RETTENS DOM (Anden Afdeling)

19. oktober 1995

Sag T-562/93

Dieter Obst

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — ansættelsesprocedure — bebyrdende retsakt — vedtægtens artikel 45 — meddelelse om ledig stilling — magtfordrejning — begrundelse — erstatning for tab«

Fuldstændig gengivelse på tysk II-737

Angående:

Påstande om — annulation af afgørelse nr. 45/93 fra Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser i det omfang, det angives i afgørelsen, at sagsøgerens ansøgning ikke kunne tages i betragtning — annulation af Kommissionens afslag på sagsøgerens ansøgning — erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren angiveligt har lidt.

Udfald:

Kommissionen skal betale en godtgørelse og frifindes i øvrigt.

Resumé af dom

Efter at der var blevet foretaget et »genopslag« af en meddelelse om en ledig stilling, som på alle punkter var identisk med det tidligere opslag, anlagde sagsøgeren, som havde indgivet ansøgning om stillingen, sag med påstand om annullation af »det stiltiende afslag« på hans ansøgning, hvilken sag Retten afviste ved kendelse af 20. maj 1994 (sag T-510/93, Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 461).

Efter at en anden ansøger var blevet udnævnt i den ledige stilling, og efter at sagsøgeren havde modtaget meddelelse vedrørende ansættelsesmyndighedens afgørelse om, at hans ansøgning ikke kunne tages i betragtning, indgav sagsøgeren på ny en klage, dels over den skrivelse fra Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser, hvorved udvalget underrettede sagsøgeren om de konklusioner, der var indeholdt i udvalgets afgørelse nr. 45/93 - og som gik ud på, at sagsøgerens ansøgning om den omtvistede stilling ikke kunne tages i betragtning - dels over ansættelsesmyndighedens afgørelse.

Efter at klagen over disse afgørelser stiltiende var blevet afvist, anlagde sagsøgeren den foreliggende sag.

I — Påstandene om annullation af afgørelsen fra Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser i det omfang, det angives i afgørelsen, at sagsøgerens ansøgning ikke kunne tages i betragtning

Formaliteten

Retten bemærkede, at det kun er foranstaltninger, der afføder bindende retsvirkninger, som direkte og umiddelbart berører sagsøgerens interesser i den forstand, at hans retsstilling herved ændres væsentligt, der udgør retsakter eller beslutninger, som kan være genstand for et annullationssøgsmål (præmis 22 og 23).

Henvisning til: Retten. 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Smi. II, s. 799, præmis 39; Retten, 22. marts 1995, sag T-86/93, Kotzonis mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 203. præmis 28 og 29.

Videre bemærkede Retten, at Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser kun har rådgivende beføjelser. Følgelig har udvalgets forhandlinger alene karakter af en forberedende retsakt, som ikke i sig selv er egnet til at berøre sagsøgerens vedtægtsmæssige stilling og derfor ikke kan være bebyrdende for ham (præmis 24).

Henvisning til: Retten, 24. januar 1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen. Sml. II, s. 35, præmis 27; Retten, 16. december 1993, sag T-58/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 1443, præmis 36; Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92. Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 83, præmis 20; Retten, 24. februar 1994, sag T-108/92, Caló mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 213, præmis 13.

Sagsøgerens opfattelse af, at ansættelsesmyndigheden anså sig for bundet af udvalgets udtalelse havde ingen som helst støtte i sagens akter. Retten fandt derfor, at der ikke var anledning til at fravige gældende retspraksis (præmis 25).

Den omstændighed, at sagsøgeren tillige under sagen havde anfægtet den afgørelse, ansættelsesmyndigheden traf som afslutning på udnævnelsesproceduren, kunne ikke ændre denne bedømmelse. Lovligheden af en forberedende akt kan kun anfægtes under et søgsmål anlagt til prøvelse af den afgørelse, hvorved ansøgningen afslås ved procedurens afslutning (præmis 26).

Henvisning til: Retten, 24. januar 1991, Latham mod Kommissionen, a.st.; Caló mod Kommissionen, a.st., præmis 13.

II — Påstandene om annullation af Kommissionens afgørelse, som blev meddelt ved skrivelse af 22. marts 1993, hvorved sagsøgerens ansøgning blev afslået

1. Anbringendet om procedurefejl

Hvad angår spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden havde forsømt at foretage sin egen vurdering af ansøgernes fortjenester, bemærkede Retten, at det fremgår af ordlyden af Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 om besættelse af en stilling på mellemlederniveau, at ansættelsesmyndigheden ikke er bundet af en udtalelse fra Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser. Retten fandt på grundlag af de faktiske konstateringer, som den havde foretaget, og under hensyn til, at sagsøgeren ikke havde fremført andre forhold til godtgørelse af sit anbringende om, at ansættelsesmyndigheden ved den i sagen omhandlede udnævnelse havde tilsidesat den procedure, som er foreskrevet i nævnte afgørelse, at anbringendet måtte forkastes (præmis 32, 33 og 34).

Henvisning til: Retten, 24. januar 1991, Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 27.

Hvad angår afgørelsen om på ny at offentliggøre meddelelsen om den ledige stilling havde Retten allerede fastslået i sin kendelse af 20. maj 1994, som ikke var blevet anfægtet ved appel, at Kommissionen ikke på dette punkt lainne antages at have overskredet grænserne for den skønsbeføjelse, som tilkommer ansættelsesmyndigheden ved udvælgelsen af de ansøgere, som opfylder de højeste kvalifikationskrav. Det fremgår af fast retspraksis dels, at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at afslutte en ansættelsesprocedure, der er iværksat i henhold til vedtægtens artikel 29, dels at Fællesskabernes tjenestemænd, selv om de opfylder betingelserne for at lomne forfremmes, ikke har noget subjektivt krav på en forfremmelse. Dette anbringende kunne derfor ikke tages til følge (præmis 35).

Henvisning til: Retten, 14. februar 1990, sag T-38/89, Hochbaum mod Kommissionen, Sml. II, s. 43; Domstolen, 1. juni 1995, sag C-119/94 P, Coussiosmod Kommissionen, Sml. I, s. 1439.

Hvad angår påstanden om, at den fulgte procedure ved Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser var ulovlig, måtte dette anbringende afvises i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, da det først var blevet fremført under den mundtlige forhandling. Retten fandt i øvrigt at måtte fremhæve, at udvalgets konklusion om, at stillingen burde besættes på A5/A4-niveau, ikke medførte, at sagsøgeren blev udelukket fra at ansøge om stillingen, da han var tjenestemand i lønklasse A4 (præmis 36).

Henvisning til: Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335.

2. Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden har en vid skønsbeføjelse ved vurderingen af tjenestens interesse og de fortjenester hos de pågældende tjenestemænd, som der bør tages hensyn til, når der træffes afgørelse om forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45. Fællesskabets retsinstansers kontrol må på dette område være begrænset til, om administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde, og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt (præmis 44).

Henvisning til: Domstolen, 23. oktober 1986. sag 26/85, Vaysse mod Kommissionen, Sml. s. 3131, præmis 26; Retten, 18. februar 1993, sag T-45/91, McAvoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 47.

Retten bemærkede, at hovedformålet med stillingsopslaget er at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besættelse af den ledige stilling. Stillingsopslaget udgør således den lovmæssige ramme, som ansættelsesmyndigheden har opstillet for sig selv (præmis 46).

Henvisning til: McAvoy mod Parlamentet, a.st., præmis 48.

Retten antog, at der til den omtvistede stilling krævedes en specialist i praktisk anvendelse af lovgivningen på området for plantesundhed. Gennemgangen af sagens akter gav intet grandlag for den antagelse, at vurderingen af ansøgerens fortjenester var behæftet med en faktisk eller retlig fejl (præmis 47-56).

Henvisning til: Benecos mod Kommissionen, a.st., præmis 50.

3. Anbringendet om magt- eller procedurefordrejning

Retten bemærkede, at begrebet magtfordrejning har et helt præcist indhold og sigter til det tilfælde, hvor en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået dem tillagt. En afgørelse er kun behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at afgørelsen er traf fet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 62).

Henvisning til: Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1464, præmis 70.

De indicier, som sagsøgeren havde påberåbt sig, var imidlertid hverken relevante eller samstemmende (præmis 63-66).

4. Anbringendet om tilsidesættelse af omsorgspligten og administrationens loyalitet overfor sine ansatte

Retten bemærkede, at hvad angår besættelsen af ledige stillinger lainne hensynet til omsorgspligten ikke afskære ansættelsesmyndigheden fra at træffe de foranstaltninger, som den fandt nødvendige i tjenestens interesse, da besættelsen af hver enkelt ledig stilling først og fremmest skal ske i tjenestens interesse. Rettens prøvelse skal begrænse sig til spørgsmålet om, hvorvidt institutionen har holdt sig inden for behørige grænser og ikke har anvendt sin beføjelse åbenbart fejlagtigt (præmis 69 og 70).

Henvisning til: Turner mod Kommissionen, a.st., præmis 77; Domstolen, 29. juni 1994, sag C-298/93 P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 309, præmis 38.

I den foreliggende sag fandt Retten, at Kommissionen ikke havde overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse og derfor heller ikke havde tilsidesat sin omsorgspligt (præmis 71 og 72).

Henvisning til: Domstolen, 24. marts 1983, sag 298/81. Colussi mod Parlamentet, Sml. s. 1131.

5. Anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

Retten bemærkede, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig ligebehandlingsprincippet ved til sin egen fordel at påberåbe sig en ulovlighed, der måtte være begået til fordel for andre (præmis 74 og 75).

Henvisning til: Retten, 14. maj 1991, sag T-30/90, Zoder mod Parlamentet, Sml. II, s. 207, præmis 26.

6. Anbringendet om manglende begrundelse

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser over for de ansøgere, der ikke er blevet forfremmet, men derimod forpligtet til at begrunde en afgørelse om afvisning af en klage fra en ansøger, der ikke er blevet forfremmet. En fuldstændig mangel på begrundelse af en afgørelse om udnævnelse kan ikke afhjælpes ved forklaringer, som ansættelsesmyndigheden fremkommer med efter anlægget af en sag, da sådanne forklaringer ikke længere kan tjene det tiltænkte formål, som dels er at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til at vurdere, om afslaget på hans ansøgning er berettiget, og om det vil være formålstjenstligt at anlægge sag ved Retten, dels at skabe grundlag for, at Retten kan udøve sine kontrolbeføjelser. I den foreliggende sag fandt Retten, at sagsøgeren ikke kunne forudsættes at være tilstrækkelig bekendt med de forhold — ifølge de krav, som stilles hertil i retspraksis — hvorunder han fik afslag på sin ansøgning, til, at det fritog Kommissionen for forpligtelsen til at begrunde sin afgørelse. Det blotte kendskab til det forberedende arbejde forud for oprettelsen af den nye tjenesteenhed kunne ikke i sig selv give sagsøgeren tilstrækkeligt præcise oplysninger om de grunde, som konkret foranledigede ansættelsesmyndigheden til at afslå hans ansøgning. Dette anbringende var derfor berettiget (præmis 79 og 80).

Henvisning til: Kotzonismod Kommissionen, a.st., præmis 105.

Det måtte imidlertid undersøges, hvilke følger denne tilsidesættelse af begrundelsespligten havde haft. Retten fandt, at det ville være en uforholdsmæssig sanktion at annullere afslaget på sagsøgerens ansøgning, og at tildelingen af en godtgørelse var den form for genopretning, som var bedst i overensstemmelse med såvel sagsøgerens som tjenestens interesser. Som følge heraf måtte påstanden om annullation forkastes (præmis 81 og 82).

III — Påstanden om konstatering af, at afslaget på sagsøgerens ansøgninger til den omtvistede stilling var retsstridigt

Under hensyn til Rettens kendelse af 20. maj 1994 og i betragtning af, at der med denne påstand i det væsentlige tilsigtedes det samme resultat som med de førnævnte påstande, som Retten havde forkastet, måtte der også ske frifindelse i forhold til denne påstand (præmis 84).

IV — Påstanden om erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade

Ifølge fast retspraksis forudsætter Fællesskabets ansvar, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, der bebrejdes institutionerne, er ulovlig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab. I den foreliggende sag kunne sagsøgeren ikke påberåbe sig at have lidt noget økonomisk tab som følge af, at den omtvistede stilling var blevet besat på A4-niveau, da sagsøgeren på det daværende tidspunkt var indplaceret i denne lønklasse. Desuden måtte påstanden om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade forkastes i det omfang, den havde en tæt forbindelse med annullationspåstandene — således som det var tilfældet i sagen — og hvilke påstande enten var blevet afvist eller forkastet som ubegrundede (præmis 86, 87 og 88).

Henvisning til: Retten, 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145; Retten, 24. januar 1991, Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 43; Retten, 9. februar 1994, Latham mod Kommissionen, a.st., præmis 63.

Hvad angår forpligtelsen til at give et begrundet svar på klagen bemærkede Retten, at Fællesskabets retsinstanser er forpligtet til af egen drift at efterprøve, om Kommissionen har opfyldt sin forpligtelse til at begrunde afslaget på ansøgningen. Følgelig kan ingen sagsøger fortabe sin ret til at påberåbe sig dette anbringende, blot fordi han ikke har gjort det gældende i klagen (præmis 89).

Henvisning til: Retten, 14. juli 1994, sag T-534/93, Grynberg og Hall mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 595.

Retten bemærkede, at en fuldstændig mangel på begrundelse af en afgørelse er en tjenestefejl, som medfører ret til godtgørelse af den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren har lidt. Retten udtalte, at den som følge af sin fulde prøvelsesret i tvister angående pengebeløb kunne idømme den sagsøgte institution betaling af en godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, den havde forvoldt ved sin tjenestefejl, selv om sagsøgeren ikke havde nedlagt udtrykkelig påstand herom (præmis 90).

Henvisningtil: Kotzonis mod Kommissionen, a.st., præmis 108.

Hvad angår vurderingen af det lidte tab fandt Retten, at sagsøgeren var blevet tvunget til at anlægge sag for at få kendskab til begrundelsen for afslaget på hans ansøgning. Retten fandt ud fra en billighedsbetragtning, at tilkendelsen af et beløb på 2000 ECU udgjorde en passende godtgørelse (præmis 91).

Konklusion:

1) Kommissionen betaler sagsøgeren et beløb på 2000 ECU som godtgørelse for en tjenestefejl.