11.

Domstolen har, først og fremmest under hensyn til den omfattende uenighed mellem parterne vedrørende omstændigheder, der synes at have afgørende betydning for afgørelsen af sagen, og endvidere i betragtning af den selvmodsigelse, som Guillot synes at være havnet i vedrørende en af disse omstændigheder, truffet afgørelse om, at sagsøgeren skal møde personligt, og at der skal høres fire vidner: Benco, Dominici, Colard og Malvicini. Senere har sagsøgeren haft lejlighed til skriftligt at fremsende sine bemærkninger til den afsluttende bevisførelse. Denne mundtlige bevisførelse har først og fremmest haft til formål at opklare visse punkter, som indtil da ikke var blevet belyst, og som vedrørte Malvicinis adfærd, navnlig hvorledes han havde fundet papirstrimlerne med data fra sagsøgerens forsøg, og grundene til, at der herefter hengik seks måneder fra den dag, hvor de pågældende strimler blev fundet, til udvidelsen af beskyldningerne for forfalskning ved skrivelsen af oktober 1971. Adspurgt herom under vidneførslen præciserede Malvicini, at han, efter at han i løbet af den første halvdel af maj havde forsøgt og fået sammensat de forskellige dele af de papirstrimler, som angik de pågældende eksperimenter, og efter at han havde analyseret materialet og vedlagt det sine konkluderende bemærkninger, mundtligt informerede sine overordnede og centrets generaldirektør herom. På grund af hospitalsindlæggelse med henblik på en operation var Guillot fraværende fra arbejdet i maj og juni. Den 24. juni besluttede Malvicini, som et resultat af nogle møder med sine overordnede og Blaise, en anden videnskabelig tjenestemand, at anmode Guillot om at forklare sig nærmere vedrørende de pågældende forsøg, og denne svarede ved skrivelse af 9. juli, der kom fra Malvicinis kontor, efter at han var taget på sommerferie, som varede hele juli måned. Ved Malvicinis tilbagekomst var Guillot på ny fraværende, denne gang på grund af ferie, og dette gjaldt også generaldirektøren. Det var grunden til, at Malvicini først henimod slutningen af september kunne anmode generaldirektøren om at udtale sig om spørgsmålet vedrørende forfalskning af Guillots forsøg. Generaldirektøren anmodede herpå Malvicini om skriftligt at gøre rede for sin opfattelse, hvilket han gjorde i notatet af 21. oktober. I sine bemærkninger til resultatet af denne høring har sagsøgeren ikke tilføjet noget som helst, som kan rejse tvivl om, hvorvidt denne beskrivelse af, hvorledes begivenhederne udspillede sig, er korrekt. I øvrigt har vidneførslen ikke kunnet fjerne de selvmodsigelser, som sagsøgeren har indviklet sig i, og resultatet har stort set ikke været andet, end at sagsøgerens troværdighed er blevet alvorligt kompromitteret. For det første er det godtgjort, at Malvicini i dagene 26. og 27. april, der gik umiddelbart forud for den periode, hvori Guillot fuldførte de her omhandlede forsøg, havde foretaget et tidligere forsøg af samme art med bistand af sine medarbejdere, som endte negativt, hvilket stred mod det bevis for fænomenet med gasopløsning, som sagsøgeren gjorde gældende. Det fremgår af vidnernes udtalelser, at sagsøgeren havde fuldt kendskab til ovennævnte forsøg, og det er uforståeligt, hvorfor han sålænge har vægret sig ved at indrømme det. Det var først i sine skriftlige indlæg indgivet efter vidneførslen, at sagsøgeren første gang indrømmede, at han havde været klar over forberedelserne til og udførelsen af Malvicinis »essais« i dagene 26. og 27. april 1971; han har blot anført, at de ikke kan antages at være rigtige og egentlige forsøg som følge af brugen af håndpumpe i stedet for en elektrisk pumpe, som sagsøgeren herefter benyttede, hvorved der skulle være sikret en bedre lufttæthed. For det andet har sagsøgeren i sine indlæg hævdet, at xenon 131-gassen, som han anvendte under de pågældende forsøg, var fremstillet af ham selv i Ispra-anlægget og herefter blandet med xenon-133 fra Centre de Recherce de Mol. I det omtalte »tekniske bilag«, der blev fremlagt sammen med notatet af 7. maj 1971 til centrets generaldirektør, udtalte han derimod, at blandingen mellem xenon-131 og xenon-133 var leveret færdigfremstillet af centre de Mol. Som Colard har forklaret: dersom sagsøgerens mundtlige udsagn var rigtigt, var det næppe korrekt, at han ikke tidligere havde omtalt det, da anvendelsen, med henblik på blandingen af de to gasarter, af en anden type xenon-131, som ved visse vigtige træk adskiller sig fra den af Centre de Mol leverede type, uundgåeligt måtte bevirke forstyrrelser i forsøgets gang og dermed i vurderingen af dets resultater. Desuden synes Dominicis vidneudsagn at bekræfte, som sagsøgeren selv tidligere nedskrev om det nævnte forhold, nemlig at det udelukkende drejede sig om gas fremstillet af Centre de Mol. Der kan også udledes en anden modsigelse i Guillots udsagn vedrørende varigheden af den »barbotage« (gennemledning) af gasarterne, der fandt sted om morgenen torsdag den 29. april. I sin skriftelige beretning havde kan angivet denne varighed til 10-15 minutter; mundtligt udtalte han derimod, at han gennemførte den pågældende operation på ca. 1 time. Det bemærkes, at en præcis fastsættelse af den omtalte varighed er af betydning for den nøjagtige beregning af forsøgets resultater. Hvad herefter angår den korrektionskoefficient, der var blevet anvendt for at udligne den forstyrrende effekt af det påståede uheld med en bestemt kolbes stilling, anførte sagsøgeren i sin håndskrevne rapport til Malvicini, at han havde anvendt denne faktor (udtrykt ved et firecifret tal, der synes beregnet som funktion af stabiliseringen af kurvens fra den forgående dag) på de resultater, der angik xenon-131, men derimod ikke på resultaterne vedrørende xenon-133. Men i den herpå følgende rapport til generaldirektøren skrev han, at han havde anvendt korrektionskoefficienten på begge gasarter, idet han herved fjernede enhver mening, hvad han selv senere måtte erkende i besvarelse af et til ham rettet spørgsmål fra den refererende dommer, da han afgav sit indlæg. Stadig med hensyn til korrektionskoefficienten har Collards vidneudsagn bekræftet det, som allerede blev sagt i »Boulenger-rapporten«, nemlig at Guillot også for de seks foregående forsøgsmålinger havde anvendt samme koefficient. Dette må føre til en antagelse, at det af Guillot hævdede med hensyn til kolbens forkerte stilling ikke er i overensstemmelse med sandheden: det er nok muligt, at sagsøgeren opfandt den påståede omstændighed med kolben for at modsige Malvicinis tvivl, som kun angik de sidste seks forsøgsmålinger (nemlig dem, som stod registreret på den papirstrimmel fra Olivetti-regnemaskinen, som Malvicini havde fundet efter sin samtale den 3. maj 1971 med Guillot, og hvortil han derfor havde begrænset sine første bemærkninger)- Denne antagelse bestyrkes ved den kendsgerning, der senere er bragt på det rene, at Guillot i sin første rapport til Malvicini ikke hverken omtalte nogen påfaldende omstændigheder i afviklingen af forsøgene eller sine korrektioner af de af datamaskinen frembragte oplysninger. Vidneudsagnet fra Dominici, der var til stede ved mødet om morgenen mandag den 3. maj 1971 mellem Malvicini og Guillot, hvorunder sidstnævnte blev foreholdt, at der ikke var overensstemmelse mellem dataene i hans skriftlige rapport om xenon-131 og de data, der fandtes på regnemaskinens papirstrimmel, som Malvicini havde kunnet finde to dage før, bekræfter Malvicinis påstand om, at Guillot først havde underrettet ham om de korrektioner, han havde foretaget vedrørende de data, som den automatiske skriver havde opført for den ene af de to gasarter, efter at han var blevet tvunget dertil som følge af den af Malvicini rejste tvivl. Sagsøgeren, der var sig det tvetydige i en sådan adfærd bevidst, har fra og med sin skrivelse af 9. juli 1971 til generaldirektøren, og herefter under hele sagen, hævdet, at han spontant fra den 30. april 1971 — den sidste dag for de pågældende forsøg — mundtligt informerede Malvicini om den skete »korrektion« af resultaterne. Stillet over for Dominicis vidneudsagn om den måde, hvorpå drøftelsen om morgenen den 3. maj forløb, er det dog vanskeligt at fæste lid til denne påstand fra sagsøgeren. Også i henseende til spørgsmålet om den måde, hvorpå Guillot ved beregningen af resultaterne behandlede fejlen i skriver-mekanismen vedrørende talrækken, udviser hans erklæringer mangel på klarhed og sammenhæng. Han har nemlig hævdet, at han undertiden har erstattet det manglende ciffer med et 1-tal, undeti-den med et 9-tal, uden i øvrigt at forklare, ud fra hvilke kriterier han undertiden valgte 1, undertiden det andet ciffer. Desuden er der på grundlag af de ikke-tvivlsomme optegnelser og de af Guillot i hans beretning opførte tal anledning til at tro, at han stedse erstattede det manglende med middeltallet 5. Jeg ønsker endelig at fremhæve den omstændighed, at sagsøgeren i sit indlæg for første gang har erkendt, at en del af de håndskrevne tal og ord på papirrullerne fra den automatiske skriver vedrørende forsøgsmålingerne nr. 37-41 stammer fra hans hånd. Denne erkendelse afsvækker i høj grad den helt afvisende holdning, som han tidligere lagde for dagen. Sammenfattende bemærkes følgende: den kendsgerning, at sagsøgeren under sit forsøg på at bevise, at rapporterne fra de af Kommissionen udpegede eksperter ikke var troværdige, har indviklet sig i dette net af unøjagtigheder, selvmodsigelser og inkonsekvenser, afslører, hvor svag hans stilling er. Efter min opfattelse findes det på grundlag af samtlige undersøgte omstændigheder bestyrket, hvad der er udtalt og i teknisk henseende gjort rede for i de af Kommissionen fremlagte rapporter; navnlig bør der lægges vægt på det, som uafhængigt er udtalt af eksperterne fra Centre de Mol og det administrative undersøgelsesudvalg. I øvrigt har jeg allerede haft lejlighed til at understrege, at det for at frifinde sagsøgte er nødvendigt og tilstrækkeligt at godtgøre, at sagsøgerens adfærd var af en sådan karakter, at beskyldningerne mod ham fra hans overordnede var berettigede; og at Kommissionen derfor ikke begik noget ulovigt, da den nægtede at dementere Malvicini. Jeg tror, at denne antagelse kan holde.