ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af en medlemsstat over for et af Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, er indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre en beslutning om tilbagesøgning korrekt. I tilfælde af vanskeligheder skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den gensidige pligt til loyalt samarbejde, der følger af artikel 10 EF, samarbejde efter bedste evne med henblik på at overvinde vanskelighederne, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes.

Betingelsen om, at det skal være absolut umuligt at gennemføre beslutningen, er ikke opfyldt, når medlemsstaten udelukkende har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder, som gennemførelsen af beslutningen indebar, uden at have gjort noget reelt forsøg på at tilbagesøge støtten hos de pågældende virksomheder eller foreslå Kommissionen sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde disse vanskeligheder. Vanskelighederne vedrørende identificeringen af støttemodtagerne, beregningen af størrelsen af den støtte, der skulle tilbagesøges, og valget og gennemførelsen af fremgangsmåden for tilbagesøgningen skyldes interne vanskeligheder, som kan tilregnes de nationale myndigheder og disses undladelser.

(jf. præmis 44-46 og 50)
For det første henvises der udtrykkeligt til rispapir (»rice paper«) eller »tørrede« varer i formuleringen af flere af sprogversionerne af underposition 19059020 i den kombinerede nomenklatur, mens pos. 1901 kun er en opsamlingsposition, der kun omfatter varer ikke andetsteds tariferet. For det andet, som det fremgår af en gennemgang af flere af sprogversionerne af den kombinerede nomenklatur og i lyset af Kommissionens forklarende bemærkninger, som henviser til de forklarende bemærkninger til den internationale konvention vedrørende det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem, er det forhold, at varen er bagt, ikke en egenskab, som er nødvendig for, at den tariferes i underposition 19059020.

Når Kommissionen af en medlemsstat har fået forelagt en anmodning om fritagelse for importafgift i henhold til 239 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 82/97, og den allerede har truffet en beslutning, som indeholder en retlig og faktisk bedømmelse af en bestemt importsag, er sådanne bedømmelser i medfør af artikel 249 EF bindende for alle organer i den stat, den er rettet til, herunder de domstole, som skal træffe afgørelse i sagen i henhold til toldkodeksens artikel 220.

Den afgørelsesbeføjelse, der er tillagt Kommissionen vedrørende efteropkrævning af toldafgifter, skal sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet, og de krav, som følger af hensynet til en ensartet anvendelse af fællesskabsretten, indebærer således vedrørende de samme importtransaktioner foretaget af en erhvervsdrivende, at en beslutning fra Kommissionen vedrørende denne erhvervsdrivendes »åbenbare forsømmelighed« ikke skal kunne bringes i fare ved en senere afgørelse fra en national domstol, som behandler spørgsmålet, om den samme erhvervsdrivende »kunne have opdaget fejlen« begået af de nationale toldmyndigheder. Når en national domstol behandler en sag vedrørende anfægtelse af en afgørelse om opkrævning af importafgifter, skal den, når den under den procedure, som verserer for den, får kendskab til, at sagen er blevet forelagt Kommissionen i henhold til toldkodeksens artikel 220 eller 239, undgå at træffe en afgørelse, som går imod den afgørelse, som Kommissionen påtænker at træffe i medfør af de nævnte bestemmelser.

Hvis importøren inden for den i artikel 230, stk. 5, EF fastsatte frist har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning vedrørende anmodningen om fritagelse for afgift i henhold til toldkodeksens artikel 239, påhviler det den nationale ret at vurdere, om der er grund til at udsætte sagen, indtil der træffes en endelig afgørelse vedrørende det nævnte annullationssøgsmål, eller selv forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål med henblik på en vurdering af beslutningens gyldighed.

(jf. præmis 62, 64-66 og 68 samt domskonkl. 3)
Sag C-1/07

Straffesag

mod

Frank Weber

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Siegen)

»Direktiv 91/439/EØF — gensidig anerkendelse af kørekort — midlertidig suspension af kørekort — inddragelse af førerretten — gyldighed af et andet kørekort, som er erhvervet i en anden medlemsstat under den midlertidige suspension«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 17. juli 2008 I ‐ 8573

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 20. november 2008 I ‐ 8583

Sammendrag af dom

Transport – transport ad landevej – kørekort – direktiv 91/439

(Rådets direktiv 91/439, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, art. 1, stk. 2, og art. 8, stk. 2 og 4)

Artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 om kørekort, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter på sit område at anerkende retten til at føre motorkøretøj i henhold til et kørekort, der er udstedt i en anden medlemsstat til en person, hvis førerret på førstnævnte medlemsstats område er blevet inddraget, uanset at afgørelsen om denne inddragelse er truffet efter udstedelsen af nævnte kørekort, når dette er erhvervet på et tidspunkt, hvor det kørekort, som er udstedt i den førstnævnte medlemsstat, er suspenderet, og såvel denne suspension som nævnte inddragelse er berettiget af grunde, der forelå på tidspunktet for udstedelsen af det andet kørekort.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Sag C-203/07 P

Den Hellenske Republik

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appel — projekt om skabelse af en fælles diplomatisk repræsentation i Abuja (Nigeria) — Den Hellenske Republiks betaling af skyldige beløb — modregning i det beløb, som Kommissionen skal udbetale til det regionale operationelle program for det græske fastland«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 8. maj 2008 I ‐ 8163

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 6. november 2008 I ‐ 8191

Sammendrag af dom

Appel – anbringender – anbringender, som fører til undersøgelse af retsakter, der ikke kan være genstand for et søgsmål for Retten – formaliteten

(Statutten for Domstolen, art. 58)

Artikel 58 i statutten for Domstolen, hvorefter en appel kan støttes på anbringender om, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl for Retten, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten, er ikke til hinder for, at appelanbringenderne for at begrunde påstanden om ophævelse af Rettens dom fører til en undersøgelse af rækkevidden af retsakter, som ikke kan være genstand for et søgsmål for Retten.

(jf. præmis 40)
Det er korrekt, at ordet »tredjelande« i artikel 181 A EF om økonomisk, finansielt og teknisk samarbejde med tredjelande i bogstavelig forstand er tilstrækkelig bredt til at omfatte såvel udviklingslande som andre tredjelande. Det kan imidlertid ikke, uden at indskrænke anvendelsesområdet for artikel 179 EF i EF-traktatens afsnit XX om udviklingssamarbejdet, udledes heraf, at enhver økonomisk, finansiel eller teknisk samarbejdsaktion med udviklingslande i henhold til artikel 177 EF kan iværksættes alene på grundlag af artikel 181 A EF. Selv om det alene er artikel 181 A EF, der åbenlyst vedrører »samarbejdsaktioner […] på det økonomiske, finansielle og tekniske område«, hvor artikel 179 EF generelt alene henviser til »foranstaltninger«, forholder det sig ikke desto mindre således, at et sådant samarbejde — afhængigt af dets vilkår — kan udgøre en typisk form for udviklingssamarbejde.

Desuden indledes artikel 181 A EF med ordene »[m]ed forbehold af de øvrige bestemmelser i denne traktat, især bestemmelserne i afsnit XX«. Dermed angives det klart, at afsnit XX er specifikt for udviklingssamarbejdet.

Artikel 179 EF begyndes ganske vist også med ordene »[m]ed forbehold af de øvrige bestemmelser i denne traktat«. Ikke desto mindre skal det for det første bemærkes, at artikel 179 EF blev formuleret på et tidspunkt, hvor artikel 181 A EF endnu ikke fandtes. For det andet er forbeholdet i artikel 179 EF mindre specifikt end forbeholdet i artikel 181 A EF, der eksplicit er rettet mod traktatens afsnit XX. Under disse omstændigheder har forbeholdet i artikel 181 A EF en anvendelse, der har forrang i forhold til artikel 179 EF.

Det følger heraf, at i det omfang artikel 181 A EF finder anvendelse med forbehold af EF-traktatens afsnit XX, kan denne artikel ikke være hjemmel for foranstaltninger, der forfølger de i artikel 177 EF angivne formål for udviklingssamarbejdet i nævnte afsnit XX’s forstand.

(jf. præmis 39-45 og 47)
Sag C-407/07

Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Sjette momsdirektiv — artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f) — fritagelser — betingelser — tjenesteydelser præsteret af selvstændige grupper — tjenester ydet en eller flere medlemmer af gruppen«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 9. oktober 2008 I ‐ 9617

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. december 2008 I ‐ 9625

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt A, stk. 1, litra f)]

Artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de tjenesteydelser, som selvstændige grupper leverer til deres medlemmer, er omfattet af den fritagelse, der er fastsat i denne bestemmelse, selv om disse ydelser kun leveres til et enkelt eller nogle af medlemmerne, forudsat at de øvrige betingelser i bestemmelsen er opfyldt.

En begrænsning af denne bestemmelses anvendelsesområde, hvorved tjenesteydelser, som selvstændige grupper leverer til deres medlemmer, udelukkes fra merværdiafgiftsfritagelsen, særligt inden for en kontekst, hvor medlemmernes behov er forskellige, bekræftes ikke af bestemmelsens formål, som er at indføre en momsfritagelse for at undgå, at personer, som tilbyder visse tjenesteydelser, pålægges at betale denne afgift, når de må samarbejde med andre erhvervsdrivende gennem en fælles struktur, der varetager en virksomhed, som er nødvendig for at udføre disse tjenesteydelser.

I øvrigt kan nødvendigheden af at fortolke bestemmelsen strengt ikke indebære, at hvert medlem af en selvstændig gruppe gives ret til at berøve de andre medlemmer af gruppen deres adgang til merværdiafgiftsfritagelsen ved når som helst at beslutte ikke at anvende den ene eller den anden ydelse leveret af den gruppe, som medlemmet dog oprindeligt har valgt at være medlem af. Det fremgår hverken af ordlyden af eller formålet med sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f), at hvert medlem af en selvstændig gruppe skulle have en sådan ret.

(jf. præmis 36, 37 og 41 samt domskonkl.)
Artikel 82 EF skal fortolkes således, at en organisation til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder, som indtager en dominerende stilling på en væsentlig del af fællesmarkedet, ikke misbruger denne stilling, når den som vederlag for tv-udsendelse af ophavsretligt beskyttede musikværker i forhold til kommercielle tv-kanaler anvender en afgiftsordning, hvorefter størrelsen af disse afgifter svarer til en andel af disse tv-kanalers indtægter, hvis denne andel samlet set er forholdsmæssig i forhold til mængden af ophavsretligt beskyttede musikværker, der faktisk er genstand for tv-udsendelse eller kan antages at blive det, medmindre der findes en anden metode, der gør det muligt med større nøjagtighed at identificere og kvantificere udnyttelsen af disse værker samt publikum, uden at der derved sker en uforholdsmæssig forhøjelse af udgifterne til forvaltning af kontrakterne og kontrollen med anvendelsen af de nævnte værker.

Artikel 82 EF skal fortolkes således, at når en organisation til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder beregner de afgifter, der oppebæres som vederlag for tv-udsendelse af ophavsretligt beskyttede musikværker, på forskellig vis, alt efter om det drejer sig om private tv-selskaber eller public service-selskaber, kan det udgøre et misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i nævnte artikel, hvis den i forhold til disse selskaber anvender ulige vilkår for ydelser af samme værdi og dermed stiller dem ringere i konkurrencen, medmindre en sådan adfærd kan være objektivt berettiget.

For så vidt angår undersøgelsen af, hvorvidt der foreligger en sådan adfærd, er det alt efter omstændighederne bl.a. nødvendigt at tage den omstændighed i betragtning, at public service-selskaber i modsætning til private tv-selskaber ikke kan råde over hverken indtægter fra reklamer eller indtægter fra abonnementsaftaler, og den omstændighed, at den afgift, der skal betales af public service-selskaberne, kan opkræves, uden at mængden af ophavsretligt beskyttede musikværker, der faktisk er genstand for tv-udsendelse, tages i betragtning. Det bør endvidere ligeledes kontrolleres, om de private tv-selskaber er konkurrenter til public service-selskaber på det samme marked.

For så vidt angår undersøgelsen af, hvorvidt der foreligger en eventuel objektiv berettigelse, kan en sådan berettigelse bl.a. følge af public service-selskabers formål og finansieringsmåde.

(jf. præmis 44-48 og domskonkl. 2)
Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen (gennemførelseskonventionen) foreskriver ikke, at den berørte person nødvendigvis skal være dømt på de kontraherende parters område, og denne bestemmelse, som har til formål at beskytte en person, der er blevet endeligt dømt, mod at blive retsforfulgt på ny for de samme handlinger, kan ikke fortolkes således, at gennemførelseskonventionens artikel 54-58 aldrig finder anvendelse på personer, der er blevet dømt af en kontraherende part, der udøver sin jurisdiktion uden for det geografiske område, som er omfattet af denne konvention.

På denne baggrund indebærer artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen (gennemførelseskonventionen) nødvendigvis, hvad enten den anvendes på en dom, som er afsagt in absentia i overensstemmelse med en kontraherende stats nationale lovgivning, eller på en almindelig dom, at der består en gensidig tillid mellem de kontraherende stater i deres respektive strafferetlige systemer, og at enhver af disse stater accepterer anvendelsen af gældende strafferetlige bestemmelser i de øvrige kontraherende stater, uanset om anvendelsen af statens egen nationale lovgivning måtte føre til en anden løsning.

Det fremgår nemlig af bestemmelsens ordlyd, at domme afsagt in absentia ikke er udelukket fra dens anvendelsesområde, da anvendelsen heraf udelukkende forudsætter, at der er blevet afsagt en endelig dom af en kontraherende part.

Den omstændighed, at proceduren for sager, hvori der er afsagt dom in absentia, i henhold til national ret ville have medført genåbning af den omhandlede sag, hvis den pågældende person var blevet pågrebet inden forældelsesfristens udløb, udelukker imidlertid ikke i sig selv, at domfældelsen in absentia alligevel skal kvalificeres som en endelig dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54.

(jf. præmis 35, 37 og 40)
Ved begrebet »reel brug« som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i første direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal forstås en brug, der ikke foretages symbolsk alene med det formål at bevare de rettigheder, der er knyttet til varemærket. Den faktiske brug skal være i overensstemmelse med varemærkets grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af en vare eller en tjenesteydelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse.

Det følger af dette begreb om »reel brug« af varemærket, at dets indehaver skal bruge det på markedet for de produkter eller tjenesteydelser, som varemærket beskytter, og ikke alene inden for den pågældende virksomhed. Beskyttelsen af varemærket og de retsvirkninger, som registreringen af mærket har i forhold til tredjemand, kan ikke opretholdes, hvis mærket har mistet sin handelsmæssige begrundelse, som er at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for de varer eller tjenesteydelser, som er forsynet med det tegn, der udgør mærket, i forhold til de varer eller tjenesteydelser, der stammer fra andre virksomheder.

(jf. præmis 13 og 14)
1)

Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF, idet den kræver, at den første indregistrering i Østrig af motorkørekøjer, som tidligere har været indregistreret i andre medlemsstater, men som på grund af deres alder ikke er blevet EF-godkendt, overholder grænseværdier for forurenende emissioner og støj, der er strengere end de grænseværdier, som de oprindeligt skulle overholde, navnlig grænseværdierne fastsat ved Rådets direktiv 93/59/EØF af 28. juni 1993 om ændring af direktiv 70/220/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om foranstaltninger mod luftforurening forårsaget af emissioner fra motorkøretøjer og Rådets direktiv 92/97/EØF af 10. november 1992 om ændring af direktiv 70/157/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om tilladt støjniveau og udstødningssystemer for motordrevne køretøjer, hvorimod køretøjer, der fremviser de samme kendetegn, og som allerede er godkendt til brug i Østrig, ikke er underlagt dette krav ved omregistrering i denne medlemsstat.
I artikel 228 EF er der ikke fastsat nogen frist, inden for hvilken der skal ske opfyldelse af en dom, der fastslår en medlemsstats traktatbrud. Hensynet til en øjeblikkelig og ensartet anvendelse af fællesskabsretten kræver, at denne opfyldelse iværksættes med øjeblikkelig virkning og gennemføres hurtigst muligt.

Den procedure, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, har til formål at tilskynde en forsømmelig medlemsstat til at opfylde en dom i en traktatbrudssag og dermed sikre den effektive anvendelse af fællesskabsretten. De i bestemmelsen hjemlede foranstaltninger, nemlig det faste beløb og tvangsbøden, har begge dette samme formål.

Herved tilkommer det Domstolen i den enkelte sag og på grundlag af de konkrete omstændigheder, der er forelagt den, samt ud fra den grad af pression og prævention, den finder fornøden, at fastsætte egnede økonomiske sanktioner for at sikre opfyldelse hurtigst muligt af den dom, som tidligere har fastslået et traktatbrud, og at forebygge gentagelse af tilsvarende tilsidesættelser af fællesskabsretten.

Mens pålæggelsen af en tvangsbøde må anses for særligt egnet til at tilskynde en medlemsstat til hurtigst muligt at bringe et traktatbrud til ophør, når dette, såfremt en sådan foranstaltning ikke træffes, ville have tendens til at vare ved, hviler et påbud om betaling af et fast beløb i højere grad på en vurdering af de konsekvenser, som den pågældende medlemsstats manglende opfyldelse af sine forpligtelser har på private og offentlige interesser, navnlig når traktatbruddet har varet ved i en lang periode efter den dom, hvorved det oprindeligt blev fastslået.

Selv om en domfældelse til betaling af en tvangsbøde — der i det væsentlige har tvangskarakter i forhold til det verserende traktatbrud — i princippet således kun er påkrævet, for så vidt som det fortsat ikke er kommet til opfyldelse af den dom, som oprindeligt fastslog traktatbruddet, er der dog intet behov for, at det samme bør gælde hvad angår et krav om pålæggelse af betaling af et fast beløb.

(jf. præmis 27 og 56-59)
Artikel 17, stk. 6, andet afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat efter direktivets ikrafttræden anvender en undtagelse fra retten til fradrag af indgående merværdiafgift af udgifter i forbindelse med virksomhedskantiners gratis bespisning af forretningsforbindelser og personale under møder i forbindelse med arbejdet, selv om denne undtagelse på det nævnte ikrafttrædelsestidspunkt ikke faktisk blev anvendt på de nævnte udgifter som følge af en administrativ praksis, hvorefter grundlaget for beskatningen af disse kantiners ydelser blev sat til en kostpris, der var beregnet på grundlag af fremstillingsomkostningerne, dvs. prisen på råvarerne samt lønomkostninger vedrørende tilberedningen og salget af disse mad- og drikkevarer samt vedrørende administrationen af kantinerne, til gengæld for retten til fuldt fradrag af den indgående merværdiafgift.

Artikel 6, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der med henblik på pålæggelse af merværdiafgift sidestiller visse transaktioner, for hvilke den afgiftspligtige ikke modtager nogen faktisk modværdi, med tjenesteydelser, der er leveret mod vederlag, skal fortolkes således, at denne bestemmelse på den ene side ikke omfatter vederlagsfri servering af måltider i virksomheders kantiner for forretningsforbindelser under møder, der afholdes i disse virksomheders lokaler, når det fremgår af objektive data — hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve — at disse måltider serveres med henblik på formål af strengt erhvervsmæssig karakter. På den anden side omfatter den nævnte bestemmelse principielt en virksomheds vederlagsfrie servering af måltider for dens personale i virksomhedens lokaler, medmindre — hvilket det ligeledes tilkommer den forelæggende ret at vurdere — virksomhedens behov, såsom behovet for at sikre, at møder i arbejdet forløber sammenhængende og godt, gør det nødvendigt, at arbejdsgiveren sørger for bespisningen. Selv om leveringen af måltider til de ansatte herved som udgangspunkt har til formål at tilfredsstille et privat behov og henhører under de ansattes personlige valg, som arbejdsgiveren ikke er indblandet i, er der dog særlige omstændigheder, hvor arbejdsgiverens servering af måltider for de ansatte ikke finder sted med henblik på disses private behov, og den foretages til formål, der ikke er virksomheden uvedkommende. Den personlige fordel, som de ansatte herved opnår, er blot af underordnet betydning i forhold til virksomhedens behov.

(jf. præmis 57, 62 og 65 samt domskonkl. 2)
Direktiv 75/442 om affald, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, samt Kommissionens beslutning 2000/532/EF af 3. maj 2000 om afløsning af beslutning 94/3/EF om udarbejdelse af en liste over affald i henhold til artikel 1, litra a), i direktiv 75/442 og Rådets beslutning 94/904 om udarbejdelse af en liste over farligt affald i henhold til artikel 1, stk. 4, i direktiv 91/689 om farligt affald er ikke til hinder for, at producenten af affald — under den midlertidige oplagring forud for indsamling på det anlæg, hvor affaldet er produceret — sammenblander affald henhørende under forskellige koder på listen i beslutning 2000/532.

Imidlertid skal medlemsstaterne vedtage foranstaltninger, der forpligter producenten af affald — under den midlertidige oplagring forud for indsamling på det anlæg, hvor affaldet er produceret — til at sortere og oplagre affaldet separat, idet producenten til dette formål anvender koderne på listen i den nævnte beslutning, hvis medlemsstaterne mener, at sådanne foranstaltninger er nødvendige for at opfylde formålene med artikel 4, stk. 1, i direktiv 75/442, hvoraf følger, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at affaldet nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder eller metoder, som vil kunne skade miljøet.

(jf. præmis 24 og 27 samt domskonkl. 1)