Sag T-201/04

Microsoft Corp.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence — misbrug af dominerende stilling — operativsystemer for klient-pc’er — operativsystemer for arbejdsgruppereserve — multimedieafspillere, der kan afspille streamet indhold — beslutning, der fastslår overtrædelser af artikel 82 EF — den dominerende virksomheds nægtelse af at give oplysninger vedrørende interoperabilitet og tillade, at sådanne oplysninger anvendes — den dominerende virksomheds levering af dens operativsystem for klient-pc’er gjort betinget af samtidig anskaffelse af virksomhedens multimedieafspiller — foranstaltninger til afhjælpning — udpegning af en uafhængig tilsynsførende — bøde — fastsættelse af beløbet — forholdsmæssighed«

Rettens dom (Store Afdeling) af 17. september 2007 II - 3619

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål – anbringender – ikke muligt at støtte ret på WTO-aftalerne for at anfægte lovligheden af en fællesskabsretsakt – undtagelser

Selv om Fællesskabets retsinstanser generelt udøver fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende konkurrencereglerne er opfyldt, må den kontrol, som de udøver vedrørende komplicerede økonomiske vurderinger, der er foretaget af Kommissionen, begrænses til en efterprøvelse af, om formforskrifterne er overholdt, om begrundelsen er tilstrækkelig, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller en åbenbar magtfordrejning. Det følger tilsvarende heraf, at når Kommissionens beslutning er et resultat af komplicerede tekniske vurderinger, kan disse principielt kun underkastes en begrænset domstolskontrol, der indebærer, at Fællesskabets retsinstanser ikke kan sætte deres vurdering af de faktiske omstændigheder i stedet for Kommissionens. Selv om Fællesskabets retsinstanser har anerkendt, at Kommissionen er tillagt et vidt skøn for så vidt angår økonomiske og tekniske vurderinger, indebærer dette imidlertid ikke, at de skal afholde sig fra at kontrollere Kommissionens fortolkning af oplysninger af denne art. Fællesskabets retsinstanser skal bl.a. ikke blot tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for Kommissionens konklusioner. (jf. præmis 87-89, 379, 482 og 564)

Ifølge artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde søgsmålets genstand, påstandene og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Såfremt et søgsmål skal kunne admitteres, er det ifølge fast retspraksis nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, med dog konsekvent og forståeligt fremgår af selve stævningen. Selv om dennes indhold på særlige punkter kan støttes og udbygges ved henvisninger til bestemte passager i dokumenter, der vedlægges som bilag til den, kan der ikke ved en generel henvisning til andre dokumenter, herunder dokumenter, der figurerer som bilag til stævningen, rådes bod på en undladelse af at anføre afgørende dele af den retlige argumentation, der i medfør af de nævnte bestemmelser skal være indeholdt i stævningen. Det tilkommer endvidere ikke Retten ved hjælp af bilagene at forsøge at klarlægge, hvilke anbringender og argumenter der kan antages at udgøre grundlaget for søgsmålet, idet bilagene alene skal fungere som bevismateriale og et middel til sagens oplysning. Retten kan kun tage de bilag i betragtning, der støtter eller supplerer faktiske eller retlige oplysninger, der udtrykkeligt er fremført af sagsøgeren eller af sagsøgte i hovedteksten i processkrifterne. Denne fortolkning af artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement gælder ligeledes de krav, som replikken — der ifølge procesreglementets artikel 47, stk. 1, er et supplement til stævningen — skal opfylde for at kunne admitteres. (jf. præmis 94, 95, 99 og 483)

Artikel 82 EF omfatter en eller flere virksomheders adfærd, for så vidt som denne går ud på at misbruge en økonomisk magtposition, som sætter virksomheden i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence på det relevante marked, idet den kan anlægge en i betydeligt omfang uafhængig adfærd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne. Selv om konstateringen af, at der foreligger en dominerende stilling, ikke i sig selv er ensbetydende med en kritik af vedkommende virksomhed, er denne virksomhed dog, uafhængigt af årsagerne til denne stilling, særlig forpligtet til ikke ved sin adfærd at skade en effektiv og ufordrejet konkurrence på fællesmarkedet. (jf. præmis 229)

I forbindelse med en procedure, der er iværksat i henhold til artikel 82 EF, kan Kommissionen definere begrebet »interoperabilitet« som to softwareprodukters evne til at udveksle data og gensidigt gøre brug disse data, således at begge softwareprodukter kan fungere efter hensigten på alle tænkelige måder, uden at Kommissionen herved er bundet af definitionen heraf i direktiv 91/250 om retlig beskyttelse af edb-programmer, som den imidlertid ikke afviger fra. I denne forbindelse kan Kommissionen fastlægge »graden af interoperabilitet« mellem softwareprodukter på grundlag af, hvad der efter dens opfattelse er nødvendigt under hensyn til artikel 82 EF for at gøre det muligt for udviklere af operativsystemer til arbejdsgruppeservere, der konkurrerer med den udvikler, der har en dominerende stilling, bæredygtigt at forblive på markedet. Hvis det kan fastslås, at den eksisterende grad af interoperabilitet ikke gør det muligt for disse udviklere at forblive bæredygtigt på markedet, følger det heraf, at dette forhold skader opretholdelsen af en effektiv konkurrence på dette marked. Med pålægget om, at en dominerende virksomhed som en afhjælpende foranstaltning skal fremlægge »interoperabilitetsoplysninger«, henviser Kommissionen til en detaljeret teknisk beskrivelse af en række regler for sammenkobling og interaktion, der anvendes inden for virksomhedens arbejdsgruppenetværk til levering af arbejdsgruppetjenester. Denne beskrivelse omfatter ikke den måde, hvorpå virksomheden implementerer de pågældende regler, og omfatter således navnlig ikke virksomhedens produkters indre struktur eller kildekode. Den grad af interoperabilitet, som Kommissionen således har lagt til grund, gør det muligt for konkurrerende operativsystemer at interoperere med den dominerende virksomheds domænearkitektur med henblik på at kunne konkurrere bæredygtigt med dennes operativsystemer. Den indebærer ikke, at konkurrenternes produkter vil kunne fungere på nøjagtig samme måde som den dominerende virksomheds produkter, og gør det ikke muligt for dens konkurrenter at reproducere dens produkter eller nogle af deres egenskaber. (jf. præmis 192, 206, 225, 227, 228, 230, 234, 236-238, 241, 259, 374 og 375)

I forbindelse med en beslutning, hvorved der pålægges sanktioner i anledning af en dominerende virksomheds afslag på at give konkurrerende virksomheder oplysninger om interoperabilitet mellem softwareprodukter, kan Kommissionen afstå fra at tage stilling til spørgsmålet, om virksomhedens kommunikationsprotokoller eller specifikationerne for disse protokoller er omfattet af intellektuelle ejendomsrettigheder, og antage, at virksomheden kan gøre sådanne rettigheder gældende. Kommissionen kan således gå ud fra, at det er muligt, at afslaget på at give interoperabilitetsoplysninger ikke kun består i at nægte at levere et produkt eller en tjenesteydelse, som er nødvendig for udøvelsen af en bestemt aktivitet, men er et afslag på at give tredjemand licens til udnyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder. Kommissionen vælger således det snævreste kriterium, der er opstillet i retspraksis, og dermed det gunstigste kriterium for den berørte dominerende virksomhed. I en sådan situation skal det følgelig undersøges, om de betingelser, hvorunder det kan pålægges en dominerende virksomhed at give licens til udnyttelse af sine intellektuelle ejendomsrettigheder, er opfyldt. (jf. præmis 283, 284 og 290)

Selv om virksomhederne i princippet frit kan vælge deres handelspartnere, kan en dominerende virksomheds afslag på at fremlægge oplysninger under visse omstændigheder, og for så vidt afslaget ikke er objektivt begrundet, udgøre misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 82 EF. Det forhold, at en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, nægter at give tredjemand licens til at anvende et produkt, som er omfattet af en intellektuel ejendomsret, udgør ikke i sig selv misbrug af en dominerende stilling som omhandlet i artikel 82 EF. Det er kun under særlige omstændigheder, at det kan udgøre et sådant misbrug, at indehaveren af den intellektuelle ejendomsret udøver eneretten, og hvor der derfor på grund af almenhedens interesse i, at der opretholdes en effektiv konkurrence på markedet, kan gribes ind i den eneret, der tilkommer den intellektuelle ejendomsrets indehaver, ved at det pålægges denne at give licens til tredjeparter, som ønsker at træde ind på markedet eller at forblive derpå. Navnlig følgende omstændigheder skal anses for særlige: For det første vedrører nægtelsen et produkt eller en tjenesteydelse, som er nødvendig for at udøve en given aktivitet på et beslægtet marked; for det andet kan nægtelsen føre til udelukkelse af enhver effektiv konkurrence på det beslægtede marked; for det tredje er nægtelsen til hinder for fremkomsten af nye produkter, som der en potentiel efterspørgsel efter fra forbrugernes side. Er det blevet påvist, at der foreligger sådanne omstændigheder, vil det udgøre en tilsidesættelse af artikel 82 EF, at indehaveren af en intellektuel ejendomsret, som indtager en dominerende stilling, nægter at meddele licens, medmindre det er begrundet i objektive forhold. For at en nægtelse af at give adgang til et produkt eller en tjenesteydelse, der er nødvendig for at udøve en given aktivitet, kan anses for misbrug, må der endelig skelnes mellem to markeder, nemlig et marked, der består af det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse, og hvorpå den virksomhed, der har nægtet at give adgang, indtager en dominerende stilling, og et beslægtet marked, hvorpå det pågældende produkt eller den pågældende tjenesteydelse anvendes til fremstilling af et andet produkt eller til levering af en anden tjenesteydelse. Den omstændighed, at det nødvendige produkt eller den nødvendige tjenesteydelse ikke markedsføres særskilt, udelukker ikke uden videre, at det kan lægges til grund, at der foreligger et særskilt marked. Det er tilstrækkeligt, at der kan identificeres et potentielt, endog hypotetisk, marked. Dette er tilfældet, når produkter eller tjenesteydelser er nødvendige for at udøve en given aktivitet, og når der er en effektiv efterspørgsel efter disse fra virksomheder, som påtænker at udøve den aktivitet, hvortil disse er nødvendige. Det er afgørende, at der kan identificeres to forskellige produktionstrin, der er forbundet med hinanden ved, at det forudgående produkt er et nødvendigt element ved leveringen af det efterfølgende produkt. (jf. præmis 319, 331-335, 691 og 1336)

Ved anvendelsen af artikel 82 EF på en dominerende virksomheds afslag på at meddele licens på markedet for operativsystemer til arbejdsgruppeservere må»interoperabilitetsoplysninger« betragtes som »nødvendige«, navnlig fordi interoperabilitet er af væsentlig konkurrencemæssig betydning på dette marked, og dette uanset at den manglende adgang til disse oplysninger kun medfører, at konkurrencen udelukkes gradvis og ikke straks. (jf. præmis 381 og 428)

Som det fremgår af Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret, skal der »ved det relevante produktmarked [forstås] markedet for alle de produkter og/eller tjenesteydelser, som forbrugeren anser for indbyrdes substituerbare på grund af deres egenskaber, pris og anvendelsesformål«. Udbudssubstitution kan ligeledes tages i betragtning ved afgrænsning af det relevante marked i de situationer, hvor den har de samme effektive og direkte virkninger som efterspørgselssubstitution. Dette forudsætter, at leverandørerne som reaktion på små, varige ændringer i de relative priser omgående kan omstille produktionen til de relevante produkter og markedsføre dem på kort sigt, uden at det medfører betydelige ekstraomkostninger eller risici. For så vidt angår operativsystemer kan Kommissionen med rette konkludere, at der findes et marked for operativsystemer til arbejdsgruppeservere, der er forskelligt fra markedet for operativsystemer til klient-pc’er. (jf. præmis 484, 485 og 531)

Når Kommissionen under en procedure i henhold til artikel 82 EF beskylder en virksomhed for at have udnyttet sin monopolagtige stilling på et produktmarked som »løftestang« (leveraging) til at påvirke et andet produktmarked, har det misbrug, der foreholdes virksomheden, baggrund i dennes dominerende stilling på det første marked. Det følger heraf, at selv om Kommissionen fejlagtigt har fastslået, at virksomheden indtager en dominerende stilling på det andet produktmarked, vil denne omstændighed ikke i sig selv være tilstrækkeligt grundlag for at konkludere, at det er fejlagtigt, at Kommissionen har forstået, at der er begået misbrug af dominerende stilling. (jf. præmis 559)

Ved anvendelsen af artikel 82 EF benyttes udtrykkene »fare for, at konkurrencen udelukkes« og »kan føre til udelukkelse af enhver konkurrence« uden forskel af Fællesskabets retsinstanser for at udtrykke det samme princip, nemlig at artikel 82 EF ikke kun finder anvendelse fra det øjeblik, hvor der ikke længere foregår, eller næsten ikke foregår, nogen konkurrence på markedet. Hvis Kommissionen skulle vente, indtil konkurrenterne var fortrængt fra markedet, eller indtil fortrængningen af dem var umiddelbart forestående, før den kunne gribe ind i medfør af denne bestemmelse, ville det indlysende være i strid med dens formål, som er at bevare en ufordrejet konkurrence på det fælles marked, herunder navnlig at beskytte den endnu eksisterende konkurrence på det relevante marked. Når en virksomhed, der indtager en dominerende stilling, har givet afslag på at meddele en licens på markedet for operativsystemer til arbejdsgruppeservere, er der så meget mere grund for Kommissionen til at anvende artikel 82 EF, før udelukkelsen af konkurrencen fuldt ud er blevet til virkelighed, fordi dette marked kendetegnes af betydelige netværkseffekter, og fordi udelukkelsen af konkurrencen derfor vil være vanskelig at vende. Det er ikke nødvendigt at påvise, at enhver konkurrence på markedet vil blive udelukket. Det, der har betydning, når det skal påvises, om der foreligger en tilsidesættelse af artikel 82 EF, er således, om der er fare, eller sandsynlighed, for, at det omhandlede afslag fører til udelukkelse af enhver effektiv konkurrence på markedet. Det skal i den forbindelse understreges, at det ikke er tilstrækkeligt for at fastslå, at en sådan konkurrence foreligger, at den dominerende virksomheds konkurrenter fortsat er marginalt til stede på markedet inden for bestemte »nicher«. (jf. præmis 561-563 og 593)

Den omstændighed, at den adfærd, der foreholdes den dominerende virksomhed, forhindrer fremkomsten af nye produkter på markedet, skal bedømmes på baggrund af artikel 82, stk. 2, litra b), EF, der fastsætter forbud mod misbrug, der består i »begrænsning af produktion, afsætning eller teknisk udvikling til skade for forbrugerne«. Omstændigheden vedrørende fremkomsten af nye produkter kan ikke være det eneste parameter, der kan afgøre, om afslag på at meddele licens til udnyttelse af en intellektuel ejendomsrettighed kan skade forbrugerne som omhandlet i artikel 82, stk. 2, litra b), EF. Således som det fremgår af bestemmelsens ordlyd, kan en sådan skade ikke alene fremkomme, når der er tale om begrænsning af produktionen eller afsætningen, men også, når der er tale om begrænsning af den tekniske udvikling. Artikel 82 EF vedrører ikke alene en praksis, som direkte kan forvolde forbrugerne skade, men også adfærdsmåder, som indirekte forvolder dem skade ved at påvirke en effektiv konkurrencestruktur. (jf. præmis 643, 647 og 664)

Selv om det påhviler Kommissionen at bevise, at de omstændigheder foreligger, der udgør gerningsindholdet i en tilsidesættelse af artikel 82 EF, er det den berørte dominerende virksomhed, og ikke Kommissionen, det påhviler i givet fald at gøre en eventuel objektiv begrundelse gældende inden afslutningen af den administrative procedure og i den forbindelse fremsætte argumenter og fremlægge beviser. Hvis Kommissionen ønsker at fastslå, at der er begået misbrug af en dominerende stilling, påhviler det den derefter at påvise, at de argumenter og beviser, den berørte virksomhed har påberåbt sig, ikke er holdbare, og at den anførte begrundelse derfor ikke kan tiltrædes. Den omstændighed, at et produkt er omfattet af intellektuelle ejendomsrettigheder, kan ikke i sig selv udgøre en objektiv begrundelse for afslaget på at meddele en licens. Hvis den blotte indehavelse af intellektuelle ejendomsrettigheder i sig selv kunne udgøre en objektiv begrundelse for et sådant afslag, ville den i retspraksis fastsatte undtagelse således aldrig finde anvendelse. Det påhviler således en dominerende virksomhed, der gør gældende, at det vil indvirke negativt på selskabets tilskyndelser til at innovere, hvis der gives tredjemand adgang til en teknologi, der omfattes af intellektuelle ejendomsrettigheder, at bevise dette. (jf. præmis 688-690, 697 og 1144)

Det forhold, at de internationale aftaler, Fællesskabet har indgået, har forrang frem for den afledte fællesskabsret, medfører, at sidstnævnte så vidt muligt skal fortolkes i overensstemmelse med disse aftaler. Dette princip om overensstemmende fortolkning finder kun anvendelse i den situation, hvor en international aftale har forrang for den pågældende bestemmelse i fællesskabsretten. Da en international aftale, såsom aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs), ikke har forrang for den primære fællesskabsret, kan princippet navnlig ikke finde anvendelse, når den bestemmelse, der skal fortolkes, er artikel 82 EF. I en situation, hvori Kommissionen skal anvende artikel 82 EF på de faktiske og retlige omstændigheder i et konkret tilfælde, og hvori det må antages — så længe der ikke er ført bevis for det modsatte — at de konklusioner, den er nået frem til, er de eneste, den med føje kunne drage, skal Kommissionen i øvrigt ikke i egentlig forstand træffe et valg mellem flere mulige fortolkninger af en bestemmelse i fællesskabsretten. (jf. præmis 797-799)

Når Kommissionen pålægger sanktioner for en tilsidesættelse af artikel 82 EF og pålægger en dominerende virksomhed at meddele »interoperabilitetsoplysninger« til virksomheder, der ønsker at udvikle og distribuere operativsystemer til arbejdsgruppeservere, og at give disse virksomheder tilladelse til at anvende disse oplysninger »på rimelige og ikke-diskriminerende betingelser«, er dette på ingen måde til hinder for, at den virksomhed, som er pålagt sanktioner, giver adgang til disse oplysninger ved hjælp af en licens, hvis oplysningerne, der anmodes om, vedrører en teknologi, som er genstand for et patent eller omfattet af en anden intellektuel ejendomsrettighed. Kravet om, at de betingelser, hvorpå disse eventuelle licenser meddeles, skal være rimelige og ikke-diskriminerende, betyder ikke, at den dominerende virksomhed skal fastsætte de samme betingelser over for enhver virksomhed, der anmoder om en sådan licens. Det er således ikke udelukket, at betingelserne tilpasses den enkelte virksomheds særlige forhold og f.eks. afhænger af udstrækningen af de oplysninger, virksomheden ønsker adgang til, eller den type produkter, virksomheden agter at implementere dem i. (jf. præmis 808, 810 og 811)

Som grundlag for at fastslå, at en dominerende virksomheds adfærd udgør et retsstridigt koblingssalg, kan Kommissionen med rette lægge vægt på følgende fire faktorer: For det første er hovedproduktet og det tilknyttede produkt to særskilte produkter; for det andet indtager den berørte virksomhed en dominerende stilling på markedet for hovedproduktet; for det tredje giver denne virksomhed ikke forbrugerne mulighed for at vælge at anskaffe hovedproduktet uden det tilknyttede produkt; for det fjerde udelukker den pågældende praksis konkurrencen. Kommissionen tager endvidere hensyn til den omstændighed, at koblingssalget ikke er objektivt begrundet. En sådan begrundelse kan ikke udledes af de fordele, der skulle være et resultat af, at et koblingssalg sikrer den ensartede tilstedeværelse af et produkt på markedet. Det kan således ikke accepteres, at dette resultat ensidigt gennemføres af en dominerende virksomhed ved hjælp af koblingssalg. Da opregningen af former for misbrug i artikel 82 EF ikke er udtømmende, kan en dominerende virksomheds koblingssalg udgøre en tilsidesættelse af artikel 82 EF, selv om det ikke svarer til det eksempel, der anføres i artikel 82, stk. 2, litra d), EF. Til støtte for konstateringen af, at der foreligger et retsstridigt koblingssalg, kan Kommissionen derfor med føje henvise til hele artikel 82 EF, i stedet for kun at basere sig på artikel 82, stk. 2, litra d), EF. (jf. præmis 842, 843, 852, 859-861, 1151 og 1152)

Spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om særskilte produkter i forbindelse med en vurdering i henhold til artikel 82 EF, skal afgøres under hensyn til, hvad forbrugerne efterspørger. Hvis der ikke er en selvstændig efterspørgsel efter det angiveligt tilknyttede produkt, kan der ikke være tale om særskilte produkter og dermed heller ikke om et retsstridigt koblingssalg. Komplementære produkter kan udgøre særskilte produkter med henblik på anvendelsen af artikel 82 EF. Den omstændighed, at der på markedet er uafhængige virksomheder, der har specialiseret sig i fremstilling og salg af det tilknyttede produkt, udgør et væsentligt indicium for, at der findes et særskilt marked for dette produkt. Det forhold, at et koblingssalg sker ved en teknisk integration af et produkt i et andet, har ikke til følge, at integrationen ved vurderingen af dens virkning på markedet ikke kan kvalificeres som et koblingssalg af to særskilte produkter. Selv når koblingssalg af to produkter er i overensstemmelse med handelssædvane, eller når der er en naturlig forbindelse mellem de pågældende to produkter, kan salget endvidere alligevel udgøre misbrug i artikel 82 EF’s forstand, hvis det ikke er objektivt begrundet. Hvad angår opperativsystemer til klient-pc’er på den ene side og multimedieafspillere, der kan afspille streamet indhold, på den anden side, må det antages, at de udgør to særskilte produkter med henblik på anvendelsen af artikel 82 EF, når henses til de relevante produkters art og tekniske egenskaber, de forhold, som kan iagttages på markedet, produkternes udviklingshistorie samt den dominerende virksomheds handelspraksis på markedet for operativsystemer til klient-pc’er. (jf. præmis 917, 918, 921, 922, 925, 927, 933, 935, 942 og 1341)

Med hensyn til koblingssalg fremgår det hverken af artikel 82, stk. 2, litra d), EF eller af retspraksis, at forbrugerne nødvendigvis skal betale en bestemt pris for det tilknyttede produkt, for at de kan anses for at være pålagt at modtage tillægsydelser som omhandlet i denne bestemmelse. I øvrigt forudsættes det hverken i artikel 82, stk 2, litra d), EF eller i retspraksis vedrørende koblingssalg, at forbrugerne skal være nødsaget til at anvende det tilknyttede produkt eller forhindret i at anvende det samme produkt leveret af en virksomhed, der konkurrerer med den dominerende virksomhed, for at betingelsen om, at det stilles som vilkår for indgåelse af aftaler, at der modtages tillægsydelser, kan anses for opfyldt. (jf. præmis 969 og 970)

Selv om der hverken i artikel 82, stk. 2, litra d), EF eller, mere generelt, i artikel 82 EF henvises til den omhandlede praksis’ konkurrencebegrænsende virkning, kan en adfærd principielt ikke anses for misbrug, medmindre den kan begrænse konkurrencen. Ved anvendelsen af artikel 82 EF på koblingssalg kan Kommissionen undersøge, hvilke konkrete virkninger et koblingssalg har haft på markedet, og hvordan dette kan forventes at udvikle sig, i stedet for blot at fastslå — således som den normalt gør i sager om retsstridigt koblingssalg — at koblingssalg i sig selv fører til, at konkurrenterne udelukkes fra markedet, og dette er ikke ensbetydende med, at den har indført en ny retlig teori. Den omstændighed, at en virksomhed, der har en dominerende stilling på markedet for operativsystemer til klient-pc’er, kobler en multimedieafspiller, der kan afspille streamet indhold, til operativsystemet for klient-pc’er — dette operativsystem er præinstalleret på langt størstedelen af de klient-pc’er, der sælges i verden — uden at det er muligt at fjerne multimedieafspilleren fra operativsystemet, betyder, at multimedieafspilleren drager fordel af den almindelige udbredelse, som det nævnte operativsystem har på klient-pc’er, og som de andre måder at distribuere multimedieafspillere på ikke kan opveje. Koblingssalget giver således multimedieafspilleren en tilstedeværelse uden sidestykke på klient-pc’er over hele verden, idet det gør det muligt for denne multimedieafspiller automatisk at opnå en udbredelse på markedet, der svarer til den, som den dominerende virksomheds operativsystem til klient-pc’er har, uden at den skal konkurrere på kvalitet med konkurrerende produkter. Et sådant koblingssalg kan endvidere have ikke ubetydelige virkninger for indholdsleverandører og softwareudviklere, idet markedet for multimedieafspillere, der kan afspille streamet indhold, er kendetegnet af væsentlige indirekte netværkseffekter. (jf. præmis 867, 1035, 1036, 1038, 1058, 1060 og 1061)

Det er hensigten med artikel 82 EF at forbyde en dominerende virksomhed at styrke sin stilling ved anvendelse af andre midler end en konkurrence på ydelser. (jf. præmis 1070)

Aftalerne, der er indgået inden for Verdenshandelsorganisationen (WTO), hører efter deres art og opbygning principielt ikke til de regler, på grundlag af hvilke Fællesskabets retsinstanser prøver lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter. Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Fællesskabets retsinstanser at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne. Under alle omstændigheder er der intet i bestemmelserne i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs), der er til hinder for, at WTO-medlemmernes konkurrencemyndigheder træffer bestemmelse om afhjælpende foranstaltninger, der begrænser eller regulerer udnyttelsen af en dominerende virksomheds intellektuelle ejendomsrettigheder, når virksomheden udøver disse rettigheder på en konkurrencebegrænsende måde. Det fremgår således udtrykkeligt af TRIPs-aftalens artikel 40, stk. 2, at WTO’s medlemmer har ret til at fastsætte regler om tilfælde af misbrug af sådanne rettigheder for at undgå ugunstige følger for konkurrencen. (jf. præmis 801, 802, 1189, 1190 og 1192)

Når Kommissionen fastslår i en beslutning, at en virksomhed har overtrådt artikel 82 EF, skal virksomheden snarest muligt træffe alle de foranstaltninger, som er nødvendige, for at bringe sin adfærd i overensstemmelse med denne bestemmelse, også selv om Kommissionen ikke har fastsat nogen specifikke foranstaltninger i beslutningen. Når der er fastsat afhjælpende foranstaltninger i beslutningen, skal den berørte virksomhed gennemføre dem — og afholde alle de dermed forbundne omkostninger — idet den i modsat fald kan pålægges tvangsbøder i overensstemmelse med artikel 16 i forordning nr. 17. Kommissionen har ikke ret til at delegere de undersøgelses- og gennemførelsesbeføjelser, den tillægges i forordning nr. 17, til en tredjepart. På den anden side har den ret til at overvåge den berørte virksomheds gennemførelse af de afhjælpende foranstaltninger, der er fastsat i en beslutning vedrørende en overtrædelse, og at sikre sig, at de øvrige foranstaltninger, som er nødvendige for at bringe overtrædelsens konkurrencebegrænsende virkninger til ophør, gennemføres fuld ud uden forsinkelse. Kommissionen har i dette øjemed ret til at anvende de undersøgelsesbeføjelser, der fastsættes i artikel 14 i forordning nr. 17, og om nødvendigt at gøre brug af en ekstern sagkyndig for bl.a. at skaffe sig klarhed vedrørende tekniske spørgsmål. Hvis Kommissionen beslutter at lade sig bistå af en ekstern sagkyndig, kan den også forelægge denne de oplysninger og dokumenter, den har indsamlet som led i udøvelsen af sine undersøgelsesbeføjelser i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17. Ved at etablere en kontrolordning, der indebærer udpegelse af en uafhængig befuldmægtiget, som forventes at handle på eget initiativ såvel som efter anmodning af tredjemand, og hvis rolle ikke er begrænset til at stille spørgsmål til den berørte virksomhed og aflægge rapport til Kommissionen, og som har adgang til oplysninger, dokumenter, lokaler og ansatte såvel som til de relevante produkters kildekode, uden at der er fastsat nogen tidsmæssig begrænsning herfor, går Kommissionen langt ud over den situation, hvor den udpeger sin egen eksterne sagkyndige, for at denne kan rådgive den i forbindelse med en undersøgelse af, hvorledes de afhjælpende foranstaltninger gennemføres. I øvrigt indeholder forordning nr. 17 ikke nogen bestemmelse, hvori Kommissionen bemyndiges til at pålægge virksomhederne at bære de omkostninger, Kommissionen selv pådrager sig som følge af overvågningen af, om afhjælpende foranstaltninger gennemføres. Som myndighed, der er ansvarlig for at anvende Fællesskabets konkurrenceregler, påhviler det således Kommissionen at følge gennemførelsen af beslutninger vedrørende overtrædelser uafhængigt, objektivt og upartisk. Det ville være uforeneligt med Kommissionens ansvar i så henseende, om den effektive gennemførelse af fællesskabsretten afhang eller var påvirket af, om den virksomhed, hvortil en sådan beslutning var rettet, var villig eller havde evne til at bære sådanne omkostninger. Kommissionen råder endvidere ikke over et ubegrænset skøn, når den fastlægger afhjælpende foranstaltninger, der skal pålægges virksomheder med henblik på at bringe en overtrædelse til ophør. I forbindelse med en anvendelse af artikel 3 i forordning nr. 17 indebærer proportionalitetsprincippet, at de byrder, som pålægges virksomhederne med henblik på at bringe en overtrædelse til ophør, ikke må overskride grænserne for, hvad der er rimeligt og nødvendigt for at opfylde det tilsigtede mål, nemlig at sikre, at de regler, som er blevet tilsidesat, overholdes. (jf. præmis 1256, 1264-1266, 1268-1270 og 1274-1276)