ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50

Henvisningen til datoen den 1. juli 1984 i artikel 7, stk. 1, første afsnit, i direktiv 69/335 kan ikke udgøre en bemyndigelse for de medlemsstater, der på denne dato pålagde de omhandlede dispositioner en kapitaltilførselsafgift med en højere sats end 0,50%, til at genindføre en sådan afgift efter at have givet afkald herpå. EU-lovgivers ønske var nemlig at afskaffe kapitaltilførselsafgiften, idet muligheden for at opretholde den udelukkende er en undtagelse, som er motiveret af medlemsstaternes frygt for tab af indtægter. Selv hvis tab af budgetindtægter kunne begrunde opretholdelse af kapitaltilførselsafgiften efter den 1. juli 1984 inden for grænserne i nævnte direktivs artikel 7, stk. 2, kan det ikke begrunde genindførelsen af en sådan afgift (jf. i denne retning dom Logstor ROR Polska, EU:C:2011:404, præmis 37-39).
Artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 765/2006 af 18. maj 2006 om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], som ændret ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 84/2011 af 31. januar 2011 og Rådets forordning (EU) nr. 588/2011 af 20. juni 2011, skal fortolkes således, at den kompetente nationale myndighed ved afgørelsen om en anmodning om fritagelse, som er fremsat i henhold til denne bestemmelse med henblik på anlæggelse af et søgsmål til anfægtelse af lovligheden af restriktive foranstaltninger, som Unionen har indført, ikke har et ubegrænset skøn, men skal udøve sine kompetencer under overholdelse af de rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2, andet punktum, og kravet om, at man som part skal repræsenteres af en advokat for at kunne anlægge et sådant søgsmål for Den Europæiske Unions Ret.

Den kompetente nationale myndighed har ret til at kontrollere, at de pengemidler, der søges frigivet, er bestemt udelukkende til betaling af rimelige honorarer og godtgørelse af udgifter i forbindelse med juridisk bistand. Den kan opstille vilkår, som den finder passende, med henblik på bl.a. at sikre, at der ikke ses bort fra formålet med den pålagte sanktion, og at den indrømmede fritagelse ikke bliver omgået.
18

På denne baggrund har Bundesgerichtshof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er der tale om en usammenhængende begrænsning af hasardspilsbranchen, hvis det på den ene side i en medlemsstat, der er en forbundsstat, i henhold til gældende ret i de allerfleste delstater principielt er forbudt at foranstalte og formidle offentligt hasardspil på internettet, og hasardspil kun undtagelsesvis – og uden at der består noget retskrav herpå – kan tillades for så vidt angår lotterier og sportsvæddemål, for derved at stille et egnet alternativ til tilbud om ulovligt hasardspil til rådighed og modvirke, at ulovligt hasardspil udvikles og udbredes, og der på den anden side i en delstat i den pågældende medlemsstat i henhold til delstatens gældende ret skal gives enhver EU-borger og alle juridiske personer, der er ligestillet med en sådan borger, tilladelse til at distribuere sportsvæddemål på internettet, hvis nærmere bestemte objektive betingelser er opfyldt, og dette kan medføre, at den begrænsning af distribution af hasardspil på internettet, der gælder i de øvrige dele af forbundsområdet, bliver mindre egnet til at opnå det legitime formål at sikre almenvellet, som begrænsningen forfølger? 2) Er det afgørende for svaret på første spørgsmål, om den afvigende retsstilling i en delstat medfører, at den begrænsning af distribution af hasardspil på internettet, der gælder i de øvrige delstater, enten slet ikke længere eller i væsentlig mindre grad er egnet til at opnå det legitime formål at sikre almenvellet, som begrænsningen forfølger? 3) Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende: Fjernes den manglende sammenhæng ved, at den delstat, som har de afvigende regler, overtager de begrænsninger af hasardspil, der gælder i de øvrige delstater, også selv om de hidtidige, mere liberale regler om hasardspil på internettet i den pågældende delstat opretholdes i en overgangsperiode på flere år for så vidt angår koncessioner, der allerede er tildelt dér, fordi de pågældende koncessioner ikke kan tilbagekaldes, eller en tilbagekaldelse vil være forbundet med erstatning i en størrelsesorden, det er vanskeligt at bære for delstaten? 4) Er det afgørende for svaret på tredje spørgsmål, om egnetheden af de begrænsninger af hasardspil, der gælder i de øvrige delstater, ophæves eller indskrænkes i betydelig grad i løbet af overgangsperioden på flere år?«
3

5., 9., 31. og 33. betragtning til direktiv 2001/29 har følgende ordlyd: »(5) Den teknologiske udvikling har øget og diversificeret mulighederne for skabelse, produktion og udnyttelse. Der er ikke behov for nye begreber inden for ophavsretlig beskyttelse, men de nugældende retsregler vedrørende ophavsret og beslægtede rettigheder bør tilpasses og suppleres for at tage passende hensyn til de økonomiske realiteter, f.eks. nye former for udnyttelse. [...] (9) Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces.[...] [...] (31) Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. [...] [...] (33) Med hensyn til eneretten til reproduktion bør der gælde en undtagelse for så vidt angår visse midlertidige reproduktionshandlinger, som er flygtige eller tilfældige og udgør en integrerende og væsentlig del af en teknisk proces, som udelukkende foretages med henblik på at muliggøre enten en mellemmands effektive transmission i et net mellem tredjemænd eller en lovlig anvendelse af et værk eller af andre frembringelser. De pågældende reproduktionshandlinger bør ikke have nogen selvstændig økonomisk værdi. For så vidt handlingerne opfylder disse betingelser, bør denne undtagelse også dække browsing samt handlinger, der muliggør lagringer i cache-hukommelsen, herunder sådanne, som bidrager til, at transmissionssystemerne fungerer effektivt, forudsat at mellemmanden ikke ændrer informationen og ikke foretager indgreb i den lovlige anvendelse af teknologi, som er almindelig anerkendt og anvendt af industrien, med det formål at skaffe sig data om anvendelsen af informationen. En brug bør anses for lovlig, når den er godkendt af rettighedshaveren, eller når den ikke er undergivet lovmæssige restriktioner.«
Følgende fremgår af artikel 81 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT L 316, s. 65, og – berigtigelse – EUT 2013 L 246, s. 3):

»1. Hvis det, efter at landbrugerne har fået tildelt betalingsrettigheder i henhold til forordning (EF) nr. 795/2004 eller forordning (EF) nr. 1120/2009, konstateres, at en landbruger uretmæssigt har fået tildelt betalingsrettigheder, skal den pågældende landbruger afstå de uretmæssigt tildelte rettigheder til den nationale reserve, der er nævnt i artikel 41 i forordning (EF) nr. 73/2009, jf. dog artikel 137 i forordning (EF) nr. 73/2009.

[...]

2. Hvis det, efter at landbrugerne har fået tildelt betalingsrettigheder i henhold til forordning (EF) nr. 795/2004 eller forordning (EF) nr. 1120/2009, konstateres, at betalingsrettighedernes værdi er sat for højt, justeres værdien i overensstemmelse hermed, jf. dog artikel 137 i forordning (EF) nr. 73/2009. Der foretages en tilsvarende justering af værdien af de betalingsrettigheder, som i mellemtiden er blevet overdraget til andre landbrugere. Værdien af nedsættelsen overgår til den nationale reserve, der er nævnt i artikel 41 i forordning (EF) nr. 73/2009.

Betalingsrettighederne anses for fra begyndelsen at være tildelt til den justerede værdi.

3. Hvis det ved anvendelsen af stk. 1 og 2 konstateres, at det antal betalingsrettigheder, en landbruger har fået tildelt i henhold til forordning (EF) nr. 795/2004 eller forordning (EF) nr. 1120/2009, ikke er korrekt, og den uretmæssige tildeling ikke har nogen indvirkning på den samlede værdi af de rettigheder, landbrugeren har modtaget, foretager medlemsstaten en ny beregning af betalingsrettighederne og korrigerer eventuelt de rettighedstyper, landbrugeren har fået tildelt.

Første afsnit finder dog ikke anvendelse, hvis landbrugeren med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen.«
6

Denne forordnings artikel 22 med overskriften »Ophold uden for den kompetente stat – Tilbagevenden eller flytning til en anden medlemsstat under et sygdoms- eller moderskabstilfælde – Nødvendigheden af at rejse til en anden medlemsstat for at få den fornødne behandling« bestemte følgende i stk. 1: »En arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og: a) hvis tilstand under et ophold på en anden medlemsstats område kræver øjeblikkelig ydelse af hjælp, eller b) som efter at have opnået ret til ydelser fra den kompetente institution får tilladelse af denne institution til at vende tilbage til den medlemsstat, hvor han er bosat, eller til at flytte til en anden medlemsstats område, eller c) som af den kompetente institution får tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for der at få den efter hans tilstand fornødne behandling, har ret til: i) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholds- eller bopælsstedets institution efter den lovgivning, der gælder for denne institution, som om han var forsikret dér, dog således at det tidsrum, for hvilket disse ydelser kan udredes, afhænger af den kompetente stats lovgivning ii) kontantydelser, der udbetales af den kompetente institution efter den for denne institution gældende lovgivning. Efter aftale mellem den kompetente institution og opholds- eller bopælsstedets institution kan disse ydelser dog udbetales af den sidstnævnte institution for den førstnævnte institutions regning efter bestemmelserne i den kompetente stats lovgivning.«
58

Hvad for det første angår dom Peacock (EU:C:2000:573) må det således konstateres, at Domstolen i nævnte doms præmis 21 bemærkede, at de i nævnte sag omhandlede varer, dvs. netværkskort, som skulle installeres i computere, ikke udgjorde »dele« til maskiner. Det kan derfor ikke udledes af den omstændighed, at Domstolen nøjedes med at undersøge muligheden for tarifering af disse varer i pos. 8471 eller 8473 i KN uden at undersøge denne nomenklaturs pos. 8517, at en del til en maskine fortrinsvis skal tariferes i nævnte nomenklaturs pos. 8473 frem for i en af de øvrige positioner i kapitel 85 i KN.
71

Henset til det foregående skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 28, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1698/2005 skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for vedtagelsen af nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, der indfører en støtte til forøgelse af værdien af landbrugsprodukter, som for så vidt angår virksomheder, der driver møller, alene kan tildeles for operationer, der er rettet mod modernisering af de nævnte møllers eksisterende kapacitet, og ikke for operationer, der indebærer oprettelse af ny kapacitet. Såfremt der foreligger en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor et eller flere mølleanlæg lukkes for at blive erstattet af et nyt mølleanlæg, uden at kapaciteten forøges, påhviler det imidlertid den nationale ret at sikre, at sådanne bestemmelser anvendes på en sådan måde, at ligebehandlingsprincippet overholdes.
40

På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det andet til det fjerde spørgsmål besvares med, at afgiftspligtige kan påberåbe sig momsdirektivets artikel 90, stk. 1, over for medlemsstaten for de nationale retter for at opnå nedsættelse af deres momsgrundlag. Selv om medlemsstaterne kan fastsætte, at udøvelsen af retten til nedsættelse af et sådant afgiftsgrundlag er underlagt opfyldelsen af visse formkrav, der bl.a. gør det muligt at bevise, at den afgiftspligtige definitivt ikke har modtaget en del af eller hele modydelsen efter, at transaktion har fundet sted, og at denne kan påberåbe sig et af de i momsdirektivets artikel 90, stk. 1, nævnte tilfælde, bør de foranstaltninger, som dermed vedtages, ikke overstige, hvad der er nødvendigt for at bevise dette, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.
39

Det skal imidlertid i denne henseende bemærkes, at alle parterne har gjort gældende, at der er sproglige uoverensstemmelser mellem de forskellige versioner af artikel 8, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 98/34. Det fremgår nemlig ikke klart af alle sprogversionerne, at kravet om, at ændringen skal være væsentlig, ikke kun finder anvendelse på det første tænkte tilfælde, der er omhandlet i den nævnte artikel – nemlig ændringer af anvendelsesområdet for den tekniske forskrift – men ligeledes på de to andre deri fastsatte tænkte tilfælde – dvs. afkortningen af anvendelsesfristen for den tekniske forskrift og tilføjelsen af specifikationer eller krav eller en stramning af disse. Kun visse sprogversioner angiver klart, at væsentlighedskriteriet gælder for de tre typer omhandlede ændringer. Således anføres det til belysning i den franske version, at »[l]es États membres procèdent à une nouvelle communication […] s’ils apportent au projet de règle technique, d’une manière significative, des changements qui auront pour effet de modifier le champ d’application, d’en raccourcir le calendrier d’application initialement prévu, d’ajouter des spécifications ou des exigences ou de rendre celles-ci plus strictes«. Den italienske version bestemmer, at »Gli Stati membri procedono ad una nuova comunicazione […] qualora essi apportino al progetto di regola tecnica modifiche importanti che ne alterino il campo di applicazione, ne abbrevino il calendario di applicazione inizialmente previsto, aggiungano o rendano più rigorosi le specificazioni o i requisiti«, og den portugisiske version har for sit vedkommende følgende ordlyd: »Os Estados-membros farão uma nova comunicação […], caso introduzam alterações significativas no projecto de regra técnica que tenham por efeito modificar o âmbito de aplicação, reduzir o calendário de aplicação inicialmente previsto, aditar especificações ou exigências ou torná-las mais rigorosas.«
52

I det foreliggende tilfælde har Netto Marken-Discount oplyst i sin registreringsansøgning, at tjenesteydelsen vedrørende sammensætning, for hvilken der søges varemærkebeskyttelse, bl.a. omfatter sammensætning af tjenesteydelserne »annonce- og reklamevirksomhed; forretningsledelse; forretningsadministration; varetagelse af kontoropgaver«. Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse ser det ud til, at den pågældende ansøgning ikke præciserer, om sagsøgeren i hovedsagen ved at citere hele overskriften i klasse 35 i Niceklassifikationen ønsker varemærkebeskyttelse for sammensætningen af alle de tjenesteydelser, der er opført i den alfabetiske fortegnelse til denne klasse, eller alene for sammensætningen af visse af disse tjenesteydelser. Under hensyn til, at der imidlertid inden for Unionen er forskellige tilgange til måden, hvorpå overskriften i en klasse i Niceklassifikationen skal forstås, kan en ansøgning, der ikke gør det muligt at fastslå, om ansøgeren ved anvendelsen af en klasseoverskrift søger om beskyttelse af samtlige eller blot en del af denne klasses varer og tjenesteydelser, ikke anses for at være tilstrækkeligt klar og præcis (dom Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, præmis 58, 59 og 62).
27

På grundlag de ovenstående betragtninger skal det første og det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 2 og 3 i direktiv 2008/95 skal fortolkes således, at en gengivelse af indretningen af et salgssted for varer ved en enkel afbildning uden oplysning om størrelse eller proportioner kan registreres som varemærke for tjenesteydelser, der består i ydelser, der vedrører disse varer, men som ikke indgår som en integrerende del af salget af disse, på betingelse af, at gengivelsen er egnet til at adskille registreringsansøgningens ophavsmands tjenesteydelser fra andre virksomheders, og at ingen af de registreringshindringer, der er anført i nævnte direktiv, er til hinder herfor.
38

Selv om det antages, at de grunde, som den tyske regering har anført, nemlig at modvirke indgåelse af tvangsægteskaber og fremme integration, kan udgøre tvingende almene hensyn, går en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede imidlertid videre end, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål, for så vidt som manglende godtgørelse af at have erhvervet tilstrækkelige sprogkundskaber automatisk medfører, at der gives afslag på ansøgningen om familiesammenføring, uden at der tages hensyn til de konkrete omstændigheder i det enkelte tilfælde.
51

Hertil kommer, at hverken artikel 4 i udkastet til en »skriftlig forpligtelse til at udleje«, hvorefter kontrakten automatisk afsluttes ved udløbet af en periode på 18 år, eller bestemmelsen i den italienske lovgivning vedrørende det offentlige statsregnskab, som den italienske regering har fremhævet, og som kræver, at kontrakter, der indgås af offentlige myndigheder, skal have et bestemt afslutningstidspunkt og en bestemt varighed, og som forbyder, at disse kontrakter udgør en fortsat byrde for staten, er til hinder for – som det fremgår af drøftelserne under retsmødet – at der efter udløbet af den første påtænkte kontrakt indgås en eller flere efterfølgende kontrakter, som sikrer Pizzarotti vederlag for hele eller en væsentlig del af det udførte arbejde med henblik på udførelsen af det omhandlede bygge- og anlægsarbejde.
3

Sjette direktivs artikel 17 med overskriften »Fradragsrettens indtræden og omfang« bestemmer i stk. 2 og 5: »2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person. [...] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af [momsen], der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den [moms], som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning.«
37

Der kan nemlig ikke foreligge situationer, hvor et rederi, der har hjemsted i et tredjeland og leverer søtransportydelser fra eller til stater, der er parter i EØS-aftalen, med fartøjer, der fører et tredjelands flag – til trods for, at rederiet ikke opfylder det i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 4055/86 opstillede tilknytningskrav – kan være omfattet af den frie udveksling af tjenesteydelser og gøre krav på denne fordel gennem et selskab med hjemsted i EØS-området, som rederiet kontrollerer, under foregivende af, at dette selskab er leverandør af de omhandlede tjenesteydelser, skønt det i realiteten er det nævnte rederi, der leverer disse.
73

På denne baggrund skal det andet spørgsmål, litra a), besvares med, at princippet om overholdelse af retten til forsvar og navnlig retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en negativ individuel foranstaltning, skal fortolkes således, at når en adressat for et betalingspåkrav, der er vedtaget i henhold til toldkodeksen i forbindelse med en procedure for efteropkrævning af importtold, ikke er blevet hørt af forvaltningen, før denne afgørelse blev truffet, er denne adressats ret til forsvar blevet tilsidesat, selv om den pågældende har haft mulighed for at gøre sit synspunkt gældende under en efterfølgende administrativ klagefase, såfremt den nationale lovgivning ikke gør det muligt for adressater for sådanne påkrav, der ikke forudgående er blevet hørt, at opnå udsættelse af betalingspåkravenes gennemførelse, indtil de eventuelt ændres. Dette er under alle omstændigheder tilfældet, såfremt den nationale administrative procedure, der gennemfører toldkodeksens artikel 244, stk. 2, begrænser indrømmelsen af en sådan udsættelse, når der er grund til at formode, at den anfægtede afgørelse ikke er i overensstemmelse med toldforskrifterne, eller der må frygtes uoprettelig skade for den pågældende.
Det bemærkes, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført i artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Selv om det præjudicielle spørgsmål formelt kun direkte henviser til direktivets artikel 9, er en sådan omstændighed på denne baggrund ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den forelæggende ret om alle de momenter angående fortolkningen af EU-retten, som kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den, uanset om den henviser til dem i sit spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af denne ret, navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de fællesskabsretlige elementer, som det under hensyn til genstanden for den sag, der verserer for den forelæggende ret, er nødvendigt at fortolke (jf. dom Worten, C-342/12, EU:C:2013:355, præmis 30 og 31).
37

På grundlag af samtlige ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 10, litra c), i direktiv 69/335 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at statskassen oppebærer en andel af de gebyrer, som en tjenestemandsansat notar har opkrævet i forbindelse med oprettelsen af et notarialdokument til attestering af et kapitalselskabs omdannelse til et kapitalselskab af anden karakter, hvilken omdannelse ikke indebærer en kapitaludvidelse for det erhvervende eller juridisk omdannede selskab.