ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

I modsætning til Rettens opfattelse er et uddrag fra databasen TMView ikke et »tilsvarende dokument« som omhandlet i regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii), i forordning nr. 2868/95; dette fremgår for det første af bestemmelsens klare ordlyd, som med hensyn til tilladte tilsvarende dokumenter henviser til dokumentets art og ikke dets oprindelse, og for det andet af hensigten med bestemmelsen.
C 220/26

Appel iværksat den 1. maj 2019 af Région de Bruxelles-Capitale til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. februar 2019 i sag T-178/18, Région de Bruxelles-Capitale mod Kommissionen

(Sag C-352/19 P)

(2019/C 220/32)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Région de Bruxelles-Capitale (ved avocat A. Bailleux)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelsen af 28. februar 2019 (T-178/18) ophæves.

— Der træffes afgørelse om formaliteten i det annullationssøgsmål, som Région de Bruxelles-Capitale har anlagt til prøvelse af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2017/2324 af 12. december 2017 om fornyelse af godkendelsen af aktivstoffet glyphosat, jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, og om ændring af bilaget til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 (1); i øvrigt hjemvises sagen til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten afviste ved den appellerede kendelse det af Région de Bruxelles-Capitale anlagte søgsmål på grund af manglende søgsmålsinteresse. Retten fastslog nærmere bestemt, at Région de Bruxelles-Capitale ikke var umiddelbart berørt af den anfægtede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.

Région de Bruxelles-Capitale har til støtte for appellen fremført et enkelt anbringende, som består af to led.

For det første følger Rettens afslag på at undersøge formalitetsbetingelserne for søgsmålet i lyset af Århuskonventionens artikel 9 af en urigtig fortolkning af samme konventions artikel 2, stk. 4, og artikel 9, og afslaget var ikke tilstrækkeligt begrundet.

For det andet var det i mangel af en tilstrækkelig begrundelse og under tilsidesættelse af artikel 263, stk. 4, TEUF og artikel 20, stk. 2, artikel 32, stk. 1, artikel 36, stk. 3, artikel 41, stk. 1, og artikel 43, stk. 5 og 6, i forordning 1107/2009, at Retten fastslog, appellanten ikke var umiddelbart berørt.

I appelskriftets anden del, som forudsætter, at Domstolen giver medhold i påstanden om ophævelse af den appellerede kendelse og beslutter selv at træffe afgørelse om formaliteten, har Région de Bruxelles-Capitale redegjort for grundene til, at dens søgsmål bør antages til realitetsbehandling, idet det opfylder betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF.

(1) EUT 2017, L 333, s. 10.
2)

Skal Den Europæiske Unions Domstols praksis, navnlig når der henses til de afsagte domme i Almos-sagen [C-337/13], præmis 23, Di Maura-dagen [C-246/16], præmis 20-29, og analogt T-2-sagen [C-396/16], præmis 31-45, fortolkes således, at der i forhold til medlemsstatens forpligtelse i henhold til momsdirektivets artikel 90, stk. 1, til efterfølgende at nedsætte afgiftsgrundlaget, skal sondres mellem køberens ikke-betaling eller kun delvise betaling af modydelsen og en sådan situation, hvor sælgerens fordring er blevet endegyldigt uerholdelig, således at medlemsstaten i det første tilfælde kan gøre brug af undtagelsen i artikel 90, stk. 2, mens denne undtagelse er udelukket i det andet tilfælde, hvorfor medlemsstaten under alle omstændigheder skal tillade en efterfølgende nedsættelse af afgiftsgrundlaget i dette tilfælde?
1)

Skal artikel 9, stk. 1, og artikel 193 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at en fysisk person såsom sagsøgeren under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende ikke skal anses for »selvstændigt« at have udøvet den omhandlede (økonomiske) virksomhed og for selv at skulle betale merværdiafgiften på de omtvistede leveringer, dvs. med henblik på artikel 9, stk. 1, og artikel 193 i direktiv 2006/112/EF skal den fælles aktivitet/det fælles partnerskab (deltagerne i den fælles aktivitet kollektivt; i denne sag sagsøgeren og hans forretningspartner kollektivt) — som i henhold til national ret ikke anses for at være en afgiftspligtig person og ikke har status som juridisk person — da betragtes som værende den afgiftspligtige person, der har ansvaret for at opfylde de pågældende forpligtelser, og ikke alene en fysisk person såsom sagsøgeren?
2.

Andet anbringende — tilsidesættelse af princippet om den effektive virkning af retten til tilbagebetaling af moms Den fortolkning af artikel 20, stk. 1, i direktiv 2008/9, som Forbundsrepublikken Tyskland har anlagt, er til hinder for den effektive udøvelse af retten til tilbagebetaling af moms for de afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten. De tyske afgiftsmyndigheders forvaltningspraksis tilsidesætter dermed disse afgiftspligtiges rettigheder i medfør af artikel 170 og 171 i direktiv 2006/112 og artikel 5 i direktiv 2008/9. Den effektive virkning af direktiv 2006/112 og 2008/9 kræver, at anmodninger om tilbagebetaling af moms, der opfylder de materielle betingelser, imødekommes, således at princippet om momsens neutralitet i videst muligt omfang sikres. Lovgivningen har til formål, at der i forbindelse med køb af varer og tjenesteydelser sker en fuldstændig regulering af den moms, der er blevet betalt i tidligere omsætningsled, således at der herved også i tilfælde af grænseoverskridende transaktioner skabes konkurrencebetingelser, der i vidt omfang er de samme for alle afgiftspligtige personer. I denne forbindelse skal der træffes alle de passende foranstaltninger, der er fastsat i direktivet, for at gøre det muligt at gennemføre anmodningerne om tilbagebetaling af moms.
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/31/EU (1) af 19. maj 2010 om bygningers energimæssige ydeevne ved ikke at sikre, at der i bygninger med et samlet nytteareal på over 500m2, for hvilke der er udstedt energiattester i medfør af dette direktivs artikel 12, stk. 1, og som ofte besøges af offentligheden, foretages opslag af disse energiattester.
Appel iværksat den 24. april 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Udvidede Afdeling) den 14. februar 2019 i de forenede sager T-131/16 og sag T-263/16, Belgien og Magnetrol International mod Kommissionen

(Sag C-337/19 P)

(2019/C 213/19)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved P.J. Loewenthal og F. Tomat, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Kongeriget Belgien, Magnetrol International og Irland

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Syvende Udvidede Afdeling) den 14. februar 2019 i de forenede sager T-131/16 og T-263/16, Belgien og Magnetrol International mod Kommissionen, EU:T:2019:91, ophæves, for så vidt som det heri blev fastslået, at Kommissionens afgørelse (EU) 2016/1699 (1) af 11. januar 2016 om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, statsstøtteordning SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), iværksat af Belgien, fejlagtigt klassificerede ordningen for »overskydende fortjeneste« som en ordning som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning 2015/1589 (2),

— Sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling af de anbringender, der ikke tidligere er blevet vurderet, og

— Afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at det var forkert at klassificere »overskydende fortjeneste« på skatteområdet, som Belgien iværksatte fra 2004 til 2014, som en ordning som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning 2015/1589.

Retten foretog en fejlagtig fortolkning af den første betingelse i artikel 1, litra d), og foretog en urigtig gengivelse af 94.-110. betragtning til den anfægtede afgørelse ved at fastslå, at Kommissionen kun fandt, at de lovgivningsmæssige retsakter, der er opregnet i 99. betragtning, udgjorde grundlaget for ordningen for »overskydende fortjeneste«.

Retten foretog en fejlagtig fortolkning af den anden betingelse i artikel 1, litra d), og foretog en urigtig gengivelse af 100.-108. betragtning til den anfægtede afgørelse ved at fastslå, at indrømmelsen af en fritagelse for »overskydende fortjeneste« forudsatte vedtagelse af yderligere gennemførelsesforanstaltninger.

Retten foretog en fejlagtig fortolkning af den tredje betingelse i artikel 1, litra d), og foretog en urigtig gengivelse af 66., 102., 103., 109., og 140. betragtning til den anfægtede afgørelse ved at fastslå, at yderligere gennemførelsesforanstaltninger var nødvendige for at fastlægge de begunstigede af fritagelsen for »overskydende fortjeneste«.

Endelig så Retten bort fra ratio legis bag artikel 1, litra d), ved at fastslå, at Kommissionen fejlagtigt klassificerede ordningen for »overskydende fortjeneste« som en ordning som omhandlet i den pågældende bestemmelse.

(1) EUT 2016, L 260, s. 61.

(2) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).
—

EUIPO og enhver part, der intervenerer i denne appel, tilpligtes at bære deres egne omkostninger og at betale appellantens omkostninger i appelsagen og i sagen for Retten i sag T-665/17.
1)

Skal artikel 1, stk. 2, i direktiv 2008/118/EF (1) fortolkes således, at den er til hinder for en afgift som værdiafgiften på elektricitetsproduktion, der nominelt set er en direkte afgift, men som ved en nærmere undersøgelse af dens virkelige beskaffenhed viser sig at være en indirekte afgift uden et særligt formål, som udelukkende tjener et opkrævningsmæssigt formål, uden at den kvalificering, som den nationale lovgivning anvender, kan have forrang for fortolkningen af EU-retten, som er reguleret ved målsætningerne i den nævnte retsorden og på grundlag af afgiftens objektive kendetegn?
Appel iværksat den 29. april 2019 af Souruh SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. februar 2019 i sag T-440/16, Souruh mod Rådet

(Sag C-350/19 P)

(2019/C 213/22)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Souruh SA (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 28. februar 2019 (T-440/16).

Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) samt de efterfølgende foranstaltninger til gennemførelse heraf annulleres, for så vidt som de angår appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen anført tre anbringender.

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har tilsidesat appellantens ret, som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder, til at blive hørt forud for vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl og gengivet de faktiske omstændigheder urigtigt, idet den så bort fra de artikler, som appellanten fremlagde til støtte for annullationssøgsmålet med henblik på at bevise, at appellanten ikke ydede støtte til det syriske regime.

Med det tredje anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har ikke fastslået, at det var ulovligt at vedtage bestemmelse 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP, i henhold til hvilke tilhørsforholdet til Al-Assadfamilien eller Makhlouffamilien udgør et selvstændigt kriterium, som begrunder, at der pålægges sanktioner, idet bevisbyrden vendes om i samme anledning.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2016, L 141, s. 125).
1)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, samt effektivitetsprincippet, i det mindste med hensyn til en national retsorden, der for at sikre retternes uafhængighed og upartiskhed i sin forfatning fastlægger en grundlæggende ret til, at dommerne tildeles opgaver ifølge en efter generelle regler fastsat opgavefordeling, fortolkes således, at lovgiver skal sikre, at denne grundlæggende garanti er effektiv og ikke kun teoretisk? 1a) Tillægsspørgsmål: Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Pålægger artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og effektivitetsprincippet i en national retsorden, der i sin forfatning har etableret en grundlæggende ret til en fast opgavefordeling, lovgiver en eller anden forpligtelse til at sikre dette, og i så fald, hvilken? 1b) Tillægsspørgsmål: Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: 1b - 1) Pålægger artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og effektivitetsprincippet, i det mindste med hensyn til en national retsorden, der i sin forfatning har etableret en grundlæggende ret til en fast opgavefordeling, et organ, der ifølge loven ikke er beføjet til at tildele sagsakter eller foretage en handling vedrørende tildeling af sagsakter til en dommer, at undlade at tage hensyn til en sådan tildeling eller handling? 1b - 2) Pålægger artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel 47, og effektivitetsprincippet, i det mindste med hensyn til en national retsorden, der i sin forfatning har etableret en grundlæggende ret til en fast opgavefordeling, at den retsinterne forretningsorden kun — hvis overhovedet — kan indrømme et organ, der har til opgave at fordele sagsakter, en på forhånd fastsat snæver skønsmargen med hensyn til at træffe afgørelser om tildeling?
C 213/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 27. februar 2019 — MG og NH mod Germanwings GmbH

(Sag C-190/19)

(2019/C 213/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: MG og NH

Sagsøgt: Germanwings GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Kan der også foreligge en ret til kompensation i henhold til artikel 7 i forordning (EF) nr. 261/2004 (1), når en luftfartspassager som følge af en relativt kort forsinkelse i forhold til ankomsttidspunktet ikke når en direkte tilsluttet flyforbindelse, og dette medfører en forsinket ankomst til det endelige bestemmelsessted på tre timer eller mere, men de to flyvninger blev varetaget af forskellige luftfartsselskaber, og reservationsbekræftelsen blev foretaget af et rejsebureau, der havde sammensat flyvningerne for sin kunde?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
C 213/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský súd v Trnave (Slovakiet) den 9. april 2019 — RN mod Home Credit Slovakia a.s.

(Sag C-290/19)

(2019/C 213/13)

Processprog: slovakisk

Den forelæggende ret

Krajský súd v Trnave

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RN

Sagsøgt: Home Credit Slovakia a.s.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 10, stk. 1, litra g), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF (1) af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF fortolkes således, at en forbrugerkreditaftale opfylder det i bestemmelsen fastsatte krav, såfremt de årlige omkostninger i procent angives i aftalen med et interval mellem to værdier (fra — til) og ikke med en nøjagtig procentsats?

(1) EUT 2008, L 133, s. 66..
—

Fjerde anbringende: Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at de betingelser, der i henhold til retspraksis kræves for at pålægge et erstatningsansvar uden for kontraktforhold, var opfyldt i nærværende sag.
2)

Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 4 i direktiv 93/13 fortolkes således, at et vilkår, der er indført ved en aftale, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende om ændring af et tidligere urimeligt kontraktvilkår, for at blive anset for gennemsigtigt kræver, at forbrugeren på tidspunktet for indgåelsen af ændringsaftalen er blevet oplyst om, at det oprindelige kontraktvilkår er urimeligt, eller, i givet fald, om muligheden for, at det dette kontraktvilkår erklæres urimeligt? Udelukker den omstændighed, at det nye kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, i denne henseende under alle omstændigheder efterprøvelsen af, om dette kontraktvilkår er urimeligt?
—

For det første er Kommissionen af den opfattelse, at Retten tog fejl, da den konkluderede, at undersøgelsen med henblik på at fastslå, om en bestemt skatteordning indrømmer sine begunstigede fordele, ikke kun indebærer en analyse af de kriterier, der er uløseligt forbundet med og fastsat i den undersøgte ordning, og med hvilke støttemodtagerne kan stilles i en gunstigere situation i forhold til andre virksomheder, der er omfattet af den almindelige ordning, men at vurderingen ligeledes indebærer en analyse af de negative følger af omstændigheder, der ikke vedrører ordningen, og som kan variere for hvert regnskabsår, selv om disse negative følger er vilkårlige og ikke systematisk kan udligne fordelen, og endvidere ikke kan forudses ved en forhåndsundersøgelse af ordningen.
1)

Når det i henhold til en national retsforskrift, såsom artikel 2, stk. 2, litra a), i ministeriel bekendtgørelse TAS 2865/2003, alene er muligt at få adgang til en frivillig eller frivillig fortsat forsikring, såfremt vedkommende har været udtrådt af en ordning under den sociale sikring, skal den pågældende udtrædelse da have fundet sted i forbindelse med en ordning under den spanske sociale sikring, eller skal den kompetente spanske institution tværtimod efter det princip om ligestilling af forhold, som er fastsat i artikel 5, litra b), i forordning nr. 883/2004 (1), tage hensyn til en udtrædelse af en tilsvarende ordning under den sociale sikring i en anden medlemsstat, på samme måde som hvis det havde fundet sted i Spanien?
1)

Kan artikel 35, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF (1) af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF, især i lyset af 33. betragtning hertil, fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat som led i ændringen af en national bestemmelse til gennemførelse af dette direktiv fratager republikkens præsident, der er direkte valgt af borgerne, beføjelsen til at udpege og afskedige den regulerende myndigheds formand og tildeler den omhandlede beføjelse til regeringen med den konsekvens, at den inden gennemførelsen af direktivet gældende lovgivningsmæssige situation genoprettes?
—

For det første har Kommissionen gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 1,TEUF af to grunde: — Retten begik en fejl vedrørende den bevisbyrde, som Kommissionen skal løfte for at fastslå, at kravene om tilregnelse og statslige midler er opfyldt, hvorefter Kommissionen er positivt forpligtet til at godtgøre, at de offentlige myndigheder på alle tidspunkter i den proces, der førte til vedtagelsen af de pågældende foranstaltninger, havde en afgørende indflydelse på den enhed, som tildelte støtten, alene fordi sidstnævnte var en privat enhed. — Retten begik en fejl vedrørende den bevisbyrde, som Kommissionen skal løfte for at fastslå, at kravene om tilregnelse og statslige midler er opfyldt, idet den foretog en opdelt vurdering af de indicier, som Kommissionen havde fremlagt i den omtvistede afgørelse, uden at den tog dem samlet i betragtning, og idet den så bort fra den større sammenhæng, som de er en del af.
—

Den Europæiske Unions Rets dom af 12. marts 2019, sag T-135/15, Den Italienske Republik mod Europa-Kommissionen — forkyndt den 13. marts 2019, hvorved Kommissionen blev frifundet i Den Italienske Republiks søgsmål i henhold til artikel 263 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde til prøvelse af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/103 af 16. januar 2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (meddelt under nummer C(2015) 53) (1), ophæves, for så vidt som den er genstand for denne appel.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Sverige) den 3. maj 2019 — Novartis AG mod Patent-och registreringsverket

(Sag C-354/19)

(2019/C 230/28)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Novartis AG

Sagsøgt: Patent-och registreringsverket

Præjudicielt spørgsmål

På baggrund af det grundlæggende formål, som det supplerende beskyttelsescertifikatet for lægemidler har til hensigt at tilgodese, og som består i at fremme den farmaceutiske forskning i EU, er artikel 3, litra c), i forordningen om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (1), sammenholdt med artikel 3, stk. 2 i forordningen om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler, da til hinder for, at en ansøger, som tidligere har fået udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat vedrørende et produkt, som er beskyttet af et gældende grundpatent for produktet som sådan, kan få udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat vedrørende en ny anvendelse af produktet i et tilfælde som det foreliggende, hvor den nye anvendelse er en ny terapeutisk indikation, som specifikt beskyttes af et nyt grundpatent?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6.5.2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler (EUT 2009, L 152, s. 1).
2.

Såfremt spørgsmål 1, litra c), besvares bekræftende: Omfatter de oplysninger, der skal gives i henhold til artikel 8, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/48/EF, også den IP-adresse, som brugeren, der forudgående har krænket rettigheder ved at uploade filer, senest har anvendt til at få adgang til sin Google-/YouTube-brugerkonto, samt det nøjagtige tidspunkt for adgangen, uanset om der ved denne seneste adgang blev begået rettighedskrænkelser?
1)

a) Omfatter begrebet »forvaltning« som omhandlet i bilag I, [tredje] afsnit, andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF (1) af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader aktiviteter, som hænger uløseligt sammen med en direkte udnyttelse af jord til landbrugsformål? Såfremt spørgsmålet besvares bekræftende: b) Under hvilke betingelser skal en forvaltning anses for at være »sædvanlig« som fastlagt i protokoller eller måldokumenter for den pågældende naturtype som omhandlet i direktiv 2004/35? c) Hvilken tidsmæssig målestok gælder for spørgsmålet, om en forvaltning svarer til den forvaltning, som »hidtil« har været udført af ejere eller operatører som omhandlet i direktiv 2004/35? d) Er besvarelsen af spørgsmålet, om en forvaltning svarer til den forvaltning, som hidtil har været udført af ejere eller operatører som omhandlet i direktiv 2004/35, uafhængig af protokollerne eller måldokumenterne for den pågældende naturtype?