2.

Vedrørende artikel 1, stk. 1, litra 2), i heslutningen (forpligtelsen for licenstagerne til ikke at steige de under det tyske patent fremstillede rigge separat) a) En sådan forpligtelse fremgår entydigt af aftalen med Shark, idet der her er tale om (punkt 3) kun at fremstille og forhandle rigge til og i forbindelse med sejlbrætter i flere dele, herunder reservedele. På samme måde må man også forstå aftalerne med Ostermann og Akutec, idet der her dog dels tales om fremstilling og salg af firmaets nuværende sejlbrcettyper (Ostermann), og der dels (Akutec) defineres et nøje kendetegnet »Sailboard« som det produkt, der er omfattet af licensaftalen. Derimod synes de tre andre aftaler ikke ved første blik at være så entydige, fordi der overalt her ved definitionen af produktet, som aftalen angår, ikke kun er tale om et »specific free sail system, sailboat apparatus«, men også om »components thereof« (som sagsøgeren særligt henholder sig til for at støtte sin opfattelse om, at licenstagerne har været frit stillet med hensyn til salg af enkeltdele). Imidlertid gør aftalerne som helhed (såvel som licensgiverens interesser) det formentligt klart, at der med sidstnævnte passus givetvis var tænkt på de sædvanlige reservedelsleveringer og ikke på en regelmæssig separat afsætning af rigge. I denne henseende er klausulen under punkt 11 (hvorefter licenstageren »will not manufacture or sell any item, or part thereof, within the scope of the licensed patents except for products as defined in paragraph 1 A hereof«) muligvis ikke ubetinget tvingende, fordi denne også — ifølge sagsøgerens opfattelse — kunne betyde, at forhandlingen af sejljoller og isbåde herved blev udelukket. Til støtte for den af Kommissionen fremførte fortolkning turde imidlertid punkt 2 i aftalerne tale, hvor det hedder: »In the event one or more components of the product are manufactured by or for licensee outside the Federal Republic of Germany and are then brought into the Federal Republic of Germany and assembled with the remainder of the components to form a completed product and royalties are paid on the completed product, then such shall be deemed within the license grant.« Der kan herved også peges på den under nr. 8 fastlagte forpligtelse for licenstagerne (»to place the legend »manufactured under license from Hoyle Schweitzer« on the hull of each product«; jeg skal senere i en anden sammenhæng komme tilbage hertil endnu engang). Da dette var af så stor betydning for sagsøgeren, kan man ikke antage, at sagsøgeren har givet afkald på denne oplysningspligt ved salget af rigge, tværtimod må man forstå dette således, at udgangspunktet var forpligtelsen til som hovedregel at steige et komplet udstyr. b) Utvivlsomt betyder en klausul med et sådant indhold — i forhold til omfanget af beskyttelsen for det tyske patent — en indskrænkning af licenstagemes frihed, der ikke dækkes af patentets specifikke genstand og derfor omfattes af artikel 85, stk. 1. Det må også indrømmes, at klausulen havde betydning for markedsforholdene og konkurrencen, fordi den forhindrede producenterne af skrog i at levere disse til forhandlere — for at gøre sejlbrætterne komplette — eller selv ved hjælp af indkøbte rigge at gøre udstyret komplet. c) Også på dette punkt må man få det indtryk, at de argumenter, som sagsøgeren har fremført til sit forsvar, vanskeligt kan anfægte det principielle resultat, som Kommissionen er nået til. aa) Når det i forbindelse med aftalen med Shark er blevet gjort gældende, at sagsøgeren indtil 1983 forgæves har forsøgt at ændre den oprindeligt indgåede aftale med Ten Cate (således at den stemte overens med de kontrakter, som sagsøgeren selv havde indgået), og at Shark endvidere rent faktisk — som man kan udlede det af licensafgiftberegningerne — i betragteligt omfang afsatte separate rigge, må det hertil bemærkes, at en sådan omformning af Shark-aftalen på grundlag af de af sagsøgeren selv indgåede aftaler åbenbart ikke ville have ført til en grundlæggende ændring af det punkt, der her er af interesse. Hvad imidlertid angår Sharks faktiske adfærd (og sagsøgerens manglende reaktion herpå), så kan denne højst spille en rolle ved vurderingen af overtrædelsens grovhed; dette ændrede imidlertid ikke det forhold, at aftalen efter sit indhold havde en konkurrencebegrænsning til formål (hvilket er tilstrækkeligt efter artikel 85, stk. 1). bb) Når sagsøgeren endvidere har anført, at der heller ikke for de andre licenstageres vedkommende i virkeligheden har foreligget nogen indskrænkning af deres frihed med hensyn til afsætningen af enkeltdele, og når der henvises til udformningen af de afregningsformularer, der skal anvendes til licensafgifter (der har en særlig rubrik for dele til sejlbrætter), kan det henil bemærkes, at sådanne salg efter det oplyste kun er af et beskedent omfang (som hos Ostermann, Akutec og Marker), hvorfor det er nærliggende at antage — og også i denne henseende skulle udformningen af afregningsformularerne have betydning, hvilket også skulle gælde de forhold, hvor der forelå særlige prislister for dele — at der alene har været tale om sædvanlige reservedelsleveringer. I denne sammenhæng kan der endvidere henvises til nogle dokumenter, der konkretiserer håndhævelsen af aftalerne i praksis og utvivlsomt taler for Kommissionens standpunkt. Således er en skrivelse fra SAN af 7. februar 1980 af interesse, hvori det blev meddelt en kunde, at leveringen af reservedele (nemlig gaffelbomme) blev begrænset til 3% af leveringerne af komplet udstyr. — Der skal også henvises til en rundskrivelse fra sagsøgeren til sagsøgerens europæiske licenstagere af 1. marts 1980, hvori det anbefales ikke at levere dele til handlende, der kan bruge dem til at bringe andre skrog i komplet stand (hvilket givetvis havde vægt under hensyn til den eksisterende mulighed for opsigelse). Endvidere er en telexmeddelelse fra sagsøgeren af 1. maj 1980 af interesse, hvori firma Klepper indtrængende opfordres til ikke at sælge rigge til et konkurrerende firma (hvorpå der blev svaret, at også Klepper var af den opfattelse, at rigge ikke skulle leveres til fabrikanter eller handlende uden licens, og at man derfor havde reageret negativt på en forespørgsel fra denne anden producent). — På linje hermed er også, hvad der blev drøftet under et møde mellem sagsøgeren og licenstågerne den 9. oktober 1980 (at licenstagerne nemlig udbyder det samlede produkt, at reservedele kun udgør 10-15%, og at kun det komplette sejlbræt blev solgt til nye kunder). — Endelig skal den til Akutec og Klepper rettede telex fra sagsøgeren af 29. oktober 1981 nævnes, hvori det kommer til udtryk, at salget af rigge eller bestanddele af rigge til virksomheder, der kombinerer disse skrog eller sejl, ikke kan forenes med licensaftalen (dette bliver ikke betydningsløst gennem den omstændighed, at det i en telex til licenstagerne af 13. april 1982 — altså efter det tidsrum, der her interesserer — blev betonet, at salget af rigge til andre producenter ikke var forbudt, så længe sagsøgerens opfattelse vedrørende omfanget af beskyttelsen af det tyske patent ikke var blevet bekræftet af en højere retsinstans). cc) Endelig kan sagsøgeren heller ikke få medhold på grundlag af de anbringender, hvorefter det under alle omstændigheder har drejet sig om at forhindre medvirken til patentkrænkelser (som det — således som en række domstolsafgørelser dokumenterer det — til stadighed er kommet til, idet dele af licenstagernes rigge af andre virksomheder er blevet anvendt til fremstilling af såkaldte blandingsrigge), ligesom det må huskes, at licenstagerne heller ikke selv er interesseret i levering af rigge, fordi de derved ville hjælpe konkurrenter til afsætning af skrog (den dyreste del af et sejlbræt) og i samme grad måtte tåle nedgang i deres egen afsætning af komplet udstyr. Hertil har Kommissionen indledningsvis med rette bemærket, at salget af rigge gennem licenstagerne ikke kunne medføre en umiddelbar patentkrænkelse, og at man altså ikke under dette synspunkt af patentretten kan udlede en begrænsning i licenstagernes handlefrihed. Endvidere er det jo også således — og dette angår den antagelse, at licenstagerne efter princippet om redelighed er forpligtet til ikke at kræve dette, dersom der måtte regnes med, at deres aftagere ville misbruge riggene til fremstilling af blandingsrigge — at den påviste begrænsning i licenstagernes handlefrihed næppe var begrænset til sådanne tilfælde, men gjaldt generelt. Hvad på den anden side licenstagernes interessesituation angår, må det ganske vist indrømmes, at den kan have været således beskaffen, som sagsøgeren har skildret det. Til støtte herfor taler muligvis en af sagsøgeren fremlagt erklæring, hvorefter SAN i egen interesse ikke ville sælge nogle rigge; herfor taler det udsagn, der ligeledes findes i denne erklæring, hvorefter licenstagerne ved et møde i 1979, hvori sagsøgeren ikke deltog, var blevet enige om ikke at levere rigge separat, og at begrænse reservedelsleveringerne til en bestemt procentdel; herved kan der også henvises til en skrivelse fra SAN af 8. februar 1980 (hvorefter licenstagerne er blevet enige om ikke at levere overskydende gaffelbomme), til den kendsgerning, at det i den anfægtede beslutning er anført, at leveringen af rigge til dels er blevet afvist med den begrundelse, at sortimentet ikke indeholder separate rigge, eller at kapaciteterne skulle benyttes til virksomhedernes eget behov, samt endelig den omstændighed, at en del af licenstagerne åbenbart selv fremstiller skrog. — På den anden side må der dog huskes på Shark, der siden 1978 har leveret rigge til forhandlere og andre producenter; det kan endvidere ikke udelukkes, at interessesituationen for nogle af de andre licenstagere ser anderledes ud, end sagsøgeren har fremstillet det (fordi de ikke forhandler egne produkter som Aku tee og Marker), ligesom det navnlig ikke lader sig bortforklare, at interessesituationen kunne ændre sig alt efter markedsudviklingen, hvilket licensaftalerne imidlertid ikke tillod, at man reagerede på. d) Det må således fastholdes, at også det konkurrenceretlige udsagn, der er fremsat i artikel 1, litra 2), i beslutningen, i princippet ikke er blevet anfægtet.