ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionen kan i forbindelse med en støtteordning indskrænke sig til at undersøge ordningens nærmere indhold uden at være forpligtet til at undersøge hver enkelt særlige anvendelse af ordningen med henblik på at vurdere, om den nævnte ordning indeholder støtteelementer.

Den omstændighed, at Kommissionen ikke har givet en redegørelse i den anfægtede afgørelse for årsagerne til, at statsgarantierne skal anses for at være støtteordninger, bevirker, at der foreligger en utilstrækkelig og ufuldstændig undersøgelse.

Selv såfremt det i denne forbindelse antages, at det kan udledes af den anfægtede afgørelse, at statsgarantierne stemmer overens med den definition af støtteordning, som fremgår af artikel 1, litra d), andet punktum, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF, dvs. »enhver retsakt på grundlag af hvilken støtte, der ikke er knyttet til et specifikt projekt, kan ydes til en eller flere virksomheder, uden at tidsrummet eller beløbet er nærmere fastsat«, skal der, således som Kommissionen har gjort gældende, i afgørelsen redegøres for, hvorfor den støtte, som er indeholdt i statsgarantierne, opfylder betingelsen om, at støtten ikke må være knyttet til et specifikt projekt. Den omstændighed, at det på den ene side ved kvalificeringen af statsgarantierne hævdes, at der er tale om en eller to støtteordninger, fordi støtten fra disse garantier ikke er knyttet til noget specifikt projekt, synes endvidere ikke at kunne forenes med den omstændighed, at det på den anden side ved vurderingen af foranstaltningernes forenelighed med det indre marked hævdes, at statsgarantierne vedrører et projekt, som er »specifikt, præcist og klart defineret«. Der er således ikke tale om forskellige retlige begreber, men om en faktisk omstændighed, som ikke kan variere fra den ene retlige vurdering til den anden.

I denne forbindelse kan statsgarantierne ikke anses for at være knyttet til et »specifikt« projekt med den begrundelse, at den støtte, som er indeholdt i statsgarantierne, både dækker anlæggelsesfasen og driftsfasen med hensyn til den faste forbindelse. Idet adjektivet »specifik« betyder »som er særlig kendetegnende for noget«, må den støtte, der vedrører statsgarantierne, således anses for at være knyttet til et specifikt projekt, da den dækker bygherrens lån, som alene vedrører projektet for den faste forbindelse, herunder driftsfasen, idet andre projekter og aktiviteter ikke er omfattet. Den omstændighed, at driftsfasen, som Kommissionen har anført, er »ubestemt«, angår strengt taget ikke projektets specifikke art, men vedrører reelt set den vurdering af, hvorvidt statsgarantierne er begrænsede, som blev foretaget i forbindelse med vurderingen af deres forenelighed med det indre marked.

Det følger heraf, at Kommissionen i forbindelse med den indledende undersøgelsesprocedure stødte på alvorlige vanskeligheder med hensyn til statsgarantiernes kvalificering som »støtteordninger«.

(jf. præmis 68, 75, 76 og 79-81)
3.

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over EUGFL, EGFL og ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – ordning for støtte ved førtidspensionering – forordning nr. 1257/1999 og nr. 1698/2005 – betingelser for ydelse – udøvelse af erhvervsmæssig landbrugsvirksomhed inden overdragelsen af driften – forpligtelse til faktisk udøvelse af virksomheden i perioden forud for overdragelsen [Rådets forordning nr. 1257/1999, art. 11, stk. 1, første led, og forordning nr. 1698/2005, art. 23, stk. 2, litra b)] (jf. præmis 66-69)
Kommissionen tilsidesætter hverken princippet om god forvaltning efter artikel 41, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder eller retten til forsvar for de virksomheder, der har modtaget en støtte, når den vedtager en afgørelse, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt, uden at have givet de nævnte støttemodtagere aktindsigt og uden at have givet dem en forudgående underretning om de faktiske omstændigheder og betragtninger, som den havde til hensigt at støtte denne afgørelse på. I proceduren for statsstøttekontrol kan modtagere af støtten således ikke påberåbe sig en egentlig ret til forsvar.

Det gælder i denne forbindelse, at chartret ikke har til formål at ændre karakteren af den statsstøttekontrol, der er indført ved EUF-traktaten, eller at give tredjemænd en ret til indsigt, som artikel 108 TEUF ikke fastsætter. Den statsstøttekontrolordning, der er fastsat i artikel 108 TEUF, ville blive draget i tvivl, hvis de interesserede parter i forbindelse med en statsstøttekontrolprocedure var i stand til at få aktindsigt i dokumenter i Kommissionens administrative sagsakter. Ligeledes ville en forpligtelse for Kommissionen til på forhånd at tilsende støttemodtagerne de oplysninger, som den har til hensigt at støtte sin endelige afgørelse på, være ensbetydende med at indføre en kontradiktorisk behandling i lighed med den, der indledes til fordel for den for støttetildelingen ansvarlige medlemsstat, til trods for at disse støttemodtagere i det væsentlige kun har den rolle at tjene som oplysningskilde under proceduren.

De interesserede parter som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF har imidlertid ret til at blive inddraget i den administrative procedure, i det omfang det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder. Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal således gøre det muligt for de interesserede parter at deltage aktivt i denne procedure, under hvilken de kan gøre deres argumenter gældende. Det er i denne henseende tilstrækkeligt, at de interesserede parter får kendskab til Kommissionens begrundelse for midlertidigt at anse den omhandlede foranstaltning for at være en ny støtte, der er uforenelig med det indre marked.

(jf. præmis 63-66, 68, 79 og 82)
7.

Statsstøtte – Kommissionens og de nationale domstoles respektive kompetencer – de nationale domstoles rolle – princippet om retskraft – tilsidesættelse af den materielle retskraft, der er knyttet til Rettens første dom – ikke muligt at gøre princippet om retskraft gældende over for en senere afgørelse fra Kommissionen, hvorved den fastslår, at der foreligger ulovlig statsstøtte (Art. 107, stk. 1, TEUF og art. 108, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 183-190)
Rettens dom (Første Afdeling) af 20. juni 2018 –

KV mod Kommission

(Sag T-104/15)

»Støtteaftaler indgået inden for rammerne af handlingsprogrammet for livslang læring (2007-2013) – projekterne »Green Business is Smart Business« og »LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT« – ikke-støtteberettigede omkostninger – annullationssøgsmål – Kommissionens manglende kompetence«

1. Annullationssøgsmål–anbringender–inkompetence hos den institution, der har vedtaget den anfægtede akt–ordre public-anbringende (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 38)

2. EU’s agenturer–Forvaltningsorganet for Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur (EACEA)–søgsmålsprocedure–afgørelse, hvorved visse personaleomkostninger erklæres ikke støtteberettigede i forhold til de aftaler om tilskud, der er indgået som led i handlingsprogrammet for livslang læring–mulighed for legalitetsprøvelse af denne afgørelse af Kommissionen–foreligger ikke–Kommissionens manglende kompetence (Rådets forordning nr. 58/2003, art. 22) (jf. præmis 46-50)

3. Retslig procedure–indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul–status som sagsøgt–aftaler om tilskud, der er indgået som led i handlingsprogrammet for livslang læring–Kommissionens opbakning til lovens vedtagelse–sag anlagt mod Kommissionen–afvisning (Art. 272 TEUF; Rådets forordning nr. 58/2003) (jf. præmis 51 og 52)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2014) 9706 final af 16. december 2014, hvorved den afviste sagsøgerens klage over EACEA’s afgørelse af 23. september 2014 om, at visse personaleomkostninger ikke var støtteberettigede i henhold til de aftaler om tilskud, der var indgået mellem sagsøgeren og EACEA den 30. september 2010 og den 9. september 2011 til gennemførelse af de europæiske projekter »Green Business is Smart Business« og »LadybizIT: Woman entrepreneurship on the verge of ICT«.

Konklusion

1) Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2014) 9706 final af 16. december 2014 annulleres.

2) I øvrigt afvises sagen.

3) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler de af KV afholdte omkostninger.
Rettens dom (Første Afdeling) af 20. juni 2018 –

KV mod EACEA

(Forenede sager T-306/15 og T-484/15)

»Voldgiftsbestemmelse – støtteaftaler indgået inden for rammerne af handlingsprogrammet for livslang læring (2007-2013) – projekterne NEST og »This is IT« – ikke-støtteberettigede omkostninger – omkvalificering af søgsmålene«

1. Retslig procedure–hjemmelen for et søgsmål–sagsøgerens og ikke Unionens retsinstansers valg (jf. præmis 31)

2. Annullationssøgsmål–søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter–søgsmål rettet mod en afgørelse fra et af Unionens agenturer, der ikke kan adskilles fra kontraktforholdet mellem dette og sagsøgeren–manglende kompetence for Unionens retsinstanser–afvisning (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 36 og 43)

3. Annullationssøgsmål–søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter–omkvalificering af søgsmålet–betingelser [Art. 263 TEUF og 272 TEUF; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 44, 45, 47 og 49)

4. Den Europæiske Unions budget–finansiel støtte fra Unionen–modtageren forpligtet til at overholde betingelserne for tildeling af tilskud–finansiering, der alene vedrører udgifter, som faktisk er afholdt–begrundelse for, at de angivne omkostninger er reelle–foreligger ikke–ikke-støtteberettigede omkostninger–den korrekte tekniske udførelse af projekter, der er genstand for finansiel bistand fra Unionen–ingen betydning (Art. 317 TEUF) (jf. præmis 57 og 58)

5. National ret–henvisning til nationale rettigheder–græsk ret–arbejdsret–fastlæggelse af, at der foreligger en arbejdskontrakt (jf. præmis 69, 70 og 89-91)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 272 TEUF med påstand om, at det fastslås, at EACEA, idet det fastslog, at visse af omkostningerne til det personale, som sagsøgeren havde ansat i forbindelse med projekterne »Network of Staff and Teachers in childcare services« (NEST) og »Facilitating and fostering digital competence through volunteers – This is IT« (This is IT) ikke var støtteberettigede, ikke har fortolket og anvendt aftalebestemmelserne vedrørende disse projekter korrekt.

Konklusion

1) Sagerne T-306/15 og T-484/15 forenes med henblik på den afgørelse, hvorved sagens behandling afsluttes.

2) Forvaltningsorganet for Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur (EACEA) frifindes.
I henhold til retspraksis skal der ved bedømmelsen af ligheden mellem varer eller tjenesteydelser tages hensyn til alle relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem de pågældende varer og tjenesteydelser, herunder deres art, deres anvendelsesformål og benyttelsen af dem, samt om de er i et konkurrenceforhold eller supplerer hinanden. Det supplerende forhold, der findes mellem varer og tjenesteydelser, og navnlig den omstændighed, at de anvendes i kombination eller i forbindelse med hinanden, kan således inden for den relevante kundekreds fremkalde den opfattelse, at disse varer og tjenesteydelser er af lignende art.

Det følger af retspraksis, at Retten har beføjelse til at omgøre en afgørelse, men at udøvelsen af denne beføjelse er begrænset til tilfælde, hvor Retten efter at have prøvet appelkammerets vurdering er i stand til på baggrund af de fastslåede faktiske og retlige omstændigheder at fastlægge den afgørelse, som appelkammeret var forpligtet til at træffe. Retten kan ikke sætte sin egen bedømmelse i stedet for appelkammerets og kan ej heller foretage en bedømmelse, som det nævnte appelkammer endnu ikke har taget stilling til.

Retten må kun udøve denne beføjelse til at omgøre afgørelser uden at overskride de grænser, der i henhold til retspraksis gælder for den, når appelkammeret i den anfægtede afgørelse ikke har taget stilling til omfanget og virkningerne af en begrænsning af den af ansøgningen omfattede liste over varer og tjenesteydelser, der er indgivet under ugyldighedssagen for annullationsafdelingen, for så vidt angår vurderingen af, om de af de omtvistede varemærker omfattede varer er af samme eller lignende art, således at Retten i denne forbindelse ikke råder over en vurdering, som den i overensstemmelse med retspraksis ville kunne prøve samt i givet fald omgøre.

(jf. præmis 87 og 88)
Et design anses for at være blevet offentliggjort, når den part, der påberåber sig offentliggørelsen, har ført bevis for de arrangementer, hvorved offentliggørelsen foretages. For at afkræfte denne formodning påhviler det i stedet den part, som bestrider offentliggørelsen, på tilstrækkelig vis at godtgøre, at omstændighederne i det foreliggende tilfælde med rimelighed kan have været til hinder for, at fagkredsene inden for den pågældende sektor kan have fået kendskab til disse arrangementer som led i deres normale forretningsførelse.

Offentliggørelse af et tidligere design kan ikke godtgøres ved sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal bero på konkrete og objektive forhold, der godtgør en faktisk offentliggørelse af det tidligere design på markedet.

De beviser, som indgiveren af ugyldighedsbegæringen har fremlagt, skal vurderes i forhold til hinanden. Selv om visse af disse beviser i sig selv kan være utilstrækkelige med henblik på at godtgøre offentliggørelsen af et tidligere design, kan de ikke desto mindre, når de tilknyttes eller sammenholdes med andre dokumenter eller oplysninger, bidrage til at udgøre et bevis for offentliggørelse.

For at vurdere et dokuments bevisværdi må sandsynligheden og ægtheden af dets indhold endvidere efterprøves. Der skal således bl.a. tages hensyn til dokumentets oprindelse, omstændighederne ved dets udarbejdelse, modtageren af dokumentet og til spørgsmålet, om dokumentet efter sit indhold forekommer fornuftigt og troværdigt.

Det fremgår af gældende EU-lovgivning, der finder anvendelse på EF-design, dels at indgiveren af ugyldighedsbegæringen frit kan vælge at føre det bevis, som den pågældende anser for relevant at forelægge for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) til støtte for ugyldighedsbegæringen, dels at kontoret har pligt til at vurdere alle de fremlagte oplysninger med henblik på at afgøre, om de faktisk udgør bevis for, at det tidligere design er blevet offentliggjort

(jf. præmis 22-26)
I henhold til artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, skal fire betingelser være opfyldt, for at det kan fastslås, at der er tale om omgåelse af antidumpingforanstaltningerne. For det første skal der være en ændring i mønstret for handelen mellem et tredjeland og Unionen eller mellem individuelle selskaber i det land, der er omfattet af foranstaltninger, og Unionen. For det andet skal denne ændring skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomisk begrundelse ud over indførelsen af tolden. For det tredje skal der foreligge beviser for, at EU-erhvervsgrenen led væsentlig skade, eller for, at toldens afhjælpende virkninger undergraves. For det fjerde skal der foreligge bevis for dumping.

En konstatering af, at der er tale om omgåelse af antidumpingforanstaltningerne, fastslås således i overensstemmelse med artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009 af EU-institutionerne for det af undersøgelsen af omgåelsen omfattede tredjeland, mens det tilkommer hver enkelt producent/eksportør at påvise, at dennes specifikke situation begrunder indrømmelsen af en sådan fritagelse i henhold til forordningens artikel 13, stk. 4.

(jf. præmis 53 og 55)
2.

Europa-Parlamentet – regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til medlemmerne – assistentgodtgørelser – manglende dokumentation for forskriftsmæssig anvendelse – tilbagebetalingspligt – betingelserne for ydelse af den nævnte godtgørelse forelå på tidspunktet for anmodningen herom – ingen betydning (Regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer, art. 14) (jf. præmis 64 og 65)
2.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – Unionens retsinstansers kompetence – erstatningssøgsmål anlagt med henblik på at opnå erstatning for den skade, som den fejlagtige opførelse af sagsøgeren på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, angiveligt har medført – ikke omfattet – erstatningssøgsmål anlagt med henblik på at opnå erstatning for den skade, som iværksættelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren angiveligt har medført – omfattet (Art. 24, stk. 1, andet afsnit, TEU og art. 40 TEU; art. 215 TEUF, art. 263, stk. 4, TEUF og art. 275 TEUF; Rådets forordning nr. 961/2010, nr. 1245/2011 og nr. 267/2012) (jf. præmis 37-39)
2.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure om indgåelse af en offentlig bygge- og anlægskontrakt – forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele karakteristika og fordele ved det bud, der er blevet antaget, samt navnet på ordremodtageren – forpligtelse til at give et detaljeret resumé af, hvorledes hver enkelt detalje i det udelukkede tilbud blev taget i betragtning ved vurderingen af dette, eller til at foretage en nøje komparativ analyse af det valgte tilbud og den udelukkede bydendes tilbud – forpligtelse til at fremsende den af ordremodtageren fremlagte dokumentation i forhold til tildelingskriterierne med hensyn til dennes økonomiske, finansielle, tekniske og faglige formåen – foreligger ikke (Art. 296, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2) (jf. præmis 49, 50 og 57)
Rettens dom (Tredje Udvidede Afdeling) af 12. februar 2019 –

Vakakis kai Synergates mod Kommissionen

(Sag T-292/15)

»Ansvar uden for kontraktforhold – offentlige tjenesteydelseskontrakter – udbudsprocedure – interessekonflikt – forpligtelse til at udvise omhu – fortabelse af mulighed – godtgørelse«

Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – reel og bestemt skade forvoldt af en ulovlig retsakt – begreb – fortabelse af mulighed for at få tildelt en offentlig kontrakt – omfattet – bedømmelse – kriterier

(Art. 340, stk. 2, TEUF)

(jf. præmis 16, 25, 26, 41-45 og 54)

Angående

Søgsmål i henhold til artikel 268 TEUF med påstand om erstatning for den skade, som sagsøgeren angiveligt har lidt som følge af de uregelmæssigheder, som Kommissionen begik inden for rammerne af udbudsproceduren »Styrkelse af Albaniens fødevaresikkerhedssystem« (EuropeAid/129820/C/SER/AL).

Konklusion

1) Det erstatningsbeløb, som Europa-Kommissionen skal betale til Vakakis kai Synergate – Symvouloi gia Agrotiki Anaptixi AE Meleton i henhold til dom af 28. februar 2018, Vakakis kai Synergates mod Kommissionen (sag T-292/15), fastsættes til 234353 EUR med tillæg af morarenter regnet fra den 28. februar 2018 og indtil fuld betaling af dette beløb til den af Den Europæiske Centralbank (ECB) fastsatte sats for de vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med to procentpoint.

2) Kommissionen betaler omkostningerne i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 28. februar 2018, Vakakis kai Synergates mod Kommissionen (sag T-292/15).
4.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – forbud mod salg, levering, overførsel eller eksport af alle produkter og al teknologi med dobbelt anvendelse til bestemte personer, enheder eller organer, der er etableret i Rusland – forpligtelse til i begrundelsen at identificere de specifikke og konkrete oplysninger, der begrunder den nævnte foranstaltning – afgørelse truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og som gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne – kortfattet begrundelse tilladt [Art. 296, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c); Rådets afgørelse 2014/512/FUSP; Rådets forordning nr. 833/2014] (jf. præmis 83-85, 87, 89, 90 og 94-97)
Når Kommissionen fastslår, at der ikke foreligger statsstøtte med hensyn til videreførelsen af driften af en konkursramt virksomhed, med henvisning til den omstændighed, at videreførelsen hviler på en beslutning, som er truffet af de private kreditorer, og dette til trods for tilstedeværelsen af en national ret inden for rammerne af det kompetente udvalg, som skal beslutte, hvorvidt den pågældende virksomhed skal videreføres, tilkommer det Kommissionen at angive grundende til, at den konkluderede, at beslutningen om videreførelse af driften ikke kunne tilregnes den nationale ret.

I forbindelse med anvendelsen af kriteriet om den private kreditor tilkommer det Kommissionen at foretage en undersøgelse af de pågældende offentlige kreditorers individuelle situation, bl.a. under hensyntagen til, om de er simple eller privilegerede kreditorer, med henblik på i det væsentlige at fastslå, om det valg, som disse kreditorer traf, går ud over det, som er berettiget ud fra forretningsmæssige hensyn, eller om det kan forklares ved kreditorernes ønske om at indrømme den pågældende virksomhed en fordel. Offentlige kreditorer skal således ikke anses for en enkelt enhed, og der skal tages hensyn til de enkelte forhold, der gør sig gældende for dem.

Den omstændighed, at en stat betragtes som en enkelt kreditor, vil i denne forbindelse være ensbetydende med, at det tillades, at visse offentlige kreditorer skal træffe en beslutning, som går imod deres interesser, og ikke handle på samme måde som en privat kreditor, der befinder sig i samme situation.

(jf. præmis 188 og 196)
1.

Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – støttemodtagerens mulighed for at kunne påberåbe sig en så udstrakt ret som retten til forsvar – foreligger ikke – støttemodtagerens ret til at blive inddraget i proceduren i et formålstjenligt omfang – omfang (Art. 108, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41) (jf. præmis 53-56, 58, 69 og 72)
6.

Internationale aftaler – overenskomsten om Verdenshandelsorganisationen – GATT 1994 – direkte virkning – foreligger ikke – ikke muligt at påberåbe sig WTO’s aftaler for at anfægte en EU-retsakts lovlighed – undtagelser – EU-retsakt, der tilsigter gennemførelsen deraf, eller som udtrykkeligt og præcist henviser dertil (Art. 263, stk. 1, TEUF; den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994) (jf. præmis 84)