RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

9. juli 1997

Sag T-156/95

Diego Echauz Brigaldi m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — Kommissionens afgørelse om ikke at bevilge tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg samt rejsedage — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på spansk II-509

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelser af 2. maj 1995, hvorved den afslog at bevilge sagsøgerne tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg samt rejsedage, således at de kunne udøve deres stemmeret i Spanien, hvor de havde opretholdt deres officielle bopæl, og hvortil de begav sig i anledning af valget til Europa-Parlamentet i juni 1994, og om, at Kommissionen tilpligtes at bevilge hver enkelt tjenestemand de rejsedage, den pågældende har brugt for at tage til Spanien for at stemme, eller at betale dem et beløb svarende til de dage, de brugte.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Artikel 57 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) bestemmer, at der efter anmodning i undtagelsestilfælde kan bevilges en tjenestemand tjenestefrihed. De nærmere regler om tjenestefrihed er fastsat i bilag V til vedtægten. Afgørelse nr. 201/92, truffet af Administrationschefkollegiet (herefter »afgørelse nr. 201/92«), der blev gennemført ved Kommissionens interne retningslinjer af 24. januar 1992 vedrørende tjenestefrihed samt rejsedage med henblik på deltagelse i valg, bestemmer, at der ikke kan bevilges tjenestefrihed og rejsedage, såfremt der kan afgives brevstemme, herunder på en spansk diplomatisk eller konsulær repræsentation, idet tjenestemændenes og de øvrige ansattes mulighed for at udøve deres stemmeret ved andre valg ikke må hindres. Kongeriget Spanien har fastsat bestemmelser om, at spanske statsborgere, der har bopæl i udlandet, kan anmode om at blive optaget i et register, der føres af konsulatet på det sted, hvor de bor, og at de derefter kan brevstemme. Dette register er betegnet Censo Electoral de Residentes Ausentes (CERA).

Sagsøgerne, der alle er tjenestemænd ved Kommissionen og er spanske statsborgere, har, siden de blev ansat, hele tiden opretholdt deres officielle bopæl i Spanien. De havde anmodet om tjenestefrihed samt rejsedage med henblik på at afgive stemme i Spanien ved valget til Europa-Parlamentet den 12. juni 1994. En sådan tjenestefrihed havde Kommissionen bevilget dem i forbindelse med tidligere valg i Spanien, efter at de var blevet ansat som tjenestemænd ved Kommissionen. Ved udgangen af september 1994 erfarede sagsøgerne, at de dage, de havde anvendt med henblik på at afgive stemme i Spanien, ikke var taget i betragtning som tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg og heller ikke som rejsedage.

En del af sagsøgerne (tjenestemænd på liste A) indgav Idager i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, i perioden mellem den 15. og den 19. september 1994.

De modtog alle et negativt svar ved skrivelse dateret den 8. maj 1995, hvorved de blev underrettet om Kommissionens afgørelse af 2. maj 1995 vedrørende hver enkelt af dem, en afgørelse, der blev meddelt dem senest den 10. maj 1995.

Andre sagsøgere (tjenestemænd på liste B) indgav deres klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, den 14. og den 15. december 1994. Da de ikke modtog noget svar fra Kommissionen, har de i stævningen, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 9. august 1995, gjort gældende, at deres klager er blevet afvist stiltiende.

I replikken har sagsøgerne imidlertid oplyst, at alle de tjenestemænd, der er opført på liste B, har modtaget et udtrykkeligt negativt svar for sent, nemlig efter anlæggelsen af den foreliggende sag.

Formaliteten

Retten bemærkede, at det er ubestridt, at tjenestemændene på liste B indgav deres klager henholdsvis den 14. og den 15. december 1994. Vedtægtens artikel 90, stk. 2, bestemmer, at såfremt Kommissionen ikke udtrykkeligt har besvaret klagen inden for en frist på fire måneder fra den dag, hvor klagen er fremsat, anses dette for en stiltiende afvisning, der kan gøres til genstand for et søgsmål. Ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 3, skal et søgsmål til prøvelse af en sådan stiltiende afvisning anlægges senest tre måneder fra den dag, hvor svaret på klagen meddeles. I den foreliggende sag blev søgsmålet imidlertid først anlagt den 9. august 1995, dvs. efter udløbet af den i vedtægten fastsatte frist, forlænget under hensyn til afstanden. Sagsøgerne har kun fremført procesøkonomiske hensyn som begrundelse for, at stævningen er indgivet for sent. Retten fastslog, at de i vedtægtens artikel 90 og 91 fastsatte frister imidlertid er ufravigelige, og da de er indført med henblik på at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed, kan de ikke fraviges af parterne eller af Retten (præmis 19).

Henvisning til: Domstolen, 7. maj 1986, sag 191/84, Barcella m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1541, præmis 12; Domstolen, 4. februar 1987, sag 302/85, Pressler-Hoeft mod Revisionsretten, Sml. s. 513, præmis 5; Retten, 14. juli 1993, sag T-55/92, Knijff mod Revisionsretten, Sml. II, s. 823, præmis 27; Retten, 22. september 1994, sag T-495/93, Carrer m.fl. mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 651, præmis 20.

Retten fastslog, at den derfor ikke kunne fremme sagen til realitetsbehandling, for så vidt som den var anlagt af tjenestemændene på liste B, idet parterne var enige om, at for så vidt angår disse tjenestemænd var sagen anlagt efter udløbet af den fastsatte frist (præmis 20).

Retten tilføjede, at den omstændighed, at tjenestemændene på liste B havde modtaget en udtrykkelig afvisning af deres klager, efter at de havde anlagt sag, ikke kunne begrunde en forlængelse af den frist, der er fastsat med hensyn til anlæggelsen af deres sag. Det fremgår klart af vedtægtens artikel 91, stk. 3, at en udtrykkelig afvisning af en klage, der følger efter en stiltiende afvisning, kun bringer søgsmålsfristen på tre måneder til at løbe på ny, såfremt den udtrykkelige afvisning sker inden for fristen. I den foreliggende sag var de udtrykkelige afvisninger først kommet tjenestemændene på liste B i hænde efter udløbet af søgsmålsfristen, og dette havde derfor ikke kunnet bringe en ny søgsmålsfrist til at løbe (præmis 21).

For så vidt som sagen var anlagt af tjenestemænd på liste B, måtte den herefter afvises (præmis 22).

Retten bemærkede, at en udtrykkelig afvisning af en Mage meget vel kan være en retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål, idet en sag, en tjenestemand formelt har anlagt til prøvelse af en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af en forudgående administrativ klage indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, medfører, at Retten må prøve den bebyrdende afgørelse, som har været genstand for klagen (præmis 23).

Henvīsningtil: Retten, 16. oktober 1996, sagT-36/94, Capitaniomod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1279, præmis 33, og de deri nævnte domme.

Med hensyn til sagsøgernes påstand om, at Renen tilpligtede Kommissionen at bevilge dem de rejsedage, som de havde brugt, eller det hertil svarende beløb, fastslog Retten, at den måtte afvises, da Retten ikke uden at gribe ind i institutionernes beføjelser kan rene pålæg til dem eller sætte sig i deres sted (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 20. marts 1991, sag T-l/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II. s. 143, præmis 91; Retten, 27. juni 1991, sag T-156/89, Valverde Mordt mod Domstolen, Sml. II, s. 407, præmis 150.

Retten bemærkede afslutningsvis, at kun påstanden om annullation af Kommissionens afgørelser af 2. maj 1995 om ikke at bevilge de tjenestemænd, der var opført på liste A, tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg samt rejsedage, kunne fremmes til realitetsbehandling (præmis 25).

Realiteten

Sagsøgerne fremførte fire anbringender til støtte for deres påstande. De gjorde gældende, at der var tale om et åbenbart fejlskøn med hensyn til de faktiske og retlige omstændigheder, om en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, om manglende iagttagelse af »samordnings«-proceduren ved ændringen af ordningen om tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg og om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (præmis 26).

Det første anbringende: et åbenbart fejlskøn med hensyn til de faktiske og retlige omstændigheder

Sagsøgerne påberåbte sig bestemmelsen i artikel 12, litra b), i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, der er knyttet som bilag til traktaten af 8. april 1965 om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De Europæiske Fællesskaber (herefter »protokollen«), hvori det hedder, at Fællesskabernes tjenestemænd og øvrige ansatte, uanset deres nationalitet, på hver af medlemsstaternes områder skal nyde fritagelse sammen med deres ægtefæller og familiemedlemmer, der forsørges af dem, for indvandringsrestriktioner og bestemmelser om registrering af udlændinge. Bestemmelsen giver ifølge sagsøgerne EF-tjenestemænd mulighed for at opretholde deres officielle bopæl i deres hjemland. Sagsøgerne var derfor ikke forpligtet til at tage bopæl i Belgien med henblik på at kunne brevstemme (præmis 28).

Retten bemærkede hertil, at netop fordi tjenestemænd i medfør af vedtægtens artikel 20 skal tage bopæl på tjenestestedet eller i en passende afstand herfra, bestemmes det i protokollens artikel 12, litra b), at de er fritaget for indvandringsrestriktioner og bestemmelser om registrering af udlændinge, således at det bliver lettere for dem at etablere sig i en hvilken som helst medlemsstat. Bestemmelsen i artikel 12, litra b), vedrører således i det væsentlige forholdet mellem den enkelte tjenestemand og den stat, hvor han gør tjeneste, men derimod ikke forholdet mellem den enkelte tjenestemand og hans hjemstat (præmis 35).

Det anden anbringende: tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling

Retten bemærkede indledningsvis, at der er tale om forskelsbehandling, når ensartede forhold behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (præmis 47).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1982, sag 817/79, Buyl m.fl. mod Kommissionen, Smi. s. 245, præmis 29; Domstolen, 2. december 1982, forenede sager 198/81-202/81, Micheli m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 4145, præmis 6; Retten, 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarzmod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 103.

Retten tilføjede, at selv om visse institutioner bevilger tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg, er der, da der ikke består en retlig forpligtelse hertil i medfør af vedtægten, tale om fordele, der ydes af velvilje. í det mindste i et tilfælde som det foreliggende er Kommissionen ikke forpligtet til at sikre, at dens tjenestemænd og øvrige ansatte behandles på samme måde som tjenestemændene i Rådet og i Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Den omstændighed, at tjenestemænd ved andre institutioner havde fået bevilget den pågældende tjenestefrihed, var derfor ikke en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling (præmis 48).

Henvisning til: Domstolen, 18. januar 1990, forenede sager C-193/87 og C-194/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsretten, Sml. I, s. 95, præmis 26 og 27.

Retten fastslog, at Kommissionen ikke havde behandlet ensartede situationer forskelligt, uden at denne behandling var objektivt begrundet. Sagsøgerne fandtes ikke at have underbygget deres argument om, at Kommissionens afgørelse udgør forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Det afslag, der var meddelt sagsøgerne, var ikke begrundet i deres nationalitet, men i, at de ikke opfyldte de betingelser, der i afgørelse nr. 201/92 er fastsat for, at der kan bevilges tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg samt rejsedage (præmis 49).

Det tredje anbringende: manglende iagttagelse af »samordnings«-proceduren ved ændringen af ordningen om tjenestefrihed med henblik på deltagelse i valg

Retten bemærkede, at udtrykket »de almindelige gennemførelsesbestemmelser« i vedtægtens artikel 110 først og fremmest sigter på de gennemførelsesforanstakninger, der udtrykkeligt er fastsat i visse særlige bestemmelser i vedtægten. I mangel af udtrykkelige bestemmelser kan der kun undtagelsesvis anerkendes en pligt til at træffe gennemførelsesforanstaltninger, der er undergivet de i artikel 110 nævnte formelle betingelser, nemlig i tilfælde, hvor vedtægtens bestemmelser savner klarhed og præcision i en sådan grad, at de ikke egner sig til en anvendelse, som er fri for vilkårlighed. Retten fastslog, at vedtægtens artikel 57 og artikel 6 i bilag V til vedtægten ikke udgør sådanne særlige bestemmelser (præmis 53).

Henvisning til: Domstolen, 8. juli 1965, sag 110/63, Willame mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 107, org. réf.: Rec. s. 803.

Det fjerde anbringende: tilsidesættelse af princippet om beslcyttelse af den berettigede forventning

Retten bemærkede, at en tjenestemand kun kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen har skabt begrundede forhåbninger hos ham. Den omstændighed, at der tidligere var bevilget sagsøgerne tjenestefrihed samt rejsedage, fandtes ikke at udgøre en adfærd fra administrations side, der havde kunnet skabe sådanne forhåbninger (præmis 57).

Henvisning til: Retten, 17. december 1992, sag T-20/91, Holtbeckermod Kommissionen, Sml. II, s. 2599, præmis 53; Retten, 18. februar 1993, sag T-45/91, McAvoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 56.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes,