Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 8. april 1992. - OFFICE NATIONAL DES PENSIONS MOD EMILIO DI CRESCENZO OG ANGELA CASAGRANDE, ENKE EFTER BAREL. - ANMODNINGER OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR DU TRAVAIL DE LIEGE - BELGIEN. - ALDERS- OG EFTERLADTEPENSION - BEREGNING AF YDELSERNE - NATIONALE OG FAELLESSKABSRETLIGE ANTIKUMULATIONSREGLER. - FORENEDE SAGER C-90/91 OG C-91/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-03851



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Naervaerende sager er forelagt Domstolen af Cour du travail de Liège (Arbejdsretten i Liège), Belgien, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177. Den forelaeggende ret anmoder om oplysninger om raekkevidden af artikel 12 og 46 i forordning (EOEF) nr. 1408/71 (som affattet ved forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983, EFT L 230, s. 6), der omhandler anvendelsen af sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet. Spoergsmaalene, som er enslydende i begge sager, er saaledes affattet:

"1) Naar der tilkendes en pension (her fuld pension) alene i henhold til belgisk lovgivning, finder samtlige bestemmelser i artikel 46, herunder stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 da anvendelse ved afgoerelsen af, om pensionen kan sammenlaegges med en pension tilkendt af en anden medlemsstat, in casu Italien? Gaelder den praksis, der hviler paa Petroni-dommen og tilsvarende senere domme, stadig?

2) Skal der anvendes samme regel, naar der ikke er tale om en alderspension beregnet paa grundlag af tilbagelagte forsikringsperioder og hermed ligestillede perioder, men om en invalidepension, der udbetales af Fonds national de retraite des ouvriers mineurs [pensionskassen for minearbejdere], og som er ens for alle, bortset fra forskelle beroende paa familiemaessig status?

3) Kan den omstaendighed, at artikel 12, stk. 2, andet punktum, i forordning (EOEF) nr. 1408/71 udelukker anvendelse af en national antikumulationsregel, hvorefter ydelser, der er fastsat alene som foelge af forsikringsperioder tilbagelagt i den paagaeldende medlemsstat, nedsaettes paa grundlag af de ydelser af samme art, der oppebaeres i en anden medlemsstat, foere til, at de nationale ydelser nedsaettes i henhold til artikel 46, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 1408/71, saafremt det ikke var noedvendigt at foretage sammenlaegning af forsikringsperioder for at erhverve ret til ydelserne i denne stat, og forordningens artikel 12, stk. 2, andet punktum, alene har til virkning, at der opretholdes en ret, der alene er erhvervet efter national lovgivning?"

Faktiske omstaendigheder

2. Forelaeggelsesdommene indeholder ikke naermere oplysninger om de omstaendigheder, der ligger til grund for de to sager, men det fremgaar af den forelaeggende domstols sagsakter, at de er foelgende.

3. Di Crescenzo, som er italiensk statsborger, har arbejdet som minearbejder i Belgien i 27 aar. Han var tidligere loenmodtager i Italien i naesten fem aar. Han begyndte den 1. april 1975 at modtage fuld alderspension fra Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), som var den kompetente belgiske institution paa omraadet. Den 1. juli 1980 fik han desuden tildelt en italiensk alderspension. Den kompetente belgiske institution fandt, at der som foelge af de belgiske antikumulationsbestemmelser maatte tages hoejde for Di Crescenzo' s italienske pension, hvorefter den ved en afgoerelse af 17. maj 1985 nedsatte hans belgiske pension, regnet fra den 1. juli 1980. Di Creszenco mente ikke, at de belgiske antikumulationsbestemmelser gjaldt for statsborgere fra andre medlemsstater og indankede derfor afgoerelsen for Tribunal du travail de Liège, der gav ham medhold i, at han var berettiget til fuld pension i henhold til belgisk lovgivning.

4. Den kompetente belgiske institution (Office national des pensions, "ONP", som efterfulgte ONPTS) accepterede, efter at Tribunal du travail havde truffet sin afgoerelse, at Di Crescenzo for perioden fra den 1. juli 1980 til den 31. december 1980 var berettiget til fuld pension, men fandt, at hans pension som foelge af de nye belgiske antikumulationsbestemmelser, der var blevet vedtaget ved lov af 10. februar 1981, skulle nedsaettes med virkning fra den 1. januar 1981, hvor denne lov traadte i kraft. Den kompetente belgiske institution appellerede til Cour du travail for at faa fastslaaet, at Di Crescenzo ikke havde ret til fuld pension efter den 31. december 1980. Den kompetente institution gjorde over for Cour du travail gaeldende, at appelindstaevnte fra den 1. januar 1981 havde ret til:

a) enten en pension, der udelukkende var beregnet efter belgisk lovgivning, herunder de belgiske antikumulationsregler

b) eller en pension, der var beregnet i henhold til artikel 46 i forordning nr. 1408/71, inklusive under hensyn til begraensningen i denne artikels stk. 3

afhaengig af, hvilken af disse pensioner der var den hoejeste. Cour du travail besluttede at forelaegge Domstolen dette spoergsmaal, eftersom Di Crescenzo gjorde gaeldende, at artikel 46, stk. 3, ikke kunne anvendes i hans tilfaelde.

5. Angela Casagrande er ogsaa italiensk statsborger. Hendes nu afdoede aegtefaelle, Romeo Barel, havde foerst arbejdet som loenmodtager i Italien i 14 aar og dernaest som minearbejder i Belgien i 21 aar. Han fik den 1. maj 1968 tilkendt en belgisk alderspension. Han doede den 16. januar 1983. Den 30. september 1983 underrettede ONPTS, den kompetente belgiske institution, Casagrande om, at der var truffet en foreloebig afgoerelse om at tilkende hende en efterladtepension, der var baseret paa hendes mands samlede beskaeftigelsesforloeb, herunder ogsaa den periode, hvor han havde arbejdet i Italien. I den endelige afgoerelse, der blev truffet den 12. oktober 1984, anvendte den kompetente belgiske institution imidlertid de belgiske antikumulationsregler og nedsatte Casagrande' s pension, regnet fra den 1. februar 1983, med den begrundelse, at hun ogsaa modtog en efterladtepension fra den kompetente italienske institution for den periode, hvor hendes mand havde arbejdet i Italien. Casagrande fik den 21. februar 1985 meddelelse fra Caisse nationale des pensions de retraite et de survie om, at hendes belgiske efterladtepension ville blive nedsat yderligere som foelge af en forhoejelse af hendes italienske efterladtepension.

6. Casagrande mente, at hun fra den 1. februar 1983 havde ret til en fuld belgisk efterladtepension og indankede derfor afgoerelsen for Tribunal du travail de Liège, idet hun gjorde gaeldende, at de belgiske antikumulationsregler ikke gjaldt for statsborgere fra andre medlemsstater. Hun fik medhold i sagen, idet Tribunal du travail fastslog, at hun var berettiget til fuld pension med virkning den fra 1. februar 1983 uden noget fradrag paa grund af den efterladtepension, som hun modtog fra en anden medlemsstat. Den kompetente belgiske institution (som herefter var ONP) appellerede til Cour du travail, idet den gjorde gaeldende, at Casagrande' s pension skulle beregnes paa samme maade som Di Crescenzo' s.

Den forelaeggende rets foerste og tredje spoergsmaal

7. Det grundlaeggende spoergsmaal i begge sager er saaledes, hvilke befoejelser de belgiske myndigheder har til at tage ydelser, der oppebaeres i andre medlemsstater, i betragtning, naar de skal beregne de beloeb, de pensionsberettigede kan kraeve. Svaret paa dette spoergsmaal afhaenger af raekkevidden af artikel 12, stk. 2, og artikel 46 i forordning nr. 1408/71. Di Crescenzo og Casagrande goer med hjemmel i artikel 12, stk. 2, andet punktum, gaeldende, at de belgiske antikumulationsregler ikke gaelder for dem. Det synes ganske vist at fremgaa af denne bestemmelse, at den i artikel 46, stk. 3, fastsatte begraensning finder anvendelse paa Di Crescenzo' s og Casagrande' s pensionskrav, men de mener ikke, at denne bestemmelse kan medfoere en nedsaettelse af de pensioner, de har ret til som foelge af beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt i en enkelt medlemsstat.

8. Artikel 12, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 har foelgende ordlyd:

"Indeholder en medlemsstats lovgivning bestemmelser om, at en ydelse skal nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, naar modtageren samtidig faar udbetalt andre sociale ydelser eller har andre indtaegter, finder disse bestemmelser tillige anvendelse, selv om det drejer sig om ydelser, som den paagaeldende har opnaaet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning, eller om indtaegter, han har modtaget paa en anden medlemsstats omraade. Denne regel finder dog ikke anvendelse, saafremt den paagaeldende modtager ydelser af samme art ved invaliditet, alderdom, doedsfald (pensioner) eller erhvervssygdom, der fastsaettes af institutionerne i to eller flere medlemsstater i overensstemmelse med artikel 46, 50 og 51 eller artikel 60, stk. 1, litra b)."

9. Artikel 46 indgaar i afsnit III, kapitel 3, i forordning nr. 1408/71. Kapitel 3 omhandler i henhold til artikel 44, stk. 1, retten til ydelser ved alderdom og doedsfald (pensioner) for arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende, eller deres efterladte, som har vaeret omfattet af lovgivningen i to eller flere medlemsstater. Artikel 46, stk. 1, 2 og 3, lyder som foelger:

"Ydelsernes fastsaettelse

1. Den kompetente institution i enhver medlemsstat, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, skal, for saa vidt de i naevnte lovgivning foreskrevne betingelser for erhvervelse af ret til ydelser er opfyldt, uden at bestemmelserne i artikel 45 og/eller artikel 40, stk. 3, behoever at bringes i anvendelse, fastsaette ydelsens stoerrelse i overensstemmelse med reglerne i den for institutionen gaeldende lovgivning og paa grundlag af den samlede laengde af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der skal tages i betragtning i henhold til den paagaeldende lovgivning.

Den naevnte institution skal tillige foretage en beregning af de ydelsesbeloeb, man ville have faaet ved anvendelsen af de i stk. 2, litra a) og b), fastsatte regler. Kun det hoejeste ydelsesbeloeb skal tages i betragtning.

2. Den kompetente institution i enhver medlemsstat, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, anvender foelgende regler, saafremt de foreskrevne betingelser for erhvervelse af ret til ydelser kun opfyldes ved anvendelse af bestemmelserne i artikel 45 og/eller artikel 40, stk. 3:

a) Institutionen beregner det teoretiske beloeb for den ydelse, som den paagaeldende ville kunne goere krav paa, hvis samtlige forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende har vaeret omfattet, havde vaeret tilbagelagt i den omhandlede stat og efter den lovgivning, der gaelder for den paagaeldende institution paa det tidspunkt, da ydelsen skal fastsaettes; saafremt ydelsens beloeb efter naevnte lovgivning er uafhaengig af laengden af de tilbagelagte perioder, anses dette beloeb for det i naervaerende litra omhandlede teoretiske beloeb.

b) Institutionen fastsaetter derefter det faktiske beloeb for ydelsen paa grundlag af det i litra a) naevnte teoretiske beloeb efter forholdet mellem laengden af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de implicerede medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.

c) Saafremt den samlede laengde af de forsikrings- og bopaelsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i samtlige beroerte stater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, overstiger den laengste forsikringstid, der efter en af de paagaeldende staters lovgivning kraeves tilbagelagt for opnaaelse af en fuld ydelse, skal den kompetente institution i naevnte stat ved anvendelsen af bestemmelserne i dette stykke tage denne laengste forsikringstid i betragtning i stedet for den samlede laengde af de naevnte perioder; denne beregningsmetode kan ikke medfoere pligt for den paagaeldende institution til at udrede en hoejere ydelse end den fulde ydelse, der er hjemlet i den for denne institution gaeldende lovgivning.

d) ...

3. Med det hoejeste af de i medfoer af stk. 2, litra a), beregnede teoretiske ydelsesbeloeb som oevre graense har den paagaeldende ret til summen af de efter reglerne i stk. 1 og 2 beregnede ydelser.

For saa vidt det i foregaaende afsnit omhandlede beloeb overskrides, skal hver institution, som anvender stk. 1, regulere sin ydelse med et beloeb svarende til forholdet mellem den omhandlede ydelses beloeb og summen af de i henhold til bestemmelserne i stk. 1 fastsatte ydelser."

10. Den politik, der ligger til grund for afsnit III, kapitel 3, i forordning nr. 1408/71, beskrives i syvende og ottende betragtning i praeamblen (EFT 1971 II, s. 366) paa foelgende maade:

"De koordinationsregler, der er fastsat med henblik paa gennemfoerelse af traktatens artikel 51, skal goere det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet, uden at reglerne foerer til uberettigede dobbeltydelser; for saa vidt angaar ydelser ved invaliditet, alderdom og doedsfald (pensioner), skal de paagaeldende kunne goere krav paa samtlige ydelser, de har erhvervet ret til i de enkelte medlemsstater; for at undgaa at der, navnlig som foelge af sammenfald af forsikringsperioder og dermed ligestillede perioder, uberettiget opnaas dobbeltydelser, er det dog noedvendigt som maksimum at fastsaette det hoejeste ydelsesbeloeb, som en af de naevnte stater ville vaere forpligtet til at udbetale, saafremt arbejdstageren [eller den selvstaendige erhvervsdrivende] havde tilbagelagt sin samlede beskaeftigelsestid dér."

11. Denne politik afspejles i artikel 46, herunder navnlig stk. 3, i forordning nr. 1408/71, hvori der fastsaettes en oevre graense for det beloeb, en person kan modtage i ydelse. Den oevre graense skulle svare til det beloeb, som den sikrede ville have ret til, saafremt samtlige forsikrings- eller bopaelsperioder, som den paagaeldende har tilbagelagt under medlemsstaternes lovgivning, var tilbagelagt i en enkelt medlemsstat. I den forbindelse skulle den medlemsstat tages i betragtning, hvis lovgivning giver ret til de hoejeste ydelser.

12. Det viste sig dog hurtigt, at artikel 46 i stedet for at begunstige den vandrende arbejdstager i visse tilfaelde kunne foere til en nedsaettelse af den ydelse, som han ville have vaeret berettiget til i henhold til den nationale lovgivning alene. I sag 24/75, Petroni (Sml. 1975, s. 1149, praemis 13), erklaerede Domstolen foelgende: "Maalet for artikel 48 til 51 ville ikke blive naaet, hvis arbejdstagerne, fordi de udoever deres ret til fri bevaegelighed skulle miste socialsikringsrettigheder, som de under alle omstaendigheder har erhvervet ifoelge lovgivningen i en enkelt medlemsstat." Domstolen fastslog i dommens praemis 22 foelgende: "Det maa foelgelig konkluderes, at artikel 46, stk. 3, er uforenelig med traktatens artikel 51, i det omfang bestemmelsen foreskriver, at ved sammenlaegning af to ydelser, opnaaet i forskellige medlemsstater, skal det ydelsesbeloeb, hvortil der er erhvervet ret udelukkende i medfoer af national ret, nedsaettes."

13. Domstolen fastslog i sag 22/77, Mura (Sml. 1977, s. 1699), at naar artikel 46, stk. 3, ikke kunne anvendes, fordi det ville medfoere en nedsaettelse af det beloeb, der kunne ydes i henhold til den nationale lovgivning alene, kunne artikel 12, stk. 2, andet punktum, heller ikke anvendes. Domstolen bemaerkede i dommens praemis 14 og 15 saaledes foelgende:

"Kan dette punktum ikke anvendes, er det det foerste punktum, som finder anvendelse, hvilket medfoerer, at det er den nationale lovgivnings bestemmelser om, hvorvidt ydelser kan nedsaettes, stilles i bero eller bortfalde, der finder anvendelse paa modtageren.

Det fremgaar imidlertid af artikel 46, stk. 1, at saafremt den udelukkende anvendelse af de nationale bestemmelser om rettens erhvervelse og beregning af ydelsen er mindre gunstig for arbejdstageren end anvendelsen af reglerne om sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, skal disse sidstnaevnte finde anvendelse."

Domstolen konkluderede derfor foelgende:

"Oppebaerer en arbejdstager pension udelukkende i henhold til national lovgivning, er forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for, at den nationale lovgivning i sin helhed finder anvendelse paa ham, herunder de nationale regler om forbud mod dobbeltydelser, idet det dog er en betingelse, at viser den nationale lovgivning sig at vaere mindre gunstig for arbejdstageren end ordningen med sammenlaegning og forholdsmaessig beregning, skal denne sidste anvendes som foreskrevet i artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 1408/71."

Domstolen tilfoejede i sag 238/81, Van der Bunt-Craig (Sml. 1983, s. 1385, praemis 15), at naar artikel 46 i forordning nr. 1408/71 finder anvendelse, "skal artikel 46, stk. 3, der, som naermere fastlagt i artiklens stk. 1 og 2, tilsigter at begraense kumulation af de ydelser, der kan kraeves, finde anvendelse i stedet for de i den nationale lovgivning indeholdte antikumulationsbestemmelser".

14. I sag C-108/89, Pian (Sml. 1990 I, s. 1599, praemis 8, 9 og 10), har Domstolen sammenfattet sin praksis paa foelgende maade:

"Naar arbejdstageren oppebaerer en pension alene i henhold til national lovgivning, er bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for, at den nationale lovgivning, herunder nationale antikumulationsregler, fuldt ud finder anvendelse paa ham.

Det skal imidlertid bemaerkes ... at saafremt anvendelsen af national lovgivning er mindre fordelagtig for arbejdstageren end anvendelsen af artikel 46 i forordning nr. 1408/71, er det bestemmelserne i denne artikel, der skal anvendes ...

Med henblik paa afgoerelsen af den forelagte tvist paahviler det den nationale domstol at foretage en sammenligning mellem de ydelser, der skal udbetales i medfoer af national lovgivning, herunder dennes antikumulationsregler, og de ydelser, der skal udbetales i medfoer af artikel 46 i forordning nr. 1408/71, herunder den i artikel 46, stk. 3, indeholdte antikumulationsregel."

Domstolen har for nylig bekraeftet disse principper i sin dom af 18. februar 1992 (sag C-5/91, Di Prinzio, Sml. I, s. 897).

15. Petroni-dommen er efter min opfattelse oprindelsen til denne praksis. Domstolen har i sag C-199/88, Cabras (Sml. 1990 I, s. 1023, praemis 23-27), bemaerket foelgende:

"Formaalet med traktatens artikel 51 er at ophaeve de ulemper, som vandrende arbejdstagere udsaettes for, fordi de har erhvervet deres socialsikringsrettigheder i henhold til forskellige nationale lovgivninger.

Dette formaal kan ikke virkeliggoeres, hvis vandrende arbejdstagere, fordi de udnytter princippet om arbejdskraftens frie bevaegelighed, mister socialsikringsrettigheder, som de under alle omstaendigheder har erhvervet ifoelge én medlemsstats lovgivning, eller stilles ringere i forhold til den situation, som de ville have befundet sig i, hvis de udelukkende havde vaeret beskaeftiget i én medlemsstat.

Foelgelig finder ordningen efter artikel 46 i forordning nr. 1408/71, som det fremgaar af Domstolens praksis, kun anvendelse paa en vandrende arbejdstager, saafremt bestemmelsen ikke foerer til, at arbejdstageren mister en del af den ret, han har alene i henhold til én medlemsstats lovgivning, eller afskaerer ham fra mindst at oppebaere den mest fordelagtige fulde ydelse, han har ret til alene ifoelge denne lovgivning.

Faellesskabsreglerne kan saaledes kun anvendes, saafremt de er mindst lige saa fordelagtige for den vandrende arbejdstager, som hvis alene den nationale lovgivning, herunder antikumulationsreglerne, anvendes fuldt ud.

I saa fald skal faellesskabsreglerne imidlertid anvendes fuldt ud. De begraensninger, som eventuelt herved paalaegges de vandrende arbejdstagere, maa accepteres, idet de saa er modstykket til de socialsikringsfordele, som arbejdstagerne opnaar i henhold til disse regler, og som de ellers ikke ville faa adgang til."

Hvis der var truffet en anden afgoerelse i Petroni-sagen, ville de nationale myndigheder saaledes have vaeret noedt til at anvende reglerne i artikel 46, selv om det ville foere til, at den paagaeldende mistede en del af den ret, han har erhvervet alene i henhold til lovgivningen i en enkelt medlemsstat.

16. Den nationale domstol synes at have skoennet, at Petroni-dommen var vanskeligt forenelig med Domstolens senere dom i sag 323/86, Collini (Sml. 1987, s. 5489), hvorefter artikel 46 finder anvendelse i sin helhed, herunder stk. 3. Domstolen fastslog i Collini-dommen (praemis 13) foelgende:

"Antikumulationsreglen i artikel 46, stk. 3, finder anvendelse i alle tilfaelde, hvor summen af ydelserne, der beregnes ifoelge bestemmelserne i samme artikels stk. 1 og 2, overskrider den oevre graense, som udgoeres af det hoejeste af de teoretiske pensionsbeloeb, selv om overskridelsen af denne graense ikke skyldes sammenfald af forsikringsperioder."

Domstolen fastslog endvidere (praemis 18), at:

"Naar kun en enkelt institution udbetaler en selvstaendig ydelse i henhold til artikel 46, stk. 1, skal alene denne institution nedsaette sin ydelse i henhold til artikel 46, stk. 3, andet afsnit, og nedsaettelsen skal foretages saaledes, at ydelsen nedsaettes med hele det beloeb, hvormed summen af ydelserne, beregnet i henhold til stk. 1 og 2, overskrider det maksimum, der fremgaar af stk. 3, foerste afsnit".

Det kom frem paa retsmoedet, at den kompetente institution paa grundlag af det andet punkt, som Domstolen tog stilling til i Collini-sagen, efter at have appelleret sagerne til den nationale domstol havde foretaget en ny beregning af ydelserne til Di Crescenzo og Casagrande.

17. Domstolens dom i Collini-sagen skal efter min opfattelse ikke ses som en fravigelse af princippet i Petroni-dommen. Artikel 46, stk. 3, var ifoelge dette princip kun uforenelig med traktatens artikel 51 i det omfang, denne bestemmelse medfoerte en nedsaettelse af en ydelse, som var tildelt udelukkende i medfoer af national ret. Dette var ikke tilfaeldet i Collini-sagen, hvor den nationale lovgivning, herunder antikumulationsbestemmelserne, som paapeget af generaladvokat Da Cruz Vilaça (s. 5497 og s. 5502), viste sig at vaere mindre fordelagtig end anvendelsen af artikel 46, herunder stk. 3. Princippet i Petroni-dommen kunne saaledes ikke anvendes.

18. Jeg mener derfor, at den forelaeggende rets foerste og tredje spoergsmaal boer besvares i overensstemmelse med Domstolens dom i Pian-sagen. De belgiske myndigheder skal saaledes beregne det beloeb, som de paagaeldende har ret til ifoelge belgisk lovgivning, herunder de belgiske antikumulationsregler. De skal herefter beregne det beloeb, som de paagaeldende kan kraeve i henhold til artikel 46 i forordning nr. 1408/71. De har ret til det hoejeste af de to beloeb. Det skal, som Domstolen har understreget i de forenede sager 116/80, 117/80, 119/80, 120/80 og 121/80, Celestre m.fl. (Sml. 1981, s. 1737, praemis 12), og i sag 58/84, Romano (Sml. 1985, s. 1679, praemis 12 og 13), tilfoejes, at den kompetente institution ved beregningen af det beloeb, der omhandles i artikel 46, stk. 1, skal se bort fra enhver ydelse, som den paagaeldende har modtaget i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat. Den kompetente institution skal dog ved beregningen af den paagaeldendes rettigheder i henhold til hele artikel 46 anvende den oevre graense, der fastlaegges i artikel 46, stk. 3.

19. Di Crescenzo og Casagrande goer gaeldende, at artikel 46, stk. 3, ikke finder anvendelse paa dem, eftersom de ikke havde behov for at benytte den ordning med sammenlaegning af forsikringsperioder, der foreskrives i forordning nr. 1408/71. De stoetter dette argument paa Domstolens dom i sag 32/77, Giuliani (Sml. 1977, s. 1857), der omhandlede en tvist vedroerende den maade, hvorpaa de tyske myndigheder havde beregnet invalidepensionen til en italiensk statsborger, der boede i Italien, og som foerst havde arbejdet i Italien og dernaest i Tyskland. Den paagaeldende opfyldte betingelserne for pensionsret ifoelge tysk lovgivning, men pensionen kunne ifoelge tysk lovgivning ikke komme til udbetaling, saa laenge han var bosat i udlandet. De tyske myndigheder havde derfor beregnet hans rettigheder i henhold til artikel 46, herunder stk. 3, i forordning nr. 1408/71. Den paagaeldende gjorde gaeldende, at hans rettigheder skulle have vaeret beregnet udelukkende paa grundlag af tysk lovgivning, der ville have vaeret gunstigere for ham, og at de tyske myndigheder i henhold til artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 ikke havde ret til at naegte at udbetale pensionen med den begrundelse, at han var bosat i en anden medlemsstat.

20. Domstolen fastslog, at artikel 46, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 kun finder anvendelse i tilfaelde, hvor ordningen med sammenlaegning af forsikringsperioder maa anvendes, for at der kan erhverves ret til ydelser. Domstolen udtalte, at ophaevelsen af bopaelsbestemmelser i medfoer af artikel 10 i forordning nr. 1408/71 ikke bevirkede, at artikel 46, stk. 3, i samme forordning finder anvendelse, idet en saadan ophaevelse ikke har indflydelse paa erhvervelse af ret til ydelse.

21. Det forekommer mig i betragtning af de saerlige omstaendigheder i Giuliani-sagen og Domstolens senere praksis indlysende, at det i denne dom ganske enkelt fastslaas, at medlemsstaternes kompetente institutioner ikke har ret til at tilbageholde ydelser, der falder ind under artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, og som ellers skulle udbetales i henhold til national lovgivning, blot med den begrundelse, at pensionsansoegeren er bosat i en anden medlemsstat. Eftersom ydelsen i saadanne tilfaelde anses for at blive betalt paa grundlag af national lovgivning alene, kan der ikke blive tale om at anvende artikel 46 i forordning nr. 1408/71 eller den graense, der er fastsat i samme artikels stk. 3. Situationen er i de foreliggende sager en anden. Artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er ikke relevant, eftersom Di Crescenzo og Casagrande begge er bosat i Belgien. Det spoergsmaal, som den forelaeggende ret skal afgoere, er, om og i givet fald i hvilket omfang de belgiske myndigheder har befoejelse til at tage den pension, de pensionssoegende modtager fra de italienske myndigheder, i betragtning. Svaret paa dette spoergsmaal maa efter min opfattelse vaere det samme som i Domstolens dom i Pian-sagen.

Den forelaeggende domstols andet spoergsmaal

22. Hvad angaar den forelaeggende domstols andet spoergsmaal var alle parter under retsmoedet, og efter min opfattelse med rette, enige om, at Domstolen ikke har behov for at besvare dette. Det fremgaar af sagsakterne, at hovedsagerne ikke vedroerer invalidepensioner, der udbetales af Fonds national des ouvriers mineurs. Kommissionen henviser i sine skriftlige bemaerkninger til det andet spoergsmaal ganske enkelt til praemis 11 i ovennaevnte Collini-dom, hvor Domstolen gav begrundelsen for den konklusion, den kom til i praemis 13, og som er gengivet i punkt 16 i dette forslag til afgoerelse. Di Crescenzo og Casagrande har ikke kommenteret den forelaeggende domstols andet spoergsmaal, mens ONP, der som den eneste nationale institution har fremsat bemaerkninger hertil, ikke finder, at den har kompetence til at kommentere de forhold, der omhandles heri. Jeg finder under disse omstaendigheder ikke, at der er grund til at besvare det andet spoergsmaal.

Forslag til afgoerelse

23. Jeg vil derfor foreslaa Domstolen, at de spoergsmaal, der er forelagt i disse sager, besvares saaledes:

"Saafremt en arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende eller dennes efterladte oppebaerer en pension alene i henhold til den nationale lovgivning i én medlemsstat og samtidig modtager pension i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, er forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for, at lovgivningen i den foerstnaevnte medlemsstat, herunder enhver antikumulationsregel, anvendes i sin helhed paa den paagaeldende, medmindre han herved stilles mindre gunstigt, end hvis reglerne i artikel 46 i forordning nr. 1408/71, herunder den oevre graense, der er fastsat i denne artikels stk. 3, var blevet anvendt. Er det tilfaeldet, skal artikel 46 anvendes i sin helhed uden hensyn til nogen national antikumulationsregel."

(*) Originalsprog: engelsk.