ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vejafgiftslovens § 29a, stk. 1, 4, 6 og 7, som med virkning fra den 9. november 2014 er indføjet i denne lov ved lov nr. LIV af 2014, bestemmer:

»(1) I de i stk. 2-4 omhandlede tilfælde bliver de ansøgere, som i henhold til bestemmelserne i stk. 6 og 7 indgiver en ansøgning (herefter »ansøgningen«) til det organ, der har fået tildelt opgaven med at opkræve vejafgiften (herefter »den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften«), i medfør af bestemmelserne i denne lov fritaget for betaling af den bøde, de er blevet pålagt som følge af enhver uberettiget vejbenyttelse som omhandlet i § 14, litra a), der måtte have fundet sted i tidsrummet fra den 1. juli 2013 til den 31. marts 2014.

[…]

(4) Ansøgeren bliver på grundlag af en ansøgning, der indgives i medfør af stk. 7, fritaget for betaling af den bøde, der er blevet pålagt for overtrædelse af bestemmelserne i § 14, litra a), såfremt pålæggelsen af bøden har fundet sted på en afgiftsbelagt vejstrækning eller på en tilkørselsvej til en sådan – inden for det tidsrum, hvor vignetten er gyldig, og i højst ét tilfælde på et givent kontrolsted i hver kørselsretning – som ud fra vejnettets opbygning rent funktionelt anses for at løbe parallelt med den strækning, hvortil det pågældende køretøj havde en kørselstilladelse i det samme tidsrum, og såfremt denne tilladelse faktisk ikke er blevet benyttet inden for det tidsrum, hvor den var gyldig.

[…]

(6) Ud over bestemmelserne i stk. 2-4 er det et krav for at opnå bødefritagelse, at ansøgeren inden indgivelsen af ansøgningen for hver bøde har indbetalt serviceomkostninger på 12000 HUF [ca. 39 EUR] inklusive merværdiafgift til den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften, og at vedkommende godtgør denne indbetaling på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen. […]

(7) Ansøgningen kan indgives indtil 60 dage efter ikrafttrædelsen af lov nr. LIV af 2014 om ændring af [vejafgiftsloven]. På grundlag af den indgivne ansøgning, og forudsat at ansøgningens indhold er i overensstemmelse med bestemmelserne i denne lov og ikke afviger fra oplysningerne i den database, som forvaltes af den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften, udsteder sidstnævnte en attest med angivelse af, om ansøgeren kan fritages for betaling af bøden, idet der henses til, om vedkommende har opfyldt bestemmelserne i stk. 2-4. En sådan attest udstedes ikke, hvis oplysningerne i ansøgningen ikke er i overensstemmelse med oplysningerne i den database, som forvaltes af den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften. Den ansvarlige for opkrævning af vejafgiften udsteder attesten inden for 120 dage efter modtagelsen af ansøgningen. […]«
28

I det foreliggende tilfælde skal det blot bemærkes, at i forbindelse med de bestemmelser i konkursloven, som regulerer proceduren til eftergivelse af gæld, befinder de personer, der ikke gives ret til at drage fordel af denne procedure, enten fordi de ikke falder inden for anvendelsesområdet for proceduren, eller fordi betingelserne i lovens artikel 142 ikke er opfyldt, sig ikke i en faktisk og retlig situation, som kan sammenlignes med den, som de personer, der kan drage fordel af proceduren, befinder sig i, henset til formålet med disse bestemmelser, der, som det fremgår af denne doms præmis 10 og 12 samt 21 og 22, er at give konkursramte fysiske personer, der er debitorer i god tro, mulighed for at genoptage en iværksættervirksomhed ved at blive fritaget for gæld, der ikke blev afviklet under den konkursbehandling, som personen har været genstand for.
21

Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at de sproglige versioner af Dublin III-forordningen er forskellige. Selv om den tyske eller franske sprogversion af denne bestemmelse kræver, at de objektive kriterier for vurderingen af en risiko for, at den pågældende vil forsvinde, er fastsat ved lov, kræver andre sprogversioner, at de nævnte kriterier defineres »retligt«, således at rækkevidden af udtrykket »lovfæstet« ikke klart fremgår af denne bestemmelses ordlyd. Den forelæggende ret har desuden anført, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anlægger en vid fortolkning af udtrykket »lov«, således at dette udtryk efter dennes opfattelse ikke kun vedrører lovgivning, men også omfatter andre retskilder (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 24.4.1990, Kruslin mod France, CE:ECHR:1990:0424JUD001180185, præmis 29). I forbindelse med frihedsberøvelse af personer med ulovligt ophold fremgår det af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 9. juli 2009, Mooren mod Tyskland (CE:ECHR:2009:0709JUD001136403, præmis 76 og 90-97), at retsgrundlagets kvalitet, bl.a. for så vidt angår klarhed, tilgængelighed og forudsigelighed, skal vurderes.
61

Retten forkastede følgelig som åbenbart ugrundet i den appellerede kendelses præmis 66 appellanternes argument, der var fremført i forbindelse med det andet anbringende, hvorefter Kommissionen havde overskredet sin kompetence ved at kræve passende foranstaltninger og ved at gøre dem bindende i den omtvistede afgørelse, idet Retten fastslog, at appellanterne med urette havde anført, at Kommissionen havde krævet sådanne foranstaltninger og gjorde dem bindende i denne afgørelse, og i nævnte kendelses præmis 78-80 de argumenter, som var fremført i forbindelse med det fjerde og det sjette anbringende, hvormed appellanterne havde foreholdt Kommissionen, at den dels havde begået en retlig fejl og misbrugt sine beføjelser ved at kræve en ny definition af »socialt boligbyggeri« af de nederlandske myndigheder, dels at den anlagde en urigtig fortolkning af Kommissionens beslutning 2005/842/EF af 28. november 2005 om anvendelse af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 86, stk. 2, på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (EUT 2005, L 312, s. 67), ved at kræve en specifik definition af tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse.
Det pågældende direktivs artikel 12 med overskriften »Abonnentfortegnelser« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne gebyrfrit, og inden de medtages i fortegnelsen, underrettes om formålet med en trykt eller elektronisk abonnentfortegnelse, som er offentligt tilgængelig eller kan benyttes via oplysningstjenester, og hvori personoplysninger om abonnenterne kan medtages, og at de underrettes om andre anvendelsesmuligheder heraf på grundlag af søgefunktioner, som er indbygget i elektroniske udgaver af fortegnelsen.

2. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne får mulighed for at bestemme, om deres personoplysninger skal medtages i en offentlig fortegnelse, og i så fald hvilke, for så vidt sådanne oplysninger er relevante for formålet med fortegnelsen som angivet af udbyderen af fortegnelsen, samt mulighed for at kontrollere, få rettet eller slettet sådanne oplysninger. Det skal være gebyrfrit ikke at være medtaget i en offentlig abonnentfortegnelse og at få kontrolleret, rettet, eller slettet personoplysninger i den.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at abonnenter skal anmodes om supplerende samtykke til, at en offentlig fortegnelse anvendes til ethvert formål, der går ud over søgning efter adresseoplysninger om personer på grundlag af deres navn og eventuelt et minimum af andre identifikatorer.

[…]«
61

Retten forkastede følgelig som åbenbart ugrundet i den appellerede kendelses præmis 66 appellanternes argument, der var fremført i forbindelse med det andet anbringende, hvorefter Kommissionen havde overskredet sin kompetence ved at kræve passende foranstaltninger og ved at gøre dem bindende i den omtvistede afgørelse, idet Retten fastslog, at appellanterne med urette havde anført, at Kommissionen havde krævet sådanne foranstaltninger og gjorde dem bindende i denne afgørelse, og i nævnte kendelses præmis 78-80 de argumenter, som var fremført i forbindelse med det fjerde og det sjette anbringende, hvormed appellanterne havde foreholdt Kommissionen dels, at den havde begået en retlig fejl og misbrugt sine beføjelser ved at kræve en ny definition af »socialt boligbyggeri« af de nederlandske myndigheder, dels, at den havde anlagt en urigtig fortolkning af Kommissionens beslutning 2005/842/EF af 28. november 2005 om anvendelse af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 86, stk. 2, på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (EUT 2005, L 312 s. 67), ved at kræve en specifik definition af tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse.
39

Disse forhold godtgør, at REACH-forordningen tilsigter at forbeholde godkendelsesproceduren for bestemte stoffer, der er identificeret som særligt problematiske stoffer ikke alene på grund af omfanget af deres virkninger, der er farlige for menneskers sundhed eller miljøet, men også i betragtning af andre faktorer. Sidstnævnte kan – ud over sandsynligheden for, at et stofs alvorlige virkninger vil forekomme under normale anvendelsesforhold – omfatte vanskelighederne ved på korrekt vis at identificere og vurdere de risici, der knytter sig til disse stoffer, når det er umuligt med den nødvendige sikkerhed at fastlægge et afledt nuleffektniveau eller en PNEC-værdi (predicted no-effect concentration) eller den grad af samfundsmæssig bekymring, disse stoffer giver anledning til, antallet af berørte personer samt følgerne af disse virkninger for de berørte personers liv, herunder deres arbejdsliv.
Artikel 5 i direktiv 2004/38 med overskriften »Ret til indrejse« bestemmer:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

Unionsborgere kan ikke pålægges visumpligt eller en lignende forpligtelse ved indrejse.

2. Familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan kun pålægges pligt til at være i besiddelse af et indrejsevisum i overensstemmelse med [Rådets] forordning (EF) nr. 539/2001 [af 15. marts 2001 om fastlæggelse af listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum ved passage af de ydre grænser, og listen over de tredjelande, hvis statsborgere er fritaget for dette krav (EFT 2001, L 81, s. 1),] eller i givet fald den nationale lovgivning. Med henblik på dette direktiv medfører besiddelse af et gyldigt opholdskort jf. artikel 10, at sådanne familiemedlemmer er fritaget for kravet om visum.

Medlemsstaterne bistår disse personer med henblik på udstedelsen af de nødvendige visa. Disse visa udstedes så hurtigt som muligt efter en hasteprocedure og er gratis.

[…]«
43

Det bemærkes i denne forbindelse, at det fremgår af vedtægtens artikel 72, stk. 1, fjerde afsnit, at en del af det bidrag, der er nødvendigt til dækning af udgifterne til sygesikringen, bæres af den sikrede, idet dette bidrag dog ikke kan overstige 2% af dennes grundløn. Vedtægtens artikel 73, stk. 1, fastsætter, at tjenestemanden sikres fra tiltrædelsesdagen imod risiko for erhvervssygdomme og ulykker, og at han til sikring mod risici uden for tjenesten skal bidrage med indtil 0,1% af sin grundløn. Det fremgår ligeledes af vedtægtens artikel 83, stk. 2, at tjenestemanden bidrager med en tredjedel til finansieringen af pensionsordningen, idet dette bidrag fastsættes til en bestemt procentdel af grundlønnen.
39

Det skal for det andet bemærkes, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at det tilkommer Kommissionen at vælge det tidspunkt, hvor traktatbrudssøgsmålet anlægges. De overvejelser, der er afgørende for dette valg, har ikke betydning for, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling. De i artikel 258 TEUF fastsatte regler skal kunne finde anvendelse, uden at Kommissionen er forpligtet til at overholde en fastlagt frist, med forbehold af de situationer, hvor den omstændighed, at den administrative procedure strækker sig over usædvanlig lang tid, kan gøre det vanskeligere for den pågældende medlemsstat at tilbagevise Kommissionens argumentation og dermed indebære en tilsidesættelse af retten til forsvar. Det tilkommer den berørte medlemsstat at føre bevis for, at der foreligger en sådan usædvanlig varighed (jf. i denne retning dom af 16.4.2015, Kommissionen mod Tyskland, C-591/13, EU:C:2015:230, præmis 14).
Samme direktivs artikel 8, stk. 1 og 2, med overskriften »Lovregulerede erhverv« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at anvendelsen af kommerciel kommunikation, der er en del af eller udgør en informationssamfundstjeneste, som leveres af et medlem af et lovreguleret erhverv, er tilladt under overholdelse af faglige regler om især uafhængighed, værdighed, faglig etik samt tavshedspligt og loyalitet over for klienter og fagfæller.

2. Med forbehold af faglige sammenslutningers og organisationers uafhængighed tilskynder medlemsstaterne og Kommissionen faglige sammenslutninger og organisationer til at udarbejde adfærdskodekser på fællesskabsplan for nærmere at fastslå, hvilke oplysninger der kan gives med henblik på kommerciel kommunikation i overensstemmelse med stk. 1.«
48

Det følger af ovenstående betragtninger, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004, sammenholdt med 14. betragtning hertil, skal fortolkes således, at de »forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes«, som et luftfartsselskab er forpligtet til at træffe for at nedsætte eller hindre kollisionsrisikoen med fugle og derved blive fritaget for forpligtelsen til at udbetale kompensation til passagerer i henhold til forordningens artikel 7, omfatter forebyggende kontrolforanstaltninger, der forhindrer forekomsten af disse fugle, forudsat at sådanne forholdsregler teknisk og administrativt faktisk kan træffes af dette luftfartsselskab, at de ikke er urimeligt belastende for selskabet, og at dette selskab har godtgjort, at de omhandlede forholdsregler faktisk blev truffet i forhold til den flyvning, der kolliderede med en fugl, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at sikre sig er tilfældet.
20

Under disse omstændigheder har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager), Det Forenede Kongerige) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Står restaurations- og underholdningsydelser, der leveres af en uddannelsesinstitution til betalende medlemmer af offentligheden (som ikke er modtagere af hovedydelsen, der er undervisning), »i nær tilknytning« til levering af undervisning som omhandlet i […] artikel 132, stk. 1, litra i), [i direktiv 2006/112] under omstændigheder, hvor eleverne (som er modtagere af hovedydelsen, dvs. undervisning) bidrager til at tilvejebringe ydelserne i løbet af deres uddannelse som en væsentlig del heraf? 2) Er det ved fastsættelsen af, hvorvidt restaurations- og underholdningsydelser er omfattet af fritagelsen i artikel 132, stk. 1, litra i), [i direktiv 2006/112] som ydelser »i nær tilknytning« til uddannelse, af relevans a) at eleverne drager fordel af at være involveret i tilvejebringelsen af de pågældende ydelser snarere end af genstanden for ydelserne? b) at ydelserne ikke modtages eller forbruges hverken direkte eller indirekte af eleverne, men modtages og forbruges af de medlemmer af offentligheden, der betaler for dem, og som ikke er modtagere af hovedydelsen, der består i undervisning? c) at ydelserne ud fra den typiske modtager af ydelsernes synspunkt (dvs. de medlemmer af offentligheden, som betaler herfor) ikke repræsenterer et middel til at udnytte en anden ydelse på de bedst mulige betingelser, men et mål i sig selv? d) at leveringen af pågældende ydelser ud fra elevernes synspunkt ikke udgør et mål i sig selv, men deltagelsen i tilvejebringelsen af disse udgør et middel til bedre at udnytte hovedydelsen i form af undervisning? e) i hvilket omfang skal princippet om afgiftsneutralitet tages i betragtning?«
96

I denne forbindelse har appellanterne navnlig henvist til den omstændighed, at det europæiske marked for bananer på tidspunktet for overtrædelsen var underlagt en fælles markedsordning, som havde medført manglende fleksibilitet og en høj grad af gennemsigtighed med hensyn til mængder og priser, der på sigt tilskyndede konkurrenterne til at etablere forretningsforbindelser med hinanden. Appellanterne har tilføjet, at den omhandlede udveksling af oplysninger fandt sted lejlighedsvis, og at der ikke bestod nogen åbenbar tilknytning mellem tidspunktet for, hvornår denne kontakt fandt sted, og tidspunktet for de respektive prisfastsættelser. Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at overtrædelsen alene involverede to konkurrenter på markedet, at Pacific Fruit Company Italy som pristager ikke kunne fastsætte priser over for sine kunder, og at det alene var en begrænset del af det europæiske marked for bananer, som var berørt.
17

For så vidt angår pålæggelse af bøderne fremgår følgende af den omtvistede beslutnings artikel 2: »For overtrædelsen […] på markedet for tinstabilisatorer […] pålægges følgende bøder: […] 4) [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals GmbH] og [Akcros Chemicals] hæfter in solidum for et beløb på 1580000 EUR […] 6) [Akzo Nobel] og [Akzo Nobel Chemicals GmbH] hæfter in solidum for et beløb på 9820000 EUR. 7) [Akzo Nobel] hæfter for et beløb på 1432700 EUR […] For overtrædelsen […] i [sektoren for ESBO/estere] pålægges følgende bøder: […] 21) [Akzo Nobel], [Akzo Nobel Chemicals BV] og [Akcros Chemicals] hæfter in solidum for et beløb på 2033000 EUR. […] 23) [Akzo Nobel] og [Akzo Nobel Chemicals BV] hæfter in solidum for et beløb på 3467000 EUR. 24) [Akzo Nobel] hæfter for et beløb på 2215303 EUR […]«
14

Under disse omstændigheder har Bundesarbeitsgericht (forbundsdomstol i arbejdsretlige sager, Tyskland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Er artikel 3 i […] direktiv 2001/23 […] til hinder for en national ordning, der bestemmer, at alle løn- og arbejdsvilkår, som i forbindelse med overdragelse af en virksomhed eller en bedrift egenhændigt og individuelt er aftalt i en arbejdskontrakt mellem overdrageren og arbejdstageren, skal overgå uændret til erhververen, som om han selv havde aftalt dem med den enkelte arbejdstager, når national lovgivning giver erhververen mulighed både for en tilpasning ved aftale og for en ensidig tilpasning? b) Hvis det første spørgsmål, [litra a)], samlet set eller med hensyn til en bestemt gruppe individuelt aftalte løn- og arbejdsvilkår i arbejdskontrakten mellem overdrageren og arbejdstageren besvares bekræftende: kan det af anvendelsen af direktiv 2001/23’s artikel 3 udledes, at visse egenhændigt aftalte arbejdsvilkår mellem overdrager og arbejdstager skal undtages fra den uændrede overførsel og tilpasses udelukkende på grundlag af overførslen af virksomheden eller bedriften? c) Hvis kriterierne i Domstolens svar på det første spørgsmål, [litra a) og b)], medfører, at en individuel henvisning, der er aftalt med den enkelte arbejdstager, hvorved visse bestemmelser i en kollektiv overenskomst egenhændigt gøres til en dynamisk del af en arbejdskontrakt, ikke overgår i uændret form til erhververen: i) gælder dette ligeledes, når hverken overdrageren eller erhververen er part i en kollektiv overenskomst eller tilhører en sådan part, dvs. når bestemmelserne i den kollektive overenskomst allerede før overførslen af virksomheden eller bedriften [ikke] fandt anvendelse på arbejdsforholdet, fordi der [ikke] i arbejdskontrakten var indgået en egenhændig aftale med overdrageren om en henvisningsklausul? ii) Hvis [det første] spørgsmål, [litra c), punkt i)], besvares bekræftende: gælder dette ligeledes, når overdrageren og erhververen er virksomheder i samme koncern? 2) Er [chartrets] artikel 16 […] til hinder for en national ordning, der er indført til gennemførelse af direktiv 77/187 eller [direktiv] 2001/23, og som bestemmer, at erhververen i forbindelse med en overførsel af en virksomhed eller bedrift er bundet til de arbejdsvilkår, som overdrageren egenhændigt og individuelt har aftalt med arbejdstageren før overførslen af bedriften, som om erhververen selv havde aftalt dem, [når] disse vilkår gør visse bestemmelser i en kollektiv overenskomst, der ellers ikke ville gælde for arbejdsforholdet, til en dynamisk del af en arbejdskontrakt, i det omfang national lovgivning giver erhververen mulighed både for en tilpasning ved aftale og for en ensidig tilpasning?«
51

På denne baggrund skal det tredje spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i direktiv 2002/46 og bestemmelserne i EUF-traktaten om varernes frie bevægelighed skal fortolkes således, at de er til hinder for, at den videnskabelige risikoevaluering, der er fastsat i dette direktivs artikel 5, stk. 1, litra a) – som skal foretages forud for fastsættelsen af de sikre maksimumsgrænser, og hvortil der bl.a. skal tages hensyn med henblik på fastsættelsen af de maksimale mængder, der er omhandlet i artikel 5 – alene foretages på grundlag af indenlandske videnskabelige anbefalinger, selv om nyere, internationale videnskabelige anbefalinger, der konkluderer, at det er muligt at fastsætte højere grænser, også er tilgængelige på tidspunktet for vedtagelsen af den omhandlede foranstaltning.
43

I denne sammenhæng er det i første betragtning til REACH-forordningen anført, at denne bør sikre navnlig varernes frie bevægelighed. I denne henseende har Domstolen præciseret, at denne frie bevægelighed vedrører det indre marked (jf. i denne retning dom af 17.3.2016, Canadian Oil Company Sweden og Rantén, C-472/14, EU:C:2016:171, præmis 32). I anden betragtning til denne forordning er det anført, at det indre marked for stoffer kun kan fungere effektivt, hvis kravene til stofferne ikke er væsentligt forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. Ifølge syvende betragtning til forordningen er det, for at bevare det indre markeds integritet og sikre et højt niveau for beskyttelsen af menneskers sundhed, navnlig arbejdstagernes sundhed, og af miljøet, nødvendigt at sikre, at fremstillingen af stoffer i Fællesskabet er i overensstemmelse med fællesskabsretten, også når disse stoffer eksporteres.
Artikel 40, stk. 3-7, i direktiv 92/49 bestemte:

»3. Hvis de kompetente myndigheder i en medlemsstat konstaterer, at et selskab, der på denne medlemsstats område har en filial eller driver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, overtræder de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det, henstiller de til det pågældende selskab at bringe disse ulovlige forhold til ophør.

4. Foretager vedkommende selskab sig ikke det nødvendige, giver de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom. Disse træffer snarest muligt alle nødvendige foranstaltninger med henblik på, at det pågældende selskab bringer de ulovlige forhold til ophør. De kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat underrettes om arten af disse foranstaltninger.

5. Hvis selskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige, eller den pågældende medlemsstat ikke træffer nogen foranstaltninger, fortsat overtræder de retsregler, der gælder i den pågældende medlemsstat, kan denne, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom, træffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller standse yderligere overtrædelser og, såfremt det er strengt nødvendigt, forbyde selskabet at indgå flere forsikringsaftaler på dens område. Medlemsstaterne drager omsorg for, at det på deres område er muligt at give forsikringsselskaberne de nødvendige meddelelser.

6. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til i nødstilfælde at træffe egnede forholdsregler for at forhindre lovovertrædelser på deres område. Dette indebærer også mulighed for at forhindre et forsikringsselskab i at fortsætte med at indgå nye forsikringsaftaler på deres område.

7. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner ved overtrædelser på deres område.«