13.

Endelig bør der tages hensyn til den nye retstilstand, som direktiv 2004/38 repræsenterer. Selv om det lægges til grund, at løsningen i Akrich-dommen måtte have haft en rækkevidde, som ikke var begrænset til de særlige omstændigheder, som forelå i nævnte sag (misbrug af rettigheder), er dommen afsagt, mens forordning nr. 1612/68 stadig var gældende og med henblik på anvendelsen heraf. Som det fremgår af dets tredje betragtning, tilsigter direktiv 2004/38 imidlertid ikke blot at kodificere, men også at foretage en gennemgang af de eksisterende retlige instrumenter med henblik på at »styrke« alle unionsborgernes ret til fri bevægelighed og ophold. Desuden, henset til, at forordning nr. 1612/68 kun, for at citere dens titel, vedrørte arbejdskraftens »frie bevægelighed« inden for Fællesskabet, er direktiv 2004/38 i overensstemmelse med den ret, som følger af artikel 18 EF, for unionsborgerne til ikke blot frit at »bevæge sig«, men også til frit at »opholde sig« på medlemsstaternes område. Udtrykt på en anden måde: Arbejdskraftens frie bevægelighed og bestemmelserne vedtaget i medfør heraf tilsigtede hovedsageligt at fjerne hindringerne for arbejdstagernes mobilitet. Der blev således lagt vægt på, at de af medlemsstaterne trufne foranstaltninger kunne have en afskrækkende virkning ved indrejse i og udrejse af en medlemsstat. Det er i sidste instans denne synsvinkel, som ligger til grund for afgørelsen i Akrich-dommen. Efter at have bemærket, at opbygningen af fællesskabsbestemmelserne skal sikre arbejdskraftens frie bevægelighed i Fællesskabet, hvis udøvelse ikke må komme den vandrende arbejdstager og hans familie til skade, udledte Domstolen således heraf, at når en unionsborger, som er bosat i en medlemsstat, og som er gift med en tredjelandsstatsborger, som ikke har opholdsret i denne medlemsstat, rejser til en anden medlemsstat for dér at udøve lønnet beskæftigelse, udgør det forhold, at unionsborgerens ægtefælle i henhold til artikel 10 i forordning nr. 1612/68 ikke har ret til at etablere sig med unionsborgeren i denne anden medlemsstat, ikke en mindre gunstig behandling end den, som de fik, før unionsborgeren gjorde brug af de muligheder, der findes i traktaten med hensyn til personers frie bevægelighed, og kan således ikke forhindre unionsborgeren i at udøve de rettigheder til fri bevægelighed, der er hjemlet i artikel 39 EF; hvis derimod en unionsborger, der er bosat i en medlemsstat og gift med en tredjelandsstatsborger, som har ret til at opholde sig i denne medlemsstat, rejser til en anden medlemsstat for dér at udøve lønnet beskæftigelse, skal denne flytning ikke medføre et tab af muligheden for at leve lovligt sammen, hvilket er grunden til, at artikel 10 i forordning nr. 1612/68 indrømmer ægtefællen ret til at etablere sig i denne anden medlemsstat ( 22 ). Som det forholder sig nu, lægger direktiv 2004/38 lige så stor vægt på retten til frit at opholde sig på medlemsstaternes område. Det er således ikke længere blot bevægelsesfriheden, men også stabiliteten, opholdets videreførelse i en anden medlemsstat, som tilsigtes sikret. Under en sådan synsvinkel er det let at konkludere, at anvendelsen af betingelsen om et forudgående lovligt ophold på den opholdsret, som i medfør af direktiv 2004/38 indrømmes tredjelandsstatsborgere, som er familiemedlemmer til en unionsborger, kan påvirke det fortsatte ophold i den medlemsstat, som unionsborgeren frit har valgt. Hvis hans familieliv ændrer sig, og familiemedlemmet ikke længere kan påberåbe sig fællesskabsretten for at slutte sig til ham, medmindre familiemedlemmet forudgående lovligt har opholdt sig i en anden medlemsstat, vil unionsborgeren være tilskyndet til at forlade den medlemsstat, som han havde valgt at bosætte sig i, til fordel for en stat, en medlemsstat eller et tredjeland, hvor han vil kunne genskabe familieenheden. Det indgreb i retten til at leve et normalt familieliv, som kravet om et forudgående lovligt ophold i en anden medlemsstat indebærer, vil således påvirke den effektive udøvelse af opholdsretten. Der er ingen grund til at behandle indgreb i familielivet forskelligt alt afhængig af, om de hindrer unionsborgerens frihed til at rejse til en anden medlemsstat eller unionsborgerens frihed til at opholde sig i en anden medlemsstat. Henset til, at direktiv 2004/38 ligesom forordning nr. 1612/68 ( 23 ) skal fortolkes i lyset af den grundlæggende ret til respekt for familielivet, må det konkluderes, at den opholdsret, som tredjelandstatsborgere, som er familiemedlemmer til en unionsborger, indrømmes ved direktiv 2004/38, ikke kan underlægges en betingelse om, at de nævnte tredjelandsstatsborgere forudgående skal have opholdt sig lovligt i en anden medlemsstat.