ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Undladelsen af i et tilfælde som det foreliggende at anse perioder før ægteskabets indgåelse, i hvilke den gifte kvinde ikke boede i Nederlandene, som forsikringsperioder ved hendes og mandens flytning til en anden medlemsstat kan således ikke antages at udgøre en hindring for den fri bevægelighed. Det bemærkes herved, at som anført af SVB, den nederlandske regering og Kommissionen i besvarelse af et spørgsmål fra Domstolen kan en sådan retsvirkning undgås ved frivillig forsikring i medfør af AOW Da der allerede af de nederlandske ydelser i anledning af arbejdsudygtighed skal betales bidrag i henhold til AOW, tages disse ydelser ikke i betragtning ved beregningen af det bidrag, der i et sådant tilfælde skal betales af manden, hvorfor der ikke derved opstår større økonomiske byrder end dem, der ville have været tale om, såfremt den gifte kvinde fortsat havde været omfattet af obligatorisk forsikring i Nederlandene.
9

Kommissionen afsluttede den administrative procedure ved den 14. maj 1984 at fremsætte en begrundet udtalelse. Det fastslås heri, at den italienske regering faktisk i mellemtiden havde meddelt, at der var indgået en principaftale mellem landbrugsministeriet og ministeriet for statskassen vedrørende finansieringen af præmierne for produktionsårene 1980/81 og 1981/82. De nødvendige lovgivningsprocedurer, der skulle gøre det muligt at udbetale præmierne, vedrørte alene produktionsåret 1980/81 og var i øvrigt endnu ikke afsluttet. I denne forbindelse bemærkede Kommissionen, at den under disse omstændigheder »måtte fastslå, at den overtrædelse, som var beskrevet i skrivelsen af 14. juli 1983, endnu ikke var bragt til ophør, og at Den italienske Republik således i en længere periode havde tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i medfør af artikel 4, stk. 6, og artikel 8, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 456/80.«
4

Som svar herpå meddelte Italiens faste repræsentation ved skrivelse af 5. juli 1982, at den bakteriologiske stikprøvekontrol, der blev foretaget af nedkølet tykmælk fremstillet i og indført fra Tyskland, var begrundet i hensynet til beskyttelse af menneskers sundhed, hvorved repræsentationen anførte, at tykmælk fra flere tyske mejerier var blevet undersøgt og havde vist sig at være af utilfredsstillende kvalitet. Der var ved de foretagne undersøgelser navnlig konstateret et højt indhold af »colibakterier«, hvilket var et klart tegn på en så alvorlig fækal forurening, at normerne i Verdenssundshedsorganisationens »codex alimentarius« klart var overtrådt. Repræsentationen anførte videre, at Italien med henblik på en forbedring af den varehygiejniske kvalitet af den tykmælk, der eksporteres til Italien, havde anmodet de tyske myndigheder om at træffe de fornødne foranstaltninger for at sikre, at tykmælken udelukkende blev fremstilllet af varmebehandlet mælk. Så længe den tykmælk, der blev indført fra Tyskland, ikke blev fremstillet under væsentligt forbedrede pr'oduktionshygiejniske forhold, ville Italien dels fortsat gennemføre kontrol, dels opretholde de hidtil anvendte foranstaltninger. Det var ifølge de italienske myndigheder uundgåeligt, at der opstod forsinkelser i forbindelse med transporten af tykmælk. Disse forsinkelser kunne nedbringes væsentligt, såfremt de pågældende firmaer forpligtede sig til at overholde samtlige forskrifter fra det italienske sundhedsministerium, idet der herefter ville blive givet tilladelse til, at de partier, hvoraf der var udtaget prøver, under sundhedskontrol kunne videretransporteres til bestemmelsesstedet, medens man afventede resultaterne af laboratorieundersøgelserne; disse ville normalt vare mindst fire arbejdsdage.
2

Spørgsmålene er blevet rejst under straffesager mod J. Chiron, der er administrerende direktør for Centre Leclerc i Montaigu (sag 271/84), C. Perouse, der er administrerende direktør for Centre Leclerc i Fontenay-le-Comte (sag 272/84), H. Jaud og G. Prouteau, der er henholdsvis administrerende direktør og regnskabsfører for selskabet SA Sodiroche, La Roche-sur-Yon (sagerne 273/84 og 274/84), M. Byrotheau, der er administrerende direktør for selskabet Intermarché SA, Fontenay-le-Comte (sag 6/85) og H. Vincendeau, der er administrerende direktør for selskabet SA Shedis Avenue, Les Herbiers (sag 7/85). De pågældende er i kraft af deres stillinger blandt andet tiltalt for overtrædelse af bestemmelser vedrørende brændstofpriser ved at sælge eller udbyde brændstoffer til salg til lavere priser end de i henhold til disse bestemmelser gældende mindstepriser.
11

Det bemærkes, at den afgørelse, der træffes af en udvælgelseskomite om at opstille en liste over egnede ansøgere, er en forberedende akt i forhold til afgørelsen om udnævnelse, og at dens retsstridighed derfor kun kan påberåbes i forbindelse med et søgsmål, der rettes mod den afgørelse, som listen over egnede ansøgere er en forberedelse til. Herimod kan ikke hævdes, at ansættelsesmyndigheden er bundet af resultaterne af udvælgelsesprøven, som de fremgår af listen over egnede ansøgere: selv om ansættelsesmyndigheden sædvanligvis er forpligtet til at respektere den rækkefølge, der er anført i listen over egnede ansøgere, kan den ikke desto mindre fravige den, såfremt afgørelsen herom hviler på en klar og fuldstændig begrundelse. Sagen kan derfor fremmes til realitetsbehandling.
26

Det skal med hensyn til dette anbringende for det første understreges, at for så vidt det vedrører meddelelsen om udvælgelsesprøven, går det i realiteten ud på annullation af udvælgelsesprøven, hvorfor det ikke kan vurderes under en sag, der alene, således som det er fastslået, vedrører annullation af udvælgelseskomiteens afgørelse om ikke at give sagsøgeren adgang til den pågældende udvælgelsesprøve. For så vidt som anbringendet retter sig imod denne sidstnævnte afgørelse, er det tilstrækkeligt at fastslå, at sagsøgeren ikke har fremført noget bevis for, at der har foreligget magtfordrejning til skade for sagsøgeren, og at der heller ikke kan udledes holdepunkt herfor af selve den anfægtede afgørelse, idet den faglige erfaring, som sagsøgeren har erhvervet uden for Fællesskabets institutioner, under ingen omstændigheder er tilstrækkelig — hverken i sig selv, eller i forbindelse med den erfaring, der er erhvervet ved de andre institutioner — til at opfylde de i meddelelsen om udvælgelsesprøve opstillede betingelser for adgang.
Det fremgår af ovennævnte korrespondance, at efter at den italienske regering oprindelig havde anerkendt, at de pågældende fire organisationer ikke var i overensstemmelse med EF-bestemmelserne, og at det ikke så ud til, at de ville kunne tilpasse sig dem, anmodede den om en yderligere frist, som skulle gøre det muligt for de fire organisationer at tilpasse sig bestemmelserne for dernæst at hævde, at én af de fire, AIPAO-Catania, fungerede i overensstemmelse med EF-bestemmelserne. Allerede i skrivelse af 11. november 1980 havde Kommissionen klart ladet forstå, at den ikke kunne anerkende, at de fire organisationers virksomhed var i overensstemmelse med fællesskabsretten, og samtidig anført, at dette indebar, at Fællesskabet ikke kunne finansiere de udligningstilskud, der eventuelt var ydet de nævnte organisationer. Når den italienske regering derfor mente at have grund til at anmode om en yderligere frist med henblik på tilpasningen, tilkom det den at begrunde anmodningen, enten ved at fremlægge bevis for, at de fire organisationer i almindelighed eller AIPAO-Catania i særdeleshed fungerede bedre, eller ved at fremlægge nærmere oplysninger om, hvori forbedringen af deres virksomhed bestod.
15

Det fremgår af ovennævnte korrespondance, at efter at den italienske regering oprindelig havde anerkendt, at de pågældende fire organisationer ikke var i overensstemmelse med EF-bestemmelserne, og at det ikke så ud til, at de ville kunne tilpasse sig dem, anmodede den om en yderligere frist, som skulle gøre det muligt for de fire organisationer at tilpasse sig bestemmelserne for dernæst at hævde, at én af de fire, AIPAO-Catania, fungerede i overensstemmelse med EF-bestemmelserne. Allerede i skrivelse af 11. november 1980 havde Kommissionen klart ladet forstå, at den ikke kunne anerkende, at de fire organisationers virksomhed var i overensstemmelse med fællesskabsretten, og samtidig anført, at dette indebar, at Fællesskabet ikke kunne finansiere de udligningstilskud, der eventuelt var ydet de nævnte organisationer. Når den italienske regering derfor mente at have grund til at anmode om en yderligere frist med henblik på tilpasningen, tilkom det den at begrunde anmodningen, enten ved at fremlægge bevis for, at de fire organisationer i almindelighed eller AIPAO-Catania i særdeleshed fungerede bedre, eller ved at fremlægge nærmere oplysninger om, hvori forbedringen af deres virksomhed bestod.
29

Det af Kommissionen fremhævede forhold, at en fjerde virksomhed, der ikke konkurrerer med de sagsøgende virksomheder, også får leveret gas til F-prisen, er i den sammenhæng uden betydning. Såfremt der skulle være tale om en statsstøtte i den i artikel 92 forudsatte betydning, kan den fordel, som en ikke konkurrerende virksomhed opnår i kraft af et prissystem, ikke medføre, at en eventuel fordrejning eller truende fordrejning af konkurrencen mellem de øvrige virksomheder bliver irrelevant, eller at der ikke som hævdet af sagsøgerne vil kunne blive tale om et væsentligt tab for dem.
32

Kommissionen har indledningsvis erkendt, at den ikke råder over tilstrækkelig erfaring til begrebsmæssigt at afgrænse franchise-aftaler. Kommissionen har yderligere henvist til, at forordning nr. 67/67 ikke har til formål at fritage konkurrencebegrænsninger i aftaler, der vedrører overdragelse af et bomærke, et navn eller et varemærke, hvilken overdragelse tillige med ydelsen af knowhow og forretningsmæssig bistand forekommer Kommissionen at være det væsentlige i franchise-aftaler. Såfremt sådanne licensaftaler imidlertid indeholder aftaler om levering af varer med henblik på videresalg, og såfremt sådanne aftaler kan adskilles fra aftalerne om licens, må forordning nr. 67/67 kunne finde anvendelse på leveringsaftalerne, for så vidt betingelserne herfor er opfyldt. I den forbindelse kan der ikke pålægges eneforhandleren i sin egenskab af eneforhandler andre konkurrencebegrænsninger end de i artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, nævnte. I de aftaler, der ligger til grund for forelæggelsen fra Bundesgerichtshof, medfører franchise-aftalens bestemmelse om forretningssted en så snæver forbindelse mellem franchise-aftalens afsnit om eneforhandling og dens afsnit vedrørende licens, at helheden er udelelig, hvilket gør gruppefritagelsen uanvendelig, selv for den del af aftalen, der angår eneforhandlingen.
38

Herom skal Domstolen bemærke, at en medlemsstats beføjelse til at undergive et produkt af den her omhandlede type en kontrolprocedure, tillige indebærer en beføjelse for den pågældende medlemsstat til at foreskrive den administrative procedure, som er nødvendig for at gennemføre kontrollen. En sådan administrativ procedure er ikke i sig selv egnet til at hindre samhandelen inden for Fællesskabet, også selv om indholdet af de dokumenter, der skal vedlægges ansøgningen om udførelse af en undersøgelse, ikke er fastslået med nøjagtighed. Kommissionen har i øvrigt ikke anført noget som helst til godtgørelse af, at den administrative praksis med hensyn til en eventuel supplering af sagens dokumenter skulle have medført en sådan hindring for samhandelen.
10

Sagsøgeren har gjort gældende, at hun har lidt et tab som følge af en fejl, som Kommissionen i sin egenskab af forvaltningsmyndighed har gjort sig skyldig i, idet den har vildledt hende ved først at give udtryk for den opfattelse, at den nye tyske lovgivning var uforenelig med fællesskabsretten, for derefter at ændre denne opfattelse uden at gøre hende opmærksom herpå. Sagsøgeren anfører endvidere, at Kommissionen for sent, nemlig først i Personaleposten af 28. marts 1983, henledte de berørte pensionerede tjenestemænds opmærksomhed på deres mulighed for at udtræde af den tyske ordning, at Kommissionen mere end fire måneder for sent tilsendte sagsøgeren den til brug for hendes udtræden af BEK fornødne erklæring om hendes tilknytning til Fællesskabets sygesikringsordning, samt endelig, at Kommissionen ikke, således som den burde have gjort, har anlagt sag mod Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2, i anledning af den tilsidesættelse af fællesskabsretlige rettigheder og principper, som den nye nationale lovgivning om sygesikring er udtryk for.
9

For det andet kan det ikke antages, at lov nr. 308 vil forblive uvirksom. Den italienske regering har i sit svar på en række spørgsmål fra Domstolen oplyst, at af de elleve ansøgninger, der blev indgivet om udbetaling af støtte i henhold til artikel 13, indeholdt de ni blot en erklæring fra ansøgerne om, at de havde til hensigt at indkøbe køretøjer af den pågældende art, hvorfor det ikke havde haft videre følger, mens de øvrige to var blevet »henlagt«, fordi der ikke var vedlagt den for støtteudbetaling fornødne dokumentation. Under de mundtlige retsforhandlinger fandt den italienske regering det dog ikke helt udelukket, at artikel 13 stadig kunne få virkning for så vidt angår de to sidste ansøgninger. De kan derfor ikke anses for endeligt afslået. Af denne grund kan lov nr. 308 ikke antages at forblive uvirksom, hvorfor Kommissionen ej heller ud fra denne betragtning kan afskæres fra, under påberåbelse af manglende retlig interesse, at få statueret et traktatbrud. Som det fremgår af Domstolens praksis kan denne interesse bestå i, at Domstolen fastslår grundlaget for det ansvar, som en medlemstat kan pådrage sig som følge af sit traktatbrud, navnlig over for dem, der kan støtte ret på de foranstaltninger, som er genstand for traktatbruddet (jfr. nævnte dom af 7. februar 1973 samt dom af 20. februar 1986 i sag 309/84, Kommissionen mod Den italienske Republik (Sml. 1986, s. 599).
8

Den franske regering har herved anført, at principperne for, hvorledes tjenestemandssystemet i Frankrig er organiseret og fungerer internt, må afskære andre medlemsstaters statsborgere fra ansættelse inden for dette system. Den har fremhævet, at enhver tjenestemand tjener almenheden, og at hans virksomhed ikke kan sammenlignes med en lønmodtagers i det private erhvervsliv. En række regler (princippet om tjenestemandssystemets enhed, den offentligretlige retsstilling for tjenestemænd osv.) har netop til formål at gøre den offentlige administration til et redskab, som er egnet til at fremme almenhedens interesser. Det af Kommissionen forfægtede kriterium for at anvende traktatens artikel 48, stk. 4, ville ganske særlig gribe ind i karriereprincippet, som er et af de grundlæggende principper i fransk tjenestemandsret; en statsborger fra en anden medlemsstat, der har fået ansættelse inden for det offentlige, kan desuagtet ikke forfremmes til stillinger i den offentlige administration i traktatens forstand. Der ville altså være to typer karriere, dels den, der fulgtes af statsborgere fra andre medlemsstater, og dels den, der stod åben for franske borgere, som kunne forfremmes til alle stillinger.
11

De sagsøgende virksomheder har i den forbindelse navnlig fremhævet, at ansøgningen om importlicenser blev indgivet på et tidspunkt, hvor Den hellenske Republik kun havde været medlem af Fællesskabet i få måneder, og at de for landbrugsimporten gældende forordninger dengang endnu ikke forelå på græsk, og at de græske myndigheder således for at anvende forordningerne var nødsaget til at benytte foreløbige og unøjagtige oversættelser til rent internt brug. Hertil føjes, at de sagsøgende virksomheder ikke på grundlag af ordvalget i den af dem anvendte ansøgningsblanket kunne gøre sig præcise forestillinger om indholdet af forudfastsættelsesbegrebet, samt at vedkommende kontor i landbrugsministeriet var ude af stand til at vejlede dem korrekt på dette punkt.
33

Bilka har i sit indlæg gjort gældende, at udelukkelsen af deltidsansatte fra virksomhedens pensionsordning udelukkende har til formål at gøre deltidsbeskæftigelse mindre attraktiv. Bilka har i den forbindelse fremhævet, at deltidsansatte normalt vægrer sig ved at arbejde sidst på eftermiddagen og om lørdagen. For at sikre, at der er et tilstrækkeligt antal ansatte til stede på disse tidspunkter, er det derfor nødvendigt for virksomheden at gøre fuldtidsarbejde mere tiltrækkende end deltidsarbejde ved kun at give fuldtidsansatte adgang til virksomhedens pensionsordning. Bilka udleder heraf, at virksomheden på grundlag af ovennævnte dom af 31. marts 1981 ikke kan anklages for at have tilsidesat artikel 119.
10

Kommissionen har påstået sagen afvist som for sent anlagt, og har herved anført, at den akt, der indeholder et klagepunkt imod dem, er den første beslutning om udnævnelsen til tjenestemænd. Sagsøgernes ansøgning til Kommissionen om en ændret indplacering må anses for klager, der er rettet mod udnævnelserne. Disse klager blev imidlertid indgivet for sent, nemlig mere end tre måneder efter udnævnelsen. Offentliggørelsen af Meddelelser fra administrationen nr. 373 af 9. juli 1982 med oversigten indeholdende beskrivelse af stillingsbetegnelserne, jfr. vedtægtens artikel 5, er ikke et nyt forhold, der kan medføre, at fristen begynder at løbe på ny. Sagsøgerne blev udnævnt i den lønklasse, som de var indplaceret i før udnævnelsen og udførte nøjagtig samme arbejde før og efter denne.
26

Herefter skal det andet spørgsmål besvares således, at traktatens artikler 30-36 ikke er til hinder for, at en medlemsstat forbyder salg af levnedsmidler indført fra andre medlemsstater, hvor de lovligt er bragt i omsætning, og som er tilsat et af de stoffer, der er anført i bilag I til direktiv 74/329 af 18. juni 1974, såfremt forhandlingen af levnedsmidlerne tillades efter en for de erhvervsdrivende umiddelbart tilgængelig procedure, når tilsætningen af det pågældende stof opfylder et reelt behov, og stoffet ikke udgør en fare for den offentlige sundhed. Det påhviler de kompetente nationale myndigheder i hvert enkelt tilfælde og under hensyntagen til nationale kostvaner og internationale forskningsresultater at godtgøre, at deres bestemmelser på dette område er nødvendige for effektivt at beskytte de interesser, der er omfattet af traktatens artikel 36.
21

Visse bilaterale aftaler, som for eksempel den den 13. juli 1977 indgåede såkaldte Bermuda li-aftale mellem USA og Det forenede Kongerige, er udarbejdet på grundlag af en standardmodel for sådanne aftaler og fastlægger de ruter, der gives bemyndigelse til at beflyve, tillige med de mellemlandinger, der kan foretages i de pågældende lande, idet de endvidere indeholder bestemmelser om, at hver deltagende stat udpeger de luftfartsselskaber, som skal udøve de rettigheder, der fremgår af den pågældende aftale. Disse aftaler sikrer, at alle de autoriserede luftfartsselskaber kan beflyve de pågældende ruter på lige vilkår. Aftalerne indeholder herudover bestemmelser om, at taksterne i denne forbindelse fastsættes af de selskaber, der er bemyndiget til at beflyve de af den pågældende aftale omfattede flyveruter. Disse takster skal herefter godkendes af de deltagende staters myndigheder. I disse former for bilaterale aftaler udtrykker de deltagende stater imidlertid en præference for, at taksterne fastsættes efter aftale mellem de autoriserede selskaber, om muligt efter forhandling inden for rammerne af den internationale sammenslutning af luftfartsselskaber, International Air Transport Association (IATA).
13

Sagsøgeren har indledningsvis gjort gældende, at Kommissionen ved anvendelsen af artikel 8, stk. 2, i den generelle beslutning nr. 1831/81 på 3. kvartal 1982 burde have forhøjet sagsøgerens leveringskvota mere end den gjorde. Sagsøgeren fremhæver dernæst, at Kommissionen var for længe om at træffe beslutning efter selskabets anmodninger i henhold til artikel 14 i den generelle beslutning nr. 1831/81, og at sagsøgeren således ikke længere kan støtte sig på artikel 14, eftersom der i mellemtiden er pålagt en bøde. Sagsøgeren fremhæver endelig, at de tal, Kommissionen har fået meddelt og benyttet som grundlag for fastsættelsen af produktionskvoten og leveringskvoten, er behæftet med fejl. Sagsøgeren henviser i den forbindelse til sag 67/84, hvor man allerede finder det samme anbringende. Sagsøgeren henholder sig til følgende argumentation; sagsøgeren blev klar over, at de kunder, der havde købt varer hos sagsøgeren, havde betalt merværdiafgift. Der skulle imidlertid ikke betales merværdiafgift, såfremt produkterne blev eksporteret til markeder uden for Italien. De omhandlede produkter må derfor være blevet solgt i Italien, hvorfor der burde have været fastsat en højere leveringskvota.
14

Domstolen har allerede taget stilling til det problem, der omhandles under det første spørgsmål, jfr. dommen af 13. november 1984 (Salzano, 191/83, Smi. 1984, s. 3741), der drejede sig om det forhold, at en vandrende arbejdstagers ægtefælle ikke havde indgivet anmodning om børnetilskud som krævet efter lovgivningen i hendes bopælsstat. I dommen kendte Domstolen for ret, at retten til børnetilskud, der kan kræves udbetalt i medfør af artikel 73 i forordning nr. 1408/71 i den medlemsstat, hvor en af forældrene har beskæftigelse, ikke stilles i bero, når den anden af forældrene bor med børnene i en anden medlemsstat og dér udøver et erhverv dog uden at modtage børnetilskud for børnene, fordi alle betingelser efter denne medlemsstats lovgivning for, at de nævnte tilskud faktisk kan udbetales, ikke er opfyldt. Det fremgår af dommens præmisser, at der hermed menes såvel de materielle som de formelle betingelser efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor børnene er bosat; i den konkrete sag var en af disse betingelser netop et krav om forudgående anmodning.
36

For det tredje har sagsøgeren anført, at Europa-Parlamentet allerede stiltiende havde anerkendt, at hans invaliditet skyldtes en erhvervssygdom, idet det havde fastsat hans invalidepension til 70% af grundlønnen. Ifølge sagsøgeren skulle denne afgørelse være truffet på grundlag af vedtægtens artikel 78, stk. 2, som finder anvendelse, når invaliditeten skyldes en erhvervssygdom. For ikke at træffe modstridende afgørelser burde Parlamentet under den omhandlede procedure have bekræftet sin stiltiende anerkendelse af, at han var ramt af en erhvervssygdom, og givet sagsøgeren meddelelse om et på grundlag heraf udfærdiget udkast til afgørelse.
26

Det skal i den sammenhæng understreges, at der for at undgå, at der ydes støtte til andre produkter, er indført den ovenfor omtalte kontrolordning. Artiklerne 2, 3 og 5 i forordning nr. 1674/72 samt artikel 3 i forordning nr. 1686/72 bestemmer dels, at der kun må ydes støtte til en frøformerer, dels at medlemsstaterne skal påse, at betingelserne for ydelse af støtte er opfyldt. Det fremgår af ovennævnte bestemmelser, at de støtteberettigede ikke samtidig eller efterfølgende med hensyn til de samme produkter kan være frøavlere og producenter af ærter og bønner, herunder hestebønner, bestemt til foder. For at få udbetalt de to former for støtte har producenterne i Det forenede Kongerige således både måttet dyrke de pågældende produkter, enten på grundlag af en formeringskontrakt eller på grundlag af en formeringserklæring (artikel 2 i forordning nr. 1674/72), som begge er behørigt registreret af de britiske myndigheder, og, ligeledes over for de britiske myndigheder, måttet afgive en erklæring om, at de har tilsået et areal med ærter, bønner eller hestebønner til foderbrug (artikel 5 i forordning nr. 1526/78). Det er åbenbart, at dokumenterne angående frøformering og erklæringen angående det tilsåede areal er alternative. I et sådant tilfælde, hvor de britiske myndigheder ydermere ikke havde meddelt myndighederne i importmedlemsstaterne, at der allerede var ydet støtte til produktionen, er det den faktiske og endelige anvendelse af produktet, der er afgørende for, hvilken støtteordning der finder anvendelse.