Inden jeg indleder behandlingen af de stillede spørgsmål, vil jeg først henlede Domstolens opmærksomhed på den kendsgerning, der fremgår af sagsforholdet, at den formulering, som den italienske regering gav meddelelsen til Kommissionen om beskyttelsesforanstaltningen, ikke stemmer med ordlyden af det cirkulære, ved hvilket beskyttelsesforanstaltningen blev indført i Italien. Mens den italienske regerings meddelelse om beskyttelsesforanstaltningen udtrykkeligt undtager oksekød, der er bestemt til forarbejdning under toldkontrol, indføres der i det interne cirkulære et importafgift-tillæg for oksekød af den pågældende type. Den italienske regering indførte altså en beskyttelsesforanstaltning af den omtvistede art for frosset udbenet oksekød, selv om den ikke havde givet Kommissionen meddelelse om den, men endda udtrykkeligt havde undtaget det pågældende kød fra den anmeldte beskyttelsesforanstaltning. Det følger imidlertid af artikel 16, stk. 2, 1. afsnit i forordning nr. 14/64, at der skulle være givet de andre medlemsstater og Kommissionen meddelelse om en sådan foranstaltning senest ved dens ikrafttræden.

Fortolker man kravet om meddelelse således, at det er en forudsætning for gyldigheden af de beskyttelsesforanstaltninger, som er truffet i medfør af artikel 16 i forordning nr. 14/64, må en ikke-meddelt beskyttelsesforanstaltning behandles som en afgift med tilsvarende virkning som told, der i medfør af artikel 12, stk. 2 i forordning nr. 14/64 ikke er forenelig med denne forskrift. I så fald vil de, som blev ramt heraf, direkte kunne påberåbe sig artikel 12, stk. 2 i forordning nr. 14/64, der ifølge EØF-traktatens artikel 189 gælder umiddelbart i hver medlemsstat. Så vil de forelagte spørgsmål ikke længere være relevante for afgørelsen i hovedsagen.

Heroverfor har den italienske regering gjort den opfattelse gældende, at undladelsen af at give meddelelse om en beskyttelsesforanstaltning, som er truffet i medfør af artikel 16 i forordning nr. 14/64, ikke kan hindre, at foranstaltningen træder i kraft og bliver gyldig. Regeringen finder sin opfattelse bekræftet ved Domstolens dom i sag 27/28, (finansministeriet mod Firma Rasham, dom af 3. 10. 1979). I denne afgørelse fastlog Domstolen, stadig ifølge den italienske regering, med henblik på den for så vidt tilsvarende artikel 115, stk. 2 i EØF-traktaten, at den dér foreskrevne pligt til at give underretning vel er obligatorisk, men at dens overholdelse ikke kan udgøre en betingelse for, at trufne beskyttelsesforanstaltninger kan træde i kraft.

Jeg mener, at den nævnte dom af flere grunde ikke kan anvendes til at løse nærværende tvist. Det principielle udgangspunkt for EØF-traktatens artikel 115 er efter dens stykke 1, at det i tilfælde af fare for omlægninger i samhandelen eller økonomiske vanskeligheder er Kommissionen, der skal rette henstilling om metoderne for det nødvendige samarbejde fra de andre medlemsstaters side. Er dette ikke tilstrækkeligt, bemyndiger den medlemsstaterne til at træffe de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger på de vilkår og i den nærmere udformning, som den fastsætter. Ifølge den nævnte bestemmelses stykke 2 kan medlemsstaterne udelukkende i tilfælde af uopsættelighed i overgangsperioden selv træffe de nødvendige foranstaltninger, hvorom de skal give de andre medlemsstater og Kommissionen meddelelse. Heraf ses, at udgangspunktet i EØF-traktatens artikel 115, stk. 2 er, at en sådan underretning tidligst kan komme samtidig, men som regel først efter, hvorved der ikke angives nogen frister for meddelelsen. Da Domstolen ved sin afgørelse i sag 27/28 behandlede det spørgsmål, om den i artikel 115, stk. 2 krævede underretning var en betingelse for, om en efter den nævnte bestemmelse indført beskyttelsesforanstaltning var gyldig eller kunne få retsvirkninger, fastslog den meget logisk kun, at det ikke kan udledes af bestemmelsen, at den forudgående eller samtidige meddelelse er en betingelse for, at de trufne foranstaltninger træder i kraft. På den anden side har Domstolen intet udtalt om retsvirkningerne for det tilfælde, at en foranstaltning overhovedet ikke meddeles, men har lige modsat udledt af bestemmelsen, at meddelelsen til Kommissionen og de andre medlemsstater skal ske straks, skønt der ikke er fastsat nogen frist. I øvrigt udtalte generaladvokat Warner sig på lignende måde i sit forslag til afgørelse til denne sag, idet han fremhævede, at artikel 115 efter sin klare ordlyd forudsætter, at meddelelsen skal ske »så snart, men ikke nødvendigvis inden, foranstaltningerne blev truffet«.

Derimod er betingelserne i artikel 16 i forordning nr. 14/64 samt den procedure, der skal følges efter denne bestemmelse, helt anderledes formuleret. Både Kommissionen og den italienske regering går med rette ud fra, at de efter artikel 16 i forordning nr. 14/64 trufne beskyttelsesforanstaltninger træder i kraft på grundlag af selvstændige beslutninger fra medlemsstaterne, som ikke skal afvente resultatet af forudgående fællesskabsprocedurer for at kunne træffe sådanne foranstaltninger. Efter den nævnte bestemmelse kan medlemsstaterne endvidere ikke kun i tilfælde af uopsættelighed gribe ind, men også altid, når de materielle betingelser i artikel 16 er opfyldt. Da artiklen kan føre til en midlertidig suspension af den særdeles detaljerede markedsordning for oksekød, er betingelserne meget snævert formuleret. Det bestemmes derfor i artikel 16, stk. 2, at de pågældende medlemsstater om muligt forinden, dog senest på tidspunktet for foranstaltningernes ikrafttræden, skal give de andre medlemsstater og Kommissionen meddelelse herom. Først når meddelelsen er givet, bliver Kommissionen i stand til, efter høring af medlemsstaterne og som hastesag, at undersøge, om betingelserne i artikel 16, stk. 1 er opfyldt. Af hensyn til Fællesskabet, medlemsstaterne og de erhvervsdrivende skal Kommissionen i den foreskrevne fremgangsmåde inden for en meget kort frist på højst fire arbejdsdage, regnet fra meddelelsen, afgøre, om betingelserne er opfyldt, og om foranstaltningerne er påkrævet. Det er ligeledes i alles interesse, at Kommissionens afgørelse da skal efterkommes straks, jf. artikel 16, stk. 2, 4. afsnit. Først ved meddelelsen får Kommissionens altså kendskab til de trufne beskyttelsesforanstaltninger og indleder inden for de nævnte frister hastesagen. Kommissionens argument om, at hvis den i artikel 16, stk. 2 krævede meddelelse senest gives ved en beskyttelsesforanstaltnings ikrafttræden, ville den være meningsløs, idet medlemsstaterne da ved at undlade at give meddelelse kunne hindre en retlig og økonomisk undersøgelse af de trufne foranstaltninger og dermed hindre landbrugsmarkedet i at fungere, forekommer mig at måtte følges. Til forskel fra EØF-traktatens artikel 115, stk. 2 må det derfor — ligefrem som en følge af dommen i sag 27/78 — være en betingelse for, at beskyttelsesforanstaltningen er gyldig eller får retsvirkninger, at der forinden er givet meddelelse om den. Importafgifter, der ikke er hjemlet i forordning nr. 14/64, og som der ikke er givet meddelelse om, udgør dermed afgifter med tilsvarende virkning som en told, jf. den nævnte forordnings artikel 12, stk. 2, som gælder umiddelbart og for så vidt kan medføre, at de tilsvarende nationale bestemmelser ikke kan anvendes.