Ved afgørelse af 30. marts 1972 har »Sociale Verzekeringsbank« i Amsterdam bevilget hr. C. J. Walder, nederlandsk statsborger, født i 1905 og boende i Belgien, en alderspension med virkning fra 1. januar 1970 på 4 % af den alderspension, som en ugift har ret til i henhold til »Algemene Ouderdomswet« (almindelig lov om alderdomsforsikring) (herefter »A.O.W.«).

I begrundelsen for denne afgørelse har Sociale Verzekeringsbank udtalt, at Walder, skønt boende i Belgien siden 1954 og trods den kendsgerning, at hverken han selv eller hans ægtefælle havde været forsikret i henhold til A.O.W., i sin egenskab af arbejdstager i den betydning, der er forudsat i artikel 4, stk. 1 i Rådets forordning nr. 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere, nyder godt af bestemmelserne i denne forordnings artikler 27 og 28 sammenholdt med bilag G, III, B, a), som giver ham ret til pension i henhold til A.O.W., for så vidt som forordningen tillader, at »de bidrags- eller præmiebetalingsperioder, der er tilbagelagt før den 1. januar 1957 i henhold til den nederlandske lovgivning om invaliditets-, alderdoms- og overlevelsesforsikring (for lønnede arbejdstagere)«, anerkendes som forsikringsperioder i henhold til denne lov. Idet Walder før den 1. januar 1957 havde tilbagelagt en periode på 75 uger, afrundet til 2 år, blev alderspensionen af Sociale Verzekeringsbank fastsat til det ovennævnte beløb under hensyn til artikel 10, stk. 4 i A.O.W.

Under søgsmålet for »Raad van Beroep« i Amsterdam mod denne afgørelse har Walder gjort gældende, at han ville have haft ret til en højere alderspension (33,6 % af pensionen for en gift person), hvis man i stedet for ovennævnte forordning nr. 3 havde anvendt overenskomsten af 29. august 1947 (4. november 1957) mellem Belgien og Nederlandene om anvendelsen af de to landes nationale lovgivning om socialforsikringer. Efter denne overenskomst og den hertil knyttede aftale medregnes nemlig ikke blot beskæftigelsesperioderne i Nederlandene (forordning nr. 3, bilag G, III, B, a), men også de af den berettigedes og eventuelt hans ægtefælles bopælsperioder i Nederlandene, som er tilbagelagt før den 1. januar 1957.

Efter at »Raad van Beroep« den 29. maj 1972 havde frifundet sagsøgte, indgav Walder appel til »Centrale Raad van Beroep« i Utrecht. Denne ret besluttede ved kendelse af 14. december 1972, indgået til Domstolens justitskontor den 21. december 1972, at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:

»Hvorledes skal bestemmelserne i artiklerne 5 og 6 i forordning nr. 3 samt i bilag D til forordningen fortolkes?

a) Erstatter bestemmelserne i forordning nr. 3 over for den personkreds, som forordningen gælder for, de bestemmelser i overenskomster om social tryghed indgået mellem medlemsstaterne, som ikke er nævnt i artikel 6, stk. 1, litra a og b, i stk. 2, litra a og b eller i bilag D, selv i tilfælde af, at anvendelsen af de sidstnævnte bestemmelser ville føre til et gunstigere resultat for den ydelsesberettigede end den nævnte forordnings bestemmelser?

b) I benægtende fald, efter hvilke kriterier skal de da bestemmes, hvilken af to retsakter, en overenskomst eller forordningen, der fører til det gunstigste resultat i et givet tilfælde? Skal man i så fald medregne det, som udbetales »de facto« til den berettigede i andre medlemsstater?