ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

På denne baggrund har Krajský súd de Bratislava (retten for regionen Bratislava) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål: »Skal formålene med og principperne i direktiv 2003/87/EF […], dvs. (i) formålet om at reducere emissioner takket være teknologiske fremskridt (artikel 1 samt 2. og 20. betragtning), (ii) formålet om at bevare den økonomiske udvikling og det indre markeds integritet samt undgå konkurrencefordrejninger (5. og 7. betragtning), (iii) formålet om at sikre finansielt og økonomisk gunstige betingelser for reduktion af emissioner (artikel 1), retssikkerhedsprincippet i forhold til driftsledere som defineret i artikel 3, litra f), henset til, at driftsledere i overensstemmelse med artikel 9 [i direktiv 2003/87] har ret til at forvente, at den nationale tildelingsplan ikke ændres senere end 18 måneder inden begyndelsen af den pågældende periode (dvs. fra den 30.6.2006 med hensyn til perioden fra 2008 til 2012), (iv) kravet om gratis tildeling af emissionskvoter (artikel 10), og (v) retten for de i artikel 13, stk. 3, andet afsnit, [i direktiv 2003/87], omhandlede personer til at få udstedt emissionskvoter til erstatning af kvoter, som disse havde, men som medlemsstaterne [ikke] har annulleret i overensstemmelse med artikel 13, stk. 3, første afsnit, [i direktiv 2003/87], fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats nationale lovgivning, hvorefter driftsledere som defineret i direktivets artikel 3, litra f), der er afgiftspligtige i denne medlemsstat, skal betale en særlig afgift, (i) hvis retsgrundlag består i, at afgiften pålægges forvaltningen af emissionskvoter (i tilfælde af manglende brug og salg) uden at tage højde for, om driftslederen i kraft heraf opnår en fordel, (ii) såfremt disse emissionskvoter er blevet tildelt disse driftsledere på grundlag af den nationale tildelingsplan, som medlemsstaten har fremlagt for Europa-Kommissionen for perioden fra 2008 til 2012 i overensstemmelse med artikel 9 [i direktiv 2003/87] (dvs. at denne plan er blevet forelagt Europa-Kommissionen og medlemsstaterne i henhold til […] artikel 9, stk. 1, [i direktiv 2003/87] og ikke er blevet afvist af Europa-Kommissionen i medfør af […] artikel 9, stk. 3), [i direktiv 2003/87]), idet planen i henhold til direktivets artikel 10 fastsætter, at for den femårsperiode, der begynder den 1. januar 2008, tildeles 100% af kvoterne gratis, (iv) hvor satsen for denne afgift svarer til 80% af afgiftsgrundlaget for afgiften på emissionskvoter, hvilket fastsættes ud fra summen af det resultat, der fremkommer ved at multiplicere de overførte (solgte) emissionskvoter i hver kalendermåned med emissionskvoternes gennemsnitlige markedspris i kalendermåneden forud for den måned, hvor overdragelsen er sket, og det resultat, der fremkommer ved at multiplicere de ubrugte emissionskvoter med emissionskvoternes gennemsnitlige markedspris i det pågældende kalenderår, og (v) hvor de gennemsnitlige markedspriser beregnes som det simple aritmetiske gennemsnit af priserne for dagens sidste børstransaktion (dvs. at afgiften ikke afhænger af emissionskvoternes faktiske salgspris)?«
55

Ifølge fast retspraksis skal der sondres mellem den forskellige behandling, der er tilladt ifølge artikel 65, stk. 1, litra a), TEUF, og forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til artikel 65, stk. 3, TEUF. Det er en betingelse for at anse en national skattelovgivning som den omtvistede for at være forenelig med EUF-traktatens bestemmelser om frie kapitalbevægelser, at den omhandlede forskelsbehandling vedrører situationer, der ikke er objektivt sammenlignelige, eller at den er begrundet på grund af et tvingende alment hensyn (jf. i denne retning dom af 3.9.2014, Kommissionen mod Spanien, C-127/12, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2130, præmis 73, af 11.9.2014, Verest og Gerards, C-489/13, EU:C:2014:2210, præmis 28, og af 17.9.2015, Miljoen m.fl., C-10/14, C-14/14 og C-17/14, EU:C:2015:608, præmis 64).
51

Det følger af det ovenstående, at artikel 28 TEUF og 30 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter beregningsgrundlaget for bidrag, der opkræves på grundlag af selskabers årlige omsætning, for så vidt som sidstnævnte er lig med eller overstiger et bestemt beløb, beregnes under hensyntagen til værdien af de varer, som overføres af en afgiftspligtig person eller for dennes regning fra denne medlemsstat til en anden EU-medlemsstat til brug for den pågældendes virksomhed, idet denne værdi medregnes i forbindelse med den nævnte overførsel, selv om de samme varers værdi alene medregnes i det nævnte beregningsgrundlag, når disse varer overføres af den afgiftspligtige eller for dennes regning på den pågældende medlemsstats område til brug for den pågældendes virksomhed, når de efterfølgende er blevet solgt, forudsat at: – varernes værdi for det første ikke på ny medregnes i det nævnte beregningsgrundlag i forbindelse med det efterfølgende salg i denne medlemsstat – varernes værdi for det andet fratrækkes i det nævnte beregningsgrundlag, når disse varer ikke påtænkes solgt i den anden medlemsstat eller igen er blevet overført til oprindelsesmedlemsstaten uden at være blevet solgt, og – de fordele, som opnås ved anvendelsen af provenuet af de nævnte bidrag, for det tredje ikke fuldstændig opvejer den afgiftsbyrde, som påhviler de indenlandske varer, der afsættes på hjemmemarkedet, i forbindelse med, at de bringes i omsætning, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Skal artikel 3, stk. 1, litra a), i [direktiv 2008/120], sammenholdt med direktivets artikel 12, fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 8, stk. 1, i kongeligt dekret nr. 4/2014 […], som undergiver anvendelsen af udtrykket »ibérico« på varer, som forarbejdes eller markedsføres i Spanien, den betingelse, at opdrættere af svin af den iberiske race i intensive »de cebo«-bedrifter udvider det samlede minimumsgulvareal for hvert dyr på mere end 110 kg i levende vægt til 2 m2, selv om formålet med den nationale bestemmelse er at forbedre kvaliteten af varerne og ikke specifikt at forbedre beskyttelsen af svin?

Såfremt det ovenstående spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 12 i direktiv [2008/120], sammenholdt med artikel 34 [TEUF] og 35 [TEUF], da fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 8, stk. 1, i kongeligt dekret nr. 4/201[4], der kræver af producenter i andre medlemsstater – med det formål at forbedre kvaliteten af varer, der forarbejdes og markedsføres i Spanien, og ikke at forbedre beskyttelsen af svin – at de opfylder de samme betingelser for dyreopdræt, som kræves af spanske producenter, for at de varer, som hidrører fra de førstnævnte producenters svin, kan forsynes med de varebetegnelser, der er fastsat i nævnte kongelige dekret?
42

Hvad angår transaktionen i form af den i hovedsagen omhandlede levering af fast ejendom skal en sådan transaktion anses for at være momspligtig, hvis det viser sig, at denne ejendom, hvortil ejendomsretten overdrages af Polfarmex som modydelse for den påtænkte »inddragelse«, er et gode anvendt til dette selskabs »økonomiske virksomhed« i bred forstand, således som fastlagt i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 38 og 39, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Den blotte omstændighed, at denne overdragelse af ejendomsret sker som betaling for aktier, og at denne transaktion indgår i sammenhæng med en omstrukturering af Polfarmex, kan i denne henseende ikke føre til, at en sådan levering af fast ejendom anses for undtaget fra anvendelsesområdet for momsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra a).
Denne lovs artikel 58, tredje til sjette afsnit, præciserer:

»En eksproprierende myndighed kan være følgende: regionen, provinserne, kommunerne, de selvstændige kommunale forvaltninger, de tværkommunale enheder, der har arealplanlægning eller boliger som formål, og offentlige institutioner og organer, der ved lov eller dekret er bemyndiget til at ekspropriere i offentlighedens interesse.

Når den planlagte ekspropriering har til formål at gennemføre den fysiske planlægning af en del af det areal, der skal anvendes til udstykningstilladelser eller byggetilladelser med henblik på opførelse af bygninger til boliger eller erhverv, har den ejer eller de ejere, der arealmæssigt er i besiddelse af mere end halvdelen af jordlodderne på dette areal, ret til inden for den frist og de betingelser, som den eksproprierende myndighed har fastsat, og for så vidt som denne/de godtgør at have tilstrækkelige ressourcer, at anmode om at få overdraget ansvaret for gennemførelsen af de arbejder, der skal udføres i henhold til planlægningen, samt nyudstykningen og jordfordelingen.

Denne anmodning skal indgives inden udløbet af en præklusionsfrist på tre måneder fra offentliggørelsen i Moniteur belge af regeringens bekendtgørelse om godkendelse af eksproprieringsplanen.

Når eksproprieringen har til formål at organisere planlægningen af en del af det areal, som anvendes til et bestemt formål i henhold til artikel 49, afsnit 1, punkt 2, kan ejeren/ejerne under de ovenfor fastsatte betingelser anmode om at få overdraget ansvaret for gennemførelsen af planlægningsarbejderne.«
55

Rapporten angiver, at den bidragsberettigede kan være omfattet af domstolslandets lov, ikke blot hvis loven i den stat, hvor denne har sit sædvanlige opholdssted ikke fastsætter nogen underholdspligt, der følger af det pågældende familieforhold, f.eks. med den begrundelse, at denne lov ikke fastsætter forpligtelser for forældre over for deres børn, men også hvis den nævnte lov, selv om en sådan forpligtelse principielt anerkendes, gør forpligtelsen afhængig af en betingelse, som ikke er opfyldt i den pågældende sag. Den nævnte rapport nævner som eksempel den situation, hvor loven i den stat, hvor den bidragsberettigede har sædvanligt opholdssted, fastsætter, at forældrenes forpligtelser over for børnene ophører, når de er fyldt 18 år, og hvor den bidragsberettigede har nået den alder.
Artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 skal fortolkes således, at det med henblik på at fastslå, om der foreligger en »antydning« af en registreret geografisk betegnelse, påhviler den forelæggende ret at vurdere, om en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet europæisk gennemsnitsforbruger, når vedkommende ser den omtvistede betegnelse, føres til at tænke på den vare, som den beskyttede geografiske betegnelse gælder for. I forbindelse med denne vurdering skal den pågældende ret – når der for det første ikke foreligger et fonetisk og/eller visuelt slægtskab mellem den omtvistede betegnelse og den beskyttede geografiske betegnelse, og der for det andet ikke er tale om, at denne beskyttede geografiske betegnelse er delvis omfattet i den omtvistede betegnelse – i givet fald tage hensyn til den begrebsmæssige lighed mellem den omtvistede betegnelse og den beskyttede geografiske betegnelse.

Artikel 16, litra b), i forordning nr. 110/2008 skal fortolkes således, at der med henblik på at fastslå, om der foreligger en »antydning« af en registreret geografisk betegnelse, ikke skal tages hensyn til den sammenhæng, hvori den omtvistede bestanddel indgår, og navnlig den omstændighed, at den er ledsaget af en nærmere angivelse af den pågældende vares virkelige oprindelse.
21

I stævningens punkt 25-28 anførtes hvad angår reglen om, at tilsidesættelsen i det foreliggende tilfælde gav ret til erstatning, at »der [for det første] er rimelig grund til at finde, at chartrets artikel 47 er blevet tilsidesat, når en retsinstans træffer en foranstaltning, som ikke giver en person mulighed for at klart og objektivt at blive bekendt med grundene til, at han er blevet straffet, og hvad han konkret foreholdes«. »[For det andet betyder] [r]etsinstansernes forpligtelse til at sikre retten til en retfærdig rettergang […], at dommene i medfør af princippet om god retspleje altid skal anføre de konkrete grunde, som ligger til grund for deres vedtagelse, og forudgående de præcise faktiske omstændigheder, der foreholdes.«
35

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 15 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse på retssager, der verserer for en ret i en medlemsstat, hvori der er nedlagt påstand om, at skyldneren tilpligtes at opfylde sin betalingsforpligtelse vedrørende et ubetalt beløb i henhold til en aftale om levering af tjenesteydelser og at betale erstatning for manglende opfyldelse af denne forpligtelse, i et tilfælde, hvor skyldneren er erklæret insolvent i forbindelse med en insolvensbehandling, der er indledt i en anden medlemsstat, og hvor denne insolvenserklæring omfatter hele skyldnerens formue.
3

Følgende fremgår af 2.-7., 11., 12., 22. og 24. betragtning til direktiv 2003/96: »(2) Mang[l]en på EF-bestemmelser om minimumsbeskatning af elektricitet og andre energiprodukter end mineralolier kan være til skade for et velfungerende indre marked. (3) Et velfungerende indre marked og gennemførelsen af formålene med EF’s øvrige politikker kræver, at der fastsættes minimumsafgiftssatser på EF-plan for de fleste energiprodukter, herunder elektricitet, naturgas og kul. (4) Betydelige forskelle mellem medlemsstaternes energiafgiftssatser vil kunne vise sig at modarbejde et velfungerende indre marked. (5) Fastsættelse af passende EF-minimumsafgiftssatser for beskatning kan gøre det muligt at formindske de nuværende forskelle mellem de nationale afgiftssatser. (6) I henhold til traktatens artikel 6 skal miljøbeskyttelseskrav integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker på andre områder. (7) Som signatar af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer har Fællesskabet ratificeret Kyotoprotokollen. Beskatning af energiprodukter og, når det er relevant, elektricitet er et af de mulige instrumenter til at nå Kyotoprotokollens mål. […] (11) Afgiftsordninger, der indføres i forbindelse med gennemførelsen af disse EF-bestemmelser for beskatning af energiprodukter og elektricitet, henhører under de enkelte medlemsstater. Medlemsstaterne kan i den forbindelse vælge ikke at øge den samlede afgiftsbyrde, hvis de vurderer, at gennemførelsen af et sådant princip om afgiftsneutralitet kan bidrage til omstrukturering og modernisering af deres afgiftssystemer ved at tilskynde til adfærd, der fremmer øget miljøbeskyttelse og større anvendelse af arbejdskraft. (12) Energipriser er vigtige elementer i EF’s energi-, transport- og miljøpolitik. […] (22) Energiprodukter skal generelt være underlagt fællesskabsregler, når de anvendes som brændsel til opvarmning eller motorbrændstof. Det er derfor i overensstemmelse med afgiftsordningens karakter og logik, at reglerne ikke omfatter dobbelt anvendelse af energiprodukter og anvendelse af energiprodukter til andet end brændsel til opvarmning eller motorbrændstof, samt til mineralogiske processer. Elektricitet, der anvendes til lignende formål, behandles på samme måde. […] (24) Medlemsstaterne bør have mulighed for at indrømme visse andre fritagelser eller at anvende lavere afgiftssatser, når det ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning.«
Artikel 8, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den – på et ikke-eksklusivt grundlag – finder anvendelse i en situation, hvor den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om en påstand om krænkelse af sagsøgerens personlige rettigheder i form af fotos og videooptagelser, der er taget uden den pågældendes viden, får forelagt et modkrav fra den sagsøgte om erstatning i henhold til sagsøgerens ansvar uden for kontrakt, bl.a. for den begrænsning af hans intellektuelle frembringelse, som er genstand for hovedkravet, når undersøgelsen af dette modkrav kræver, at denne ret vurderer, hvorvidt de faktiske forhold, hvorpå sagsøgeren støtter sine egne krav, er lovlige.
15

Under disse omstændigheder bemærkes, at såfremt en flyforbindelse som den anden flyforbindelse, der i sin helhed foregik uden for Unionen, skal anses for at være en separat transporthandling, henhører den ikke under forordning nr. 261/2004. Såfremt en transport som den, der er omhandlet i hovedsagen, derimod anses for at være en helhed, hvor afrejsestedet befinder sig i en medlemsstat, skal denne forordning finde anvendelse.
43

I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at selv om medlemsstaterne i medfør af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005 råder over en skønsmargen med hensyn til valget af de sanktioner, som de vedtager for at sikre overholdelsen af den angivelsespligt, der er fastsat i forordningens artikel 3, fremstår en bøde, hvis beløb svarer til 60% af de ikke-angivne likvide midler, når dette beløb er større end 50000 EUR, og som pålægges i tilfælde af tilsidesættelse af denne pligt, ikke at være forholdsmæssig, henset til arten af den pågældende overtrædelse. Domstolen har nemlig fastslået, at en sådan bøde går ud over grænserne for, hvad der er nødvendigt for at sikre overholdelsen af denne pligt og sikre opfyldelsen af de med denne forordning forfulgte mål, eftersom det med den sanktion, der er fastsat i nævnte artikel 9, ikke tilsigtes at sanktionere eventuelle svigagtige eller ulovlige aktiviteter, men alene en tilsidesættelse af den nævnte pligt (dom af 16.7.2015, Chmielewski, C-255/14, EU:C:2015:475, præmis 29-31).
12

Zurich og Metso iværksatte appel til prøvelse af dommen afsagt af Vaasan hovioikeus (appeldomstolen i Vaasa) ved Korkein oikeus (øverste domstol, Finland). Denne ret er af den opfattelse, at det i et tilfælde som den foreliggende sag, hvor det afsendelses- og leveringssted for knuseren, som er fastsat i aftalen om godstransport, er beliggende i to forskellige medlemsstater, skal undersøges, om artikel 5, nr. 1), litra b), andet led, i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at der kun findes ét sted for levering af transportydelser, nemlig det sted, hvor transporten afsluttes, og hvor varerne leveres til modtageren, eller om den omhandlede transportaftale har samme kendetegn som den, der gav anledning til dom af 9. juli 2009, Rehder (C-204/08, EU:C:2009:439), hvilket medfører, at sagsøgeren har mulighed for at vælge mellem mindst to forskellige retter.
45

Henset til de ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet skal fortolkes således, at et holdingselskabs udlejning af en fast ejendom til sit datterselskab udgør en »indgriben i administrationen« heraf, som skal anses for at være økonomisk virksomhed som omhandlet i dette direktivs artikel 9, stk. 1, som giver ret til fradrag af moms på udgifter, som selskabet har afholdt til erhvervelse af andele i dette datterselskab, for så vidt som denne tjenesteydelse har en permanent karakter, foretages mod vederlag og er afgiftsbelagt, hvilket indebærer, at denne udlejning ikke er fritaget, og at der består en direkte sammenhæng mellem den leverede tjenesteydelse og den modværdi, der er modtaget fra den begunstigede. Omkostninger forbundet med erhvervelsen af andele i datterselskaber, der er afholdt af et holdingselskab, som deltager i administrationen heraf ved at udleje en ejendom til disse datterselskaber, og som i forbindelse hermed udøver økonomisk virksomhed, skal antages at vedrøre holdingselskabets generelle omkostninger, og momsen erlagt i forbindelse med disse omkostninger skal i princippet fradrages fuldt ud.
24

På denne baggrund har Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Amsterdam (retten i første instans i Haag, tingstedet Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal [Dublin III-forordningens] artikel 23, stk. 3, fortolkes således, at Italien er blevet ansvarlig for behandlingen af den ansøgning om international beskyttelse, som sagsøgeren indgav i dette land den 23. oktober 2014, uanset den omstændighed, at Nederlandene var den primært ansvarlige medlemsstat på grundlag af tidligere indgivne ansøgninger til dette land om international beskyttelse […], og den senest indgivne ansøgning på dette tidspunkt stadig var under behandling i Nederlandene, idet [Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] endnu ikke havde afgjort den af sagsøgeren indgivne appel til efterprøvelse af [den forelæggende rets afgørelse] af 7. juli 2014? 2) Følger det af [Dublin III-forordningens] artikel 18, stk. 2, at [behandlingen af] den ansøgning om international beskyttelse, der stadig var under behandling af de nederlandske myndigheder, da tilbagetagelsesanmodningen blev fremsat den 5. marts 2015, straks efter fremsættelsen af tilbagetagelsesanmodningen skulle have været udsat og efter udløbet af fristen i [forordningens] artikel 24 stoppet af de nederlandske myndigheder i den forstand, at de [trak] den tidligere afgørelse af 11. juni 2014 med afslag på asylansøgningen af 4. juni 2014 [tilbage eller ændrede denne]? 3) Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, er ansvaret for behandlingen af sagsøgerens ansøgning om international beskyttelse da ikke gået over til Italien, men forblevet hos de nederlandske myndigheder, fordi sagsøgte ikke trak afgørelsen af 11. juni 2014 tilbage eller ændrede den? 4) Har de nederlandske myndigheder ved at undlade at oplyse, at den anden asylansøgning stadig var under appel ved [Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager)], tilsidesat deres forpligtelse efter [Dublin III-forordningens] artikel 24, stk. 5, til at give de italienske myndigheder de oplysninger, der sætter dem i stand til at kontrollere, om denne stat er ansvarlig på grundlag af kriterierne i denne forordning? 5) Såfremt det fjerde spørgsmål besvares bekræftende, fører denne undladelse da til den konklusion, at ansvaret for behandlingen af sagsøgerens ansøgning om international beskyttelse ikke er overgået til Italien, men stadig påhviler Nederlandene? 6) Såfremt ansvaret ikke forblev hos Nederlandene, havde de nederlandske myndigheder i forbindelse med sagsøgerens overgivelse fra Italien til Nederlandene i sammenhæng med hans straffesag da på grundlag af [Dublin III-forordningens] artikel 17, stk. 1, og uanset forordningens artikel 3, stk. 1, skullet behandle den ansøgning om international beskyttelse, som sagsøgeren havde indgivet i Italien, og burde de, i fortsættelse heraf, af rimelighedshensyn have undladt at gøre brug af hjemlen i [Dublin III-forordningens] artikel 24, stk. 1, til at anmode de italienske myndigheder om at tage sagsøgeren tilbage?«
59

I denne henseende bemærkes, at Domstolen allerede har identificeret to kriterier til fastlæggelse af, om et søgsmål vedrørende driften af en filial har tilknytning til en medlemsstat. Begrebet »filial« forudsætter for det første, at der foreligger et centrum for erhvervsudøvelsen, som udadtil varigt fremtræder som en repræsentation for hovedvirksomheden. Dette centrum skal have en ledelse og være materielt udstyret på en sådan måde, at det kan forhandle med tredjemand, således at denne ikke behøver at henvende sig direkte til hovedvirksomheden. For det andet skal tvisten vedrøre enten handlinger i forbindelse med driften af en filial eller forpligtelser, som denne har påtaget sig på hovedvirksomhedens vegne, når disse forpligtelser skal opfyldes i den stat, hvor denne filial er beliggende (jf. i denne retning dom af 19.7.2012, Mahamdia, C-154/11, EU:C:2012:491, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
25

Det skal i denne forbindelse konstateres, at artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1007/2011, hvorefter »[k]un tekstilprodukter, der udelukkende er fremstillet af samme fiber, kan etiketteres eller mærkes som »100%«, »ren«, eller »hel-««, efter sin ordlyd ikke indeholder en sådan generel forpligtelse, og at den følgelig ikke giver svar på det første spørgsmål. For det første præciserer denne bestemmelse nemlig, hvad der er afgørende for, at der er tale om et rent tekstilprodukt, nemlig det forhold, at produktet udelukkende er fremstillet af samme fiber, og for det andet angiver den metoderne for mærkning eller etikettering af et sådant produkt.