FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

MARCO DARMON

fremsat den 11. december 1984 ( *1 )

Høje Domstol.

Laura Pasquali-Gherardi har anlagt sag mod Europa-Parlamentet som ansættelsesmyndighed med det formål at få fastslået, at institutionen er ansvarlig for at have forsinket hendes overflyttelse til en anden stilling, som svarede til forværringen af hendes helbredstilstand.

Pasquali-Gherardi blev den 17. oktober 1979 efter at have bestået den generelle udvælgelsesprøve nr. PE/74/C ansat som italiensk sekretær med stenografi og maskinskrivning i lønklasse C3. Den 15. november 1979 blev hun udsat for en arbejdsulykke, som fremkaldte en betydelig synsforstyrrelse på det venstre øje. På grund af det nedsatte syn som følge af ulykken blev det yderst vanskeligt for Pasquali-Gherardi at udføre det arbejde som sekretær, som hun var blevet ansat til, og fra slutningen af 1979 til foråret 1981 måtte hun gentagne gange afbryde arbejdet på grund af sygeorlov. Som følge af disse afbrydelser blev der ved prøvetidens udløb udfærdiget en negativ udtalelse, som førte til hendes afskedigelse, der senere blev trukket tilbage af ansættelsesmyndigheden. Sagsøgeren, som i dag er fastansat tjenestemand, blev den 14. januar 1983 med virkning fra 1. januar 1982 forfremmet til lønklasse C2.

Eftervirkningerne af ulykken rejste spørgsmålet om, hvilken invaliditetsgrad der skulle fastsættes for sagsøgeren. Som følge heraf blev der indledt to på hinanden følgende procedurer.

Sagsøgerens tilstand er omfattet af vedtægtens artikel 78, hvorefter det afgøres, om en tjenestemand »er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig, og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans stillingsgruppe«; Parlamentets direktør for personale og velfærdstjeneste indbragte derfor den 21. januar 1982 spørgsmålet for invaliditetsudvalget, som nedsættes i medfør af artikel 7 i vedtægtens bilag II. Ifølge udvalgets rapport, som blev afleveret den 28. januar 1983, blev det anbefalet, »at hun placeres i en stilling inden for hendes stillingsgruppe, hvor der ikke stilles særlige krav til synsevnen«.

Formålet med den anden procedure, som herefter blev indledt, var i henhold til vedtægtens artikel 73 at fastlægge størrelsen af det beløb, som Europa-Parlamentet skulle udrede i erstatning på grundlag af den invaliditetsgrad, som skulle fastsættes af det hertil bemyndigede lægeudvalg. Udvalget, som blev hørt på sagsøgerens anmodning ( 1 ), anbefalede i sin erklæring af 10. januar 1984 en invaliditetsgrad på 7%.

Den strid, som er opstået mellem ansættelsesmyndigheden og sagsøgeren, for så vidt angår muligheden af at ansætte hende i en stilling, hvis opgaver i højere grad tager hensyn til hendes helbredstilstand, skal ses i denne sammenhæng. Da der endnu ikke er fundet nogen løsning på dette spørgsmål, er Laura Pasquali-Gherardi fortsat beskæftiget som sekretær med stenografi og maskinskrivning. Hun har herefter anlagt denne sag, fordi Parlamentet ikke tilstrækkelig hurtigt har truffet de nødvendige foranstaltninger til at fritage hende fra de opgaver, som hun efter ulykken er uegnet til at udføre.

Inden jeg kommer ind på realiteten, skal jeg gennemgå sagsøgtes afvisningspåstand.

1. Formaliteten

Som anført af Parlamentet har sagsøgeren anlagt sag uden forinden at have indbragt en klage for ansættelsesmyndigheden. Dette er i strid med vedtægtens artikel 91, stk. 2, der bestemmer følgende:

»En klage kan kun antages til påkendelse ved De europæiske Fællesskabers Domstol når:

— der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist...«.

Klagen blev nemlig ikke indbragt »i forvejen«, men først efter sagsanlægget, hvorfor sagen bør afvises.

Pasquali-Gherardi har som begrundelse for at have indbragt spørgsmålet direkte for Domstolen påberåbt sig Domstolens afgørelse i Marcato-dommen, som siden er blevet fast praksis, og hvorefter det er ufornødent over for ansættelsesmyndigheden at påklage en afgørelse truffet af en udvælgelseskomite, da denne ikke kan ændres administrativt ( 2 ). I den foreliggende sag er den sagsøgeren påførte skade endelig; Parlamentet har ifølge sagsøgeren ingen mulighed for at afhjælpe den.

Jeg kan ikke gå ind for dette argument, som støttes på en forkert fortolkning af Marcato-dommen. Domstolen udtalte, at proceduren, hvorefter der i forvejen indbringes en klage for ansættelsesmyndigheden, »ikke finder anvendelse« i de tilfælde, hvor en afgørelse truffet af en udvælgelseskomite anfægtes, fordi denne uafhængigt træffer sine afgørelser, der ikke kan ændres af ansættelsesmyndigheden ( 3 ). Følgelig ville indbringelsen af en klage »ene og alene... bevirke en nytteløs forlængelse af proceduren« ( 4 ), da ansættelsesmyndigheden hverken kan annullere eller ændre komiteens beslutninger.

De kriterier, som ligger til grund for denne opbygning af den administrative procedure, kan imidlertid ikke med rimelighed anvendes analogt på den foreliggende sag.

Her er der ikke tale om, at den administrative procedure, jfr. vedtægtens artikel 90, ikke kan anvendes af sagsøgeren, da den tværtimod nøjagtig opfylder det af Domstolen anerkendte mål, nemlig »at konflikter... så vidt muligt skal løses i mindelighed« ( 5 ). En sådan klage vil tilmed være udtryk for den »loyalitetspligt«, ifølge hvilken enhver klager bør underrette ansættelsesmyndigheden om sine klagepunkter, således at denne omgående kan afgøre tvisten og således undgå et eventuelt søgsmål ( 6 ).

Det skal endelig tilføjes, at Pasquali-Gherardi, når der er tale om et søgsmål som følge af, at ansættelsesmyndigheden ikke har truffet afgørelse om sagsøgerens forflyttelse, først burde have indgivet en ansøgning efterfulgt af en eventuel klage, inden hun anlagde sag. Således har Pasquali-Gherardi tilsidesat hele den administrative procedure, som ifølge vedtægten netop er indført for at regulere en tvist, fremme løsningen og om muligt undgå et søgsmål. Dette er så meget mere uforståeligt, som sagsøgeren selv har anerkendt, at hun ved at anlægge sag har forsøgt at tvinge Parlamentet til at træffe en afgørelse.

Herefter skal jeg foreslå, at den af Laura Pasquali-Gherardi anlagte sag afvises. Jeg skal derfor kun behandle realiteten subsidiært.

2. Realiteten

Jeg skal først fremhæve den nøjagtige sagsgenstand. Laura Pasquali-Gherardi har ikke anlagt sag for at opnå skadeserstatning på grundlag af ulykken. Erstatningssagen vedrører udelukkende den skade, som er opstået som følge af forværringen af hendes helbredstilstand siden ulykken; forværringen skyldes dels, at ansættelsesmyndigheden ikke omgående meddelte hende invaliditetsudvalgets konklusioner, dels at ansættelsesmyndigheden forsinkede hendes overflyttelse til en mere egnet stilling under hensyntagen til eftervirkningerne af ulykken. Det skal således godtgøres, at ansættelsesmyndigheden har gjort sig skyldig i disse fejl, at der faktisk er sket skade, og at der består en årsagsforbindelse mellem disse forhold. Jeg skal derfor successivt — for så vidt jeg finder det nødvendigt — undersøge, om disse betingelser er opfyldt.

Med hensyn til denne dobbelte fejl, som Parlamentet hævdes at have begået, skal jeg fremsætte følgende betragtninger.

For så vidt angår den sene meddelelse af invaliditetsudvalgets rapport, er klagepunktet ugrundet. Artikel 9 i vedtægtens bilag II vedrørende invaliditetsudvalget bestemmer ganske vist, at udvalgets konklusioner tilsendes den pågældende, men der fastsættes ingen frist. I den foreliggende sag blev konklusionerne på anmodning af sagsøgerens advokat fremsendt inden for to måneder efter indgivelse af rapporten. Selv om det må beklages, at konklusionerne ikke automatisk blev tilsendt sagsøgeren, mener jeg ikke, der var tale om betydelig forsinkelse.

Pasquali-Gherardi har anført, at Parlamentet har begået endnu en fejl, idet den har undladt at finde en faglig løsning på det helbredsproblem, som hun stod over for siden ulykken, skønt spørgsmålet om forflyttelse til en mere velegnet stilling for første gang blev rejst i en skrivelse af 8. december 1980 fra generaldirektøren for Parlamentets bureau, dernæst på ny i en skrivelse af 25. maj 1982 fra direktøren for personale og endelig i selve anbefalingen af 28. januar 1983 fra invaliditetsudvalget. Skønt det allerede tidligt blev anerkendt, at hendes helbredstilstand gjorde hende uegnet til de opgaver, som hun var ansat til at udføre, opfyldte Parlamentet med andre ord ikke sin pligt til at varetage sine ansattes interesser.

Jeg skal i denne forbindelse fremsætte følgende betragtninger.

Det er ubestridt, at Laura Pasquali-Gherardi's lidelser som følge af ulykken har nedsat hendes synsevne, hvilket betyder, at hun må anstrenge sig for at udføre de opgaver som sekretær med stenografi og maskinskrivning, som var formålet med hendes ansættelse. Yderligere er det ubestridt, at sagsøgeren fortsat udfører disse opgaver, og at det ville være ønskeligt — hvad Parlamentet da heller ikke benægter — at overflytte hende til en anden stilling.

Jeg mener dog ikke, at denne forsinkelse skyldes en fejl begået af ansættelsesmyndigheden. I modsætning til sagsøgeren mener jeg, at spørgsmålet om en forflyttelse i virkeligheden først blev aktuelt efter invaliditetsudvalgets anbefaling. Administrationens skrivelse af 8. december 1980 kan nemlig ikke betragtes som en relevant reference, da den blot nævner den mulighed, at sagsøgeren »erklæres invalid eller en eventuel anden mulighed« uden nærmere præcision.

Administrationens skrivelse af 25. maj 1982 vedrørte derimod muligheden for at overflytte Pasquali-Gherardi til en anden stilling på grund af hendes helbredstilstand. For at gennemføre denne løsning var det imidlertid nødvendigt først at afgøre, om hun var i stand til fortsat at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse, hvilket naturligvis afhang af invaliditetsudvalgets konklusioner.

Udvalget fik ganske vist først forelagt sagen to år efter ulykken. Jeg skal imidlertid minde om, at Parlamentets rådgivende læge i mellemtiden havde udsat fastsættelsen af invaliditetsgraden til medio 1981, da han fandt, at Pasquali-Gherardi's helbredstilstand endnu ikke var stabil, og det er netop på dette tidspunkt, at den beklagelige afskedigelse fandt sted, hvilken afgørelse med rette blev omstødt i slutningen af 1981 af Parlamentets generalsekretær. Mellem denne afgørelse og sagens forelæggelse for invaliditetsudvalget gik der imidlertid mindre end to måneder. Følgelig opstod problemet vedrørende en forflyttelse netop på det tidspunkt, da invaliditetsudvalget indgav sine konklusioner.

Herefter tilbød Parlamentet Pasquali-Gherardi to andre stillinger, en i betjenttjenesten og den anden i personalets arkiv. Selv om hun ikke bestred, at det var yderst vanskeligt for ansættelsesmyndigheden inden for hendes stillingsgruppe at finde en stilling, som ikke stillede større krav til hendes synsevne, og at hun endog anerkendte, at der var tale om en »mirakelstilling«, mente hun ikke at kunne acceptere disse to forslag.

Det kan herefter fastslås, at Laura Pasquali-Gherardi ikke kan bebrejde ansættelsesmyndigheden, at den ikke på et tidligere tidspunkt tilbød hende en ny stilling svarende til hendes helbredstilstand. Jeg mener derfor, aţ det ikke er godtgjort, at ansættelsesmyndigheden har begået de påståede fejl.

Hvis Domstolen imidlertid skulle nå til et andet resultat, skal det undersøges, om sagsøgeren reelt har lidt skade som følge af de således begåede fejl. Pasquali-Gherardi har anført, at hendes helbredstilstand blev forværret, fordi hendes overflyttelse til mere egnet arbejde blev forsinket af ansættelsesmyndigheden.

Jeg kan ikke tilslutte mig sagsøgerens opfattelse, da hun hverken — f.eks. på grundlag af en lægeerklæring — har godtgjort, at hendes helbredstilstand blev forværret, eller at dette forhold skyldes den påståede af Parlamentet udviste forsinkelse. Lægeudvalgets erklæring, hvorefter invaliditetsgraden begrænses til 7%, kan ikke anføres til støtte for sagsøgerens påstand. Yderligere er det ikke godtgjort, at der som hævdet af sagsøgeren kan antages at foreligge en årsagsforbindelse.

Herefter skal jeg sammenfattende foreslå:

1) Sagen afvises.

2) Subsidiært, frifindelse.

3) I henhold til procesreglementets artikel 7a bærer hver part sine omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra fransk.

( 1 ) – Artikel 19 i ordning om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber vedtaget den 27. januar 1977 af Europa-Parlamentet.

( 2 ) – Sag 44/71, Marcato (Smi. 1972, s. 105), præmis 4-9.

( 3 ) – Sag 34/80, Aulhit (Smi. 1981, s. 665), præmis 7.

( 4 ) – Sag 7/77, von Wullerstorff og Urbair (Smi. 1978, s. 769), præmis 8.

( 5 ) – Sag 543/79, Birke (Smi. 1982, s. 4425), præmis 26.

( 6 ) – Forenede sager 22 og 23/60, Elz (Smi. 1954-1964, s. 259), generaladvokat Rocmer's forslag til afgorclsc.