Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 21. marts 1990. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD IRLAND. - TRAKTATBRUD - AFGIFTSFRITAGELSE FOR REJSENDE - INDFOERELSE AF ET MINIMUMSOPHOLD I UDLANDET. - SAG 158/88.



Samling af Afgørelser 1990 side I-02367



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved staevning af 26 . maj 1988 har Kommissionen i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag mod Irland med paastand om, at det statueres, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser, idet det har begraenset de fritagelser for omsaetningsafgifter og punktafgifter, der gaelder ved indfoersel i den internationale rejsetrafik, i forhold til de beloeb, som er fastsat i Raadets direktiv 69/169/EOEF af 28 . maj 1969 ( 1 ).

2 . Baggrunden for tvisten mellem Kommissionen og Irland er den stadige stigning i antallet af rejser af kort varighed, som foretages af personer med bopael i Irland til Nordirland med det formaal at koebe varer, der er paalagt en generelt lavere beskatning i Det Forenede Kongerige, og som herefter medtages afgiftsfrit til Irland som "varer, der indfoeres af rejsende i deres personlige bagage" i overensstemmelse med det anfoerte direktiv .

3 . Faellesskabsreglerne om de omhandlede afgiftsfritagelser skal kort omtales . Ifoelge direktivets artikel 1 fritages varer, der af rejsende indfoeres i deres personlige bagage, i rejsetrafikken mellem tredjelande og Faellesskabet, for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoerslen, naar denne ikke har erhvervsmaessig karakter, og varernes samlede vaerdi ikke overstiger 45 ECU pr . person ( 2 ). For rejsende under 15 aar kan medlemsstaterne nedsaette det fri beloeb til 23 ECU ( 3 ). For saa vidt angaar rejsetrafikken mellem medlemsstaterne, bestemmer artikel 2, at varer, som rejsende medfoerer i deres personlige bagage, fritages for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoerslen under forudsaetning af, at de er erhvervet under almindelige beskatningsbetingelser for hjemmemarkedet i en af medlemsstaterne, og for saa vidt indfoerslen ikke har erhvervsmaessig karakter, og varernes samlede vaerdi ikke overstiger et beloeb, der paa det omhandlede tidspunkt androg 350 ECU pr . person ( 4 ). For rejsende under 15 aar kan medlemsstaterne nedsaette det fri beloeb til 90 ECU ( 5 ). Ifoelge artikel 4, der gaelder baade for rejsende omfattet af artikel 1 og rejsende omfattet af artikel 2, anvender hver medlemsstat ved visse produkter, saasom tobaksvarer, alkoholholdige drikke, parfume, kaffe og te, kvantitative begraensninger i fritagelsen for omsaetningsafgifter og punktafgifter . For rejsende under 15 aar - eller efter omstaendighederne 17 aar - kan der ikke indroemmes afgiftsfritagelse for de omhandlede varer .

4 . I foerste omgang vil jeg holde mig til de generelle regler om afgiftsfritagelse, saaledes som disse er fastlagt i direktivets artikel 1, 2 og 4, mens jeg skal gennemgaa de naermere regler senere . Kommissionens indsigelse over for Irland gaar i det vaesentlige ud paa, at det har gennemfoert en anordning, der udtrykkeligt omhandler bestemmelserne i direktiv 69/169, og satte denne i kraft fra 1 . april 1987 . Ifoelge denne anordning forstaas ved en rejsende i relation til afgiftsfritagelserne i henhold til direktivets artikel 1, 2 og 4 en person, der umiddelbart foer indrejsen i Irland har opholdt sig uden for irsk omraade i 48 timer, og som kan godtgoere dette over for den kompetente myndighed . For at sondre mellem det, der kaldes "egentlige" rejsende og "indkoebs"-rejsende, har Irland saaledes bestemt, at de afgiftsfritagelser, som foelger af direktivet, kun skal indroemmes personer, der har opholdt sig uden for irsk omraade i mindst 48 timer .

5 . Kommissionens argumentation, der ligger til grund for naervaerende traktatbrudssag, kan udtrykkes paa den maade, at Irland - efter Kommissionens opfattelse - under foregivende af at praecisere direktivet har tilfoejet yderligere betingelser og gjort afgiftsfritagelse afhaengig af, at disse betingelser er opfyldt . Der er saaledes ikke tale om en praecisering, som er i overensstemmelse med direktivets aand, men om interne foranstaltninger, der er uforenelige med direktivet og modvirker dets formaal . Dette synspunkt deler Det Forenede Kongerige, som er indtraadt i sagen til stoette for sagsoegeren .

6 . Irland har fremfoert en raekke grunde til, at der ikke kan gives Kommissionen medhold . Irland har understreget, at dens foranstaltninger til dels er begrundet i det overordentlig store antal rejsende, der tog fra Irland til Nordirland for at foretage indkoeb, som i kraft af afgiftsfritagelserne var beskatningsmaessigt fordelagtige . Der er herom givet visse vaesentlige oplysninger, hvis rigtighed ikke er blevet anfaegtet . Irland har saaledes oplyst, at over 18 500 personer passerede en bestemt graenseovergang paa én dag i december 1986 efter en indkoebsdag i Nordirland, og foer jul 1986 var der koeer af biler, herunder et stort antal offentlige transportmidler, paa op til 12 km fra et stort indkoebscenter i Nordirland og til graensen . Toldembedsmaend talte 220 busser paa en enkelt dag . Den irske regering har anslaaet, at indbyggerne i Irland i 1986 har foretaget 3,6 mio . rejser for at foretage beskatningsmaessigt fordelagtige indkoeb, hvilket svarer til én rejse pr . indbygger, og at disse rejsende i deres bagage har indfoert varer for over 300 mio . IRL, svarende til 1,9% af bruttonationalindkomsten, 12,9% af importen af forbrugsgoder, og 91,2% af underskuddet paa betalingsbalancens loebende poster . For samme aar ( 1986 ) anslaas disse indkoeb at have medfoert et tab for den irske statskasse paa 40 mio . IRL, svarende til 0,6% af de offentlige indtaegter, 1,4% af de indirekte skatter og 2,9% af det loebende budgetunderskud .

7 . Ifoelge sagsoegte viser denne situation, at de rettigheder, der foelger af direktiv 69/169, blev misbrugt, forstaaet paa den maade, at det ikke kan vaere i overensstemmelse med direktivets aand og bogstav at indroemme afgiftsfritagelse til personer, som rejser fra Irland til Nordirland med det ene formaal at foretage indkoeb . For at hindre misbrug af de muligheder, som direktivet giver, var det noedvendigt at indfoere en sondring mellem "egentlige" rejsende og "indkoebs"-rejsende, saaledes at rejsende, der ved tilbagerejsen til Irland havde opholdt sig uden for irsk omraade under 48 timer, ikke anses for "egentlige" rejsende og derfor heller ikke opnaar afgiftsfritagelse . For naermere at definere misbrug i relation til direktiv 69/169 har Irland bl.a . henvist til de saakaldte "smoertursdomme ". Irland har anfoert, at misbruget er blevet forvaerret ved, at Det Forenede Kongerige ikke deltager i Det Europaeiske Monetaere System, og at "Som noget naesten enestaaende i Faellesskaberne moeder en meget stabil valuta, der fuldt ud er tilsluttet Det Europaeiske Monetaere System, en flydende valuta paa graensen mellem Irland og Det Forenede Kongerige" ( 6 ), hvorfor ustabiliteten i vekselkursen mellem irske pund og pund sterling i perioder har bidraget til at goere "indkoebs"-rejser til Nordirland yderligere attraktive .

8 . Endvidere har Irland gjort gaeldende, at sondringen mellem "egentlige" rejsende og "indkoebs"-rejsende kan begrundes med, at direktivet maa forstaas saaledes, at det hjemler visse undtagelser til en forudsat hovedregel om, at importerede varer i mangel af harmonisering af omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoerslen paalaegges saadanne afgifter . Saafremt der med stoette i en udvidende fortolkning af direktivet indroemmes afgiftsfritagelse til rejsende, hvis eneste formaal er at foretage indkoeb, ville dette indebaere, at undtagelsen blev hovedreglen, hvilket er et uantageligt resultat .

9 . Endelig har Irland gjort gaeldende, at det initiativ, sagsoegte har taget, maa vurderes paa baggrund af, at Kommissionen ikke traf foranstaltninger til at undgaa misbrug af afgiftsfritagelserne . Navnlig har Kommissionen ikke efterkommet Raadets erklaering, optaget i referatet af Raadets moede den 8 . juli 1985, og hvorefter Raadet opfordrede Kommissionen til at "undersoege, om det er muligt og hensigtsmaessigt at indfoere en sondring mellem 'egentlige' rejser og rejser, der foretages alene af fiskale hensyn, samt til inden udgangen af 1987 at aflaegge rapport til Raadet, eventuelt ledsaget af et forslag, saafremt problemet fortsat maatte bestaa til den tid" ( 7 ).

10 . Med de muligheder, direktivet giver, er der ikke tvivl om, at Irland paa grund af den faelles landgraense med Det Forenede Kongerige befinder sig i en speciel - ja, endog vanskelig - situation . Der er heller ingen grund til at betvivle de negative foelger for landets oekonomi, dette har . Selv om man gaar ud fra, at EOEF-Traktatens forfattere sandsynligvis havde andre forestillinger om udviklingen mod "det indre marked" end synet af 12 km lange koeer af biler, herunder talrige busser, hvori der befinder sig rejsende fra en anden medlemsstat, som braender efter at bestorme nabomedlemsstatens indkoebscentre, forekommer det mig, at Irland ved de trufne foranstaltninger har tilsidesat faellesskabsretten . Paa dette punkt kan jeg saaledes tilslutte mig Kommissionens og Det Forenede Kongeriges vurdering . Denne opfattelse bygger paa en raekke overvejelser, som jeg skal udvikle i det foelgende .

11 . For det foerste anser jeg anordningen for at vaere i strid med selve direktivets ordlyd .

12 . Ifoelge direktivets betragtninger "er det paakraevet, indtil der er sket en vidtgaaende harmonisering af de indirekte afgifter, at beskatningen ved indfoerslen og afgiftslettelser i forbindelse med udfoerslen bibeholdes" ( 8 ) i samhandelen mellem medlemsstaterne, ligesom "det er oenskeligt, at befolkningen i medlemsstaterne, allerede foer en saadan harmonisering, i hoejere grad bliver sig faellesmarkedets realitet bevidst, og at der med henblik herpaa traeffes foranstaltninger til en yderligere liberalisering af bestemmelserne vedroerende indfoerselsbeskatningen i rejsetrafikken mellem medlemsstaterne" ( 9 ), idet lettelser af denne art "er et yderligere skridt i retning af den gensidige aabning af markederne i medlemsstaterne og af tilvejebringelse af hjemmemarkedslignende forhold" ( 10 ). Afgiftslettelserne "maa begraenses til rejsendes ikke-erhvervsmaessige vareindfoersel", og da de omhandlede varer i oprindelseslandet ( udrejselandet ) som regel "kun kan erhverves i beskattet stand, forhindres en dobbeltbeskatning ved, at indrejselandet i den fastsatte udstraekning giver afkald paa opkraevning af omsaetningsafgifter ved indfoerslen, uden at dette foerer til, at varerne undgaar beskatning" ( 11 ).

13 . De anfoerte synspunkter har fundet udtryk i reglerne om selve afgiftsfritagelserne . Jeg har allerede redegjort for indholdet af artikel 1, 2 og 4 . De afgiftsfritagelser, der foelger heraf, er fastlagt i form af maksimumsbeloeb udtrykt i ecu for varer, som kan indfoeres, med saerlige beloebsgraenser for rejsende under 15 aar og for visse produkter i form af kvantitative maksima, idet afgiftsfritagelse for nogle af disse varer i oevrigt er betinget af, at de rejsende er over 15 eller efter omstaendighederne 17 aar . De omhandlede bestemmelser indeholder ingen betingelse om, at rejsen skal vaere af en vis varighed . Som anfoert indeholder bestemmelserne kun beloebsmaessige eller kvantitative begraensninger .

14 . Herudover indeholder visse andre bestemmelser i direktivet begraensninger i de afgiftsfritagelser, der foelger af artikel 1, 2 og 4 . Ifoelge artikel 5 ( 12 ) kan medlemsstaterne nedsaette vaerdien og/eller maengden af de varer, der kan indfoeres afgiftsfrit, naar varerne indfoeres fra en anden medlemsstat eller et tredjeland af personer, som har deres bopael i graenseomraadet, eller af graensearbejdere eller af personale paa transportmidler, der er indsat i den internationale trafik . Bestemmelsen fastsaetter lignende begraensninger, naar varerne indfoeres af medlemmer af en medlemsstats vaebnede styrker . Begraensningerne efter artikel 5, stk . 1 og 2, gaelder ikke, naar de paagaeldende personer godtgoer, at de udrejser fra graenseomraadet, eller at de ikke vender tilbage fra en tilstoedende medlemsstats eller et tilstoedende tredjelands graenseomraade . Som det fremgaar, vedroerer ingen af de begraensninger i afgiftsfritagelserne, der foelger af direktivets artikel 5, rejsens formaal eller varighed . Der tages kun hensyn til bopael, arbejdssted og arbejdets karakter .

15 . Hvad saerligt angaar Irland, er denne medlemsstat bemyndiget til som en fravigelse af direktivets artikel 2 at undtage varer, hvis stykvaerdi overstiger 77 ECU, fra afgiftsfritagelsen ( 13 ). Bemyndigelsen til Irland giver saaledes paa ingen maade mulighed for at tage hensyn til rejsens formaal eller varighed .

16 . Endelig skal jeg paapege, at der ved en bestemmelse i et af direktiverne om aendring af direktiv 69/169 ( 14 ) udtrykkeligt er givet Danmark hjemmel til at begraense afgiftsfritagelsen paa grundlag af rejsens varighed . Ifoelge denne bestemmelse kan Danmark anvende kvantitative begraensninger, for saa vidt angaar afgiftsfritagelse ved indfoersel af cigaretter, roegtobak og visse alkoholholdige drikkevarer, som rejsende med bopael i Danmark indfoerer efter at have opholdt sig i et andet land :

- indtil den 31 . december 1985, naar opholdet er af mindre end 48 timers varighed,

- fra den 1 . januar 1986 til den 31 . december 1989, naar opholdet er af mindre end 24 timers varighed .

Bemyndigelsen til Danmark stoettes saaledes paa en udtrykkelig bestemmelse i direktivet .

17 . Paa grundlag af denne gennemgang af selve ordlyden i direktiv 69/169 skal jeg fastslaa, at ingen af de bestemmelser, der gaelder for alle medlemsstater eller specielt for Irland, knytter begraensninger i afgiftsfritagelserne sammen med rejsens formaal eller varighed, og at muligheden for begraensninger af sidstnaevnte karakter er indeholdt i en udtrykkelig bestemmelse til fordel for Danmark . Paa nuvaerende tidspunkt forekommer det mig saaledes, at Irland ikke kan stoette de foranstaltninger, som det ifoelge eget udsagn har truffet for at "praecisere" direktiv 69/169, paa en udtrykkelig bestemmelse i direktivet eller paa de formaal, der er udtrykt i betragtningerne .

18 . Ser man dernaest ikke blot paa direktivets ordlyd, men ogsaa paa den fortolkning, som Domstolen gennem sin praksis har maattet foretage heraf, forekommer det mig ikke, at denne styrker Irlands argumentation . Som i oevrigt ogsaa anfoert af Kommissionen og Det Forenede Kongerige synes de saakaldte "smoerstursdomme", som sagsoegte har paaberaabt sig til stoette for sit synspunkt, tvaertimod naermere at svaekke denne .

19 . Hvad foerst angaar direktivets generelle raekkevidde med hensyn til medlemsstaternes kompetence til at anvende andre afgiftsfritagelser end dem, der er fastsat heri, er Domstolens praksis meget klar . I Domstolens dom af 7 . juli 1981, Rewe I ( 15 ), der henviser saavel betragtningerne til direktiv 69/169 som de direktiver, der har udfyldt dette, anfoeres det, at

"Raadet gradvis har villet indfoere en fuldstaendig ordning vedroerende fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter for varer i rejsendes personlige bagage, og at medlemsstaterne som foelge heraf paa dette omraade alene beholder den begraensede kompetence, som direktiverne tillaegger dem med hensyn til at indroemme afgiftsfritagelser, der er forskellige fra de i direktiverne fastlagte ." ( 16 )

Senere har Domstolen i dom af 14 . februar 1984, Rewe II ( 17 ), tilfoejet, at det fremgaar heraf, at

"de faellesskabsretlige regler er udtoemmende paa omraadet, samt at medlemsstaterne kun har bevaret den begraensede kompetence, som selve bestemmelserne i det foernaevnte direktiv tillaegger dem" ( 18 ).

Jeg vil ikke undlade at sammenligne disse formuleringer fra Domstolens praksis med det forhold, at bestemmelserne i direktiv 69/169 ikke generelt indeholder nogen udtrykkelig bemyndigelse til medlemsstaterne og heller ikke specielt til Irland til at indroemme afgiftsfritagelse efter andre kriterier end dem, der er fastlagt i direktivet, og navnlig ikke efter kriterier, som er baseret paa rejsens varighed . Det er derfor paa forhaand udelukket, at Irland med stoette i Domstolens praksis kan laegge saadanne kriterier til grund ved anvendelsen af afgiftsfritagelserne .

20 . Ser man dernaest paa den vejledning, der kan hentes fra de afgoerelser, hvor Domstolen paa mere specielle omraader har fortolket direktiv 69/169, bestaar der efter min mening ingen uklarhed . I Domstolens dom Rewe II, anfoert ovenfor, har Domstolen praeciseret meningen med direktivet og udtalt, at det fremgaar af saavel direktivets formaal som selve indholdet i dets artikel 2, stk . 1, at

"de afgiftsmaessige fritagelser, der gaelder for varer indeholdt i de rejsendes personlige bagage i intern faellesskabstrafik, er forbeholdt 'rejsende, der kommer fra Faellesskabets medlemsstater' , hvilket vil sige rejsende, der rejser fra en medlemsstat til en anden, efter at have haft en reel mulighed for at goere indkoeb i udrejsemedlemsstaten" ( 19 ).

Domstolen udtalte endvidere, at det foelger heraf, at

"en person, som under en udflugt fra en havn i en medlemsstat ikke foretager landgang i en anden medlemsstat, eller som blot foretager en symbolsk landgang uden reel mulighed for at goere indkoeb, ikke kan betragtes som rejsende i de naevnte bestemmelsers betydning" ( 20 ).

Paa grundlag heraf fastslog Domstolen foelgende :

"Hvis derfor den kombinerede, interne faellesskabstrafik, som det normalt er tilfaeldet, er tilrettelagt saaledes, at de rejsende rent faktisk kan foretage indkoeb i den medlemsstat, hvor de goer landgang, inden de rejser hjem ad landevejen, maa det antages, at der er tale om egentlige rejsende i den betydning, der anvendes i direktiv 69/169 med senere aendringer" ( 21 ).

21 . Det boer her understreges, at der i dommens formulering benyttes udtrykket "egentlige rejsende i den betydning, der anvendes i direktiv 69/169 ". Men den sondring, som Irland har gennemfoert i den omhandlede anordning, synes ikke at vaere forenelig med den betydning, Domstolen har tillagt begrebet "egentlige rejsende ". I sagen Rewe II har Domstolen meget klart angivet kriteriet for den "egentlige" rejsende, der indroemmes de i direktivet fastlagte afgiftsfritagelser, nemlig at vedkommende rejser fra en medlemsstat til en anden "efter at have haft reel mulighed for at goere indkoeb i udrejsemedlemsstaten ". Jeg mener derfor ikke, at man i overensstemmelse med Domstolens praksis som Irland kan antage, at personer, der vender tilbage til Irland efter faktisk at have foretaget indkoeb i en anden medlemsstat, og som i oevrigt opfylder alle direktivets udtrykkelige bestemmelser, paa grund af rejsens varighed ikke er "egentlige" rejsende i direktivets betydning . Det er korrekt, at ikke alle rejsende er "egentlige" rejsende i relation til direktivet, og at rejser af den type, som dommen i Rewe II-sagen vedroerer, hvor landgangen i transitmedlemsstaten er rent symbolsk, maa anses for misbrug . Dette berettiger imidlertid paa ingen maade Irland til, i modstrid med ordlyden i den anfoerte dom, til kategorien af "utilladelige" rejsende at henregne personer, som ubestrideligt har opholdt sig i en anden medlemsstat og dér har haft en reel mulighed for at goere indkoeb . Et praejudikat fra Domstolens praksis, hvorefter misbrug karakteriseres ved den manglende mulighed for at goere indkoeb, kan naturligvis ikke anfoeres til stoette for at indfoere en sondring, der betegner en rejse, hvorunder der kan goeres indkoeb, som utilladelig .

22 . Hertil kommer, at der i dommen i Rewe II-sagen paa ingen maade henvises til rejsens formaal ved definitionen af "egentlige" rejsende . Den angiver et objektivt kriterium, og det fastslaas, at der er tale om en "egentlig" rejsende, naar vedkommende har haft en reel mulighed for at goere indkoeb i en anden medlemsstat, men de spoergsmaal, som der skal tages stilling til her, vedroerer rejser, hvis formaal hovedsagelig - om ikke udelukkende - er at foretage fordelagtige indkoeb . Irlands oenske om at anse rejser, hvis formaal hovedsagelig eller udelukkende er at foretage fordelagtige indkoeb i en anden medlemsstat, for utilladelige og definere dem paa grundlag af rejsens varighed har saaledes ingen stoette i dommen i Rewe II-sagen . Denne dom udelukker tvaertimod en saadan sondring, idet den anvender et objektivt kriterium .

23 . Det fremgaar af dom af 21 . marts 1985, Paul mod Hauptzollamt Emmerich ( 22 ), at Domstolen fortolker de bestemmelser i direktivet, der udtrykkeligt bemyndiger medlemsstaterne til at begraense afgiftsfritagelserne, strikt . Med hensyn til medlemsstaternes mulighed for at begraense de almindelige afgiftsfritagelser for varer, der indfoeres i forbindelse med graensetrafikken, anfoerte Domstolen saaledes, at denne mulighed "skal forstaas snaevert under hensyn til de (( i direktivet )) anfoerte maalsaetninger ". Domstolen udtalte endvidere, at udtrykket "graenseomraade", som defineret i artikel 5, stk . 5, bedst kan defineres som et cirkulaert omraade med en radius paa 15 km, hvis centrum er toldovergangsstedet, og anfoerte, at

"OEnsket om at beskytte den lokale handel mod mulig misbrug fra indbyggere i graenseomraader kan nemlig kun begrunde en begraensning af afgiftsfritagelsen for indkoeb, der er begrundet i bopaelens saerlige beliggenhed",

hvilket indebaerer, at

"alene saadanne indkoeb er underkastet begraensningerne i afgiftsfritagelsen, som indbyggerne i graenseomraader foretager i umiddelbar naerhed af deres bopael ".

Derimod har Domstolen udtalt, at det naevnte hensyn

"ikke (( kan )) begrunde en begraensning i afgiftsfritagelsen for indkoeb, der er foretaget paa et sted, der ligger fjernt fra det sted, hvor den paagaeldende indbygger i et graenseomraade har bopael, selv om indkoebsstedet ligger i naerheden af graensen",

og anfoert, at saadanne indkoeb kan

"sidestilles med indkoeb, der, uden nedsaettelse i afgiftsfritagelsen, foretages af personer, der har bopael uden for graenseomraadet" ( 23 ).

24 . Paa grundlag af denne dom skal det fremhaeves, at den - strikte - fortolkning, som Domstolen laegger til grund med hensyn til udtrykkelige begraensninger, paa ingen maade bygger paa et subjektivt kriterium vedroerende formaalet med rejsen til en anden medlemsstat, hvoraf foelger, at der boer indroemmes afgiftsfritagelser ved indkoeb, naar den rejsende ikke har bopael i graenseomraadet, og at det herved er ganske irrelevant, om rejsen til den anden medlemsstat hovedsagelig eller udelukkende har til formaal at foretage indkoeb dér .

25 . Efter min opfattelse kan Irland heller ikke til stoette for sit synspunkt henvise til Domstolens dom af 11 . november 1986, Irish Grain Board ( 24 ), hvor Domstolen i en sag om monetaere udligningsbeloeb udtalte, at

"en eksportmedlemsstat, der skal udbetale de monetaere udligningsbeloeb, der skal ydes af importmedlemsstaten, retmaessigt kan afslaa at udbetale beloebene, naar den vare, for hvilken de ydes, ikke er bragt i omsaetning i importmedlemsstaten som foelge af svig eller andre uregelmaessigheder fra koebernes side, ogsaa selv om toldbehandlingen er afsluttet" ( 25 ).

Jeg mener saaledes ikke, at man kan sammenligne paa den ene side et aabenbart svigagtigt forhold vedroerende de monetaere udligningsbeloeb, hvor der ikke er sket en reel indfoersel, selv om indfoersel og udfoersel i denne ordning er uloeseligt forbundet, med paa den anden side det forhold, at der foretages rejser fra en medlemsstat til en anden hovedsageligt eller udelukkende med det formaal at foretage indkoeb, der paa grund af afgiftsfritagelserne er fordelagtige, naar reglerne om disse afgiftsfritagelser ikke indeholder nogen sondring paa grundlag af rejsens formaal .

26 . De anfoerte domme, Rewe II og Irish Grain Board, omhandler tilfaelde af misbrug og svigagtige forhold, som klart kunne fastslaas ved at sammenstille de faktiske omstaendigheder med selve ordlyden af de relevante bestemmelser . I den foerste sag kunne der ikke indroemmes de afgiftsfritagelser, der efter bestemmelserne udtrykkeligt finder anvendelse paa "rejsende, der kommer fra Faellesskabets medlemsstater" ( 26 ), idet der ikke bestod en reel mulighed for at goere indkoeb i en anden medlemsstat . I den anden sag blev der ikke foretaget nogen indfoersel, hvorfor der ikke kunne vaere tale om at anvende ordningen om de monetaere udligningsbeloeb . En sammenligning af disse domme med den sag, der behandles i dag, goer det efter min opfattelse klart, at der ikke kan drages paralleller . Som anfoert fremgaar det hverken udtrykkeligt eller forudsaetningsvis af direktivets bestemmelser, saaledes som Domstolen har fortolket disse, at indkoebsrejser til en medlemsstat har karakter af misbrug af reglerne om afgiftsfritagelser .

27 . Efter en gennemgang af de juridiske forhold er jeg saaledes af den opfattelse, at den sondring, Irland har opstillet i den omhandlede anordning, mellem "egentlige" rejsende og "indkoebs"-rejsende paa grundlag af rejsens varighed hverken har stoette i direktivets ordlyd eller i Domstolens fortolkning heraf . Den omhandlede anordning kan derfor paa ingen maade anses for en praecisering eller fortolkning af direktivet, saaledes som Irland angiver . Der er derfor tale om en sondring, der ikke er hjemlet i direktivet, og som er i strid med dets aand og bogstav, idet indkoeb, der foretages i overensstemmelse med direktivets udtrykkelige bestemmelser, i kraft af den omhandlede anordning udelukkes fra afgiftsfritagelser .

28 . De saerlige omstaendigheder, som sagsoegte har paaberaabt sig, er ikke af en saadan karakter, at de kan bibringe den trufne foranstaltning den juridiske hjemmel, som den klart mangler . Hverken det forhold, at Det Forenede Kongerige ikke deltager i Det Europaeiske Monetaere System, med de heraf foelgende kursudsving, eller det meget store antal personer, der rejser til Nordirland for dér at foretage beskatningsmaessigt fordelagtige indkoeb, giver Irland ret til ensidigt at indfoere saadanne aendringer i direktivets regler om afgiftsfritagelser, at visse personer, der opfylder betingelserne herfor, ikke indroemmes afgiftsfritagelse . Jeg tror ikke, at jeg behoever yderligere at redegoere for, at en medlemstat ikke ensidigt kan aendre faellesskabsretten ved delvis at forhindre dens anvendelse . Ifoelge EOEF-Traktaten kan der i visse tilfaelde ivaerksaettes beskyttelsesforanstaltninger, hvilket i oevrigt er undergivet specielle procedurekrav . Uden for disse tilfaelde kan oekonomiske og monetaere forhold som de anfoerte selvsagt ikke begrunde, at en medlemsstat undlader at anvende visse faellesskabregler .

29 . Det forhold, at Kommissionen ikke har udfaerdiget den rapport, som Raadet ved den tidligere omtalte erklaering opfordrede den til, finder jeg ganske irrelevant . Uanset hvor bundet Kommissionen maatte vaere af denne opfordring, er det tilstraekkeligt her at bemaerke, at Irland udfaerdigede anordningen den 31 . marts 1987 til ikrafttraeden den 1 . april 1987, mens Kommissionen havde frist til den 31 . december 1987 . Irland kan ikke begrunde sin foranstaltning med en forventet undladelse fra Kommissionens side .

30 . Imidlertid skal jeg goere endnu en bemaerkning . Alle er enige om, at Irlands problemer i forhold til afgiftsfritagelserne er specielt alvorlige . Kommissionen har selv tilkendegivet under retsmoedet, at midlertidige undtagelsesbestemmelser sandsynligvis havde kunnet gennemfoeres til fordel for Irland ved en aendring af direktivet i lighed med de tidligere naevnte undtagelser, der blev gennemfoert for Danmarks vedkommende . Kommissionen har saaledes erkendt, at der selv foer harmoniseringen af skatter og afgifter - hvilket er et vaesentligt maal ved oprettelsen af "det indre marked" - vil kunne forventes saerlige hjaelpeforanstaltninger i saerligt vanskelige situationer . Det er derfor mildt sagt beklageligt, at der ikke ved forhandling har kunnet opnaas en loesning . Har Kommissionens afvisning af at undersoege spoergsmaalet om en eventuel justering af reglerne om afgiftsfritagelser paa den maade, som Raadet havde foreslaaet, forhindret en loesning af disse problemer, saaledes at naervaerende sag kunne vaere undgaaet? Nu er sagen imidlertid anlagt, og Domstolen maa traeffe den afgoerelse, sagen laegger op til . Efter min opfattelse kan der ikke vaere tvivl om resultatet .

31 . Afslutningsvis skal jeg understrege, at sondringen i den irske anordning gaelder for de afgiftsfritagelser, der fastsaettes i direktivets artikel 1, 2 og 4, og foelgelig finder den tilsvarende anvendelse i rejsetrafikken mellem tredjelande og Faellesskabet, hvor der efter artikel 1 gaelder begraensede afgiftsfritagelser . Irland har saaledes ogsaa i denne henseende tilsidesat sine forpligtelser .

32 . Sammenfattende foreslaar jeg herefter,

- at Domstolen statuerer, at Irland har tilsidesat de forpligtelser, som paahviler det i henhold til Traktaten, idet det har begraenset fritagelserne for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel af varer i den internationale rejsetrafik i forhold til de beloeb, som er fastsat i artiklerne 1, 2 og 4 i Raadets direktiv 69/169/EOEF af 28 . maj 1969 med senere aendringer;

- at Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger .

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) Om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel i den internationale rejsetrafik ( EFT 1969 I, s . 218 ).

( 2 ) Ifoelge artikel 1 i Raadets direktiv 81/933/EOEF af 17 . november 1981 om aendring af direktiv 69/169/EOEF og 78/1035/EOEF for saa vidt angaar afgiftsfritagelse i international rejsetrafik og ved indfoersel af varer i smaaforsendelser uden erhvervsmaessig karakter fra tredjelande ( EFT L 338 af 25.11.1981, s . 24 ).

( 3 ) Ifoelge anfoerte direktiv .

( 4 ) Ifoelge artikel 1 i Raadets direktiv 85/348/EOEF af 8 . juli 1985 om aendring af direktiv 69/169/EOEF om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel i den internationale rejsetrafik ( EFT L 183 af 16.7.1985, s . 24 ). Beloebet er siden aendret til 390 ECU ved artikel 1 i Raadets direktiv 88/664/EOEF af 21 . december 1988 om niende aendring af direktiv 69/169/EOEF om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel i den internationale rejsetrafik ( EFT L 382 af 31.12.1988, s . 41 ).

( 5 ) Beloebet er haevet til 100 ECU, jfr . artikel 1 i anfoerte direktiv 88/664/EOEF .

( 6 ) Svarskriftet, s . 16 ( Domstolens oversaettelse ).

( 7 ) Erklaeringen er omtalt i Irlands svarskrift, s . 18 .

( 8 ) Foerste betragtning .

( 9 ) Anden betragtning .

( 10 ) Tredje betragtning .

( 11 ) Fjerde betragtning .

( 12 ) Som affattet ved Raadets direktiv 72/230/EOEF af 12 . juni 1972 om harmonisering af lovgivning om reglerne for omsaetningsafgifter og punktafgifter i den internationale rejsetrafik ( EFT 1972 II, s . 544 ).

( 13 ) Ifoelge artikel 1 i direktiv 85/348/EOEF, anfoert ovenfor .

( 14 ) Raadets direktiv 84/231/EOEF af 30 . april 1984 om aendring af direktiv 69/169/EOEF og 83/2/EOEF om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsaetningsafgifter og punktafgifter ved indfoersel i den internationale rejsetrafik ( EFT L 117 af 3.5.1984, s . 42 ).

( 15 ) 158/80, Sml . 1981, s . 1805 .

( 16 ) Praemis 36 .

( 17 ) 278/82, Sml . 1984, s . 721 .

( 18 ) Praemis 31 .

( 19 ) Praemis 45 .

( 20 ) Praemis 46 .

( 21 ) Praemis 47 .

( 22 ) 54/84, Sml . 1985, s . 915 .

( 23 ) Praemis 19 .

( 24 ) 254/85, Sml . 1986, s . 3309 .

( 25 ) Praemis 13 .

( 26 ) Artikel 2, stk . 1, i direktiv 69/169 med senere aendringer .