Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – søgsmålsinteresse – bedømmelse af den retlige interesse på tidspunktet for sagens anlæg – den anfægtede retsakts udløb under sagens behandling – retsakt, der har været lagt til grund for nationale sanktionsforanstaltninger over for sagsøgeren – opretholdelse af søgsmålsinteressen

(Art. 203, stk. 4, EF)

2. Retspleje – retsakt, der under sagens behandling ophæver og erstatter den anfægtede retsakt – begæring om tilladelse til ændring af påstandene om annullation

(Art. 230, stk. 5, EF; Rettens procesreglement, art. 111 og 113)

3. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – mulighed for at være individuelt berørt af en almengyldig bestemmelse – betingelser – klassificering i henhold til direktiv 2004/73 af et stof som et farligt stof

(Art. 230, stk. 4, EF; Rådets direktiv 67/548; Kommissionens direktiv 2004/73)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – påstand om erstatning på grundlag af ulovlig klassificering i henhold til direktiv 2004/73 af et stof som et farligt stof

(Art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. En appellants søgsmålsinteresse skal for så vidt angår sagens genstand foreligge på tidspunktet for sagens anlæggelse, idet sagen i modsat fald afvises. Sagens genstand skal som søgsmålsinteressen bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel. Den omstændighed, at den anfægtede retsakt udløber under den verserende sag, medfører ikke i sig selv en forpligtelse for Unionens retsinstanser til at fastslå, at det er ufornødent at træffe afgørelse som følge af, at sagen mangler genstand, eller som følge af manglende søgsmålsinteresse på tidspunktet for afsigelse af dommen.

I forbindelse med et annullationssøgsmål – når den retsakt, der påstås annulleret, allerede har affødt bindende retsvirkninger på nationalt plan, og når kun en annullationsdom har virkning ex tunc ved at fjerne den omhandlede retsakt fra Unionens retsorden med tilbagevirkende kraft, som om den aldrig havde eksisteret – er alene en konstatering af, at den nævnte retsakt er ophævet eller ugyldig, eller endog at den er retsstridig, inden for rammerne af et erstatningssøgsmål ikke tilstrækkelig til at beskytte den sagsøger, der har nedlagt påstand om annullation af den pågældende retsakt, mod de nationale sanktionsforanstaltninger, der træffes over for sagsøgeren, og hvis retlige grundlag udgøres af de nationale bestemmelser, som den pågældende medlemsstat har udstedt for at opfylde forpligtelsen til at gennemføre den anfægtede retsakt, eftersom sådanne konstateringer, til forskel fra en annullationsdom, principielt kun har en virkning ex nunc, som er begrænset til erstatningssøgsmålet, og som ikke med tilbagevirkende kraft fjerner retsgrundlaget for foranstaltningerne.

(jf. præmis 84 og 86-89)

2. En retsakt, der under en sag erstattes af en anden med samme genstand, må betragtes som et nyt element, der gør det muligt for sagsøgeren at ændre sine påstande og anbringender. Imidlertid ville en ændring af annullationspåstandene efter udløbet af den frist til at indbringe klage, som er fastsat i artikel 230, stk. 5, EF, være uforenelig med denne bestemmelse. I overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet og princippet om retssubjekternes lighed for loven fastlægges der nemlig i artikel 230, stk. 5, EF en ufravigelig søgsmålsfrist, som er fast og absolut, og som ikke kan forlænges. Enhver undtagelse fra eller forlængelse af denne frist, der indrømmes af Unionens retsinstanser – selv hvis parterne enstemmigt har givet deres samtykke til den – ville derfor stride imod bestemmelsens entydige ordlyd og systematik og traktatgivernes hensigt. Desuden kan de ufravigelige forudsætninger, der er fastsat i artikel 111 og 113 i Rettens procesreglement, og hvorefter Retten skal afvise såvel et annullationssøgsmål som en begæring om tilladelse til at ændre annullationspåstandene, ikke fortolkes indskrænkende, da dette i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om retssubjekternes lighed for loven kunne åbne mulighed for omgåelse af de tvingende forskrifter i traktaten for bl.a. søgsmålsfrister.

Derfor er en anmodning om tilladelse til at ændre påstandene, når sagsøgeren enten med overlæg eller uagtsomt har undladt at indbringe annullationssøgsmål til prøvelse af den under sagen omhandlede retsakt eller at anmode om tilladelse til at foretage en dertil svarende ændring af annullationspåstandene inden udløbet af den herfor fastsatte søgsmålsfrist, på trods af at den pågældende klart havde mulighed for at gøre det, og at det med rimelighed kunne kræves af ham, fremsat for sent og må afvises. Den omstændighed, at den allerede anlagte sag blev udsat i medfør af artikel 77, litra a), og artikel 79, stk. 1, første afsnit, i Rettens procesreglement, da den i sagen omhandlede retsakt blev offentliggjort, er irrelevant, idet udsættelsen ikke kunne have nogen betydning for forløbet af den klagefrist, hvortil der henvises i artikel 230, stk. 5, EF.

(jf. præmis 94-97)

3. Det forhold, at en bestemmelse på grund af sin art og rækkevidde er almengyldig, idet den gælder for de pågældende erhvervsdrivende i almindelighed, udelukker imidlertid ikke i sig selv, at den også kan berøre visse af dem individuelt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 230, stk. 4, EF. Når en beslutning således berører en gruppe personer, som var identificerede eller kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten og på grundlag af kriterier, som er specifikke for medlemmerne af denne gruppe, kan disse antages at være individuelt berørt af denne retsakt, da de indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende. Den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, indebærer imidlertid ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt.

Den omstændighed, at en sagsøger deltog i den procedure, der med direktiv 2004/73 om 29. tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 67/548 om tilnærmelse af lovgivning om klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer førte til vedtagelsen af klassificering af n-propylbromid som et meget brandfarligt og reproduktionstoksisk stof, er ikke tilstrækkelig til – i mangel af processuelle garantier i de relevante bestemmelser til beskyttelse af sagsøgeren – at kunne påvise, at denne har ret til at indbringe søgsmål til prøvelse af det anfægtede direktiv. På det grundlag kan sagsøgeren ikke hævde at være individualiseret i relation til den anfægtede foranstaltning, så meget desto mere når sagsøgeren hverken har givet anledning til den oprindelige klassificering af det omhandlede stof eller den, der foretages i direktiv 2004/73.

Betingelserne for at fastslå, at der består en sluttet gruppe erhvervsdrivende, der er berørt af den nævnte klassificering, er klart ikke opfyldt, heller ikke i mangel af nærmere oplysninger om de pågældende erhvervsdrivendes identitet, antal og situation, herunder navnlig om de har en position på markedet eller besidder sammenlignelige forud eksisterende rettigheder, og om de rammes af negative virkninger, der kan sammenlignes med dem, der har ramt sagsøgeren.

Endvidere er det ikke tilstrækkeligt, at visse erhvervsdrivende påvirkes økonomisk af en generel retsakt i højere grad end andre for at individualisere dem, sammenlignet med disse andre erhvervsdrivende, såfremt retsakten finder anvendelse på en objektivt bestemt situation. Den omstændighed, at en sagsøger kan miste en vigtig indtægtskilde som følge af nye bestemmelser, beviser ikke i sig selv, at den pågældende befinder sig i en særlig situation, og er ikke tilstrækkelig til at påvise, at de nævnte bestemmelser tager sigte på sagsøgeren individuelt, idet denne skal bevise, at der foreligger omstændigheder, som gør det muligt at anse det tab, som angiveligt er lidt, for at kunne individualisere sagsøgeren i forhold til alle andre erhvervsdrivende, der berøres af bestemmelserne på samme måde som denne. Muligheden for, at sagsøgerne lider et væsentligt økonomisk tab som følge af ikrafttrædelsen og gennemførelsen af den anfægtede klassifikation, kan følgelig ikke i sig selv begrunde, at det fastslås, at de er individuelt berørt. På samme måde er sagsøgeren heller ikke individualiseret alene af den grund, at han har koncentreret sin produktion om ét stof, idet der er andre erhvervsdrivende, hvis antal og identitet ikke er oplyst, som er berørt af de nævnte bestemmelser, og hvor denne gruppe erhvervsdrivende endda kan ændre sig efter ikrafttrædelsen af den anfægtede klassificering, der berører deres produkter på samme måde som sagsøgerens produkt.

Endvidere kan en sagsøgers forud eksisterende rettighed, der bygger på den eksklusive licens til udnyttelse af en patenteret opfindelse, som vedrører et produkt indeholdende det nævnte stof, heller ikke individualisere denne som adressat for det anfægtede direktiv. Den omstændighed, at der findes en erhvervet eller subjektiv ret, herunder en ejendomsret, hvis rækkevidde eller udøvelse potentielt påvirkes af den nævnte klassificering, kan nemlig ikke som sådan individualisere indehaveren af den nævnte ret, navnlig når andre erhvervsdrivende kan have tilsvarende rettigheder og følgelig kan befinde sig i den samme situation som denne indehaver.

(jf. præmis 101, 103, 104, 106, 109-112, 114 og 116)

4. Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold for dets organers ulovlige adfærd som omhandlet i artikel 288, stk. 2, EF forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, der lægges institutionerne til last, er retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er årsagsforbindelse mellem denne adfærd og det påståede tab. Henset til disse betingelsers kumulative karakter skal sagsøgte i det hele frifindes, når blot en af disse betingelser ikke er opfyldt.

Da der i denne henseende er tale om en erstatningspåstand på grundlag af den – ved direktiv 2004/73 om 29. tilpasning til den tekniske udvikling af direktiv 67/548 om tilnærmelse af lovgivning om klassificering, emballering og etikettering af farlige stoffer – ulovlige klassificering af n-propylbromid som et meget brandfarligt og reproduktionstoksisk stof, kan spørgsmålet om ulovlighed ikke fastslås, idet Domstolen i en tidligere dom på baggrund af de præjudicielle spørgsmål, den var blevet forelagt, forkastede de klagepunkter, som havde til formål at anfægte gyldigheden af den anfægtede klassificering, og som sagsøgeren i det væsentlige har gentaget i sin erstatningspåstand. Når genstanden for en sag ved Retten for en stor dels vedkommende er sammenfaldende med genstanden for en anden sag, der har været forelagt for Domstolen, når såvel sagsøgeren som den sagsøgte institution har deltaget i de to procedurer, når den retsakt, hvis gyldighed er blevet anfægtet, er den samme, når de klagepunkter, der er blevet fremført med henblik på, at den annulleres eller erklæres for ugyldig, i det væsentlige er de samme, og når Domstolen har bekræftet retmæssigheden af den anfægtede retsakt, tilkommer det ikke Retten at anfægte denne vurdering.

(jf. præmis 122, 123, 137 og 138)