DA Den Europæiske Unions Tidende C 256/14

Appel iværksat den 18. august 2009 af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) til prøvelse af dom afsagt den 3. juni 2009 af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-189/07, Frosch Touristik GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-332/09 P)

2009/C 256/27

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (ved B. Schmidt, som befuldmægtiget)

De andre parter i appelsagen: Frosch Touristik GmbH, DSR touristik GmbH

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellanten nedlægger påstand om ophævelse af den appellerede dom samt hjemvisning af sagen til Retten.

— De andre parter i sagen tilpligtes at betale sagens omkostninger i forbindelse med sagen for første instans samt appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er rettet mod dommen afsagt af Retten i Første Instans, hvorved afgørelsen af 22. marts 2007 truffet af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked blev annulleret. Med denne afgørelse afviste appelkammeret klagen indgivet af indstævnte over Annullationsafdelingens afgørelse vedrørende delvis ugyldighed af EF-ordmærket »FLUGBÖRSE«. Retten fastslog, at appelkammeret anvendte artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 40/94 (herefter »forordningen«) urigtigt, for så vidt som Retten i forbindelse med undersøgelsen af, hvorvidt der i henhold til forordningens artikel 7 forelå registreringshindringer for varemærket, og om varemærket derfor skulle erklæres ugyldigt, tog hensyn til omstændighederne og måden, hvorpå det omstridte varemærke blev opfattet, ikke på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen, men på tidspunktet for registreringen af det omhandlede varemærke. Det fremgår af den appellerede dom, at det eneste afgørende tidspunkt i forbindelse med en behandling af en ugyldighedsbegæring er tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen af det omstridte varemærke. Retten støttede desuden sin afgørelse på det argument, at det alene er med en sådan fortolkning, at det kan forhindres, at sandsynligheden for tab af en varemærkes registrerbarhed stiger, jo længere registreringsproceduren varer. I forbindelse med en fornyet prøvelse af registreringshindringer, som gøres gældende efterfølgende, bør undersøgeren alene tage efter anmeldelsestidspunktet indtrådte omstændigheder i betragtning, såfremt disse tillod at drage en konklusion af situationen på dette tidspunkt.

Appellanten er af den opfattelse, at Retten foretog en urigtig fortolkning af forordningens artikel 51, stk. 1, idet den lagde til grund, at tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen er det eneste relevante tidspunkt for undersøgelsen. Denne restriktive fortolkning er ikke i overensstemmelse med bestemmelsens ordlyd, og er heller ikke forenelig med bestemmelsens mening og formål eller med beskyttelsesordningen og ordningen vedrørende efterfølgende ophævelse af den ydede beskyttelse i henhold til EF-varemærkeforordningen.

Artikel 51, stk. 1, litra a), i forordningen foreskriver slettelse fra registeret af et varemærke, når dette varemærke »er registreret« i strid med bestemmelserne i forordningens artikel 7. Rettens konklusion, hvorefter den pågældende bestemmelse alene fastslår, i hvilke tilfælde et varemærke skal slettes fra registrering eller erklæres ugyldigt og ikke (også) vedrører tidspunktet for undersøgelsen, er henset til bestemmelsens ordlyd vanskelig at forstå. Da Retten ikke har givet nogen yderligere begrundelse, ses det ikke, hvilke præcise overvejelser der har ført til dens konklusion. Den fortolkning, som appellanten har påberåbt sig under appellen, hvorefter udtrykket »er registreret« i det mindste også vedrører den relevante dato, er henset til ordlyden væsentlig mere nærliggende.

Det beskyttelseshensyn, der ligger til grund for artikel 7 og 51 i forordningen, hvorefter registreringsansøgninger, der strider mod almenvellet, skal afvises, eller, såfremt der er sket registrering, kan annulleres, taler også mod den fortolkning, som Retten lagde til grund i den appellerede dom. Kun på denne måde kan det forhindres, at varemærkeansøgninger bliver registreret i strid med bestemmelserne i forordningen, og at det almene hensyn, der ligger til grund for bestemmelsen, ikke krænkes. Såfremt Rettens antagelse var korrekt, ville en varemærkeansøger ikke kun kunne opnå beskyttelse af et varemærke, der rammes af absolutte registreringshindringer på tidspunktet for registrering, men de pågældende varemærker ville heller ikke kunne annulleres i henhold til forordningens artikel 51 efter registreringerne, idet de var registrerbare på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen, og Retten udtrykkeligt ikke vil tage hensyn til omstændigheder, der indtræder mellem indgivelsestidspunktet og registreringstidspunktet. Dette ville ifølge appellanten medføre en uberettiget begunstigelse af en enkelt borger til skade for den beskyttelsesværdige almene interesse, hvilket ikke ville være i overensstemmelse med beskyttelsesformålet i forordningens artikel 7 og 51.

Hvad endelig angår Rettens argument vedrørende procedurens varighed, bemærkes, at denne kan afhænge af en lang række faktorer, som ikke kun vedrører forhold, som appellanten har indflydelse på, men også ansøgerens egen mulighed for at bestemme forløbet eller, som det er tilfældet med den i forordningen fastsatte indsigelsesprocedure, der ligger forud for registreringen, faktorer, der kan bestemmes af tredjemand. Ligeledes kan absolutte registreringshindringer indtræde pludseligt, uafhængigt af påvirkning eller mulighed for påvirkning fra appellanten. Ved en korrekt afvejning af de i sådanne »tilfældige« situationer modsatrettede interesser må almene interesser gives forrang, særligt fordi ansøgeren ikke kan være sikker på at opnå den ønskede beskyttelse, før der sker registrering. I sådanne situationer må det derfor være rimeligt at tage hensyn til omstændigheder, der indtræder indtil tidspunktet for registrering.

Den anfægtede afgørelse, som blev truffet af Retten i Første Instans, må derfor af de nævnte grunde ophæves, idet den er i strid med forordningens artikel 51.