Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse af hospitalsbehandling og pleje samt transaktioner i nær tilknytning hertil

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra b)]

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse af hospitalsbehandling og pleje samt transaktioner i nær tilknytning hertil

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/23; Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

1. Begrebet transaktioner »i nær tilknytning« til »hospitalsbehandling og pleje« som omhandlet i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at det ikke omfatter aktiviteter, som består i indsamling, transport og analyse af navlesnorsblod samt opbevaring af stamceller fra dette blod, når plejen gennemført inden for hospitaler, som disse aktiviteter kun eventuelt sker i tilknytning til, hverken er eksisterende, påbegyndt eller forventet igangsat.

Det er herved ubestridt, at uanset de præcise tal, som følger af videnskabens nuværende udviklingstrin, er der og bliver der for hovedparten af modtagerne af de omhandlede aktiviteter sandsynligvis aldrig nogen hovedydelse, som er omfattet af begrebet »hospitalsbehandling eller pleje« i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b). Det er således kun hvis – for det første – lægevidenskabens udviklingstrin tillader eller kræver en anvendelse af stamceller fra navlesnorsblod til behandling eller forebyggelse af en given sygdom, og – for det andet – denne sygdom opstår eller risikerer at opstå i et specifikt tilfælde, at der består en tilstrækkelig nær forbindelse mellem på den ene side hospitalsbehandlingen og plejen, som udgør hovedydelsen, og på den anden side de ovennævnte aktiviteter. Under disse omstændigheder – selv hvis det anerkendes, at disse aktiviteter ikke kan have et andet formål end det, der består i at anvende de således bevarede stamceller fra navlesnorsblodet i forbindelse med pleje gennemført inden for hospitaler, og ikke kan anvendes til andre formål – kan disse aktiviteter ikke anses for reelt at præsteres som sekundære ydelser til den hospitalsbehandling, eller pleje, som ydes modtagerne, og som udgør hovedydelsen.

(jf. præmis 47-49 og 52 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter er ikke til hinder for, at de nationale myndigheder fastslår, at en stamcellebank ikke udgør en anden »behørigt [anerkendt institution]« af lignende art som »hospitaler, centre for lægebehandling og diagnostik« som omhandlet i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388, når ydelser leveret af stamcellebanker udføres af professionelt sundhedspersonale, når disse stamcellebanker – selv om de fra en medlemsstats kompetente sundhedsmyndigheder inden for rammerne af direktiv 2004/23 om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, udtagning, testning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler har opnået tilladelse til at håndtere væv og celler fra mennesker – ikke modtager støtte fra den offentlige sygesikring, og når udgifterne til de ydelser, som leveres af disse stamcellebanker, ikke dækkes af den offentlige sygesikring. Denne bestemmelse kan imidlertid heller ikke fortolkes som indeholdende et krav om, at de kompetente myndigheder skal nægte at sidestille en privat stamcellebank med en »behørigt anerkendt« institution med henblik på den omhandlede fritagelse. Det tilkommer, i det omfang det er nødvendigt, den nationale ret at undersøge, om nægtelsen af anerkendelse med henblik på fritagelsen i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), i direktiv 77/388 er i overensstemmelse med EU-retten og herunder navnlig princippet om afgiftsneutralitet.

Det er således principielt i hver medlemsstats nationale ret, at reglerne for, hvornår anerkendelsen fastsat i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 kan meddeles de institutioner, der anmoder derom, skal fastsættes. Når en afgiftspligtig anmoder om at blive anset for en behørigt anerkendt institution som omhandlet i denne bestemmelse, påhviler det de kompetente nationale myndigheder at overholde grænserne for den skønsbeføjelse, der er tildelt ved denne bestemmelse, og herved anvende de EU-retlige principper, navnlig ligebehandlingsprincippet, som på momsområdet kommer til udtryk i princippet om afgiftsneutralitet. Med henblik på at fastlægge, hvilke organer der skal anses for »anerkendte« som omhandlet i nævnte bestemmelse, tilkommer det de nationale myndigheder i overensstemmelse med EU-retten og under de nationale retters kontrol at tage hensyn til flere forhold, heriblandt den almene interesse i den afgiftspligtige persons virksomhed, den omstændighed, at andre afgiftspligtige, der udøver samme virksomhed, allerede har opnået en lignende anerkendelse, samt den omstændighed, at udgifterne til de omhandlede ydelser eventuelt i stort omfang bæres af sygekasser eller af andre socialsikringsorganer.

Alene den omstændighed, at den afgiftspligtige persons ydelser leveres af professionelt sundhedspersonale, er herved ikke i sig selv til hinder for, at de nationale myndigheder nægter at indrømme denne afgiftspligtige person den anerkendelse, som gør det muligt for den at benytte fritagelsen i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b). Dernæst har de nationale myndigheder ret til at tage det forhold, at den afgiftspligtige persons aktiviteter ikke modtager støtte fra den offentlige sygesikring og ikke dækkes af den offentlige sygesikring, i betragtning med henblik på at afgøre, om en organisation skal anerkendes. Dette betyder imidlertid ikke, at den omhandlede fritagelse systematisk skal udelukkes, når omkostningerne ved disse ydelser ikke godtgøres af de sociale sikringsinstitutioner. Der er snarere tale om et forhold, som bør afvejes, og som eksempelvis kan opvejes af behovet for at sikre ligebehandling. Hvis den situation, som en afgiftspligtig person befinder sig i, således kan sammenlignes med den situation, som andre erhvervsdrivende, som udbyder de samme tjenesteydelser under lignende forhold, befinder sig i, kan alene den omstændighed, at udgifterne til disse tjenesteydelser ikke fuldt ud dækkes af de sociale sikringsmyndigheder, ikke begrunde en forskellig behandling af udbyderne med hensyn til merværdiafgift. Endelig kan den omstændighed, at en afgiftspligtig person har opnået tilladelse fra de kompetente sundhedsmyndigheder til at håndtere stamceller fra navlesnorsblod i medfør af national lovgivning, som gennemfører direktiv 2004/23, udgøre et forhold, som taler for, at denne tjenesteyder i givet fald skal anses for »behørigt anerkendt« som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b). Den omstændighed, at der er givet tilladelse til sådanne transaktioner i medfør af EU-bestemmelser om kvalitet og sikkerhed på det pågældende område, kan imidlertid ikke i sig selv automatisk resultere i en anerkendelse i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b), idet det ville indebære, at de nationale myndigheder fratoges den skønsbeføjelse, som de er tildelt ved sidstnævnte bestemmelse. Opnåelsen af en sådan tilladelse er således en nødvendig betingelse for at drive virksomhed som privat stamcellebank. Udstedelsen af en sådan tilladelse er imidlertid ikke det samme som en anerkendelse som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra b).

(jf. præmis 63-65, 68, 69, 71, 74, 75 og 81 samt domskonkl. 2).