Artikel 263 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at de nationale retter foretager en legalitetsprøvelse af retsakter om indledning af procedure, bevisoptagelse og ikke-bindende forslag, som vedtages af de kompetente nationale myndigheder inden for rammerne af en procedure, der er omfattet af artikel 22 og 23 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF, af artikel 4, stk. 1, litra c), og artikel 15 i Rådets forordning (EU) nr. 1024/2013 af 15. oktober 2013 om overdragelse af specifikke opgaver til Den Europæiske Centralbank i forbindelse med politikker vedrørende tilsyn med kreditinstitutter samt af artikel 85-87 i Den Europæiske Centralbanks forordning (EU) nr. 468/2014 af 16. april 2014 om fastlæggelse af en ramme for samarbejde inden for Den Fælles Tilsynsmekanisme mellem Den Europæiske Centralbank og de kompetente nationale myndigheder og med de udpegede nationale myndigheder (SSM-rammeforordningen). Det er i denne henseende uden betydning, at et særligt søgsmål med påstand om ugyldighed som følge af en angivelig tilsidesættelse af den retskraft, der er knyttet til en national retsafgørelse, er blevet indbragt for en national ret.

Det skal i denne henseende fremhæves, at når EU-lovgiver vælger en forvaltningsprocedure, der fastsætter, at de nationale myndigheder kan vedtage retsakter, der er forberedende til en endelig afgørelse fra en EU-institution, og som har retsvirkninger og kan være bebyrdende, søger EU-lovgiver at oprette en særlig samarbejdsordning, som hviler på EU-institutionens eksklusive beslutningskompetence. Effektiviteten af en sådan beslutningsproces forudsætter dog nødvendigvis en enkelt domstolsprøvelse, som først udøves – af Unionens retsinstanser alene – når EU-institutionens afgørelse om afslutning af forvaltningsproceduren er truffet, hvilken afgørelse alene kan have retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling.

Det må følgelig fastslås, at Unionens retsinstanser har enekompetence til – som led i en sag – at prøve, om lovligheden af ECB’s afgørelse af 25. oktober 2016 påvirkes af mangler, som Banca d’Italias forberedende retsakter til denne afgørelse eventuelt er behæftet med. Denne kompetence ekskluderer enhver national kompetence til prøvelse af nævnte retsakter, uden at det i denne henseende har nogen betydning, at et søgsmål såsom et azione di ottemperanza er blevet indbragt for en national ret. I sidstnævnte henseende er ECB’s enekompetence – således som Kommissionen har anført – til at træffe afgørelse om, hvorvidt der skal gives tilladelse eller ej til erhvervelse af en kvalificeret andel i et kreditinstitut, og den tilsvarende enekompetence tilhørende Unionens retsinstanser til at prøve gyldigheden af en sådan afgørelse og som led heri til at bedømme, om de forberedende nationale retsakter er behæftet med mangler af en sådan art, at gyldigheden af ECB’s afgørelse påvirkes, til hinder for, at en national ret kan påkende et søgsmål, hvorved det anfægtes, at en sådan retsakt er forenelig med en national bestemmelse om princippet om retskraft (jf. analogt dom af 18.7.2007, Lucchini, C-119/05, EU:C:2007:434, præmis 62 og 63).

(jf. præmis 48, 49 og 57-59 samt domskonkl.)