ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25.

The VAT and Duties Tribunal, for hvilken anken er indbragt, har bemærket, at hverken fællesskabsretten eller national lovgivning angiver, hvilken afrundingsmetode der skal anvendes, når anvendelsen af normalsatsen frembringer et momsbeløb, som indeholder en brøkdel af den laveste møntenhed. Mulighederne består i enten at afrunde nedad i hvert enkelt tilfælde eller at anvende matematisk afrunding. Lovgivningen indeholder heller ingen angivelse af, hvornår afrundingen skal finde sted. Når den samme kunde køber et antal vareartikler samtidig, kan afrundingen ske a) for hver »vare«, dvs. for hver enkelt vare af hvert enkelt produkt i hver enkelt transaktion b) for hver »varegruppe«, dvs. for hvert enkelt produkt, hvis der købes mere end en vare af det pågældende produkt i den samme transaktion c) for hver »levering«, dvs. for hver enkelt levering, hvor en samlet transaktion omfatter en række separate leveringer, der pålægges moms d) for hele »kurven«, dvs. for hele transaktionen med hver enkelt kunde e) ved »momsafregningen«, hvor de momsbeløb, som er modtaget for varer til normalsatsen, der er solgt i afregningsperioden, lægges sammen, hvorefter det samlede beløb afrundes; eller f) på et andet niveau, f.eks. for den daglige bruttoindtægt for hvert udsalgssted eller for alle den handlendes detailsalgssteder.
40.

Kongeriget Spanien har til sit forsvar fremlagt en undersøgelse udarbejdet af det spanske agentur for lægemidler og sundhedsprodukter, hvori er anført de mulige virkninger af 34 planter for menneskers helbred. Med henblik på at bevise, at en klassificering af produkterne som lægemidler var baseret på detaljerede analyser af hvert produkt, har Spanien også fremlagt eksempler på analyser af to produkter — Inmuplan og Basic Herbal. Det fremgår af disse analyser, at disse produkter indeholder planter, som kan have skadelige virkninger for det menneskelige helbred. Hvad angår virkningerne af planterne henviser analyserne til den undersøgelse, som er udarbejdet af det spanske agentur for lægemidler og sundhedsprodukter.
Artikel 6, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 60/2004 af 14. januar 2004 om overgangsforanstaltninger for sukker som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse, tredje betragtning til Kommissionens forordning (EF) nr. 832/2005 af om bestemmelse af overskudsmængderne af sukker, isoglucose og fruktose for Tjekkiet, Estland, Cypern, Letland, Litauen, Ungarn, Malta, Polen, Slovenien og Slovakiet og artikel 4, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1972/2003 af om overgangsforanstaltninger for samhandelen med landbrugsprodukter som følge af Tjekkiets, Estlands, Cyperns, Letlands, Litauens, Ungarns, Maltas, Polens, Sloveniens og Slovakiets tiltrædelse er ikke til hinder for, at størrelsen af en markedsaktørs overskudslager fastsættes således, at det reelle lager pr. fratrækkes det såkaldte overførselslager, der beregnes som det gennemsnitlige lager i de seneste fire aktivitetsår forud for tiltrædelsen den , multipliceret med 1,2, så længe der i denne beregning tages hensyn til væksten i markedsaktørens produktions-, forarbejdnings- eller salgsmængde, den tid, det tager de pågældende landbrugsprodukter at modne færdig, tidspunktet, hvor lagrene blev opbygget, kapaciteten af markedsaktørens oplagringsfaciliteter, samt andre forhold, som er uafhængige af markedsaktøren.

Hvad angår lagerkapaciteten må artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 60/2004 ikke fortolkes således, at forøgelsen af denne kapacitet i løbet af det år, der går forud for tiltrædelsen, berettiger en nedsættelse af det overskudslager af landbrugsprodukter, som var i markedsaktørens besiddelse, uanset dennes erhvervsmæssige aktiviteter, den mængde landbrugsprodukter, han forarbejdede, og størrelsen af lagrene af landbrugsprodukter i de aktivitetsår, der gik forud for den 1. maj 2004, og i de to år, der fulgte efter denne dato.
26.

Artikel 41, stk. 4, i direktiv 93/38 har følgende ordlyd: »Ordregivere, der udøver virksomhed som nævnt i bilag I, II, VII, VIII og IX, skal hurtigst muligt efter datoen for modtagelsen af en skriftlig anmodning herom over for alle forbigåede ansøgere eller bydende begrunde, hvorfor deres ansøgning eller bud er afslået, og til bydende, der har afgivet et bud, der kan godkendes, give oplysning om det antagne buds egenskaber og relative fordele samt navnet på den bydende, hvis bud er antaget.« Kommissionen har anført, at forsinkelsen på to måneder i at give den fravalgte tilbudsgiver en begrundelse for, at hans bud blev afslået, ikke kan anses for at være »hurtigst muligt« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i denne bestemmelse. Den græske regering har erkendt, at der var tale om en vis forsinkelse, men gør gældende, at kriteriet ved bedømmelsen af, hvorvidt den er i strid med artikel 41, stk. 4, er, om tilbudsgiveren har lidt skade ved udøvelsen af dens rettigheder efter fællesskabsretten. Den befuldmægtigede for den græske regering anførte endvidere under retsmødet, at de forberedende arbejder til artikel 41, stk. 4 — Kommissionen havde oprindeligt foreslået en frist på 15 dage for at give en begrundelse, ligesom det er tilfældet med direktiverne om den offentlige sektor, og da forslaget blev afvist af Europa-Parlamentet, blev ordene »hurtigst muligt« indført — viser, at der bør indrømmes de ordregivende myndigheder et vist råderum ved behandlingen af anmodninger om begrundelsen for at forkaste et bud. Eftersom den fravalgte tilbudsgiver ifølge den græske regering i det foreliggende tilfælde ikke havde adgang til et retsmiddel med henblik på at få prøvet lovligheden af den ordregivende myndigheds beslutning, kan det ikke antages, at DEI ved at bruge to måneder på at besvare tilbudsgiverens anmodning har tilsidesat direktivet.
79.

Der er for det første tale om, at arvingerne til en indehaver af en apoteksbevilling får mulighed for, hvis indehaveren er blevet uegnet til at drive apoteket eller er død, i et vist tidsrum at videreføre driften af apoteket ifølge en lejekontrakt eller en forpagtningskontrakt. Som Apothekerkammer des Saarlandes har bemærket, har den tyske lovgiver således søgt at forene reglen om forbud mod, at ikke-farmaceuter kan eje og drive et apotek, med nødvendigheden af at beskytte farmaceutens families interesser og give den tid til at træffe en beslutning om apotekets fremtid. Denne undtagelse finder jeg ikke egnet til at rejse tvivl om den tyske lovgivnings sammenhæng, for så vidt som den er begrænset i tid, og apoteket overlades til en leder, der skal være en person med kvalifikationsbevis i farmaci. Det fremgår endvidere af ApoG’s § 9, stk. 2, at forpagteren skal være i besiddelse af en bevilling som omhandlet i lovens § 1, og at forpagtningsaftalen ikke må begrænse bortforpagterens professionelle ansvar eller dennes beslutningsfrihed.
56.

Det skal her tages i betragtning, at eneretten på bestemte tjenester, som det fremgår af betragtning 16 til postdirektivet, har til formål at opnå, at befordringspligten kan opfyldes på bæredygtige økonomiske vilkår. Eneretten tager således sigte på at opretholde den økonomiske balance i den befordringspligtige virksomhed for at gøre det muligt for den at udføre sin opgave af almen interesse ( 27 ). Bortset fra finansieringen af de særlige byrder, som befordringspligten medfører, ligger der altså ikke nogen bredere betragtning begrundet i almene hensyn til grund for tildelingen af eneret på bestemte ydelser. Der er derfor ikke nogen grund til at lade fritagelsen i artikel 13, punkt A, stk. 1, litra a), i sjette direktiv afhænge af en tildeling af eneret på bestemte ydelser, da sikringen af, at befordringspligten opfyldes, lige så meget er i almenvellets interesse, når den økonomiske basis for befordringspligten ikke skal skabes ved tildeling af enerettigheder.
56.

Henset hertil er jeg ikke overbevist om, at de østrigske myndigheders argumenter giver grundlag for at ændre Domstolens faste praksis på dette område. Det er højst tale om en alternativ vurdering, som ikke er uinteressant, men som på ingen måde kan betragtes som den eneste mulige fortolkning af lovgivningen, sådan som de østrigske myndigheder prøver at give udtryk for. Hvis Domstolen alligevel finder, at praksis bør ændres, vil det kræve, at sagen henvises til et større dommerkollegium, og at den mundtlige forhandling genåbnes. Det vil i så fald være hensigtsmæssigt at anmode de øvrige medlemsstater om at fremsætte bemærkninger, eftersom der er tale om et anliggende, der vedrører hele momssystemet. Det bemærkes imidlertid, at Østrig er den eneste medlemsstat, der har fundet det nødvendigt at reagere på Unabhängiger Finanzsenats skriftlige indlæg i denne sag.
74.

For det andet indeholder den ikke indskrænkende fortolkning et element af usikkerhed i forhold til de indsmuglede varers første bestemmelsessted. Det er klart, at begrebet »første bestemmelsessted« er et ganske ubestemt begreb, der ikke yderligere kan præciseres, og som må vurderes konkret, hvilket den østrigske regering selv har erkendt under retsmødet. Desuden er det også muligt, at der konkret kan opstå tilfælde af beslaglæggelse af varer, hvor det ikke er klart, om de samme varer er eller ikke er nået frem til deres første bestemmelsessted inden for Fællesskabets toldområde. I sådanne situationer kan det være nødvendigt at foretage supplerende undersøgelser. På den anden side er sådanne undersøgelser f.eks. helt normale inden for strafferetten, hvorved jeg skal understrege, at smuglervirksomhed, som er undergivet strafferetlige sanktioner, som udgangspunkt medfører, at de lokale myndigheder skal kunne foretage strafferetlige undersøgelser. Der kan i tilfælde af beslaglæggelse af varer »i bevægelse« eventuelt også opstilles en formodning, hvorefter det første bestemmelsessted skal anses for ikke at være nået, indtil det modsatte er bevist.
68.

Der skal først tages hensyn til indholdet og arten af de retslige påbud, hvis manglende efterkommelse i denne sag blev sanktioneret med udelukkelsen fra retsforhandlingerne. Hvad krævede disse retslige påbud af appellanten? Tog bestemmelserne hensyn til eventuelle materielle eller retlige hindringer, som forhindrede appellanten i at efterkomme påbuddene? Marco Gambazzi har nemlig i denne henseende gjort gældende, at han ikke efterkom »disclosure orders«, fordi det ellers ville have ført til en tilsidesættelse af hans tavshedspligt som advokat og dermed til, at han ville have begået en strafbar handling. Han har hævdet, at den engelske ret ikke tog hensyn til denne begrundelse for, at dokumenterne ikke blev fremlagt. Det Forenede Kongeriges regering har modsat henledt opmærksomheden på det forhold, at den engelske ret foretog en tilbundsgående undersøgelse af Marco Gambazzis begrundelser, og at de dokumenter, som ville føre appellanten til at anklage sig selv for strafbare forhold, er fritaget for fremlæggelsespligten.
Artikel 9, stk. 2, vedrører adgang til klage og domstolsprøvelse i forbindelse med offentlig deltagelse i henhold til konventionen:

»Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed,

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt,

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket,

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, [nr.] 5, måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.«
250.

Retten har nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 45 anført, at »[d]er er i den anfægtede beslutning anført flere forhold, der gør det muligt at fastslå, at det er muligt at anvende blandede ordninger. Det anføres således, at det fremgår af de tyske myndigheders bemærkninger (betragtning 20 til den anfægtede beslutning), at det [ifølge emballageforordningen] er muligt at kombinere en individuel indsamlingsordning med en fritagelsesordning og kun deltage i en fritagelsesordning for så vidt angår tilbagetagelse af en del af den emballage, der er bragt i omsætning. […] Det fremhæves ligeledes i den anfægtede beslutning, at det fremgår af et tidligere svar fra de tyske myndigheder, at [nævnte] forordnings § 6, stk. 3, ikke indebærer, at det kun er muligt at etablere én bestemt ordning. Det har således aldrig været de tyske myndigheders hensigt, at der kun skal være mulighed for at etablere én enkelt fritagelsesordning på forbundsplan eller i de enkelte delstater (betragtning 23 til den anfægtede beslutning)«.
52.

I den forbindelse har Domstolen haft anledning til i dommen i sagen Jordens-Vosters at fastslå, at formålet med forordning nr. 1408/71, »[…] i det væsentlige [er] at sikre, at de sociale sikringsordninger, der i hver medlemsstat finder anvendelse på arbejdstagere, der flytter inden for Fællesskabet, bringes i anvendelse efter kriterier, som er ensartede, og som gælder på fællesskabsplan«, og at »det således [ville] falde uden for dette formål og samtidig uden for formålene med og rammerne af artikel [42 EF] at fortolke forordning nr. 1408/71 således, at den forbyder, at der i medfør af en national lovgivning ydes arbejdstageren en social beskyttelse, som er mere omfattende end den, der følger af anvendelsen af forordningen« ( 19 ). Domstolen fastslog nærmere i den forbindelse, at det ville være en tilsidesættelse af ordlyden og tankegangen i forordningens artikel 19, såfremt man fortolkede den således, at den forbyder»den kompetente institution at tilkende en arbejdstager […] sociale ydelser, som er mere fordelagtige end dem, den er forpligtet til at yde i henhold til fællesskabsbestemmelserne, når institutionen ifølge den nationale lovgivning, som den anvender, er beføjet til i særlige tilfælde at yde en sådan supplerende social sikring til de nævnte forsikrede«. Ifølge Domstolen er det uden betydning, om arbejdstageren er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat; selv om dette forhold ifølge forordningens artikel 19 er afgørende for, »hvilken institution der skal udbetale de ydelser, der skal udredes til den forsikrede, og for, hvilken lovgivning der finder anvendelse med henblik på udbetalingen af ydelserne, er det […] uden betydning med hensyn til, at der ifølge den relevante lovgivning eventuelt kan ydes supplerende ydelser, som den forsikrede ikke har krav på, men som den kompetente institution kan tilkende ham« ( 20 ).
61.

Begrundelsesspørgsmålet er ganske vist ikke nævnt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, men Domstolen har flere gange i direkte søgsmål til prøvelse af individuelle afgørelser fastslået, at en utilstrækkelig begrundelse i henhold til artikel 253 EF falder ind under begrebet væsentlige formelle mangler i artikel 230 EF ( 6 ) og i øvrigt udgør et anbringende, som Fællesskabets retsinstanser kan og skal tage stilling til ex officio ( 7 ). En manglende eller klart utilstrækkelig begrundelse kan (principielt) ikke afhjælpes gennem den omstændighed, at den berørte part erfarer grundene til retsakten under sagen for Fællesskabets retsinstanser ( 8 ). Pligten til at begrunde en akt, der indeholder et klagepunkt, har således til formål at gøre det muligt for Fællesskabets retsinstanser at udøve deres kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed, og at give afgørelsens adressat de oplysninger, der er nødvendige for at kunne fastslå, om afgørelsen er korrekt, og om det kan betale sig at anfægte den ( 9 ). Begrundelsen er derfor en nødvendig forudsætning for, at en foranstaltning kan underkastes domstolsprøvelse.
68.

Den omstændighed, at et selskab er blevet oprettet i en given medlemsstat med det formål at drage fordel af en mere fordelagtig lovgivning, er under alle omstændigheder ikke i sig selv tilstrækkelig til at konkludere, at der foreligger retsstridig anvendelse af Fællesskabets retsforskrifter. Det er derimod kun stiftelse af et selskab i en medlemsstat inden for rammerne af rent kunstige arrangementer, der ikke bygger på nogen økonomisk realitet, og som har til formål at undgå den normalt skyldige skat, der ligger uden for den beskyttelse, som direktiv 69/335 skal yde de heri anførte selskaber ( 20 ).
11.

Forordning nr. 2777/2000, som blev udstedt i henhold til artikel 38, stk. 2, i forordning nr. 1254/1999, og som i henhold til sin artikel 11 finder anvendelse fra den 1. januar 2001 til den , bestemmer særligt følgende: »Artikel 2 1. Kød fra kvæg på over 30 måneder, der slagtes i EF efter den 1. januar 2001, må kun frigives til konsum i EF eller til eksport til tredjelande, hvis dyrene har reageret negativt på en godkendt hurtigtest [for BSE], som nævnt i bilag IV A til Kommissionens beslutning 98/272/EF. 2. EF medfinansierer de test, der er nævnt i stk. 1. EF dækker 100% af udgifterne (eksklusive moms) til køb af testkit og reagenser, dog højst 15 EUR pr. test for test, der udføres på dyr, som slagtes, før det obligatoriske testprogram, der omhandles i artikel 1, stk. 3, i beslutning 2000/764/EF, træder i kraft, og under alle omstændigheder før den 1. juli 2001. Følgende test kan ikke medfinansieres: — test på dyr, der er nævnt i artikel 1, stk. 1, i beslutning 2000/764/EF — test på dyr, der falder ind under opkøbsordningen i denne forordnings artikel 3, stk. 3. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at undgå, at de samme udgifter afholdes to gange over EF-budgettet. Artikel 3 1. Medlemsstaterne opkøber alle dyr på over 30 måneder, der ikke er blevet testet i henhold til artikel 2, stk. 1, og som de får tilbudt af producenter eller deres stedfortrædere med henblik på slagtning og fuldstændig tilintetgørelse. […] 4. Medlemsstater, der over for Kommissionen kan dokumentere at have tilstrækkelig stor kapacitet til at foretage de test, de er nævnt i artikel 2, stk. 1, ved normal tilførsel og slagtning af dyr på over 30 måneder, kan efter proceduren i artikel 43 i forordning (EF) nr. 1254/1999 bemyndiges af Kommissionen til at ophøre med at anvende opkøbsordningen i stk. 1, medmindre der træffes en afgørelse som nævnt i stk. 3. […] Artikel 10 De foranstaltninger, der træffes i henhold til denne forordning, betragtes som interventionsforanstaltninger efter artikel 1, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1258/1999. […]«
18.

Bestemmelsen skal udelukke risikoen for tab af afgiftsindtægter, ved at fakturaen anvendes til fradrag af indgående afgift ( 9 ). Ved at anføre momsen på en faktura giver udstederen nemlig indtryk af at have foretaget en afgiftspligtig transaktion og af at have betalt eller at ville betale momsen. Ifølge artikel 21, nr. 1, litra c), skal udstederen af fakturaen derfor også betale den anførte afgift. Det er nemlig i medfør af sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra b), tilstrækkeligt for at foretage fradrag for indgående afgift, at den afgiftspligtige modtager er i besiddelse af en faktura, der i overensstemmelse med direktivets artikel 22, stk. 3, indeholder en angivelse af momsen. Artikel 21, nr. 1, litra c), sikrer herved, at der ikke fradrages nogen indgående afgift, som faktisk ikke er indbetalt.
17.

Korkein hallinto-oikeus har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 43 EF og 48 EF samt artikel 56 EF og 58 EF fortolkes således, at et aktieselskab eller en investeringsfond, der er stiftet i overensstemmelse med finsk ret, og et SICAV-selskab, der er stiftet i overensstemmelse med luxembourgsk ret, for at sikre gennemførelsen af de grundlæggende friheder i de nævnte artikler skal betragtes som sammenlignelige, uanset at en virksomhedsform, der fuldstændig svarer til et SICAV-selskab, ikke kendes i finsk ret, når det herved tages i betragtning, at et SICAV-selskab, der er et selskab i henhold til luxembourgsk ret, ikke nævnes i listen over de selskaber, der er omfattet af artikel 2, litra a), i direktiv 90/435/EØF, som den finske kildeskattelovgivning, der finder anvendelse i denne sag, er i overensstemmelse med, samt at et SICAV-selskab i henhold til Luxembourgs skattelovgivning er fritaget for indkomstskat? Er det under disse omstændigheder i strid med de nævnte artikler i EF-traktaten, at et SICAV-selskab hjemmehørende i Luxembourg som udbyttemodtager ikke er fritaget for kildeskat, der i Finland opkræves af udbytte?«
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 26. marts 2009 ( 1 )

Sag C-438/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Sverige

»Traktatbrud — miljø — direktiv 91/271/EØF — rensning af byspildevand — undladelse af at sikre en mere vidtgående rensning for kvælstof på alle rensningsanlæg for byspildevand fra byområder med over 10 000 personækvivalenter«

(se sag C-335/07, Sml. 2009 I, s. 9459, på s. 9461)

( 1 ) – Originalsprog: tysk.
112.

Jeg skal her minde om, at der kun skal ske en kvælstofreduktion, hvis det er nødvendigt. Et aspekt af denne nødvendighed er utvivlsomt også de skader, som forårsages af kvælstofreduktionen. Dette har Domstolen allerede fastslået, da den henviste til, at der inden for rammerne af en mere vidtgående rensning kan tages rimeligt hensyn til kommercielle muslingebrugs behov for næringsstoffer i et følsomt vandområde ( 39 ). Denne udtalelse skal vel ikke forstås således, at en eutrofiering kan accepteres for at tilgodese kommercielle interesser. Men under alle omstændigheder er det tilladt ved udformningen af en mere vidtgående rensning at afveje fordele og ulemper mod hinanden.
Artikel 2 i forordning nr. 26 supplerer bestemmelserne i artikel 1 således:

»1. Artikel [81], stk. 1, i traktaten gælder ikke for de i foregående artikel omhandlede aftaler, vedtagelser og former for praksis, der udgør en integrerende del af en national markedsordning, eller som er nødvendige for at nå de i traktatens artikel [33] angivne mål. Den gælder særlig ikke for aftaler, vedtagelser og former for praksis mellem landmænd, landbrugssammenslutninger eller sammenslutninger af landbrugssammenslutninger, der henhører under en enkelt medlemsstat, i det omfang, hvori de — uden at medføre forpligtelsen til at holde en bestemt pris — angår produktion eller salg af landbrugsvarer eller benyttelse af fælles anlæg til oplagring, behandling eller forædling af landbrugsprodukter, medmindre Kommissionen fastslår, at konkurrence således er udelukket, eller at de i traktatens artikel [33] nævnte mål er bragt i fare.

2. Efter at have indhentet udtalelse fra medlemsstaterne og hørt de pågældende virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, såvel som enhver anden fysisk eller juridisk person, som Kommissionen skønner det nødvendigt at høre, har Kommissionen med forbehold af Domstolens kontrol som den eneste kompetence til at fastslå, ved en beslutning, der offentliggøres, for hvilke aftaler, vedtagelser og former for praksis de i stk. 1 omtalte betingelser er opfyldt.

3. Kommissionen fastslår dette, dels på eget initiativ, dels på begæring af en medlemsstats kompetente myndighed eller en virksomhed eller virksomhedssammenslutning, der har interesse heri.

[…]«