Sag T-294/04

Internationaler Hilfsfonds eV

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Ansvar uden for kontraktforhold – erstatning af omkostninger vedrørende sager for Den Europæiske Ombudsmand – åbenbart ugrundet søgsmål«

Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 11. juli 2005

Sammendrag af kendelse

1. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – stævning med påstand om erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution

[Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

2. Den Europæiske Ombudsmand – klageadgang, der er et alternativ til sagsanlæg ved Fællesskabets retsinstanser – ikke muligt at anvende de to retsmidler samtidig – bedømmelsen af, om det er hensigtsmæssigt at klage til ombudsmanden, foretages af borgeren

(Art. 195, stk. 1, EF; statutten for Den Europæiske Ombudsmand, art. 2, stk. 6 og 7)

3. Erstatningssøgsmål – sagsgenstand – påstand om godtgørelse for skade i form af udgifter til advokat afholdt for ombudsmanden – udgifter, som ikke kan erstattes – åbenbart ugrundet søgsmål

[Art. 235 EF; Rettens procesreglement, art. 90 og art. 91, litra b)]

1. Ifølge artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, der i medfør af artikel 53, stk. 1, i samme statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement finder anvendelse på Retten, skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkelig klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af selve stævningen, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde.

For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagssammenhæng mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab.

(jf. præmis 23 og 24)

2. Ved oprettelsen af den europæiske ombudsmandsinstitution gav traktaten unionens borgere en klageadgang, der er et alternativ til sagsanlæg ved Fællesskabets retsinstanser med henblik på at forsvare deres rettigheder. Dette udenretlige alternativ opfylder særlige kriterier og har ikke nødvendigvis det samme formål som en retssag. Desuden fremgår det af artikel 195, stk. 1, EF og artikel 2, stk. 6 og 7, i afgørelse 94/262 vedrørende ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv, at der ikke samtidig kan klages og anlægges et søgsmål. Selv om indbringelse af klager for ombudsmanden ikke fører til en afbrydelse af de søgsmålsfrister, der gælder ved anlæggelse af sager for Fællesskabets retsinstanser, må ombudsmanden ikke desto mindre afslutte sin undersøgelse og afvise en klage, hvis den pågældende borger samtidig har anlagt en sag ved Fællesskabets retsinstanser, der vedrører de samme faktiske omstændigheder. Det tilkommer derfor borgeren at vurdere, hvilke af de to retsmidler der er til rådighed, der bedst kan tjene hans interesser.

(jf. præmis 47 og 48)

3. Det følger af artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse. »Sagens behandling« i procesreglementets artikel 91 betyder kun sagens behandling ved Retten og omfatter ikke den forudgående procedure.

I den forbindelse kan udgifter til sagens behandling for ombudsmanden, og især udgifter til advokat, ikke anses for nødvendige udgifter i henhold til den nævnte bestemmelse. I modsætning til sager for Fællesskabets retsinstanser er sagsbehandlingen for ombudsmanden nemlig udformet på en sådan måde, at henvendelse til en advokat ikke er nødvendig. Der er således tilstrækkeligt at præsentere sagens faktiske omstændigheder i klagen, og der er ikke behov for juridisk argumentation. Under disse omstændigheder bør borgeren selv afholde udgifterne, når han frit kan vælge at lade sig repræsentere ved en advokat i sager for ombudsmanden.

Derfor kan udgifterne, i det omfang de ikke kan kræves erstattet i henhold til den nævnte artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement, ikke godtgøres som tab i forbindelse med et erstatningssøgsmål.

(jf. præmis 50, 52 og 55)

RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

11. juli 2005 ( )

»Ansvar uden for kontraktforhold – erstatning af omkostninger vedrørende sager for Den Europæiske Ombudsmand – åbenbart ugrundet søgsmål«

I sag T-294/04,

Internationaler Hilfsfonds eV, Rosbach (Tyskland), ved advokat H. Kaltenecker,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M.-J. Jonczy og S. Fries, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om erstatning for det angiveligt lidte tab, der udgøres af udgifter til advokat, som er afholdt i forbindelse med tre sager for Den Europæiske Ombudsmand,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne J. Azizi og E. Cremona,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Retsforskrifter

1 Artikel 288, stk. 2, EF bestemmer:

»For så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold skal Fællesskabet i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv.«

2 Ifølge artikel 21, stk. 2, EF kan enhver unionsborger henvende sig til den ombudsmandsinstitution, der er blevet oprettet i medfør af artikel 195 EF.

3 Artikel 195, stk. 1, EF bestemmer:

»1. Europa-Parlamentet udnævner en ombudsmand, som skal være beføjet til at modtage klager fra enhver unionsborger eller enhver fysisk eller juridisk person med bopæl eller hjemsted i en medlemsstat over tilfælde af fejl eller forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af Fællesskabets institutioner eller organer, med undtagelse af Domstolen og Retten i Første Instans under udøvelsen af deres domstolsfunktioner.

Ombudsmanden skal i overensstemmelse med sit hverv foretage de undersøgelser, som han finder berettigede, enten på eget initiativ eller på grundlag af de klager, der forelægges ham direkte eller gennem et medlem af Europa-Parlamentet, medmindre de påståede forhold er under eller har været under retslig behandling. Konstaterer ombudsmanden, at der foreligger fejl eller forsømmelser, forelægger han sagen for den pågældende institution, som har en frist på tre måneder til at meddele ham sin udtalelse. Ombudsmanden sender derpå en rapport til Europa-Parlamentet og til den pågældende institution. Den person, som klagen hidrører fra, underrettes om resultatet af disse undersøgelser.

Ombudsmanden aflægger en årlig beretning til Europa-Parlamentet om resultatet af sine undersøgelser.«

4 Den 9. marts 1994 vedtog Parlamentet i overensstemmelse med artikel 195, stk. 4, EF afgørelse 94/262/EKSF, EF, Euratom vedrørende ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv (EFT L 113, s. 15).

5 I overensstemmelse med artikel 2, stk. 6, i afgørelse 94/262 fører indbringelse af klager for ombudsmanden ikke til en afbrydelse af forældelsesfristerne for søgsmål eller rekurs. Må ombudsmanden afvise klagen eller afslutte sin behandling heraf på grund af en igangværende eller afsluttet retssag vedrørende det anførte forhold, henlægges resultaterne af de undersøgelser, han måtte have foretaget forinden, jf. artikel 2, stk. 7, i afgørelse 94/262.

Faktiske omstændigheder

6 Sagsøgeren er en tysk ikke-statslig organisation (NGO), som yder støtte til flygtninge og krigs- og katastrofeofre. Mellem 1993 og 1997 indgav sagsøgeren seks ansøgninger om medfinansiering af projekter til Kommissionen.

7 Ved behandlingen af de første ansøgninger vurderede Kommissionen, at sagsøgeren ikke var berettiget til den støtte, der ydes NGO’er, da organisationen ikke opfyldte de generelle betingelser for medfinansiering af projekter. Sagsøgeren blev informeret herom ved skrivelse af 12. oktober 1993. Ved skrivelse af 29. juli 1996 forklarede Kommissionen de væsentligste grunde til, at den antog, at sagsøgeren ikke kunne betragtes som en støtteberettiget NGO.

8 Den 5. december 1996 forelagde sagsøgeren Kommissionen et nyt projekt. Ved en fornyet ansøgning i september 1997 blev Kommissionen forelagt en ændret version af projektet. Kommissionen traf ikke beslutning vedrørende de fornyede ansøgninger om medfinansiering, da den fandt, at beslutningen af 12. oktober 1993 om, at sagsøgeren ikke var støtteberettiget, fortsat havde gyldighed.

9 Herefter indgav sagsøgeren tre klager til ombudsmanden, én i 1998 og de to andre i 2000. Disse klager vedrørte navnlig to spørgsmål, nemlig spørgsmålet om sagsøgerens aktindsigt og spørgsmålet, om Kommissionen havde foretaget en behørig undersøgelse af sagsøgerens ansøgninger.

10 Hvad angår spørgsmålet om aktindsigt konkluderede ombudsmanden i en beslutning af 30. november 2001, at den liste over dokumenter, som Kommissionen havde tilbudt sagsøgeren at gøre sig bekendt med, ikke var fuldstændig, og at Kommissionen uberettiget havde tilbageholdt visse dokumenter, hvorfor Kommissionens handlemåde kunne udgøre et tilfælde af dårlig forvaltning. Han foreslog Kommissionen at indrømme en passende aktindsigt. Sagsøgeren fik lejlighed til at gøre sig bekendt med visse dokumenter i Kommissionens lokaler den 26. oktober 2001. I øvrigt fastslog ombudsmanden, at det må betegnes som et tilfælde af dårlig forvaltning, at sagsøgeren ikke formelt var blevet hørt om de oplysninger, som Kommissionen havde modtaget fra tredjemand, og som den havde anvendt, da den traf sin beslutning vedrørende sagsøgeren.

11 For så vidt angår spørgsmålet, om sagsøgerens ansøgninger havde været genstand for en behørig undersøgelse, fastslog ombudsmanden i en anden beslutning af 30. november 2001 vedrørende Kommissionens hensyntagen til oplysninger fra tredjemand, at en sådan undersøgelse ikke havde fundet sted. I øvrigt fremsatte ombudsmanden i sin beslutning af 11. juli 2000 en kritisk bemærkning vedrørende den omstændighed, at der hengik for lang tid, inden Kommissionen skriftligt angav de grunde, der i 1993 fik den til at antage, at sagsøgeren ikke var støtteberettiget. Endelig for så vidt angår den omstændighed, at Kommissionen ikke havde truffet en formel beslutning vedrørende sagsøgerens ansøgninger fra december 1996 og september 1997, henstillede ombudsmanden i sin beslutning af 19. juli 2001 til Kommissionen at træffe en beslutning vedrørende sagsøgerens ansøgninger inden den 31. oktober 2001.

12 For at efterkomme ombudsmandens henstilling tilsendte Kommissionen sagsøgeren en skrivelse dateret den 16. oktober 2001, hvori den afviser de to projekter, som var forelagt i december 1996 og i september 1997, da sagsøgeren ikke var berettiget til medfinansiering.

13 Ved stævning indleveret den 15. december 2001 anlagde sagsøgeren sag til prøvelse af skrivelsen af 16. oktober 2001. Ved dom af 18. september 2003, Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen (sag T-321/01, Sml. II, s. 3225), annullerede Retten Kommissionens beslutning af 16. oktober 2001, hvori sagsøgerens ansøgninger om medfinansiering fra december 1996 og september 1997 blev afvist, og tilpligtede Kommissionen at betale sagens omkostninger.

14 I søgsmålet havde sagsøgeren ligeledes nedlagt påstand om, at sagsøgte skal godtgøre udgifterne afholdt under sagens behandling for ombudsmanden. I sin afgørelse har Retten fastslået, at udgifter til sagens behandling for ombudsmanden ikke kan anses for nødvendige udgifter i henhold til artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement, og der er derfor ikke tale om udgifter, der kan kræves erstattet.

Retsforhandlinger og parternes påstande

15 Ved stævning indleveret den 23. juli 2004 har sagsøgeren anlagt denne sag.

16 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgeren 54 037 EUR i erstatning for økonomisk skade.

– Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

17 Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:

– Sagen afvises, og/eller sagsøgte frifindes.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

18 Ifølge artikel 111 i Rettens procesreglement kan Retten, når det er åbenbart, at Retten ikke har kompetence til at behandle en sag, eller at sagen må afvises, eller når sagen er åbenbart ugrundet, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.

19 Retten anser i det foreliggende tilfælde sagen for tilstrækkeligt oplyst ved de fremlagte dokumenter til at træffe afgørelse uden at fortsætte sagens behandling.

Formaliteten

Parternes argumenter

20 Sagsøgte har gjort gældende, at det følger af fast retspraksis, at et søgsmål, der sigter mod erstatning af udgifter angiveligt forårsaget af en fællesskabsinstitution på baggrund af Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontrakt, for at opfylde betingelserne i artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet, skal indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at sagsøgeren mener, at der er årsagssammenhæng mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab (Rettens dom af 10.2.2004, forenede sager T-215/01, T-220/01 og T-221/01, Calberson GE mod Kommissionen, Sml. II, s. 587, præmis 176).

21 Sagsøgte har anført, at sagsøgte selv efter at have læst stævningen flere gange ikke kan identificere den adfærd, som bebrejdes denne. Sagsøgte har tilføjet, at den centrale plads, som sagsøgeren tillægger ombudsmandens beslutninger, og den omstændighed, at sagsøgeren gengiver lange uddrag heraf, giver anledning til at tro, at sagsøgeren under alle omstændigheder er af den opfattelse, at sagsøgtes adfærd, som beslutningerne omhandlede, var ulovlig. Sagsøgte har nedlagt påstand om, at det ikke påhviler denne at udrede virvaret af anklager for at udtage de,, som er relevante for at kunne fastslå en ulovlig adfærd fra dennes side, og som kan begrunde et ansvar for Fællesskabet.

22 Sagsøgeren finder, at stævningen opfylder betingelserne i artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet.

Rettens bemærkninger

23 Det bemærkes, at ifølge artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, der i medfør af artikel 53, stk. 1, i samme statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement finder anvendelse på Retten, skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentligste faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af selve stævningen, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde (Rettens kendelse af 28.4.1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20, og Rettens dom af 29.1.1998, sag T-113/96, Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 125, præmis 29).

24 For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagssammenhæng mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab (dommen i sagen Dubois et Fils mod Rådet og Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 23, præmis 30).

25 I den foreliggende sag skal det indledningsvist bemærkes, at sagsøgerens processkrifter forekommer uklare. Der er dog ingen tvivl om, at søgsmålet sigter mod at få fastslået Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold for at få erstattet det påståede tab, nemlig udgifter til advokat afholdt af sagsøger i forbindelse med de tre sager for ombudsmanden.

26 Det bemærkes endvidere, at stævningen ligeledes identificerer to kategorier af angivelig retsstridig adfærd fra sagsøgtes side, som ifølge sagsøgeren har forvoldt det nævnte tab, nemlig den adfærd, som var genstand for ombudsmandens kritik, samt den adfærd, som Retten fandt ulovlig i dommen i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen. Nærmere bestemt omfatter den første kategori den omstændighed, at den liste over dokumenter, som Kommissionen havde fremlagt til konsultation, ikke var fuldstændig, at sagsøger ikke formelt var blevet hørt om de oplysninger, som sagsøgte havde modtaget fra tredjemand, samt den omstændighed, at der hengik for lang tid, inden sagsøgte ved skrivelse af 29. juli 1996 angav de grunde, der i 1993 fik sagsøgte til at antage, at sagsøgeren ikke var støtteberettiget. Den anden kategori vedrører den manglende revurdering af sagsøgerens støtteberettigelse for så vidt angår ansøgningerne om medfinansiering indgivet i 1996 og 1997. Det bemærkes i øvrigt, at Kommissionen er fremkommet med bemærkning til hver kategori af påståede fejl.

27 Desuden har sagsøgeren udtrykkeligt nævnt, at der er en direkte årsagssammenhæng mellem det påberåbte tab og den retsstridige adfærd, som Kommissionen bebrejdes. Sagsøgeren har anført, at da sagsøgeren manglede grundlæggende juridisk kendskab, og sagsøgte udviste en lidet samarbejdsvillig adfærd, til tider endda obstruktiv, så sagsøgeren sig nødsaget til at rette henvendelse til en advokat for at få afsluttet klageproceduren for ombudsmanden og for at sikre sig et svar fra sagsøgte på de mange ansøgninger, sagsøgeren havde indgivet ved flere lejligheder i løbet af de foregående år.

28 Endelig identificerer stævningen også omfanget af det tab, som angiveligt er forvoldt af adfærd, der bebrejdes sagsøgte. I den forbindelse har sagsøgeren anført, at udgifterne til advokat, som sagsøgeren påstår at have afholdt til sagens behandling for ombudsmanden, beløber sig til 54 037 EUR.

29 Det følger heraf, at stævningen opfylder de krav til klarhed og præcision, der er påkrævet i henhold til artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet.

30 Følgelig skal sagsøgtes afvisningspåstand forkastes.

Realiteten

Parternes argumenter

31 Sagsøgeren har fremhævet, at det forventes, at der træffes en principiel afgørelse for så vidt angår muligheden for gennem et erstatningssøgsmål at opnå tilbagebetaling for advokatudgifter, der er retmæssigt afholdt i forbindelse med en klagesag for ombudsmanden.

32 Sagsøgeren har bemærket, at erstatningssøgsmål skal sigte mod at opnå erstatning for tab, der er forårsaget af retsakter, af undladelser af at vedtage sådanne retsakter eller fællesskabsinstitutionernes ulovlige adfærd. I den foreliggende sag er der tale om grov uagtsomhed i form af undladelse af at vedtage retsakter og ulovlig adfærd, såsom manglende høring af sagsøgeren, oprettelse af en sagsmappe behæftet med fejl, manglende hensyntagen til kontrolprocedure, løgnagtige beskyldninger om svigagtige handlinger eller fejlagtig bedømmelse af sagsøgerens situation og dens berettigelse til medfinansiering af projekter, som gennemføres af NGO’er. Sagsøgtes ulovlige handlinger er herudover brud på flere principper om god forvaltningsskik, der betragtes som passende beskyttelsesnormer i artikel 288, stk. 2, EF’s forstand.

33 Sagsøgeren har gjort gældende, at hvis sagsøgtes ulovlige adfærd ikke havde fundet sted, ville de forskellige klager, som sagsøgeren har været nødt til at indgive ved henvendelse til et advokatkontor, have været uden genstand, hvilket ville have forhindret tabet, nemlig betalingen af honorar, i at opstå. Således skulle årsagssammenhængen mellem sagsøgtes retsstridige handlinger og det opståede tab være fastlagt.

34 Sagsøgeren fastholder, at erstatningssøgsmålet har selvstændig karakter, og at sagsøgeren har ret til at indlede et søgsmål om erstatning uden for kontrakt som følge af sagerne for ombudsmanden. Endelig har sagsøgeren påberåbt sig, at sagsøgtes retsstridige adfærd var vedvarende, og at den derfor kunne gøres til genstand for et erstatningssøgsmål, idet forældelsesfristen på fem år endnu ikke er udløbet.

35 Sagsøgte har gjort gældende, at søgsmålet er åbenbart ugrundet.

36 Sagsøgte har for det første bemærket, at advokatudgifter i sager for ombudsmanden aldrig kan tilbagebetales. I modsætning til sager for Fællesskabets retsinstanser er sagsbehandlingen for ombudsmanden faktisk udformet på en sådan måde, at det ikke er nødvendigt at være repræsenteret af en advokat. Deraf følger, at en borger, der vælger at lade sig repræsentere af en advokat i en sag for ombudsmanden, selv må afholde udgifterne hertil. Ifølge sagsøgte er det netop på grund af det manglende frie valg i sager for Fællesskabets retsinstanser, hvor repræsentation ved en advokat er obligatorisk, at domstolsproceduren indeholder en afgørelse om sagens omkostninger, herunder udgifter til advokat.

37 Sagsøgte har tilføjet, at selv om sagsøgeren frit kan vælge alene at henvende sig til ombudsmanden eller, under alle omstændigheder, at henvende sig til ombudsmanden, før sagen indbringes for Retten, kan sagsøgeren imidlertid ikke frit foranledige udgifter, som kan pålægges sagsøgte, når de hverken er obligatoriske eller nødvendige.

38 Sagsøgte har for det andet gjort gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at betingelserne for erstatning var opfyldt i den foreliggende sag

39 For så vidt angår de to første betingelser, nemlig en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, har sagsøgte gjort gældende, at det er tilstrækkeligt at henvise til ombudsmandens beslutninger. Men ombudsmandens beslutninger er underlagt deres egne betingelser, som ikke svarer til de betingelser, der skal være opfyldt med henblik på at fastslå en ret til erstatning. Ombudsmandens fremsættelse af en kritisk bemærkning eller konstatering af misbrug kan ikke uden videre sidestilles med en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, såsom princippet om god forvaltningsskik. Ombudsmandens beslutninger er således ikke bindende for Retten og fritager den ikke fra forpligtelsen til at undersøge, om de pågældende betingelser er opfyldt. Dette synspunkt finder støtte i kendelse afsagt af Rettens præsident den 15. oktober 2004, Tillack mod Kommissionen (sag T-193/04 R, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 60).

40 Med hensyn til den tredje betingelse, nemlig årsagssammenhængen mellem den retsstridige adfærd og det påståede tab, har sagsøgte bemærket, at sagsøgeren alene har anført, at der er en direkte årsagssammenhæng. Sagsøgte har tilføjet, at det ikke er op til denne at godtgøre, at betingelserne er opfyldt, og eftersom sagsøgeren ikke har opfyldt sin forpligtelse, må sagen afvises som åbenbart ugrundet.

41 Sagsøgte har subsidiært bemærket, at ombudsmanden har koncentreret sine klagepunkter om tre punkter, nemlig omstændighederne, hvorunder beslutningen af 1993 om, at sagsøgeren ikke var støtteberettiget, blev truffet, retten til aktindsigt og ansøgningerne indgivet af sagsøgte i 1996 og 1997, hvorom der ikke var truffet afgørelse.

42 For så vidt angår de omstændigheder, hvorunder beslutningen af 1993 om, at sagsøgeren ikke var støtteberettiget, blev truffet, har sagsøgte bemærket, at krav mod Fællesskaberne, der støttes på ansvar uden for kontrakt i overensstemmelse med artikel 46 i statutten for Domstolen, forældes fem år efter, at den omstændighed, der ligger til grund for kravet, er indtrådt. Eftersom sagsøger ikke anlagde sag inden for fem år efter vedtagelsen af beslutningen og ikke gjorde det påståede tab gældende over for den kompetente institution, er en eventuel ret til erstatning forældet.

43 Hvad angår retten til aktindsigt har sagsøgte gjort gældende, at der blev givet aktindsigt i februar 1998, og at det derfor også ligger længere tilbage end fem år. Da sagsøgeren ikke har anlagt sag vedrørende dette punkt efter 1998 og ikke har gjort sin ret gældende over for fællesskabsinstitutionerne, må retten betragtes som forældet. Endvidere er der ikke sket tilsidesættelse af en retsregel.

44 Med hensyn til den manglende beslutning vedrørende ansøgningerne fra 1996 og 1997 finder sagsøgte, at der ligeledes er indtrådt forældelse. Sagsøgeren har ikke efter indgivelsen af ansøgningerne anlagt passivitets- eller erstatningssøgsmål. Sagsøgeren kan derfor ikke gøre et tab gældende, som ikke ville være opstået, hvis sagsøgeren havde gjort brug af disse retsmidler.

45 For så vidt angår den adfærd, som Retten anså for ulovlig i dommen i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 13, har sagsøgte gjort gældende, at det ikke er nødvendigt at forholde sig til spørgsmålet om, hvorvidt en sådan overtrædelse er tilstrækkeligt kvalificeret til at medføre en ret til erstatning, idet der under alle omstændigheder ikke er årsagssammenhæng med de påberåbte udgifter. For det første vedrører de påberåbte advokatudgifter sagsforhold, som fandt sted før dommens afsigelse. For det andet er der ingen årsagssammenhæng.

Rettens bemærkninger

46 Indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren i nærværende sag sigter mod at få erstatning fra Fællesskabet for advokatudgifter, som sagsøgeren har afholdt i forbindelse med tre sager for ombudsmanden.

47 Endvidere bemærkes det, at traktaten ved oprettelsen af ombudsmandsinstitutionen gav unionens borgere en klageadgang, der er et alternativ til sagsanlæg ved Fællesskabets retsinstanser, med henblik på at forsvare deres rettigheder. Dette udenretlige alternativ opfylder særlige kriterier og har ikke nødvendigvis det samme formål som en retssag (Rettens dom af 10.4.2002, sag T-209/00, Lamberts mod Ombudsmanden, Sml. II, s. 2203, præmis 65).

48 Desuden fremgår det af artikel 195, stk. 1, EF og artikel 2, stk. 6 og 7, i afgørelse 94/262, at der ikke samtidig kan klages og anlægges et søgsmål. Selv om indbringelse af klager for ombudsmanden ikke fører til en afbrydelse af de søgsmålsfrister, der gælder ved anlæggelse af sager for Fællesskabets retsinstanser, må ombudsmanden ikke desto mindre afslutte sin undersøgelse og afvise en klage, hvis den pågældende borger samtidig har anlagt en sag ved Fællesskabets retsinstanser, der vedrører de samme faktiske omstændigheder. Det tilkommer derfor borgeren at vurdere, hvilke af de to retsmidler, der er til rådighed, der bedst kan tjene hans interesser (dommen i sagen Lamberts mod Ombudsmanden, nævnt ovenfor i præmis 47, præmis 66).

49 Endvidere bemærkes, at Retten ved dommen i sagen Internationaler Hilfsfonds mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 13, annullerede Kommissionens beslutning af 16. oktober 2001, hvori sagsøgerens ansøgninger om medfinansiering fra december 1996 og september 1997 blev afvist, og tilpligtede Kommissionen at betale sagens omkostninger. I søgsmålet havde sagsøgeren ligeledes nedlagt påstand om, at sagsøgte skal godtgøre udgifterne afholdt til sagens behandling for ombudsmanden. I sin afgørelse har Retten slået fast, at udgifter til sagens behandling for ombudsmanden ikke kan anses for nødvendige udgifter i henhold til procesreglementets artikel 91, litra b), og der er derfor ikke tale om udgifter, der kan kræves erstattet.

50 I henhold til procesreglementets artikel 91, litra b), kan »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse- og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«, kræves erstattet. Det følger af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, dels er begrænset til de udgifter afholdt med henblik på sagens behandling ved Retten, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (jf. Rettens kendelse af 10.1.2002, sag T-80/97 DEP, Starway mod Rådet, Sml. II, s. 1, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis). Desuden har Retten fastslået, at selv om der generelt udføres et omfattende juridisk arbejde under proceduren inden retssagen, bemærkes det, at »sagens behandling« i procesreglementets artikel 91 kun betyder sagens behandling ved Retten og ikke omfatter den forudgående procedure. Dette følger især af procesreglementets artikel 90, hvori der tales om »sagens behandling ved Retten« (jf. Rettens kendelse af 24.1.2002, sag T-38/95 DEP, Groupe Origny mod Kommissionen, Sml. II, s. 217, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).

51 I den foreliggende sag forsøger sagsøgeren at få dækket advokatudgifter, som blev pådraget i forbindelse med sagernes behandling for ombudsmanden, gennem et erstatningssøgsmål. I den forbindelse skal det bemærkes, at anerkendelsen af sådanne udgifter som tab vil være i strid med Rettens praksis, hvorefter disse udgifter ikke kan godtgøres som sagsomkostninger.

52 Det skal således bemærkes, at i modsætning til sager for Fællesskabets retsinstanser er sagsbehandlingen for ombudsmanden udformet på en sådan måde, at henvendelse til en advokat ikke er nødvendig. Der er således tilstrækkeligt at præsentere sagens faktiske omstændigheder i klagen, og der er ikke behov for juridisk argumentation. Under disse omstændigheder bør borgeren selv afholde udgifterne, når han frit kan vælge at lade sig repræsentere ved en advokat i sager for ombudsmanden. Det er netop på grund af det manglende frie valg i sager for Fællesskabets retsinstanser, hvor repræsentation ved en advokat er obligatorisk, at domstolsproceduren indeholder en afgørelse om sagens omkostninger, herunder udgifter til advokat.

53 Det bemærkes i øvrigt, at Domstolen har fastslået, at der bør sondres mellem udgifter til advokatbistand i forbindelse med klager under den administrative procedure i artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og advokathonorar afholdt i forbindelse med retssagen. Selv om man ikke i sådanne tilfælde kan forbyde de berørte allerede på dette tidspunkt at søge råd hos en advokat, er dette deres eget valg, som under ingen omstændigheder kan lægges den sagsøgte institution til last. Domstolen fastslog herefter, at der ikke retligt består nogen årsagssammenhæng mellem det påståede tab, nemlig udgifterne til advokat under den administrative procedure, og Fællesskabets adfærd, og følgelig må sagsøgte i et sådant tilfælde ikke blot frifindes for erstatningskravet, men det må antages at være uden retligt grundlag og følgelig anses for unødig trætte, hvilket eventuelt må tages i betragtning ved fastsættelsen af sagsomkostningerne (Domstolens dom af 9.3.1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585, præmis 45-50).

54 I den henseende skal det understreges, at sagsøgeren i modsætning til de administrative procedurer i artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber frit kan henvende sig til ombudsmanden, før sagen indbringes for Retten.

55 Det må derfor konkluderes, at udgifter til advokat afholdt i sager for ombudsmanden ikke kan godtgøres som tab i forbindelse med et erstatningssøgsmål.

56 Desuden bemærkes, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at der består en direkte årsagssammenhæng mellem de ulovligheder, som sagsøgte foreholdes, og tabet, der ønskes erstattet. Sagen for ombudsmanden kræver nemlig ikke bistand fra en advokat. Vælger borgeren under disse omstændigheder at indbringe sagen for ombudsmanden og at lade sig repræsentere ved en advokat, vil det ikke kunne ses som en nødvendig og direkte konsekvens af dårlig forvaltning, som Fællesskabets institutioner eventuelt kan gøres ansvarlig for.

57 Det følger heraf, at sagen skal afvises som åbenbart ugrundet.

Sagens omkostninger

58 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, pålægges denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med sagsøgtes påstande herom.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagen afvises som åbenbart ugrundet.

2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Således bestemt i Luxembourg den 11. juli 2005.

H. Jung M. Jaeger