RETTENS DOM (Anden Afdeling)

14. juni 1995

Sag T-61/92

Henri de Compte

mod

Europa-Parlamentet

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — afgørelse fra formanden for Europa-Parlamentet, hvorved der under forbehold meddeles decharge til regnskabsførerne — suspension af udbetalingen af regnskabsførerens kreditsaldo«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-449

Angående:

Påstand dels om annullation af afgørelse fra formanden for Europa-Parlamentet om at meddele decharge til regnskabsførerne for regnskabsåret 1982 i det omfang, afgørelsen indeholder et forbehold og opretholder suspensionen af udbetalingen af kreditsaldoen på den garantikonto, som er oprettet i sagsøgerens navn, dels om, at Parlamentet tilpligtes at udbetale denne kreditsaldo, inklusive renter.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren er forhenværende tjenestemand ved Europa-Parlamentet, og var, da han gjorde tjeneste som regnskabsfører ved denne institution, genstand for en disciplinærsag, som endte med, at ansættelsesmyndigheden pålagde ham sanktionen degradation.

Sagsøgeren anlagde sag med påstand om annullation af denne afgørelse. Retten frifandt sagsøgte ved dom af 17. oktober 1991 (sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, herefter benævnt »1991 -dommen«). Sagsøgeren appellerede denne dom til Domstolen. Ved dom af 2. juni 1994 forkastede Domstolen appellen (sag C-326/91 P, De Compte mod Parlamentet, Sml. I, s. 2091).

Som følge af 1991-dommen besluttede Europa-Parlamentets formand ved afgørelse af 19. december 1991 (herefter benævnt »afgørelsen«): a) at meddele decharge til regnskabsførerne for regnskabsåret 1982, bortset fra et beløb på 91263 ECU, b) at pålægge Generalsekretariatet at foretage en regularisering af dette beløb og c) indtil videre at suspendere udbetalingen af kreditsaldoen på de garantikonti, som var oprettet i sagsøgerens og i den forhenværende forskudsbestyrers navn. Sidstnævnte havde gjort tjeneste ved de delegeredes kasse indtil den 30. april 1982.

I — Annullationspåstanden

Formaliteten

1. Det første anbringende vedrørende formaliteten — angående den materielle retskraft af 1991-dommen

Retten bemærkede, at ifølge et almindeligt retsprincip får enhver afgørelse truffet af en dømmende myndighed materiel retskraft fra det tidspunkt, hvor den bliver endelig, dvs. fra det tidspunkt, hvor der ikke længere kan anvendes retsmidler over for afgørelsen. En afgørelse, der kan gøres til genstand for appel, bliver endelig ved udløbet af appelfristen, hvis den part, der har tabt sagen, har forholdt sig passiv, eller på datoen for afsigelsen af dommen i appelsagen, hvis denne dom forkaster appellen og i sig selv er endelig.

Retten fastslog, at den foreliggende annullationspåstand ikke vedrørte det samme spørgsmål som det, Retten havde truffet afgørelse om i 1991-dommen. Retten udtalte endvidere, at eftersom sidstnævnte dom havde fået materiel retskraft, påhvilede det den at prøve, om der i denne dom var truffet endelig afgørelse om de faktiske og retlige spørgsmål i den foreliggende sag (præmis 16 og 17).

2. Det andet anbringende vedrørende formaliteten — angående spørgsmålet, om den anfægtede retsakt er en forberedende retsakt

Retten bemærkede, at en retsakt må anses for forberedende, når den ikke har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser ved væsentligt at ændre hans retsstilling. Forberedende retsakter er ikke bebyrdende retsakter (»akter, der indeholder et klagepunkt«), som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og kan derfor kun anfægtes som en biomstændighed under et søgsmål til prøvelse af en retsakt, der kan annulleres.

Henvisning til: Domstolen, 11. november 1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639; Domstolen, 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, Sml. s. 303.

Retten konkluderede, at afgørelsen fra Parlamentets formand om at meddele decharge til regnskabsførerne for et regnskabsår, selv om den indeholdt et forbehold og opretholdt suspensionen af udbetalingen af kreditsaldoen på den garantikonto, som var oprettet i tjenestemandens navn, måtte anses for en bebyrdende retsakt, idet den havde retligt bindende virkninger, der, selv om de var midlertidige, kunne berøre sagsøgerens interesser (præmis 22 og 23).

Realiteten

Til støtte for sin annullationspåstand havde sagsøgeren fremført et anbringende vedrørende meddelelsen af decharge for regnskabsåret 1982 og bl.a. gjort gældende, at når der var meddelt Parlamentets formand decharge for det samme regnskabsår, kunne dechargen ikke adskilles (første led), at 1991-dommen ikke var endelig (andet led), at denne dom ikke havde retskraft i det omfang, det deri blev fastslået, at der var et kasseunderskud (tredje led), samt at fristen i artikel 77 i finansforordningen af 21. december 1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (herefter benævnt »finansforordningen«), som ændret ved Rådets forordning (Euratom, EKSF, EØF) nr. 610/90 af 13. marts 1990, for så vidt angår meddelelse af decharge for de pågældende transaktioner ikke var overholdt (fjerde led).

Første led

Retten fastslog, at proceduren for meddelelse af decharge til Parlamentets formand adskilte sig fra decharge til regnskabsførerne, og at dechargen til formanden ikke indebar decharge til regnskabsførerne, men kun gav hjemmel dertil. Det ville følgelig udgøre vilkårlig magtudøvelse af dechargen til formanden automatisk at udlede, at der også skulle gives regnskabsførerne decharge. Retten støttede dette resultat på, at Parlamentets formand bemyndiges til at meddele decharge, hvilket indebærer, at der er tale om en procedure i to dele, hvor den anden, selv om den har forbindelse til den første, dog bevarer en selvstændig karakter (præmis 44).

Retten fandt endvidere, at dechargens påståede uadskillelighed ikke kunne føre til en tilsidesættelse af indholdet af afgørelsen, hvori Parlamentet udtrykkeligt og klart havde afslået at bemyndige formanden til at meddele decharge med hensyn til ovennævnte sum. Retten fastslog, at der under alle omstændigheder ikke var grundlag for at antage, at Parlamentets formand er forpligtet til altid at meddele fuld decharge, uanset under hvilke omstændigheder han i den enkelte sag skal udføre sin kontrol (præmis 47).

Andet led

Retten fandt, at den omstændighed, at der i en afgørelse henvises til en dom, kun kan medføre retsaktens ugyldighed, hvis dommen senere annulleres (præmis 54).

Eftersom Domstolen i den foreliggende sag havde forkastet appellen af 1991-dommen, fandtes afgørelsens henvisning til denne dom ikke at kunne påvirke afgørelsens lovlighed (præmis 55).

Tredje led

Retten fastslog, at dette anbringende savnede grundlag (præmis 59 og 60).

Fjerde led

Retten fastslog, at Parlamentet havde overholdt toårsfristen i finansforordningens artikel 77, idet det i 1983 havde taget stilling til de nødvendige betingelser for at meddele decharge til regnskabsføreren for de pågældende transaktioner, men at Parlamentet havde været nødt til at udsætte den endelige afgørelse derom på grund af den verserende disciplinærsag, der bl.a. vedrørte Henri de Compte's ansvar for de pågældende transaktioner (præmis 68).

II — Påstanden om, at Parlamentet tilpligtes at udbetale kreditsaldoen på garantikontoen

Retten fastslog, at denne påstand bortfaldt, idet den var knyttet til påstanden om annullation af afgørelsen, som Retten ikke havde kurniet tage til følge.

Påstanden fandtes derfor hverken at skulle behandles i formaliteten eller i realiteten (præmis 72 og 73).

Konklusion:

Parlamentet frifindes.