RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

24. april 2013

Sag F-56/11

Giorgio Lebedef

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – disciplinærsag – disciplinær sanktion – degradering«

Angående: Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Giorgio Lebedef har nedlagt påstand om annullation af den disciplinære sanktion af 6. juli 2010, hvorved Europa-Kommissionen pålagde ham den sanktion, at han degraderes to lønklasser i samme ansættelsesgruppe.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. Giorgio Lebedef bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemandssag – frister – retstab – afvisning af et anbringende rettet mod en disciplinær afgørelse, der er blevet endelig, i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en anden disciplinær afgørelse – afvisning – betydningen af, at de to afgørelsers begrundelser er ens – ingen

(Tjenestemandsvedtægten, art. 86, stk. 1, art. 90 og 91; bilag IX, art. 9, stk. 3, og art. 22)

2. Tjenestemænd – disciplinærordning – sanktion – begreb – karriereudviklingsrapport – ikke omfattet – tab af forfremmelsespoint og blokering af karrieren i en lønklasse – omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43; bilag IX, art. 9)

3. Tjenestemænd – disciplinærordning – sanktion – skærpende omstændigheder – den begåede fejls grad af forsætlighed – rækkevidde

[Tjenestemandsvedtægten, bilag IX, art. 10, litra c)]

1. En tjenestemand er ikke i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en disciplinær sanktion berettiget til at anfægte lovligheden af en anden disciplinær afgørelse truffet tidligere og med hensyn til hvilken søgsmålsfristen er udløbet. Hvis en bebyrdende retsakt ikke anfægtes inden for de frister, der er fastsat til dette formål, kan det nemlig ikke tillades, at den pågældende person kan omgå disse frister ved i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en senere bebyrdende retsakt at påberåbe et anbringende vedrørende den tidligere bebyrdende retsakt og baseret på den blotte henvisning i den senere bebyrdende retsakt til den tidligere bebyrdende retsakt.

I denne forbindelse fremgår det af vedtægtens artikel 86, stk. 1, sammenholdt med vedtægtens artikel 90, stk. 2, såvel som med artikel 9, stk. 3, og artikel 22, i bilag IX til vedtægten, at hver disciplinær procedure ender med en særskilt retsakt med retsvirkninger, der kan påvirke en tjenestemands interesser ved på en særlig måde at ændre dennes retsstilling, og som kan anfægtes ved søgsmål i medfør af vedtægten. Den omstændighed, at en sanktion en blevet pålagt af samme grund som en tidligere sanktion, kan ikke ændre de pågældende retsakters særskilte karakter.

At tillade en tjenestemand, som har ladet de ufravigelige frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91, udløbe uden, under anvendelse af den procedure, som er fastsat i disse artikler, at anfægte gyldigheden af en disciplinær foranstaltning truffet i forhold til denne, at anfægte denne foranstaltning i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en senere disciplinær sanktion ville være i strid med de principper, som ligger til grund for de retsmidler, der er fastsat i vedtægten, og ville sætte spørgsmålstegn ved denne ordnings stabilitet samt ved det retssikkerhedsprincip, som denne ordning er baseret på.

(jf. præmis 34-36)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 15. november 2001, sag T-142/00, Van Huffel mod Kommissionen, præmis 35

2. En karriereudviklingsrapport udgør ikke en sanktion som omhandlet i artikel 9 i bilag IX til vedtægten, men en bedømmelse af en tjenestemands kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd, i overensstemmelse med vedtægtens artikel 43. Hvad angår en tjenestemand, der har været genstand for sanktionen degradering i forbindelse med en disciplinær procedure, udgør tabet af en forfremmelse til en højere lønklasse og af forfremmelsespoint samt blokeringen i en lønklasse følgelig retsvirkninger, der er uadskilleligt forbundet med nævnte sanktion.

(jf. præmis 77 og 78)

3. Den fejl, som består i ikke at have ændret adfærd siden en disciplinær sanktion, hvorved en tjenestemand pålægges en sanktion, udgør en fejl begået med en grad af forsætlighed og en tydelig manglende indordning fra den pågældende tjenestemands side.

(jf. præmis 86 og 118)