ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal ligebehandlingsprincippet, der også kommer til udtryk i artikel 12, 43 og 48 EF, og det fællesskabsretlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet fortolkes således, at de for offentlige myndigheder heraf udledte gennemsigtighedsforpligtelser, om at sikre tildelingen af tjenesteydelseskoncessioner en passende grad af offentlighed, der gør det muligt at åbne koncessionen på tjenesteydelser for konkurrence og at efterprøve, at udbudsproceduren gennemføres upartisk (jf. Domstolens domme af 7.12.2000, sag C-324/98, Telaustria, præmis 60-62, af 21.7.2005, sag C-231/03, Coname, præmis 17-22, af 13.10.2005, sag C-458/03, Parking Brixen, præmis 46-50, af 6.4.2006, sag C-410/04, ANAV, præmis 21, og af 13.9.2007, sag C-260/04, Kommissionen mod Italien, præmis 24), påbyder den nationale ret at sikre den fravalgte bydende en ret til at kræve, at en forestående tilsidesættelse af disse forpligtelser undlades og/eller til at kræve, at fortsættelsen af en sådan tilsidesættelse undlades?
2)

Kan der alene foreligge »konkurrencefordrejning af en vis betydning«, som omhandlet i artikel 4, stk. 5, fjerde afsnit, jf. andet afsnit, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, såfremt den omstændighed, at et offentligretligt organ er fritaget for afgift, fører til konkurrencefordrejning af en vis betydning til skade for konkurrerende privatretlige virksomheder, der er afgiftspligtige, eller ligeledes såfremt den omstændighed, at et offentligretligt organ er fritaget for afgift, fører til konkurrencefordrejning af en vis betydning til skade for dette organ?
1)

Når en borger i en medlemsstat, som påberåber sig et kvalifikationsbevis, der som sådan falder ind under anvendelsesområdet for direktiv 89/48/EØF, er blevet ansat hos en offentligretlig juridisk person og udøver et i værtsmedlemsstaten lovreguleret erhverv med en tidsubegrænset, privatretlig ansættelseskontrakt samt har haft en karrieremæssig og lønmæssig udvikling svarende til dette kvalifikationsbevis, har de kompetente myndigheder da senere mulighed for i medfør af bestemmelserne i direktivets artikel 1, 2, 3 og 4, fortolket i lyset af artikel 149 og 150 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, at udelukke vedkommende fra at udøve sine faglige rettigheder, da det ikke er muligt at anerkende det påberåbte kvalifikationsbevis som akademisk ligeværdigt med det kvalifikationsbevis, der kræves med henblik på indplacering i en stillingskategori og på et løntrin svarende til dette kvalifikationsbevis, alene af den grund, at kvalifikationsbeviset er blevet udstedt af oprindelsesmedlemsstatens myndigheder efter studier, som delvist blev gennemført inden for rammerne af en certificeringsaftale i værtsmedlemsstaten og ved et institut, som frit udøver virksomhed i værtsmedlemsstaten, men som imidlertid ikke er anerkendt som uddannelsesinstitution i denne medlemsstat i kraft af en generel bestemmelse i medlemsstatens lovgivning?
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og eftersom der i national ret allerede før direktiv 1999/70/EF's ikrafttræden har eksisteret retsregler med tilsvarende virkning som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1, såsom den i hovedsagen omtvistede artikel 8, stk. 3, i lov nr. 2112/1920, er det da en utilladelig forringelse af det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i national ret, jf. rammeaftalens § 8, stk. 1 og 3, hvis der indføres retsregler, som er begrundet i anvendelsen af rammeaftalen, såsom den i hovedsagen omtvistede artikel 11 i præsidentdekret nr. 164/2004: a) når de pågældende retsregler til gennemførelse af rammeaftalen er indført efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktiv 1999/70/EF, men deres tidsmæssige anvendelsesområde, kun omfatter tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og -forhold, som løb indtil dekretets ikrafttræden eller udløb en vis tid inden dekretets ikrafttræden, men efter udløbet af fristen for gennemførelse af direktivet, mens anvendelsesområdet for de tidligere eksisterende tilsvarende retsregler ikke har nogen tidsmæssig begrænsning og omfatter alle de tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der var indgået, som løb eller var udløbet på tidspunktet for direktivets ikrafttræden og ved udløbet af fristen for dets gennemførelse? b) når anvendelsesområdet for de pågældende retsregler til gennemførelse af rammeaftalen kun omfatter tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og -forhold, som for at kunne anses for flere på hinanden følgende i de pågældende reglers forstand skal opfylde følgende kumulative betingelser: (i) der må højst være forløbet tre måneder mellem dem, og derudover (ii) skal de have en samlet varighed på 24 måneder før de pågældende reglers ikrafttræden, uanset antallet af fornyelser af kontrakterne, eller den samlede beskæftigelsestid på grundlag af kontrakterne skal have været på mindst 18 måneder inden for en periode på 24 måneder fra den oprindelige kontrakt, forudsat at der er mindst tre fornyelser ud over den oprindelige kontrakt, hvorimod de tidligere eksisterende tilsvarende retsregler ikke stiller sådanne betingelser, men omfatter samtlige (på hinanden følgende) tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, uden hensyn til en samlet mindstebeskæftigelsestid og et mindsteantal fornyelser? c) når de pågældende retsregler til gennemførelse af rammeaftalen bestemmer som en retsvirkning, der skal beskytte arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og forhindre misbrug i den forstand, hvori udtrykket »tidsbegrænset ansættelse« er anvendt i rammeaftalen, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter skal kvalificeres som tidsubegrænsede fremover (ex nunc), mens de tidligere eksisterende tilsvarende retsregler bestemmer, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter skal kvalificeres som tidsubegrænsede fra tidspunktet for indgåelsen af de oprindelige kontrakter (ex tunc)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Diikitiko Efetio Thessalonikis (Grækenland) den 28. april 2008 — Maria Kastrinaki mod Panepistimiako Geniko Nosokomio Thessalonikis ACHEPA

(Sag C-186/08)

(2008/C 171/39)

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Diikitiko Efetio Thessalonikis

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Maria Kastrinaki

Sagsøgt: Panepistimiako Geniko Nosokomio Thessalonikis ACHEPA

Præjudicielt spørgsmål

Har de kompetente myndigheder mulighed for i medfør af bestemmelserne i direktiv 89/48/EØF, som gennemført i græsk ret ved tværministeriel afgørelse nr. A4/4112/247/1992, fortolket i lyset af artikel 39, stk. 1, artikel 40, stk. 1, artikel 43, artikel 47, stk. 1, artikel 49 og 55 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, at nægte en borger i en medlemsstat, som er indehaver af et eksamensbevis, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 89/48/EØF, og som er ansat hos en offentligretlig juridisk person med en tidsubegrænset, privatretlig ansættelseskontrakt, og som af myndighederne i oprindelsesmedlemsstaten har fået autorisation til at benytte den faglige titel og af myndighederne i værtsmedlemsstaten autorisation til at udøve dette erhverv i medfør af bestemmelserne i direktiv 89/48/EØF, som gennemført i græsk ret ved tværministeriel afgørelse nr. A4/4112/247/1992, den tjenstlige og lønmæssige udvikling, der er knyttet til fastansættelse i en normeret stilling som offentlig ansat i kategorien videregående uddannelse og på et løntrin svarende til denne kategori, da det ikke er muligt at anerkende oprindelsesmedlemsstatens eksamensbevis for universitetsstudier, eftersom en del af studierne er blevet gennemført i værtsmedlemsstaten i henhold til en certificeringsaftale med en privat uddannelsesinstitution, der ikke er anerkendt som uddannelsesinstitution i denne stat?
4)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og eftersom der i national ret allerede før direktiv 1999/70/EF's ikrafttræden har eksisteret retsregler med tilsvarende virkning som omhandlet i § 5, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset arbejde, som udgør en uadskillelig del af direktivet, såsom den i hovedsagen omtvistede artikel 8, stk. 3, i lov nr. 2112/1920, er det da en utilladelig forringelse i den nationale lovgivning af det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse, jf. rammeaftalens § 8, stk. 1 og 3, når den græske lovgiver ved gennemførelsen af det nævnte direktiv har valgt for det første at lade de tilfælde af misbrug, hvor arbejdstageren kun har indgået én tidsbegrænset ansættelseskontrakt, som i virkeligheden går ud på, at den ansattes arbejde skal dække ikke midlertidige eller ekstraordinære eller uopsættelige behov, men derimod »faste og varige« behov, ligge uden for præsidentdekret nr. 164/2004's beskyttelsesområde, og for det andet har undladt at indføre en tilsvarende, effektiv foranstaltning, der er særligt møntet på sådanne tilfælde og har retsvirkning for beskyttelsen af arbejdstagerne mod denne særlige form for misbrug, ud over den generelle beskyttelse, som er en fast bestanddel af den almindelige arbejdsret inden for græsk lovgivning i ethvert tilfælde, hvor der præsteres arbejde på grundlag af en ugyldig kontrakt, uafhængigt af, om der foreligger misbrug i rammeaftalens forstand, og som omfatter arbejdstagerens krav på at få udbetalt løn og afskedigelsesgodtgørelse, hvad enten han har arbejdet på grundlag af en gyldig kontrakt eller ikke, idet det tages i betragtning, a) at der i national ret er fastsat en forpligtelse til at betale løn og afskedigelsesgodtgørelse i ethvert ansættelsesforhold, en forpligtelse, der ikke tager specielt sigte på at forhindre misbrug i rammeaftalens forstand, og b) at anvendelsen af de før direktivets ikrafttræden eksisterende retsregler med tilsvarende virkning har den retsvirkning, at (blot én enkelt) tidsbegrænset ansættelseskontrakt skal anerkendes som tidsubegrænset?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/28

Sag anlagt den 15. maj 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-200/08)

(2008/C 171/43)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved A. Bordes og H. Støvlbæk, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 39, 43 og 49 samt artikel 6 i direktiv 92/51/EØF (1), idet den har nægtet tyske og britiske snowboardinstruktører at undervise i denne ene disciplin i Frankrig, og idet den i bekendtgørelse af 4. maj 1995 som ændret har undladt at nævne diplomer som snowboardinstruktør opnået i andre medlemsstater.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Mens ski- og snowboardundervisning i flere medlemsstater kan varetages af instruktører, som har gennemført særlige uddannelser, kan snowboardundervisning i Frankrig kun varetages af skiinstruktører.

Sagsøgeren er af den opfattelse, at nægtelsen af at give adgang til erhvervet som snowboardinstruktør ikke kan begrundes under henvisning til de grundlæggende principper om den frie bevægelighed for personer, den frie udveksling af tjenesteydelser og etableringsretten. Det er desuden Kommissionens opfattelse, at de fire kumulative undtagelsesbetingelser, som i henhold til Domstolens praksis kan berettige en eventuel begrænsning af disse principper — forbud mod forskelsbehandling, tvingende alment hensyn, hvorvidt den pågældende foranstaltning er egnet med henblik på virkeliggørelsen af det tilstræbte mål og inddragelse af proportionalitetsprincippet — ikke er opfyldt.

(1) Rådets direktiv 92/51/EØF af 18.6.1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF (EFT L 209, s. 25).
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige lov og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Spanien) den 15. april 2008 — Real Sociedad de Fútbol S.A.D. og Nihat Kahveci mod Consejo Superior de Deportes og Real Federación Española de Fútbol

(Sag C-152/08)

(2008/C 171/28)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Real Sociedad de Fútbol S.A.D. og Nihat Kahveci

Sagsøgte: Consejo Superior de Deportes og Real Federación Española de Fútbol

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 37 i [tillægsprotokollen af 23. november 1970 (1) til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet (2), vedtaget af EØF-Rådet den 23. december 1963 ved afgørelse 64/732/EØF] til hinder for, at et sportsforbund på en professionel sportsudøver af tyrkisk nationalitet, der har indgået en lovlig kontrakt med en spansk fodboldklub, anvender en regel, hvorefter klubberne i kampe på nationalt plan kun kan anvende et begrænset antal spillere fra tredjelande, som ikke er omfattet af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde?

(1) Tillægsprotokol undertegnet den 23.11.1970 i Bruxelles og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72 af 19.12.1972 (Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 581).

(2) Aftale om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet undertegnet den 12.9.1963 i Ankara og indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23.12.1963 (Samling af Aftaler indgået af De Europæiske Fællesskaber, bind 3, s. 541).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/14

Sag anlagt den 8. april 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Republikken Finland

(Sag C-144/08)

(2008/C 171/24)

Processprog: finsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved I. Koskinen og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 83/182/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Fællesskabet ved midlertidig indførsel af visse transportmidler (1), idet den med henblik på en eventuel afgiftsfritagelse i forbindelse med midlertidig indførsel af visse transportmidler har anvendt en ufuldstændig definition af begrebet sædvanligt opholdssted.

— Republikken Finland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med henblik på en eventuel afgiftsfritagelse indeholder artikel 7, stk. 1, i direktiv 83/182/EF en bestemmelse, hvorefter det er det sædvanlige opholdssted, som bestemmer, hvis medlemsstats lovgivning om midlertidig indførsel transportmidlet falder ind under, og hvilken medlemsstat, som er berettiget til at opkræve afgift af det pågældende transportmiddel. I artikel 7, stk. 1, i direktiv 83/182/EF er fastsat nogle undtagelser til hovedreglen om, at det sædvanlige opholdssted er det sted, hvor en person opholder sig i mindst 185 dage pr. år. Navnlig fastsættes det i artikel 7, stk. 1, andet afsnit, at en person, som ikke har et erhvervsmæssigt og privat tilhørsforhold til samme sted, og som derfor er nødsaget til skiftevis at tage ophold på forskellige steder i to eller flere medlemsstater, dog anses for at have sædvanlig opholdssted på stedet for det private tilhørsforhold på betingelse af, at den pågældende regelmæssigt vender tilbage hertil. Det fastsættes dog udtrykkeligt, at denne betingelse ikke kræves opfyldt, når den pågældende opholder sig i en medlemsstat med henblik på udførelse af en arbejdsopgave af bestemt varighed.

De finske retsforskrifter fastsætter imidlertid en sådan betingelse om regelmæssig tilbagevenden, når en person opholder sig i Finland med henblik på udførelse af en arbejdsopgave af bestemt varighed. Derfor har Finland ikke gennemført artikel 7, stk. 1, i direktiv 83/182/EF korrekt i national ret.

(1) EFT L 105, s. 59.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/24

Sag anlagt den 25. april 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-171/08)

(2008/C 171/36)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved E. Montaguti, P. Guerra Andrade og M. Telles Romão, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF og 43 EF ved at opretholde særlige rettigheder for staten og andre offentlige enheder i Portugal Telecom S.A., hvilke er tildelt i tilknytning til særlige aktier (golden shares), som staten ejer i Portugal Telecom S.A.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den portugisiske stat ejer 500 særlige aktier (golden shares) i Portugal Telecom S.A. (PT). Disse aktier giver staten vetoret ved valg af præsidiet for generalforsamlingen, valg af formanden for revisionskomiteen og selskabets officielle revisor, ved beslutninger om anvendelse af årets resultat, ved vedtægtsændringer, kapitalforhøjelser, begrænsning eller ophævelse af retentionsret, emission af obligationer eller andre værdipapirer, fastsættelse af generelle mål og grundlæggende principper for selskabets politikker, fastlæggelse af de generelle principper for selskabets deltagelse i andre selskaber, vedrørende tilladelse til ændring af selskabets sæde, tilladelse til at aktier, som repræsenterer mere end 10 % af selskabskapitalen, erhverves af aktionærer, der direkte eller indirekte udøver konkurrerende virksomhed med selskaber, som PT kontrollerer. Desuden giver de vetoret hvad angår en tredjedel af det samlede antal medlemmer, som vælges til bestyrelsen, herunder altid bestyrelsesformanden.

Kommissionen finder, at denne vetoret udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser og for etableringsfriheden. Foranstaltningerne udgør en hindring for direkte investeringer i PT, porteføljeinvesteringer og for udøvelse af etableringsfriheden.

Ovennævnte særlige rettigheder for staten er statslige foranstaltninger, eftersom de særlige aktier ikke er fremkommet ved en almindelig anvendelse af de selskabsretlige regler.

De nævnte golden shares kan ikke begrundes i lovlige hensyn af almen interesse, og navnlig ikke i de hensyn, som den portugisiske stat har påberåbt sig, nemlig den offentlige sikkerhed og orden, kabel- og kobbernettets bevarelse og PT's fortsatte virksomhed i grossist- og detailhandelsleddene, hensynet til koncession af offentlige tjenester, til modellen for regulering af markedet for telekommunikation samt risikoen for forstyrrelser på kapitalmarkedet.

Under alle omstændigheder har den portugisiske stat ikke overholdt proportionalitetsprincippet, eftersom de omhandlede foranstaltninger ikke er egnede til at sikre virkeliggørelsen af de mål, som forfølges, og går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 17 i Rådets direktiv 2003/81/EF af 29. april 2004 om udstedelse af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere, der har været ofre for menneskehandel, eller som er indrejst som led i ulovlig indvandring, og som samarbejder med de kompetente myndigheder (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
4.

I modsætning hertil finder Kommissionen, at de ydelser, som registradores leverer til de selvstyrende regioner, skal pålægges moms i medfør af hovedreglen i sjette direktivs artikel 2. Dette resultat begrundes med, at registradores-liquidadores handler som erhvervsdrivende, der selvstændigt og uafhængigt leder deres personalemæssige og materielle ressourcer med henblik på at levere tjenesteydelser, således som det kræves i medfør af nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, og at de i dette tilfælde ikke befinder sig i et underordnelses- eller afhængighedsforhold af en sådan karakter, at det opfylder de væsentlige kriterier for at antage, at de omhandlede ydelser leveres af en tjenestemand til en administration, som han er en del af, hvorfor de ikke er pålagt moms. En registrador-liquidador er hverken et administrativt organ under den selvstyrende region eller en integreret eller intern del heraf, men en selvstændig og særskilt person, som den selvstyrende region indgår en kontrakt med om levering af en tjenesteydelse mod betaling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 171/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 16. april 2008 — E.H.A. Passenheim-van Schoot, anden part i sagen: Staatssecretaris van Financiën

(Sag C-157/08)

(2008/C 171/30)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.H.A. Passenheim-van Schoot

Anden part i sagen: Staatssecretaris van Financiën

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 EF og 56 EF fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat, i tilfælde hvor (indtægter fra) udenlandske opsparede midler skjules for medlemsstatens skattemyndigheder, kan anvende en retsforskrift, der som kompensation for manglende effektive kontrolmuligheder hvad angår udenlandske midler fastsætter en frist for efteropkrævning på 12 år, mens der for (indtægter fra) opsparede midler, som befinder sig på det nationale område, hvor der er effektive kontrolmuligheder, gælder en frist for efteropkrævning på 5 år?
—

Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
6)

Skal forbuddet mod prøvelse af kompetencen for retten i domsstaten i artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 fortolkes således, at den nationale ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om anerkendelse eller ikke-anerkendelse af en afgørelse fra en udenlandsk ret, og som ikke kan efterprøve kompetencen for retten i domsstaten, eller ikke har fundet andre grunde til ikke-anerkendelse i henhold til artikel 23 i forordning nr. 2201/2003, er forpligtet til at anerkende retten i domsstatens afgørelse om, at barnet skal tilbagegives, hvis retten i domsstaten ikke har iagttaget de procedurer, der er foreskrevet i forordningen, da den traf afgørelse vedrørende barnets tilbagegivelse?
3.

Såfremt spørgsmål 2.1. eller 2.2. besvares benægtende, spørges: Er § 10, stk. 6, i 1. RGG — hvorefter pensionsydelser for gifte pensionsmodtagere, som ikke vedvarende lever adskilt, beregnes under fiktiv anvendelse af skatteklasse III/0 (der er fordelagtigere for skattepligtige), hvorimod pensionsydelserne for alle andre pensionsmodtagere beregnes under fiktiv anvendelse af skatteklasse I (som er ufordelagtigere for skattepligtige) — i strid med direktivets artikel 1, jf. artikel 2 og artikel 3, stk. 1, litra c), i forhold til en pensionsmodtager, som lever i registreret partnerskab med en person af samme køn og ikke lever vedvarende adskilt fra denne?