ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Da sammenligningen mellem indenlandske og importerede varer er et væsentligt element ved anvendelsen af artikel 95, er det klart, at definitionen af »indenlandske varer« netop afhænger af det nærmere forhold mellem artikel 95 og de relevante Benelux-bestemmelser. Det er således under henvisning til disse bestemmelser blevet gjort gældende under de nationale retssager, at det fiskalt relevante geografiske område er Benelux-området og ikke Nederlandenes område. I modsat fald ville der ifølge Inspecteur de Invoerrechten en Accijnzen ske det, at anvendelsen af fællesskabsretten i sidste ende ville undergrave integrationen inden for Benelux-unionen eller i hvert fald hindre dennes udvikling, hvilket vil være i strid med traktatens artikel 233.

Såfremt man lagde denne opfattelse til grund, måtte der ved anvendelsen af artikel 95 foretages en sammenligning mellem på den ene side situationen for de drue- og frugtvine, som fremstilles i Benelux-landene, og på den anden side de drue- og frugtvine, som hidrører fra de andre medlemsstater. Dette ville medføre, at de i Luxembourg fremstillede druevine skulle anses for indenlandske varer, hvilket naturligvis ville medføre, at sagen måtte bedømmes anderledes.
24.

Kommissionen har i stævningen anført, at forpligtelsen for Alumínia og Comsal til at tilbagebetale den ulovligt oppebårne støtte med tillæg af morarenter ikke ophæver den skade, der med ydelsen af denne støtte er tilføjet andre konkurrerende virksomheder. Den har påberåbt sig Domstolens praksis, hvorefter konstateringen i forbindelse med et søgsmål i henhold til traktatens artikel 169 af, at en medlemsstat har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til traktaten, kan have interesse for at fastslå grundlaget for det ansvar, en medlemsstat i kraft af traktatbruddet vil have kunnet pådrage sig over for andre medlemsstater, Fællesskabet eller private ( 14 ). Den gør gældende, at de samme principper finder anvendelse i sager i henhold til artikel 93, stk. 2, og anmoder om, at dette må blive udtrykkeligt fastslået i Domstolens dom i nærværende sag.
57.

Forskellen mellem blanket E 26, der var genstanden for Knoeller-sagen, og blanket E 101 lader forstå, at spørgsmålet om formularernes retsvirkninger ikke kan besvares abstrakt. Der findes et stort antal lignende formularer ( 22 ), som er bestemt til at lette administrationen af grænseoverskridende sagsforhold. Der er imidlertid én udtalelse i Knoeller-dommen vedrørende den retlige betydning af blanket E 26, som må antages at have gyldighed for samtlige andre formularer. Det hedder dér: De relevante artikler i forordningen og de af Den Administrative Kommission udstedte forskrifter vedrørende den pågældende blanket skal fortolkes på grundlag af EØF-traktatens artikel 48-51, som udgør grundlaget, rammerne og grænserne for de forordninger, som er udstedt vedrørende den sociale sikring. »Artiklerne 48-51 har til formål at fremme arbejdstagernes frie bevægelighed inden for det fælles marked ved bl.a. at gøre det muligt for dem at påberåbe sig rettigheder, som følger af beskæftigelsesperioder tilbagelagt i forskellige medlemsstater. Blanket E26's retlige gyldighed må følgelig bedømmes på en sådan måde, at den ikke bringer den tilsigtede virkning af de artilder og forordninger vedrørende vandrende arbejdstageres rettigheder med hensyn til social sikring i fare« ( 23 ).
En almengyldig og upersonlig retsakt skal ikke kunne gøres til genstand for et umiddelbart søgsmål anlagt af en privat, eller en anfægtelse skal alene kunne finde sted i undtagelsestilfælde. I den ovennævnte Simmenthal-dom hedder det, at »denne vide fortolkning af artikel 184 følger af, at det er nødvendigt at sikre de retssubjekter, der ved stk. 2 i artikel 173 er udelukket fra at anlægge direkte søgsmål mod de generelle retsakter, en legalitetskontrol [i tilfælde, hvor disse rammes af gennemførelsesafgørelser, som berører dem umiddelbart og individuelt]« ( 18 ). Således bestemte Domstolen i dommen af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf ( 19 ), at en modtager af statsstøtte, som anlægger sag til prøvelse af en forvaltningsakt, hvorved den nationale myndighed har tilbagekaldt de attester, der udgjorde hjemmelen for støtten, ikke kan gøre gældende, at Kommissionens beslutning om, at den ydede støtte var i strid med fællesskabsretten, er ulovlig. Domstolen bemærkede, at »... sagsøgeren i hovedsagen ... uden tvivl kunne have anfægtet beslutningen i henhold til traktatens artikel 173« ( 20 ).

For så vidt angår udvælgelsesprøver skal det bemærkes, at en meddelelse om udvælgelsesprøve er en foranstaltning med almengyldig rækkevidde (som indstævnte har sammenlignet med et udbud i licitation ( 21 )), der kun undtagelsesvist kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål anlagt af en privat. Dommen af 19. juni 1975 i sagen Küster mod Parlamentet ( 22 ) er i så henseende atypisk. I den sag var der i meddelelsen om den interne udvælgelsesprøve som betingelse for adgang til ansættelse stillet krav om sprogkundskaber med den virkning, at Küster's ansøgning blev udelukket, og dennes adgang til forfremmelse blev forringet.

Lad mig tilføje, at i praksis vil en meddelelse om udvælgelsesprøve ikke blive anfægtet før indgivelse af ansøgningerne. Det bliver den i kraft af den individuelle afgørelse om ikke at give adgang til deltagelse i udvælgelsesprøven. Således er et søgsmål anlagt direkte til prøvelse af meddelelsen om udvælgelsesprøve ikke nogen umulighed. Det er og bliver imidlertid en undtagelse ( 23 ).
Bonapharma anlagde sag ved Finanzgericht Düsseldorf til prøvelse af denne afgørelse. Sagsøgeren har herved gjort gældende, at man ikke kan fremlægge de krævede oprindelsesbeviser, da firma M.'s leverandører (østrigske grossister) havde afvist at afgive oplysninger om varernes oprindelse til firma M. Denne afvisning skyldtes de bestræbelser, som fabrikanterne af produkterne (hjemmehørende i Fællesskabet) udfolder for at forhindre reimport fra Østrig til Fællesskabet. Men eftersom der på tidspunktet for indførslen fra Fællesskabet må have været fremlagt tilsvarende dokumenter over for de østrigske toldmyndigheder, burde det kunne have været fastslået, at der var tale om varer med oprindelse i Fællesskabet. Imidlertid havde de østrigske toldmyndigheder indtaget det standpunkt, at det ikke påhvilede dem at gennemføre undersøgelser angående varernes oprindelse.

Sagsøgeren finder, at leverandørernes adfærd udgør en tilsidesættelse af overenskomstens artikel 23, stk 1, nr. ii). Ifølge denne bestemmelse, der støtter sig til EF-traktatens artikel 86, er en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling på hele de kontraherende parters område (dvs. Fællesskabets og Østrigs), eller på en væsentlig del heraf, uforenelig med overenskomsten, for så vidt som det vil kunne påvirke samhandelen mellem Fællesskabet og Østrig.

Sagsøgeren anfører, at det trods de manglende oprindelsesbeviser i henhold til protokol nr. 3 fremgår af en række dokumenter, som sagsøgeren havde fremlagt under retsforhandlingerne for Finanzgericht, at de omtvistede varer stammer fra Fællesskabet.
23.

Det er under alle omstændigheder klart, at den på det relevante tidspunkt gældende lovgivning i visse tilfælde kunne føre til en ved artikel 95 forbudt diskriminerende afgiftsbelastning. Det er nødvendigt at understrege, at dette ikke nødvendigvis gør hele lovgivningen uanvendelig ( 10 ). En intern afgift er kun i strid med artikel 95, for så vidt som den diskriminerer importerede varer. Det tilkommer den nationale ret i henhold til dens egen retsorden at fastslå, om hele afgiften skal tilbagebetales, eller om det er tilstrækkeligt kun at betale den del, som overstiger det beløb, der skulle betales for et tilsvarende indenlandsk produkt ( 11 ).
Dette var baggrunden for, at Kommissionen endnu engang fremsatte forslag over for Rådet om en forlængelse af den gældende ordning, denne gang indtil den 31. december 1993. Kommissionens forslag omfattede imidlertid også et forslag om at optage et antal nye lande på listen over præferenceberettigede lande, dels for at tage hensyn til den udvikling, der havde fundet sted i den tidligere Sovjetunion, og dels for at bringe Fællesskabets liste over de mindst industrialiserede lande i overensstemmelse med De Forenede Nationers liste. Af hensyn til gennemførelsen af det indre marked foreslog Kommissionen desuden, at toldkontingenterne, som fordeltes mellem medlemsstaterne, blev erstattet af faste mængder til nulsats for Fællesskabet som helhed.

Ved skrivelse af 22. oktober 1992 gav Rådets Generalsekretariat formanden for Parlamentet meddelelse om, at Rådet samme dag havde besluttet at høre Parlamentet om forslaget, som særlig angav traktatens artikel 43 og 113 som hjemmel. Samtidig anmodede man om, at forslaget blev undergivet uopsættelig forhandling i medfør af artikel 75 i Europa-Parlamentets forretningsorden ( 2 ). Anmodningen herom blev begrundet med, at det var nødvendigt at udstede forordningen inden den 1. januar 1993, da den skulle træde i kraft på denne dato.
Med henblik på besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt de omtvistede nationale retsforskrifter er forenelige med de fællesskabsretlige bestemmelser om varers og tjenesteydelsers bevægelighed, er det efter min opfattelse tilstrækkeligt at fremkomme med ganske få bemærkninger. Da indholdet af de to spørgsmål på mange punkter er det samme, er det for mig at se også hensigtsmæssigt at behandle dem under ét.

I den forbindelse skal jeg først nævne, at Domstolen allerede har understreget, at det følger af traktatens almindelige system (således som traktaten var affattet forud for Maastricht-traktatens ikrafttræden) og af en sammenligning af artikel 67 og 106, at en overførsel af pengesedler ikke kan antages at udgøre en kapitalbevægelse, »når overførslen modsvarer en betalingsforpligtelse, der er opstået ved en varehandelsforretning eller ved udveksling af tjenesteydelser« ( 4 ).

Dette indebærer selvfølgelig, at eventuelle restriktive bestemmelser om kapitalbevægelser kun kan betragtes som hindringer for varers frie bevægelighed og tilsvarende for den frie udveksling af tjenesteydelser, såfremt sådanne transaktioner vedrører køb af varer eller betaling for tjenesteydelser.

Som det fremgår af forelæggelseskendelserne, er der med hensyn til hovedsagerne ikke tvivl om, at der er tale om overførsler, der ikke modsvares af en udveksling af varer eller tjenesteydelser. Problemet skal således udelukkende behandles i lyset af traktatens bestemmelser om frie kapitalbevægelser og de relevante bestemmelser i den afledte fællesskabsret, mens artikel 30 og 59 ikke kommer i betragtning.
Af hensyn til en bedre forståelse af spørgsmålets betydning vil jeg til at begynde med give en oversigt over de nationale og fællesskabsretlige bestemmelser.

Ved Algemene Ouderdomswet (den nederlandske lov om almindelig alderdomsforsikring, herefter »AOW«), som trådte i kraft den 1. januar 1957, er der indført en pensionsordning, hvorefter alderspensionens størrelse i princippet alene beregnes på grundlag af de tilbagelagte forsikringsår. I henhold til AOW er alle nederlandske statsborgere, som bor i Nederlandene, samt personer, som på grund af lønnet arbejde udført i Nederlandene er indkomstskattepligtige i Nederlandene, obligatorisk forsikret.

Ud over den obligatoriske forsikring giver AOW mulighed for at forsikre sig frivilligt. Den frivillige forsikring skal muliggøre »erhvervelse« af pensionsrettigheder for de perioder, som ikke er dækket af en obligatorisk forsikring. Betingelserne for den frivillige forsikring er i henhold til AOW's artikel 35 fastsat ved senere kongelige anordninger, som netop vedrører betaling af frivillige bidrag. Det, der er relevant her, er artikel 2 i kongelig anordning af 24. februar 1961 og artikel 3 i kongelig anordning af 22. december 1971. Artikel 2 i kongelig anordning af 24. februar 1961 bestemmer, at »præmien andrager for hvert i perioden beliggende fulde kalenderår det beløb, som en forsikret højst kan være forpligtet til at betale i henhold til AOW for det pågældende år« (stk. 1); denne bestemmelse gælder imidlertid ikke for en nederlandsk statsborger, hvis forfaldne bidrag »for hvert i perioden beliggende fulde kalenderår, for hvilket han over for Sociale Verzekeringsbank kan godtgøre, at dette er gunstigere for ham, [andrager] samme procentsats af hans indkomst i det pågældende kalenderår, som ifølge AOW's artikel 28 gælder for dette år, dog mindst 5% af det beløb, som en forsikret højst kan være forpligtet til at betale for det pågældende år ifølge denne lov« (stk. 2). Artikel 3 i kongelig anordning af 22. december 1971 indeholder bestemmelser svarende til de lige nævnte; den eneste forskel er, at sidstnævnte kongelige anordning også henviser til Algemene Weduwen-en Wezenwet (den nederlandske lov om almindelig forsikring for enker og for børn, der har mistet begge forældre eller en af dem, AWW).

Det bør endvidere nævnes, at artikel 9 i kongelig anordning af 24. februar 1961 bestemmer, at kvinder, som er eller var gift med personer, som gør brug af deres ret til at indbetale frivillige bidrag i den periode, som præmiebetalingen vedrører, i det tidsrum de er eller var gift med sådanne personer, anses for at være forsikrede i henhold til AOW, såfremt de i dette tidsrum var fyldt 15 år, men endnu ikke var fyldt 65 år.
Domstolen har for nylig i dommen af 2. februar 1994 i den såkaldte »Clinique«-sag, Verband Sozialer Wettbewerb ( 17 ), antaget, at et produkts navn er et af dets kendetegn, jf. præmis 15 i dommen i Keck og Mithouard-sagen. Et forbud mod i importmedlemsstaten at benytte et i oprindelsesmedlemsstaten lovligt navn er udtryk for en hindring for samhandelen inden for Fællesskabet:

»Den omstændighed, at den berørte virksomhed som følge af forbuddet er nødsaget til at sælge sine varer under et andet navn i denne ene medlemsstat, hvilket giver den ekstra emballage- og reklameudgifter, viser, at forbuddet gør indgreb i den frie vareudveksling« ( 18 ).
6.

Dette er baggrunden for, at Oberlandesgericht Frankfurt am Main har forelagt Domstolen følgende fire præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 3201/90 fortolkes således, at det er forbudt på etiketter på ’Qualitätsweine mit Prädikat’ (kvalitetsvine med benævnelse) ud over den foreskrevne angivelse af benævnelserne ’Kabinett’, ’Spätlese’ eller ’Auslese’ (med bogstaver af samme type og samme højde som navnet på det bestemte dyrkningsområde eller navnet på den geografiske enhed, der er mindre end det bestemte dyrkningsområde) at gentage disse på etiketten med andre og større bogstaver, navnlig på iøjnefaldende vis som bestanddele af en mærkebetegnelse? 2) Såfremt spørgsmål 1) besvares bekræftende: Kan en producent over for et forbud som nævnt i spørgsmål 1) gøre gældende, at han uhindret har benyttet de omhandlede benævnelser på iøjnefaldende vis i mærker på etiketter på ’Qualitätsweine mit Prädikat’ og dermed i god tro har erhvervet en dokumenteret ret til et mærke, der beskyttes — således som det f.eks. hjemles for mærker med en geografisk betegnelse i artikel 40, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 2392/89? 3) Skal artikel 3, stk. 3, første afsnit, litra a), første led, sammenholdt med artikel 3, stk. 3, andet afsnit, i forordning (EØF) nr. 3201/90 fortolkes således, at det er forbudt på ’Qualitätsweine b. Α.’ (tyske kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder) ud over angivelsen af benævnelsen ’Weißherbst’ med bogstaver, der er af samme størrelse eller mindre end de bogstaver, der er brugt til angivelsen af det bestemte dyrkningsområde, at gentage benævnelsen på etiketten med større bogstaver, navnlig på iøjnefaldende vis som bestanddel af et mærke? 4) Såfremt spørgsmål 3) besvares bekræftende: Kan en producent over for et forbud som nævnt i spørgsmål 3) gøre gældende, at han uhindret har benyttet betegnelsen ’Weißherbst’ på iøjnefaldende vis i mærker på sådanne vines etiketter og dermed i god tro har erhvervet en dokumenteret, økonomisk værdifuld ret til et mærke, der beskyttes — således som det f.eks. hjemles for mærker med en geografisk betegnelse i artikel 40, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 2392/89?«
54.

Jeg finder følgelig, at de forelagte spørgsmål skal besvares således: »1) Artikel 5, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1101/89 af 27. april 1989 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten giver ikke en ansøger om en præmie for ophugning af et fartøj til indlandsskibsfart et krav på, at hans ansøgning imødekommes, når de samlede økonomiske midler, der er til rådighed i de pågældende medlemsstaters fonde, i alt er tilstrækkelige. 2) Artikel 5, stk. 1, i Rådets forordning giver ikke en ansøger om en præmie for ophugning af en skubbebåd et krav på, at hans ansøgning imødekommes, når de samlede økonomiske midler, der er til rådighed i den fælles afdeling for tørlastfartøjer og skubbebåde, jf. artikel 3, stk. 3, i den nævnte forordning, er tilstrækkelige. 3) Artikel 1, stk. 2, og artikel 8 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1102/89 af 27. april 1989 om visse gennemførelsesforanstaltninger til Rådets forordning (EØF) nr. 1101/89 om strukturel sanering inden for indlandsskibsfarten skal fortolkes således, at en forskriftsmæssigt indgivet ansøgning om en ophugningspræmie for en skubbebåd skal afslås, når de økonomiske midler, der er nødvendige for at imødekomme den, overstiger det i artikel 1, stk. 2, for skubbebåde anførte budget på 5 mio. ECU, og det er herved uden betydning, at de i bestemmelsen anførte budgetter for tørlastfartøjer og/eller tankskibe ikke er opbrugt, efter at alle ansøgninger om ophugningspræmie for disse typer fartøjer er imødekommet. 4) Gennemgangen af de rejste spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af den ovennævnte kommissionsforordning. 5) Gennemgangen af de rejste spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens skrivelse nr. 56765 af 29. juni 1990 til Kongeriget Nederlandene eller af foranstaltninger, der er nævnt i denne skrivelse. 6) Artikel 6, stk. 4, i Kommissionens ovennævnte forordning skal fortolkes således, at fondsmyndighedernes undladelse af inden den 1. september 1990 at meddele en ansøger til en ophugningspræmie, om hans ansøgning er imødekommet, ikke indebærer, at ansøgningen skal anses for imødekommet.«
37.

I det følgende skal det altså undersøges, om det for en objektiv betragtning fremgår af den anden beslutning om forlængelse af rammebestemmelserne som offentliggjort i EF-Tidende, at Kommissionen ville lade rammebestemmelserne være gældende på ubestemt tid. I det første afsnit henvises der til, at der allerede ved den første forlængelsesbeslutning er tillagt rammebestemmelserne ubegrænset gyldighed. Deraf kunne man slutte, at det netop ikke var hensigten med den foreliggende beslutning at forlænge rammebestemmelserne, da dette er unødvendigt. Når Kommissionen til slut meddeler, at den har besluttet ikke at ændre rammebestemmelserne, giver den samtidig udtryk for, at den har besluttet at lade dem forblive i kraft uden ændringer. Dette afføder ganske vist efter Kommissionens opfattelse ingen retsvirkninger, men giver dog det indtryk, at rammebestemmelserne fortsat er gældende. I teksten til den anden forlængelsesbeslutning er der intet, der tyder på, at Kommissionen tager fejl, når den hævder, at rammebestemmelserne allerede har fået ubegrænset gyldighed ved den første forlængelsesbeslutning. Da der for fællesskabsinstitutionernes retsakter gælder en formodning om lovlighed, afføder de også retsvirkninger, selv om de er behæftet med mangler ( 18 ). Det vil i det foreliggende tilfælde sige, at medlemsstaterne stadig er forpligtet til forinden at anmelde planlagt støtte til Kommissionen og til at udfærdige en årsrapport om alle støtteudbetalinger. Den retsakt fra Kommissionen, der skal tages stilling til her, afføder altså de samme retsvirkninger som en udtrykkelig forlængelse af rammebestemmelserne på ubestemt tid. Den skal derfor under et annullationssøgsmål behandles som en sådan forlængelsesbeslutning, da det af hensyn til retssikkerheden og den berettigede forventning skal være muligt for medlemsstaterne at tilsidesætte Kommissionens retsakt, som i sit indhold er i modstrid med den faktiske retstilstand.
58.

Spørgsmålet er herefter, om sagsøgeren kan påberåbe sig, at Grækenland har undladt at gennemføre direktivet. Efter min opfattelse følger det af princippet om, at der ikke for krav, der er baseret på fællesskabsretten, må gælde ringere vilkår end dem, der gælder krav baseret på national ret, at for så vidt afgiftspligtige har krav på tilbagebetaling af afgift i henseende til et bestemt beskatningsår under påberåbelse af forhold, som er anerkendt i national ret, må dette ligeledes gælde krav, der er baseret på fællesskabsretten. Dette er tilfældet uanset de forhold, som efter national ret herved anerkendes. Efter min opfattelse er det ufornødent at gå ind på en vanskelig, og ret kunstig, drøftelse af, hvad der må anses for sammenlignelige krav efter national ret. Noget sådant er ikke i overensstemmelse med Domstolens praksis på dette område. Denne praksis er baseret på det princip, at det under forbehold af, hvad der følger af hensynet til at sikre fællesskabsrettens gennemslagskraft, er op til medlemsstaterne, så længe der ikke findes harmoniserede regler, at træffe nærmere bestemmelse om, hvad der skal anses for at være en rimelig afvejning mellem på den ene side retssikkerhedshensyn og hensynet til god forvaltningsskik og på den anden side hensynet til en korrekt erlæggelse af afgift for et bestemt beskatningsår. Når en medlemsstat accepterer en fornyet behandling af sager vedrørende et beskatningsår efter ansøgning fra den afgiftspligtige inden for en bestemt frist på et hvilket som helst grundlag, accepterer den forudsætningsvis, at det for den periode, i henseende til hvilken der kan fremsættes krav, er hensynet til en korrekt erlæggelse af afgiften, der vejer tungest. Medlemsstaten kan derfor ikke hævde, at et krav baseret på fællesskabsretten som følge af retssikkerhedshensyn eller hensynet til god forvaltningsskik ikke kan tages i betragtning.
Grundforordningens artikel 18 indeholder regler vedrørende afslutningen af proceduren for aktiv forædling. Ud over reeksport af forædlingsprodukterne (artikel 18, stk. 1) findes der også andre muligheder for afslutning af proceduren, såsom ved at anvende ordningen vedrørende forarbejdning under toldkontrol på forædlingsprodukter [artikel 18, stk. 2, litra d)]. Sidstnævnte mulighed for afslutning af proceduren er betinget af en tilladelse fra toldvæsenet, »som meddeler en sådan, når omstændighederne taler derfor« (artikel 18, stk. 3).

Grundforordningens artikel 20 indeholder en hovedregel om, at toldskylden skal ansættes på grundlag af de afgiftsregler, der gælder for indførselsvarerne på tidspunktet for antagelse af angivelsen om de pågældende varers henførsel under proceduren for aktiv forædling. Der gælder dog flere undtagelser fra denne hovedregel, heriblandt følgende: a) pålæggelse af de for forædlingsprodukterne gældende importafgifter, når de pågældende produkter overgår til fri omsætning og er opført på en liste, som fastsættes efter en særlig fremgangsmåde ( 7 ), men kun for så vidt »de forholdsmæssigt svarer til den eksporterede del af de forædlingsprodukter, der ikke er opført på listen« [artikel 21, stk. 1, litra a), første led] ( 8 ); b) opkrævning af importafgifter, som fastsættes i henhold til de gældende regler for den pågældende toldprocedure, af forædlingsprodukter, som er henført under en anden toldprocedure [artikel 21, stk. 1, litra b)] ( 9 ).