36

Sagsøgeren er af den opfattelse, at indsigelsesafdelingen og appelkammeret har foretaget en fejlagtig analyse af de oplysninger, som Mueloliva havde fremlagt for at godtgøre den reelle brug af det ældre spanske varemærke FUENOLIVA i Spanien i perioden på fem år, der gik forud for offentliggørelsen af den internationale registrering, hvor Den Europæiske Union er designeret, af varemærket FONTOLIVA. Sagsøgeren har efter at have anført en række principper, som Unionens retsinstanser har udviklet med henblik på at undersøge spørgsmålet, om der foreligger en reel brug af et EU-varemærke, og under henvisning til navnlig dom af 11. marts 2003, Ansul (C-40/01, EU:C:2003:145), anført, at de oplysninger, som Mueloliva fremlagde, bestod i ti fakturaer, to logistiske datablade, tre typer etiketter, to uddrag af sammenlignende undersøgelser og avisartikler. Sagsøgeren har principalt fremhævet, at en af avisartiklerne er dateret i 2004 og ikke hidrører fra den relevante periode, at etiketterne ikke er daterede, selv om de kunne være det, eftersom de skal anvendes til en fødevare, at uddraget af en af de sammenlignende undersøgelser heller ikke kan dateres, at uddraget desuden står på spansk og ikke er blevet oversat i sin helhed (som andre dokumenter) til processproget, dvs. engelsk, selv om det er blevet ændret i hånden med delvise oversættelser, og at det således ikke er muligt at forstå hverken dets kontekst eller præcise indhold, at der er tidsmæssig afstand mellem de ti fakturaer fra 2010 og 2011, og at der ikke er noget, der beviser, at de andre fakturaer, der er blevet udstedt mellem disse ti fakturaer, omhandlede salg under det ældre spanske varemærke FUENOLIVA, at tre af de ti fakturaer i øvrigt omfatter benævnelsen »FUE« og ikke benævnelsen for det ældre spanske varemærke FUENOLIVA, mens andre fakturaer i øvrigt også nævner varemærket FUENSOL, at de logistiske datablade hverken omfatter datoer eller modtagere, og at den anden sammenlignende undersøgelse, der er dateret i 2007, ganske vist fastslår, at det ældre spansk varemærke FUENOLIVA findes, men ikke giver nogen objektiv indikation om det reelle salg af olivenolie under dette varemærke og i øvrigt nævner en pris på 2,55 EUR pr. liter til forskel fra de priser, der er anført på fakturaerne fra 2010 og 2011, som varierer fra 1,74 til 1,94 EUR pr. liter. Sagsøgeren har heraf konkluderet, at de eneste relevante dokumenter, dvs. syv fakturaer – i modsætning til det, som indsigelsesafdelingen og appelkammeret har anført – ikke gør det muligt at bevise, at »selv om disse mængder ikke er store […] afvejes dette af det forhold, har brugen været relativt konstant«. Tværtimod viser den dokumentation, der er indgivet, alene en lejlighedsvis brug af det ældre nationale varemærke FUENOLIVA i nogle måneder i 2010 og en enkelt måned i 2011, selv om olivenolie er en daglig fødevare, der ikke er dyr, og som almindeligvis sælges i store mængder. I det foreliggende tilfælde foreligger således på ingen måde den i retspraksis identificerede situation, hvor den indbyrdes afhængighed af de faktorer, der skal tages i betragtning for at fastslå, om der foreligger reel brug af et ældre varemærke, kan gøre det muligt at fastslå, at der foreligger en sådan brug, såfremt et mindre antal varer, der markedsføres under dette varemærke, kompenseres af en meget intensiv eller meget regelmæssig brug af det nævnte varemærke.