Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 18. marts 1999. - Anton Feyrer mod Landkreis Rottal-Inn. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Tyskland. - Direktiv 85/73/EØF - Afgifter vedrørende sundhedsmæssig undersøgelse og kontrol af fersk kød - Direkte virkning. - Sag C-374/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05153



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tyskland) anmodet Domstolen om en fortolkning af visse faellesskabsbestemmelser vedroerende harmonisering af de afgifter, der opkraeves for sundhedsmaessig undersoegelse paa slagterierne. Domstolen anmodes navnlig om at afgoere, om visse bestemmelser i Raadets direktiv 85/73/EOEF af 29. januar 1985 om finansiering af sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed og fjerkraekoed (1), som aendret ved Raadets direktiv 93/118/EF af 22. december 1993 (2) (berigtiget i EFT 1994 L 280, s. 91, herefter »direktivet«), som ikke er gennemfoert i den nationale retsorden inden for den fastsatte frist, har direkte virkning.

Den relevante faellesskabslovgivning

2 Direktivet har til formaal at harmonisere reglerne for finansiering af den sundhedsmaessige undersoegelse og kontrol i slagterierne (3) og at undgaa konkurrencefordrejning, der skyldes, at de afgifter, der skal opkraeves for denne undersoegelse og kontrol, nedsaettes eller afskaffes (4).

3 Ifoelge direktivets artikel 1, stk. 1, skal medlemsstaterne opkraeve en EF-afgift til daekning af udgifterne til sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af koed som omhandlet i diverse faellesskabsdirektiver.

4 I samme bestemmelses stk. 2 fastlaegges det, hvad disse udgifter omfatter. Det bestemmes saaledes: »De i stk. 1 naevnte afgifter fastsaettes saaledes, at de daekker de omkostninger, som den kompetente myndighed har i forbindelse med

- loenninger, herunder arbejdsgiverbidrag til sociale ordninger

- administrationsudgifter, hvortil kan henregnes de udgifter, der er noedvendige til kontrolpersonalets efter- og videreuddannelse

til gennemfoerelse af de undersoegelser og den kontrol, der er omhandlet i stk. 1.«

5 Stoerrelsen af disse udgifter er noeje fastlagt i kapitel I, nr. 1, i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1, og varierer bl.a. efter dyrets art, dets alder og vaegt.

6 I direktivets artikel 2, stk. 3, bestemmes det endvidere: »En medlemsstat kan opkraeve beloeb, der er stoerre end EF-afgifterne, forudsat at den samlede afgift, som medlemsstaten opkraever, ikke overstiger de faktiske undersoegelsesudgifter.«

7 I kapitel I, nr. 4, i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1, angives de forskellige tilfaelde, hvor en stat kan forhoeje afgifterne. Bestemmelsen lyder saaledes:

»Medlemsstaterne kan til daekning af hoejere omkostninger

a) forhoeje de i nr. 1 og i nr. 2, litra a), fastsatte beloeb for en given virksomheds vedkommende.

Betingelserne herfor kan ... vaere foelgende:

...

b) opkraeve en saerafgift svarende til de faktiske omkostninger.«

8 Disse bestemmelser er traadt i kraft den 1. januar 1994 (direktivets artikel 3, stk. 1).

Den relevante nationale lovgivning

9 Fleischhygienegesetz (lov om sundhedsmaessig kontrol af koed) af 18. december 1992 (5) bestemmer i artikel 24, stk. 1, i den affattelse, der fandt anvendelse paa det tidspunkt, hvor de anfaegtede afgoerelser i hovedsagen blev truffet (6), at de afgiftspligtige foranstaltninger fastlaegges i delstaternes lovgivning, og at afgifterne fastsaettes »i henhold til Raadets direktiv 85/73/EOEF af 29. januar 1985 om finansiering af sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed og fjerkraekoed (EFT L 32, s. 14) og retsakter udstedt af Det Europaeiske Faellesskabs organer paa grundlag af dette direktiv ...« (samme bestemmelses stk. 2).

10 Bayerisches Gesetz zur Ausfuehrung des Fleischhygienegesetzes (lov til gennemfoerelse af Fleischhygienegesetz, herefter »AGFIHG«) af 24. august 1990 (7), som er den gaeldende lov i den delstat, hovedsagen vedroerer, bemyndiger bl.a. de lokale myndigheder (Landkreise) til i vedtaegter at fastlaegge de foranstaltninger, der er afgiftspligtige i deres omraade. Paa grundlag heraf har den kompetente lokale myndighed, Landkreis Rottal-Inn, udstedt Satzung ueber die Erhebung von Gebuehren und Auslagen fuer Amtshandlungen im Vollzug fleischhygienischer Vorschriften (vedtaegt om opkraevning af afgifter for myndighedernes foranstaltninger til gennemfoerelse af sundhedsmaessige forskrifter for koed) af 20. august 1997 (8) (herefter »vedtaegten«), der er traadt i kraft med virkning fra den 1. januar 1994, og som er retsgrundlaget for de anfaegtede afgoerelser.

11 Ifoelge AGFIHG's artikel 3, stk. 1, baerer delstatens kompetente myndigheder de udgifter, der opstaar i forbindelse med udfoerelsen af de opgaver, der er overdraget til dem, bl.a. naar de driver centre, hvor der foretages veterinaerkontrol.

12 I forbindelse med de befoejelser, som saaledes er overdraget til dem, skal de lokale myndigheder imidlertid overholde forud fastsatte kriterier. I henhold til AGFIHG's artikel 3, stk. 2, fastsaetter de »i vedtaegter gaeldende for deres omraade ensartede regler om de foranstaltninger, der er afgiftspligtige i FlHG § 24, stk. 1's forstand, og de fastsaetter for deres omraade - saerskilt fra afgifterne for benyttelse af slagterier - ensartede, omkostningsdaekkende afgifter i henhold til FlHG § 24, stk. 2.«

13 De forskellige afgiftspligtige foranstaltninger er opregnet i vedtaegten.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

14 Anton Feyrer, som driver en slagterforretning i Landkreis Rottal-Inn og selv foretager slagtninger, har anfaegtet stoerrelsen af de afgifter, han er blevet afkraevet for sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af koed foretaget af de kompetente myndigheder i 1995.

15 Efter hans opfattelse kan myndighederne ikke paalaegge ham at betale afgifter med et stoerre beloeb end det faste beloeb, der er fastsat i nr. 1 i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1. Han har imidlertid ikke bestridt, at de afgifter, der blev paalagt ham, svarede til de udgifter, Landkreis Rottal-Inn faktisk havde afholdt til undersoegelserne.

16 Landkreis Rottal-Inn er af den opfattelse, at formaalet med direktivet ikke er at harmonisere afgiftsbeloebene, men at medlemsstaterne tvaertimod kan opkraeve hoejere afgifter end de faste beloeb, naar disse er lavere end de udgifter, veterinaermyndigheden faktisk har afholdt til undersoegelsen.

17 Den afgoerelse, der blev truffet af Bayerisches Verwaltungsgericht Regensburg, som sagen blev indbragt for i foerste instans, blev af Landkreis Rottal-Inn appelleret til Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, som har rejst spoergsmaalet, om Domstolens dom af 10. november 1992, Hansa Fleisch Ernst Mundt (9), kan overfoeres til den foreliggende sag. I denne sag blev Domstolen spurgt, om artikel 2, stk. 1, i Raadets beslutning 88/408/EOEF af 15. juni 1988 om stoerrelserne for den afgift, der i henhold til direktiv 85/73/EOEF skal opkraeves for sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed (10), hvori der fastsattes faste niveauer for afgiftsbeloebene for hver dyreart, er tilstraekkelig ubetinget og praecis.

18 I denne dom kendte Domstolen for ret: »Borgerne kan over for en medlemsstat paaberaabe sig artikel 2, stk. 1, i Raadets beslutning 88/408/EOEF ... for at modsaette sig, at der opkraeves afgifter, som er hoejere end de i denne bestemmelse hjemlede, naar de betingelser, som i beslutningen opstilles for, at de i artikel 2, stk. 1, fastsatte afgifter kan forhoejes, ikke er opfyldt. Artikel 2, stk. 1, i beslutning 88/408/EOEF kan dog kun goeres gaeldende for at modsaette sig afgiftsopkraevninger, som er udstedt efter, at fristen i beslutningens artikel 11 er udloebet« (11).

19 Den forelaeggende ret har fastslaaet, at ordlyden af bestemmelserne vedroerende medlemsstaternes mulighed for at fravige de faste beloeb i opadgaaende retning er aendret ved direktiv 93/118. Det gaelder bl.a. for nr. 4, litra b), i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1.

20 Da Bayerischer Verwaltungsgerichtshof var i tvivl om betydningen og raekkevidden af dommen i sagen Hansa Fleisch Ernst Mundt og om fortolkningen af de nye bestemmelser i direktiv 93/118, som har direkte relevans for afgoerelsen af den sag, der er indbragt for den, har den udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Kan en borger modsaette sig opkraevning af stoerre afgifter end de faste beloeb i henhold til nr. 1 i bilaget vedroerende artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv 85/73/EOEF, som affattet ved Raadets direktiv 93/118/EF, naar medlemsstaten ikke har gennemfoert direktiv 93/118/EF inden for gennemfoerelsesfristen?

2) Kan en medlemsstat, uden at yderligere betingelser er opfyldt, under henvisning til nr. 4, litra b), i bilaget vedroerende artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv 85/73/EOEF, som affattet ved Raadets direktiv 93/118/EF, opkraeve stoerre afgifter end de faste beloeb, saa laenge de opkraevede afgifter ikke overstiger de faktiske omkostninger?

3) Afhaenger medlemsstaternes befoejelse til at opkraeve et stoerre beloeb end EF-afgifterne i henhold til artikel 2, stk. 3, i Raadets direktiv 85/73/EOEF, som affattet ved Raadets direktiv 93/118/EF, af den samlede afgift, der opkraeves i hele medlemsstaten, og de faktiske undersoegelsesudgifter i hele medlemsstaten, eller er det, hvis medlemsstaten har delegeret befoejelsen til at opkraeve afgifterne til de kommunale myndigheder, tilstraekkeligt, at den samlede afgift, der opkraeves af den paagaeldende kommunale myndighed, ikke overstiger denne myndigheds faktiske undersoegelsesudgifter?«

Besvarelsen af spoergsmaalene

Det foerste og det andet spoergsmaal

21 Med de to foerste spoergsmaal, som maa undersoeges under et, oensker den forelaeggende ret oplyst, om det svar, Domstolen har givet paa spoergsmaalet om den direkte virkning af artikel 2, stk. 1, i beslutning 88/408 i dommen i sagen Hansa Fleisch Ernst Mundt, maa vaere det samme, efter at direktiv 93/118, navnlig artikel 2, stk. 1, i direktivet og nr. 4, litra b), i bilaget til direktivet er traadt i kraft. Med andre ord oenskes det oplyst, om en borger - saafremt direktivets artikel 2, stk. 1, ikke er gennemfoert inden for den fastsatte frist - direkte kan paaberaabe sig bestemmelsernes virkninger ved de nationale domstole med henblik paa at modsaette sig, at en medlemsstats myndigheder afkraever ham stoerre afgifter end de faste beloeb, der er fastsat i direktivet, naar det opkraevede beloeb ikke overstiger veterinaermyndighedens faktiske undersoegelsesudgifter, og naar medlemsstaterne frit kan fravige de faste afgiftsbeloeb i opadgaaende retning, uden at de over for den afgiftspligtige skal godtgoere, at visse betingelser er overholdt.

22 For at kunne besvare dette spoergsmaal mener jeg, at det er noedvendigt at kommentere den loesning, Domstolen har valgt i Hansa Fleisch Ernst Mundt-dommen.

23 De faktiske omstaendigheder i denne dom laa meget taet op ad dem, der er denne sags genstand. I et selskab, Hansa Fleisch Ernst Mundt, som drev et slagteri, var der blevet foretaget sundhedsmaessige undersoegelser. Da den afgift, selskabet blev afkraevet efter de regler, der var gaeldende i den paagaeldende delstat, oversteg de faste beloeb, der var foreskrevet i de faellesskabsretlige regler, som endnu ikke var traadt i kraft paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i sagen (12), indgav Hansa Fleisch Ernst Mundt klage over de afgiftsopkraevninger, der var udstedt, og gjorde gaeldende, at de var ulovlige, bl.a. fordi de debiterede beloeb var hoejere end dem, der var fastsat i artikel 2, stk. 1, i beslutning 88/408, for hvilken fristen for gennemfoerelse endnu ikke var udloebet.

24 Domstolen henviste til, at en borger ved domstolene direkte kan paaberaabe sig anvendelsen af regler, der tillaegger ham rettigheder, men som ogsaa paalaegger ham forpligtelser, da »det ville vaere uforeneligt med den bindende virkning, som traktatens artikel 189 tillaegger [direktivet], principielt at udelukke, at den deri indeholdte forpligtelse kan paaberaabes af beroerte personer« (13).

25 I overensstemmelse med fast praksis understregede Domstolen, at »en bestemmelse i [et direktiv] rettet til en medlemsstat kan paaberaabes over for denne, naar den paagaeldende bestemmelse paalaegger adressaten en ubetinget og tilstraekkeligt klar og utvetydig forpligtelse« (14).

26 Over for den tyske regerings argument om, at »medlemsstaternes forpligtelse til at fastsaette afgiftsniveauet paa de niveauer, der er foreskrevet ved artikel 2, stk. 1, i beslutning 88/408, ikke er en ubetinget forpligtelse, fordi medlemsstaterne ifoelge beslutningens artikel 2, stk. 2, har mulighed for at fastsaette undtagelser fra de paagaeldende faste beloeb« (15), anfoerte Domstolen, at »den omstaendighed, at en beslutning giver de medlemsstater, som den er rettet til, mulighed for at fravige klare og utvetydige bestemmelser i samme beslutning, kan ikke i sig selv bevirke, at disse bestemmelser ikke er umiddelbart anvendelige. Saerligt kan saadanne bestemmelser vaere umiddelbart anvendelige, naar anvendelsen af de saaledes fastsatte undtagelsesmuligheder er underlagt domstolskontrol ...« (16).

27 Domstolen praeciserede imidlertid, at »den mulighed, som borgerne har for at paaberaabe sig en beslutning over for de medlemsstater, som den er rettet til, hviler ... paa beslutningens bindende karakter i forhold til adressaterne. Naar beslutningen giver medlemsstaterne en vis frist til at efterkomme de forpligtelser, som foelger af den, kan denne beslutning derfor ikke paaberaabes af borgerne over for medlemsstaterne foer udloebet af den paagaeldende frist« (17).

28 Domstolen kendte derfor som anfoert foelgende for ret: »Borgerne kan over for en medlemsstat paaberaabe sig artikel 2, stk. 1, i Raadets beslutning 88/408/EOEF ... for at modsaette sig, at der opkraeves afgifter, som er hoejere end de i denne bestemmelse hjemlede, naar de betingelser, som i beslutningen opstilles for, at de i artikel 2, stk. 1, fastsatte afgifter kan forhoejes, ikke er opfyldt. Artikel 2, stk. 1, i beslutning 88/408/EOEF kan dog kun goeres gaeldende for at modsaette sig afgiftsopkraevninger, som er udstedt efter, at fristen i beslutningens artikel 11 er udloebet« (18).

29 Det var derfor kun, fordi fristen for gennemfoerelse endnu ikke var udloebet, at Domstolen naegtede en borger, som gjorde krav herpaa, mulighed for direkte ved de nationale domstole at paaberaabe sig beslutningens artikel 2, stk. 1, med henblik paa at modsaette sig afgiftsopkraevninger, der var udstedt inden udloebet af den i beslutningens artikel 11 fastsatte frist. Til gengaeld kan den omtvistede bestemmelse have direkte virkning, naar afvigelser fra princippet om faste EF-afgiftsbeloeb er afhaengig af noeje overholdelse af betingelser, der kan efterproeves af en domstol.

30 Som stoerstedelen af deltagerne i sagen (19) er jeg af den opfattelse, at direktivets artikel 2, stk. 1, ikke laengere opfylder betingelserne for, at en borger direkte kan paaberaabe sig bestemmelsen ved domstolene, naar den ikke er gennemfoert i en medlemsstats retsorden. Efter min opfattelse er medlemsstaternes forpligtelse til at fastsaette afgiftsbeloebet til de niveauer, der er foreskrevet i artikel 2, stk. 1, og i nr. 1 i bilaget til direktivet, ikke laengere ubetinget, efter at direktiv 93/118 er traadt i kraft, paa grund af den vide adgang til at fastsaette afgifterne til et stoerre beloeb end de faste beloeb, som medlemsstaterne har i henhold til direktivets artikel 2, stk. 3, og nr. 4, litra b), i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1.

31 Lad os sammenligne de paagaeldende faellesskabsbestemmelser.

32 Ifoelge artikel 2, stk. 2, i beslutning 88/408 kunne medlemsstaterne kun fravige de faste EF-afgiftsbeloeb i stk. 1 i opadgaaende eller nedadgaaende retning svarende til de faktiske omkostninger ved undersoegelsen, hvis »loenomkostninger, virksomhedernes struktur og forholdet mellem dyrlaeger og kontrollanter afviger fra det faellesskabsgennemsnit, der er anvendt ved beregningen af de faste beloeb i stk. 1«. Endvidere bestemtes det i stk. 2, andet afsnit: »Ved brug af undtagelserne i foerste afsnit baserer medlemsstaterne sig paa de principper, der er anfoert i bilaget.« I bilaget opregnedes en raekke betingelser, der skulle overholdes for at kunne nedsaette eller forhoeje de faste beloeb.

33 Heraf maatte det udledes, at faellesskabslovgiver kun indroemmede medlemsstaterne et begraenset skoen ved fastsaettelsen af afgiftsbeloebet.

34 Efter at direktiv 93/118 er traadt i kraft, kraeves betingelser kun opfyldt ved fravigelser i nedadgaaende retning i forhold til det faste beloeb, der er fastsat af faellesskabslovgiver (20). Derimod findes disse betingelser ikke laengere med hensyn til fravigelser i opadgaaende retning. Med andre ord har direktivet lempet betingelserne for at goere brug af den mulighed for at opkraeve hoejere afgifter end det faste beloeb, som medlemsstaterne indtil da havde i henhold til beslutning 88/408. Direktivets artikel 2, stk. 3, bestemmer nemlig blot: »En medlemsstat kan opkraeve beloeb, der er stoerre end EF-afgifterne, forudsat at den samlede afgift, som medlemsstaten opkraever, ikke overstiger de faktiske undersoegelsesudgifter.« Ligeledes anfoeres det i nr. 4 i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1, blot: »Medlemsstaterne kan til daekning af hoejere omkostninger ... b) opkraeve en saerafgift svarende til de faktiske omkostninger.«

35 Da medlemsstaterne ikke laengere skal overholde forud fastsatte betingelser for at kunne forhoeje de faste afgiftsbeloeb, der er foreskrevet i direktivets artikel 2, stk. 1, kan de derfor frit vaelge mellem det faste afgiftsbeloeb, der er fastsat af faellesskabslovgiver, og en hoejere saerafgift, der svarer til de af undersoegelsesmyndigheden faktisk afholdte udgifter, uden at skulle begrunde deres valg. Heraf maa det udledes, at direktivet stiller medlemsstaterne over for et alternativ: enten et fast EF-afgiftsbeloeb, der er fastsat i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, og nr. 1 i bilaget til direktivet, eller en saerafgift, hvis stoerrelse fastsaettes af de kompetente nationale myndigheder, og som daekker de faktisk paaloebne omkostninger. Det fremgaar af sagens akter, at Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med reglerne har valgt den anden mulighed.

36 Heraf maa jeg derfor slutte, at de afgiftspligtige, efter at direktiv 93/118 er traadt i kraft, ikke ved de nationale domstole kan henvise til, at myndighederne i deres medlemsstat har pligt til at overholde de faste beloeb, som faellesskabslovgiver har fastsat, med henblik paa at modsaette sig opkraevning af afgifter, som overstiger dem, der er omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, og som svarer til de faktiske undersoegelsesudgifter. Med andre ord: Direktivets artikel 2, stk. 1, som medlemsstaterne uden videre kan fravige, paalaegger ikke adressaten en ubetinget forpligtelse.

37 Denne forstaaelse af direktivets artikel 2, stk. 1, understoettes af direktivets formaal.

38 Formaalet med dette er nemlig ikke at harmonisere det afgiftsbeloeb, der skal opkraeves for sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed, men at harmonisere reglerne for finansiering af denne kontrol og at undgaa konkurrencefordrejninger. Der fastsaettes derfor et mindstebeloeb, der kan fraviges, naar de faktiske omkostninger ved undersoegelserne og kontrollen afviger fra de niveauer, der er fastsat af faellesskabslovgiver. Disse omkostninger omfatter bl.a. loenninger, herunder arbejdsgiverbidrag til sociale ordninger (21). Omkostninger af denne art er imidlertid ikke ens i hele Faellesskabet. Som foelge heraf kan harmonisering af afgiftsbeloebet ikke vaere formaalet med direktivet. Derimod har faellesskabslovgiver ved at fastsaette den procedure, der skal foelges ved fastsaettelsen af afgiften, og de parametre, der skal tages i betragtning ved beregningen af afgiften, indfoert instrumenter, der goer det muligt at undgaa konkurrencefordrejninger.

39 Heraf foelger, at direktivets artikel 2, stk. 1, paa grund af sin betingede karakter ikke direkte kan give de afgiftspligtige mulighed for - naar der ikke er truffet gennemfoerelsesforanstaltninger inden for de fastsatte frister - at paaberaabe sig forpligtelsen til at betale det faste beloeb, som er fastsat i direktivet, saafremt medlemsstaten fastsaetter en stoerre afgift, der svarer de faktiske undersoegelsesudgifter, der er afholdt af den paagaeldende kompetente myndighed.

Det tredje spoergsmaal

40 Med det tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om direktivets artikel 2, stk. 3, skal fortolkes saaledes, at der, naar en medlemsstat har delegeret befoejelsen til at opkraeve afgifterne til de kommunale myndigheder, ved de i bestemmelsen naevnte »faktiske undersoegelsesudgifter« skal forstaas de udgifter, der er afholdt i hele medlemsstaten, eller de udgifter, der er afholdt af de paagaeldende kommunale myndigheder. Med andre ord anmodes Domstolen om at fastslaa, paa hvilket geografisk niveau de faktiske undersoegelsesudgifter skal fastlaegges, naar medlemsstaten har delegeret sine befoejelser til regionale eller lokale myndigheder, som det er tilfaeldet i Tyskland.

41 I denne bestemmelse hedder det som allerede anfoert: »En medlemsstat kan opkraeve beloeb, der er stoerre end EF-afgifterne, forudsat at den samlede afgift, som medlemsstaten opkraever, ikke overstiger de faktiske undersoegelsesudgifter.«

42 Ifoelge Anton Feyrer skal der ved udtrykket »de faktiske undersoegelsesudgifter« i direktivets artikel 2, stk. 3, forstaas de udgifter, der er afholdt i hele medlemsstaten, selv om denne har overdraget befoejelsen til at opkraeve afgifterne til de kommunale myndigheder.

43 Jeg deler ikke denne opfattelse. Efter min mening skal bestemmelsen sammenholdes med direktivets artikel 1, stk. 2, og artikel 2, stk. 1. Heri bestemmes det henholdsvis: »De ... naevnte afgifter fastsaettes saaledes, at de daekker de omkostninger, som den kompetente myndighed har i forbindelse med

- loenninger, herunder arbejdsgiverbidrag til sociale ordninger

- administrationsudgifter, hvortil kan henregnes de udgifter, der er noedvendige til kontrolpersonalets efter- og videreuddannelse

til gennemfoerelse af de undersoegelser og den kontrol, der er omhandlet i stk. 1«, og: »Med henblik paa finansiering af den kontrol, der udfoeres af de kompetente myndigheder i henhold til de direktiver, der er naevnt i artikel 1, og kun med dette formaal, soerger medlemsstaterne for at opkraeve EF-afgifter ... i overensstemmelse med bilagets retningslinjer ...« (22).

44 Domstolen har allerede fastslaaet, at »hver enkelt medlemsstat kan frit delegere sin kompetence paa internt niveau og gennemfoere de af Faellesskabets retsakter, der ikke er umiddelbart anvendelige, ved foranstaltninger truffet af regionale eller lokale myndigheder, saafremt denne kompetencefordeling muliggoer en korrekt gennemfoerelse af de paagaeldende faellesskabsretsakter« (23).

45 Naar en medlemsstat har delegeret sine befoejelser med hensyn til opkraevning af den i direktivets artikel 2, stk. 3, omhandlede EF-afgift, er »den kompetente myndighed« i direktivets artikel 1, stk. 2, og artikel 2, stk. 1's forstand derfor den regionale eller lokale myndighed. I henhold til disse bestemmelser er det geografiske niveau, paa hvilket de faktiske udgifter, der er afholdt af de veterinaere undersoegelsesmyndigheder, som udfoerer de opgaver, der er overdraget til dem, skal fastlaegges, derfor det regionale eller lokale niveau, ikke det nationale niveau.

46 Desuden er selve begrebet »de faktiske undersoegelsesudgifter« efter min mening til hinder for den fortolkning, Anton Feyrer har foreslaaet. Hvis det nemlig anerkendes, at afgiftsbeloebet i det tilfaelde, hvor medlemsstaten delegerer sine befoejelser til kommunale myndigheder, skal beregnes paa nationalt niveau, kan der kun vaere tale om et gennemsnit af de samlede udgifter, der er afholdt af hver enkelt veterinaermyndighed paa det nationale omraade, og paa ingen maade om de faktiske udgifter, der er afholdt af den paagaeldende kompetente myndighed.

47 Heraf foelger, at direktivets artikel 2, stk. 3, skal fortolkes saaledes, at der, naar en medlemsstat har delegeret befoejelsen til at opkraeve afgifterne til de kommunale myndigheder, ved de i bestemmelsen naevnte »faktiske undersoegelsesudgifter« skal forstaas de faktiske udgifter, der er afholdt af de paagaeldende kommunale myndigheder, ikke alle de udgifter, der er afholdt i medlemsstaten.

Forslag til afgoerelse

48 Efter det saaledes anfoerte skal jeg foreslaa, at de spoergsmaal, der er forelagt af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, besvares saaledes:

»1) Bestemmelsen i kapitel I, nr. 1, i bilaget vedroerende artikel 2, stk. 1, i Raadets direktiv 85/73/EOEF af 29. januar 1985 om finansiering af sundhedsmaessig undersoegelse og kontrol af fersk koed og fjerkraekoed, som aendret ved Raadets direktiv 93/118/EF af 22. december 1993, er ikke tilstraekkeligt praecis og ubetinget til direkte at give en borger mulighed for - naar der ikke er truffet gennemfoerelsesforanstaltninger inden for de fastsatte frister - ved de nationale domstole at paaberaabe sig forpligtelsen til at betale det faste beloeb, som er fastsat i bestemmelsen, med henblik paa at modsaette sig, at de myndigheder i en medlemsstat, som opkraever afgifterne, afkraever ham et stoerre beloeb end det faste beloeb, der er foreskrevet i direktiv 93/118, saafremt det afgiftsbeloeb, der afkraeves ham, ikke overstiger veterinaerundersoegelsesmyndighedernes faktiske undersoegelsesudgifter. Desuden staar det i henhold til nr. 4, litra b), i bilaget vedroerende artikel 2, stk. 1, i direktiv 93/118 medlemsstaterne frit for saaledes at fravige det faste afgiftsbeloeb, uden at de i forvejen skal godtgoere, at visse betingelser er overholdt.

2) Artikel 2, stk. 3, i direktiv 85/73, som aendret ved direktiv 93/118, skal fortolkes saaledes, at der, naar en medlemsstat har delegeret befoejelsen til at opkraeve afgifterne til de kommunale myndigheder, ved de i bestemmelsen naevnte 'faktiske undersoegelsesudgifter' skal forstaas de faktiske udgifter, der er afholdt af de paagaeldende kommunale myndigheder, ikke alle de udgifter, der er afholdt i medlemsstaten.«

(1) - EFT L 32, s. 14.

(2) - EFT L 340, s. 15.

(3) - Jf. fjerde betragtning til direktivet.

(4) - Jf. sjette betragtning til direktivet.

(5) - BGBl. I, s. 2022, herefter »FlHG«.

(6) - Jf. punkt 14 i dette forslag.

(7) - GVBl. I, s. 336.

(8) - Abl. des Landkreises Rottal-Inn 1997, s. 123.

(9) - Sag C-156/91, Sml. I, s. 5567.

(10) - EFT L 194, s. 24.

(11) - Punkt 1 i konklusionen.

(12) - Det drejede sig i denne sag om direktiv 85/73 og beslutning 88/408.

(13) - Jf. Hansa Fleisch Ernst Mundt-dommen, praemis 12.

(14) - A.st., praemis 13, min fremhaevelse.

(15) - A.st., praemis 14.

(16) - A.st. praemis 15, min fremhaevelse.

(17) - A.st., praemis 20.

(18) - Punkt 1 i konklusionen.

(19) - Med undtagelse af Anton Feyrer.

(20) - Jf. nr. 5, litra a), og litra b), i bilaget vedroerende direktivets artikel 2, stk. 1, som bestemmer foelgende:

»5. Medlemsstater med loenomkostninger, en virksomhedsstruktur og et forhold mellem dyrlaeger og inspektoerer, der afviger fra det EF-gennemsnit, hvori disse indgaar som grundlag for de i nr. 1 og i nr. 2, litra a), fastsatte beloeb, kan fravige disse bestemmelser og reducere beloebet til de faktiske undersoegelsesomkostninger

a) generelt, saafremt der er saerlig store forskelle i leveomkostninger og loenomkostninger

b) for en given virksomhed, saafremt foelgende betingelser er opfyldt ...«

(21) - Direktivets artikel 1, stk. 2.

(22) - Mine fremhaevelser.

(23) - Hansa Fleisch Ernst Mundt-dommen, praemis 23.