Den blotte omstændighed, at en rent administrativ undersøgelse ikke har godtgjort rigtigheden af visse omstændigheder, der foreholdes en tjenestemand, hindrer ikke ansættelsesmyndigheden i til enhver tid og på eget initiativ at indlede en ny undersøgelse efterfulgt af en disciplinærsag i henhold til vedtægtens bilag IX. Der er nemlig ingen vedtægtsbestemmelse, som i denne forbindelse fastsætter en forældelsesfrist, der er til hinder for at indlede en disciplinærsag, eller nogen retskraft, som er til hinder for en sådan sag.

Fristerne i henhold til artikel 7 i bilag IX er ikke bindende frister, men udgør led i en god forvaltningsskik, således at en fristoverskridelse for vedkommende institution kan udgøre en forseelse, som kan pådrage den ansvar for den skade, der eventuelt tilføjes de berørte, uden i sig selv at påvirke gyldigheden af den disciplinære sanktion, der pålægges efter deres udløb. Kun hvis særlige betingelser er opfyldt, kan det bevirke, at gyldigheden af en disciplinærsanktion pålagt efter fristens udløb påvirkes i særlige tilfælde.

Formålet med den forudgående administrative klageprocedure er, at konflikter mellem tjenestemænd og administrationen skal løses i mindelighed, og for at dette formål kan nås, må ansættelsesmyndigheden tilstrækkeligt præcist være bekendt med de klagepunkter, som de pågældende fremfører mod den anfægtede afgørelse. Enhver indsigelse, som ikke er blevet påberåbt i klagen under den administrative procedure, skønt den pågældende har fået lejlighed til at fremsætte den, må derfor afvises. Hvis sagsøgte ikke har rejst dette formalitetsspørgsmål, kan Retten undersøge det af egen drift i henhold til procesreglementets artikel 113, da der er tale om en ufravigelig procesforudsætning.

Vedtægten giver ansættelsesmyndigheden og disciplinærrådet eneansvar for at iværksætte disciplinærproducen. Der er ingen bestemmelse i den i vedtægten indførte disciplinærordning, der tillader, at en sådan procedure omgøres af Retten på dens egen initiativ og uafhængigt af de anbringender, som sagsøgeren gyldigt har fremført. Selv på disciplinærområdet er Fællesskabets retsinstansers legalitetsprøvelse under annullationssager følgelig begrænset til, alene på grundlag af de fremførte anbringender, at undersøge, om disciplinærsagen er forløbet på lovlig vis, samt om de faktiske omstændigheder, som ansættelsesmyndigheden har lagt til grund for den anfægtede disciplinære aktion, virkelig foreligger, deres rækkevidde og grovhed.

Derfor, og da sagsøgeren havde erklæret under retsmødet, at Retten selv burde have haft adgang til samtlige de administrative sagsakter, påhvilede det ikke Retten, da sagsøgeren ikke rettidigt havde fremsat begæringer herom, på eget initiativ og på grundlag af de administrative sagsakter på ny at gennemføre den omtvistede disciplinærsag.

Desuden kunne sagsøgeren i henhold til procesreglementets artikel 64, stk. 3, litra d), og artikel 64, stk. 4, have anmodet Domstolen om at pålægge Parlamentet at fremlægge visse dokumenter, som var i dets besiddelse. For at Retten kunne tage stilling til, om det af hensyn til sagens fremme var hensigtsmæssigt at træffe bestemmelse om fremlæggelse af sådanne dokumenter, skulle sagsøgeren imidlertid angive de ønskede dokumenter og over for Retten i det mindste henvise til visse holdepunkter for, at disse dokumenter havde betydning for sagens behandling.

(præmis 19, 61 og 62)

Henvisning til: Retten, 16. juli 1998, sag T-144/96, Y. mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1153, præmis 38; Domstolen, 17. december 1998, sag C-185/95P, Baustahlgewebe GmbH mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 93 og 94.