ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For at fastsætte den »rimelig[e] godtgørelse«, der skal betales i henhold til artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse, af en landbruger, som har udnyttet en beskyttet sort til produktion af formeringsmateriale, og som ikke har opfyldt de forpligtelser, der er fastsat i forordningens artikel 14, stk. 3, sammenholdt med artikel 8 i forordning nr. 1768/95 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94, som ændret ved forordning nr. 2605/98, skal der som beregningsgrundlag anvendes det beløb, der skal betales for produktion på licens af formeringsmateriale af beskyttede sorter af den pågældende planteart i samme område.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Artikel 13, stk. 2, i protokol vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter de indtægter, herunder pension og godtgørelse for definitiv fratræden af tjenesten, som Unionen udbetaler til sine tjenestemænd og øvrige ansatte, eller forhenværende tjenestemænd og forhenværende ansatte, bliver medregnet ved beregningen af loftet for en skat såsom formueskatten.

Det forhold, at der opkræves en national skat som formueskatten samtidig med, at de indtægter, som udbetales af Unionen, og som er fritaget for national beskatning, medregnes ved fastlæggelsen af det endelige beløb på denne skat, svarer nemlig til en indirekte beskatning af disse indtægter i strid med protokollens artikel 13, stk. 2. Ligeledes er den omstændighed, at formueskattens loft har til formål at begrænse dennes konfiskatoriske virkning og omfatte hele den skattepligtige persons reelle bidragskapacitet, ikke af en sådan art, at den kan tillade den i strid med protokollens artikel 13, stk. 2, indirekte beskatning af de indtægter, som udbetales af Unionen til dennes tjenestemænd eller øvrige ansatte.

Idet de indtægter, som udbetales af Unionen, og som er underlagt dennes beskatning, hverken kan beskattes direkte eller indirekte af en medlemsstat, og idet de ikke henhører under medlemsstaternes suverænitet på skatteområdet, er den person, der modtager sådanne indtægter, af retssikkerhedshensyn ligeledes fritaget for enhver forpligtelse til at angive beløbet på disse til en medlemsstats myndigheder. Når det er sagt, står det en medlemsstat frit for at fastsætte et loft for en skat som formueskatten, blot en sådan ordning er i overensstemmelse med EU-retten, navnlig protokollens artikel 13.

(jf. præmis 28-32 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Statsstøtte – begreb – retlig karakter – fortolkning på grundlag af objektive elementer

(Art. 107, stk. 1, TEUF)

2. Statsstøtte – begreb – foranstaltningens selektive karakter – undtagelse fra den almindelige beskatningsordning – begrundelse med hensyn til karakteren og opbygningen af systemet – bevisbyrde

(Art. 107, stk. 1, TEUF)

3. Appel – anbringender – retlig fejl – kvalificering af en foranstaltning som statsstøtte – Retten ikke foretaget en fuldstændig prøvelse til trods for, at det ikke er blevet fastslået, at de bedømmelser, som skal efterprøves, er af teknisk eller kompleks karakter

(Art. 107, stk. 1, TEUF og 256 TEUF)

4. Appel – appellanten givet medhold – appelinstansens endelige afgørelse af sagen – betingelse – sagen moden til påkendelse – begreb

(Domstolens statut, art. 61, stk. 1)

5. Statsstøtte – begreb – foranstaltningens selektive karakter – undtagelse fra den almindelige beskatningsordning – begrundelse med hensyn til karakteren og opbygningen af systemet – bedømmelseskriterier – ordning for justering af aktivers skattemæssige værdi i banksektoren

(Art. 107, stk. 1, TEUF)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 100)

2. Begrebet statsstøtte omfatter ikke de statslige foranstaltninger, som indfører en sondring mellem virksomheder og derfor på forhånd er selektive, når denne sondring følger af det afgiftssystems karakter eller opbygning, som foranstaltningerne er en del af. Det påhviler den medlemsstat, der indfører en sådan differentiering af virksomheder for så vidt angår afgifter, at påvise, at den virkelig er berettiget ud fra det pågældende afgiftssystems karakter eller opbygning.

(jf. præmis 101, 120 og 121)

3. Selv om Retten er forpligtet til at foretage en fuldstændig prøvelse af den af Kommissionen foretagne kvalificering som statsstøtte og således til at undersøge, om den sondring mellem virksomheder, som følger af en beskatningsordning, skyldes karakteren og opbygningen af det skattesystem, som den er en del af, er dens prøvelse begrænset med hensyn til spørgsmålet, om en foranstaltning er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF, når Kommissionens bedømmelse er af teknisk eller kompleks karakter. Retten skal imidlertid have fastslået, at bedømmelsen er af teknisk eller kompleks karakter, idet den ellers begår en ved retlig fejl ved at undlade at foretage en fuldstændig prøvelse.

(jf. præmis 102-104)

4. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 106 og 107)

5. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 136 og 137)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – tidsmæssigt anvendelsesområde – medlemsstat, der tiltrådte Den Europæiske Union i 2004 – anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser – begrundelse for afslag – anmodning om fuldbyrdelse af en i en anden medlemsstat afsagt retsafgørelse i den medlemsstat, som anmodningen er rettet til, inden forordningens ikrafttræden i den medlemsstat, hvortil anmodningen er rettet – begrebet »ikrafttræden« som omhandlet i forordningens artikel 66, stk. 2 – nødvendigheden af en gennemførelse i både domsstaten og den medlemsstat, hvortil anmodningen er rettet, på tidspunktet for afsigelsen af den relevante retsafgørelse – forordningens anvendelighed udelukkende i perioden efter disse gennemførelser

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 66, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 66, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det, for at denne forordning finder anvendelse med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse, er nødvendigt, at forordningen på tidspunktet for afsigelsen af denne retsafgørelse var i kraft i både domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen er rettet til.

Anvendelse af de i forordning nr. 44/2001 fastsatte forenklede regler om anerkendelse og fuldbyrdelse, der navnlig beskytter sagsøgeren ved at gøre det muligt for denne at opnå en hurtig, sikker og effektiv fuldbyrdelse af den i domsstaten til fordel for sagsøgeren afsagte retsafgørelse, kan nemlig kun begrundes i det omfang, hvor den afgørelse, som skal anerkendes eller fuldbyrdes, er blevet truffet i overensstemmelse med samme forordnings kompetenceregler, der beskytter sagsøgtes interesser, navnlig for så vidt som sidstnævnte i princippet ikke kan sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat end den, hvor sagsøgte har bopæl.

Når sagsøgte har bopæl i en stat, der hverken på datoen for anlægget af søgsmålet eller på datoen for afsigelsen af retsafgørelsen endnu var blevet medlem af EU, og sagsøgte derfor ved anvendelse af forordning nr. 44/2001 anses for at have bopæl i et tredjeland, er denne balance mellem parternes interesser imidlertid ikke længere sikret. I øvrigt indeholder forordning nr. 44/2001 bestemte mekanismer, der under den indledende procedure i domsstaten sikrer beskyttelsen af sagsøgtes rettigheder, men disse finder kun anvendelse, når sagsøgte har bopæl i en EU-medlemsstat. Det følger således af såvel tilblivelsen af artikel 66 i forordning nr. 44/2001 som opbygningen af og formålet med nævnte artikel, at det i denne bestemmelse fastsatte begreb, »ikrafttræden«, skal forstås som værende den dato, fra hvilken denne forordning finder anvendelse i begge de pågældende medlemsstater.

(jf. præmis 27-29 og 33 samt domskonkl.)
Et statsoverhoved, der er statsborger i en medlemsstat, har ubestrideligt status som unionsborger, hvilket i medfør af artikel 21 TEUF giver en grundlæggende og individuel ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaterne og i gennemførelsesbestemmelserne hertil.

Sådanne begrænsninger kan ligeledes være baseret på de relevante regler i international ret, eftersom denne ret udgør en del af Unionens retsorden.

For så vidt som et statsoverhoved, på grundlag af almindelige, internationale sædvaneretlige regler såvel som multilaterale konventionsregler, nyder en særlig status i internationale relationer, som bl.a. indebærer privilegier og immuniteter, kan en sådan særegenhed derfor adskille den person, der nyder denne status, fra alle andre unionsborgere, således at denne persons adgang til en anden medlemsstats område ikke er omfattet af de samme vilkår som dem, der finder anvendelse på andre borgere.

Følgelig kan den særegenhed, der følger af statussen som statsoverhoved, begrunde en begrænsning, baseret på international ret, i udøvelsen af den ret til bevægelighed, som artikel 21 TEUF tildeler vedkommende.

(jf. præmis 42-44, 46, 50 og 51)
I henhold til den undtagelse, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, litra b), i direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelse, er afskedigelsen af medarbejdere på en militærbase ikke omfattet af direktivets anvendelsesområde, uanset om der er tale om en militærbase, der tilhører et tredjeland. Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt specifikt at tage hensyn til det forhold, at der er tale om en militærbase, der tilhører et tredjeland, hvilket berører folkeretten.

Eftersom de væbnede styrker henhører under en offentlig administration eller en tilsvarende enhed, følger det klart af ordlyden af direktivets artikel 1, stk. 2, litra b), at de civile medarbejdere på en militærbase er omfattet af den undtagelse, der er fastsat i denne bestemmelse.

Med direktiv 98/59 tilsigtes det at forbedre beskyttelsen af arbejdstagerne og det indre markeds funktion. Selv om de væbnede styrkers dimension og funktion ganske vist har en indflydelse på beskæftigelsessituationen i en given medlemsstat, henhører de derimod ikke under betragtninger vedrørende det indre marked eller konkurrencen mellem virksomheder. Aktiviteter, såsom det nationale forsvar, der henhører under udøvelsen af beføjelser vedrørende offentlig myndighed, er principielt udelukket fra at blive anset for at være økonomisk virksomhed. I henhold til direktivets artikel 1, stk. 2, skal der på ingen måde foretages en sådan sondring mellem medlemsstaternes offentlige administrationer og tredjelandes administrationer.

(jf. præmis 34, 39 og 41-43)
Direktiv 89/106 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at det er til hinder for nationale bestemmelser, som uden videre undergiver markedsføring af byggevarer, der hidrører fra en anden medlemsstat, et krav om anbringelse af CE-mærkning.

Artikel 34 TEUF – 37 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, som uden videre undergiver markedsføring af byggevarer, der hidrører fra en anden medlemsstat, et krav om anbringelse af CE-mærkning.

En sådan bestemmelse skal nemlig fortolkes således, at den anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til artikel 34 TEUF og vil således for importøren være en hindring for de frie varebevægelser.

En sådan hindring kan ganske vist være begrundet i et af de hensyn til den almene interesse, som er opregnet i artikel 36 TEUF, eller af tvingende hensyn. I den forbindelse tilkommer det medlemsstaterne, når der ikke foreligger harmoniseringsbestemmelser, at fastlægge, i hvilket omfang de ønsker at sikre beskyttelsen af menneskers liv og sundhed, samt at fastlægge nødvendigheden af at kontrollere brugen af de omhandlede varer. En lovgivning, som automatisk og absolut forbyder markedsføring på det nationale område af varer, som lovligt markedsføres i andre medlemsstater, med den begrundelse, at nævnte varer ikke er forsynet med CE-mærkning, er imidlertid ikke forenelig med det krav om proportionalitet, som følger af EU-retten.

(jf. præmis 22, 26, 28 og 30 samt domskonkl. 2)
Artikel 3, stk. 2, litra e), i direktiv 2003/109 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding skal fortolkes således, at den omfatter to situationer, nemlig dels situationen for tredjelandsstatsborgere, der har taget ophold af årsager, der udelukkende er af midlertidig karakter, dels situationen for tredjelandsstatsborgere, hvis opholdstilladelse formelt er blevet begrænset.

Begrebet »opholdstilladelse, der formelt er blevet begrænset« omfatter herved ikke en tidsbegrænset opholdstilladelse, der meddeles en særlig persongruppe, og hvis gyldighed kan forlænges ubegrænset, uden at den dog giver udsigt til, at der kan opnås en tidsubegrænset opholdstilladelse, såfremt en sådan formel begrænsning ikke forhindrer, at tredjelandsstatsborgeren bliver fastboende i den omhandlede medlemsstat.

Tredjelandsstatsborgeres ophold, som er lovligt og eventuelt uafbrudt, men som ikke på forhånd afspejler en mulighed for, at disse tredjelandsstatsborgere kan blive fastboende på medlemsstaternes område, er nemlig udelukket fra anvendelsesområdet for direktivets artikel 3, stk. 2. Den omstændighed, at en opholdstilladelse indeholder en formel begrænsning, er derfor ikke i sig selv tilstrækkelig med henblik på at afgøre, om denne tredjelandsstatsborger kan blive fastboende i medlemsstaten, til trods for at der foreligger en sådan begrænsning. En opholdstilladelse, der formelt er begrænset i henhold til national ret, men hvis formelle begrænsning ikke forhindrer, at den omhandlede tredjelandsstatsborger bliver fastboende, kan således ikke kvalificeres som en formelt begrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 3, stk. 2, litra e), i direktiv 2003/109, da virkeliggørelsen af de formål, som direktivet forfølger – hovedsageligt integration af tredjelandsstatsborgere, der er fastboende i medlemsstaterne – ellers bringes i fare, og direktivet dermed fratages sin effektive virkning.

(jf. præmis 38, 45, 47, 50, 51 og 56 samt domskonkl.)
For at opfylde målet om miljøbeskyttelse i henhold til direktiv 91/271 om rensning af byspildevand skal begrebet »tilstrækkelig funktionsduelighed« i direktivets artikel 10, også selv om det ikke er kvantificeret, fortolkes på den måde, at alt byspildevand skal opsamles og renses under normale klimatiske forhold og under hensyntagen til sæsonbestemte svingninger. Følgelig kan manglende rensning af byspildevand kun accepteres, såfremt der er tale om forhold ud over det sædvanlige, og regelmæssige udledninger af urenset byspildevand er i strid med direktiv 91/271.

EU-lovgiver har i øvrigt i fodnote 1 i litra A i bilag I til direktivet anerkendt, at der forekommer situationer, hvor alt byspildevand ikke kan indsamles eller renses. Udtrykket »usædvanlige, kraftige regnskyl« er kun nævnt i fodnoten som et eksempel. Formålet med direktiv 91/271 tillader imidlertid ikke, at der ved sådanne andre forhold er tale om sædvanlige forhold, der indtræder løbende, så meget desto mere som brugen af ordet »usædvanlig« indebærer, at undladelse af at indsamle eller rense spildevand ikke må forekomme under sædvanlige forhold. Det kan således ikke tillades, at udledninger kan ske, når der ikke foreligger usædvanlige forhold.

(jf. præmis 53, 54 og 56-59)
Artikel 11, stk. 1, litra a), i direktiv 90/434 om en fælles beskatningsordning ved fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter tildeling af de skattefordele, der i overensstemmelse med dette direktivs bestemmelser finder anvendelse på en spaltning, gøres betinget af, at den til denne transaktion knyttede ansøgning indgives inden for en bestemt frist. Vilkårene for anvendelsen af denne frist, og navnlig fastlæggelsen af dennes begyndelsestidspunkt, skal imidlertid være tilstrækkeligt præcise, klare og forudsigelige til, at de skattepligtige kan have kendskab til, hvilke rettigheder de har, og til, at de kan nyde de skattefordele, der er fastsat ved dette direktivs bestemmelser.

(jf. præmis 37 og domskonkl.)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den i medfør af en medlemsstats lovgivning pålagte forpligtelse – hvorefter modtageren af tjenesteydelser skal indeholde kildeskat i de vederlag, der udbetales til tjenesteydere, som er etableret i en anden medlemsstat, mens en sådan forpligtelse ikke foreligger for så vidt angår vederlag, der udbetales til tjenesteydere, som er etableret i den omhandlede medlemsstat – udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i denne bestemmelse, for så vidt som den for modtageren af tjenesteydelserne medfører en ekstra administrativ byrde og de hertil knyttede ansvarsmæssige risici. Forpligtelsen til at foretage en sådan indeholdelse kan nemlig gøre grænseoverskridende tjenester mindre attraktive for hjemmehørende modtagere af tjenesteydelser end de tjenesteydelser, som leveres af hjemmehørende tjenesteydere, og afholde nævnte modtagere fra at anvende ikke-hjemmehørende tjenesteydere.

Med henblik på at bedømme, om tjenesteydelsesmodtagerens forpligtelse til at indeholde kildeskat, for så vidt som den medfører en ekstra administrativ byrde og de hertil knyttede ansvarsmæssige risici, udgør en ved artikel 56 TEUF forbudt restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, er det ikke relevant at vide, om den ikke-hjemmehørende tjenesteyder kan trække den skat, der indeholdes af den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, fra i den skat, som skal erlægges i den medlemsstat, hvor nævnte tjenesteyder er etableret.

(jf. præmis 28, 32, 34, 54 og 57 samt domskonkl. 1 og 3)
Ordene »i fuld uafhængighed« i artikel 28, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at tilsynsmyndigheder, der er kompetente med hensyn til behandling af personoplysninger, skal være uafhængige, således at de har mulighed for at udøve deres funktioner uden udefrakommende påvirkning. I denne henseende er den omstændighed, at en sådan myndighed har en funktionel uafhængighed, idet dens medlemmer er uafhængige og ikke bundet af nogen instrukser i udøvelsen af deres hverv, ikke i sig selv tilstrækkelig til at sikre tilsynsmyndigheden mod enhver udefrakommende påvirkning. Den uafhængighed, som kræves i medfør af nævnte artikel 28, stk. 1, andet afsnit, har imidlertid til formål at udelukke ikke alene direkte indflydelse i form af instrukser, men også enhver form for indirekte indflydelse, der vil kunne påvirke tilsynsmyndighedens afgørelser. Ydermere, henset til den rolle som vogter af retten til privatlivets fred, som tilsynsmyndighederne varetager, kræver nævnte artikel 28, stk. 1, andet afsnit, at deres beslutninger, og således også myndighederne selv, står uden for enhver mistanke om partiskhed.

For at kunne opfylde uafhængighedskriteriet i artikel 28, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger har en national tilsynsmyndighed ikke brug for en selvstændig budgetpost i lighed med den, som er fastsat ved artikel 43, stk. 3, i forordning nr. 45/2001 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger. Medlemsstaterne er således ikke forpligtet til i deres nationale lovgivning at overtage lignende bestemmelser som dem, der er indeholdt i kapitel V i forordning nr. 45/2001, for at sikre deres tilsynsmyndighed(s/ers) fulde uafhængighed, og kan dermed bestemme, at i budgetmæssig henseende henhører tilsynsmyndigheden under et bestemt ministerområde. Imidlertid må tildeling af udstyr og personalemæssige ressourcer, som er nødvendige for en sådan myndighed, ikke forhindre den i at udøve sine funktioner »i fuld uafhængighed«, som omhandlet i artikel 28, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 95/46.

(jf. præmis 58)
Artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 98/80, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstats skatte- og afgiftsmyndigheder gør merværdiafgiftsfritagelsen for en levering inden for Fællesskabet betinget af, at leverandøren angiver erhververens merværdiafgiftsregistreringsnummer, dog under den forudsætning, at afslaget på at indrømme denne fritagelse ikke alene begrundes med, at denne forpligtelse ikke er blevet opfyldt, når leverandøren – efter at have truffet alle de foranstaltninger, som med rimelighed kan kræves af ham – ikke er i stand til i god tro at angive dette registreringsnummer, og når han i øvrigt er fremkommet med andre oplysninger, som i tilstrækkelig grad kan godtgøre, at erhververen er en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab under den omhandlede transaktion.

Ud over betingelserne vedrørende status som afgiftspligtig person, overdragelse af retten til som ejer at råde over et gode og den fysiske flytning af goderne fra en medlemsstat til en anden, kan der ikke kræves nogen andre betingelser opfyldt for at anse en transaktion for levering eller erhvervelse af goder inden for Fællesskabet. For at en leverandør kan indrømmes fritagelse i henhold til sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, kan det således ikke pålægges ham at fremføre beviser for pålæggelsen af afgifter på erhvervelsen inden for Fællesskabet af de pågældende goder.

(jf. præmis 55 og 58 samt domskonkl.)
Bestemmelserne i forordning nr. 1193/2009 om berigtigelse af forordning nr. 1762/2003, nr. 1775/2004, nr. 1686/2005 og nr. 164/2007 og om fastsættelse af produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsåret 2002/03, 2003/04, 2004/05, 2005/06, med undtagelse af artikel 3, som allerede er blevet annulleret som følge af Den Europæiske Unions Rets annullation af artikel 2 i forordning nr. 1686/2005 om fastsættelse for produktionsåret 2004/05 af produktionsafgifterne samt koefficienten for tillægsafgiften for sukker ved dom af 29. september 2011, Polen mod Kommissionen (sag T-4/06), er ugyldige, eftersom de, for så vidt som de i praksis medfører, at det samlede anslåede tab i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 15, stk. 1, litra e), i grundforordning nr. 1260/2001 om den fælles markedsordning for sukker, på forhånd fastsættes til et beløb, der er større end de med restitutionerne forbundne omkostninger, går ud over formålet med nævnte grundforordning og navnlig en rimelig finansiering af omkostningerne ved afsætningen af Fællesskabets overskudsproduktion.

(jf. præmis 39, 53 og 54 samt domskonkl. 1)
En medlemsstat, der vedtager og opretholder bestemmelser vedrørende indkomstbeskatning af juridiske personer, som finder anvendelse i tilfælde af, at et indenlandsk selskab flytter sit vedtægtsmæssige hjemsted og sin faktiske ledelse til en anden medlemsstat, eller i tilfælde af, at et selskab, der ikke er hjemmehørende i medlemsstaten, overfører en del af eller alle de aktiver, der er knyttet til et fast driftssted i denne medlemsstat, fra medlemsstaten til en anden medlemsstat, og som foreskriver umiddelbar beskatning af urealiserede kapitalgevinster af de pågældende aktiver, men ikke af urealiserede kapitalgevinster som følge af rent nationale transaktioner, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF. Et sådant selskab straffes således økonomisk, sammenlignet med et selskab, der henhører under samme medlemsstats lovgivning, og som begrænser tilsvarende transaktioner til medlemsstatens område, uden at denne forskelsbehandling kan begrundes med, at situationerne er objektivt forskellige.

(jf. præmis 27-29 og 35 samt domskonkl.)