ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Idet den forelæggende ret var af den opfattelse, at der bestod et privatretligt forhold mellem Santander Consumer Bank og EF, og at det ikke var blevet godtgjort, at der var blevet begået strafbare handlinger, anmodede den nævnte ret chefen for politistationen i Silistra under indenrigsministeriets regionale direktion i Silistra om at forhøre sig hos de norske politimyndigheder om, hvorvidt der var indledt en straffesag i Norge vedrørende det omhandlede køretøj, og om at anmode disse om at fremlægge et uddrag af de relevante bestemmelser i den norske straffelov sammen med en oversættelse heraf til bulgarsk, herunder de passager, som havde udgjort grundlaget for optagelsen af indberetningen om det pågældende køretøj. Den nævnte ret krævede desuden et officielt svar fra de norske myndigheder for så vidt angår den præcise karakter af den lovovertrædelse, der var genstand for denne retsforfølgning, og for så vidt angår det trin, som den tilsvarende sag befandt sig på.
56

Hvad angår begrundelsen om at undgå, at kildeskatten medregnes to gange hos selskaber, der modtager udbytte og er hjemmehørende i andre medlemsstater, eller hos selskabsdeltagere, som direkte eller indirekte ejer andele i selskabet, bemærkes, at der for så vidt angår hjemmehørende selskaber ikke findes en forpligtelse tilsvarende den, der påhviler selskaber, der modtager udbytte, og som er hjemmehørende i andre medlemsstater, til at føre bevis for, at kildeskatten ikke er blevet modregnet og heller ikke har været genstand for en fremførsel af modregning hos selskabet eller hos selskabsdeltagere, som direkte eller indirekte ejer andele i selskabet, og ikke er blevet fradraget som driftsudgift eller erhvervsmæssig udgift. Der er imidlertid intet, der gør det muligt at udelukke, at disse hjemmehørende selskaber ikke også ejes af ikke-hjemmehørende selskabsdeltagere, der er omfattet af national lovgivning, der gør det muligt på deres niveau at medregne den kildeskat, som det udbyttemodtagende selskab pålægges. Muligheden for, at kildeskatten medregnes to gange, kan derfor ikke udelukkes for så vidt angår hjemmehørende selskaber, idet den omstændighed, at den tyske lovgivning kun tillader, at kildeskat medregnes på det udbyttemodtagende selskabs niveau, i denne henseende er uden betydning.
Direktivets artikel 13 med overskriften »Betingelser for anerkendelse« har følgende ordlyd:

»1. Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv.

Kursus- og uddannelsesbeviser skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser.

2. Tilladelse til adgang til eller udøvelse af erhvervet[,] som beskrevet i stk. 1, skal også gives til ansøgere, der har udøvet det pågældende erhverv på fuldtidsbasis i et år eller i en tilsvarende samlet varighed på deltidsbasis i løbet af de foregående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret, og som er i besiddelse af et eller flere kursus- eller uddannelsesbeviser, som er udstedt i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser

b) de attesterer, at indehaveren er forberedt til at udøve det pågældende erhverv.

Den i første afsnit omhandlede etårige erhvervsmæssige erfaring kan imidlertid ikke kræves, hvis det uddannelsesbevis, som ansøgeren besidder, attesterer lovreguleret uddannelse.

[…]«
8

Artikel 14 i legge n. 23 – Delega al Governo recante disposizioni per un sistema fiscale più equo, trasparente e orientato alla crescita (lov nr. 23 om bemyndigelse af regeringen til at gennemføre foranstaltninger med henblik på et mere retfærdigt og gennemsigtigt skattesystem baseret på vækst) af 11. marts 2014 (GURI nr. 59 af 12.3.2014) fastsætter følgende i den affattelse, som finder anvendelse på tvisterne i hovedsagerne (herefter »lov nr. 23 af 11. marts 2014«): »1. Regeringen gives bemyndigelse til ved hjælp af de i artikel 1 omhandlede bekendtgørelser at gennemføre en omlægning af de gældende bestemmelser på spilområdet ved at omlægge alle de gældende regler i form af en kodeks med bestemmelser vedrørende spil, uden at det berører den organisatoriske model, der er baseret på koncessions- og godkendelsesordningen, for så vidt som den er absolut nødvendig for beskyttelsen af den berettigede forventning, for den offentlige orden og sikkerhed, for forening af finansministeriets interesser, lokale interesser og almindelige interesser inden for folkesundhed, for forhindring af, at indtægter fra kriminel virksomhed hvidvaskes, og for at sikre en regelmæssig indbetaling af de skatter og afgifter, der er pålagt spil. 2. Den i stk. 1 omhandlede omlægning foretages under hensyntagen til følgende principper og retningslinjer: […] g) revision af vederlag og provisioner til koncessionshavere og andre aktører i henhold til progressivitetskriteriet i forhold til omfanget af indsamlede spilleindsatser […]«
56

I denne henseende skal det fremhæves, at det følger af Domstolens praksis, at selv om den inden for rammerne af en procedure iværksat i henhold til artikel 267 TEUF ikke har kompetence til at afgøre, om national ret er forenelig med EU-retten, eller til at fortolke nationale love eller administrative forskrifter, er den dog beføjet til at forsyne den forelæggende ret med alle under EU-retten henhørende fortolkningsbidrag, som gør det muligt for denne ret at pådømme den sag, der er indbragt for den. På statsstøtteområdet kan Domstolen bl.a. forsyne den forelæggende ret med fortolkningsbidrag, som gør det muligt for den at afgøre, om en national foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte i EU-retlig forstand (dom af 8.9.2011, Paint Graphos m.fl., C-78/08 – C-80/08, EU:C:2011:550, præmis 34 og 35 samt den deri nævnte retspraksis).
62

I denne forbindelse er det forhold, således som Retten har anført i den appellerede doms præmis 86, at udlandstillægget skal udbetales under hele tjenesteperioden, uden betydning. Uden at bestride rigtigheden af denne påstand har appellanten gjort gældende, at der skal sondres mellem nydelsen af en vedtægtsmæssig fordel og det retsgrundlag, som ligger til grund for dens opståen. Da retten til udbetaling af udlandstillæg er fastsat på grundlag af de omstændigheder, der gjorde sig gældende i perioden forud for den pågældende tjenestemands tiltrædelse af tjenesten, er det vurderingen af denne periode og afgørelsen om afslag på at tilkende retten til udbetaling af dette tillæg, der ligger til grund for forskelsbehandlingen. Den appellerede doms præmis 86 er i øvrigt ikke i overensstemmelse med det udsagn, der bl.a. er fremsat i dommens præmis 47, hvorefter det nævnte tillæg udbetales for at kompensere for den pågældendes afstand til sit hjemsted, som vil vare ved under hele den pågældende tjenestemands karriere.
5

Følgende fremgår af 9., 10., 35., 36. og 48. betragtning til direktiv 2016/343: »(9) Formålet med dette direktiv er at styrke retten til en retfærdig rettergang i straffesager ved at fastsætte fælles minimumsregler for visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen. (10) Ved at fastsætte fælles minimumsregler om beskyttelse af mistænktes og tiltaltes proceduremæssige rettigheder har dette direktiv til formål at styrke medlemsstaternes tillid til hinandens strafferetlige systemer og således at lette gensidig anerkendelse af afgørelser i straffesager. Sådanne fælles minimumsregler kan tillige fjerne hindringer for borgernes frie bevægelighed på hele medlemsstaternes område. […] (35) De mistænktes og tiltaltes ret til at være til stede under retssagen er ikke absolut. På visse betingelser bør mistænkte og tiltalte udtrykkeligt eller stiltiende, men dog utvetydigt, have mulighed for at give afkald på denne ret. (36) Under visse omstændigheder bør det være muligt at afsige en afgørelse om en mistænkts eller tiltalts skyld eller uskyld, selv om den pågældende person ikke er til stede under retssagen. Dette kan være tilfældet, såfremt den mistænkte eller tiltalte i tide er blevet underrettet om retssagen og oplyst om konsekvenserne af at undlade at give møde, og ikke desto mindre undlader at give møde. Underretning af en mistænkt eller tiltalt om retssagen bør forstås som at indkalde vedkommende personligt eller ad anden vej at give den pågældende en officiel meddelelse om tid og sted for retssagen på en måde, der gør det muligt for vedkommende at blive bekendt med retssagen. Underretning af den mistænkte eller tiltalte om konsekvenserne af at undlade at give møde bør navnlig forstås som at underrette den pågældende om, at der kan afsiges en afgørelse, uden at vedkommende møder op til retssagen. […] (48) Da der ved dette direktiv fastsættes minimumsregler, bør medlemsstaterne kunne udvide de rettigheder, der er fastlagt i dette direktiv, og fastsætte et højere beskyttelsesniveau. Dette beskyttelsesniveau, der fastsættes af medlemsstaterne, bør aldrig være lavere end de standarder, der er fastsat i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder] eller [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950,] som fortolket af Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«
(b)

the term »bred in captivity« shall be interpreted to refer only to specimens, as defined in Article I, paragraph (b), of [CITES], born or otherwise produced in a controlled environment, and shall apply only if: […] (ii) the breeding stock, to the satisfaction of the competent government authorities of the exporting country: A. was established in accordance with the provisions of CITES and relevant national laws and in a manner not detrimental to the survival of the species in the wild.«
Artikel 9 i direktiv 93/83 med overskriften »Udøvelse af retten til viderespredning pr. kabel« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne skal sikre, at den ret, som indehaverne af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder har til at give eller nægte en kabeldistributør tilladelse til viderespredning pr. kabel, alene kan gøres gældende gennem forvaltningsselskaber.

2. Har en rettighedshaver ikke overdraget varetagelsen af sine rettigheder til et forvaltningsselskab, anses det forvaltningsselskab, der varetager rettigheder af samme kategori, for at være berettiget til at varetage vedkommendes rettigheder. Varetager mere end et forvaltningsselskab rettigheder af samme karakter, kan rettighedshaveren frit vælge, hvilket af de pågældende forvaltningsselskaber der skal anses for at være berettiget til at varetage vedkommendes rettigheder. En rettighedshaver som omhandlet i dette stykke skal have de samme rettigheder og forpligtelser som følge af aftalen mellem kabeldistributøren og det forvaltningsselskab, der anses for at være berettiget til at varetage vedkommendes rettigheder, som de rettighedshavere, der har bemyndiget det pågældende forvaltningsselskab til at varetage deres rettigheder, og vedkommende kan påberåbe sig disse rettigheder inden for en periode, der fastsættes af den berørte medlemsstat, og som ikke kan være på mindre end tre år at regne fra datoen for den viderespredning pr. kabel, hvori vedkommendes værk eller andet beskyttet materiale indgår.

3. En medlemsstat kan fastsætte, at en rettighedshaver, der giver tilladelse til førstegangsudsendelse på sit område af et beskyttet værk eller lignende, skal anses for at være indforstået med ikke at udøve sin ret til viderespredning pr. kabel på et individuelt grundlag, men at udøve den i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv.«
49

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den fortolkning af artikel 3, stk. 2, litra e), i direktiv 2003/109, der fremgår af denne doms præmis 42, ikke påvirker dette direktivs generelle opbygning, eftersom en tredjelandsstatsborger, der har en opholdsret i henhold til artikel 20 TEUF, for at opnå status som fastboende udlænding skal opfylde betingelserne i det nævnte direktivs artikel 4 og 5. Ud over at have opholdt sig lovligt og uden afbrydelse på den pågældende medlemsstats område i fem år umiddelbart forud for indgivelsen af den omhandlede ansøgning skal tredjelandsstatsborgere fremlægge bevis for, at de til sig selv og de familiemedlemmer, som de har forsørgerpligt over for, råder over faste og regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at de pågældende kan forsørge sig selv og deres familiemedlemmer uden social bistand fra denne medlemsstat, samt en sygeforsikring, der dækker alle de risici, der normalt er dækket for denne medlemsstats egne statsborgere. Denne medlemsstat kan desuden kræve, at tredjelandsstatsborgere opfylder integrationsbetingelser fastsat i national ret (jf. i denne retning dom af 8.11.2012, Iida, C-40/11, EU:C:2012:691, præmis 38 og 39).
80

Det følger heraf, at den undtagelsesordning, der finder anvendelse på disse to institutioner, kan finde anvendelse på enhver institution, der befinder sig i en tilsvarende situation. Denne kategori af institutioner adskiller sig i øvrigt på afgørende måde fra de institutioner, der i det foreliggende tilfælde er underlagt den principielle forpligtelse til at undervise på lettisk, for så vidt som de førstnævnte indgår i et særligt internationalt universitetssamarbejde. Henset til det specifikke formål, som forfølges med de bestemmelser, der gør det muligt for visse videregående uddannelsesinstitutioner at være omfattet af en undtagelsesordning inden for rammerne af et samarbejde, som er fastsat i EU-programmer og i internationale aftaler, og henset til disse bestemmelsers begrænsede rækkevidde, indebærer den omstændighed, at bestemmelserne findes, derfor ikke, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke er sammenhængende.
68

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 16, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/86 skal fortolkes således, at for at det kan lægges til grund, at der foreligger et faktisk familieliv som omhandlet i denne bestemmelse, i tilfælde af en forælders familiesammenføring med et mindreårigt barn, som har opnået flygtningestatus, når dette barn er blevet myndigt, inden der er blevet truffet afgørelse om denne forælders ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold med henblik på familiesammenføringen, er det ikke i sig selv tilstrækkeligt, at der foreligger førstegradsslægtskab i lige opstigende linje. Det er imidlertid ikke nødvendigt, at det barn, som er referenceperson, og den pågældende forælder bor sammen i en fælles husholdning eller lever under samme tag, for at denne forælder kan opnå familiesammenføring. Lejlighedsvise besøg, for så vidt som de er mulige, og regelmæssige kontakter af enhver art, kan være tilstrækkelige til, at det kan lægges til grund, at disse personer genopbygger personlige og følelsesmæssige relationer, og til at godtgøre, at der foreligger et faktisk familieliv. Det kan heller ikke kræves, at det barn, som er referenceperson, og den pågældende forælder støtter hinanden økonomisk.
I det tilfælde, hvor ingen ret i en medlemsstat har kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om opløsning af et ægteskab i medfør af artikel 3-5 i forordning nr. 2201/2003, skal denne forordnings artikel 7, sammenholdt med forordningens artikel 6, fortolkes således, at den omstændighed, at sagsøgte i hovedsagen er statsborger i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, er til hinder for anvendelse af bestemmelsen om residualkompetence i artikel 7 som grundlag for denne rets kompetence, men ikke er til hinder for, at retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte er statsborger, har kompetence til at behandle en sådan begæring i henhold til de nationale kompetenceregler i sidstnævnte medlemsstat.

I det tilfælde, hvor ingen ret i en medlemsstat har kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om forældreansvar i henhold til artikel 8-13 i forordning nr. 2201/2003, skal denne forordnings artikel 14 fortolkes således, at den omstændighed, at sagsøgte i hovedsagen er statsborger i en anden medlemsstat end den, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, ikke er til hinder for anvendelse af bestemmelsen om residualkompetence i denne artikel 14.
72

For det andet er begrebet »sædvanligt opholdssted« i henhold til Domstolens praksis i det væsentlige udtryk for et faktisk spørgsmål, som den nationale ret skal bedømme på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag. I denne henseende bemærkes, at betingelsen om, at en unionsborger som omhandlet i denne doms præmis 70 skal have flyttet sit sædvanlige opholdssted til værtsmedlemsstatens område, indebærer, at den pågældende skal have givet udtryk for en vilje til faktisk at etablere det sædvanlige midtpunkt for sine interesser i denne medlemsstat og have godtgjort, at vedkommendes tilstedeværelse i denne medlemsstat vidner om en tilstrækkelig grad af stabilitet, hvorved denne tilstedeværelse adskiller sig fra et midlertidigt ophold (jf. analogt dom af 25.11.2021, IB (En ægtefælles sædvanlige opholdssted – skilsmisse), C-289/20, EU:C:2021:955, præmis 58).
65

Det fremgår imidlertid af 112. betragtning til den omhandlede afgørelse, at Kommissionen anvendte punkt 37 i retningslinjerne af 2006 for at foretage en ensartet tilpasning af den del af værdien af hver virksomheds afsætning, der skulle anvendes ved beregningen af bødernes variable og supplerende beløb. Kommissionen forklarede, at den gjorde dette inden for rammerne af sin skønsbeføjelse, bl.a. af »proportionalitetshensyn«. Kommissionen fandt navnlig, at de formål om afskrækkelse og proportionalitet, der ligger til grund for artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003, henset til størrelsen af de berørte virksomheders afsætningsværdi, kunne opnås uden at anvende den samlede værdi af de pågældende virksomheders salg af lastbiler. Følgelig besluttede Kommissionen i henhold til dette punkt 37 kun at tage hensyn til en del af den samlede værdi af afsætningen ved beregningen af bøden.
Konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3, stk. 2, litra c), i traktaten om Den Europæiske Union om bekæmpelse af bestikkelse, som involverer tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber eller i Den Europæiske Unions medlemsstater (EFT 1997, C 195, s. 2), der trådte i kraft den 28. september 2005, bestemmer i artikel 2, der har overskriften »Passiv bestikkelse«:

»1. I henhold til denne konvention betragtes det som passiv bestikkelse, at en tjenestemand med forsæt, direkte eller gennem tredjemand, anmoder om eller modtager fordele, uanset disses art, for sig selv eller for tredjemand, eller tager imod et løfte herom, for i strid med sine officielle pligter at udføre eller undlade at udføre en handling, der er omfattet af vedkommendes hverv eller udøvelsen heraf.

2. Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at den i stk. 1 omhandlede adfærd er strafbar.«
Samme direktivs artikel 58 bestemmer:

»1. Udvælgelseskriterier kan omhandle

a) egnethed til at udøve det pågældende erhverv

b) økonomisk og finansiel formåen

c) teknisk og faglig formåen.

De ordregivende myndigheder må kun pålægge økonomiske aktører de kriterier, der henvises til i stk. 2, 3 og 4, som krav for deltagelse. De begrænser kravene for deltagelse til de krav, der er relevante for at sikre, at ansøgeren eller tilbudsgiveren har juridisk og finansiel kapacitet samt teknisk og faglig formåen til at gennemføre den pågældende kontrakt. Alle krav skal være relaterede og stå i forhold til kontraktens genstand.

[…]

3. Hvad angår økonomisk og finansiel formåen kan de ordregivende myndigheder pålægge krav, så det sikres, at de økonomiske aktører har tilstrækkelig økonomisk og finansiel kapacitet til at opfylde kontrakten. Med henblik herpå kan de ordregivende myndigheder navnlig kræve, at de økonomiske aktører har en vis minimumsårsomsætning, herunder en vis minimumsomsætning inden for det område, som kontrakten dækker. Ordregivende myndigheder kan desuden kræve, at de økonomiske aktører fremlægger oplysninger om deres årsregnskab, der viser forholdet mellem f.eks. aktiver og passiver. De kan endvidere kræve et tilstrækkeligt niveau af erhvervsansvarsforsikring.

Den minimumsårsomsætning, som de økonomiske aktører skal have, må ikke være højere end den dobbelte anslåede værdi af kontrakten, undtagen i behørigt begrundede tilfælde, hvor der er særlige risici forbundet med bygge- og anlægsarbejderne, tjenesteydelserne eller vareleverancerne. Den ordregivende myndighed angiver de vigtigste grunde til et sådant krav i udbudsdokumenterne eller den individuelle rapport, der er omhandlet i artikel 84.

Der kan f.eks. tages hensyn til forholdet mellem aktiver og passiver, når den ordregivende myndighed angiver de metoder og kriterier, der skal anvendes, i udbudsdokumenterne. Disse metoder og kriterier skal være gennemsigtige, objektive og ikkediskriminerende.

Når en kontrakt er opdelt i delkontrakter, gælder denne artikel for hvert enkelt del. Den ordregivende myndighed kan dog fastsætte den minimumsårsomsætning, som de økonomiske aktører skal have, i forbindelse med grupper af delkontrakter med henblik på den situation, at den valgte tilbudsgiver tildeles flere delkontrakter, som skal udføres samtidig.

Når kontrakter, der er baseret på en rammeaftale, indgås ved en fornyet konkurrence, beregnes det i andet afsnit i dette stykke omhandlede maksimale årsomsætningskrav på grundlag af den forventede maksimale størrelse af specifikke kontrakter, som vil blive gennemført samtidig, eller, hvis denne ikke er kendt, på grundlag af den anslåede værdi af rammeaftalen. I tilfælde af dynamiske indkøbssystemer beregnes det i andet afsnit omhandlede maksimale årsomsætningskrav på grundlag af den forventede maksimale størrelse af specifikke kontrakter, der tildeles på grundlag af dette system.

[…]«
69

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 16, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/86 skal fortolkes således, at for at det kan lægges til grund, at der foreligger et faktisk familieliv som omhandlet i denne bestemmelse, i tilfælde af et mindreårigt barns familiesammenføring med en forælder, som har opnået flygtningestatus, når dette barn er blevet myndigt inden tildelingen af flygtningestatus til den forælder, der er referenceperson, og inden indgivelsen af ansøgningen om familiesammenføring, ikke i sig selv er tilstrækkeligt, at der foreligger et retligt forælder-barn-forhold. Det er imidlertid ikke nødvendigt, at den forælder, som er referenceperson, og det pågældende barn bor sammen i en fælles husholdning eller lever under samme tag, for at dette barn kan opnå familiesammenføring. Lejlighedsvise besøg, for så vidt som de er mulige, og regelmæssige kontakter af enhver art, kan være tilstrækkelige til, at det kan lægges til grund, at disse personer genopbygger personlige og følelsesmæssige relationer, og til at godtgøre, at der foreligger et faktisk familieliv. Det kan heller ikke kræves, at den forælder, som er referenceperson, og dennes barn støtter hinanden økonomisk.