ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65.

Jeg foreslår Domstolen, at den besvarer spørgsmålet fra Commissione Tributaria Regionale per la Lombardia (appeldomstolen i skatte- og afgiftsretlige sager i regionen Lombardiet, Italien) på følgende måde: »Artikel 168 og 203 i direktiv 2006/112/EF er i tilfælde af fiktive transaktioner ikke til hinder for, at der på samme tid består en afgiftsskyld på grund af udstedelsen af en faktura og nægtes fradrag for moms (også flere gange inden for en cirkulær forsyningskæde). Det er en forudsætning herfor, at afgiftsskylden i henhold til momsdirektivets artikel 203 kan korrigeres, så snart en risiko for tab af afgiftsindtægter er udelukket. I et sådant tilfælde kan der ganske vist pålægges en sanktion for udstedelse af en ukorrekt faktura, men en sanktion svarende til det fulde afgiftsbeløb på de fiktive indgående ydelser, som ikke må fradrages, er uforholdsmæssig, såfremt der er betalt en tilsvarende moms for de fiktive udgående ydelser, og der dermed ikke har været nogen risiko for tab af afgiftsindtægter.«
81.

Artikel 9, stk. 2, litra c), i forordning 2017/1001 indfører til fordel for velkendte varemærker en videre beskyttelse end den, der er foreskrevet ved samme artikels stk. 2, litra a) og b). De akkumulative betingelser ( 54 ) for denne beskyttelse er: a) at der er tale om brug af et tegn, der er identisk med eller ligner et registreret varemærke, b) at denne brug er uden skellig grund, c) at tegnet bruges for varer eller tjenesteydelser, uanset om de er identiske med, ligner eller ikke ligner dem ( 55 ), og d) at brugen medfører eller ville medføre en utilbørlig udnyttelse af dette varemærkes særpræg eller renommé, eller at sådan brug skader eller ville skade dette særpræg eller renommé ( 56 ).
23.

Högsta förvaltningsdomstolen (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Sverige), som behandler sagen, har forelagt følgende spørgsmål for Domstolen: »1. Forudsætter den ret – som [bl.a.] følger af Marks & Spencer-dommen – for et moderselskab i en medlemsstat til i henhold til artikel 49 TEUF at kunne opnå adgang til fradrag af endelige underskud i et datterselskab i en anden medlemsstat, at datterselskabet ejes direkte af moderselskabet? 2. Skal et underskud også anses for at være endeligt for den del, der som følge af reglerne i datterselskabsstaten ikke har kunnet modregnes i overskud, som er opnået dér i et givent år, men i stedet [er] blevet fremført for eventuelt at kunne fradrages i et efterfølgende år? 3. Skal det ved bedømmelsen af, om et underskud er endeligt, tages i betragtning, at der efter reglerne i datterselskabsstaten er begrænsninger i muligheden for et andet subjekt end underskudssubjektet selv for at opnå adgang til fradrag af underskuddet? 4. Hvis en sådan begrænsning som omhandlet i spørgsmål 3 skal tages i betragtning, skal der da tages hensyn til, i hvilken udstrækning begrænsningen rent faktisk har medført, at en del af underskuddene ikke har kunnet modregnes i de overskud, som er opnået hos et andet subjekt?«
70.

Dermed er den endelige karakter af underskuddene også i dette tilfælde baseret på medlemsstatens lovgivning (udelukkelse af enhver mulighed for overførsel af underskud) eller på den afgiftspligtiges beslutning om ikke at afhænde selskabet, men at likvidere det ved en fusion. I ingen af de to tilfælde er det imidlertid indlysende, hvorfor en manglende mulighed for at fradrage underskud i en anden medlemsstat skulle være uforholdsmæssig. Det er ikke uden grund, at Domstolen kræver, at alle muligheder for fradrag af underskud er udtømt. Dertil hører også en overdragelse af underskuddene til en tredjepart ved et salg.
50.

Hvad angår Kommissionens henvisninger til dels den praktiske vejledning om den lovgivning, der finder anvendelse i Den Europæiske Union (EU), Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) og Schweiz ( 23 ), som er udarbejdet og vedtaget af Den Administrative Kommission for Koordinering af Sociale Sikringsordninger, dels dokumentet »Explanatory notes on modernised social security coordination Regulation (EC) Nos 883/2004 and 987/2009« ( 24 ) fra Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Sociale Anliggender, Arbejdsmarkedsforhold og Inklusion skal det for det første bemærkes, at disse dokumenter ganske vist udgør redskaber til at fortolke forordning nr. 883/2004, men at de ikke har bindende virkning, og at de følgelig ikke er bindende for Domstolen eller de nationale retter i forbindelse med fortolkning af forordningen ( 25 ).
84.

For det første fremgår det af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) faste praksis, at »[i]n the light of its accessibility and its capacity to store and communicate vast amounts of information, the Internet plays an important role in enhancing the public’s access to news and facilitating the dissemination of information in general« ( 39 ). I en sag om et websted, som udgør en af verdens største fildelingstjenester på internettet ( 40 ), fastslog Menneskerettighedsdomstolen nærmere bestemt, at »Article 10 of the European Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms, signed in Rome on 4 November 1950 ( 41 )applies not only to the content of the information but also to the means of transmission or reception« ( 42 ).
13.

Denne forordnings artikel 17 med overskriften »Ret til sletning (»retten til at blive glemt«)« har følgende ordlyd: »1. Den registrerede har ret til at få personoplysninger om sig selv slettet af den dataansvarlige uden unødig forsinkelse, og den dataansvarlige har pligt til at slette personoplysninger uden unødig forsinkelse, hvis et af følgende forhold gør sig gældende: a) Personoplysningerne er ikke længere nødvendige til at opfylde de formål, hvortil de blev indsamlet eller på anden vis behandlet. b) Den registrerede trækker det samtykke, der er grundlaget for behandlingen, jf. artikel 6, stk. 1, litra a), eller artikel 9, stk. 2, litra a), tilbage, og der er ikke et andet retsgrundlag for behandlingen. c) Den registrerede gør indsigelse mod behandlingen i henhold til artikel 21, stk. 1, og der foreligger ikke legitime grunde til behandlingen, som går forud for indsigelsen, eller den registrerede gør indsigelse mod behandlingen i medfør af artikel 21, stk. 2. d) Personoplysningerne er blevet behandlet ulovligt. e) Personoplysningerne skal slettes for at overholde en retlig forpligtelse i EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret, som den dataansvarlige er underlagt. f) Personoplysningerne er blevet indsamlet i forbindelse med udbud af informationssamfundstjenester som omhandlet i artikel 8, stk. 1. 2. Hvis den dataansvarlige har offentliggjort personoplysningerne og i henhold til stk. 1 er forpligtet til at slette personoplysningerne, træffer den dataansvarlige under hensyntagen til den teknologi, der er tilgængelig, og omkostningerne ved implementeringen, rimelige foranstaltninger, herunder tekniske foranstaltninger, for at underrette de dataansvarlige, som behandler personoplysningerne, om, at den registrerede har anmodet disse dataansvarlige om at slette alle link til eller kopier eller gengivelser af de pågældende personoplysninger. 3. Stk. 1 og 2 finder ikke anvendelse, i det omfang denne behandling er nødvendig: a) for at udøve retten til ytrings- og informationsfrihed b) for at overholde en retlig forpligtelse, der kræver behandling i henhold til EU-retten eller medlemsstaternes nationale ret, og som den dataansvarlige er underlagt, eller for at udføre en opgave i samfundets interesse eller som henhører under offentlig myndighedsudøvelse, som den dataansvarlige har fået pålagt c) af hensyn til samfundsinteresser på folkesundhedsområdet i overensstemmelse med artikel 9, stk. 2, litra h) og i), samt artikel 9, stk. 3 d) til arkivformål i samfundets interesse, til videnskabelige eller historiske forskningsformål eller til statistiske formål i overensstemmelse med artikel 89, stk. 1, i det omfang den rettighed, der er omhandlet i stk. 1, sandsynligvis vil gøre det umuligt eller i alvorlig grad hindre opfyldelse af denne behandling, eller e) for, at retskrav kan fastlægges, gøres gældende eller forsvares.«
Artikel 9, stk. 1, i Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker, undertegnet i Bern den 9. september 1886 (Parisakten af 24.7.1971), som affattet efter ændring af 28. september 1979 (herefter »Bernerkonventionen«), fastslår ophavsmænds ret til at tillade reproduktion af deres værker på enhver måde eller i enhver form. Bernerkonventionens artikel 9, stk. 2, artikel 10, stk. 1, og artikel 10 bis, stk. 2, bestemmer:

»Det er forbeholdt unionslandenes [bestående af de stater, der har undertegnet Bernerkonventionen] lovgivning at tillade reproduktion af sådanne værker i visse særlige tilfælde, under forudsætning af, at en sådan reproduktion ikke på skadelig måde påvirker den normale udnyttelse af værket og ikke på urimelig måde gør indgreb i ophavsmandens legitime interesser.

[…]

Det er tilladt at citere fra værker, som lovligt er gjort tilgængelige for almenheden, under forudsætning af, at citaterne er i overensstemmelse med god skik, og at de med hensyn til deres omfang ikke går ud over, hvad der berettiges af formålet; også lån fra artikler i aviser og tidsskrifter i form af presseoversigter anses som citater.

[…]

Det er ligeledes forbeholdt unionslandenes lovgivning at fastsætte de vilkår, på hvilke det i det omfang, det retfærdiggøres af informationsformålet, skal være tilladt i redegørelser for dagsbegivenheder, der gives ved hjælp af fotografi, kinematografi, udsendelse i radio eller trådoverføring til almenheden at reproducere litterære eller kunstneriske værker, der ses eller høres under dagsbegivenheder, eller at gøre sådanne værker tilgængelige for almenheden.«
82.

Det forhold, at de flytter et andet sted hen, er med andre ord ikke tiltænkt at medføre, at ydelser mistes. Den naturlige konklusion at drage er, at afgørelse nr. 3/80 forudser en hel række mulige scenarier for flytninger, og at grunden til en flytning er irrelevant. Lad mig give et (ikke usandsynligt) eksempel til illustration. Hvis vi tænker os, at den pågældende arbejdstager er gået på pension og er ved at blive gammel og svagelig. Han er nu desværre enkemand uden nogen i den medlemsstat, hvor han bor, der kan hjælpe med at passe ham. Han har familie og slægtninge i Tyrkiet, men også en datter, som bor med sin familie i en nabomedlemsstat. Han kan vælge at blive, hvor han er, isoleret og uden støtte. Han kan vælge at slutte sig til datteren og hendes familie. Han kan vælge at tage tilbage til Tyrkiet. Det forekommer mig, at det vil være både kunstigt og stødende at antage, at »frivilligheden«, hvis han vælger at flytte enten til denne anden medlemsstat eller til Tyrkiet (valgmulighed 2 og 3), af denne beslutning medfører, at han ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 6 – eller endog afgørelse nr. 3/80 i sin helhed. Dette kan ikke være den prisme, hvorigennem artikel 6, stk. 1, bør ses.
Grundforordningens artikel 13, der har overskriften »Omgåelse«, bestemte:

»1. Antidumpingtold, der er indført i henhold til denne forordning, kan udvides til også at gælde for indførsel fra tredjelande af samme vare, uanset om denne er let ændret, eller indførsel af samme vare i let ændret stand fra det land, der er omfattet af foranstaltninger, eller dele deraf, når gældende foranstaltninger omgås. Antidumpingtold, der ikke er højere end den restantidumpingtold, der er indført i henhold til artikel 9, stk. 5, kan udvides til også at gælde for indførsel fra selskaber, der nyder fordel af individuelle toldsatser, i de lande, der er omfattet af foranstaltninger, når de gældende foranstaltninger omgås. Omgåelse defineres som en ændring i mønstret for handelen mellem tredjelande og Fællesskabet eller mellem individuelle selskaber i det land, der er omfattet af foranstaltninger, og Fællesskabet, som skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden, og hvor der foreligger beviser for skade eller for, at toldens afhjælpende virkninger undergraves med hensyn til priserne på og/eller mængderne af samme vare, samt hvor der foreligger bevis for dumping i forhold til de tidligere fastslåede normale værdier for samme eller lignende varer, om fornødent i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 2.

[…]

3. Undersøgelser i henhold til denne artikel iværksættes på Kommissionens initiativ eller på anmodning fra en medlemsstat eller enhver interesseret part på grundlag af tilstrækkelige beviser vedrørende de faktorer, der er omhandlet i stk. 1. Undersøgelserne iværksættes efter konsultationer i det rådgivende udvalg ved en forordning udstedt af Kommissionen, hvori det også kan pålægges toldmyndighederne at gøre indførslen til genstand for registrering i henhold til artikel 14, stk. 5, eller at anmode om garantier. Undersøgelserne udføres af Kommissionen, som kan bistås af toldmyndighederne, og undersøgelserne afsluttes inden for ni måneder. Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at det er berettiget at udvide foranstaltningerne, vedtages dette af Rådet på forslag fra Kommissionen efter konsultation i det rådgivende udvalg. Forslaget vedtages af Rådet, medmindre dette ved simpelt flertal beslutter at forkaste forslaget inden for en frist på en måned, efter at Kommissionen har forelagt det. Udvidelsen gælder fra den dato, på hvilken der blev foretaget registrering i henhold til artikel 14, stk. 5, eller den dato, på hvilken der anmodedes om garantier. De relevante procedurebestemmelser i denne forordning finder med hensyn til indledning og gennemførelse af undersøgelser anvendelse på nærværende artikel.

[…]«
2.

Artikel 9 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag ( 2 ), ændret ved Rådets direktiv 2002/38/EF af 7. maj 2002 ( 3 ), bestemmer: »1. Ved leveringsstedet for en tjenesteydelse forstås det sted, hvor den, der yder tjenesten, har etableret enten hjemstedet for sin økonomiske virksomhed eller et fast forretningssted, hvorfra tjenesteydelsen leveres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant fast forretningssted hans bopæl eller hans sædvanlige opholdssted. 2. Dog gælder følgende […] c) leveringsstedet for tjenesteydelser i forbindelse med – virksomhed inden for kulturel aktivitet, kunst, sport, videnskab, undervisning og underholdning eller lignende, herunder ydelser som organisator af sådan virksomhed samt i givet fald tjenesteydelser knyttet til disse former for virksomhed […] er det sted, hvor disse tjenesteydelser faktisk udføres […] e) leveringsstedet for følgende tjenesteydelser, som præsteres for aftagere, der er etableret uden for Fællesskabet, eller for afgiftspligtige personer, som er etableret i Fællesskabet, men uden for yderens land, er det sted, hvor aftageren har etableret enten hjemstedet for sin erhvervsmæssige virksomhed eller et fast forretningssted, til hvilket tjenesteydelsen præsteres, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et sådant forretningssted hans bopæl eller hans sædvanlige opholdssted: […] – elektronisk leverede tjenesteydelser, bl.a. som anført i bilag L f) det sted, hvor de i det sidste led af litra e) anførte tjenesteydelser leveres, er, når de præsteres til ikke-afgiftspligtige personer, der er etableret, har bopæl eller normalt er bosiddende i en medlemsstat, af en afgiftspligtig person, der har etableret hjemstedet for sin virksomhed eller har et fast forretningssted, hvorfra tjenesteydelserne leveres, uden for Fællesskabet, eller i mangel af et sådant hjemsted eller et fast forretningssted har sin bopæl eller normalt er bosiddende uden for Fællesskabet, det sted, hvor den ikke-afgiftspligtige person er etableret, har sin bopæl eller normalt er bosiddende. […]«
31.

Det følger af retspraksis, at retten til at kræve erstatning imidlertid ikke blev fastslået alene for at sikre, at skade forårsaget af konkurrencebegrænsende adfærd udbedres. En sådan ret var snarere forbundet med behovet for at sikre den fulde effektive virkning af EU-konkurrenceretten ( 12 ). Domstolen har i denne henseende udtrykkeligt anerkendt, at retten til at kræve erstatning styrker EU-konkurrencerettens virkning ved at hindre virksomheder i at indgå konkurrencebegrænsende aftaler eller deltage i anden konkurrencebegrænsende ofte skjult praksis eller andre former for adfærd. Private erstatningssøgsmål ved de nationale retter er således også et redskab til at opretholde en effektiv konkurrence inden for Den Europæiske Union ( 13 ). Disse søgsmål afskrækker med andre ord virksomheder fra at udøve adfærd, som er skadelig for konkurrencen.
57.

På linje med den tilgang, som jeg har foreslået i sag C-391/17, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, mener jeg ikke, at Domstolen behøver at behandle dette spørgsmål særlig udførligt i forbindelse med den foreliggende sag. Selv hvis det blev accepteret– under den almindelige ordning for statens ansvar for tab, der er påført Unionen – at den angivelige ulovlighed ville bestå i, at der ikke var indført tilstrækkelige garantier og kontroller, som kunne have forhindret, at myndighederne i OCT’er udstedte ulovlige certifikater ( 10 ), kan jeg på grundlag af de faktiske omstændigheder og den sammenhæng, hvori den foreliggende sag indgår, ganske enkelt ikke se, hvordan en sådan tilsidesættelse kunne anses for at være tilstrækkeligt kvalificeret.
(25)

Sådanne anordninger, f.eks. såkaldte »cookies«, kan imidlertid være et legitimt og nyttigt værktøj f.eks. til at analysere effektiviteten af et websteds design og reklame og fastslå identiteten af brugere, der beskæftiger sig med onlinetransaktioner. Hvis sådanne anordninger, for eksempel »cookies«, anvendes med et lovligt formål, som f.eks. for at lette levering af informationssamfundstjenester, bør det være tilladt at bruge dem på den betingelse, at brugere i overensstemmelse med direktiv 95/46/EF får klare og præcise oplysninger om formålet med »cookies« eller tilsvarende anordninger for at sikre, at de er klar over, hvilke oplysninger det terminaludstyr, de bruger, indeholder. Brugere bør have mulighed for at nægte, at en »cookie« eller tilsvarende anordning lagres på deres terminaludstyr. Dette er særlig vigtigt af hensyn til situationer, hvor andre end den oprindelige bruger har adgang til terminaludstyret og dermed til alle data, der indeholder følsomme oplysninger af personlig karakter, og som er lagret på dette udstyr. Information herom og retten til at nægte kan tilbydes én gang med hensyn til anvendelsen af de forskellige anordninger på brugerens terminaludstyr under den samme forbindelse og kan også omfatte senere anvendelse af de samme anordninger under senere forbindelser. Midlerne til at give oplysninger eller give ret til at nægte eller anmode om samtykke bør være så brugervenlige som muligt. Adgangen til et specifikt webstedsindhold vil fortsat kunne gøres betinget af velinformeret accept af en »cookie« eller tilsvarende anordning, hvis den anvendes til et lovligt formål.«
80.

Det fremgår af Domstolens faste praksis, at »en medlemsstat ikke kan påberåbe sig praktiske eller administrative vanskeligheder for at begrunde manglende overholdelse af forpligtelser og gennemførelsesfrister i et direktiv. Det samme gælder finansielle vanskeligheder, som medlemsstaterne har pligt til at overvinde ved at træffe passende foranstaltninger« ( 35 ). Selv om den italienske regering følgelig kan have haft helt gyldige grunde til at træffe foranstaltninger, der berørte den koncession på offentlige bygge- og anlægsarbejder, der tidligere var blevet tildelt, og selv om den italienske regering kan have ønsket at begrænse virkningen af denne lovgivning for så vidt angår SAT ved at udvide udnyttelsesperioden, kunne den ikke gøre dette uden at iagttage de EU-retlige udbudsbestemmelser.
17.

Gerechtshof Den Haag (appeldomstolen i Haag, Nederlandene) har derfor forelagt Domstolen følgende spørgsmål: Det første spørgsmål »1.1) Skal en detailhandler, som [på grundlag af en aftale med sin leverandør] leverer en genstand, som en forbruger har returneret til ham, eller en genstand, som er blevet overflødig i hans sortiment, tilbage til […] [denne] (det være sig importøren, engroshandleren, distributøren, producenten eller en anden, som han har modtaget genstanden fra), anses for at være en indehaver, der skiller sig af med genstanden som omhandlet i affaldsdirektivets artikel 3, nr. 1)? 1.2) Har det nogen betydning for besvarelsen af spørgsmål 1.1, om der herved er tale om en genstand, som har en mangel eller en defekt, der er nem at afhjælpe? 1.3) Har det nogen betydning for besvarelsen af spørgsmål 1.1, om der herved er tale om en genstand, der har en mangel eller en defekt af et sådant omfang eller [en sådan] betydning, at genstanden som følge heraf ikke længere er egnet til eller kan bruges til sit oprindelige formål? Det andet spørgsmål 2.1) Skal en detailhandler eller en leverandør, som videresælger en genstand, som en forbruger har returneret til ham, eller en genstand, som er blevet overflødig i hans sortiment, til en opkøber (af restpartier), anses for at være en indehaver, der skiller sig af med genstanden som omhandlet i affaldsdirektivets artikel 3, nr. 1)? 2.2) Har størrelsen af den købspris, som opkøberen skal betale til detailhandleren eller leverandøren, betydning for besvarelsen af spørgsmål 2.1? 2.3) Har det nogen betydning for besvarelsen af spørgsmål 2.1, om der herved er tale om en genstand, som har en mangel eller en defekt, der er nem at afhjælpe? 2.4) Har det nogen betydning for besvarelsen af spørgsmål 2.1, om der herved er tale om en genstand, der har en mangel eller en defekt af et sådant omfang eller [en sådan] betydning, at genstanden som følge heraf ikke længere er egnet til eller kan bruges til sit oprindelige formål? Det tredje spørgsmål 3.1) Skal en opkøber, der til en (udenlandsk) tredjemand videresælger [et stort parti] hos detailhandlere eller leverandører opkøbte varer, der er returneret af forbrugere og/eller blevet overflødige, anses for at være en indehaver, der skiller sig af med […] [varepartiet] som omhandlet i affaldsdirektivets artikel 3, nr. 1)? 3.2) Har størrelsen af den købspris, som tredjemanden skal betale til opkøberen, betydning for besvarelsen af spørgsmål 3.1? 3.3) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3.1, om varepartiet også indeholder varer, som har en mangel eller en defekt, der er nem at afhjælpe? 3.4) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3.1, om varepartiet også indeholder varer, der har en mangel eller en defekt af et sådant omfang eller [en sådan] betydning, at den omhandlede genstand som følge heraf ikke længere er egnet til eller kan bruges til sit oprindelige anvendelsesformål? 3.5) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 3.3, eller spørgsmål 3.4, hvilken procentsats de defekte varer udgør af hele det parti, der er videresolgt til tredjemanden? I bekræftende fald, hvilken procentsats er da afgørende?«
60.

Som nævnt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) ved fortolkningen af EMRK’s artikel 6, stk. 1, ville »the right to a court of which the right of access, that is the right to institute proceedings before courts in civil matters, constitutes one aspect […] be illusory if a Contracting State’s domestic legal system allowed a final, binding judicial decision to remain inoperative to the detriment of one party« ( 30 ). Menneskerettighedsdomstolen fortsatte, at »it would be inconceivable that [EMRK’s artikel 6, stk. 1,] should describe in detail procedural guarantees afforded to litigants […] without protecting the implementation of judicial decisions; to construe [EMRK’s artikel 6, stk. 1,] as being concerned exclusively with access to a court and the conduct of proceedings would be likely to lead to situations incompatible with the principle of the rule of law which the Contracting States undertook to respect when they ratified the Convention«.