ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
På området for bedømmelse af fortjenester råder bedømmerne over et vidt skøn, og følgelig skal Unionens retsinstansers domstolskontrol begrænse sig til en undersøgelse af, at der ikke foreligger en faktisk fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.

En fejl kan navnlig kun betegnes som åbenbar, når den let kan opdages på baggrund af de kriterier, som lovgiver har underlagt udøvelsen af beslutningsbeføjelsen. Følgelig skal de beviser, som det i denne forbindelse påhviler sagsøgeren at fremskaffe, være tilstrækkelige til at gøre den bedømmelse af de faktiske forhold, der er indeholdt i den anfægtede bedømmelsesrapport, usandsynlig. Med andre ord skal klagepunktet om, at der er anlagt et åbenbart urigtigt skøn, forkastes, såfremt – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – det anfægtede skøn under alle omstændigheder kan anses for at være korrekt.

(jf. præmis 35 og 36)
Fra det øjeblik, hvor ansættelsesmyndigheden bl.a. begrunder en afgørelse om afskedigelse af en midlertidigt ansat med den pågældendes angivelige samarbejdsproblemer på sin arbejdsplads, er den nævnte myndighed forpligtet til i henhold til artikel 41, stk. 2, litra a), i Den europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ligeledes at høre den pågældende om denne afskedigelsesgrund. Overholdelsen af en sådan forpligtelse gør det muligt for den nævnte myndighed sammen med den pågældende at undersøge, om problemerne i forbindelse med hans adfærd i tjenesten rent faktisk kan tilskrives den pågældende, eller om de også har sammenhæng med andre omstændigheder, endog med den adfærd, der udvises af den pågældendes andre kolleger. Ved på forhånd at høre den pågældende om denne yderligere opsigelsesgrund kan ansættelsesmyndigheden i givet fald overfor denne rejse spørgsmålet, om han ville være interesseret i en omplacering. Følgelig kan det ikke udelukkes, at den pågældende, hvis han høres om den nævnte begrundelse, rent faktisk har mulighed for at øve indflydelse på den pågældende beslutningsproces.

I øvrigt er den omstændighed, at den nævnte myndighed, selv om den på forhånd havde hørt den pågældende om denne yderligere afskedigelsesgrund, ville have vedtaget en afgørelse, som var identisk med afgørelsen om afskedigelse, irrelevant, da dette ville gøre den grundlæggende ret til at blive hørt, der er knæsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a), indholdsløs, eftersom denne ret indebærer, at den pågældende har mulighed for at øve indflydelse på den pågældende beslutningsproces, navnlig når hans personlige adfærd eller hans tjenstlige indsats udtrykkeligt anfægtes i en afgørelse om afskedigelse.

(jf. præmis 30 og 31)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 1. juli 2010, Knauf Gips mod Kommissionen, C-407/08 P, EU:C:2010:389, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis

Den Europæiske Unions Ret: dom af 14. september 2011, Marcuccio mod Kommissionen, T-236/02 P, EU:T:2011:465, præmis 115

Personaleretten: dom af 14. maj 2014, Delcroix mod EEAS, F-11/13, EU:F:2014:91, præmis 44, og af 5. februar 2016, GV mod EEAS, F-137/14, EU:F:2016:14, præmis 79
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Første Afdeling)

21. juli 2016

António Gaspar Pinto Ferreira

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag — tjenestemænd — disciplinær sanktion — artikel 9, stk. 2, i bilag IX til vedtægten — fradrag i pensionen — ikke tilladt virksomhed uden for Den Europæiske Unions institutioner — ingen ansøgning om forudgående samtykke«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratomtraktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder António Gaspar Pinto Ferreira har nedlagt påstand om annullation af Europa-Kommissionens afgørelse af 16. december 2014 om, i form af en disciplinær sanktion, i medfør af artikel 9, stk. 2, i bilag IX til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), at foretage et månedligt fradrag i hans alderspension på 185 EUR, i 12 måneder, med virkning at regne fra den dato, hvor han får tildelt den nævnte pension, dvs. fra den 1. november 2015.

Udfald:

Afgørelsen af 16. december 2014, hvorved ansættelsesmyndigheden ved Europa-Kommissionen pålagde António Gaspar Pinto Ferreira den sanktion, der er fastsat i artikel 9, stk. 2, i bilag IX til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, annulleres. Kommissonen bærer sine egne omkostninger og betaler de af António Gaspar Pinto Ferreira afholdte omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – disciplinærordning – sanktion – anvendelse af en sanktion på en tjenestemand i aktiv tjeneste, som udelukkende er fastsat for tjenestemænd, der har ret til alderspension eller invalidepension – ulovlighed (Tjenestemandsvedtægten, bilag IX, art. 9, stk. 1 og 2) Tjenestemænd – tjenesteretlig stilling – analog udvidelse af en vedtægtsbestemmelse – udelukket
Da ansættelsesmyndigheden ikke er bundet af disciplinærrådets udtalelse hvad angår substansen i de indberettede forhold skal klagepunkter vedrørende den undersøgelse af de faktiske forhold, der er foretaget af disciplinærrådet, desuden forkastes som irrelevante, idet sådanne klagepunkter eventuelt skal rejses over for den endelige afgørelse truffet af den nævnte myndighed i medfør af artikel 22 i bilag IX til vedtægten.

En tjenestemand kan kan herefter ikke med føje forholde disciplinærrådet, at det ikke har taget stilling til de processuelle spørgsmål, som han har gjort gældende under den disciplinære forfølgning, idet sådanne spørgsmål ikke nødvendigvis skal behandles i den begrundede udtalelse, der vedtages i medfør af artikel 18 i bilag IX til vedtagten.

Ifølge artikel 18 i bilag IX til vedtægten afgiver disciplinærrådet med stemmeflerhed en begrundet udtalelse om substansen i de indberettede forhold og eventuelt om den sanktion, som det finder bør anvendes i anledning af de påklagede forhold. Den nævnte begrundede udtalelse er ikke bindende for ansættelsesmyndigheden for så vidt angår substansen i de indberettede forhold.

I forbindelse med en disciplinær forfølgning kan den pågældende tjenestemand ikke gøre gældende, at ansættelsesmyndigheden har accepteret en anden tjenestemands ulovlige adfærd med henblik på selv at begå samme ulovlighed.

Loyalitetsforpligtelsen pålægger en tjenestemand ikke alene at afholde sig fra adfærd, der kan opfattes som et angreb på den værdighed, som stillingen kræver, og den respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter, men ligeledes at udvise en adfærd, som er hævet over enhver mistanke, så meget desto mere hvis han er i en højere lønklasse, således at tillidsforholdet mellem institutionen og tjenestemanden stedse opretholdes. Samme loyalitetsforpligtelse indebærer desuden, at tjenestemænd skal lette administrationens arbejde med hensyn til at fastlægge omfanget af deres rettigheder ved at fremlægge klare og utvetydige oplysninger.

Eftersom loyalitetsforpligtelsen gælder generelt og objektivt var det endelig ikke nødvendigt, at trepartsansættelsesmyndigheden med henblik på at konstatere en tjenestemand tilsidesættelse godtgjorde eller tog hensyn til de grunde, som førte til, at den pågældende tjenestemand tilsidesatte sin loyalitetspligt, selv om disse anses for godtgjort.

(jf. præmis 147 og 151)

Henvisning til:

Personaleretten: dom af 8. november 2007, Andreasen mod Kommissionen,F-40/05, EU:F:2007:189, præmis 233; af 23. oktober 2013, Gomes Moreira mod ECDC,F-80/11, EU:F:2013:159, præmis 66, og af 19. november 2014, EH mod Kommissionen,F-42/14, EU:F:2014:250, præmis 112
Selv om ansættelsesmyndigheden ikke har pligt til at begrunde en afgørelse om forfremmelse over for ikke-forfremmede tjenestemænd, har den dog pligt til at begrunde en afgørelse om afslag på en ikke-forfremmet tjenestemands klage over afgørelsen om afslag på forfremmelse, der berører tjenestemanden, idet begrundelsen for afslaget er sammenfaldende med begrundelsen for den afgørelse, som klagen vedrører.

Da forfremmelser foretages på grundlag af en udvælgelse, skal begrundelsen for et afslag på klagen desuden kun vedrøre de retlige betingelser for procedurens lovlighed i henhold til vedtægten.

Ansættelsesmyndigheden er navnlig ikke forpligtet til at meddele den ansøger, der ikke er kommet i betragtning, den sammenlignende vurdering, den har foretaget mellem ham og de ansøgere, der er blevet udvalgt til forfremmelse. Det er tilstrækkeligt, at ansættelsesmyndigheden i sin afgørelse om afslag på klagen oplyser den pågældende tjenestemand om den individuelle og relevante begrundelse for afslaget på dennes ansøgning. Desuden påhviler det på ingen måde ansættelsesmyndigheden at forklare en ansøger, der ikke er kommet i betragtning, hvorfor hver af de forfremmede tjenestemænd havde større fortjenester end ham.

(jf. præmis 29, 30 og 33)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 7. februar 1990, Culin mod Kommissionen, C-343/87, EU:C:1990:49, præmis 13, og kendelse af 25. oktober 2007, Nijs mod Revisionsretten, C-495/06 P, EU:C:2007:644

Retten i Første Instans: dom af 3. oktober 2006, Nijs mod Revisionsretten, T-171/05, EU:T:2006:288, præmis 42

Den Europæiske Unions Ret: kendelse af 16. september 2013, Bouillez mod Rådet, T-31/13 P, EU:T:2013:521, præmis 26

Personaleretten: dom af 15. december 2011, Sabbag Afota mod Rådet, F-9/11, EU:F:2011:196, præmis 62, og af 15. december 2015, Bonazzi mod Kommissionen, F-88/15, EU:F:2015:150, præmis 98 og 99 og den deri nævnte retspraksis
Henset til det vide skøn, som administrationen råder over ved bedømmelsen og sammenligningen af ansøgernes fortjenester inden for rammerne af enhver udvælgelsesprocedure, og navnlig den i vedtægtens artikel 45a fastsatte certificeringsprocedure, må Personalerettens prøvelse på dette område begrænses til spørgsmålet, om administrationen i betragtning af de oplysninger, som den har støttet sin vurdering på, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt eller til uvedkommende formål. Nævnte ret kan således ikke sætte sin vurdering af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer i stedet for den vurdering, der er foretaget af administrationen, når ingen oplysninger i sagen gør det muligt at bekræfte, at administrationen ved vurderingen af disse fortjenester og kvalifikationer har begået en åbenbar fejl.

Der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, der finder anvendelse på Unionens tjenestemandsret, når to persongrupper, hvis faktiske og retlige situation ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, og en sådan forskelsbehandling ikke er objektivt begrundet.

I denne forbindelse udgør en forskellig behandling, der er begrundet i et objektivt og sagligt kriterium, og som står i rimeligt forhold til det formål, som forfølges med den pågældende forskel, ikke en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

I dette tilfælde befinder den pågældende sig, henset til den omstændighed, at han ikke har fulgt et kursus af mindst et års varighed, som er afholdt af et universitet eller af en faglig organisation og er afsluttet med et eksamensbevis, som er anerkendt i en medlemsstat, og følgelig ikke har opnået point for dette kriterium, som er fastsat i den bedømmelsesskala, der er indeholdt i indkaldelsen af ansøgninger til en certificeringsprocedure, i en faktisk situation, som er forskellig fra situationen for en ansøger, som kan bevise, at han har fulgt et sådant kursus. Ansættelsesmyndigheden har herefter ikke tilsidesat ligebehandlingsprincippet.

(jf. præmis 26-28)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 22. december 2008, Centeno Mediavilla m.fl. mod Kommissionen, C-443/07 P, EU:C:2008:767, præmis 76

Retten i Første Instans: dom af 16. marts 2004, Afari mod ECB, T-11/03, EU:T:2004:77, præmis 65

Personaleretten: dom af 23. januar 2007, Chassagne mod Kommissionen, F-43/05, EU:F:2007:14, præmis 91, og af 25. februar 2010, Pleijte mod Kommissionen, F-91/08, EU:F:2010:13, præmis 36
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – opgørelse – forhold, der skal lægges til grund

[Procesreglementet for Retten i Første Instans, art. 91, litra b); Rådets afgørelse 2004/752, art 3, stk. 4]

For så vidt angår bedømmelsen ved vurderingen af størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, tilkommer det Fællesskabets retsinstanser at inddrage det samlede antal arbejdstimer, som objektivt set kan anses at have været nødvendige for sagen. I denne henseende kan størrelsen af en rådgivers salær ikke afhænge af omfanget af de indlæg, denne har udarbejdet. Indlægs kortfattethed kan nemlig både afspejle kvaliteten af ophavsmandens sammenfatning, hvilket er en besparelse af dommerens og modpartens arbejdstid, og være et tegn på hurtigt arbejde. Kortheden af et indlæg kan ikke i princippet anses at afspejle hurtigt eller summarisk arbejde fra ophavsmandens side.

(jf. præmis 23 og 24)

Henvisning til:

Retten, 30. oktober 1998, sag T-290/94 DEP, Kaysersberg mod Kommissionen, Sml. II, s. 4105, præmis 20; 20. november 2002, sag T-171/00 DEP, Spruyt mod Kommissionen, Sml. Pers I-A, s. 225, og II, s. 1127, præmis 29.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – sagsøgerens passivitet – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse

(Personalerettens procesreglement, art. 75)

Såfremt en sagsøger udviser passivitet, påhviler det ud fra retsplejehensyn Personaleretten af egen drift i henhold til procesreglementets artikel 75 at fastslå, at sagen er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse.

(jf. præmis 28)

Henvisning til:

Retten i Første Instans, 20. juni 2008, sag T-299/06, Leclercq mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – fortolkning af dom – betingelser for at tage en begæring herom til følge

(Rettens procesreglement, art. 129; Rådets afgørelse 2004/752, art. 3, stk. 4)

En begæring om fortolkning skal for at kunne antages til realitetsbehandling vedrøre domskonklusionen og de væsentligste præmisser, der ligger til grund for den, og tage sigte på at fjerne en uklarhed eller tvetydighed, som eventuelt berører dommens betydning og rækkevidde, i den udstrækning den har tilsigtet at afgøre den konkrete sag, som var forelagt Domstolen. En begæring om fortolkning af en dom kan således ikke antages til realitetsbehandling, såfremt der søges indhentet en udtalelse fra den pågældende retsinstans vedrørende dommens eller kendelsens anvendelse, opfyldelse eller virkning.

(jf. præmis 8)

Henvisning til:

Domstolen, 28. juni 1955, sag 5/55, Assider mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1972, s. 17, org.ref: Rec. s. 263, på s. 278; 7. april 1965, sag 70/63a, Den Høje Myndighed mod Collotti og Domstolen, Sml. 1954-1972, s. 455, org.ref.: s. 353, på s. 359; 13. juli 1966, sag 110/63a, Willame mod Kommissionen, Sml. 1954-1972, s. 293, org.ref.: s. 411, på s. 417; 29. september 1983, sag 206/81a, Alvarez mod Parlamentet, Sml. s. 2865, præmis 8-11; 20. april 1988, forenede sager 146/85 INT og 431/85 INT, Maindiaux m.fl. mod EØSU m.fl., Sml. s. 2003, præmis 5 og 6.

Retten, 14. juli 1993, sag T-22/91 INT, Raiola-Denti m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 817, præmis 6; 24. juli 1997, sag T-573/93 (129), Caballero Montoya mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 271, og II, s. 761, præmis 27.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retspleje – ansøgning om fri proces – dækkede udgifter

(Procesreglementet for Retten i Første Instans, art. 94 og 95; Rådets afgørelse 2004/752, art 3, stk. 4)

Det følger af artikel 94 og 95 i procesreglementet for Retten i Første Instans, at bevilling af retshjælp i princippet er forbeholdt afholdelse af sagsomkostninger, som er afholdt enten samtidigt med eller efter, at der er indgivet ansøgning om retshjælp. Hvis ikke der foreligger særlige omstændigheder, ville det nemlig hverken være i overensstemmelse med disse artiklers ordlyd og formål eller med retsplejehensyn, hvis udgifter, som er afholdt inden denne dato, med tilbagevirkende kraft kunne dækkes af retshjælpen. I tilfælde af omkostninger, som er afholdt, inden ansøgningen om retshjælp er indgivet, lægges det til grund – medmindre andet bevises – at ansøgeren ikke var ude af stand til at afholde dem, hvorfor en af betingelserne for at bevillige retshjælp således ikke er opfyldt.

(jf. præmis 16)

Henvisning til:

Retten, 3. april 2006, sag T-49/04 AJ, Hassan mod Rådet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 21; 27. oktober 2006, sag T-318/01 AJ, Othman mod Rådet og Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – retlig interesse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

En tjenestemand har ikke kompetence til at handle i lovens eller i institutionernes interesse og kan ikke til støtte for et annullationssøgsmål gøre andre end sine egne indsigelser gældende. Et søgsmål, der er anlagt af en tjenestemand med påstand om annullation af listen over tjenestemænd, der er forfremmet til en højere lønklasse i et forfremmelsesår, skal derfor åbenbart afvises, når denne liste ikke indeholder sagsøgerens navn, og når sagsøgeren ikke har redegjort for sin personlige interesse i søgsmålets anlæg, men alene har fremført, at tildelingen af visse kategorier af forfremmelsespoint er ulovlig, uden dog i sit skriftlige indlæg at anføre nogle konkrete oplysninger om sine personlige forhold i relation til det pågældende forfremmelsesår, såsom bl.a. det antal forfremmelsespoint i nævnte kategorier, som han er blevet tildelt. Det kan ikke ændres af, at antallet af forfremmelsespoint fremgår af et dokument vedlagt som bilag til svarskriftet, eftersom det påhviler sagsøgeren at redegøre for sin søgsmålsinteresse i sit eget skriftlige indlæg og i givet fald at henvise til de relevante oplysninger, der er fremlagt som bilag.

(jf. præmis 31 og 32)

Henvisning til:

Domstolen, 30. juni 1983, sag 85/82, Schloh mod Rådet, Sml. s. 2105, præmis 14.

Retten, 22. november 2006, sag T-436/04, Sanchez Ferriz mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 277, og II-A-2, s. 1439, præmis 35; og 23. november 2006, sag T-422/04, Lavagnoli mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31.
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

18. november 2009

Sag F-11/05 RENV

Olivier Chassagne

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – hjemvisning til Personaleretten efter ophævelse – ufornødent at træffe afgørelse«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA af Olivier Chassagne og registreret som sag F-11/05. Ved kendelse af 29. juni 2006 i sag F-11/05, Chassagne mod Kommissionen (Sml. Pers. I-A-1, s. 65, og II-A-1, s. 241), afviste Personaleretten sagsøgerens søgsmål. Ved appeldom af 19. september 2009, Chassagne mod Kommissionen (sag T-253/06 P, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), ophævede Retten kendelsen af 29. juni 2006, Chassagne mod Kommissionen, og hjemviste sagen til Personaleretten.

Udfald: Det er ufornødent at træffe afgørelse i sag F-11/05 RENV, Chassagne mod Kommissionen, der slettes af Personalerettens register. Kommissionen betaler de sagsomkostninger, som sagsøgeren har afholdt indtil afsigelse af Retten i Første Instans’ dom af 19. september 2008. Hver af sagens parter bærer sine egne omkostninger, der er afholdt efter denne doms afsigelse.

Sammendrag

Retspleje – sagsøgerens passivitet – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse

(Personalerettens procesreglement, art. 75)

Såfremt en sagsøger udviser passivitet, påhviler det ud fra retsplejehensyn Personaleretten af egen drift i henhold til procesreglementets artikel 75 at fastslå, at sagen er blevet uden genstand, og at det er ufornødent at træffe afgørelse.

(jf. præmis 28)

Henvisning til:

Retten i Første Instans, 20. juni 2008, sag T-299/06, Leclercq mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser
KENDELSE AFSAGT AF FORMANDEN FOR PERSONALERETTENS FØRSTE AFDELING

29. september 2009

Sag F-18/05 RENV

D

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Personalesag – tjenestemænd – hjemvisning efter ophævelse – erhvervssygdom – ansøgning om anerkendelse af, at forværringen af den sygdom, sagsøgeren lider af, er en erhvervssygdom – vedtægtens artikel 73 – slettelse – sagsomkostninger«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 236 EF og 152 EA, hvorunder D har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 4. maj 2004 om afslag på hans ansøgning om at anerkende, at den sygdom, han lider af, eller forværringen af denne, som forhindrer ham i at bestride en stilling i hans kategori, som svarer til hans lønklasse, er en erhvervssygdom.

Udfald: Sag F-18/05 RENV, D mod Kommissionen, slettes af Personalerettens register. Kommissionen bærer sine egne omkostninger i forbindelse med sagerne for Personaleretten og Retten i Første Instans og betaler herudover halvdelen af sagsøgerens omkostninger i nævnte sager. Sagsøgeren bærer halvdelen af sine egne omkostninger i sagerne for Personaleretten og Retten i Første Instans. Axa Belgien, som er interveneret i sagen til støtte for Kommissionens påstande, bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – ophævelse af sagen begrundet i den anden parts forhold

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 5, Personalerettens procesreglement, art. 122)

I henhold til artikel 87, stk. 5, i procesreglementet for Retten i Første Instans, der fandt tilsvarende anvendelse på de for Personaleretten verserende sager før ikrafttrædelsen af denne rets eget procesreglement, pålægges det den part, som hæver sagen, at betale sagens omkostninger, såfremt den anden part i sine bemærkninger vedrørende ophævelsen af sagen har nedlagt påstand herom. På begæring af den hævende part kan det dog bestemmes, at den anden part skal betale sagens omkostninger, hvis dette findes berettiget som følge af denne parts forhold.

Imidlertid må der foretages en fordeling af sagsomkostningerne i tilfælde af en ophævelse, som følger af en institutions afgørelse om, efter fire år, at omgøre sit afslag på at anerkende en sygdom som en erhvervssygdom, et afslag, som den berørte har anfægtet ved Retten, når ophævelsen først er sket tre hverdage før retsmødet og næsten et år efter nævnte afgørelse, og når institutionen har fået medhold i en afgørelse afsagt i forbindelse med en appel i samme sag.

(jf. præmis 10-14)