Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – administrativ procedure – klagepunktsmeddelelse – nødvendigt indhold

2. Retspleje – stævning – formkrav

(Domstolens statut, art. 21, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1)

3. Konkurrence – administrativ procedure – beslutning, der fastslår en overtrædelse – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 82 EF)

4. Konkurrence – bøder – princippet om individuelle sanktioner

5. Konkurrence – dominerende stilling – relevant marked – afgrænsning

(Art. 82 EF)

6. Konkurrence – dominerende stilling – karakteriseret ved en meget stor markedsandel

(Art. 82 EF)

7. Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – anvendelse af priser, der er lavere end omkostningerne, for at udelukke en konkurrent

(Art. 82 EF)

8. Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – anvendelse af priser, der er lavere end omkostningerne, for at udelukke en konkurrent

(Art. 82 EF)

9. Konkurrence – dominerende stilling – den dominerende virksomheds forpligtelser

(Art. 82 EF)

10. Konkurrence – bøder

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – konkret virkning på markedet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – nedsættelse af bøden til gengæld for den anklagede virksomheds samarbejde med Kommissionen

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 11, stk. 4 og 5, og art. 14, stk. 2 og 3; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

Sammendrag

1. Klagepunktsmeddelelsen skal indeholde en fremstilling af klagepunkterne i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at de interesserede rent faktisk kan få kendskab til, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Kun såfremt dette er tilfældet, har klagepunktsmeddelelsen opfyldt sin rolle i henhold til fællesskabsreglerne, nemlig at give virksomhederne og sammenslutningerne af virksomheder alle de oplysninger, der er nødvendige, for at de kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning. Dette krav er opfyldt, hvis beslutningen ikke beskylder de pågældende for andre overtrædelser end de i fremstillingen af klagepunkter nævnte og kun tager hensyn til faktiske omstændigheder, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om. Kommissionens endelige beslutning skal imidlertid ikke nødvendigvis være en kopi af fremstillingen af klagepunkterne. Tilføjelser i forhold til klagepunktsmeddelelsen, som foretages på baggrund af parternes svarskrift, der viser, at de faktisk har haft mulighed for at udøve retten til forsvar, er således tilladelige. Kommissionen kan ligeledes af hensyn til den administrative procedure ændre eller tilføje faktiske eller retlige argumenter til støtte for de fremsatte klagepunkter.

Et sådant krav er således opfyldt, når det ses af sammenligningen mellem den første klagepunktsmeddelelse og beslutningen, at selskabet, markedet og de pågældende produkter er identiske, ligesom den kritiserede overtrædelse er det, nemlig praksis med underbudspriser i strid med artikel 82 EF, og, såfremt beslutningen er meget mere præcis vedrørende dækningen af omkostninger, når denne præcisering er indført i en supplerende klagepunktsmeddelelse.

(jf. præmis 18, 25-27 og 36)

2. Det tilkommer ikke Retten i bilag til stævningen at søge og at identificere de forhold, som kunne støtte søgsmålet.

Stævninger skal i henhold til artikel 21 i Domstolens statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement indeholde en angivelse af søgsmålets genstand og indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen.

Såfremt stævningens tekst kan underbygges og suppleres på konkrete punkter ved henvisning til bestemte vendinger i de vedlagte dokumenter, kan en generel henvisning til andre akter, selv om de er bilagt stævningen, ikke afhjælpe, at der i denne ikke er henvist til væsentlige forhold, eftersom bilagte akter har en rent bevismæssig og instrumental funktion. Bilagene kan således ikke tjene til grundlag for et anbringende, der er kortfattet fremsat i stævningen, med fremsættelse af kritikpunkter eller argumenter, som ikke fremgår af stævningen. Sagsøgeren skal i sin stævning angive de præcise kritikpunkter, som Retten skal tage stilling til, samt på mere eller mindre kortfattet vis de retlige og faktiske omstændigheder, som disse støttes på.

Det er i strid med bilagenes rent bevismæssige og instrumentale funktion, at disse kan tjene til detaljeret at godtgøre en påstand, der ikke er tilstrækkeligt klart og præcist fremsat i stævningen.

(jf. præmis 30, 166, 167 og 204)

3. Kommissionen lever op til sin begrundelsespligt, når den vedtager en beslutning om anvendelsen af artikel 82 EF, ved i sin beslutning at nævne de faktiske forhold, som den retlige begrundelse for foranstaltningen og de overvejelser, der har ført Kommissionen til at træffe sin beslutning, afhænger af.

(jf. præmis 57)

4. I medfør af princippet om individuelle straffe og sanktioner bør en virksomhed kun forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres for, et princip, som gælder i enhver administrativ procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til Fællesskabets konkurrenceregler.

Den omstændighed, at der i en beslutning, hvorved det fastslås, at en virksomhed har tilsidesat artikel 82 EF, og virksomheden pålægges en sanktion, henvises til en anden virksomheds adfærd, er ikke i strid med dette princip, eftersom denne adfærd ikke gøres gældende som klagepunkt over for den straffede virksomhed, men udelukkende tages i betragtning for at beskrive situationen på det pågældende marked.

(jf. præmis 66, 68, 70 og 71)

5. Ved bedømmelsen af spørgsmålet, om en virksomhed indtager en dominerende stilling på et bestemt produktmarked, skal man vurdere konkurrencemulighederne på markedet for alle de varer eller tjenesteydelser, som på grund af deres egenskaber er særligt egnede til at opfylde vedvarende behov, og som kun i ringe omfang kan erstattes af andre varer eller tjenesteydelser. Eftersom afgrænsningen af det relevante marked tjener til at afgøre, om vedkommende virksomhed har mulighed for at hindre opretholdelsen af en effektiv konkurrence og for at anlægge en i væsentligt omfang uafhængig adfærd i forholdet til konkurrenterne og sine leverandører af tjenesteydelser, kan man ved undersøgelsen i så henseende ikke begrænse sig alene til de omhandlede tjenesteydelsers objektive kendetegn; også konkurrencevilkårene og efterspørgsels- og udbudsstrukturen på det pågældende marked må tillægges betydning.

Når en vare kan anvendes til forskellige formål, og når disse forskellige anvendelsesmuligheder opfylder økonomiske behov, som også er forskellige, må det antages, at denne vare efter omstændighederne kan henhøre under forskellige markeder, som eventuelt kan være forskellige såvel med hensyn til konkurrencestruktur som konkurrencevilkår. Dette gør det dog ikke berettiget at antage, at en sådan vare udgør ét og samme marked sammen med alle de øvrige varer, som den kan substitueres med og efter omstændighederne konkurrerer med, under dens forskellige anvendelsesmuligheder.

Begrebet det relevante marked (relevant market) indebærer nemlig, at der kan være effektiv konkurrence mellem de varer, som indgår i markedet, hvilket forudsætter en tilstrækkelig grad af substituerbarhed mellem alle de varer, der indgår i samme marked, med henblik på samme anvendelse.

Det følger ligeledes af Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, at der »[v]ed det relevante produktmarked forstås […] markedet for alle de produkter og/eller tjenesteydelser, som forbrugeren anser for indbyrdes substituerbare på grund af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål«. Det fremgår af denne meddelelse, at der ved vurderingen af efterspørgselssubstitution fastlægges en række varer, som forbrugerne betragter som substitutionsprodukter.

For så vidt angår sektoren for internetadgang har Kommissionen således – da der ikke kun er en enkel forskel i graden af behag og kvalitet mellem høj og lav hastighed, eftersom en betydelig prisforskel mellem lav og høj hastighed føjer sig til forskellene i anvendelse, enkeltheder og ydelse, og da denne, selv om lavhastighed og højhastighed udviser en vis grad af mulighed for substituerbarhed, virker på meget ulig vis, eftersom kundernes skift fra tilbud med højhastighed til tilbud med lavere hastighed er ubetydelig i forhold til skift i modsat retning – med rette kunnet fastslå, at der ikke forelå en tilstrækkelig grad af substituerbarhed mellem høj og lav hastighed, og med rette kunnet gøre gældende, at det marked, der skulle tages hensyn til ved vurderingen af den dominerende stilling, var markedet for husstandskunders adgang til højhastighedsinternet.

(jf. præmis 78-82, 85-88 og 91)

6. En dominerende stilling består, når den pågældende virksomhed har en magtposition, som sætter den i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence på det relevante marked, idet den kan anlægge en i betydeligt omfang uafhængig adfærd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne, og det er ikke nødvendigt for Kommissionen at godtgøre, at en virksomheds konkurrenter nu eller senere vil blive udelukket fra markedet, for at påvise en dominerende stilling.

Selv om markedsandelenes betydning kan afvige fra marked til marked, udgør meget store markedsandele i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling. Dette er f.eks. tilfældet med en markedsandel på 50%.

Selv en livlig konkurrence på et bestemt marked udelukker ikke, at en virksomhed kan have en dominerende stilling på samme marked, idet denne stilling i det væsentlige er karakteriseret ved, at virksomheden kan bestemme sin adfærd uden i sin markedsstrategi at skulle tage hensyn til denne konkurrence og uden for så vidt at måtte acceptere skadevirkninger som følge af sin nævnte adfærd. Om markedet eventuelt er præget af konkurrence, har således betydning, bl.a. når det skal vurderes, om der foreligger en dominerende stilling, men det er ikke i sig selv afgørende for denne vurdering.

Nedgangen i markedsandele i den omtvistede periode udelukker heller ikke, at der foreligger en dominerende stilling, eftersom en nedgang i markedsandele, der fortsat er meget betydelige, ikke i sig selv kan udgøre et bevis for, at der ikke foreligger en dominerende stilling.

Den omstændighed, at det drejede sig om et marked i stærk vækst, kan heller ikke udelukke anvendelsen af konkurrencereglerne og navnlig ikke reglerne i artikel 82 EF, særligt når den pågældende virksomhed altid har haft en markedsandel, der væsentligt overstiger dens nærmeste konkurrenters, hvilket udgør gyldige tegn på en dominerende stilling, og når virksomheden selv anså den potentielle konkurrence for begrænset.

Den omstændighed, at den pågældende virksomhed gennem sin »støtte« fra sin koncern har været begunstiget af meget væsentlige fordele i forhold til sine konkurrenter, kan derimod bidrage til dens dominerende stilling.

(jf. præmis 99-101, 103, 104, 107, 109, 111, 112 og 118)

7. Ved gennem den pågældende virksomheds dækningsgrad af de samlede omkostninger at karakterisere et misbrug af dominerende stilling, som følger af anvendelsen af underbudspriser, skal der sondres mellem iværksættelsen af metoden til fastsættelse af dækningsgraden af omkostningerne og beregningerne i egentlig forstand, som er afgrænsede til enkelte matematiske udregninger.

Idet valget af metode til beregning af dækningsgraden af omkostningerne til forskel fra selve beregningerne medfører en kompliceret økonomisk vurdering fra Kommissionens side, skal den indrømmes en bred skønsmargen. Domstolskontrollen skal følgelig afgrænses til at efterprøve, om reglerne om procedure og begrundelse samt om den materielle rigtighed af de faktiske forhold er overholdt, at der ikke foreligger et åbenbart urigtigt skøn, og at der ikke foreligger magtfordrejning.

(jf. præmis 129, 162 og 163)

8. Ved anvendelsen af artikel 82 EF kan bevisførelsen for det konkurrencebegrænsende formål og for den konkurrencebegrænsende virkning i givet fald falde sammen. Hvis det nemlig er bevist, at en markedsdominerende virksomheds adfærd har til formål at begrænse konkurrencen, vil denne adfærd ligeledes kunne have denne virkning. For så vidt angår praksis på prisområdet foreligger der to forskellige analysemetoder, når det skal efterprøves, om en virksomhed har anvendt underbudspriser. Priser, der er lavere end de gennemsnitlige variable omkostninger hos en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, anses i sig selv for misbrug, idet den eneste interesse, virksomheden kan have i at anvende sådanne priser, er at fjerne sine konkurrenter, og priser, der er lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men højere end de gennemsnitlige variable omkostninger, anses for misbrug, når de fastsættes som led i en plan om at fjerne en konkurrent. Det kræves ikke, at der føres bevis for de konkrete virkninger af den omhandlede adfærd.

Når en virksomhed, der har en dominerende stilling, faktisk gennemfører en praksis med henblik på at fortrænge en konkurrent, er den omstændighed, at det ønskede resultat ikke blev opnået, nemlig ikke tilstrækkeligt til at udelukke et misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 82 EF.

Det følger klart heraf, at det første element i den misbrug, den dominerende virksomhed har iværksat, for så vidt angår underbudspriser udgøres af, at virksomhedens omkostninger ikke dækkes. Hvis de variable omkostninger ikke dækkes, forudsættes det andet element, dvs. forsættet til underbud, at foreligge, hvorimod det for de priser, der er lavere end gennemsnittet af de samlede omkostninger, skal bevises, at der foreligger en plan om udelukkelse af konkurrencen. Dette forsæt til udelukkelse skal godtgøres på grundlag af alvorlige og samstemmende indicier.

I denne forbindelse kan de indtægter og omkostninger, der ligger efter overtrædelsesperioden, ikke opføres på regnskabet til vurdering af dækningsgraden af omkostningerne i løbet af den pågældende periode. Artikel 82 EF omfatter nemlig den stilling, den pågældende virksomhed indtager på fællesmarkedet på tidspunktet, hvor denne begår det påståede misbrug.

Endvidere er det ved priser, der er lavere end de gennemsnitlige variable omkostninger, eller priser, der er lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, men højere end de gennemsnitlige variable omkostninger, ikke nødvendigt som supplerende bevis at godtgøre, at den pågældende virksomhed havde en reel mulighed for at genindvinde sit tab.

Endelig er en virksomhed, der anvender underbudspriser, begunstiget af stordriftsfordele og af indsigtsvirkninger som følge af en øget produktion, der netop skyldes denne praksis. Opnåede stordriftsfordele og indsigtsvirkninger kan således ikke fritage virksomheden for dens ansvar i henhold til artikel 82 EF.

(jf. præmis 130, 152, 195-197, 217, 224, 227 og 229)

9. Det kan ikke gøres gældende, at en dominerende virksomheds ret til at indrette sig efter konkurrenceprisen er absolut, og at Kommissionen og Domstolen har anerkendt den som sådan i deres praksis, særligt når denne ret ville medføre en begrundelse for anvendelsen af underbudspriser, der endvidere er forbudt i henhold til traktaten. Selv om en dominerende stilling ikke kan berøve en virksomhed, der har en sådan stilling, retten til at forsvare sine egne handelsmæssige interesser, når disse trues, og selv om der må indrømmes virksomheden ret til i rimeligt omfang at foretage handlinger, som den skønner hensigtsmæssige med henblik på beskyttelse af disse interesser, kan man ikke tillade sådanne former for adfærd, når de netop har til formål at styrke denne dominerende stilling og misbruge den.

Det følger af arten af de forpligtelser, der pålægges ved artikel 82 EF, at virksomheder i dominerende stilling under særlige omstændigheder kan miste retten til at udvise adfærd eller gennemføre handlinger, som ikke i sig selv ville være misbrug, og som ikke ville kunne kritiseres, hvis de var udvist eller gennemført af virksomheder, der ikke var dominerende.

(jf. præmis 182, 185 og 186)

10. Kommissionens afgørelse i en tidligere beslutning om ikke at pålægge en bøde i et særligt tilfælde, fordi de fastslåede overtrædelser var relativt nye, giver ikke virksomheder, som begår overtrædelser, for hvilke Kommissionen ikke tidligere har pålagt sanktioner, en immunitet. Kommissionen tager således i hver enkelt sag som led i sin skønsmæssige beføjelse stilling til, om det er hensigtsmæssigt at fastsætte en bøde med henblik på at pålægge en sanktion for den fastslåede overtrædelse og sikre effektiviteten i konkurrenceretten.

(jf. præmis 251)

11. I overensstemmelse med retningslinjerne for beregning af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten skal der ved vurderingen af overtrædelsens grovhed tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet og det berørte markeds udstrækning.

Hvad angår sidstnævnte faktor kan den pågældende virksomhed ikke bestride, at den overtrædelse, der bebrejdes den, har haft en indvirkning på markedet, når virksomhedens andel på det pågældende marked er steget fra overtrædelsens begyndelse uden nogensinde at være faldet til sit oprindelige niveau, at denne markedsandel fortsat er væsentligt over virksomhedens nærmeste konkurrent, at en meget lille konkurrent, som anvendte priser, der var en anelse højere end den pågældende virksomheds, er forsvundet fra markedet, at der fortsat var en meget lille grad af indtrængen fra konkurrenter, og endelig at virkso mhedens praksis havde en afskrækkende virkning på konkurrenternes adgang og udvikling.

(jf. præmis 259-264)

12. Et samarbejde ved undersøgelsen, der ikke går ud over de forpligtelser, der påhviler virksomhederne i henhold til artikel 11, stk. 4 og 5, i forordning nr. 17, kan ikke begrunde en bødenedsættelse.

Den omstændighed, at den anklagede virksomhed selv har indbudt Kommissionen til at aflægge besøg i sine lokaler uden at forvente, at Kommissionen ved beslutning ville kræve kontrolundersøgelser, er ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at der på dette snævre område var et samarbejde, som kunne begrunde, at der blev taget hensyn hertil som formildende omstændighed. Artikel 14 i forordning nr. 17 bestemmer, at Kommissionen til løsning af de opgaver, den er tildelt i henhold til artikel 81 EF, kan foretage alle nødvendige kontrolundersøgelser hos virksomheder. Kommissionens repræsentanter kan navnlig få adgang til samtlige lokaler og tage afskrifter af forretningspapirer. Kommissionens kontrolundersøgelser kan udføres på grundlag af en begrænset fuldmagt (artikel 14, stk. 2) eller bestemmes ved beslutning (artikel 14, stk. 3). Den omstændighed, at Kommissionen i denne sag ikke har foretaget det ved beslutning, kan ikke i sig selv medføre »en virksomheds effektive samarbejde i proceduren« i henhold til retningslinjerne for beregning af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

(jf. præmis 277 og 281)