Domstolen har for nylig haft lejlighed til at gennemgå og afgøre visse spørgsmål vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten, der var forelagt af nationale retter vedrørende tilbagebetaling af afgifter, der med urette var betalt af private, og som var opkrævet i henhold til nationale bestemmelser, der var i strid med EØF-traktaten. Jeg tænker på de to domme af 27. februar 1980 i sag 68/79, Hans Just, og af 27. marts 1980 i sag 61/79, Amministrazione finanze mod Denkavit Italiana (dommene er endnu ikke offentliggjort). Den foreliggende sag vedrører derimod et krav om tilbagebetaling af beløb, som Intervention Board for Agricultural Produce (dvs. den britiske myndighed, der i Det forenede Kongerige forvalter EØF's landbrugspolitik) har opkrævet hos private under korrekt anvendelse af fællesskabsbestemmelser, hvis gyldighed nu anfægtes efter en præjudiciel afgørelse fra Domstolen.

Selskabet Express Dairy Foods, sagsøgeren i hovedsagen, som eksporterer vallepulver fra Det forenede Kongerige til andre medlemsstater, har anlagt sag ved High Court of Justice, Queen's Bench Division, Commercial Court, med påstand om, at det ovennævnte britiske interventionsorgan dømmes til at tilbagebetale de beløb, som selskabet havde betalt som monetære udligningsbeløb for hele perioden mellem 1. februar 1973 og 7. august 1977. Dette søgsmål er en følge af, at Domstolen ved dom af 3. maj 1978 i sag 131/77, Milac (Sml. 1978, s. 1041), har fastslået, at artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 539/75 er ugyldig, for så vidt som den indfører monetære udligningsbeløb for samhandelen med vallepulver mellem medlemsstaterne for perioden 3. marts til 4. august 1975. Sagsøgeren — der af denne dom mener at kunne udlede, at alle forordningerne på området, som var gældende i perioden mellem 1. februar 1973 og 7. august 1977, må anses for ugyldige, for så vidt som de foreskrev anvendelse af monetære udligningsbeløb for samhandelen inden for Fællesskabet med vallepulver — hævder at have krav på tilbagebetaling af beløb, som selskabet har betalt med urette i medfør af disse forordninger og gør desuden krav på renter heraf.

Sagsøgte har gjort gældende, at den pågældende fællesskabsordning, herunder forordning nr. 539/75, der blev erklæret ugyldig af Domstolen i ovennævnte dom, var fuldt bindende på tidspunktet for opkrævningen af de omtvistede udligningsbeløb. Sagsøgte har derfor nægtet at tilbagebetale de beløb, der var opkrævet på Fællesskabets vegne i henhold til den præcise fællesskabsforpligtelse, der påhvilede sagsøgte, og sagsøgte har desuden anført, at det på tidspunktet for anmodningen allerede havde anvendt disse beløb i overensstemmelse med Kommissionens instrukser.

Under denne retssag har den britiske ret ved kendelse af 23. juli 1979 forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål, hvorved det i første række skal fastslås, om den i ovennævnte dom i sagen Milac indeholdte konstatering må udvides til at omfatte alle de forordninger på området, som Kommissionen har udstedt i perioden 1. februar 1973 — 7. august 1977; for det andet, om de nationale myndigheder, når en forordning, som tillader eller foreskriver opkrævning af monetære udligningsbeløb, er blevet kendt ugyldig under en præjudiciel sag, efter fællesskabsretten er pligtige at tilbagebetale de opkrævede beløb, og i bekræftende fald hvilke; og endelig om den eventuelle pligt til tilbagebetaling også omfatter betaling af renter og i bekræftende fald fra hvilken dato og efter hvilken sats.