GENERALADVOKAT P. CRUZ VILLALÓNS STILLINGTAGEN

fremsat den 6. juni 2012 ( 1 )

Sag C-192/12 PPU

Melvin West

mod

Virallinen syyttäjä

»Retligt samarbejde i straffesager — den europæiske arrestordre — rammeafgørelse 2002/584/RIA — procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne — artikel 28, stk. 2 — videreovergivelse — den fuldbyrdende medlemsstats samtykke — række af europæiske arrestordrer«

1. Mens det ofte sker, at virkeligheden danner baggrund for fiktion, er det sjældnere at opleve, at fiktion bliver gengivet i virkeligheden. Det synes dog at være tilfældet i denne sag, som vedrører en person, der er blevet retsforfulgt og dømt i flere medlemsstater for forhold af samme karakter, nemlig tyveri af gamle, sjældne kort fra forskellige offentlige biblioteker ( 2 ).

2. Denne sag giver Domstolen lejlighed til, for første gang, at fortolke bestemmelserne i artikel 28 i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne ( 3 ), som definerer de tilfælde, hvor den medlemsstat, der har udstedt en europæisk arrestordre, derefter kan overgive den person, der er omfattet af arrestordren, til en anden medlemsstat end den, der har fuldbyrdet arrestordren (videreovergivelse), samt betingelserne herfor.

3. Nærmere bestemt kan en medlemsstat, som har udstedt en europæisk arrestordre, kun videreovergive den person, der er omfattet af denne arrestordre, til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende, hvis den fuldbyrdende medlemsstat har givet sit »samtykke« hertil, medmindre der gælder en undtagelse.

4. Denne bestemmelse, som henviser til »den fuldbyrdende medlemsstat« i ental, giver dog ikke noget svar på, hvordan dette »samtykke« skal fungere i tilfælde som i hovedsagen, hvor der er tale om den anden anmodning om videreovergivelse, og mere generelt, såfremt der er tale om en række af europæiske arrestordrer og flere på hinanden følgende anmodninger om videreovergivelse. Skal der da indhentes samtykke fra alle de medlemsstater, som har fuldbyrdet en arrestordre? Eller skal der kun indhentes samtykke fra én fuldbyrdende medlemsstat? Hvis det sidstnævnte er tilfældet, hvilken fuldbyrdende medlemsstat skal der da indhentes samtykke fra?

5. Som det præjudicielle spørgsmål er fremlagt i denne sag, anmodes Domstolen om at udfylde, hvad der forekommer at være en lakune i lovbestemmelserne, hvilket efter min mening kun kan ske ved en teleologisk og systematisk fortolkning af rammeafgørelse 2002/584.

I – Relevante retsforskrifter

A – EU-retlige forskrifter

6. Femte, sjette, ottende, niende og tolvte betragtning til rammeafgørelse 2002/584 anfører følgende: »(5) Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. (6) Den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som Det Europæiske Råd har udråbt til en »hjørnesten« i det retlige samarbejde. […] (8) Afgørelser om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal underkastes tilstrækkelig kontrol, hvilket betyder, at en judiciel myndighed i den medlemsstat, hvor den eftersøgte er blevet anholdt, skal træffe afgørelse om den pågældendes overgivelse. (9) De centrale myndigheders rolle i fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre skal begrænses til praktisk og administrativ bistand. […] (12) Denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, og som afspejles i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder […], navnlig kapitel VI. Intet i denne rammeafgørelse kan fortolkes som et forbud mod at nægte at overgive en person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, hvis der er objektive grunde til at formode, at den europæiske arrestordre er udstedt med det formål at retsforfølge eller straffe en person på grund af den pågældendes køn, race, religion, etniske baggrund, nationalitet, sprog, politiske overbevisning eller seksuelle orientering, eller at den pågældendes situation kan blive skadet af en af disse grunde. Denne rammeafgørelse er ikke til hinder for, at medlemsstaterne anvender deres egne forfatningsmæssige regler om retten til en retfærdig rettergang, foreningsfrihed, pressefrihed og ytringsfrihed i andre medier.«

7. Artikel 27 i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter: »1. Medlemsstaterne kan meddele Generalsekretariatet for Rådet, at i forbindelserne med andre medlemsstater, der har givet samme meddelelse, formodes samtykke at være givet til retsforfølgning, idømmelse af straf eller tilbageholdelse med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning for andre inden overgivelsen begåede lovovertrædelser end den, for hvilken den pågældende er overgivet, medmindre den fuldbyrdende judicielle myndighed i en konkret sag anfører andet i sin afgørelse om overgivelse. 2. Bortset fra de i stk. 1 og 3 omhandlede tilfælde kan en person, der er overgivet, ikke retsforfølges, idømmes straf eller på anden måde tilbageholdes for andre inden overgivelsen begåede lovovertrædelser end den, for hvilken den pågældende er overgivet. 3. Stk. 2 finder ikke anvendelse i følgende tilfælde: a) Hvis den pågældende efter at have haft mulighed for at forlade den medlemsstat, han er overgivet til, har undladt dette inden for 45 dage efter den endelige løsladelse eller er vendt tilbage til denne medlemsstats territorium efter at have forladt det. b) Hvis lovovertrædelsen ikke kan straffes med frihedsberøvelse. c) Hvis retsforfølgningen ikke medfører anvendelse af en foranstaltning, der begrænser den pågældendes personlige frihed. d) Hvis den pågældende vil blive pålagt en straf eller en foranstaltning, der ikke indebærer frihedsberøvelse, herunder bødestraf eller en anden foranstaltning, der måtte træde i stedet for bøde, også selv om denne straf eller foranstaltning begrænser den pågældendes personlige frihed. e) Hvis den pågældende har givet sit samtykke til overgivelse, eventuelt samtidig med at han giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen, i henhold til artikel 13. f) Hvis den pågældende efter overgivelsen udtrykkeligt giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen for specifikke lovovertrædelser, der er begået inden overgivelsen. Afkaldet skal afgives til de kompetente udstedende judicielle myndigheder og føres til protokols i overensstemmelse med den udstedende medlemsstats nationale lovgivning. Afkaldet skal indhentes på en sådan måde, at det fremgår, at den pågældende frivilligt har givet det med fuldt kendskab til følgerne. Med henblik herpå har han ret til juridisk bistand. g) Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed, der har overgivet den pågældende, giver sit samtykke i henhold til stk. 4. 4. Anmodningen om samtykke skal indgives til den fuldbyrdende judicielle myndighed med de i artikel 8, stk. 1, omhandlede oplysninger og ledsaget af en oversættelse som anført i artikel 8, stk. 2. Samtykke skal gives, når den lovovertrædelse, for hvilken der er anmodet om samtykke, i sig selv giver anledning til overgivelse i henhold til rammeafgørelsens bestemmelser. Samtykke skal nægtes af de årsager, der er nævnt i artikel 3, og kan ellers kun nægtes af de årsager, der er nævnt i artikel 4. Afgørelsen skal træffes senest 30 dage efter modtagelse af anmodningen. […]«

8. Artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter: »1. Hver medlemsstat kan meddele Generalsekretariatet for Rådet, at i forbindelserne med andre medlemsstater, der har givet samme meddelelse, formodes samtykke at være givet til overgivelse til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til en europæisk arrestordre, der er udstedt for en lovovertrædelse, der er begået inden overgivelsen, medmindre den fuldbyrdende judicielle myndighed i et konkret tilfælde anfører andet i sin afgørelse om overgivelse. 2. En person, der er overgivet til den udstedende medlemsstat i henhold til en europæisk arrestordre, kan under alle omstændigheder uden den fuldbyrdende medlemsstats samtykke overgives til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til en europæisk arrestordre, der er udstedt for en lovovertrædelse, der er begået inden overgivelsen, i følgende tilfælde: a) Hvis den eftersøgte efter at have haft mulighed for at forlade den medlemsstat, han er overgivet til, har undladt dette inden for 45 dage efter den endelige løsladelse eller er vendt tilbage til denne medlemsstats territorium efter at have forladt det. b) Hvis den eftersøgte giver sit samtykke til at blive overgivet til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til en europæisk arrestordre. Samtykket skal afgives til den udstedende kompetente judicielle myndighed og føres til protokols i overensstemmelse med denne medlemsstats nationale lovgivning. Samtykket skal afgives på en sådan måde, at det fremgår, at den pågældende frivilligt har givet det med fuldt kendskab til følgerne. Med henblik herpå har den eftersøgte ret til juridisk bistand. c) Hvis den eftersøgte ikke er omfattet af specialitetsreglen i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3, litra a), e), f) og g). 3. Den fuldbyrdende judicielle myndighed giver sit samtykke til overgivelsen til en anden medlemsstat i henhold til følgende regler: a) Anmodningen om samtykke skal indgives i henhold til artikel 9 ledsaget af de i artikel 8, stk. 1, omhandlede oplysninger og af en oversættelse som anført i artikel 8, stk. 2. b) Samtykke skal gives, når den lovovertrædelse, for hvilken der er anmodet om samtykke, i sig selv giver anledning til overgivelse i henhold til denne rammeafgørelses bestemmelser. c) Afgørelsen skal træffes senest 30 dage efter modtagelse af anmodningen. d) Samtykke skal nægtes af de årsager, der er nævnt i artikel 3, og kan ellers kun nægtes af de årsager, der er nævnt i artikel 4. For så vidt angår de tilfælde, der er nævnt i artikel 5, skal den udstedende medlemsstat give de deri nævnte garantier. 4. Uanset stk. 1 må en person, der er overgivet i henhold til en europæisk arrestordre, ikke udleveres til et tredjeland uden samtykke fra den kompetente myndighed i den medlemsstat, der har overgivet den pågældende. Samtykke skal gives i overensstemmelse med de konventioner, som denne medlemsstat er bundet af, samt i overensstemmelse med dens nationale lovgivning.«

9. Det fremgår af meddelelse om Amsterdamtraktatens ikrafttrædelsesdato offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 1. maj 1999 ( 4 ), at Republikken Finland har fremsat en erklæring i henhold til artikel 35, stk. 2, EU, hvorved den godkender Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse i henhold til bestemmelserne i artikel 35, stk. 3, litra b), EU.

B – Finske retsforskrifter

10. Rammeafgørelse 2002/584 er gennemført i finsk ret ved lov nr. 1286/2003 om overgivelse mellem Republikken Finland og de øvrige medlemsstater i Den Europæiske Union [rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta Suomen ja muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä annettu laki (1286/2003)] af 30. december 2003 ( 5 ).

11. I medfør af § 61, stk. 1, i den finske lov om overgivelse må den, der er blevet overgivet fra en medlemsstat til Finland, ikke videreovergives til en anden medlemsstat eller en stat, der ikke er medlem af Den Europæiske Union. Denne bestemmelses stk. 2 fastsætter imidlertid, at forbuddet i stk. 1 bl.a. ikke finder anvendelse, hvis den medlemsstat, der har foretaget overgivelsen, giver samtykke til en undtagelse fra forbuddet.

12. § 62 i den finske lov om overgivelse fastsætter, at hvis en medlemsstat anmoder om, at en person, der er blevet overgivet til Finland fra en anden medlemsstat, skal videreovergives til den, og videreovergivelse ikke er mulig i medfør af lovens § 61, stk. 2, nr. 1), 2), 3) eller 5), skal den kompetente anklagemyndighed anmode om samtykke til videreovergivelse fra den medlemsstat, fra hvilken personen blev overgivet til Finland.

II – Faktiske omstændigheder og hovedsagen

13. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, de skriftlige og mundtlige indlæg fra de forskellige intervenienter samt svarene på Domstolens spørgsmål, at sagsøgeren i hovedsagen, Melvin West, som er britisk statsborger, er dømt efter straffeloven i flere medlemsstater og derfor har været genstand for adskillige europæiske arrestordrer, som har ført til flere på hinanden følgende overgivelser mellem de pågældende medlemsstater i henhold til rammeafgørelse 2002/584. Idet hovedsagen udspringer af disse tidligere straffe og de på hinanden følgende overgivelsesprocedurer, vil de danne udgangspunkt for fremlæggelsen af hovedelementerne i hovedsagen.

A – Tvistens baggrund

14. For at gøre det mere overskueligt, fremlægges tvistens baggrund for hver enkelt medlemsstat for sig.

1. I Frankrig

15. Den 15. marts 2001 indgav Bibliothèque nationale de France en klage over Melvin West for tyveri af sjældne, antikke geografiske kort, som han havde begået den 26. oktober 1999 og den 5. september 2000.

16. Den 14. marts 2005 udstedte de franske judicielle myndigheder derfor den første europæiske arrestordre mod Melvin West, som blev formidlet via Schengen-informationssystemet, mens han var fængslet i Det Forenede Kongerige. Arrestordren blev sendt til Det Forenede Kongeriges myndigheder den 1. april 2005.

17. Den 28. april 2005 meddelte Det Forenede Kongeriges myndigheder de franske myndigheder, at Melvin West kunne gøres til genstand for en betinget løsladelse den 27. juli 2005, og udbad sig yderligere og mere detaljerede oplysninger.

18. Den 23. juni 2005 fremsendte de franske myndigheder et svar på Det Forenede Kongeriges myndigheders anmodning, som de sidstnævnte anså for ufuldstændigt.

19. Den 27. juli 2005 anmodede den britiske forbindelsesdommer i Frankrig om en hastefremsendelse af en ny europæisk arrestordre med de ønskede oplysninger. Idet der ikke er udstedt en ny arrestordre, blev anmodningen om overgivelse anset for ikke at være imødekommet.

20. Den 15. februar 2007 blev Melvin West idømt tre års fængsel ved en udeblivelsesdom afsagt af tribunal de grande instance de Paris, sat som kriminalret (Frankrig), for tyveri af geografiske kort begået i Bibliothèque nationale de France.

21. Den 31. august 2007 udstedte de franske judicielle myndigheder den anden europæiske arrestordre (nr. 0233123012) mod Melvin West, formidlet gennem Schengen-informationssystemet den 21. september 2007, med henblik på hans overgivelse til fuldbyrdelse af dommen af 15. februar 2007.

22. Den 9. februar 2012 fremsatte Melvin Wests advokat, efter særlig fuldmagt, indsigelse mod dommen afsagt den 15. februar 2007 af tribunal de grande instance de Paris, sat som kriminalret. Som følge heraf fastsatte tribunal de grande instance de Paris et retsmøde til afholdelse den 7. juni 2012.

2. I Finland

23. I april 2001 blev Melvin West anholdt i Det Forenede Kongerige, mens han var i besiddelse af 400 antikke geografiske kort. Han blev derefter udleveret til Finland, hvor han den 4. september 2001 blev idømt 18 måneders fængsel for tyveri af kort fra Helsinkis universitet i februar 2001.

24. Den 31. maj 2002 stadfæstede Helsingin hovioikeus (appelretten i Helsinki) Melvin Wests dom på 18 måneders fængsel for tyveri.

25. Den 9. december 2009 udstedte de finske judicielle myndigheder europæisk arrestordre nr. R01/3078 mod Melvin West med henblik på overgivelse til fuldbyrdelse af dommen af 31. maj 2002.

3. I Ungarn

26. Den 16., 17. og 18. august 2000 beskadigede Melvin West adskillige værdifulde atlas fra det 17. århundrede, som blev opbevaret på nationalbiblioteket i Széchenyi, idet han tilegnede sig otte kobberstik med geografiske kort.

27. Den 1. april 2010 udstedte Budai Központi kerületi bíróság (distriktsdomstol i centrum af Buda) (Ungarn) en europæisk arrestordre mod Melvin West med henblik på dennes overgivelse.

28. Den 5. juli 2011 idømte Budai Központi kerületi bíróság Melvin West en frihedsstraf på et år og fire måneder for de forhold, der var begået den 16., 17. og 18. august 2000.

B – Procedurerne for overgivelse

29. For at give et bedre overblik over de vigtigste begivenheder i sagen fremlægges de forskellige procedurer for overgivelse ligeledes for hver enkelt medlemsstat.

1. Proceduren for overgivelse fra Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland til Ungarn

30. I henhold til en arrestordre, som var udstedt af de ungarske judicielle myndigheder den 1. april 2010, overgav de judicielle myndigheder i Det Forenede Kongerige Melvin West til Ungarn. Datoen fremgår ikke af sagens akter. Fuldbyrdelsen af denne arrestordre var ikke underlagt nogen betingelser.

2. Proceduren for videreovergivelse fra Ungarn til Republikken Finland

31. Den 27. januar 2011 afgjorde den ungarske kompetente judicielle myndighed, Fővárosi Bíróság (retten i Budapest) (Ungarn), at Melvin West skulle overgives til Republikken Finland inden for 10 dage fra hans løsladelse, som var fastsat til den 29. august 2011 ( 6 ).

32. Den forelæggende ret, Korkein oikeus (højesteret) (Finland), har anført, at denne afgørelse ganske vist angav, at betingelserne for overgivelse af Melvin West var opfyldt hvad angår både Republikken Finlands og Den Franske Republiks arrestordre, men retten præciserede ikke, om Melvin West derefter skulle overgives af Republikken Finland til Den Franske Republik.

33. Den 5. september vedtog Fővárosi Bíróság en ny afgørelse, hvor denne ret anførte, at den i afgørelsen af 27. januar 2011 ikke havde taget hensyn til, at Melvin Wests overgivelse til Republikken Finland var betinget af et samtykke fra Det Forenede Kongerige.

34. Den 9. september 2011 gav Det Forenede Kongeriges kompetente judicielle myndighed et efterfølgende samtykke til Ungarns overgivelse af Melvin West til Republikken Finland. Dette samtykke var ikke underlagt nogen betingelse.

35. Den 15. september 2011 overgav Ungarn Melvin West til Republikken Finland.

36. Den 24. januar 2012 modtog den finske anklagemyndighed en skrivelse fra Ungarns ministerium for offentlig administration og justits, der oplyste om afgørelsen af 27. januar 2011. Det fremgik af denne skrivelse, at Fővárosi Bíróság havde bestemt, at »når den finske procedure [var] afsluttet, [skulle] den pågældende overgives til de franske myndigheder«.

3. Procedurerne for videreovergivelse til Den Franske Republik

37. Den 28. december 2010 meddelte de ungarske myndigheder de franske myndigheder, at der var givet ordre til en foreløbig anholdelse af Melvin West med henblik på overgivelse, og de anmodede om at få fremsendt den europæiske arrestordre.

38. Den 30. december 2010 sendte de franske judicielle myndigheder en bekræftet kopi af den europæiske arrestordre på fransk til de ungarske judicielle myndigheder og den 7. januar 2011 en ungarsk version af arrestordren.

39. Den 4. marts 2011 underrettede de ungarske myndigheder de franske judicielle myndigheder om afgørelsen af 27. januar 2011. Det fremgik af meddelelsen, at der var udstedt ordre om at overgive Melvin West til Den Franske Republik samt til Republikken Finland, at Melvin West skulle overgives til Den Franske Republik ved afslutningen af proceduren i Finland, og at overgivelsen var blevet udsat på grund af en igangværende procedure i Ungarn.

40. Den 28. juni 2011 tilsendte de ungarske myndigheder Det Forenede Kongeriges myndigheder en anmodning om samtykke til overgivelse af Melvin West til Den Franske Republik. Anmodningen blev ikke besvaret.

41. Den 7. november 2011 blev de franske myndigheder af Republikken Finland underrettet om, at Melvin West var fængslet i Finland, og at hans løsladelsesdato var fastsat til den 29. april 2012.

42. Den 9. februar 2012 indbragte den finske anklagemyndighed en sag for Helsingin käräjäoikeus (byretten i Helsinki) (Finland) med påstand om, at Melvin West blev overgivet til Den Franske Republik, idet anklagemyndigheden gjorde opmærksom på, at Ungarn havde givet samtykke til en sådan overgivelse.

43. Den 17. februar 2012 besluttede Helsingin käräjäoikeus at imødekomme anmodningen om overgivelse – imod Melvin Wests indsigelse. Melvin West iværksatte derefter appel af denne afgørelse for Korkein oikeus.

III – Det præjudicielle spørgsmål og anmodningen om en præjudiciel hasteprocedure

44. På denne baggrund har Korkein oikeus ved afgørelse af 24. april 2012, indgået til Domstolen samme dato, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal der ved den fuldbyrdende medlemsstat ved anvendelse af artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse [2002/584] forstås den medlemsstat, hvorfra personen oprindeligt er blevet overgivet til en anden medlemsstat på grundlag af en europæisk arrestordre, eller denne anden medlemsstat, hvorfra personen er overgivet til en tredje medlemsstat, der nu anmodes om at overgive personen til en fjerde medlemsstat? Eller kræves der eventuelt samtykke fra begge medlemsstater?«

45. Ved særskilt afgørelse, som ligeledes blev truffet og indgik til Domstolen den 24. april 2012, har Korkein oikeus desuden anmodet om, at sagen undergives den præjudicielle en hasteprocedure i henhold til artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 104 b i Domstolens procesreglement.

46. Korkein oikeus har i denne henseende gjort opmærksom på, at Melvin West har afsonet en straf på et år og seks måneders fængsel, som Helsingin hovioikeus idømte ham den 31. maj 2002, og at han skulle være løsladt den 29. april 2012. Retten har imidlertid angivet, at den ved afgørelse truffet samme dato traf bestemmelse om opretholdelse af Melvin Wests fængsling. Da han således er frihedsberøvet, er anmodningen om en præjudiciel hasteprocedure tvingende nødvendig af hensyn til hans retssikkerhed.

47. Ved afgørelse af 3. maj 2012 har Domstolen (Anden Afdeling) besluttet at imødekomme anmodningen om præjudiciel hasteprocedure. Domstolen har ligeledes, i henhold til artikel 24 i statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 54a, anmodet Den Franske Republik, Ungarn og Det Forenede Kongerige om at tilvejebringe visse oplysninger og fremlægge visse dokumenter.

48. Sagsøgte i hovedsagen, Republikken Finland, og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den Franske Republik, Ungarn og Det Forenede Kongerige har besvaret Domstolens spørgsmål inden for den fastsatte frist.

49. Sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen samt Republikken Finland, Den Franske Republik og Kommissionen afgav desuden mundtlige indlæg i retsmødet, der blev afholdt den 4. juni 2012.

IV – Sammenfatning af indlæggene

50. De synspunkter, som de forskellige berørte parter har tilkendegivet i deres skriftlige og/eller mundtlige indlæg, danner næsten et komplet overblik over de svar, der kan gives på det præjudicielle spørgsmål. De ridses kort op i det nedenstående, idet det bemærkes, at der i de anbefalede løsninger gøres forsøg på at udpege, hvilken fuldbyrdende medlemsstat eller hvilke fuldbyrdende medlemsstater (dette er netop spørgsmålet) der skal give samtykke til videreovergivelse i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, hvor der er udstedt en række europæiske arrestordrer, som involverer mere end tre medlemsstater, skiftevis udstedende medlemsstat og fuldbyrdende medlemsstat.

51. Sagsøgeren i hovedsagen er af den opfattelse, at alle fuldbyrdende medlemsstater hver især skal give samtykke til videreovergivelse til en anden medlemsstat, således at der kræves samtykke fra både Ungarn og Det Forenede Kongerige.

52. Dette synspunkt får generel tilslutning fra Republikken Finland.

53. Sagsøgte i hovedsagen har anført, at Republikken Finland altid har fortolket rammeafgørelse 2002/584 og finsk ret til gennemførelse heraf således, at det er tilstrækkeligt med et samtykke fra den fuldbyrdende medlemsstat, som har foretaget den sidste overgivelse, idet en løsning, der indebærer, at der skal gives samtykke fra alle fuldbyrdende medlemsstater, nødvendigvis vil øge kontrollen og skade effektiviteten og hurtigheden af ordningen med den europæiske arrestordre.

54. Den Franske Republik hævdede desuden i retsmødet, at alle fuldbyrdende medlemsstater bør kunne give samtykke til en videreovergivelse, idet den dog præciserede, at anmodningen om samtykke bør fremsættes af hver enkelt udstedende medlemsstat udelukkende til den fuldbyrdende medlemsstat, som denne har direkte forbindelser til via den europæiske arrestordre. Under omstændighederne i hovedsagen påhviler det derfor Republikken Finland at anmode Ungarn om samtykke, og Ungarn skal anmode om Det Forenede Kongeriges samtykke.

55. Endelig mener Kommissionen, at den fuldbyrdende medlemsstat skal forstås som den sidste fuldbyrdende medlemsstat, idet denne fortolkning gør det muligt at styrke princippet om gensidig anerkendelse og gensidig tillid mellem medlemsstaterne, samtidig med at det retslige samarbejde fremmes og fremskyndes, uden at den pågældende persons rettigheder skades.

V – Analyse

A – Indledende betragtninger

56. Med fare for at gentage mig selv skal jeg indlede med ganske kort at ridse begivenhederne op i kronologisk rækkefølge, denne gang samlet, og her uddrage hovedelementerne i de faktiske omstændigheder, der er relevante for besvarelsen af det forelagte præjudicielle spørgsmål.

57. Melvin West var i Frankrig genstand for den første europæiske arrestordre, som blev udstedt den 14. marts 2005, med henblik på overgivelse til domfældelse for forhold begået den 26. oktober 1999 og den 5. september 2000. Efter at Det Forenede Kongerige af årsager, som ikke fremgår af sagens akter, havde afvist at fuldbyrde denne europæiske arrestordre, blev Melvin West i Frankrig dømt ved en udeblivelsesdom af 15. februar 2007. Herefter blev den næste europæiske arrestordre udstedt mod ham den 31. august 2007 med henblik på overgivelse til afsoning af denne straf. Denne arrestordre blev tilsendt Ungarn den 30. december 2010.

58. Efter at være blevet anholdt i Det Forenede Kongerige den 14. april 2001 og efterfølgende udleveret til Finland blev Melvin West den 4. september 2001 idømt 18 måneders fængsel. Straffen blev stadfæstet efter appel den 31. maj 2002, men er ikke fuldbyrdet, da Melvin West ifølge de oplysninger, som hans advokat gav i retsmødet, i mellemtiden var rejst ud af Finland. Først den 9. december 2009, dvs. syv år senere, udstedte Republikken Finland en europæisk arrestordre mod Melvin West med henblik på hans overgivelse til fuldbyrdelse af denne straf.

59. Efterfølgende, den 1. april 2010, udstedte Ungarn en europæisk arrestordre om overgivelse af Melvin West med henblik på domfældelse for forhold begået den 16., 17. og 18. august 2000. Efter at Det Forenede Kongerige uden betingelser havde overgivet Melvin West til Ungarn, blev han den 5. juli 2011 idømt 16 måneders fængsel. Efter at være blevet overgivet af Ungarn til Republikken Finland den 15. september 2011, skulle Melvin West have været løsladt den 29. april 2012, men den forelæggende ret har bestemt, at han skal forblive fængslet, mens den afventer Domstolens præjudicielle afgørelse.

60. Der er adskillige elementer i forbindelse med de ovenfor opridsede faktiske omstændigheder, som man især bør hæfte sig ved.

61. For det første er det ubestridt, at betingelserne for anvendelse af artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 er opfyldt i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, idet den europæiske arrestordre, som danner grundlag for anmodningen om overgivelse af Melvin West fra Republikken Finland til Den Franske Republik, er udstedt vedrørende en overtrædelse, som er begået inden hans overgivelse fra Ungarn til Republikken Finland og inden hans overgivelse til Ungarn fra Det Forenede Kongerige. Endvidere vedrører rækken af europæiske arrestordrer udelukkende EU-medlemsstater.

62. Det er ligeledes ubestridt, at Det Forenede Kongerige overgav Melvin West til Ungarn uden betingelser, og at Det Forenede Kongerige den 9. september 2011 gav samtykke til hans videreovergivelse til Republikken Finland, men ikke har givet samtykke til hans videreovergivelse til Den Franske Republik. Det Forenede Kongerige har i denne henseende bemærket, at Republikken Finland havde anmodet om samtykke til hans videreovergivelse til Den Franske Republik, men at Ungarn ikke havde gjort det. Det fremgår ikke af sagens akter, om Det Forenede Kongeriges fuldbyrdende judicielle myndighed gav sit samtykke i henhold til artikel 27, stk. 3, litra g), i rammeafgørelse 2002/584 og i overensstemmelse med proceduren i rammeafgørelsens artikel 27, stk. 4, til, at der blev givet afkald på specialitetsreglen vedrørende Melvin West, hverken med hensyn til hans overgivelse til Ungarn eller hans videreovergivelse til Republikken Finland. Ungarn gav derimod samtykke til Republikken Finlands overgivelse af Melvin West til Den Franske Republik. Melvin West har dog modsat sig denne overgivelse og har netop over for den forelæggende ret gjort gældende, at overgivelsen var betinget af Det Forenede Kongeriges samtykke.

63. Endelig er det ubestridt, at en medlemsstat to gange har fået konkurrerende europæiske arrestordrer; jf. artikel 16 i rammeafgørelse 2002/584. Det Forenede Kongerige har skullet vælge mellem overgivelse af Melvin West enten til Den Franske Republik (europæisk arrestordre af 31.8.2007), til Republikken Finland (europæisk arrestordre af 9.12.2009) eller til Ungarn (europæisk arrestordre af 1.4.2010). Efter at Det Forenede Kongerige havde overgivet Melvin West til Ungarn i april 2010, skulle Ungarn derefter vælge mellem videreovergivelse til Den Franske Republik eller til Republikken Finland på grundlag af de samme europæiske arrestordrer udstedt af disse to medlemsstater. Det er dog en kendsgerning, at Domstolen råder over meget få oplysninger om årsagerne til, at de to medlemsstater valgte, som de gjorde, og at denne sag under alle omstændigheder ikke rejser nogen spørgsmål vedrørende artikel 16 i rammeafgørelse 2002/584.

B – Det simple tilfælde: en systematisk og teleologisk fortolkning af artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584

64. For bedre at kunne forstå det komplekse tilfælde med flere på hinanden følgende overgivelser, som den forelæggende ret har fremlagt for Domstolen, og besvare dens spørgsmål er det vigtigt at foretage en rent systematisk og teleologisk analyse af artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 på baggrund af det simple tilfælde, som denne bestemmelse udtrykkeligt vedrører. På denne baggrund bør den systematiske analyse i høj grad baseres på samspillet mellem specialitetsreglen (rammeafgørelsens artikel 27) og reglen om, at den medlemsstat, som fuldbyrder en europæisk arrestordre, skal give samtykke til enhver videreovergivelse (rammeafgørelsens artikel 28). Hvad angår den teleologiske fortolkning skal den holde rammeafgørelse 2002/584’s grundlæggende formål for øje, nemlig en effektiv og hurtig funktion af den første »udmøntning« af et retligt område i en Union, som garanterer de grundlæggende rettigheder og friheder.

65. Selv om artikel 27 og 28 i rammeafgørelse 2002/584 inden for ordningen med den europæiske arrestordre afspejler to traditionelle elementer i retten vedrørende adgang til udlevering, nemlig specialitetsreglen og konsekvensen heraf, reglen om forbud mod videreovergivelse ( 7 ), er de regler, de indeholder, blevet »akklimatiseret« til den europæiske arrestordres helt egen logik, idet der her er tale om et redskab til retligt samarbejde baseret på princippet om gensidig anerkendelse ( 8 ) og gensidig tillid ( 9 ) mellem medlemsstaterne, som skal erstatte de klassiske folkeretlige samarbejdsrelationer ( 10 ) og selv er tilpasset det specifikke mål om oprettelse af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der forfølges af Unionen ( 11 ), som garanterer de pågældende personers grundlæggende rettigheder ( 12 ).

66. Dermed skal det understreges, at den gensidige anerkendelse, som er indført ved den europæiske arrestordre i egenskab af »hjørnesten« i det retlige samarbejde mellem medlemsstaterne ( 13 ), og målet om at fremme en effektiv og hurtig funktion af den overgivelsesordning, som fastsættes, på den ene side, og garantien for en streng overholdelse af de pågældende personers grundlæggende rettigheder og interesser, som især sikres af de judicielle myndigheder i de medlemsstater, som varetager kontrollen med fuldbyrdelsen af de europæiske arrestordrer ( 14 ), på den anden side, i henhold til Domstolens praksis skal udgøre de ledende principper for fortolkningen af rammeafgørelse 2002/584.

67. Artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 opstiller reglen om, at den medlemsstat, som fuldbyrder en europæisk arrestordre, skal give samtykke til den udstedende medlemsstats videreovergivelse af den person, som den europæiske arrestordre vedrører, til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat, idet der tilknyttes en række undtagelser til dette princip, som er omhandlet i henholdsvis litra a), b) og c) i artikel 28, stk. 2. I litra c) henvises til bestemmelserne i rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra a), e), f) og g). I disse forskellige bestemmelsers funktion, gennem samspillet mellem princippet og undtagelserne herfra på den ene side og den ene bestemmelses henvisning til den anden på den anden side, skal det krævede samtykkes berettigelse først og fremmest søges.

68. Artikel 27 og 28 i rammeafgørelse 2002/584, der ikke indgår i Kommissionens oprindelige forslag ( 15 ), findes i samme kapitel, som vedrører virkninger af overgivelsen (af en person i henhold til en europæisk arrestordre), og indeholder en strukturel sammenhæng ( 16 ) og en begrebsmæssig lighed ( 17 ). Det er påfaldende, at specialitetsreglen, som formodes at gælde for samtlige bestemmelser i artikel 27, først forekommer i stk. 2, idet stk. 1 fastsætter en undtagelse fra denne regel. Opbygningen af artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 er endnu mere overraskende, idet den regel, som den fastsætter, er »forsvundet« i løbet af lovgivningsprocessen for derefter kun at blive nævnt implicit, modsætningsvis, i alle bestemmelserne ( 18 ).

69. Det skal for det første bemærkes, at artikel 27, stk. 1, og artikel 28, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 er meget betydningsfulde, både på grund af placeringen og indholdet, og at de uundgåeligt påvirker betydningen af specialitetsreglen og dens konsekvens inden for rammeafgørelsens system.

70. Disse to bestemmelser fastsætter, at medlemsstaterne på forhånd kan meddele Rådet deres samtykke til enten afkald på specialitetsreglen (artikel 27, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584) eller videreovergivelse til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat (rammeafgørelsens artikel 28, stk. 1), alt efter omstændighederne, idet det præciseres, dels at dette samtykke kun formodes at have virkning i forbindelserne med de medlemsstater, som har givet denne meddelelse, dels at den judicielle fuldbyrdende myndighed under alle omstændigheder i en konkret sag kan anføre andet i sin afgørelse.

71. Det kan antages, at EU-lovgiver ved at fastsætte denne meddelelsesordning i begyndelsen af artikel 27 og 28 i rammeafgørelse 2002/584 har ønsket at give medlemsstaterne en stærk opfordring til at tilkendegive deres gensidige samtykke til, at der gives afkald på anvendelsen af samspillet mellem specialitetsreglen og reglen om forbud mod videreovergivelse, hvilket er i fuld overensstemmelse med princippet om gensidig tillid, med forbehold af sikkerhedsklausulen om, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan udtale sig fra sag til sag, for derved at sikre fuld respekt for de pågældende personers rettigheder.

72. Det kan måske hævdes, at de to bestemmelser kunne have været reglen, hvilket ville være i fuldkommen overensstemmelse med de to ovennævnte ledende principper. Sådan er det dog ikke gået, idet – som Kommissionen har fremhævet i sine skriftlige indlæg – kun en enkelt medlemsstat har gjort brug af den mulighed, der er fastsat i disse bestemmelser. Da disse bestemmelser kun kan anvendes mellem de medlemsstater, som således har meddelt deres samtykke, er de på trods af deres betydning irrelevante, i hvert fald i øjeblikket.

73. Bortset fra de internationale rødder, som det ikke er nødvendigt at komme nærmere ind på her ( 19 ), er den specialitetsregel, som er udtrykkeligt formuleret i artikel 27, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, og dens logiske konsekvens, nemlig reglen om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, som er implicit formuleret i rammeafgørelsens artikel 28, stk. 2, inden for ordningen med den europæiske arrestordre, set i lyset af de ovennævnte ledende principper for fortolkningen, udtryk for et særligt ansvar hos den medlemsstat, der fuldbyrder en europæisk arrestordre, med hensyn til beskyttelse af den persons rettigheder og interesser, som overgives ( 20 ) og befinder sig under denne stats jurisdiktion på tidspunktet for overgivelsen, dvs. en form for formynderi over den person, der overgives, som også udfylder en resocialiseringsfunktion ( 21 ).

74. I denne henseende bør det fortsat holdes for øje, at den medlemsstat, der har udstedt en europæisk arrestordre, anmoder den fuldbyrdende medlemsstat om at foretage et drastisk indgreb i den pågældende persons frihedssfære. Som minimum afbrydes denne persons udøvelse af retten til frit at tage ophold i den fuldbyrdende medlemsstat ( 22 ). Bortset fra det i artikel 28, stk. 2, litra a), i rammeafgørelse 2002/584 omhandlede tilfælde genvinder den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre og overgivet til en medlemsstat, normalt ( 23 ) sin »ret til at vende tilbage« til den medlemsstat, der har overgivet ham, ved processens afslutning, når han enten er løsladt eller har afsonet sin straf.

75. Derfor er det loven i den fuldbyrdende medlemsstat, som i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 regulerer betingelserne for overgivelsen og konsekvenserne heraf i den udstedende medlemsstat, herunder den senere videreovergivelse. Specialitetsreglen begrænser den udstedende medlemsstats beføjelser til de lovovertrædelser, som ligger til grund for den europæiske arrestordre, og reglen om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, bekræfter på sin vis denne begrænsning i et særligt tilfælde, idet den gør den udstedende medlemsstats overgivelse af den pågældende til en tredje medlemsstat betinget.

76. Vigtigheden af denne kontrol understreges af bestemmelserne i artikel 28, stk. 3, litra b) og c), i rammeafgørelse 2002/584, idet den fuldbyrdende medlemsstat kan nægte overgivelse af de i rammeafgørelsens artikel 3 eller 4 omhandlede grunde eller skal give dette samtykke, når den overtrædelse, for hvilken der er anmodet herom, i sig selv giver anledning til overgivelse i henhold til samme rammeafgørelse.

77. Der bør i denne henseende lægges særlig vægt på artikel 4, nr. 6), og artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, som tildeler den fuldbyrdende medlemsstat visse beføjelser vedrørende personer, der er bosat i staten, ud over statens egne statsborgere ( 24 ).

78. Den kompetente judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat kan for det første, i henhold til national ret og i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, som er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, hvis den pågældende medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen. Den kompetente judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat kan desuden i henhold til national ret og i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 5, nr. 3), gøre overgivelsen af en person i henhold til en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på retsforfølgning, betinget af, at den pågældende, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for dér at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.

79. Såvel specialitetsreglen som reglen om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, afhænger ganske vist hverken af, hvilken nationalitet den person, som overgives i henhold til en europæisk arrestordre, har, af den pågældendes bopæl eller af dennes adresse.

80. Ikke desto mindre er disse to regler elementer i denne kontrol over betingelserne for og konsekvenserne af overgivelsen, som bør fortolkes således, at den mere generelt tjener den rolle, som den fuldbyrdende medlemsstat kan komme til at spille ved processens afslutning med hensyn til resocialiseringen af den person, der er overgivet i henhold til en europæisk arrestordre ( 25 ). Som det vil fremgå nærmere nedenfor, er denne rolle dog kun relevant, hvis den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, har godtgjort en vis grad af integration i samfundet i den nævnte medlemsstat ( 26 ).

81. Det er dog undtagelserne fra den implicitte regel om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, som giver mulighed for at udlede den fulde rækkevidde af og anvendelsesområdet for bestemmelserne i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584.

82. Disse undtagelser, som er fastsat i artikel 28, stk. 2, litra a), b) og c), i rammeafgørelse 2002/584 og, ved henvisning, i rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra a), e), f) og g), er alle baseret på, at der foreligger et samtykke ( 27 ), direkte eller indirekte, via undtagelserne fra specialitetsreglen ( 28 ), eksplicit eller implicit, enten fra den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre, eller fra den fuldbyrdende medlemsstat.

83. For det første kan en person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, selv give eksplicit samtykke til videreovergivelse, enten direkte ( 29 ) til de kompetente judicielle myndigheder i den udstedende medlemsstat og i overensstemmelse med denne medlemsstats ret eller indirekte ( 30 ) efter først at have givet afkald på specialitetsreglen, i dette tilfælde ved overgivelsen til den udstedende medlemsstat, idet samtykket gives udtrykkeligt til den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til artikel 13 i rammeafgørelse 2002/584, eller efter denne overgivelse ligeledes udtrykkeligt, men til den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat og i henhold til denne medlemsstats ret i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 27, stk. 3, litra f).

84. I disse tilfælde giver den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre, sit samtykke til at blive overgivet til den medlemsstat, som har udstedt arrestordren, og betingelserne for vedkommendes videreovergivelse er således reguleret af lovgivningen i denne medlemsstat. Den fuldbyrdende medlemsstats oprindelige ansvar over for den pågældende bliver efter dennes ønske overført til den udstedende medlemsstat, som således »kan« tage beslutning, i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, om videreovergivelse af den pågældende til en tredje medlemsstat, ligesom den i givet fald kan modsætte sig dette under overholdelse af rammeafgørelsens bestemmelser.

85. Den judicielle myndighed i den medlemsstat, der fuldbyrder en europæisk arrestordre, anses på den anden side, meget logisk, også for indirekte at have givet samtykke til videreovergivelse af den pågældende til en anden medlemsstat end den fuldbyrdende medlemsstat ( 31 ), når der er givet samtykke til, at specialitetsreglen ikke anvendes ( 32 ). I dette tilfælde har den fuldbyrdende medlemsstat nemlig overført det særlige ansvar, som påhviler den med hensyn til den pågældende, til den udstedende medlemsstat. Sidstnævnte er ikke længere bundet af specialitetsreglen og kan således i henhold til sin egen lovgivning og i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584 overgive, eller nægte at overgive, den pågældende til en tredje medlemsstat.

86. Den pågældendes frivillige tilstedeværelse på den udstedende medlemsstats territorium ( 33 ) er den sidste undtagelse fra reglen om, at den udstedende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse. I henhold til denne undtagelse er den medlemsstat, der har udstedt en europæisk arrestordre, hverken bundet af specialitetsreglen eller forpligtet til at anmode om den udstedende medlemsstats samtykke til videreovergivelse, når den pågældende har opholdt sig i denne stat i 45 dage ( 34 ) efter at have haft mulighed for og ret til at forlade den eller er vendt tilbage dertil. Under disse omstændigheder anerkendes det, at den pågældende herved implicit har accepteret uforbeholdent at underordne sig denne medlemsstats jurisdiktion ( 35 ).

87. Det kan konkluderes, at kravet om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, i det simple tilfælde, som er formuleret eksplicit i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, i det væsentlige har til formål at give denne mulighed for at opretholde en form for kontrol over betydningen af og formålet med overgivelsen af en person til en anden medlemsstat, først og fremmest i egenskab af medlemsstat, der er den første garant for overholdelsen af de rettigheder og friheder, der tilkommer den person, som overgives og underlægges de begrænsninger, som uundgåeligt følger heraf.

88. Dette er årsagen til, at den person, der er genstand for overgivelsen, på et hvilket som helst tidspunkt – idet der ses bort fra betingede overgivelser – kan afvise den fuldbyrdende medlemsstats samtykke, enten ved at give direkte eller indirekte udtryk for sit ønske eller ved sin adfærd (frivilligt ophold, selv af kortere varighed, eller frivillig tilbagevenden til den udstedende medlemsstat). Herved ikke blot »afværger« den pågældende enhver intervention fra den fuldbyrdende medlemsstats side i videreovergivelsesprocessen, men sætter sig først og fremmest under den udstedende medlemsstats formynderskab, og denne får, fra tilkendegivelsen af dette ønske, ansvaret for at sikre overholdelsen af den pågældendes rettigheder og friheder.

89. Mens denne fortolkning af artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 bør kunne anvendes i en simpel situation, bør betydningen af denne bestemmelse anvendt i et mere komplekst tilfælde, som ikke er eksplicit omhandlet heri, udledes mere spontant.

C – Den fuldbyrdende medlemsstats samtykke i komplekse situationer

1. Afvisning af påstanden om, at der kræves samtykke fra alle fuldbyrdende medlemsstater i en række af europæiske arrestordrer

90. En fortolkning af artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, hvorefter der kræves samtykke fra alle fuldbyrdende medlemsstater i en række af europæiske arrestordrer til videreovergivelse af den pågældende til den sidste udstedende medlemsstat i rækken, kan vanskeligt forenes med det krav om effektivitet og hurtighed, som bør gælde for den europæiske arrestordres funktion.

91. Denne vurdering gælder, uanset på hvilke måder anmodningerne om samtykke fremsættes, dvs. hvad enten de fremsættes samtidigt af den pågældende udstedende medlemsstat til alle de pågældende fuldbyrdende medlemsstater, eller en ad gangen, først af den udstedende medlemsstat, som skal træffe afgørelse om videreovergivelsen, til den medlemsstat, som har overgivet den pågældende til denne stat, og derefter af sidstnævnte medlemsstat til den medlemsstat, som tidligere har overgivet den pågældende, og så videre indtil den første fuldbyrdende medlemsstat, sådan som den franske regering har foreslået i sine mundtlige indlæg.

92. Begge fremgangsmåder vil nemlig for det første gøre overgivelsesmekanismen langsommere uanset den frist på 30 dage, der er fastsat i artikel 28, stk. 3, litra c), i rammeafgørelse 2002/584, dels bringe den alvorligt i fare, da alle fuldbyrdende medlemsstater kan modsætte sig videreovergivelsen i henhold til artikel 28, stk. 3, litra d), i rammeafgørelse 2002/584, selv om der hverken er juridisk eller social grund til at gøre det.

93. De forskellige fuldbyrdende medlemsstater er nemlig dels normalt, i teorien, bundet af specialitetsprincippet, da undtagelsen i artikel 28, stk. 2, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 ellers finder anvendelse. Uden for de fastsatte undtagelsers anvendelsesområde er kravet om den fuldbyrdende medlemsstats samtykke kun begrundet i, at den bør have kontrollen over overgivelsen af den pågældende person, som der er gjort rede for ovenfor. Hvis alle fuldbyrdende medlemsstater i en række af europæiske arrestordrer skulle have beføjelser til at give samtykke til enhver videreovergivelse, ville det desuden indebære, at samtlige nationale lovgivninger fandt anvendelse på samme tid, også selv om det var i overensstemmelse med rammeafgørelse 2002/584, og det ville give lige så mange muligheder for at modsætte sig denne overgivelse, hvorved ordningens effektivitet ville blive bragt alvorligt i fare.

94. Medmindre der foreligger helt særlige omstændigheder, kan de forskellige fuldbyrdende medlemsstater for det andet ikke samtidigt påtage sig et særligt ansvar, med hensyn til resocialisering, over for den samme person, sådan som et krav om deres samtykke til videreovergivelse ville berettige til.

95. Jeg mener derfor ikke, at artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at den giver mulighed for at multiplicere eller fordoble det krævede samtykke til videreovergivelse af en person, som er omfattet af en europæisk arrestordre.

2. Identifikation af den fuldbyrdende medlemsstat, som skal give sit samtykke til enhver videreovergivelse i en kompleks situation

96. På baggrund af ovenstående konklusion giver det sig selv, at den fuldbyrdende medlemsstat, som skal give sit samtykke til enhver videreovergivelse i henhold til artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, kun kan være den stat, som passer til meningen med dette samtykke, som der er gjort rede for ovenfor.

97. Denne stat er i princippet den første fuldbyrdende medlemsstat i rækken af europæiske arrestordrer, den oprindelige eller første fuldbyrdende medlemsstat, for så vidt som den er den eneste, som ikke også er udstedende medlemsstat i denne række og således, i teorien, er bundet af specialitetsreglen. Det er på sin vis den fuldbyrdende medlemsstat i streng forstand, der kan udøve sin jurisdiktion i fuldt omfang over for den person, der er omfattet af disse arrestordrer, idet de efterfølgende fuldbyrdende medlemsstater i kæden får opfyldt deres bestemmelsesret gennem deres strafbeføjelser.

98. Set i dette lys er det i princippet alene Det Forenede Kongerige, som under omstændighederne i hovedsagen skal anmodes om at give sit samtykke til Republikken Finlands videreovergivelse af Melvin West til Den Franske Republik. Dette svar understøttes af, at den pågældende tilsyneladende er tættest knyttet til førstnævnte medlemsstat. Efter at Det Forenede Kongerige har givet sit samtykke, også selv om det sker efterfølgende, til Ungarns videreovergivelse af Melvin West til Republikken Finland, er det i øvrigt også vanskeligt at se, hvad der ville kunne begrunde et krav om, at der skulle indhentes samtykke fra Ungarn med henblik på hans videreovergivelse fra Republikken Finland til Den Franske Republik.

99. Det skal endvidere tilføjes, at omstændighederne i hovedsagen tyder på, at det ikke er muligt at overføre »retten til samtykke« fra Det Forenede Kongerige til Ungarn. Disse omstændigheder er nemlig kendetegnet ved, at Den Franske Republik ikke har haft held med sine tiltag med henblik på Det Forenede Kongeriges overgivelse af Melvin West.

100. Denne fortolkning vil tydeligvis have de samme virkninger i tilfælde af at der er flere end fire medlemsstater, idet den egentlige fuldbyrdende medlemsstat i princippet skal give sit samtykke, og de mellemliggende medlemsstater skal forbigås. I et tilfælde med flere end fire medlemsstater, hvor den person, der er omfattet af de europæiske arrestordrer, har givet afkald på samtykke fra den egentlige fuldbyrdende medlemsstat, enten ved egen erklæring eller ved sin adfærd, ville dette derimod logisk have den konsekvens, at det var den første udstedende medlemsstat, som her skulle give sit samtykke, medmindre en af betingelserne i artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584 fandt anvendelse.

101. Denne konsekvens kunne give anledning til en abstrakt formuleret regel, som kunne have følgende ordlyd: »I en situation med en række af europæiske arrestordrer vedrørende den samme person, der involverer mere end tre medlemsstater, efterfulgt af flere på hinanden følgende anmodninger om overgivelse, skal der kun gives anmodning om det samtykke til videreovergivelse, som modsætningsvis kræves i henhold til artikel 28 i rammeafgørelse 2002/584, til den første medlemsstat, i omvendt kronologisk rækkefølge, som har foretaget en overgivelse af den pågældende, uden at denne selv i henhold til de nævnte bestemmelser har anmodet om dette forudgående samtykke.«

102. Såfremt der, som under de faktiske omstændigheder i hovedsagen, kun er tale om fire medlemsstater, foreslår jeg dog, at det fastslås mere enkelt, at artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at det i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, alene er den første fuldbyrdende medlemsstat i rækken af europæiske arrestordrer – og således ikke de efterfølgende fuldbyrdende medlemsstater – der i givet fald, dvs. såfremt omstændighederne ikke er omfattet af en af de undtagelser, der er præcist fastsat i denne bestemmelse, skal give sit samtykke til enhver videreovergivelse af den pågældende til en anden udstedende medlemsstat.

103. Mere konkret er det min opfattelse, at det under omstændighederne i hovedsagen, og såfremt ingen af undtagelserne i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 finder anvendelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at fastslå, kun bør anses for nødvendigt med Det Forenede Kongeriges samtykke, for at Melvin West kan overgives af Republikken Finland til Den Franske Republik, og at Ungarns samtykke hverken er nødvendigt eller ønskværdigt i dette tilfælde, idet det tilkommer Republikken Finland at tage de nødvendige skridt til at indhente dette samtykke.

VI – Stillingtagen

104. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det af Korkein oikeus forelagte præjudicielle spørgsmål således: »Artikel 28, stk. 2, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at det i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, alene er den første fuldbyrdende medlemsstat i rækken af europæiske arrestordrer – og således ikke de efterfølgende fuldbyrdende medlemsstater – der i givet fald, dvs. såfremt omstændighederne ikke er omfattet af en af de undtagelser, som er præcist fastsat i denne bestemmelse, skal give sit samtykke til enhver videreovergivelse af den pågældende til en anden udstedende medlemsstat.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – M. Harvey, The Island of Lost Maps: A True Story of Cartographic Crime, Broadway, 2001.

( 3 ) – EUT L 190, s. 1. Rammeafgørelse som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT L 81, s. 24, herefter »rammeafgørelse 2002/584«).

( 4 ) – EFT L 114, s. 56.

( 5 ) – Herefter »den finske lov om overgivelse«.

( 6 ) – Herefter »afgørelsen af 27. januar 2011«.

( 7 ) – B. Bouloc, »Le principe de la spécialité en droit pénal international«, Mélanges dédiés à Dominique Holleaux, Litec, 1990, s. 7 og 20; J. Semmelman, »The Doctrine of Specialty in Criminal Cases«, New York Law Journal, 2008, bd. 239, nr. 2.

( 8 ) – Jf. i denne forbindelse sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 9 ) – Jf. i denne forbindelse tiende betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 10 ) – Jf. i denne forbindelse femte og ellevte betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 11 ) – Jf. i denne forbindelse femte og sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 12 ) – Jf. i denne forbindelse tolvte betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 13 ) – Det udtryk, som anvendes i sjette betragtning til rammeafgørelse 2002/584. Jf. desuden dom af 1.12.2008, sag C-388/08 PPU, Leymann og Pustovarov, Sml. I, s. 8983, præmis 49.

( 14 ) – Jf. i denne forbindelse ottende betragtning til rammeafgørelse 2002/584.

( 15 ) – Vedrørende forarbejderne, som i øvrigt ikke er entydige; jf. Kommissionens forslag af 25.5.2001 (KOM(2001) 522 endelig/2). Sammenlign forslagene til artikel 22 og 23 i note fra formandskabet for Rådet til artikel 36-Udvalget af 31.10.2001 (dok. nr. 13425/01, COPEN 65 og CAT 33); note fra formandskabet for Rådet til artikel 36-udvalget af 19.11.2001 (dok. nr. 14207/01, COPEN 69 og CATS 37) samt note fra Coreper til Rådet af 4.12.2001 (dok. nr. 14867/01, COPEN 79 og CATS 50).

( 16 ) – Som det vil fremgå nedenfor, knytter henvisningen i artikel 28, stk. 2, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 til artikel 27, stk. 3, litra a), e), f) og g), de to regler tæt sammen.

( 17 ) – I de to bestemmelser er stk. 1, som har stor betydning, formuleret meget ens.

( 18 ) – I denne forbindelse bør det dog bemærkes, at det fremgår af forarbejderne, at begge bestemmelsers stk. 1 i den oprindelige version indeholdt en tilsvarende bestemmelse. Selv om specialitetsreglen endelig er blevet flyttet fra artikel 27, stk. 1, til artikel 27, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, er den blevet formelt opretholdt, mens den udtrykkelige regel om, at den fuldbyrdende medlemsstat skal give samtykke til enhver videreovergivelse, imidlertid er forsvundet fra rammeafgørelsens artikel 28, stk. 2. Jf. artikel 22, stk. 1, og artikel 23, stk. 1, i forslaget til rammeafgørelse, som indgår i noten fra formanden for Rådet til artikel 36-Udvalget af 19.11.2001, nævnt ovenfor, hvor det desuden i en fodnote anføres, at »[d]en samme tankegang ligger til grund for artikel 23 og 22 [vedrørende specialitetsreglen]. Derfor var de delegationer, som gik ind for at bevare specialitetsprincippet, ligeledes af den holdning, at den første fuldbyrdende medlemsstat i princippet altid bør give sit samtykke«.

( 19 ) – Jf. bl.a. artikel 14 i den europæiske konvention om udlevering af 13.12.1957. Jf. i denne henseende de ovennævnte forarbejder.

( 20 ) – Domstolen har i denne henseende fastslået, at specialitetsreglen, der har baggrund i den fuldbyrdende medlemsstats suverænitet, giver den eftersøgte person ret til kun at retsforfølges, idømmes straf eller på anden måde tilbageholdes for den lovovertrædelse, for hvilken den pågældende er overgivet. Jf. dommen i sagen Leymann og Pustovarov, præmis 44.

( 21 ) – Jf. vedrørende dette aspekt punkt 80 i denne stillingtagen.

( 22 ) – Dette er også tilfældet, såfremt den pågældende er frihedsberøvet i den fuldbyrdende medlemsstat på tidspunktet for overgivelsen, såfremt hans situation giver mulighed for at fastslå, at der foreligger tilstrækkelig tilknytning til denne stat.

( 23 ) – Her skal der dog tages forbehold for det tilfælde, som jeg vil vende tilbage til, hvor den person, som overgives af en medlemsstat, hvor han er blevet anholdt under fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, men hvor han hverken opholder sig, har bopæl eller har den mindste tilknytning, kort sagt det tilfælde, hvor personen er anholdt, mens han var på flugt.

( 24 ) – Hvad angår artikel 4, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 er der således tale om personer, der opholder sig i denne stat.

( 25 ) – Jf. i denne retning dom af 17.7.2008, sag C-66/08, Kozłowski, Sml. I, s. 6041, præmis 45, og af 6.10.2009, sag C-123/08, Wolzenburg, Sml. I, s. 9621, præmis 62.

( 26 ) – Wolzenburg-dommen, præmis 67.

( 27 ) – Jf. i denne retning dommen i sagen Leymann og Pustovarov, præmis 68.

( 28 ) – Disse undtagelser er i øvrigt en gentagelse af de traditionelle undtagelser fra specialitetsprincippet i folkeretten om udlevering. Jf. i denne retning M. Franchimont m.fl., Manuel de procédure pénale, Larcier, 2. udg., s. 1297; A. Huet og R. Koering-Joulin, Droit pénal international, PUF, 2005, 3. udg., nr. 294, s. 486.

( 29 ) – Artikel 28, stk. 2, litra b), i rammeafgørelse 2002/584.

( 30 ) – Artikel 13, artikel 27, stk. 3, litra e) og f), og artikel 28, stk. 2, litra c), i rammeafgørelse 2002/584.

( 31 ) – Naturligvis ud over den regel, som er præcist angivet i artikel 28, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584.

( 32 ) – Artikel 27, stk. 3, litra g), og artikel 28, stk. 2, litra c), i rammeafgørelse 2002/584.

( 33 ) – Denne undtagelse gælder både direkte, sammen med artikel 28, stk. 2, litra a), i rammeafgørelse 2002/584, og indirekte, som undtagelse fra specialitetsreglen, sammen med rammeafgørelsens artikel 28, stk. 2, litra c), og artikel 27, stk. 3, litra a).

( 34 ) – Denne frist på 45 dage er en løbende frist. Jf. f.eks. artikel 14, stk. 3, i De Forenede Nationers Generalforsamlings resolution 45/116 af 14.12.1990 om »Modeltraktat om udlevering«.

( 35 ) – Jf. i denne retning B. Bouloc, op.cit.