Appel iværksat den 10. december 2021 af Nippon Chemi-Con Corporation til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 29. september 2021 i sag T-363/18, Nippon Chemi-Con Corporation mod Kommissionen

(Sag C-759/21 P)

(2022/C 64/38)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Nippon Chemi-Con Corporation (ved Rechtsanwälte H.-J. Niemeyer, M. Röhrig og P. Neideck og avocate I.-L. Stoicescu)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, og Europa-Kommissionens afgørelse af 21. marts 2018 (1) om en procedure i henhold til artikel 101 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og EØS-aftalens artikel 53 (AT.40136 — Kondensatorer) annulleres, for så vidt angår appellanten.

— Subsidiært ophæves den appellerede dom, for så vidt som den stadfæster den bøde, som appellanten er blevet pålagt, og artikel 2, litra j), i Europa-Kommissionens afgørelse af 21. marts 2018 annulleres.

— Mere subsidiært nedsættes den bøde, som appellanten er blevet pålagt, i lyset af de tiltrådte appelanbringender.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremsat seks anbringender.

1. Første anbringende: Dommernes manglende underskrifter på Rettens dom

Da de tre dommeres underskrifter mangler, er dommen ugyldig i sin helhed, som angivet i artikel 118 i Rettens procesreglement og artikel 37 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.

2. Andet anbringende: Overtrædelse af artikel 101 TEUF (dommens præmis 143-307)

Retten begik en fejl ved sin anvendelse af artikel 101 TEUF, da den stadfæstede Europa-Kommissionens konstatering af en overtrædelse. Retten undlod at foretage en fyldestgørende vurdering af relevansen af den hævdede overtrædelse i forhold til EØS-aftalen. Den fejlanvendte doktrinen om en række indicier og vendte bevisbyrden om til skade for appellanten, hvorved den tilsidesatte uskyldsformodningen.

3. Tredje anbringende: Samlet og vedvarende overtrædelse (dommens præmis 308-400)

Retten begik en fejl ved sin anvendelse af artikel 101 TEUF, da den konkluderede, at der forelå en samlet og vedvarende overtrædelse, som omfattede alle elektrolytiske kondensatorer fra den 26. juni 1998 til den 23. april 2012. Retten anvendte en ukorrekt retlig standard for prøvelsen af, hvorvidt der forelå en overordnet plan, hvilket er en materiel betingelse for, at der kan foreligge en samlet og vedvarende overtrædelse. Selv hvis den retlige prøvelse accepteres, giver de af Retten fastslåede faktiske omstændigheder desuden ikke grundlag for at antage, at der forelå en vedvarende, dvs. uafbrudt, overtrædelse.

4. Fjerde anbringende: Konkurrencebegrænsende formål (dommens præmis 401-429)

Retten begik en fejl ved sin anvendelse af artikel 101 TEUF, da den stadfæstede Europa-Kommissionens opfattelse, ifølge hvilken hele overtrædelsen skal kvalificeres som en overtrædelse på grund af formålet. Retten gav en utilstrækkelig begrundelse for sin konklusion og anvendte en ukorrekt retlig standard for bedømmelsen af de udvekslede oplysninger.

5. Femte anbringende: Kompetence (dommens præmis 71-83)

Retten begik en fejl, da den bekræftede, at Europa-Kommissionen havde stedlig kompetence i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 og 56 til at pålægge sanktioner for hele overtrædelsen. Retten burde have anvendt en væsentlighedstærskel til at fastslå kompetence frem for kun at gøre brug af »blot salg [af elektrolytiske kondensatorer] inden for Den Europæiske Union«, og den burde under alle omstændigheder have givet en tilstrækkelig begrundelse for sin konklusion.

6. Sjette anbringende: Bødeberegningen (dommens præmis 430-526)

Retten foretog ikke en korrekt anvendelse af proportionalitetsprincippet og tilsidesatte en række processuelle krav, nemlig begrundelsespligten og pligten til at foretage en fuldstændig bevisbedømmelse og en fuldstændig undersøgelse af de faktiske omstændigheder, da den bedømte det bevismateriale, som appellanten havde fremlagt for Europa-Kommissionen.

(1) Kommissionens afgørelse C(2018) 1768 final.