Beskyttelse af sundheden, bekæmpelse af epizootier og dyrevelfærd, som er sammenfaldende formål, udgør i denne henseende legitime mål for EU-lovgiver, og det samme gælder gennemførelsen af det indre landbrugsmarked i den berørte sektor. De forpligtelser, der følger af den ordning, som er indført ved forordning nr. 21/2004, er passende med henblik på at opnå formålet om at kontrollere epizootier, og der er ikke fremført omstændigheder, der kan rejse tvivl om, at denne ordning i sin helhed er effektiv. Eftersom disse forpligtelser er nødvendige for at nå de mål, der forfølges med nævnte forordning, og EU-lovgiver med rette kunne pålægge dem og fastslå, at de ulemper, der følger af disse forpligtelser, ikke er uforholdsmæssige i forhold til de formål, der forfølges med forordning nr. 21/2004, begik EU-lovgiver ikke fejl ved undersøgelsen af fordele og ulemper ved disse forpligtelser i forhold til de interesser, der er på spil, og tilsidesatte dermed ikke fåre- og gedeavleres frihed til at oprette og drive egen virksomhed.

Selv om de nævnte bestemmelser hvad angår erhvervsmæssig dyreavl kan begrænse udøvelsen af friheden til at oprette og drive egen virksomhed, udgør de således ikke et absolut prærogativ. Den kan undergives forskellige former for myndighedsindgreb som af hensyn til den almene interesse kan sætte begrænsninger for udøvelsen af erhvervsvirksomhed.

Undersøgelsen af artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, artikel 5, stk. 1, og artikel 9, stk. 3, første afsnit, i samt afsnit B, punkt 2, i bilaget til forordning nr. 21/2004 om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af får og geder og om ændring af forordning nr. 1782/2003 og direktiv 92/102 og 64/432, hvilke bestemmelser undergiver fåre- og gedeavlere en pligt til at foretage en elektronisk identifikation af hvert enkelt dyr og en pligt til at føre et bedriftsregister, har intet frembragt, som kan rejse tvivl om deres gyldighed med hensyn til friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er fastsat i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Proportionalitetsprincippet indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af det lovlige formål, der forfølges med den omhandlede forordning, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.

Domstolen anerkender ved bedømmelsen af, om de foranstaltninger, som iværksættes med bestemmelser i en forordning, er forholdsmæssige, at EU-lovgiver ved udøvelsen af de beføjelser, som denne er tillagt, har et vidt skøn på områder, der indebærer valg af både politisk og økonomisk og social karakter for EU-lovgiver, og når EU-lovgiver skal foretage komplekse vurderinger. EU-lovgiver har bl.a. på landbrugsområdet et sådant vidt skøn, der modsvarer det politiske ansvar, som EU-lovgiver tillægges ved artikel 40 TEUF – 43 TEUF. Følgelig er Domstolens kontrol begrænset til at efterprøve, om EU-lovgiver klart har overskredet grænserne for sit skøn.

Selv om der ganske vist tilkommer EU-lovgiver en sådan beføjelse, er denne forpligtet til at basere sin beslutning på kriterier, som er objektive, og inden for rammerne af undersøgelsen af de med de forskellige mulige foranstaltninger forbundne begrænsninger skal EU-lovgiver desuden undersøge, om de tilstræbte formål med den valgte foranstaltning kan være af så stor betydning, at de kan begrunde, at foranstaltningerne har væsentlige negative økonomiske følger for visse erhvervsdrivende. Gyldigheden af en unionsretsakt skal imidlertid bedømmes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt, og kan ikke afhænge af efterfølgende betragtninger vedrørende dens grad af effektivitet. Når EU-lovgiver ved fastlæggelsen af en ordning må vurdere dennes fremtidige virkninger, og disse ikke kan forudses med nøjagtighed, kan det af EU-lovgiver udøvede skøn kun tilsidesættes, såfremt det er åbenbart fejlagtigt, når henses til de oplysninger, som EU-lovgiver rådede over på tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende ordning.

(jf. præmis 29, 47-50)