I artikel 17 anses en mundtligt indgået værnetingsaftale som et egnet middel til at begrunde den valgte rets enekompetence. Dette skyldes hensynet til en gnidningsløs afvikling af samhandelen; af retssikkerhedsgrunde og til beskyttelse af den svagere part er en sådan aftale dog kun gyldig, når den skriftligt bekræftes (artikel 17 kræver ordret en »mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet«). Denne bekræftelse skal naturligvis udformes således, at den opfylder de krav, som er nødvendige for den. Navnlig når værnetingsklausulen indeholdes i en helhed af almindelige forretningsbetingelser, som forud er udformet af en af kontrahenterne, må der yderligere drages omsorg for, at bekræftelsen følger på en sådan måde, at den ikke efterlader tvivl om den anden kontrahents accept af værnetingsklausulen.

Her opstår et problem, når kun en af kontrahenterne bekræfter. Jenard-rapporten til Bruxelles-konventionen bemærker, at formuleringen af artikel 17 »ligner formuleringen i den tysk-belgiske konvention, som på sin side støttes på Haag-konventionen af 15. april 1958 om værnetingsaftaler i internationale løsørekøb. For at mundtligt indgåede værnetingsaftaler skal være gyldige, kræves det i artikel 3, stk. 1, nr. 2 i den tysk-belgiske konvention, at aftalen »er skriftlig bekræftet, uden at modparten har rejst indsigelse mod bekræftelsen«, og i artikel 2 i Haagkonventionen hedder det, at bekræftelsen skal følge »gennem en uimodsagt skriftlig erklæring fra en kontrahent eller en dertil bemyndiget person«; begge regler angår vel at mærke navnlig bestemmelsen af værnetinget. »Da værnetingsaftaler forudsætter en ægte viljesoverensstemmelse mellem kontrahenterne«, tilføjer Jenard-rapporten, »kan retten ikke af et dokument, som hidrører fra den part, som påberåber sig det, ubetinget slutte, at der er indgået en mundtlig aftale.«.

Betragter man disse synspunkter, er efter min opfattelse en så stiv holdning, som Segoura indtager, under alle omstændigheder ikke berettiget i spørgsmålet om kravene til bekræftelsen. Denne holdning ville føre til, at det i almindelighed og ubetinget ville være udelukket, at den kontrahent, som forud har udformet værnetingsklausulen, gyldigt kunne bekræfte den. Dette kræves ikke ifølge ordlyden af artikel 17; en sådan udelukkelse kræves heller ikke til beskyttelse af den kontrahent, over for hvem værnetingsaftalen påberåbes, da vedkommende jo altid kan protestere imod den skriftlige bekræftelse, for så vidt som den indeholder en bekræftelse af en mundtlig værnetingsaftale.

Den væsentligste funktion for den skriftlige bekræftelse af en mundtlig værnetingsaftale er, at for kontrahenterne og den ret, som i medfør af klausulen bliver værneting for stridigheder hidrørende fra bestemte retsforhold, udformes den mundtligt aftalte klausul objektivt, og dens indhold fastlægges. Denne funktion kan også opfyldes, såfremt den skriftlige bekræftelse hidrører fra den kontrahent, som forud har formuleret værnetingsklausulen, forudsat at denne fremgangsmåde under hensyntagen til kontrahenternes forudgående og efterfølgende adfærd kan sidestilles med en objektiv konstatering af enighed om den i »bekræftelsen« nedfældede klausul.

Bortset fra det klart uproblematiske tilfælde, hvor begge parter bekræfter, kan der i forbindelse med almindelige forretningsbetingelser, som af en kontrahent i dennes egen interesse er forud formuleret og indeholder en værnetingsklausul, optræde to forskellige tilfælde af ensidig bekræftelse. Det første tilfælde består i, at bekræftelsen hidrører fra den kontrahent, som ikke forud har formuleret de almindelige forretningsbetingelser, og som stilles ringere ved klausulen. Her kan man gå ud fra, at denne bekræftelse er tilstrækkelig til at gøre værnetingsklausulen gyldig, selv om den kun indeholder en generel henvisning til de almindelige forretningsbetingelser. Det andet tilfælde foreligger, når bekræftelsen stammer fra den kontrahent, som forud har formuleret de almindelige forretningsbetingelser.

Her skal der klart anlægges en strengere vurdering: således skal bekræftelsen ikke alene angå den mundtlige enighed om de almindelige forretningsbetingelser, men navnlig fastslå enigheden om værnetingsklausulen. Thi der er her tale om at undgå risikoen for, at denne klausul ikke bemærkes, eller at den ikke nævnes i en samlet henvisning til de almindelige forretningsbetingelser. Det må ikke overses, at alle de ovenfor nævnte regler i internationale traktater kræver en skriftlig bekræftelse af en mundtlig værnetingsaftale: netop indgåelsen af denne aftale skal altså godtgøres. Den svageste kontrahent skal jo medvirke ved tilvejebringelsen af denne aftale, hvortil som sædvanlig ikke alene hører kendskabet til værnetingsklausulen, men også viljen til at erklære sig indforstået med den.