A.

Til støtte for sin påstand om annullation af artikel 1 samt artikel 4-6 i Kommissionens afgørelse af 25. januar 2012 gør sagsøgeren 10 anbringender gældende: 1) anbringende: Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF ved en fejlagtig karakterisering i strid med Domstolens praksis i Combus-sagen af den statslige delfinansiering af en tidligere statsvirksomheds gamle pensionsbyrder som støtte (1). 2) anbringende: Tilsidesættelse af artikel 108, stk. 1, TEUF og artikel 1, litra b), nr. i), i forordning (EF) nr. 659/1999 (2) ved en fejlagtig karakterisering af den statslige delfinansiering af gamle pensionsbyrder som ny støtte. 3) anbringende: Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF ved en fejlagtig behandling af de regulerede takster som støtteelement i strid med Domstolens praksis i PreussenElektra-dommen (3), samt påtalen af den blotte (angiveligt) ukorrekte omkostningsallokering mellem to produktgrupper som støttelement. 4) anbringende: Manglende kompetence og urigtigt skøn samt tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling og pligten til loyalt samarbejde med medlemsstaterne ved indgriben i den nationale satsregulering med tilbagevirkende kraft på trods af mangeårigt kendskab til denne regulering og i strid med Kommissionens samlede hidtidige afgørelsespraksis. 5) anbringende: Tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1 og 3, TEUF ved fejlagtig fastsættelse af de sociale bidrag (benchmark), som private konkurrenter bærer, samt ved en fiktiv forhøjelse af tjenestemændenes faktiske bruttobidrag som beregningsgrundlag ved anvendelsen af benchmark. 6) anbringende: Manglende begrundelse i henhold til artikel 296 TEUF idet den anfægtede afgørelses yderst omfangsrige indhold dels er uklart, selvmodsigende eller uforståeligt, og de enkelte deles sammenhæng ikke entydigt lader sig forstå. 7) anbringende: Tilsidesættelse af princippet om utvetydighed og artikel 107, stk. 1, TEUF grundet selvmodsigende fremstilling og idet beregningsgrundlaget for tilbagebetalingsbeløbet ikke lader sig fastslå. 8) anbringende: Tilsidesættelse af retten til en rimelig frist som del af retten til god forvaltning i henhold til artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (charteret om grundlæggende rettigheder) samt artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 ved en tolvårig sagsbehandlingstid fra beslutningen om at indlede proceduren i 1999 til den anfægtede afgørelse af 25. januar 2012. 9) anbringende: Tilsidesættelse af retten til god forvaltning i henhold til artikel 41, stk. 1, i charteret om grundlæggende rettigheder, samt af artikel 15 i forordning nr. 659/1999 ved fuldstændig passivitet i forhold til satsreguleringen i henhold til postlovens § 20, stk. 2, som Kommissionen senest siden 1999 har været bekendt med, men som først efter 11 år ved udvidelsesbeslutningen af 10. maj 2011 blev gjort til genstand for sagen. 10) anbringende: Tilsidesættelse af de som grundlæggende rettigheder sikrede principper om retssikkerhed, beskyttelse af den berettigede forventning og god forvaltningsskik, samt af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 ved tilsidesættelsen af den endelige karakter af afgørelsen af 2002, som i strid med den tvingende forpligtelse i henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 ikke ifølge Kommissionen på afsluttende vis havde reguleret de statslige foranstaltninger, som var genstand for proceduren, og til hvilke pensionsbyrderne også hørte.