ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
131

For det første fastslog Kommissionen, at den aftale om uddelegering af en offentlig tjenesteydelse, der var indgået mellem den blandede ejergruppe og Veolia Transport, og hvis gennemførelse blev overdraget til VTAN, ikke begrænsede sig til at tildele VTAN den kommercielle drift af Nîmes lufthavn, men ligeledes betroede dette selskab en opgave med udvikling af luftfarten. Ifølge Kommissionen forpligtede og påvirkede denne aftale om uddelegering af en offentlig tjenesteydelse således VTAN’s forretningspolitik over for luftfartsselskaberne, og det især fordi udviklingen af luftfarten ikke i sig selv er endemålet for en privat lufthavnsforvalter, som står helt frit med hensyn til sin forretningspolitik. En sådan privat forvalters mål er at maksimere sin rentabilitet, som under alle omstændigheder ikke er forenelig med udvikling af luftfarten (278.-281. betragtning til den anfægtede afgørelse). Endvidere fastslog Kommissionen, at Veolia Transports svar på udbuddet var blevet påvirket af det trafikudviklingsmål, den blandede ejergruppe havde fastsat, og mere generelt af de mål for lokal økonomisk udvikling, som den blandede ejergruppe forfulgte (282.-285. betragtning til den anfægtede afgørelse). For det andet fastslog Kommissionen, at de forskellige udtalelser fra Veolia Transport under udbudsprocessen bekræftede, at dette selskab var bevidst om, at forretningsforholdet med Ryanair kunne skade rentabiliteten af driften af Nîmes lufthavn, og at selskabet kun var parat til at fortsætte denne relation på lignende betingelser som dem, som handels- og industrikammeret i Nîmes-Uzès-Le Vigan tidligere havde fastsat, på grund af den blandede ejergruppes mål for trafikudviklingen, tilsagnene afgivet over for den blandede ejergruppe for at få tildelt forvaltningen af denne lufthavn, og det faste bidrag, som den blandede ejergruppe tilbød, og som sikrede den finansielle balance i koncessionen (287. betragtning til den anfægtede afgørelse). Hvad for det tredje angik dette faste driftstilskud fastslog Kommissionen, at rentabiliteten af VTAN’s koncession byggede på dette bidrag, at bidragsbeløbet var blevet beregnet på grundlag af et foreløbigt budget, der omfattede udgifter og indtægter i forbindelse med de pågældende kontrakter, og at den blandede ejergruppe derfor havde ydet VTAN et bidrag, som gjorde det muligt at videreføre Ryanairs virksomhed på de samme vilkår som dem, hvorpå Ryanair tilbød sine tjenesteydelser fra Nîmes lufthavn, da handels- og industrikammeret i Nîmes-Uzès-Le Vigan drev lufthavnen. I øvrigt fremhævede Kommissionen, at gradueringen af det faste bidrag i forhold til Ryanairs aktivitet mindskede VTAN’s incitamenter til at træffe beslutninger, som kunne forårsage en nedgang i Ryanairs trafik (288., 289. og 291. betragtning til den anfægtede afgørelse).
266

Hvad for det tredje angår sagsøgernes argument om, at der ved beregningen af ikke-luftfartsrelaterede indtægter i 2010 ikke blev taget hensyn til netværkseksternaliteter, skal det bemærkes, at Kommissionen i mangel af relevante ex ante-oplysninger tog udgangspunkt i en formodning om, at Altenburg-Nobitz Lufthavn i januar 2010, da aftalen om markedsføringstjenester var blevet indgået, ved beregningen af ikke-luftfartsrelaterede indtægter tog hensyn til sine reelle indtægter i de foregående år, som var steget markant i forhold til 2006 og 2007. Kommissionen antog således, at Altenburg-Nobitz Lufthavn i 2010 havde lagt de to foregående år til grund for sine prognoser for ikke-luftfartsrelaterede indtægter, som i 2008 og 2009 i gennemsnit beløb sig til 1,80 EUR –2,30 EUR pr. passager [263. betragtning, litra b), til den anfægtede afgørelse].
8

Klausul 1, niende afsnit, i bilaget til den anfægtede afgørelse fastlægger nogle forskellige former for klausuler, der er genstand for proceduren (herefter »de relevante klausuler«). På den ene side for så vidt angår satellittransmission omfattes for det første klausulen, i henhold til hvilken modtagelse uden for det område, der er omfattet af licensaftalen (overspill), ikke udgør et kontraktbrud fra TV-virksomhedens side, såfremt denne sidstnævnte ikke har godkendt den pågældende modtagelse, og for det andet klausulen, i henhold til hvilken modtagelse i område, der er omfattet af licensaftalen, ikke udgør et kontraktbrud fra Paramounts side, såfremt dette selskab ikke har godkendt, at dekodere fra tredjeparter er til rådighed på dette område. På den anden side for så vidt angår transmission via internettet omfattes for det første klausulen, der pålægger TV-virksomheder at hindre downloading eller streaming af TV-udsendelser uden for det område, der er omfattet af licensaftalen, og for det andet klausulen om, at transmission via internet (Internet overspill) til det område, der er omfattet af licensaftalen, ikke udgør et kontraktbrud fra Paramounts side, såfremt selskabet forpligter TV-virksomhederne til at anvende teknologi, der hindrer mulighed for en sådan visning, og for det tredje klausulen om, at visning af TV-indhold via internettet uden for det område, der er omfattet af licensaftalen, ikke udgør et kontraktbrud fra TV-virksomhedens side, såfremt denne sidstnævnte anvender teknologi, der hindrer en sådan visning.
12

Appelkammeret anførte, at det tilkom det ex officio at undersøge dokumentationen for den beskyttelse af ældre rettigheder, der kræves i henhold til regel 19 i forordning nr. 2868/95, uden at det var nødvendigt, at parterne anmodede derom (den anfægtede afgørelses punkt 12). Det fandt, at kravene i regel 19 i forordning nr. 2868/95 ikke udgjorde betingelser for antagelse af indsigelsen til realitetsbehandling, men betingelser, der henhører under den materielle prøvelse af indsigelsen, og at EUIPO herefter ikke var forpligtet til over for indsigeren at gøre opmærksom på urigtigheder i dokumenter og til konkret at opfordre denne til at fremlægge bestemt anden dokumentation (den anfægtede afgørelses punkt 13).
107

Sagsøgerne har med rette påpeget, at den begrundelse, som Rådet har fremsat, ikke gælder for alle delegationer. Rådet har imidlertid ikke fremlagt noget bevis for, at situationen for små delegationer var så alvorlig, at lovgiver var berettiget til at antage, at en generel reduktion i antallet af årlige feriedage udgjorde den eneste mulige løsning. Endvidere synes lovgiver ikke at have bekræftet relevansen af denne begrundelse i lyset af muligheden for i medfør af artikel 9, stk. 1, i bilag X til vedtægten at nægte at give tilladelse til årlig ferie af hensyn til tjenestens behov, selv om lovgiver ved at vedtage artikel 1, stk. 70), litra d), i forordning nr. 1023/2013 reducerede minimumsperioden for den ferie, der skal afholdes mindst en gang om året, fra 14 arbejdsdage til 2 uger.
102

I denne sammenhæng indebærer beskyttelsen af den grundlæggende ret til respekt for privatlivets fred bl.a., at enhver fysisk person skal kunne have sikkerhed for, at personoplysningerne om den pågældende er korrekte og behandles lovligt. Det er for at kunne foretage den fornødne kontrol, at den registrerede har ret til indsigt i de oplysninger om sig selv, som gøres til genstand for behandling. Denne ret til indsigt er bl.a. nødvendig for at gøre det muligt for den registrerede i givet fald at udvirke, at den registeransvarlige berigtiger, sletter eller blokerer oplysningerne, og dermed at udøve rettigheden til at anmode om, at bedømmelserne om ham eller hende efter en vis periode slettes, dvs. tilintetgøres (jf. analogt dom af 20.12.2017, Nowak, C-434/16, EU:C:2017:994, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
60

Denne konklusion kan ikke drages i tvivl ved Kommissionens argumentation. hvorefter nødvendigheden af dels ikke at bringe de undersøgelsesværktøjer og ‑metoder, som sikkerhedsdirektoratet anvender, i fare, dels at beskytte vidner og informanter fortsat gør sig gældende efter afslutningen af den administrative undersøgelse. Denne argumentation tilsigter nemlig fuldstændigt at lade antagelsen til realitetsbehandling af annullationspåstandene være afhængig af det forhold, at den nye nægtelse af at give sagsøgeren indsigt er velbegrundet. For at fastslå, at afslutningen af den administrative undersøgelse udgjorde en ny væsentlig omstændighed, der begrunder den fornyede prøvelse af sagsøgerens situation, er det imidlertid tilstrækkeligt at bemærke, at denne begivenhed kunne være af betydning for anvendelsen af de undtagelser, der er fastsat i artikel 20, stk. 1, litra a) og c), i forordning nr. 45/2001, uden at dette i øvrigt udelukker muligheden for, at denne fornyede prøvelse kunne føre til, at sagsøgeren på ny blev nægtet indsigt, i givet fald i medfør af de samme undtagelser.
51

Som svar på sagsøgerens argumenter imod GEVES’ vurderinger om navnlig dels høstdatoen og betragtningerne vedrørende stivelsesindekset, dels spisemodenhedsdatoen må det således fastslås, at appelkammeret (jf. præmis 21 ovenfor) nøjedes med dels at bemærke, at de kriterier, som skulle anvendes, ganske vist var vagt defineret, men at de efter dets opfattelse var blevet »udført«, dels at udtale, at det havde tillid til eksperternes konstateringer, uden dog på nogen måde at forklare, hvorfor de tekniske argumenter og beviserne, herunder navnlig de ekspertrapporter, som sagsøgeren havde påberåbt sig, skulle have været uden relevans og derfor måtte forkastes.
152

Endelig var Kommissionens adfærd hverken gennemsigtig eller sammenhængende. For det første har den aldrig over for sagsøgeren eller inden for rammerne af denne sag frembragt dokumentation, som viser, at anmodningerne om aktivering af en varsling i varslingssystemet OLAF vedrørte sagsøgeren, L. og ECO3 (jf. præmis 138 ovenfor). For det andet har delegationen ved skrivelse af 9. november 2011 over for den nationale ordregivende myndighed oplyst, at den besluttede at afslutte proceduren for tildeling af den omhandlede kontrakt uden nogen tildeling i henhold til varslingsafgørelsens artikel 17, stk. 2, c), der fandt anvendelse på de anvisningsberettigede og de anvisningsberettigede, der var bemyndiget ved delegation fra Kommissionen, samtidig med, at den i sit svar på foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse, der blev meddelt den 15. juni 2017 og den 23. marts 2018, oplyste, at den retsakt, der var årsag til det tab, som sagsøgeren har lidt, stammede fra den nationale ordregivende myndighed, der alene havde kompetence til at beslutte at annullere proceduren for tildeling af den omhandlede kontrakt i overensstemmelse med PRAG’s punkt 2.4.13 og punkt 15 i instrukserne til tilbudsgiverne til denne kontrakt. Efter Ombudsmandens indgriben trak Kommissionen for det tredje i februar 2015 varslingen vedrørende sagsøgeren og L. i varslingssystemet tilbage (jf. præmis 64 ovenfor), samtidig med, at den i sine skriftlige indlæg for Retten har påpeget, at de retssager, som havde givet anledning til disse registreringer, fortsat verserede i Belgien, eller at L. fortsat ville blive retsforfulgt. Selv om sagsøgeren for det fjerde fortsat var genstand for en W3b-varsling i varslingssystemet, og idet Kommissionen af denne grund havde nægtet at godkende aftalen om den omhandlede kontrakt, undertegnede sidstnævnte med sagsøgeren den 15. december 2010 en aftale af en værdi af 1338225 EUR vedrørende en kontrakt i Albanien, der under Ipa-programmet skulle finansieres med EU-midler, og den undlod i sine svar til foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse, der blev meddelt den 23. marts 2018 og i retsmødet at redegøre for, at den i denne sammenhæng havde bestræbt sig på at have sikret, at der var blevet truffet øgede overvågningsforanstaltninger som omhandlet i varslingsafgørelsens artikel 17, stk. 2, litra a).
114

I denne henseende bemærkes, at den begrundelsespligt, der er fastsat i vedtægtens artikel 25, stk. 2, som kun er en gentagelse af den almindelige begrundelsespligt, der er fastsat i artikel 296 TEUF, for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til at afgøre, om der er grundlag for retsakten, eller om den eventuelt er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for sidstnævnte at efterprøve denne retsakts lovlighed. Det følger heraf, at begrundelsen principielt skal meddeles den pågældende samtidig med den afgørelse, der indeholder et klagepunkt, og at en manglende begrundelse ikke kan afhjælpes ved, at den pågældende erfarer grundene til afgørelsen under en sag for Unionens retsinstanser (dom af 26.11.1981, Michel mod Parlamentet, 195/80, EU:C:1981:284, præmis 22, og af 28.2.2008, Neirinck mod Kommissionen, C-17/07 P, EU:C:2008:134, præmis 50).
118

I denne henseende bemærkes, at den begrundelsespligt, der er fastsat i vedtægtens artikel 25, stk. 2, som kun er en gentagelse af den almindelige begrundelsespligt, der er fastsat i artikel 296 TEUF, for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til at afgøre, om der er grundlag for retsakten, eller om den eventuelt er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Unionens retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for sidstnævnte at efterprøve denne retsakts lovlighed. Det følger heraf, at begrundelsen principielt skal meddeles den pågældende samtidig med den afgørelse, der indeholder et klagepunkt, og at en manglende begrundelse ikke kan afhjælpes ved, at den pågældende erfarer grundene til afgørelsen under en sag for Unionens retsinstanser (dom af 26.11.1981, Michel mod Parlamentet, 195/80, EU:C:1981:284, præmis 22, og af 28.2.2008, Neirinck mod Kommissionen, C-17/07 P, EU:C:2008:134, præmis 50).
125

Det skal samtidig bemærkes, at når disse tjenestemænd placeres på orlov i tjenestens interesse, sker dette på rimelige økonomiske vilkår, således som Rådet desuden med føje har anført. Det skal nemlig bl.a. bemærkes, at de berørte tjenestemænd modtager en månedlig godtgørelse indtil orlovens ophør, som beregnes på den måde, der er anført i præmis 92 ovenfor, og som efter Rettens opfattelse ikke er urimelig. Som det fremgår af vedtægtens artikel 42c, stk. 8, har de berørte tjenestemænd mulighed for at fortsætte indbetalingen af bidrag til pensionsordningen og således mulighed for at opnå en højere pension. Den betingelse om mindst ti års tjenesteår, der er fastsat i vedtægtens artikel 42c, bidrager således også til, at den foranstaltning, der er fastsat i denne bestemmelse, kan anses for forholdsmæssig, idet denne betingelse, således som Parlamentet med føje har anført, indebærer, at denne foranstaltning alene anvendes på de tjenestemænd, der har en sådan løn og sådanne pensionsrettigheder, at det mindsker de økonomiske ulemper, der er forbundet med at blive placeret på orlov. Endelig skal det bemærkes, for det første, at der i vedtægtens artikel 42c, stk. 1, er fastsat en række betingelser for anvendelsen af den foranstaltning, der er fastsat i denne bestemmelse, for det andet, at institutionerne ikke har pligt til at vedtage denne foranstaltning, idet de har en vid skønsmargen med hensyn til vedtagelsen af en sådan foranstaltning, og, for det tredje, at det samlede antal tjenestemænd, der hvert år kan blive omfattet af denne foranstaltning, højst kan udgøre 5% af det samlede antal tjenestemænd i samtlige institutioner, der året forinden gik på pension (jf. præmis 98 ovenfor).
Blandt andre bestemmelser om styring af luftkvaliteten bestemmer artikel 13 i direktiv 2008/50, at medlemsstaterne sikrer, at grænseværdierne for forskellige forurenende stoffer i deres zoner og bymæssige områder ikke overskrides, bl.a. for så vidt angår nitrogendioxid. Af artikel 23 fremgår, at »[h]vis niveauet af forurenende stoffer i luften i bestemte zoner eller bymæssige områder overskrider en grænseværdi eller en målværdi […], sørger medlemsstaterne for at opstille luftkvalitetsplaner for de pågældende zoner og bymæssige områder for at nå den pågældende grænseværdi eller målværdi«. Samme artikel præciserer, at disse planer selv kan indeholde kortsigtede handlingsplaner. I denne henseende bestemmer samme direktivs artikel 24, stk. 2:

»De kortsigtede planer […] kan under hensyn til sagens konkrete omstændigheder omfatte effektive foranstaltninger til at regulere og om nødvendigt indstille visse aktiviteter, som bidrager til risikoen for overskridelse af de respektive grænse- eller målværdier eller varslingstærskelværdier. Disse handlingsplaner kan omfatte foranstaltninger vedrørende motortrafik […]«
70

Intervenientens argument om, at der bør tages hensyn til anvendelsen af ordet »plombir« eller »Пломбир« til at betegne andre varer, kan ikke drage denne konklusion i tvivl. Det følger således af fast retspraksis, at den omstændighed, at et udtryk kan have flere betydninger, ikke udelukker, at det kan have en beskrivende karakter som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt, at varemærket for så vidt angår mindst en af disse betydninger kan anvendes til at beskrive de omhandlede varer (jf. dom af 12.2.2004, Koninklijke KPN Nederland, C-363/99, EU:C:2004:86, præmis 97 og den deri nævnte retspraksis).
291

Under alle omstændigheder er det næppe sandsynligt, at sagsøgeren deltog i et sådant møde den 16. maj 2007, for så vidt som denne part ikke ville have haft nogen interesse i at mødes med sine konkurrenter for at drøfte kartellets videreførelse med hensyn til skrottillægget samme dag, som overdragelsen af dennes aktiviteter vedrørende slibemidler blev underskrevet. I denne henseende ville Kommissionens argumentation, hvorefter det er sandsynligt, at et sådant møde fandt sted, at overdragelsesdokumentet blev udarbejdet samme dag i et notarialkontor i nærheden af mødestedet, og at Ervin ikke var blevet orienteret herom, svare til at pålægge sagsøgeren at bevise, at dette møde ikke fandt sted, hvilket, når alt kommer til alt, ville udgøre et probatio diabolica.
10

Kommissionen fastslog i den anfægtede afgørelse for det første, at den omhandlede foranstaltning, der var blevet tildelt af IVF, omfattede statsmidler og kunne tilregnes Kongeriget Spanien. For det andet var støttemodtageren sagsøgeren og ikke Fundación Hércules, som handlede som kreditformidler, henset til foranstaltningens formål, som var at lette finansieringen af sagsøgerens kapitalforhøjelse. Sagsøgerens økonomiske situation på tidspunktet for ydelsen af den omhandlede foranstaltning udgjorde situationen for en kriseramt virksomhed som omhandlet i punkt 10, litra a), og punkt 11 i Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EUT 2004, C 244, s. 2, herefter »rammebestemmelserne«). På baggrund af kriterierne i Kommissionens meddelelse om anvendelsen af […] artikel [107 TEUF] og [108 TEUF] på statsstøtte i form af garantier (EUT 2008, C 155, s. 10, herefter »garantimeddelelsen«), og henset til sagsøgerens økonomiske situation samt betingelserne for den statsgaranti, som var blevet ydet sagsøgeren, fastslog Kommissionen, at der forelå en uberettiget fordel, som ville kunne fordreje eller true med at fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Endvidere kvantificerede Kommissionen i den anfægtede afgørelse det støtteelement, der angiveligt var tildelt sagsøgeren, ved at støtte sig på den gældende referencesats i henhold til sin meddelelse om revision af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (EUT 2008, C 14, s. 6) i mangel af en mulig brugbar sammenligning på grundlag af tilsvarende transaktioner på markedet. I forbindelse med kvantificeringen af den omtvistede støtte fastslog Kommissionen, at værdien af sagsøgerens aktier, som var givet i pant til IVF i form af en modgaranti, var tæt på nul. Endelig fastslog Kommissionen i den anfægtede afgørelse, at den omtvistede støtte ikke var forenelig med det indre marked, navnlig ikke på baggrund af de principper og betingelser, der er fastsat i rammebestemmelserne.
191

For det tredje og for så vidt som sagsøgeren har kritiseret de særlige udtryk »Kommissionen [har] ikke kunnet fastlægge, hvorvidt Foshan Lihua eksporterede det omhandlede produkt til EU i [den oprindelige] undersøgelsesperiode«, og »det [kan] ikke udelukkes, at Foshan Lihua i [den oprindelige] undersøgelsesperiode har eksporteret det omhandlede produkt til EU, det være sig direkte eller via forretningsmæssigt forbundne selskaber eller inden for rammerne af fabrikationsaftaler indgået med andre selvstændige selskaber«, følger disse udtryk direkte af dels fordelingen af den bevisbyrde, der kræves for at få kendskab til, hvorvidt de tre betingelser for at tildele den pågældende erhvervsdrivende status som ny eksporterende producent er opfyldt, dels det beviskrav, der er pålagt i denne forbindelse (jf. præmis 188 ovenfor). I modsætning til hvad sagsøgeren har antydet, tilkommer det således hverken Kommissionen at dokumentere, at sagsøgeren har eksporteret det pågældende produkt til EU, eller at der består forretningsmæssige forbindelser med virksomheder, der er omfattet af den omhandlede antidumpingtold, eller at fremlægge indicier for dette. For at afslå en ansøgning om tildeling af denne status er det i forhold til sagens realitet tilstrækkeligt, at de beviser, der er fremlagt af den pågældende erhvervsdrivende, har været utilstrækkelige til at underbygge dennes udsagn, således som det har været tilfældet i den konkrete sag. Som Kommissionen med rette har anført, tilkommer det denne institution – inden for rammerne af sin rolle i undersøgelserne om tildeling af status som ny eksporterende producent – med alle de midler, der er stillet til dens rådighed, at efterprøve rigtigheden af de udsagn og af det bevismateriale, som en sådan erhvervsdrivende er fremkommet med (jf. i denne retning dom af 22.3.2012, GLS, C-338/10, EU:C:2012:158, præmis 32). Ved at benytte denne fremgangsmåde under den undersøgelse, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, overskred Kommissionen på ingen måde sine beføjelser, foretog ingen åbenbart urigtig vurdering og fraveg ikke sin stilling som objektiv myndighed.
187

Det fremgår af denne præmis, at Kommissionen redegjorde for grundene til, at den fandt, at procentsatsen for fastsættelse af maksimumsbidraget var passende i de foreliggende tilfælde. Eftersom Kommissionen anførte, at procentsatsen kun udgjorde en lille del af PP’s afkastningsgrad inden for området for tilsvarende tjenester – en afkastningsgrad, som det ifølge Kommissionen var muligt at opnå for de udbydere, der skulle bidrage til udligningsfonden – og som således ikke ville føre til at fjerne eller udelukke effektive konkurrenter fra markedet, redegjorde den behørigt for grundene til, at den fandt, at den nævnte procentsats var passende. Dette punkt i den anfægtede afgørelse indebar i øvrigt, dels at sagsøgerne fik mulighed for at få kendskab til begrundelsen for den trufne foranstaltning, således at de kunne forsvare deres rettigheder, dels at Unionens retsinstanser kunne efterprøve afgørelsens lovlighed. Sagsøgerne har nemlig haft mulighed for at anfægte, at disse vurderinger var begrundede, bl.a. ved at foreholde Kommissionen, at den anvendte PP’s afkastningsgrad som det eneste referencepunkt til at vurdere, om procentsatsen på 2% var passende, selv om OZPNOP havde underrettet Kommissionen om, at PP’s konkurrenter havde en afkastningsgrad på 1-2,5%. Som det fremgår af præmis 113 ff. ovenfor, har Retten endvidere kunnet tage stilling til dette argument. Det er således med urette, at sagsøgerne i denne forbindelse har gjort gældende, at begrundelsen ikke er tilstrækkelig.