. 28.

(2) EUT L 210, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/13

Appel iværksat den 4. februar 2015 af BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 4. december 2014 i sag T-595/13 — BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH mod Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-43/15 P)

(2015/C 146/20)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH (ved Rechtsanwalt S. Biagosch)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom (Syvende Afdeling) af 4. december 2014 i sag T-595/13 ophæves.

— Afgørelserne truffet den 5. september 2013 og den 3. december 2013 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design) (R 1176/2012-1) annulleres.

Subsidiært

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse.

— Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel er iværksat til prøvelse af Rettens dom, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag, hvori appellanten havde nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 5. september 2013 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1176/2012-1).

Appellanten har fremsat to anbringender.

Appellanten gør for det første gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 60 i forordning (EF) nr. 207/2009 (1), eftersom Retten undlod at tage den omstændighed i betragtning, at appelkammeret ikke kunne ændre indsigelsesafdelingens afgørelse til ugunst for appellanten, idet indstævnte ikke havde indgivet nogen klage, og eftersom artikel 8, stk. 3, i forretningsordenen for appelkamrene ikke foreskriver nogen »tilknytningsklage«.

Sagsøgeren gør for det andet gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009, eftersom end ikke væsentlige ligheder mellem tegnene og den omstændighed, at varerne er af samme art i en situation, hvor et ældre varemærke indeholder en let genkendelig ændring af en beskrivende angivelse, og et yngre varemærke selv indeholder denne beskrivende angivelse, kan føre til, at det konkluderes, at der foreligger en risiko for forveksling, såfremt lighederne mellem tegnene begrænser sig til de beskrivende angivelser, og udelukkende vedrører varer, som beskrives ved hjælp af disse angivelser.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 19. februar 2015 — Sonos Europe BV mod Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-84/15)

(2015/C 146/26)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Sonos Europe BV

Sagsøgt: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Skal den kombinerede nomenklaturs position 8517, 8518, 8519 og 8527 fortolkes således, at et produkt som beskrevet i denne dom (en zoneplayer), der modtager digitale informationer og uden at gemme dem (»streaming«) gengiver dem forstærket i form af lyd ved hjælp af fem (integrerede) højtalere og/eller videreleder dem til andre apparater i det lokale netværk, kan tariferes i en eller flere af disse positioner, og i bekræftende fald i hvilken? Eller skal den kombinerede nomenklaturs position 8543 fortolkes således, at et apparat som en zoneplayer skal tariferes i denne position som et elektrisk apparat med selvstændig funktion?
2)

Skal artikel 48, stk. 2, litra a), nr. ii), andet led, i direktiv 2004/18/EF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at der anvendes regler, som er fastlagt af den ordregivende myndighed, hvorefter det ikke er muligt for den økonomiske aktør at dokumentere leveringen af tjenesteydelser ved hjælp af en af den pågældende aktør underskrevet erklæring, medmindre aktøren godtgør, at det ikke er muligt eller er meget vanskeligt at indhente en erklæring fra den private køber?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/17

Appel iværksat den 20. februar 2015 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 17. december 2014 i sag T-400/10, Hamas mod Rådet

(Sag C-79/15 P)

(2015/C 146/25)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved B. Driessen og G. Étienne, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Hamas og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-400/10 annulleres.

— Domstolen træffer endelig afgørelse vedrørende de spørgsmål, som er genstand for denne appel og

— Sagsøgeren i sag T-400/10 tilpligtes at betale de af Rådet afholdte omkostninger i første instans og i forbindelse med denne appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel har appellanten fremsat følgende anbringender:

For det første har appellanten gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl i sin vurdering af Rådets brug af offentligt tilgængelige oplysninger i forbindelse med den regelmæssige gennemgang af de vedtagne foranstaltninger.

For det andet har appellanten gjort gældende, Retten har begået en retlig fejl ved ikke at fastslå, at de afgørelser, der er truffet af dels USA’s, dels af Det Forenede Kongeriges kompetente myndigheder, udgør et tilstrækkeligt grundlag til at opføre Hamas på listen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 138/35

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione Tributaria Provinciale di Catanzaro (Italien) den 9. februar 2015 — Esse Di Emme Costruzioni Srl mod Tribunale Amministrativo Regionale della Calabria, Ministero della Giustizia og Ministero dell’Economia e delle Finanze

(Sag C-59/15)

(2015/C 138/47)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Provinciale di Catanzaro

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Esse Di Emme Costruzioni Srl

Sagsøgte: Tribunale Amministrativo Regionale della Calabria, Ministero della Giustizia og Ministero dell’Economia e delle Finanze

Præjudicielt spørgsmål

Er princippet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som på området for offentlige kontrakter er blevet gjort anvendelig ved artikel 1 i Rådets direktiv 89/665 af 21. december 1989 (1), i henhold til hvilken enhver person, hvis rettigheder og friheder, der er garanteret i henhold til EU-retten, er blevet krænket, har ret til effektive retsmidler for en domstol, til hinder for en national lovgivning, såsom artikel 9, 13, 14 i dekret nr. 115 af 30. maj 2002 fra republikkens præsident, som finder anvendelse på det foreliggende tilfælde, og som for adgang til forvaltningsdomstole på området for offentlige udbud foreskriver betaling af en retsafgift, der er højere end det, der er fastsat for forvaltningsdomstole på andre områder?

(1) Rådets direktiv 89/665/EØF af 21.12.1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter (EFT L 395, s. 33).
1.

Med det første anbringende har appellanten bl.a. gjort gældende, at artikel 81 EF [101 TEUF] er blevet tilsidesat, idet Retten har anført selvmodsigende og utilstrækkelige begrundelser vedrørende appellantens virksomhedsstruktur og virksomhedsansvar som begrundelse for, at appellanten skulle have overtrådt artikel 81 EF. Den grundlæggende selvmodsigelse består i, at Retten har behandlet appellanten og den med appellanten ikke forbundne virksomhed Tudapetrol som en enhed, for så vidt angår tilregnelsen af overtrædelsen, men har taget udgangspunkt i to adskilte virksomheder ved bødepålæggelsen. Da det ikke fremgår af dommens begrundelse, om der foreligger en enkelt virksomhed bestående af appellanten og Tudapetrol, eller om der er tale om to virksomheder, har appellanten ligeledes gjort en tilsidesættelse af begrundelsespligten (art. 296 TEUF) og appellantens som grundrettighed sikrede ret til forsvar gældende.
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, i hvilket omfang har den nationale ret da ved bedømmelsen af en omkostningsorienteret takstforanstaltning beføjelse til: a. i lyset af rammedirektivets artikel 8, stk. 3, at vurdere den nationale tilsynsmyndigheds argument om, at udviklingen af det indre marked fremmes, ud fra omfanget af den faktiske hindring af det indre markeds funktion? b. i lyset af de politiske mål og tilsynsprincipper, der har fundet udtryk i rammedirektivets artikel 8 og adgangsdirektivets artikel 13, at efterprøve, om takstforanstaltningen i) er forholdsmæssig ii) er passende iii) er anvendt forholdsmæssigt og berettiget? c. at kræve af den nationale tilsynsmyndighed, at den fuldt ud godtgør, at i) den i rammedirektivets artikel 8, stk. 2, nævnte politiske målsætning, hvorefter de nationale tilsynsmyndigheder fremmer konkurrencen inden for udbud af elektroniske kommunikationsnet og elektroniske kommunikationstjenester, faktisk gennemføres, og at brugerne faktisk får maksimal udbytte for så vidt angår valgmuligheder, pris og kvalitet ii) den i rammedirektivets artikel 8, stk. 3, nævnte politiske målsætning om at bidrage til udviklingen af det indre marked faktisk gennemføres, og iii) den i rammedirektivets artikel 8, stk. 4, nævnte politiske målsætning om, at borgerenes interesser fremmes, faktisk gennemføres? d. ved besvarelsen af spørgsmålet, om takstforanstaltningen er passende, i lyset af rammedirektivets artikel 16, stk. 1, og adgangsdirektivets artikel 8, stk. 2, at tage i betragtning, at foranstaltningen er pålagt på et marked, hvor de regulerede virksomheder har en stærk position, men at den i den valgte form (ren BULRIC) fremmer en af rammedirektivets målsætninger, nemlig hensynet til slutbrugernes interesser, på et andet marked, som ikke kommer i betragtning til regulering?
3.

Retligt fejlagtig antagelse af en »utilbørlig udnyttelse« i henhold til EF-varemærkeforordningens artikel 8, stk. 5. Retten har med urette undladt at prøve appelkammerets opfattelse, hvorefter der består en risiko for utilbørlig udnyttelse til gunst for det af appellanten ansøgte varemærke »Carrera«. Appelkammeret har lagt til grund, at samtlige de varer, der er omfattet af det ansøgte varemærke kan »indpasses i køretøjer og benyttes deri«. Heraf følger en »social vane«, der medfører, at benyttelsen på den ene side af de angivne varer og på den anden side køretøjer »relateres til hinanden«. Det forholder sig rent faktisk således, at den omstændighed alene, at de angivne varer kan indpasses i køretøjer og anvendes deri, ikke kan medføre en »social vane« og heller ikke kan føre til utilbørlig udnyttelse. Dermed har appelkammeret og Retten ikke begrundet deres afgørelse tilstrækkeligt.