Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – Unionens regler – anvendelse – de nationale konkurrencemyndigheders kompetence – grænser

(Art. 101 TEUF og 102 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 5 og 10)

2. Institutionernes retsakter – forordninger – umiddelbar anvendelighed – artikel 5 i forordning nr. 1/2003 – følger

(Art. 102 TEUF og 288 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 5, stk. 2)

Sammendrag

1. Ifølge artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan de nationale konkurrencemyndigheder, når de på grundlag af deres oplysninger finder, at betingelserne for et forbud ikke er opfyldt, beslutte, at der ikke er nogen grund til, at de griber ind.

Bestemmelsens ordlyd angiver tydeligt, at i denne situation er de nationale konkurrencemyndigheders kompetence begrænset til, at de kan vedtage beslutninger om ikke at gribe ind.

Denne begrænsning af de nationale konkurrencemyndigheders beføjelser støttes af fastlæggelsen af Kommissionens beslutningskompetence, hvis der ikke er tale om tilsidesættelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF. Ifølge artikel 10 i forordning nr. 1/2003 kan Kommissionen ved beslutning fastslå, at artikel 81 EF og 82 EF ikke finder anvendelse.

14. betragtning til forordningen præciserer, at en sådan deklaratorisk beslutning fra Kommissionen kan vedtages »i særlige tilfælde«. Formålet hermed er ifølge betragtningen »at klargøre retstilstanden og sikre, at retsreglerne anvendes på en ensartet måde i Unionen, navnlig i forbindelse med nye typer aftaler eller praksis, som ikke er blevet afgjort i retspraksis og administrativ praksis«.

Med henblik på at sikre en sammenhængende anvendelse af konkurrencereglerne i medlemsstaterne er der desuden inden for rammerne af det almindelige princip om loyalt samarbejde ved forordningen blevet indført en mekanisme for samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder.

Såfremt det tillades de nationale konkurrencemyndigheder at afgøre, at artikel 102 TEUF ikke er tilsidesat, ville det være til fare for det samarbejdssystem, som er indført ved forordningen, og ville gribe ind i Kommissionens kompetence.

En sådan en »negativ« beslutning om realiteten risikerer nemlig at skade den ensartede anvendelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF, hvilket er et af forordningens mål som fremhævet i første betragtning, da den kan hindre Kommissionen i efterfølgende at fastslå, at den pågældende praksis udgør en tilsidesættelse af disse bestemmelser i EU-retten.

Det fremgår dermed såvel af forordningens ordlyd og opbygning som af dens mål, at det er forbeholdt Kommissionen at fastslå, at artikel 102 TEUF ikke er tilsidesat, selv om denne artikel anvendes under en procedure, der gennemføres af en national konkurrencemyndighed.

Artikel 5 i forordning nr. 1/2003 skal derfor fortolkes således, at den er til hinder for, at en national konkurrencemyndighed – når den med henblik på at anvende artikel 102 TEUF undersøger, om betingelserne for at anvende denne artikel er opfyldt, og efter undersøgelsen er af den opfattelse, at misbrug ikke har fundet sted – kan vedtage en beslutning, som fastslår, at denne artikel ikke er tilsidesat.

(jf. præmis 22-30 og domskonkl. 1)

2. Da artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 gælder umiddelbart i alle medlemsstater, jf. artikel 288 TEUF, er den i det foreliggende tilfælde til hinder for anvendelse af en national bestemmelse, hvorefter proceduren vedrørende anvendelse af artikel 102 TEUF afsluttes ved en beslutning, som fastslår, at denne artikel ikke er tilsidesat.

(jf. præmis 34 og 35 samt domskonkl. 2)