ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Europa-Kommissionen tilsidesætter hverken princippet om god forvaltning efter artikel 41, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller retten til forsvar for de virksomheder, der har modtaget en støtte, når den vedtager en afgørelse, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt, uden at have givet de nævnte støttemodtagere aktindsigt og uden at have givet dem en forudgående underretning om de faktiske omstændigheder og betragtninger, som den havde til hensigt at støtte denne afgørelse på. I proceduren for statsstøttekontrol kan modtagere af støtten således ikke påberåbe sig en egentlig ret til forsvar.

Det gælder i denne forbindelse, at chartret ikke har til formål at ændre karakteren af den statsstøttekontrol, der er indført ved EUF-traktaten, eller at give tredjemænd en ret til indsigt, som artikel 108 TEUF ikke fastsætter. Den statsstøttekontrolordning, der er fastsat i artikel 108 TEUF, ville blive draget i tvivl, hvis de interesserede parter i forbindelse med en statsstøttekontrolprocedure var i stand til at få aktindsigt i dokumenter i Kommissionens administrative sagsakter. Ligeledes ville en forpligtelse for Kommissionen til på forhånd at tilsende støttemodtagerne de oplysninger, som den har til hensigt at støtte sin endelige afgørelse på, være ensbetydende med at indføre en kontradiktorisk behandling i lighed med den, der indledes til fordel for den for støttetildelingen ansvarlige medlemsstat, til trods for at disse støttemodtagere i det væsentlige kun har den rolle at tjene som oplysningskilde under proceduren.

De interesserede parter som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF har imidlertid ret til at blive inddraget i den administrative procedure, i det omfang det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder. Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal således gøre det muligt for de interesserede parter at deltage aktivt i denne procedure, under hvilken de kan gøre deres argumenter gældende. Det er i denne henseende tilstrækkeligt, at de interesserede parter får kendskab til Kommissionens begrundelse for midlertidigt at anse den omhandlede foranstaltning for at være en ny støtte, der er uforenelig med det indre marked.

(jf. præmis 49-57, 64 og 66)
2.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – Unionens retsinstansers kompetence – erstatningssøgsmål anlagt med henblik på at opnå erstatning for den skade, som den fejlagtige opførelse af sagsøgeren på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, angiveligt har medført – ikke omfattet – erstatningssøgsmål anlagt med henblik på at opnå erstatning for den skade, som iværksættelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren angiveligt har medført – omfattet (Art. 24, stk. 1, andet afsnit, TEU og art. 40 TEU; art. 215 TEUF, art. 263, stk. 4, TEUF og art. 275 TEUF; Rådets afgørelse 2010/413/FUSP, 2010/644/FUSP og 2011/783/FUSP; Rådets forordning nr. 961/2010, nr. 1245/2011 og nr. 267/2012) (jf. præmis 30-32)
1)

Kommissionens afgørelse C(2015) 5023 final af 23. juli 2015 om statsstøtte SA.39078 (2014/N) (Danmark) vedrørende finansiering af den faste forbindelse over Femern Bælt (EUT 2015, C 325, s. 5) annulleres, for så vidt som Europa-Kommissionen har besluttet ikke at gøre indsigelse mod de foranstaltninger, som Kongeriget Danmark har ydet Femern A/S til planlægningen, konstruktionen og driften af den faste forbindelse over Femern Bælt.
1)

Artikel 1-4 i Kommissionens afgørelse (EU) 2015/2432 af 18. september 2015 i sag SA.35484 (2013/C) (ex SA.35484 (2012/NN)) om Tysklands statsstøtte til mælkekvalitetskontroller i forbindelse med lov om mælk og fedtstoffer annulleres, for så vidt som det deri fastslås, at Forbundsrepublikken Tysklands tildeling af statsstøtte er uforenelig med det indre marked med hensyn til de mælkekvalitetskontroller, der er gennemført i Bayern, og for så vidt som det deri bestemmes, at den pågældende støtte skal tilbagesøges.
12.

Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – beregning af det beløb, der skal tilbagesøges – Kommissionens mulighed for at overlade det til de nationale myndigheder at beregne det nøjagtige beløb, der skal tilbagebetales – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet – foreligger ikke (Art. 108 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14) (jf. præmis 179-187)
2.

Den Europæiske Unions budget – finansiel støtte fra Unionen – modtageren forpligtet til at overholde betingelserne for tildeling af tilskud – finansiering, der alene vedrører udgifter, som faktisk er afholdt – begrundelse for, at de angivne omkostninger er reelle – foreligger ikke – ikke-støtteberettigede omkostninger (Art. 317 TEUF) (jf. præmis 71-73 og 75)
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 10. juni 2020 –

Spliethoff’s Bevrachtingskantoor mod Kommissionen

(Sag T-564/15 RENV)

»Finansiel bistand i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF) – transportsektoren i perioden 2014-2020 – indkaldelser af forslag – afgørelse om fastsættelse af listen over de udvalgte forslag – forkastelse af et forslag – åbenbart urigtigt skøn – ligebehandling – begrundelsespligt«

1. Økonomisk, social og territorial samhørighed – strukturelle interventioner – EU-finansiering – store projekter – bedømmelse – Kommissionens skøn – tildelingskriterierne for finansiering (jf. præmis 61-63 og 80)

2. Økonomisk, social og territorial samhørighed – strukturelle interventioner – EU-finansiering – store projekter – bedømmelse – Kommissionens skøn – det afviste forslag ikke sammenligneligt med de valgte forslag – bevisbyrde – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – foreligger ikke (jf. præmis 88-93 og 97)

3. Økonomisk, social og territorial samhørighed – strukturelle interventioner – EU-finansiering – store projekter – bedømmelse – Kommissionens skøn – grundene til, at Kommissionen ikke valgte det afviste forslag, tilstrækkelige og forståelige – tilsidesættelse af begrundelsespligten – foreligger ikke (jf. præmis 119 og 120)

Angående

Et søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2015) 5274 final af 31. juli 2015 om fastsættelse af listen over forslag, der udvælges til at modtage finansiel støtte fra Den Europæiske Union i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF), transportsektoren, efter indkaldelse af forslag iværksat den 11. september 2014 på grundlag af det flerårige arbejdsprogram.

Konklusion

1) Europa-Parlamentet frifindes.

2) Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de af Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV afholdte omkostninger i forbindelse med appelsagen ved Domstolen i sag C-635/16 P såvel som i forbindelse med den hjemviste sag ved Retten i sag T-564/15 RENV.
5.

Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede eller næsten helejede datterselskaber – bevismæssige forpligtelser for det selskab, der ønsker at afkræfte denne formodning – faktorer, der ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23 stk. 2) (jf. præmis 79-102)
14.

Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede eller næsten helejede datterselskaber – bevismæssige forpligtelser for det selskab, der ønsker at afkræfte denne formodning – faktorer, der ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2) (jf. præmis 255-264, 272 og 276)
3.

Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede eller næsten helejede datterselskaber – bevismæssige forpligtelser for det selskab, der ønsker at afkræfte denne formodning – faktorer, der ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2) (jf. præmis 42-49 og 54-60)
10.

Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede eller næsten helejede datterselskaber – bevismæssige forpligtelser for det selskab, der ønsker at afkræfte denne formodning – faktorer, der ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23 stk. 2) (jf. præmis 212-234)
1)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/103 af 16. januar 2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som den udelukker EU-finansiering af samtlige de udgifter, som Den Franske Republik har afholdt inden for sektoren for direkte arealstøtte under den første søjle på Nordkorsika for ansøgningsårene 2011 og 2012.
97

Som sagsøgeren har bemærket, henviser denne aftale ganske vist ikke udtrykkeligt til aktiviteter på militære eller militærrelaterede områder. Aftalens bestemmelser vidner imidlertid om forskningsinstituttets, og dermed om IRGC’s, afgørende indflydelse på sagsøgerens forhold til industrien samt på valget og fortsættelsen af forskningsprojekter. Det fremgår nemlig udtrykkeligt af denne aftale, at den generelt har til formål at udvikle og organisere forbindelserne mellem sagsøgeren og industrien, og at søge at opfylde behovene hos industrien med sagsøgerens eksisterende ressourcer. Forskningsinstituttet forpligter sig bl.a. til at indgå en kontrakt med sagsøgeren med henblik på gennemførelse af de forskningsprojekter, som industrien har brug for, særligt de forslag, der fremlægges af dette institut (aftalens punkt 5.1). Sidstnævnte fastsætter nærmere de specifikke interesseområder for virksomhederne og fremlægger disse for sagsøgeren med henblik på indgåelse af en kontrakt (aftalens punkt 5.11). For sit vedkommende forpligter sagsøgeren sig bl.a. til at aflægge regelmæssig rapport om sine forskningsresultater i forbindelse med industrien (aftalens punkt 6.1) og at stille de akademiske ressourcer, der har med industrien at gøre, til rådighed (aftalens punkt 6.4).
19

Sagsøgeren har i det væsentlige understreget, at det anfægtede varemærke ved indgivelsen af begæringen om ugyldighed havde været genstand for vedvarende reel brug i Den Europæiske Unions medlemsstater siden 1998, herunder i Det Forenede Kongerige, og således havde eksisteret i næsten 14 år ved siden af BSkyB’s ældre varemærker. Efter sagsøgerens opfattelse ville denne varighed blive nedsat til cirka 11 år, såfremt der alene blev taget hensyn til perioden mellem datoen for registreringen som EU-varemærke, den 2. maj 2001, og datoen for indgivelsen af begæringen om ugyldighed, den 21. marts 2012, der var støttet på risikoen for forveksling mellem de omtvistede varemærker. BSkyB havde imidlertid ikke anset denne risiko for et tilstrækkeligt grundlag for at indlede et søgsmål og tidligere heller ikke fundet, at den udgjorde en tilstrækkelig grund til at indgive en begæring om ugyldighedserklæring af det anfægtede varemærke, hverken efter fortabelsesbegæringen af 23. marts 2007 eller efter den 2. april 2007, dvs. da sagsøgeren havde fremlagt bevis for brug, og da BSkyB under alle omstændigheder havde fået kendskab til den nævnte brug. I det foreliggende tilfælde var betingelserne i artikel 54, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 følgelig opfyldt. Sagsøgeren har præciseret, at selv om det i princippet påhviler denne at bevise, at BSkyB havde kendskab til brugen af det anfægtede varemærke, er det meget vanskeligt eller umuligt at fremføre et sådant bevis, der henhører under BSkyB’s interne sfære. Dette bevis eller formodningen for et sådant kendskab kan ligeledes støttes på objektive omstændigheder såsom en forretningsmæssig forbindelse eller en godtgjort skarp konkurrence, f.eks. ved en parallel fremlæggelse af de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af de omtvistede varemærker, på samme messe. Flere faktiske omstændigheder, der til dels er blevet påberåbt under sagen for EUIPO, giver således anledning til at konkludere, at BSkyB havde kendskab til det anfægtede varemærke. [udelades]
14

For at nå til konklusionen om, at der ikke forelå reel brug af det ældre varemærke, anførte appelkammeret for det første, at det, henset til de samlede beviser, var rimeligt at konkludere, at udtrykket »piccolo« indgik i en vinterminologi, der blev anvendt internationalt, og at gennemsnitsforbrugeren derfor ville kende det. For det andet fremhævede appelkammeret, at de forbrugere, der ikke forstod udtrykket »piccolo«, ikke automatisk ville antage, at der var tale om et varemærke, når de blev konfronteret med det i forbindelse med markedsføringen af mousserende vin. For det tredje bemærkede appelkammeret, at tegnet PIKKOLO eller PICCOLO klart blev anvendt beskrivende eller i forkortet form, nemlig ved udtrykket »picc.«, og at det udelukkende blev anvendt i forbindelse med andre beskrivende ord såsom udtrykkene »trocken« og »dry« for sagsøgerens forskellige varer eller med en del af sagsøgerens firmanavn, nemlig udtrykket »henkell«. For det fjerde fandt appelkammeret, at det sidstnævnte ord, der indgår i sagsøgerens firmanavn, var den mest dominerende bestanddel, henset til dets placering og dets størrelse både på flaskeetiketterne og på emballagen. Det tilføjede, at dette ord ikke havde nogen klar betydning, således at det, henset til den måde, hvorpå det blev gengivet, straks ville blive anset for at være et tegn med særpræg.
85

Hvad for det andet angår de formål, der forfølges med den anfægtede forordning, skal det konstateres, at sidstnævnte har artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 1924/2006 som retsgrundlag. Det fremgår af artikel 1, stk. 1, i og 1. og 36. betragtning til forordning nr. 1924/2006, at formålet med sidstnævnte er at sikre, at det indre marked fungerer efter hensigten for så vidt angår ernærings- og sundhedsanprisninger, samtidig med, at der sikres et højt niveau af forbrugerbeskyttelse. Som det fremgår af 1. og 18. betragtning til forordning nr. 1924/2006, er sundhedsbeskyttelse et af hovedformålene med denne forordning (dom Deutsches Weintor, nævnt ovenfor i præmis 55, EU:C:2012:526, præmis 45). Ifølge 9. betragtning til samme forordning skal de ved forordningen fastsatte principper sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, give forbrugeren de fornødne oplysninger til at kunne foretage et valg med fuldt kendskab til oplysninger om produktet samt skabe lige konkurrencevilkår for fødevarebranchen. 16. betragtning til forordning nr. 1924/2006 fastsætter, at det er vigtigt, at anprisninger af fødevarer kan forstås af forbrugerne, og at alle forbrugere bør beskyttes imod vildledende anprisninger. I denne sammenhæng er det netop for at beskytte forbrugerne mod tvetydige eller vildledende sundhedsanprisninger, at Kommissionen har afvist at godkende de omhandlede sundhedsanprisninger, således som det følger af 14. betragtning til den anfægtede forordning.
25

Sagsøgeren har i det væsentlige påberåbt sig fire anbringender til støtte for sit søgsmål. For det første har appelkammeret tilsidesat artikel 58 i forordning nr. 207/2009, idet det fandt, at skrivelsen fra appelkamrenes Justitskontor af 29. august 2014 ikke kunne være genstand for en klage på grundlag af denne bestemmelse. For det andet har appelkammeret tilsidesat denne forordnings artikel 65, stk. 5, idet det bekræftede, at datoen for meddelelsen af den første afgørelse, der skulle lægges til grund ved beregning af fristen for at anlægge sag ved Retten, var den 20. december 2013. For det tredje har appelkammeret ligeledes tilsidesat den nævnte forordnings artikel 81, idet det fandt, at denne artikel ikke fandt anvendelse på en situation, hvori der var blevet anmodet om at lade en frist for anlæggelse af søgsmål for Retten begynde at løbe igen, og idet det følgelig ikke anså sig selv for at være kompetent til at anvende denne artikel i det foreliggende tilfælde. Endelig har appelkammeret for det fjerde undladt at tage stilling og har tilsidesat samme forordnings artikel 75, idet det ikke udtalte sig om og således ikke begrundede den anfægtede afgørelse med hensyn til den anden anmodning, der er nævnt i præmis 13 ovenfor, som fremgik af sagsøgerens begæring om restitutio in integrum, og som blev gentaget i sagsøgerens supplerende indlæg til appelkammeret, dvs. den anmodning, der vedrørte genindførelsen i EUIPO’s register af sagsøgerens anmodning om EU-varemærkeregistrering under den efterprøvelse af sagsøgerens søgsmål, der blev foretaget af Unionens retsinstanser.
32

Det fremgår nemlig af den retspraksis, der er nævnt i præmis 29 ovenfor, at formålet med anvendelsen af sådanne generelle formodninger er begrundet i et absolut krav om at sikre, at de pågældende procedurer fungerer korrekt, og garantere, at deres formål ikke undergraves. Anerkendelse af en generel formodning kan således være baseret på, at aktindsigten i visse procedurer er uforenelig med disse procedurers vellykkede gennemførelse og risikoen for, at de undergraves, under forudsætning af at de generelle formodninger gør det muligt at bevare integriteten af forløbet af proceduren ved at begrænse en indblanding fra tredjepart (jf. i denne retning dom af 25.9.2014, Spirlea mod Kommissionen, T-306/12, under appel, EU:T:2014:816, præmis 57 og 58, og generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse LPN og Finland mod Kommissionen, C-514/11 P og C-605/11 P, EU:C:2013:528, punkt 66, 68, 74 og 76). Anvendelsen af særlige regler fastsat ved en retsakt om en proces for en EU-institution, af hensyn til hvilken de ønskede dokumenter er udarbejdet, er et af kriterierne for at begrunde anerkendelsen af en generel formodning (jf. i denne retning dom af 11.6.2015, McCullough mod Cedefop, T-496/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:374, præmis 91 og den deri nævnte retspraksis, og generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse Rådet mod Access Info Europe, C-280/11 P, EU:C:2013:325, punkt 75).
10

Appelkammeret anførte indledningsvis i den anfægtede afgørelses punkt 14, at rækkevidden for den indsigelse, som sagsøgeren indgav for indsigelsesafdelingen, var begrænset til de tjenesteydelser, der udtrykkeligt var nævnt i indsigelsesskrivelsen. Appelkammeret angav i denne henseende, at tjenesteydelser i forbindelse med »auktionssalg« i skrivelsen ikke var opført som tjenesteydelser i klasse 35, der var omfattet af det ældre varemærke, og at sagsøgeren i øvrigt aldrig under indsigelses- eller klagesagen havde hævdet, at dennes indsigelse også var støttet på disse tjenesteydelser. Tværtimod havde sagsøgeren ifølge appelkammeret i sine bemærkninger til klagen bekræftet, at dennes indsigelse »var støttet på en del af de varer og tjenesteydelser«, der var omfattet af de ældre varemærker, i hvilken forbindelse sagsøgeren herved henviste til de tjenesteydelser, der udtrykkeligt var opført i indsigelsesskrivelsen. Heraf udledte appelkammeret, at indsigelsen ikke var støttet på »auktionssalg«, og at det var ufornødent at fastslå, hvorvidt det ældre varemærke omfattede andre tjenesteydelser, der ikke var dækket af klasseoverskrifternes bogstavelige betydning.
7

Appelkammeret antog, at den relevante kundekreds bestod af gennemsnitsforbrugeren, som tilhører den brede offentlighed, og af personer, der tilhører en specialiseret kundekreds. Det anførte, at det ansøgte tegn var et figurmærke, der var sammensat af ordet »mark« og tallet 1. Det angav, at tallet 1 som hovedregel henviste til den første eller den bedste på en rangliste, og at ordet »mark« var et engelsk ord, der var ensbetydende med »trademark« – dvs. varemærke. Følgelig henviste det ansøgte tegn ifølge appelkammeret til den omstændighed, at de pågældende varer befandt sig på førstepladsen på ranglisten af cigaretmærker. Sammensætningen af den grafiske udformning og farverne – dvs. sort for ordet »mark« og rød for tallet 1 – var ikke tilstrækkeligt til at give det ansøgte tegn fornødent særpræg. Den røde farve antydede nemlig, at produktet er »nummer 1«. Derudover var skrifttypen ikke usædvanlig. Følgelig havde det ansøgte tegn alene en reklamefunktion og gjorde det ikke muligt at udlede varernes oprindelse. Af denne grund fandt appelkammeret, at det ikke kunne registreres.
44

For så vidt som sagsøgeren i det væsentlige har gjort gældende, at det geografiske navn ikke kan beskrive de omhandlede tjenesteydelsers egenskaber, skal det blot bemærkes, at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 har til formål at undgå, at en erhvervsdrivende monopoliserer en geografisk oprindelsesbetegnelse til skade for konkurrenterne. Selv om det er rigtigt, at det udvidede appelkammer i princippet er forpligtet til at undersøge relevansen af den geografiske oprindelsesbetegnelse for disse konkurrenceforhold ved at undersøge forbindelsen mellem denne oprindelse og de varer og tjenesteydelser, som varemærket er ansøgt for, inden der kan gives afslag på registrering i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009, kan denne forpligtelse ikke desto mindre variere afhængigt af flere faktorer, herunder udstrækningen, renomméet eller arten af den omhandlede geografiske oprindelsesbetegnelse. Sandsynligheden for, at en geografisk oprindelsesbetegnelse kan influere konkurrenceforholdene, er nemlig væsentlig, såfremt der er tale om en stor region, der er kendt for sin kvalitet i en lang række varer og tjenesteydelser, og den er lille, såfremt der er tale om et helt bestemt sted, hvis ry er begrænset til kun få varer og tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 15.12.2011, Mövenpick mod KHIM (PASSIONATELY SWISS), T-377/09, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:753, præmis 41).
25

For det tredje fremgår det også af sagens akter, at den anden part ved sagen for appelkammeret, Abercrombie & Fitch Europe, i sine bemærkninger til den af sagsøgeren indbragte klage for appelkammeret har påstået, at denne ikke var behørigt repræsenteret for appelkammeret, bl.a. på grund af at der ikke fandtes en regulær kommerciel virksomhed i Tyskland. Til støtte for denne påstand gjorde Abercrombie & Fitch gældende, at sagsøgeren, hvis hjemsted og registrerede kontor befandt sig uden for Tyskland, under anvendelse af bestemmelserne i § 13 i Handelsgesetzbuch (den tyske handelslovgivning) var forpligtet til at lade sig registrere ved den ansvarlige ret ved selskabets hovedsæde, for så vidt som denne ønskede at drive en kommerciel virksomhed, hvilket selskabet ikke havde gjort. For at underbygge sine påstande vedlagde Abercrombie & Fitch Europe for det første et uddrag af Gemeinsames Registerportal der Länder (de tyske delstaters fælles registerportal), hvoraf det fremgik, at der ikke var registreret nogen kommerciel virksomhed i Tyskland, der indeholdt termerne »sun cali«, og for det andet et uddrag af handelsregisteret for München, der bekræftede registreringen af en kommerciel virksomhed med firmanavnet SUN CALI Inc som enkeltmandsvirksomhed i navnet på dén ansatte, der repræsenterede sagsøgeren for appelkammeret, og som ligeledes var virksomhedens administrerende direktør.