ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-229/08

Colin Wolf

mod

Stadt Frankfurt am Main

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main)

»Direktiv 2000/78/EF — artikel 4, stk. 1 — forbud mod forskelsbehandling på grund af alder — national bestemmelse, der fastsætter 30 år som aldersgrænsen for at blive ansat i brandvæsenet — forfulgte formål — begrebet »regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav««

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 3. september 2009 I ‐ 3

Domstolens dom (Store Afdeling) af 12. januar 2010 I ‐ 18

Sammendrag af dom

Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78 – forbud mod forskelsbehandling på grundlag af alder

[Rådets direktiv 2000/78, art. 2, stk. 2, litra a), og art. 4, stk. 1]

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en aldersgrænse på 30 år for ansættelse i brandvæsenets tekniske tjeneste på mellemniveau.

Uanset at den nævnte nationale lovgivning indfører en ulige behandling på grund af alder i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78, kan den nemlig anses dels for at være nødvendig i forhold til målet at sikre det professionelle brandvæsens operationelle karakter og rette funktion, hvilket udgør et legitimt mål som omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 1, dels for ikke at gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, eftersom besiddelsen af en særligt betydelig fysik i forhold til udøvelsen af erhvervet som brandmand i den tekniske tjeneste på mellemniveau kan anses for et regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav i den sidstnævnte bestemmelses forstand, og idet nødvendigheden af at have en veludviklet fysik for at udøve dette erhverv er knyttet til alderen hos medlemmerne af denne tjeneste.

(jf. præmis 29, 39-41, 44 og 46 samt domskonkl.)
Sag C-304/08

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV

mod

Plus Warenhandelsgesellschaft mbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Direktiv 2005/29/EF — urimelig handelspraksis — national lovgivning, der fastsætter et principielt forbud mod en handelspraksis, som gør forbrugernes deltagelse i et salgsfremmende spil betinget af erhvervelse af en vare eller modtagelse af en tjenesteydelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 3. september 2009 I ‐ 219

Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. januar 2010 I ‐ 254

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29)

Direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning, som uden at tage hensyn til de særlige forhold ved hvert enkelt tilfælde fastsætter et principielt forbud mod en handelspraksis, som gør forbrugernes deltagelse i en salgsfremmende konkurrence eller i et salgsfremmende spil betinget af erhvervelse af en vare eller modtagelse af en tjenesteydelse.

Direktiv 2005/29 indeholder nemlig i dets bilag I en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, som i henhold til direktivets artikel 5, stk. 5, vil blive betragtet som urimelige »under alle omstændigheder«. Som det udtrykkeligt præciseres i 17. betragtning til direktivet, er alene disse former for handelspraksis derfor de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i artikel 5-9 i direktiv 2005/29. En national lovgivning, der fastsætter et principielt forbud mod former for praksis, der gør forbrugernes deltagelse i et spil eller i en konkurrence betinget af erhvervelse af varer eller modtagelse af tjenesteydelser, opfylder ikke de krav, der følger af det pågældende direktiv.

Den pågældende lovgivning strider endelig mod artikel 4 i direktiv 2005/29, som udtrykkeligt forbyder medlemsstaterne at opretholde eller vedtage mere restriktive nationale foranstaltninger, selv når sådanne foranstaltninger har til formål at sikre et højere forbrugerbeskyttelsesniveau.

(jf. præmis 45, 47, 50 og 54 samt domskonkl.)
Angivelsen i udførselsangivelser af toldprocedurekode 10 00, der betegner udførsel af fællesskabsvarer, i stedet for kode 31 51, der er den relevante kode ved genudførsel af varer, for hvilke tolden er suspenderet i henhold til proceduren for aktiv forædling, medfører, at der opstår toldskyld i medfør af artikel 203, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 865, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 1677/98.

Angivelsen af den toldprocedurekode, der betegner genudførsel af varer omfattet af proceduren for aktiv forædling, har til formål at sikre et effektivt tilsyn fra toldmyndighedernes side, ved at de alene på grundlag af toldangivelsen kan fastlægge de pågældende varers status uden behov for at ty til efterfølgende undersøgelser og konstateringer. Denne angivelse skal således særligt give toldmyndighederne mulighed for at foretage toldkontrol i sidste øjeblik i medfør af toldkodeksens artikel 37, stk. 1, dvs. at kontrollere, om de genudførte varer faktisk svarer til de varer, som var henført under proceduren for aktiv forædling. Når angivelsen af toldprocedurekode 10 00 i udførselsangivelserne i en konkret sag fejlagtigt har givet de pågældende varer status som fællesskabsvarer og således direkte påvirket toldmyndighedernes mulighed for at foretage kontrol i medfør af toldkodeksens artikel 37, stk. 1, skal anvendelsen af disse koder følgelig kvalificeres som en »unddragelse« af disse varer fra toldtilsyn, og denne unddragelse medfører, at der opstår toldskyld.

(jf. præmis 44-47 og domskonkl. 1)
Selv om det således i princippet henhører under den eksklusive kompetence for instanserne i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, at prøve, om indsigelserne vedrørende fordringen eller eksekutionsgrundlaget er begrundede, kan det ikke udelukkes, at instanserne i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, rent undtagelsesvist vil være beføjet til at prøve, om fuldbyrdelsen af det nævnte dokument vil kunne skade navnlig denne medlemsstats offentlige orden, og i givet fald til at give afslag på helt eller delvist at yde bistand eller stille visse betingelser for at yde bistanden.

Artikel 12, stk. 3, i direktiv 76/308 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, som ændret ved direktiv 2001/44, skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig, i princippet ikke har kompetence til at prøve, om det dokument, der hjemler ret til eksekution, er eksigibelt. I det tilfælde, hvor en ret i denne medlemsstat får forelagt en sag om eksekutionsforanstaltningers gyldighed eller forskriftsmæssighed, såsom forkyndelsen af eksekutionsgrundlaget, har denne ret derimod kompetence til at prøve, om disse foranstaltninger er blevet forskriftsmæssigt gennemført i henhold til nævnte medlemsstats love og administrative bestemmelser.

I forbindelse med den gensidige bistand, som er indført i henhold til direktiv 76/308 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, som ændret ved direktiv 2001/44, skal modtageren af et dokument, der hjemler ret til eksekution, for at sættes i stand til at gøre sine rettigheder gældende, modtage forkyndelsen af dette dokument på et officielt sprog i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig. For at beskytte denne ret, tilkommer det den nationale ret at anvende de nationale bestemmelser samtidig med, at den skal sikre fællesskabsrettens fulde virkning.

Når der ikke er udtrykkelige fællesskabsbestemmelser, tilkommer det således hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastlægge de processuelle betingelser for sagsanlæg, som skal sikre beskyttelsen af fællesskabsretlige rettigheder, idet det præciseres, at disse betingelser ikke må være mindre gunstige end dem, der vedrører rettigheder, der hidrører fra den interne retsorden (ækvivalensprincippet), og at de ikke må gøre det umuligt i praksis eller uforholdsmæssigt svært at udøve rettighederne, som Fællesskabets retsorden giver (effektivitetsprincippet).

(jf. præmis 62 og 63 samt domskonkl. 2)
Artikel 2, stk. 5, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den er til hinder for en national foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved der fastsættes en øvre aldersgrænse for udøvelsen af hvervet som overenskomsttilsluttet tandlæge, i det foreliggende tilfælde 68 år, når denne foranstaltning som sit eneste formål har at beskytte patienternes sundhed mod faldet i ydeevne hos disse tandlæger over denne alder, når den samme aldersgrænse ikke finder anvendelse på ikke-overenskomsttilsluttede tandlæger.

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan foranstaltning, når der dermed tilstræbes en fordeling mellem generationerne af mulighederne for at opnå beskæftigelse som overenskomsttilsluttet tandlæge, såfremt foranstaltningen under hensyn til situationen på det pågældende arbejdsmarked er hensigtsmæssig og nødvendig for at opnå dette formål.

Det tilkommer den nationale ret at identificere det formål, der forfølges med den foranstaltning, hvorved den pågældende aldersgrænse fastsættes, ved at eftersøge grunden til, at foranstaltningen opretholdes.

(jf. præmis 78 og domskonkl. 1)
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2003/6 om insiderhandel og kursmanipulation (markedsmisbrug) skal fortolkes således, at den omstændighed, at en person omhandlet i bestemmelsens stk. 2, som er i besiddelse af intern viden, og som direkte eller indirekte for egen eller tredjemands regning erhverver eller afhænder eller forsøger at erhverve eller afhænde finansielle instrumenter, som denne viden vedrører, med forbehold for overholdelse af forsvarsrettighederne og særligt retten til at kunne afkræfte denne formodning, er ensbetydende med, at personen »benytter denne viden« i bestemmelsens forstand. Spørgsmålet om, hvorvidt denne person har overtrådt forbuddet mod insiderhandel, skal vurderes i lyset af direktivets formål, som er at sikre finansmarkedernes integritet og forbedre investorernes tillid, som bl.a. afhænger af, at de stilles lige, og at de er beskyttet mod ulovlig anvendelse af intern viden.

Denne bestemmelse definerer således insiderhandel objektivt, uden at bevæggrunden udtrykkeligt indgår i definitionen, for derved at opnå en ensartet harmonisering af national ret. Følgelig må det på grundlag af det samlede gerningsindhold af insiderhandel omhandlet i bestemmelsen formodes, at der foreligger en hensigt hos gerningsmanden bag denne transaktion. Denne formodning kan dog ikke tilsidesætte de grundlæggende rettigheder, og særligt ikke princippet om uskyldsformodning, som bl.a. beskyttes i artikel 6, stk. 2, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder.

(jf. præmis 35, 38, 39 og 62 samt domskonkl. 1)
I øvrigt er der ikke tale om en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling, blot fordi de ordregivende myndigheder giver organer, som modtager støtte og derfor kan afgive bud med priser, der er væsentligt lavere end de priser, som tilbydes af de øvrige bydende, der ikke modtager tilskud, adgang til at deltage i en udbudsprocedure vedrørende tildeling af en offentlig kontrakt. Endvidere ville fællesskabslovgiver, såfremt denne havde villet forpligte de ordregivende myndigheder til at udelukke sådanne bydende, have fastsat udtrykkelige bestemmelser herom.

Bestemmelserne i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter og særligt dets artikel 1, stk. 2, litra a), og artikel 1, stk. 8, første og andet afsnit, som henviser til begrebet »økonomisk aktør«, skal fortolkes således, at enheder, der ikke hovedsageligt forfølger et formål med gevinst for øje, ikke organisatorisk er opbygget som en virksomhed og ikke er fast til stede på markedet, såsom universiteter og forskningsinstitutter samt konsortier bestående af universiteter og offentlige myndigheder, kan deltage i et offentligt udbud af tjenesteydelser.

Direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at det er til hinder for en fortolkning af national lovgivning, hvorefter det forbydes enheder som universiteter og forskningsinstitutter, der ikke hovedsageligt forfølger et formål med gevinst for øje, at deltage i en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt, skønt disse enheder i henhold til national lovgivning er berettiget til at tilbyde de af den pågældende kontrakt omhandlede tjenesteydelser.

I den forbindelse kan medlemsstaterne, som det følger af affattelsen af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2004/18, bemyndige visse kategorier af økonomiske aktører til at levere visse ydelser. Medlemsstaterne kan således fastsætte regler for aktiviteterne for enheder som universiteter og forskningsinstitutter, der ikke forfølger et formål med gevinst for øje, og hvis formål hovedsageligt vedrører undervisning og forskning. De kan navnlig tillade eller nægte sådanne enheder at virke på markedet, alt efter om den pågældende aktivitet er forenelig med deres institutionelle og vedtægtsmæssige formål.

Såfremt og for så vidt som disse enheder er berettiget til at tilbyde visse tjenesteydelser på markedet, kan den nationale lovgivning om gennemførelse af direktiv 2004/18 i national ret imidlertid ikke forbyde dem at deltage i procedurer for indgåelse af offentlige kontrakter om leveringen af disse tjenesteydelser.

(jf. præmis 47-49 og 51 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift

(Rådets direktiv 95/59, som ændret ved direktiv 2002/10, art. 9, stk. 1)

2. Medlemsstater – forpligtelser – Kommissionens overvågningspligt – medlemsstaternes pligt

(Art. 10 EF og 226 EF)

Sammendrag

1. En medlemsstat, som fastsætter minimumsdetailsalgspriser for cigaretter, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59 om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift, som ændret ved direktiv 2002/10, eftersom det efter denne ordning under alle omstændigheder ikke kan udelukkes, at den foreskrevne minimumspris gør indgreb i den konkurrencemæssige fordel, der for visse producenter eller importører af tobaksvarer kan følge af en lavere kostpris. En sådan ordning, som desuden fastsætter minimumsprisen på grundlag af den faktiske gennemsnitspris på markedet for hver enkelt kategori af cigaretter, kan nemlig bevirke, at prisforskellene mellem konkurrerende varer udlignes, og at priserne går i retning af prisen på den dyreste vare. Den nævnte ordning gør derfor indgreb i den frihed til at fastsætte maksimale detailsalgspriser, som producenter og importører sikres ved artikel 9, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 95/59.

Verdenssundhedsorganisationens rammekonvention om bekæmpelse af tobaksrygning kan ikke have nogen indflydelse på, om en sådan ordning er forenelig med artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59 eller ej, da WHO-rammekonventionen ikke pålægger de kontraherende parter nogen konkret forpligtelse med hensyn til deres prispolitik for tobaksvarer og kun beskriver en række handlemuligheder med henblik på hensyntagen til nationale mål på sundhedsområdet vedrørende bekæmpelse af tobaksrygning. I denne rammekonventions artikel 6, stk. 2, er det alene fastsat, at de kontraherende parter vedtager eller fastholder foranstaltninger, »som kan omfatte« gennemførelse af skattepolitik og, »når dette er relevant«, prispolitik for tobaksvarer.

Medlemsstaterne kan ikke påberåbe sig hensynet til beskyttelsen af menneskers sundhed og liv i artikel 30 EF for at berettige en tilsidesættelse af artikel 9, stk. 1, i direktiv 95/59. Artikel 30 EF kan nemlig ikke forstås således, at den tillader andre foranstaltninger end kvantitative restriktioner ved indførsel og udførsel og foranstaltninger med tilsvarende virkning som omhandlet i artikel 28 EF og 29 EF.

Det forholder sig ikke desto mindre således, at medlemsstaterne, uanset direktiv 95/59, fortsat kan bekæmpe tobaksrygning, hvilket indgår i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed.

(jf. præmis 45, 46, 50, 51 og 57 samt domskonkl. 1)

2. En medlemsstat, som undlader at meddele de oplysninger, der er nødvendige, for at Europa-Kommissionen kan gennemføre sin opgave med kontrol af overholdelsen af direktiv 95/59 om forbrugsbeskatning af forarbejdet tobak bortset fra omsætningsafgift, som ændret ved direktiv 2002/10, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 10 EF.

(jf. præmis 62 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Visum, asyl, indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86

[Rådets direktiv 2003/86, art. 7, stk. 1, indledningen og litra c)]

2. Visum, asyl, indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86

[Rådets direktiv 2003/86, art. 2, indledningen og litra d), og art. 7, stk. 1, indledningen og litra c)]

Sammendrag

1. Udtrykket »social bistand« i artikel 7, stk. 1, indledningen og litra c), i direktiv 2003/86 om ret til familiesammenføring skal fortolkes således, at det ikke tillader, at en medlemsstat vedtager bestemmelser om familiesammenføring, hvorefter denne nægtes for en referenceperson, som har ført bevis for, at han råder over faste og regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at han kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer, men som, henset til den pågældendes indtægtsniveau, kan benytte sig af særlig bistand i forbindelse med særlige udgifter, der individuelt er vurderet til at være nødvendige for hans underhold, af indtægtsbaserede skattenedsættelser indrømmet af lokale myndigheder eller af indkomststøtteordninger inden for rammerne af den kommunale minimumspolitik.

Da tilladelse til familiesammenføring ifølge direktivet er hovedreglen, skal den mulighed, som er fastsat i direktivets artikel 7, stk. 1, indledningen og litra c), fortolkes strengt. Medlemsstaternes manøvrerum må ikke anvendes på en måde, der ville være i strid med direktivets formål, som er at fremme familiesammenføring, og til hinder for direktivets effektive virkning.

(jf. præmis 43 og 52 samt domskonkl. 1)

2. Direktiv 2003/86 om familiesammenføring, og navnlig dets artikel 2, indledningen og litra d), skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for nationale bestemmelser, som med henblik på anvendelsen af indtægtsbetingelserne i artikel 7, stk. 1, indledningen og litra c), i det nævnte direktiv foretager en sondring mellem, om den familiemæssige tilknytning er opstået før eller efter referencepersonens indrejse på værtsmedlemsstatens område.

Henset til, at EU-lovgiver ikke ønskede denne sondring efter tidspunktet for etablering af en familie, og under hensyntagen til nødvendigheden af ikke at fortolke bestemmelserne i direktiv 2003/86 restriktivt og ikke at fratage dem deres effektive virkning, har medlemsstaterne ikke nogen skønsmargen til at genindføre denne sondring i deres nationale lovgivning til gennemførelse af direktivet. I øvrigt kan en referencepersons evne til at råde over regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at referencepersonen kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer som omhandlet i artikel 7, stk. 1, indledningen og litra c), ikke på nogen måde afhænge af tidspunktet for familiens etablering.

(jf. præmis 64 og 66 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Unionsborgerskab – traktatens bestemmelser – personelt anvendelsesområde

(Art. 17 EF)

2. Unionsborgerskab – traktatens bestemmelser – statsborgerskab i en medlemsstat

(Art. 17 EF)

Sammendrag

1. Situationen for en unionsborger, der konfronteres med en beslutning om tilbagekaldelse af en naturalisation, der er vedtaget af en medlemsstats myndigheder, og hvorved den pågældende efter at have mistet sit oprindelige statsborgerskab i en anden medlemsstat sættes i en situation, der kan medføre fortabelse af den status, der tildeles ved artikel 17 EF og af de dertil knyttede rettigheder, er efter sin natur og sine konsekvenser omfattet af EU-retten.

(jf. præmis 42)

2. EU-retten, navnlig artikel 17 EF, er ikke til hinder for, at en medlemsstat tilbagekalder en unionsborgers statsborgerskab i denne medlemsstat, som er erhvervet ved naturalisation, når dette er opnået svigagtigt, under forudsætning af, at denne beslutning om tilbagekaldelse overholder proportionalitetsprincippet.

En beslutning om at tilbagekalde naturalisationen på grund af svigagtige forhold tilgodeser et generelt hensyn. Det er således lovligt, at en medlemsstat ønsker at beskytte det særlige solidaritets- og loyalitetsforhold mellem sig selv og dens borgere og den gensidige sammenhæng mellem rettigheder og pligter, der er grundlaget for statsborgerskabstilknytningen. En sådan overvejelse vedrørende den principielle lovlighed af en beslutning om tilbagekaldelse af naturalisationen på grund af svigagtig adfærd forbliver i princippet gyldig, når en sådan tilbagekaldelse har til virkning, at den pågældende person foruden at miste statsborgerskabet i naturalisationsmedlemsstaten også fortaber unionsborgerskabet.

Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at undersøge, om den i hovedsagen trufne beslutning om tilbagekaldelse overholder proportionalitetsprincippet for så vidt angår virkningerne heraf for den berørte persons situation i forhold til EU-retten, foruden, i givet fald, at undersøge forholdsmæssigheden af denne beslutning i forhold til national ret. Henset til den betydning, som den primære ret tillægger unionsborgerskabet, bør der i forbindelse med undersøgelsen af en beslutning om tilbagekaldelse af en naturalisation tages hensyn til de eventuelle virkninger, denne beslutning har for den berørte person og i givet fald for hans familiemedlemmer, for så vidt angår fortabelsen af de rettigheder, enhver unionsborger nyder godt af, og det er vigtigt i den forbindelse at undersøge, bl.a., om denne fortabelse står i et rimeligt forhold til lovovertrædelsens grovhed, hvor lang tid der er forløbet mellem beslutningen om naturalisation og beslutningen om tilbagekaldelse, og den pågældendes mulighed for at generhverve sit oprindelige statsborgerskab.

(jf. præmis 51 og 54-56 samt domskonkl.)