Forenede sager T-5/00 og T-6/00

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied og Technische Unie BV

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Karteller – salg af elektrisk installationsmateriel i Nederlandene – national grossistsammenslutning – kollektive eksklusiv- og prisfastsættelsesaftaler – bøder«

Rettens dom (Første Afdeling) af 16. december 2003

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – administrativ procedure – meddelelse af klagepunkter – nødvendigt indhold – bevismateriale, som kan lægges til grund

2. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til kontradiktion – belastende dokumenter – begreb

3. Konkurrence – administrativ procedure – undersøgelse af klager – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – tilsidesættelse – følger – annullation af afslag – udelukket

(Rådets forordning nr. 17)

4. Konkurrence – administrativ procedure – undersøgelse af klager – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist – nødvendigt at sondre mellem undersøgelsesfasen forud for meddelelsen af klagepunkter og resten af den administrative procedure

(Rådets forordning nr. 17, art. 3)

5. Konkurrence – bøder – den i forordning nr. 2988/74 omhandlede forældelse – ikke tilsidesættelse af retten til kontradiktion før udløbet af forældelsesfristen

(Rådets forordning nr. 17 og nr. 2988/74)

6. Retspleje – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – ingen fremstilling af retlige søgsmålsgrunde i stævningen – henvisning til samtlige bilag til stævningen – formalitetsmangel

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

7. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb – kriterierne koordination og samarbejde – fortolkning

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – fællesskabsregler – materielt anvendelsesområde – vedtagelse om priser fra en sammenslutning af virksomheder – udelukkelse på grund af en national lovgivning, som har inspireret den – betingelse – lovgivningens bindende karakter

(Art. 81, stk. 1, EF)

9. Konkurrence – aftaler – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål – omstændighed, der i mangel af afstandtagen fra de trufne beslutninger giver grundlag for at fastslå, at virksomheden deltog i den efterfølgende aftale

(Art. 81, stk. 1, EF)

10. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – forsætlig overtrædelse – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

11. Konkurrence – bøder – beslutning om pålæggelse af bøder – begrundelsespligt – rækkevidde – oplysninger om de hensyn, der har givet Kommissionen grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed – tilstrækkelige oplysninger

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, andet afsnit)

12. Konkurrence – bøder – vurdering ud fra virksomhedens individuelle adfærd – betydningen af, at en anden erhvervsdrivende ikke er blevet pålagt nogen sanktion – uden betydning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

1. Iagttagelsen af retten til kontradiktion, der er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, som under alle omstændigheder skal overholdes, navnlig under alle procedurer, der kan føre til, at der pålægges sanktioner, selv om der er tale om en administrativ procedure, kræver, at den pågældende virksomhed sættes i stand til at tage stilling til, om de af Kommissionen fremførte faktiske forhold, klagepunkter og andre omstændigheder virkeligt foreligger, og hvilken betydning de da har.

Meddelelsen af klagepunkter skal indeholde en fremstilling af klagepunkterne, der er formuleret i vendinger, der, selv om de er kortfattede, er tilstrækkeligt klare til, at parterne reelt kan forstå, hvilken adfærd Kommissionen lægger dem til last. Kun såfremt dette er tilfældet, har meddelelsen af klagepunkter opfyldt sin rolle i henhold til fællesskabsreglerne, nemlig at give virksomhederne alle de oplysninger, der er nødvendige, for at de kan forsvare sig effektivt, før Kommissionen vedtager en endelig beslutning.

I princippet kan alene dokumenter, der er nævnt i meddelelsen af klagepunkter, anvendes som bevis. Imidlertid kan de dokumenter, der er vedlagt meddelelsen af klagepunkter som bilag, men ikke er nævnt deri, gøres gældende over for sagsøgeren i beslutningen, hvis selskabet med rimelighed har kunnet udlede af meddelelserne, hvilke konklusioner Kommissionen ville drage heraf.

(jf. præmis 32-34)

2. Et dokument kan kun anses for belastende materiale, når Kommissionen har anvendt det til støtte for konstatering af en overtrædelse, som en virksomhed har begået. For at godtgøre, at dens ret til at blive hørt er tilsidesat, er det ikke tilstrækkeligt, at den pågældende virksomhed godtgør, at den under den administrative procedure ikke har kunnet udtale sig om et dokument, der er blevet anvendt et eller andet sted i den anfægtede beslutning. Virksomheden må godtgøre, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har anvendt dette dokument som et yderligere bevis for en overtrædelse, som virksomheden påstås at have deltaget i.

(jf. præmis 35)

3. Der er korrekt, at Kommissionen i de administrative procedurer, der gennemføres på konkurrenceområdet i henhold til forordning nr. 17, som kan medføre iværksættelse af de i forordningen anførte sanktioner, er forpligtet til at træffe afgørelse inden for en rimelig frist. En overskridelse af fristen – forudsat, at der er fastsat en frist – begrunder imidlertid ikke nødvendigvis, at den anfægtede beslutning annulleres.

Hvad angår anvendelsen af konkurrencereglerne kan overskridelsen af en vis rimelig frist således kun udgøre en grund til annullation af en beslutning om konstatering af en overtrædelse, såfremt det er godtgjort, at tilsidesættelsen af dette princip har påvirket de pågældende virksomheders ret til kontradiktion. Bortset fra dette særlige tilfælde er en tilsidesættelse af forpligtelsen til at træffe afgørelse inden for en rimelig frist uden betydning for gyldigheden af en administrativ procedure i henhold til forordning nr. 17, men kan skabe grundlag for en nedsættelse af bødens størrelse.

(jf. præmis 73, 74 og 436-438)

4. Ved vurderingen af, hvorvidt den periode, der er gået mellem Kommissionens fremsendelse til en virksomhed af en anmodning om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17, til de første undersøgelser på stedet foretages, er for lang, skal der ved anvendelsen af princippet om en rimelig frist sondres mellem undersøgelsesfasen forud for meddelelsen af klagepunkter og resten af den administrative procedure.

Det bemærkes i denne forbindelse, dels at den i artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention omhandlede rimelige frist på det strafferetlige område begynder at løbe fra det øjeblik, hvor en person er tiltalt, dels at de grundrettigheder, der sikres ved denne konvention, beskyttes som almindelige fællesskabsretlige principper. Under en procedure på området for Fællesskabets konkurrencepolitik rejses der formelt ikke tiltale over for de berørte før modtagelsen af meddelelsen af klagepunkter. Derfor kan den blotte forlængelse af denne del af proceduren ikke i sig selv skade retten til kontradiktion.

Derimod forudsætter meddelelsen af klagepunkter i en procedure med henblik på konstatering af en overtrædelse, at proceduren er indledt i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17. Ved at indlede denne procedure har Kommissionen tilkendegivet sin vilje til at nå frem til en afgørelse om konstatering af en overtrædelse. I øvrigt er det først fra modtagelsen af meddelelsen af klagepunkter, at en virksomhed kan gøre sig bekendt med genstanden for den procedure, der er indledt imod den, og med den adfærd, Kommissionen kritiserer den for. Virksomhederne har således en særlig interesse i, at denne fase af proceduren gennemføres med rettidig omhu af Kommissionen, uden at deres ret til kontradiktion dog berøres.

Spørgsmålet om, hvorvidt denne fase af proceduren er rimelig, skal derfor vurderes i forhold til omstændighederne i hver sag, og i den sammenhæng navnlig parternes adfærd under proceduren, sagens betydning for de forskellige virksomheder og virksomhedssammenslutninger, der er berørt, samt hvor kompliceret sagen er.

(jf. præmis 77-80 og 82)

5. Så længe den i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for Det Europæiske Fællesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner omhandlede forældelse ikke er indtrådt, kan enhver virksomhed eller virksomhedssammenslutning, der er genstand for en undersøgelse på området for konkurrencepolitik i medfør af forordning nr. 17, ikke vide sig sikker med hensyn til afslutningen af denne procedure og hvorvidt de eventuelt pålægges sanktioner eller bøder. Således er forlængelsen af denne usikkerhed forbundet med procedurerne i forordning nr. 17 og udgør derfor ikke i sig selv en krænkelse af deres ret til kontradiktion.

(jf. præmis 91)

6. Ifølge artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal en stævning bl.a. indeholde en kort fremstilling af søgsmålsgrundene.

Selv om stævningens indhold kan støttes og udbygges ved henvisninger til afsnit i dokumenter, der vedlægges som bilag til den, tilkommer det ikke Retten ved hjælp af bilagene at forsøge at klarlægge, hvilke anbringender der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning.

(jf. præmis 100 og 101)

7. Begrebet samordnet praksis som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF omfatter en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde. Kriterierne om koordinering og samarbejde skal forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens bestemmelser vedrørende konkurrence, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked.

Selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til at foretage de nødvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller antagelige adfærd, forhindrer det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge enten at påvirke en aktuel eller potentiel konkurrents markedsadfærd eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som man har besluttet sig til eller overvejer selv at følge, når denne kontakt har til formål eller til følge, at der opstår konkurrencevilkår, som ikke svarer til det pågældende markeds normale vilkår i betragtning af produkternes eller de præsterede tjenesteydelsers art, størrelsen og antallet af virksomheder på markedet samt dettes omfang.

(jf. præmis 284-286)

8. Den omstændighed, at en vedtagelse fra en sammenslutning af virksomheder, som begrænser den frie prisfastsættelse for sammenslutningens medlemmer og forfølger et konkurrencebegrænsende formål i henhold til artikel 81, stk. 1, EF, er inspireret af en national lovgivning, som var gældende på tidspunktet for vedtagelsen, fritager ikke sammenslutningen fra at anvende bestemmelsen, hvis den ikke har godtgjort, at den ikke havde noget selvstændigt valg i denne forbindelse.

(jf. præmis 295 og 296)

9. Når en virksomhed sammen med andre virksomheder deltager i møder med det formål at fastsætte priser for deres produkter og ikke klart tager afstand fra mødernes indhold, giver den de øvrige deltagere det indtryk, at den tilslutter sig og retter sig efter resultatet af møderne, også selv om den ikke deltager aktivt i møderne, og det må herefter anses for bevist, at virksomheden deltager i aftaler, som er indgået på møderne.

(jf. præmis 359)

10. Det er ikke nødvendigt for, at en tilsidesættelse af traktatens konkurrenceregler kan anses for forsætlig, at virksomheden har været vidende om, at den overtrådte reglerne, men det er tilstrækkeligt, at den ikke kunne være uvidende om, at dens adfærd havde til formål at begrænse konkurrencen.

(jf. præmis 396)

11. Hvad angår en kommissionsbeslutning, som pålægger en bøde for tilsidesættelse af konkurrencereglerne, er kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet den grundlag for at bedømme grovheden og varigheden af den overtrædelse, den skal bedømme. Hvis der ikke gives sådanne oplysninger, er beslutningen ugyldig på grund af mangler ved begrundelsen.

Begrundelsespligtens rækkevidde skal vurderes i lyset af den omstændighed, at overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning.

(jf. præmis 421 og 422)

12. Når en virksomhed har handlet i strid med artikel 81, stk. 1, EF, kan den ikke undgå enhver sanktion med den begrundelse, at andre erhvervsdrivende ikke er blevet pålagt nogen bøde, såfremt disse erhvervsdrivende som i det foreliggende tilfælde ikke er inddraget i sagen for Retten.

(jf. præmis 430)