Artikel 2 og artikel 23, stk. 2 og 8, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter og artikel 34 TEUF, sammenholdt med artikel 36 TEUF, skal fortolkes således, at de er til hinder for en klausul i udbudsbetingelserne for en offentlig kontrakt, der i henhold til den medlemsstats lovgivning, som den ordregivende myndighed er undergivet, stiller krav om, at lægemidler på basis af plasma, der er genstand for den omhandlede offentlige kontrakt, skal fremstilles af plasma, der er indsamlet i denne medlemsstat.

I denne forbindelse bemærkes som anført af generaladvokaten i punkt 94 i forslaget til afgørelse, at direktiv 2004/18 ikke medfører en udtømmende harmonisering af aspekter vedrørende de frie varebevægelser. Det følger heraf, at for så vidt angår såvel de diskriminerende hindringer for de frie varebevægelser som begrundelsen for disse restriktioner kan undersøgelsen af det i hovedsagen omhandlede krav om indenlandsk oprindelse, hvorefter lægemidler fremstillet af plasma skal være fremstillet af plasma indsamlet i Slovenien, ikke begrænses til en bedømmelse på baggrund af direktiv 2004/18, men skal ligeledes tage hensyn til bestemmelserne i den primære ret.

Det skal i det foreliggende tilfælde fastslås, at kravet om indenlandsk oprindelse grundlæggende er diskriminerende. Forpligtelsen til først og fremmest at forsyne sig med lægemidler fremstillet af slovensk plasma hindrer enhver virksomhed, der råder over lægemidler fremstillet af plasma, som er indsamlet i en anden EU-medlemsstat, i at afgive tilbud i udbudsprocedurer såsom den af sygehuset iværksatte. Eftersom kravet om national oprindelse i det foreliggende tilfælde er diskriminerende, som det blev fastslået i denne doms præmis 68, kan den slovenske lovgivning kun begrundes af en af de grunde, der er opregnet i artikel 36 TEUF (jf. bl.a. analogt dom af 17.6.1981, Kommissionen mod Irland,113/80, EU:C:1981:139, præmis 7, 8, 10 og 11, og af 30.11.1995, Gebhard,C-55/94, EU:C:1995:411, præmis 37). Det forhold, at der tilskyndes til frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod, tilgodeser de hensyn til den offentlige sundhed, som er omhandlet i artikel 36 TEUF. Det nævnte formål kan derfor i princippet begrunde en hindring for de frie varebevægelser (jf. i denne retning dom af 9.12.2010, Humanplasma,C-421/09, EU:C:2010:760, præmis 33). Eftersom målsætningen om at sikre selvforsyning i EU med blodprodukter tilsigter at beskytte den offentlige sundhed, skal dens anvendelsesområde forstås bredt. En national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede forfølger derfor legitime mål om beskyttelse af den offentlige sundhed.

I denne forbindelse fremstår det således, at ingen af de oplysninger, som Domstolen er i besiddelse af, gør det muligt at konkludere, at princippet om prioriteret forsyning med lægemidler fremstillet industrielt på basis af slovensk plasma henlagt på slovenske sygehuse på afgørende vis bidrager til at tilskynde den slovenske befolkning til frivilligt og vederlagsfrit at afgive sit blod. For så vidt som, for det første, bloddonorers motivation er den samme i andre medlemsstater som i Slovenien, og, for det andet, at alle donorer i medlemsstaterne har objektivt overensstemmende interesser med hensyn til fremstilling og brug af produkter, fremstillet af blod og plasma fra mennesker, som stammer fra disse frivillige og vederlagsfrie bloddonationer, er der ingen grund til, som hævdet af den slovenske regering, at fastslå, at kriterier, der er støttet på et rent nationalt solidaritetsbegreb, er de eneste, der i Slovenien kan have en betydelig indvirkning på den indsamlede mængde humant blod og blodkomponenter og følgelig på mængden af blodprodukter, der stammer fra disse donationer. Det fremstår derfor ikke således, at det mål, der består i at tilskynde til og opretholde et højt niveau for frivillig og vederlagsfri afgivelse af blod, nødvendigvis forudsætter indførelse af det i hovedsagen omhandlede krav om indenlandsk oprindelse. Under disse omstændigheder må princippet om prioriteret forsyning anses for uforholdsmæssigt.

(jf. præmis 68, 69, 72, 80, 87, 92, 93, 96-98 og 104 samt domskonkl.)