FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. SHARPSTON

fremsat den 15. september 2011 ( )

Sag C-465/10

Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer et des Collectivités territoriales

mod

Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Beskyttelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser – tilskud tildelt fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling – modtagerens tilsidesættelse af reglerne for indgåelse af offentlige aftaler – forpligtelse til at tilbagesøge støtte i tilfælde af en uregelmæssighed – forældelsesfrister«

1. Denne anmodning om en præjudiciel afgørelse fra det franske Conseil d’État (højeste forvaltningsdomstol i Frankrig) vedrører fortolkningen af forordning nr. 2052/88 ( ), forordning nr. 4253/88 ( ) og forordning nr. 2988/95 ( ). På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var disse instrumenter (herefter »de gældende forordninger«) blandt dem, der regulerede Den Europæiske Unions strukturfonde ( ). Strukturfondene ( ) er Den Europæiske Unions vigtigste instrumenter til støtte for social og økonomisk udvikling i medlemsstaterne. De tegner sig for mere end en tredjedel af EU’s budget.

2. Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om tilbagesøgning af beløb, der er tildelt fra EFRU, i henhold til EU-retten skal tilbagesøges, når modtageren (som er en ordregivende myndighed ( )) anvender støtten til at gennemføre en støttefinansieret aktion i strid med EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler. For det andet har retten søgt vejledning om anvendelsen af forældelsesfristen i artikel 3 i forordning nr. 2988/95 med henblik på en sådan tilbagebetaling.

De retlige rammer

Forordning nr. 2052/88

3. Et af de mål, der angives for forordning nr. 2052/88, er at øge strukturfondenes effektivitet og samordne deres interventioner ( ).

4. I henhold til artikel 3, stk. 5, fastsætter Rådet de bestemmelser, der er nødvendige for at sikre samordningen af de forskellige fondes interventioner indbyrdes, såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank (herefter »EIB«) og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter.

5. Artikel 7 har overskriften »Overensstemmelse med fællesskabsretten og kontrol«. Den bestemmer, for så vidt det er relevant:

»1. Aktioner, der finansieres af strukturfondene, […] skal være i overensstemmelse med traktaterne og med de retsakter, der er udstedt i henhold til disse, samt med Fællesskabets politikker, herunder dem, der vedrører […] reglerne for indgåelse af offentlige kontrakter […]

2. Uden at dette anfægter finansforordningens bestemmelser, indeholder de i artikel 3, stk. 4 og 5, omhandlede bestemmelser harmoniserede regler, der tager sigte på at styrke kontrollen med de strukturelle interventioner [...]«

Forordning nr. 4253/88

6. Rådets forordning nr. 4253/88 fastsætter gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2052/88 med hensyn til samordning af fondenes interventioner.

7. Det udtales i sjette betragtning til forordning nr. 2082/93 ( ), som ændrer forordning nr. 4253/88:

»[…] med forbehold af Kommissionens beføjelser, bl.a. som ansvarlig for forvaltning af Fællesskabets finansielle midler, og i medfør af nærhedsprincippet skal iværksættelsen af de interventionsformer, der indgår i EF-støtterammerne, hovedsagelig være medlemsstaternes ansvar og udøves af disse på det mest hensigtsmæssige decentraliserede plan, henset til forholdene i den enkelte medlemsstat.«

8. Artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 bestemmer:

»1. For at sikre et godt resultat af de aktioner, der gennemføres af offentlige eller private initiativtagere, træffer medlemsstaterne i forbindelse med iværksættelsen af aktionerne de nødvendige foranstaltninger til:

– regelmæssigt at konstatere, om de af Fællesskabet finansierede aktioner er gennemført korrekt

– at forebygge og forfølge uregelmæssigheder

– at få tilbagebetalt midler, der er gået tabt som følge af misbrug eller forsømmelighed. Medmindre medlemsstaten og/eller formidleren og/eller initiativtageren kan godtgøre, at de ikke er skyld i misbruget eller forsømmeligheden, er medlemsstaten subsidiært ansvarlig for tilbagebetalingen af de uberettiget udbetalte beløb. I forbindelse med globaltilskud kan formidleren med medlemsstatens og Kommissionens godkendelse stille en bankgaranti eller enhver anden sikkerhed, der dækker denne risiko.

Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de foranstaltninger, der træffes i den forbindelse, og især sender de Kommissionen en beskrivelse af de kontrol- og forvaltningssystemer, de har indført for at sikre, at foranstaltningerne gennemføres effektivt. De underretter regelmæssigt Kommissionen om sagens forløb i tilfælde af administrativ og retlig forfølgning.

[…]«

9. Artikel 24 er affattet således:

»Nedsættelse, suspension og ophævelse af tilskud

1. Hvis gennemførelsen af en aktion eller foranstaltning kun synes at berettige, at der ydes en del af den bevilligede finansielle støtte, foretager Kommissionen en passende undersøgelse af sagen inden for rammerne af partnerskabet og anmoder bl.a. medlemsstaten eller de andre myndigheder, som denne har udpeget til iværksættelsen af aktionen, om at fremkomme med deres bemærkninger inden for en given frist.

2. Efter denne undersøgelse kan Kommissionen nedsætte eller suspendere støtten for aktionen eller den berørte foranstaltning, hvis undersøgelsen bekræfter en uregelmæssighed eller en betydelig ændring, der berører aktionens eller foranstaltningens art eller gennemførelsesvilkår, og som ikke har været forelagt Kommissionen til godkendelse.

3. Ethvert beløb, der giver anledning til tilbagesøgning som fejlagtigt udbetalt, skal tilbagebetales til Kommissionen. Ikke-tilbagebetalte beløb kan tillægges morarenter […]«

Forordning nr. 2988/95

10. Forordning nr. 2988/95 indeholder en række generelle regler vedrørende kontrol, administrative foranstaltninger og sanktioner for uregelmæssigheder i forbindelse med udbetalinger til begunstigede i henhold til Fællesskabets politikker. Tidligere fandtes der ingen fælles EF-bestemmelser, som definerede sådanne uregelmæssigheder.

11. Tredje, fjerde og femte betragtning til forordning nr. 2988/95 er særlig relevante. Tredje betragtning fastslår, at reglerne for forvaltning af og kontrol med Fællesskabets udgifter er fastlagt særskilt for de forskellige områder af fællesskabspolitikken, men at det er nødvendigt at bekæmpe handlinger, der skader De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, på alle områder ( ). Fjerde betragtning præciserer, at for at gøre bekæmpelsen af svig, der skader Fællesskabernes finansielle interesser, mere effektiv, er det nødvendigt at indføre et fælles regelsæt for alle områder af fællesskabspolitikken. Femte betragtning anfører, at de handlinger, der betragtes som uregelmæssigheder, samt de administrative foranstaltninger og sanktioner i forbindelse hermed, fastsættes i retsreglerne på de enkelte områder i overensstemmelse med forordning nr. 2988/95. Endelig har forordning nr. 2988/95, som det fremgår af 14. betragtning, et så omfattende bredt horisontalt anvendelsesområde, at den må have artikel 235 EF og Euratom-traktatens artikel 203 som grundlag.

12. Artikel 1 i forordning nr. 2988/95 har følgende ordlyd:

»1. Med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser vedtages der generelle regler for ensartet kontrol og for administrative foranstaltninger og sanktioner i forbindelse med uregelmæssigheder vedrørende fællesskabsretten.

2. Som uregelmæssighed betragtes enhver overtrædelse af en fællesskabsbestemmelse, som kan tilskrives en økonomisk beslutningstagers handling eller undladelse, der skader eller kunne skade De Europæiske Fællesskabers almindelige budget eller budgetter, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber, enten ved formindskelse eller bortfald af indtægter, der stammer fra de egne indtægter, der opkræves direkte for Fællesskabernes regning, eller ved afholdelse af en uretmæssig udgift.«

13. De dele af forordningens artikel 2, der er relevante i den foreliggende sag, lyder således:

»1. Kontrol samt administrative foranstaltninger og sanktioner anvendes, i det omfang de er nødvendige for at sikre en korrekt anvendelse af fællesskabsretten. De skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til uregelmæssigheden og have en afskrækkende virkning for at sikre den fornødne beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.

[…]

3. Bestemmelserne i fællesskabsretten fastlægger arten og omfanget af de administrative foranstaltninger og sanktioner, der er nødvendige for at sikre en korrekt anvendelse af de pågældende regler, i forhold til uregelmæssighedens art og alvor, den indrømmede eller opnåede fordel og graden af ansvar.

4. Med forbehold af gældende fællesskabsret er det medlemsstaternes lovgivning, der gælder for procedurerne for gennemførelsen af kontrol, og af fællesskabsforanstaltninger og ‑sanktioner.«

14. Artikel 3 bestemmer bl.a. følgende:

»1. Forældelsesfristen for retsforfølgning er fire år fra det tidspunkt, hvor den i artikel 1, stk. 1, omhandlede uregelmæssighed fandt sted. Der kan imidlertid i reglerne for bestemte sektorer fastlægges en kortere frist, som dog ikke kan være mindre end tre år.

Hvad angår vedvarende eller gentagne uregelmæssigheder regnes forældelsesfristen fra den dag, da uregelmæssigheden er ophørt. For de flerårige programmers vedkommende løber forældelsesfristen indtil programmets endelige afslutning.

Forældelsesfristen for retsforfølgning afbrydes af enhver handling fra den kompetente myndigheds side, som den pågældende gøres bekendt med, og som vedrører undersøgelse eller retsforfølgning af uregelmæssigheden. Efter hver afbrydelse løber forældelsesfristen videre.

Forældelsen indtræder dog senest den dag, da en frist, der er dobbelt så lang som forældelsesfristen, udløber, uden at den kompetente myndighed har pålagt en sanktion, undtagen i de tilfælde, hvor den administrative procedure er suspenderet i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1 [( )].

[…]

3. Medlemsstaterne bevarer muligheden for at anvende en længere frist end fristen i henholdsvis stk. 1 og 2.«

15. Artikel 4 bestemmer, at enhver uregelmæssighed begået af en økonomisk beslutningstager medfører i almindelighed tilbagekaldelse af den uberettiget opnåede (enten ved forpligtelse til at betale de skyldige beløb eller tilbagebetale de uberettiget oppebårne beløb eller ved fuldstændig eller delvis fortabelse af en stillet sikkerhed).

16. Artikel 5 bestemmer i modsætning hertil, at forsætlige eller uagtsomme uregelmæssigheder kan medføre administrative sanktioner.

Forordning nr. 1083/2006

17. Artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 1083/2006 ( ), som der også henvises til i de skriftlige indlæg, der er indgivet til Domstolen ( ), definerer en »uregelmæssighed« som »[…] enhver overtrædelse af en fællesskabsbestemmelse, som kan tilskrives en økonomisk aktørs handling eller undladelse, der skader eller vil kunne skade Den Europæiske Unions almindelige budget ved afholdelse af en uregelmæssig udgift over det almindelige budget«.

National lovgivning

18. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen bestemte § 2262 i den franske Code civil (den borgerlige lovbog): »Alle krav vedrørende tinglige rettigheder og fordringsrettigheder forældes efter 30 år […]«

De faktiske omstændigheder, tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

19. Det fremgår af sagsakterne i hovedsagen, at Chambre de commerce et d’industrie du département de l’Indre (handels- og industrikammeret i departementet Indre, herefter »CCI«) den 5. december 1995 indgav en ansøgning til præfekten i departementet Indre (herefter »præfekten«) om finansiel bistand til en aktion benævnt »Objectif Entreprises« (herefter »aktionen«). Formålet med aktionen var at tiltrække franske og udenlandske virksomheder, der kunne have interesse i at investere og etablere sig i departementet Indre. CCI besluttede at ansætte en virksomhed til at gennemføre aktionen på dets vegne.

20. Som svar på Domstolens skriftlige spørgsmål i henhold til procesreglementets artikel 54a meddelte den franske regering yderligere oplysninger og stillede visse dokumenter til rådighed. Det fremgår således, at CCI ved skrivelse af 27. september 1995 meddelte præfekten, at det ønskede at ansætte virksomheden DDB-Needham til at gennemføre aktionen. Denne skrivelse var sendt, før der blev offentliggjort et udbud i den nationale officielle tidende (Bulletin officiel des annonces des marchés publics) den 4. november 1995.

21. Efter undersøgelsen af de afgivne bud blev DDB-Needham valgt den 8. december 1995 på grund af højere kvalitet af de foreslåede tjenesteydelser og lavere omkostninger i forhold til de konkurrerende virksomheder.

22. Den 29. maj 1996 indgik CCI en kontrakt med DDB-Needham om levering af tjenesteydelser for en treårig periode. Udgifterne beløb sig til 3 895 380 FF (600 000 EUR) for 1996 og ca. 2 725 560 FF (420 000 EUR) for 1997 og 1998.

23. I henhold til en aftale af 20. december 1996 (som henviser til forordning nr. 2081/93 og forordning nr. 2082/93 ( )) modtog CCI 400 000 FF (60 979,60 EUR) fra EFRU i tilskud til aktionen. Der blev endvidere ydet to beløb fra nationale fonde til CCI til det samme formål. I den foreliggende sag drejer det sig imidlertid kun om tilskuddet fra EFRU.

24. Ved skrivelse af 9. maj 2000 blev CCI underrettet om, at aktionen ville blive genstand for en revision foretaget af regionen Centres præfekt (herefter »regionspræfekten«). Rapporten med titlen Audit sur l’utilisation des fonds structurels européens (»revisionsrapporten«) blev undertegnet af regionspræfekten og det regionale trésorerie générale (finansforvaltning) den 14. marts 2001. Den blev sendt til CCI den 18. juli 2001.

25. Følgende uregelmæssigheder var identificeret i revisionsrapporten. For det første var kontrakten blevet tildelt DDB-Needham i strid med EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler. CCI havde navnlig meddelt præfekten sit valg af DDB-Needham, før udbuddet blev offentliggjort. Endvidere var der ikke noget, der tydede på, at meddelelsen om den tildelte kontrakt vedrørende aktionen var blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende (som var dens navn på daværende tidspunkt). For det andet var kontrakten undertegnet, men ikke dateret.

26. Den 23. januar 2002 meddelte regionspræfekten CCI, at der var truffet beslutning om bl.a. tilbagebetaling af tilskuddet fra EFRU, fordi EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler ikke var blevet fulgt i forbindelse med aktionens gennemførelse.

27. CCI’s indsigelse mod beslutningen blev afslået ved den regionale Trésorier-payeur générals (hovedkasserers) stiltiende beslutning.

28. Den 3. juni 2004 blev sagen anlagt af CCI ved tribunal administratif de Limoges (forvaltningsretten i Limoges) med påstand om annullation af regionspræfektens beslutning og Trésorier-payeur générals stiltiende beslutning forkastet.

29. Cour administrative d’appel de Bordeaux (forvaltningsappelretten i Bordeaux) ophævede den dom, som tribunal administratif de Limoges havde afsagt den 12. juni 2007. Den udtalte, at der i aftalen hverken var en udtrykkelig bestemmelse, der bekræftede, at CCI var underlagt EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler, eller en bestemmelse om, at EU-retten gav hjemmel for at kræve tilbagebetaling af de pågældende midler.

30. Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer et des Collectivités territoriales (den franske indenrigsminister og minister for oversøiske områder samt lokale og regionale myndigheder) iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved Conseil d’État, som har udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Med hensyn til den eventuelle hjemmel for en forpligtelse til at kræve den støtte, der er udbetalt til CCI, tilbagebetalt:

Fremgår det af en fællesskabsretlig bestemmelse, navnlig i [forordning nr. 2052/88] og [forordning nr. 4253/88], at tilskud fra EFRU skal tilbagesøges, når en ordregivende myndighed, der har modtaget sådanne tilskud, ikke har overholdt en eller flere regler for indgåelse af offentlige aftaler i forbindelse med gennemførelsen af den aktion, der er ydet tilskud til, og der i øvrigt ikke er tvivl om, at aktionen er tilskudsberettiget, og at den er blevet gennemført? Gælder en sådan forpligtelse i givet fald for enhver tilsidesættelse af reglerne for indgåelse af offentlige aftaler eller kun for visse tilsidesættelser? Hvis den kun gælder for visse tilsidesættelser, hvilke er der så tale om?

2) Såfremt spørgsmål 1 i det mindste delvis besvares bekræftende:

a) Er der tale om en uregelmæssighed som omhandlet i forordning nr. 2988/95, når en ordregivende myndighed, der har modtaget støtte fra EFRU, har tilsidesat en eller flere regler for indgåelse af offentlige aftaler i forbindelse med valget af den tjenesteyder, som skal gennemføre den aktion, der er ydet tilskud til? Har den omstændighed, at den kompetente nationale myndighed på det tidspunkt, hvor den besluttede at tildele den ansøgte støtte fra EFRU, måtte være klar over, at støttemodtageren havde tilsidesat reglerne for indgåelse af offentlige aftaler ved at udvælge den tjenesteyder, som skulle gennemføre den aktion, der blev finansieret ved tilskuddet, før støtten blev tildelt, betydning for, om der foreligger en uregelmæssighed som omhandlet i forordning nr. 2988/95?

b) Såfremt spørgsmål 2 [litra] a) besvares bekræftende, og i betragtning af, at Domstolen i dommen i sagen Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl. [( )] har fastslået, at den i artikel 3 i forordning nr. 2988/95 fastsatte forældelsesfrist finder anvendelse på administrative foranstaltninger, såsom tilbagesøgning af støtte, der uberettiget er oppebåret af modtageren på grund af uregelmæssigheder, som denne har begået:

– skal forældelsesfristen da regnes fra den dato, hvor støtten blev udbetalt til modtageren, eller fra den dato, hvor modtageren anvendte tilskuddet til at aflønne den tjenesteyder, der blev engageret i strid med en eller flere regler for indgåelse af offentlige aftaler?

– skal denne frist anses for afbrudt, når den kompetente nationale myndighed har sendt modtageren af tilskuddet en kontrolrapport, hvori det konstateres, at reglerne for indgåelse af offentlige aftaler er blevet overtrådt, og det som følge heraf henstilles til den nationale myndighed at kræve de udbetalte beløb tilbagebetalt?

– Når en medlemsstat benytter sig af muligheden i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95 for at anvende en længere forældelsesfrist, navnlig når den almindelige frist i Frankrig på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var 30 år, skal det så vurderes, om en sådan frist er forenelig med EU-retten og navnlig med proportionalitetsprincippet, på grundlag af den maksimale forældelsesfrist, der er fastsat i den nationale forskrift, som den nationale forvaltnings tilbagesøgningskrav er hjemlet i, eller på grundlag af den frist, der rent faktisk er anvendt i den foreliggende sag?

c) Såfremt spørgsmål 2 [litra] a) besvares benægtende: Er Den Europæiske Unions finansielle interesser til hinder for, at retsinstansen i forbindelse med udbetaling af en støtte som den, der er omhandlet i den foreliggende sag, anvender nationale regler om ophævelse af beslutninger, der skaber rettigheder, hvorefter forvaltningen, medmindre en beslutning er ikke-eksisterende eller opnået ved svig, eller modtageren har anmodet herom, kun kan ophæve en ulovlig beslutning, der skaber individuelle rettigheder, hvis det sker inden for fire måneder efter, at denne beslutning er truffet, men hvorefter en individuel administrativ beslutning, bl.a. når den vedrører udbetaling af støtte, kan underkastes resolutive betingelser, således at den pågældende støtte øjeblikkeligt kan trækkes tilbage – idet det præciseres, at Conseil d’État har fastslået, at denne nationale regel skal fortolkes således, at den kun kan påberåbes af en støttemodtager, der uberettiget har oppebåret støtte i medfør af en EU-retlig bestemmelse, hvis modtageren var i god tro?«

31. Der er indgivet skriftlige indlæg i sagen af den franske og den polske regering og af Kommissionen. Der er ikke afholdt retsmøde, da ingen af sagens parter har anmodet herom.

Bedømmelse

Indledende bemærkninger

32. Inden selve vurderingen er visse indledende bemærkninger nødvendige.

33. For det første var det ubestridt i hovedsagen, at aktionen var berettiget til finansiel bistand fra EFRU.

34. For det andet var det ikke bestridt i hovedsagen, at kontrakten mellem CCI og DDB-Needham hører under anvendelsesområdet for direktiv 92/50/EØF ( ). Kontraktens værdi ligger over tærsklen på 200 000 EUR, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 7, og den omfatter tjenesteydelser, der er opregnet i bilag IA. CCI skulle følgelig i sin egenskab af ordregivende myndighed som omhandlet i direktiv 92/50/EØF have offentliggjort den krævede bekendtgørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende ( ).

35. For det tredje hvad angår de gældende forordninger indførte forordning nr. 2988/95 generelle rammebestemmelser om administrative foranstaltninger og sanktioner for uregelmæssigheder vedrørende EU-retten for at bekæmpe »handlinger, som kan skade [Unionens] finansielle interesser […] på alle områder« ( ). Forordning nr. 2988/95 skal læses sammen med den særlige EU- lovgivning, som finder anvendelse i den foreliggende sag, nemlig forordning nr. 2052/88 ( ) og forordning nr. 4253/88 ( ).

36. Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 bestemmer, at enhver uregelmæssighed i almindelighed medfører ( ) tilbagekaldelse af den uberettiget opnåede fordel. Mere specifikt skal medlemsstaterne i henhold til artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 træffe de nødvendige foranstaltninger til regelmæssigt at konstatere, om de af strukturfondene finansierede aktioner er gennemført korrekt med henblik på at forebygge og forfølge uregelmæssigheder og få tilbagebetalt midler, der er gået tabt som følge af misbrug eller forsømmelighed ( ).

37. For det fjerde er delt forvaltning – dvs. samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen – den metode, som EU-lovgiver har valgt til at gennemføre budgettet hvad angår strukturfondene. Gennemførelsen af tilskud fra fondene er imidlertid hovedsagelig medlemsstaternes ansvar.

38. Det fremgår af artikel 280 EF (nu artikel 325 TEUF), at såvel Den Europæiske Union som medlemsstaterne er forpligtet til at træffe foranstaltninger til at bekæmpe svig og anden ulovlig virksomhed, som påvirker EU’s finansielle interesser.

39. Domstolen har endvidere fastslået, at i forbindelse med opfyldelsen af deres forpligtelser kan medlemsstaterne ikke udøve et skøn med hensyn til, om det er hensigtsmæssigt at kræve tilbagebetaling af sådanne EU-midler, der er udbetalt med urette eller på grund af uregelmæssigheder ( ).

40. For det femte har Domstolen fastslået, at artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 medfører en forpligtelse for medlemsstaterne til at kræve midler tilbagebetalt, som er gået tabt på grund af misbrug eller forsømmelighed, uden at det er nødvendigt, at national ret hjemler en beføjelse hertil ( ).

41. For det sjette foretages der i artikel 24 i forordning nr. 4253/88 ingen kvantitativ eller kvalitativ sondring i relation til, hvilke uregelmæssigheder der kan give anledning til en nedsættelse af støtten ( ). Om en uregelmæssighed forårsager større tab eller er af teknisk art er irrelevant. En uregelmæssighed er en uregelmæssighed ( ).

42. Endelig er det i den foreliggende sag ubestridt, at aktionen (Objectif Entreprises) faktisk blev gennemført. På dette grundlag er de parter i sagen, der har indgivet skriftlige bemærkninger til Domstolen, enige om, at den pågældende støtte strengt taget ikke kan anses for at være tabt som omhandlet i artikel 23, stk. 1, tredje led, i forordning nr. 4253/88.

Første spørgsmål og andet spørgsmål, litra a)

43. Det er passende at behandle første spørgsmål og andet spørgsmål, litra a), samlet, idet de begge vedrører fortolkningen af en »uregelmæssighed«, og spørgsmålet om medlemsstaterne i henhold til de gældende forordninger skal tilbagesøge beløb, der er udbetalt af strukturfondene.

44. I første spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om medlemsstaterne er forpligtet til at tilbagesøge tilskud fra EFRU, når støttemodtageren ikke har overholdt EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler ved valget af en virksomhed, der skulle gennemføre den støttede aktion. Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om en sådan forpligtelse i givet fald gælder for enhver tilsidesættelse af disse regler.

45. Den franske regering har anført, at artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 skal fortolkes i overensstemmelse med både forordning nr. 2052/88 og forordning nr. 2988/95.

46. Den franske regering har endvidere gjort gældende, at hjemlen for tilbagesøgning af tilskuddet ikke er artikel 23, stk. 1, tredje led, i forordning nr. 4253/88, fordi de pågældende midler ikke kan anses for at være »tabt« i denne bestemmelses forstand. Hjemlen for tilbagesøgning må snarere anses for at være artikel 23, stk. 1, andet led (»at forebygge og forfølge uregelmæssigheder«). Den franske regering har desuden gjort gældende, at Domstolens praksis vedrørende artikel 24 i forordning nr. 4253/88 skal finde anvendelse analogt, og derfor skal de pågældende midler anses for at være uberettiget udbetalt.

47. Den polske regering har anført, at i et tilfælde som det foreliggende er det nødvendigt at tage hensyn til formålet med artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88, nemlig at sikre et godt resultat af de aktioner, der gennemføres med økonomisk bistand fra strukturfondene. Hver sag skal bedømmes ud fra sine egne omstændigheder. Den polske regering har gjort gældende, at artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 1083/2006 ( ) analogt finder anvendelse på fortolkningen af artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88. For at en uregelmæssighed kan opstå som følge af en overtrædelse af EU-retten, skal overtrædelsen have den virkning at skade Den Europæiske Unions budget ved at tilregne det en uberettiget udgiftspost.

48. Den polske regering har gjort gældende, at en indgåelse af offentlige aftaler, hvor der ikke forekommer et offentligt udbud, har en sådan virkning; og medlemsstaten bør derfor træffe foranstaltninger til at tilbagesøge det betalte beløb. Den polske regering mener imidlertid, at en tilsidesættelse af EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler, som ikke har en virkning på EU’s budget, ikke medfører en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 1083/2006. En sådan tilsidesættelse kan derfor ikke være en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88.

49. Efter Kommissionens opfattelse skal de gældende forordninger fortolkes i sammenhæng. Det forhold, at de pågældende beløb ikke var tabt, er uden relevans for spørgsmålet, om artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 udgør hjemmel for tilbagesøgning af EFRU-støtten.

50. Jeg mener ligesom den franske regering og Kommissionen, at de gældende forordninger skal fortolkes i sammenhæng.

51. Eftersom artikel 2, stk. 7, i forordning nr. 1083/2006 ikke fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, kan den lades ude af betragtning i den foreliggende sag.

52. Begrebet »uregelmæssighed« defineres hverken i forordning nr. 2052/88 eller forordning nr. 4253/88.

53. Hvis de gældende forordninger imidlertid skal fortolkes i sammenhæng, skal »uregelmæssighed« fortolkes i overensstemmelse hermed – dvs. på samme måde i hver forordning.

54. Artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88 bestemmer, at foranstaltninger, der finansieres af strukturfondene, skal være i overensstemmelse med traktaterne og Fællesskabets politikker, herunder navnlig dem, der vedrører reglerne for indgåelse af offentlige kontrakter.

55. I artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95 defineres begrebet uregelmæssighed som »enhver overtrædelse af en fællesskabsbestemmelse, som kan tilskrives en økonomisk beslutningstagers handling eller undladelse«, og som »[…] skader eller kunne skade De Europæiske Fællesskabers almindelige budget eller budgetter, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber« […] »enten ved formindskelse eller bortfald af indtægter, der stammer fra de egne indtægter, der opkræves direkte for Fællesskabernes regning, eller ved afholdelse af en uretmæssig udgift«.

56. Det er i den foreliggende sag ubestridt, at fællesskabsretten (nu EU-retten) er blevet tilsidesat. Det anerkendes, at CCI (som er en »økonomisk beslutningstager« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95 og »ordregivende myndighed« som omhandlet i direktiv 92/50/EØF) ikke har overholdt EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler, da den tildelte kontrakten vedrørende gennemførelse af aktionen »Objectif Entreprises«.

57. Heraf følger, at den aktion, der finansieredes med bistand fra EFRU, var i strid med artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88.

58. Har denne tilsidesættelse af EU-retten den virkning at skade EU’s almindelige budget eller budgetter (såsom strukturfondene), der forvaltes af EU som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95?

59. Lovgivers hensigt med vedtagelsen af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88 synes at have været at sikre, at udgifter, der afholdes af Den Europæiske Union i forbindelse med strukturpolitikken, forbeholdes virksomheder, som overholder EU-reglerne og ikke støtter handlinger i strid hermed ( ).

60. Heraf følger, at udgifter, der afholdes i strid med EU-retten naturligt bør anses for at være til skade for EU’s budget.

61. I sagen Kommissionen mod Irland ( ) behandlede Domstolen Kommissionens beføjelser i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88 til at tilbagesøge beløb, der var udbetalt til Irland fra Den Europæiske Socialfond (herefter »ESF«). De irske myndigheder medgav, at der var sket en uregelmæssighed (selv om den var utilsigtet), for så vidt som revisionssporet vedrørende de pågældende midler ikke var i overensstemmelse med god ESF-praksis ( ). Uregelmæssigheden havde ikke havde givet anledning til en uberettiget finansiering eller for høj EF-finansiering. Kommissionen krævede ikke desto mindre det oprindeligt tildelte finansielle tilskud nedsat i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88.

62. Domstolen afviste Irlands argument om, at uregelmæssigheder af teknisk art ikke påvirkede EU’s budget. Domstolen fastslog, at selv uregelmæssigheder uden nogen bestemt finansiel betydning kan have alvorlige konsekvenser for Den Europæiske Unions finansielle interesser og for overholdelsen af EU-retten og kan derfor begrunde Kommissionens anvendelse af finansielle korrektioner ( ).

63. I dommen i sagen Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ( ) understregede Domstolen, at artikel 23 og 24 i forordning nr. 4253/88 skulle fortolkes samlet.

64. Jeg mener således, at Domstolens tilgang i dommen i sagen Kommissionen mod Irland skal finde analog anvendelse på fortolkningen af artikel 23 i forordning nr. 4253/88.

65. Selv om uregelmæssigheder ikke har en speciel finansiel indvirkning, og de ikke kan kvantificeres som sådanne, skal de ikke desto mindre anses for at have alvorlige konsekvenser for EU’s finansielle interesser.

66. Giver påvirkningen af EU-budgettet (eller budgetter, der forvaltes af EU) her anledning til et tab af indtægter eller afholdelse af en uberettiget udgiftspost?

67. I den foreliggende sag foreligger der ingen nærmere oplysninger om de specielle finansielle omkostninger i forbindelse med uregelmæssigheden. De kan rent faktisk være umulige at bedømme ( ).

68. Det kan imidlertid med rimelighed antages, at såfremt CCI som ordregivende myndighed havde overholdt EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler, ville de samlede omkostninger til finansiering af aktionen eventuelt have været lavere. Såfremt dette er tilfældet, kan betalingen af EFRU-støtten anses for at have givet anledning til en uberettiget udgiftspost i henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95.

69. Efter min opfattelse følger det både af ordlyden af og formålet med de gældende forordninger og analogt af Domstolens dom i sagen Kommissionen mod Irland, at en tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2052/88 har den virkning at skade Den Europæiske Unions budget eller strukturfondenes budgetter ved at tillade en uberettiget udgiftspost og derfor er en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95 og artikel 23 i forordning nr. 4253/88.

70. Under sådanne omstændigheder er medlemsstaterne forpligtet til at træffe foranstaltninger til at tilbagesøge de uberettiget udbetalte beløb.

71. Indebærer dette, at de skal kræve hele tilskuddet tilbagebetalt af støttemodtageren?

72. I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 skal medlemsstaterne anvende administrative foranstaltninger, »[…] i det omfang de er nødvendige for at sikre en korrekt anvendelse af fællesskabsretten […]«. Sådanne foranstaltninger skal være »effektive, stå i et rimeligt forhold til uregelmæssigheden og have en afskrækkende virkning« for at sikre den fornødne beskyttelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser. I forordningens artikel 2, stk. 3, er det fastsat, at bestemmelserne i EU-retten »fastlægger arten og omfanget af de administrative foranstaltninger og sanktioner, der er nødvendige for at sikre en korrekt anvendelse af de pågældende regler, i forhold til uregelmæssighedens art og alvor, den indrømmede eller opnåede fordel og graden af ansvar« ( ).

73. For at beskytte EU’s budget (og de enkelte budgetter, der forvaltes af Den Europæiske Union, såsom strukturfondene) er medlemsstaterne forpligtet til at tilbagesøge beløb, der er udbetalt i forbindelse med en uregelmæssighed. I henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 medfører enhver uregelmæssighed i almindelighed tilbagekaldelse af den uberettiget opnåede fordel ( ). For at opfylde denne forpligtelse skal medlemsstaterne derfor tilbagesøge det beløb, der udgør »den uberettiget opnåede fordel«. Dette kan indebære tilbagebetaling af hele den oprindeligt tildelte støtte eller delvis tilbagebetaling af et mindre beløb ( ).

74. De af den forelæggende ret fastslåede omstændigheder viser, at alle de relevante trin i udvælgelsen af den tjenesteyder, der skulle gennemføre Objectif Entreprises, fandt sted, før støtten blev tildelt ( ). Uregelmæssighedens særlige art (undladelse af at indgå offentlige aftaler i overensstemmelse med de relevante EU-regler) betyder imidlertid, at det er umuligt at identificere og beregne et bestemt tab, der er »forårsaget« af uregelmæssigheden. Den oprindeligt identificerede og efterfølgende udvalgte tjenesteyder synes at have været den, der tilbød bedst værdi for pengene inden for den nationale udbudsprocedure, som blev gennemført. Var kontrakten imidlertid blevet behørigt bekendtgjort i henhold til EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler, kunne tjenesteydere fra andre medlemsstater være blevet interesserede og evt. have afgivet bud, som udgjorde bedre værdi for pengene. Hvor meget (hvis overhovedet) bedre kan ingen udtale sig om. Eftersom aktionen delvis blev finansieret med støtte fra EFRU og delvis med nationale midler, er det ikke muligt at sige, hvor meget af en heraf følgende (hypotetisk) besparelse, der ville være kommet henholdsvis EU’s budget og det nationale budget til gode.

75. Alt, hvad der kan siges med sikkerhed, er, at den aktion, som nød godt af fordelen, faktisk blev gennemført, men at det eventuelt kunne have kostet mindre, hvis EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler var blevet overholdt, at tjenesteyderen eventuelt ikke ville have været den samme som nu, og at der eventuelt ville have været en modsvarende besparelse i det nationale budget og EU’s budget.

76. Hvad kan den forelæggende ret gøre under sådanne omstændigheder?

77. Teoretisk er der tre muligheder: ikke at tilbagesøge noget, at tilbagesøge hele støtten eller at tilbagesøge et beløb derimellem, som modsvarer det tab, der er påført EU’s budget ved den manglende overholdelse af EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler.

78. Af de ovenfor angivne grunde anser jeg den tredje mulighed for at være udelukket i den foreliggende sag.

79. Der tilbagestår således de to muligheder at tilbagesøge intet eller alt.

80. Ingen tilbagesøgning er efter min opfattelse uforenelig med de principper, som Domstolens praksis bygger på ( ). Det ville sende et helt forkert budskab med hensyn til forpligtelsen for modtagere af EU-midler til at overholde reglerne for tildeling af sådanne midler.

81. Tilbagesøgning af støtten i sin helhed kan ganske vist under den foreliggende sags omstændigheder synes at være et strengt resultat. I realiteten kan der i den foreliggende sag kun have været ringe eller ingen påvirkning af EU’s budget. Efter min opfattelse er der imidlertid mindst tre overbevisende grunde til at fastslå, at støtten bør tilbagesøges i sin helhed.

82. For det første kræves det i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2988/95, at de nationale myndigheder i forbindelse med opfyldelsen af deres forpligtelse til at tilbagesøge de pågældende beløb bl.a. skal tage hensyn til uregelmæssighedens art og alvor og graden af ansvar. I den foreliggende sag viser den information, der blev meddelt præfekten, en fuldstændig manglende overholdelse af EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler, hvilket efter min opfattelse må være en særdeles vigtig omstændighed at tage i betragtning.

83. For det andet har EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler til formål at blive anvendt på alle kontrakter over tærskelværdien netop for at åbne de pågældende kontrakter op for potentielle tjenesteydere fra andre medlemsstater. Man må selvfølgelig håbe, at proceduren (ofte) resulterer i bedre værdi for pengene, end det ville være tilfældet med en rent national udbudsprocedure. Men det er kun en del af historien. Et lige så vigtigt element er det, at en efterlevelse af procedurerne forbedrer det indre markeds funktion.

84. For det tredje er valget mellem ingen tilbagesøgning og tilbagesøgning af hele støtten uundgåeligt under denne sags omstændigheder. Ved anvendelse af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 (som kræver, at foranstaltninger til at sikre en korrekt anvendelse af [EU]-retten skal være »effektive, stå i et rimeligt forhold til uregelmæssigheden og have afskrækkende virkning«), ville ingen tilbagesøgning hverken være effektiv eller have afskrækkende virkning. Tilbagesøgning af hele støtten er både effektiv og afskrækkende. Da delvis tilbagesøgning ikke er en mulighed i denne sag, står tilbagesøgning af hele støtten også i et rimeligt forhold til uregelmæssigheden.

85. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt bedømmelsen af, om der foreligger en uregelmæssighed, kan påvirkes af, at præfekten, da han bevilgede CCI støtten fra EFRU, må have været klar over, at EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler var blevet tilsidesat i forbindelse med valget af tjenesteyder.

86. I Emsland-Stärke-dommen ( ) fastslog Domstolen, at den omstændighed, at den kompetente nationale myndighed blev underrettet om en uregelmæssighed, ikke i sig selv betyder, at den pågældende uregelmæssighed ikke kan betegnes som »uagtsom« eller »forsætlig« som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 2988/95. På samme måde kan en sådan omstændighed ikke ændre kvalifikationen af den pågældende adfærd som en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88.

87. Efter min opfattelse skal svaret på første spørgsmål og andet spørgsmål, litra a), derfor være, at når en modtager af støtte fra strukturfondene, som er en ordregivende myndighed som omhandlet i EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler, ikke overholder disse regler ved valget af en tjenesteyder, der skal gennemføre en aktion, der helt eller delvist finansieres med bistand fra strukturfondene, skal medlemsstaterne i henhold til artikel 23, stk. 1, andet led, i forordning nr. 4253/88 træffe foranstaltninger til at tilbagesøge den pågældende støtte. Under sådanne omstændigheder udgør modtagerens adfærd en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95.

Andet spørgsmål, litra b)

88. Andet spørgsmål, litra b), vedrører fortolkningen af artikel 3 i forordning nr. 2988/95.

89. Den forelæggende ret har stillet tre spørgsmål vedrørende den gældende forældelsesfrist under hovedsagens omstændigheder. For det første hvornår begyndte fristen at løbe? For det andet, blev den afbrudt ved regionspræfektens fremsendelse af revisionsrapporten til CCI? For det tredje, hvilke kriterier er der for at fastlægge den maksimale forældelsesfrist som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95?

90. Kommissionen har anført, at forældelsesfristen begyndte at løbe, da CCI besluttede at tildele DDB-Needham kontrakten i strid med EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler eller, alternativt, da CCI besluttede, hvilken type procedure der skulle anvendes, og om der skulle offentliggøres et offentligt udbud.

91. Den franske regering har gjort gældende, at fristen begyndte at løbe, da CCI betalte DDB-Needham i henhold til kontrakten. Det er denne betaling, der udgjorde en uregelmæssighed i den omhandlede lovgivnings forstand, eftersom CCI frem til det tidspunkt kunne have valgt at gennemføre en korrekt procedure.

92. Den polske regering har anført, at forældelsesfristen begyndte at løbe fra den dato, da EFRU udbetalte støtten til CCI. Den polske regering har gjort gældende, at en tilsidesættelse af EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler først bliver en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95, når det medfører, at EU’s budget bliver skadet. En sådan skade forekommer, når midler udbetales i henhold til budgettet. Den polske regering har endvidere gjort gældende, at det beløb, der skal tilbagebetales, svarer til forskellen mellem det beløb, der blev betalt efter den procedure, der ikke opfyldte kravene, og det beløb, der ville være blevet betalt, hvis tjenesteyderen var blevet udvalgt i overensstemmelse med EU’s regler for indgåelse af offentlige aftaler ( ).

93. Der er i forordning nr. 4253/88 ikke fastsat bestemmelser vedrørende forældelsen af tilbagesøgning af uretmæssigt modtagne beløb. Jeg mener derfor, at den frist, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 skal anvendes ( ).

94. I henhold til denne bestemmelse, sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, i samme forordning, begynder forældelsesfristen at løbe, når en uregelmæssighed som følge af støttemodtagerens handling eller undladelse skader EU’s budget (eller budgetter forvaltet af EU, såsom strukturfondene) ved bl.a. afholdelse af en uretmæssig udgift.

95. Dette skete, da støtten fra EFRU blev tildelt CCI. Datoen for aftalen om at tildele støtten (20.12.1996) markerede således det tidspunkt, da forældelsesfristen begyndte at løbe som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95. På det tidspunkt opstod en udgift for EFRU. På dette stadium var uregelmæssighederne i udbudsproceduren allerede opstået – nemlig den omstændighed at CCI havde udvalgt DDB-Needham uden at offentliggøre et offentligt udbud i De Europæiske Fællesskabers Tidende og havde angivet sin hensigt om at vælge denne virksomhed, inden noget offentligt udbud var offentliggjort ( ).

96. Med hensyn til det andet spørgsmål – om forældelsesfristen blev afbrudt, da regionspræfekten sendte revisionsrapporten til CCI – fremgår det af tredje afsnit i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95, at forældelsesfristen afbrydes af enhver handling fra den kompetente nationale myndigheds side, som den pågældende gøres bekendt med, og som vedrører undersøgelse eller retsforfølgning af uregelmæssigheden. Efter hver afbrydelse løber forældelsesfristen videre ( ).

97. Fremsendelsen af revisionsrapporten udgjorde en handling fra en kompetent national myndigheds side vedrørende undersøgelsen af en uregelmæssighed ( ). Revisionsrapporten var efter min mening tilstrækkelig specifik og præcis til at afbryde forældelsesfristen for retsforfølgning som omhandlet i artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2988/95 ( ).

98. Det tredje spørgsmål drejer sig om, hvilke kriterier der gælder ved fastlæggelsen af forældelsesfristens maksimale længde.

99. Som Domstolen udtalte i dommen i sagen Ze Fu Fleischhandel ( ), har medlemsstaterne et skøn i henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95 med hensyn til at fastsætte en længere forældelsesfrist end de fire år, som foreskrives i samme forordnings artikel 3, stk. 1.

100. Domstolen fastslog imidlertid ligeledes, at »[h]enset til formålet om beskyttelse af Unionens finansielle interesser, hvorefter EU-lovgiver har fundet, at en forældelsesfrist på fire år, eller endog på tre år, allerede i sig selv var tilstrækkelig lang tid til, at de nationale myndigheder kunne forfølge en uregelmæssighed, der skader disse finansielle interesser, og som kan føre til vedtagelsen af en foranstaltning såsom tilbagesøgning af fordele, der er blevet ydet med urette, fremgår det imidlertid, at den omstændighed, at disse myndigheder bevilges en frist på 30 år, går ud over, hvad der er nødvendigt for en påpasselig forvaltning« ( ).

101. Efter min opfattelse bør Domstolens argumentation i dommen i sagen Ze Fu Fleischhandel finde analog anvendelse på den foreliggende sag.

102. Heraf følger, at når den berørte medlemsstat anvender sit skøn i henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95, er proportionalitetsprincippet ikke desto mindre til hinder for anvendelsen af en forældelsesfrist på 30 år for retsforfølgning for tilbagebetaling af uberettiget udbetalte midler.

Andet spørgsmål, litra c)

103. Med andet spørgsmål, litra c), ønsker den forelæggende ret hovedsagelig oplyst, om ethvert spørgsmål om tilbagesøgning, hvis der ikke foreligger en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95, skal bedømmes ud fra national ret, eller om Den Europæiske Unions finansielle interesse i at tilbagesøge midler hindrer den nationale ret i at anvende nationale regler om tilbagetrækning af beslutninger, der skaber individuelle rettigheder.

104. Eftersom jeg er af den opfattelse, at spørgsmålet reguleres af EU-retten, følger det, at national ret ikke finder anvendelse, og det er således ufornødent at besvare denne del af det præjudicielle spørgsmål.

Forslag til afgørelse

105. På baggrund af ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, der er stillet af det franske Conseil d’État, således:

»Når en modtager af støtte fra strukturfondene, der er en ordregivende myndighed som omhandlet i EU’s regler om indgåelse af offentlige aftaler, tilsidesætter disse regler i forbindelse med valget af en tjenesteyder, der skal gennemføre en aktion, der finansieres helt eller delvist af strukturfondene:

– medfører artikel 23, stk. 1, andet led, i Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli 1993, at medlemsstaterne er forpligtede til at træffe foranstaltninger til at tilbagesøge den pågældende støtte

– udgør modtagerens adfærd en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser

– kan den omstændighed, at den kompetente nationale myndighed ikke kunne have været uvidende om uregelmæssigheden, ikke ændre kvalifikationen af den pågældende adfærd som en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88

– begynder forældelsesfristen at løbe på det tidspunkt, hvor støtten fra EFRU blev tildelt modtageren som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95

– er en af den kompetente nationale myndighed fremsendt revisionsrapport tilstrækkelig specifik og præcis til at afbryde forældelsesfristen som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95

– er proportionalitetsprincippet ikke desto mindre til hinder for at anvende en forældelsesfrist på 30 år for retsforfølgning for tilbagebetaling af uberettiget modtagne midler, når den berørte medlemsstat udøver det skøn, som den råder over i henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 2988/95.«