Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 24. oktober 1996. - Roger Tremblay, Harry Kestenberg og Syndicat des exploitants de lieux de loisirs (SELL) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Konkurrence - Afvisning af en klage - Ingen interesse for Fællesskabet. - Sag C-91/95 P.



Samling af Afgørelser 1996 side I-05547



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Appel ° formkrav ° angivelse af de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten ° angivelse af datoen for forkyndelse af Rettens dom ° undladelse ° mangler, der ikke er tilstraekkelige til sagens afvisning

[Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra b), og art. 112, stk. 2]

2. Appel ° anbringender ° fejlagtig bedoemmelse af faktiske omstaendigheder ° afvisning

(EF-traktaten, art. 168 A, EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

1. Undladelse i strid med bestemmelsen i artikel 112 i Domstolens procesreglement af i appelskriftet at angive de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, og den dato, hvor dommen blev forkyndt for sagsoegerne, er ikke tilstraekkeligt til at afvise sagen, naar det ikke er godtgjort, at de andre parter skulle have lidt et tab ved, at deres navne er udeladt, og appellen er ivaerksat inden for fristen.

2. I henhold til traktatens artikel 168 A og artikel 51 i Domstolens procesreglement kan en appel kun stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket.

Parter

I sag C-91/95 P,

Roger Tremblay, Vernantes (Frankrig),

Harry Kestenberg, Saint-André-les-Vergers (Frankrig),

Syndicat des exploitants de lieux de loisirs (SELL), en sammenslutning undergivet reglerne i den franske code du travail, Paris,

ved advokat Jean-Claude Fourgoux, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Pierrot Schiltz, 4, rue Béatrix de Bourbon,

appellanter,

angaaende appel af dom afsagt den 24. januar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Anden Afdeling) i sag T-5/93, Tremblay m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 185), hvori der er nedlagt paastand om delvis ophaevelse af denne dom,

den anden part i appelsagen er:

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Giuliano Marenco og Géraud de Bergues, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

har

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, J.L. Murray, som fungerende formand for Sjette Afdeling, og dommerne C.N. Kakouris, P.J.G. Kapteyn (refererende dommer), G. Hirsch og H. Ragnemalm,

generaladvokat: F.G. Jacobs

justitssekretaer: R. Grass,

paa grundlag af den refererende dommers rapport,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 20. juni 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 24. marts 1995 har Roger Tremblay og Harry Kestenberg samt Syndicat des exploitants de lieux de loisirs (SELL) (herefter "appellanterne") i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom af 24. januar 1995 (sag T-5/93, Tremblay m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 185, herefter "den appellerede dom"), hvorved Retten i Foerste Instans delvis frifandt sagsoegte med hensyn til paastanden om annullation af Kommissionens beslutning af 12. november 1992 (herefter "den anfaegtede beslutning") om afvisning af de klager, som bl.a. Roger Tremblay og Harry Kestenberg havde fremsat i medfoer af artikel 3, stk. 2, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), over den praksis, der blev fulgt af Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM).

2 I punkt 2 i den anfaegtede beslutning udtalte Kommissionen foelgende:

"paa baggrund af subsidiaritetsprincippet og princippet om decentralisering finder Kommissionen ikke, at de i de indgivne klager tilvejebragte oplysninger kan give grundlag for at tage klagerne til foelge, da der ikke er nogen interesse for Faellesskabet, fordi de i klagerne kritiserede former for praksis i det vaesentlige kun har betydning paa nationalt plan, og da der allerede er anlagt sag ved flere franske domstole ..."

3 Kommissionen meddelte derefter klagerne, at den begaering (klage), som de havde fremsat i medfoer af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, "afvises og henvises til de nationale domstole" (punkt 14 i den anfaegtede beslutning).

4 I den appellerede dom annullerede Retten paa grund af tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 beslutningen, for saa vidt klagepunktet vedroerende opdeling af markedet deri blev afvist. I dette klagepunkt havde klagerne gjort gaeldende, at der forelaa en aftale mellem SACEM og ophavsretsselskaberne i de andre medlemsstater i strid med EOEF-traktatens artikel 85. Da Retten ikke gav appellanterne medhold i de oevrige anbringender, stadfaestede den beslutningen, for saa vidt som klagepunktet over, at SACEM skulle have tilsidesat artikel 86, deri blev afvist.

5 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder henvises der til den appellerede doms praemis 1-14.

6 Appellanterne har nedlagt foelgende paastande:

1) Dommen annulleres i det omfang, Retten ikke har taget annullationspaastanden til foelge for saa vidt angaar den del af beslutningen, hvori sagen blev henvist til de nationale retsinstanser.

2) I medfoer af artikel 54 i EF-statutten for Domstolen

° annulleres beslutningen, for saa vidt som Kommissionen deri afviser klagen og henviser sagen til de nationale retsinstanser

° tilpligtes Kommissionen at meddele SACEM de klagepunkter, som noedvendigvis maa udledes af konklusionerne i rapporten af 7. november 1991, subsidiaert at genoptage behandlingen af sagen med henblik paa at give meddelelse om klagepunkterne samtidig med undersoegelsen af aftalen.

3) Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

7 Kommissionen har nedlagt paastand om afvisning af appellen, subsidiaert om, at appellen forkastes, og om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

8 Til stoette for paastanden om delvis annullation af dommen har appellanterne i det vaesentlige fremfoert syv anbringender. Det foerste anbringende vedroerer Rettens undladelse af korrekt at fastslaa, hvornaar sagen blev indbragt for Kommissionen. Det andet anbringende vedroerer den fejl, som Retten haevdes at have begaaet ved at fastslaa, at der var rejst nye retlige spoergsmaal for Kommissionen. Det tredje anbringende vedroerer Rettens undladelse af at tage stilling til Kommissionens paaberaabelse af subsidiaritetsprincippet. Det fjerde anbringende vedroerer Rettens undladelse af at fastslaa, at Kommissionen havde anlagt en saadan urigtig retlig bedoemmelse, som appellanterne goer gaeldende. Det femte anbringende vedroerer Rettens paastaaede fordrejning af beslutningen. Det sjette anbringende vedroerer dommens modstridende praemisser. Endelig har appellanterne gjort gaeldende, at det forhold, at sagsakterne er fortrolige i Kommissionen, er til hinder for, at de kan videregives til de nationale domstole, og for en forsvarlig retspleje.

9 Kommissionen har gjort gaeldende, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling, og bestrider anbringenderne.

Formaliteten

10 Kommissionen har foerst gjort gaeldende, at appelskriftet i strid med bestemmelsen i artikel 112, stk. 1, litra b), i Domstolens procesreglement ikke indeholder en angivelse af de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, og dernaest, at appellanterne i strid med procesreglementets artikel 112, stk. 2, har undladt at angive den dato, hvorpaa den appellerede dom blev forkyndt for dem.

11 Som generaladvokaten med rette har anfoert i punkt 16 i sit forslag til afgoerelse, er disse mangler ikke tilstraekkelige til at afvise sagen. For det foerste er der ikke fremlagt nogen oplysninger om, at de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, skulle have lidt et tab ved, at deres navne er udeladt. For det andet er der ivaerksat appel inden for fristen, selv hvis det antages, at fristen begyndte at loebe ved domsafsigelsen.

12 Appellen skal derfor antages til realitetsbehandling.

Det foerste anbringende

13 Appellanterne har gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse, da den i den appellerede doms praemis 89 fastslog, at sagsbehandlingstiden i Kommissionen i forbindelse med bedoemmelsen af appellanternes argument om, at der forelaa magtfordrejning bl.a. i form af usaedvanligt lang sagsbehandlingstid, foerst skulle regnes fra indgivelsen af deres klager i 1986, hvorved denne sagsbehandling kun strakte sig over seks aar inden beslutningen i 1992. Appellanterne er af den opfattelse, at en raekke ensartede sager faktisk blev behandlet i forening, saaledes at sagsbehandlingen paabegyndtes allerede i 1979, og at Kommissionen behandlede sagen i fjorten aar.

14 Det bemaerkes, at dette anbringende anfaegter Rettens faktiske vurdering, idet det drejer sig om spoergsmaalet om, hvorvidt appellanternes klager blev forenet med de foregaaende klager. Ifoelge Domstolens faste praksis kan en appel i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen kun stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket (jf. dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667).

15 Det foerste anbringende skal derfor forkastes.

Det andet anbringende

16 Appellanterne har gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse, da den i den appellerede doms praemis 89 fastslog, at appellanternes klager rejste nye faellesskabsretlige spoergsmaal. De anfoerer, at disse spoergsmaal hele tiden siden 1979, hvor de foerste klager over SACEM' s praksis blev indbragt, havde vaeret de samme.

17 Det bemaerkes hertil endvidere, at appellanternes argument tjener til at anfaegte Rettens bedoemmelse af faktisk karakter, for saa vidt som argumentet vedroerer spoergsmaalet om, hvorvidt spoergsmaalene havde vaeret de samme siden 1979. Som det allerede er anfoert i praemis 14 i naervaerende dom, kan en appel kun stoettes paa, at Retten har overtraadt retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket.

18 Det andet anbringende skal derfor forkastes.

Det tredje og femte anbringende

19 Under hensyn til indholdet af tredje og femte anbringende skal de undersoeges under ét.

20 I praemis 61 i den appellerede dom fastslog Retten foelgende:

"Det fremgaar af punkt 6, 7 og 8 i den omtvistede beslutning, at Kommissionen ikke baserede afvisningen af appellanternes klager paa subsidiaritetsprincippet, idet begrundelsen alene var, at der ikke var en tilstraekkelig interesse for Faellesskabet."

21 Appellanterne har imidlertid gjort gaeldende, at det vigtigste og udtrykkelige grundlag for Kommissionens stillingtagen var subsidiaritetsprincippet, og at paaberaabelsen af den utilstraekkelige interesse for Faellesskabet kun var af sekundaer betydning. Retten anlagde saaledes en urigtig retlig bedoemmelse, da den fastslog, at Kommissionen ikke havde anvendt subsidiaritetsprincippet i sagen, og derfor undlod at udtale sig om Kommissionens forkerte anvendelse af princippet. Appellanterne har endvidere anfoert, at Retten ved paa dette punkt at gengive den utvetydige ordlyd af beslutningen forkert og paa dette urigtige grundlag forkaste de fremfoerte anbringender fordrejede Kommissionens beslutning.

22 Det bemaerkes, at Kommissionen i sin skrivelse af 20. januar 1992 i henhold til artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42) og i den anfaegtede beslutning konkluderede, at klagerne maatte afvises "paa baggrund af subsidiaritetsprincippet og princippet om decentralisering ... da der ikke er nogen interesse for Faellesskabet, fordi de i klagerne kritiserede former for praksis i det vaesentlige kun har betydning paa nationalt plan, og da der allerede er anlagt sag ved flere franske domstole" (jf. punkt III i skrivelsen af 20.1.1992 og punkt 2 i den anfaegtede beslutning).

23 Der henvises ganske vist udtrykkeligt til subsidiaritetsbegrebet, men dette skal ses paa baggrund af den samlede argumentation i den anfaegtede beslutning. Det fremgaar bl.a. af punkt 6, 7 og 8 i beslutningen, at Kommissionens argumentation for at henvise klagerne til de nationale domstole stoettes paa, at Faellesskabet ikke har nogen interesse i sagen. Kommissionen har saerligt henvist til Rettens dom af 18. september 1992 (sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223), hvori Retten fastslog, at Kommissionen kan afvise en klage med denne begrundelse.

24 Retten kunne saaledes med rette fastslaa, at Kommissionen ikke havde lagt vaegt paa subsidiariteten som selvstaendig grund til beslutningen. Heraf foelger, at Retten ikke har fordrejet den anfaegtede beslutning.

25 Retten har saaledes ikke anlagt en urigtig retlig vurdering, da den undlod at tage stilling til henvisningen til subsidiaritetsprincippet som selvstaendigt grundlag for Kommissionens argumentation.

26 Disse anbringender skal derfor forkastes.

Det fjerde anbringende

27 Appellanterne har gjort gaeldende, at Retten med urette har undladt at fastslaa, at Kommissionen har anlagt den paastaaede urigtige retlige bedoemmelse. Endvidere har de gjort gaeldende, at den magtfordrejning, som de paastaar Kommissionen har gjort sig skyldig i, vedroerer to forhold, som Retten ikke har undersoegt. For det foerste har Kommissionen stiltiende anerkendt, at den var i besiddelse af tilstraekkeligt bevismateriale til at meddele klagepunkter. For det andet har Kommissionen tilsidesat de forpligtelser, som traktaten paalaegger den, ved at naegte at udfoere sine opgaver.

28 For saa vidt angaar det foerste led af dette anbringende om, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse ved ikke at fastslaa, at Kommissionen havde anlagt en urigtig retlig bedoemmelse, bemaerkes, at dette led som eneste grundlag har et afsnit i den del af staevningen, der vedroerer paastanden om annullation af beslutningen, og hvori appellanterne anfoerer, at Kommissionen var den naermeste til at traeffe afgoerelse om den paastaaede tilsidesaettelse af artikel 86. Anbringendet vedroerer saaledes spoergsmaalet, om Retten anlagde en urigtig retlig bedoemmelse, da den ikke fastslog, at Kommissionen under de i sagen foreliggende omstaendigheder selv skulle have truffet en beslutning, hvori det blev konstateret, at SACEM havde tilsidesat artikel 86.

29 Hertil bemaerkes det blot, at Retten udtrykkeligt har taget stilling hertil, da den dels fastslog, at appellanterne ikke havde krav paa, at Kommissionen traf en beslutning, selv ikke hvis Kommissionen var overbevist om, at den omhandlede praksis udgjorde en overtraedelse af traktatens artikel 86 (praemis 61 i den appellerede dom), dels at deres rettigheder kunne faa en tilfredsstillende beskyttelse ved de nationale domstole (praemis 68-74).

30 Med hensyn til det andet led af dette anbringende, som er, at den magtfordrejning, som det paastaas, Kommissionen har gjort sig skyldig i, vedroerer to forhold, som Retten ikke har taget stilling til, bemaerkes det, at Retten udtrykkeligt har taget stilling til disse forhold, da den saerligt i dommens praemis 91 fastslog, at Kommissionen hverken har pligt til altid at foretage en fuldstaendig undersoegelse eller til at traeffe en beslutning om, hvorvidt der foreligger en overtraedelse.

31 Det foelger heraf, at dette anbringende skal forkastes.

Det sjette anbringende

32 I det sjette anbringende har appellanterne gjort gaeldende, at Retten modsiger sig selv, naar den dels anerkender, at der ikke var en tilstraekkelig interesse for Faellesskabet til, at Kommissionen skulle behandle den del af deres klager, der vedroerte traktatens artikel 86, dels annullerer den del af beslutningen, der vedroerer artikel 85. Denne delvise annullation indebaerer, at Kommissionen selv skal undersoege klagen for saa vidt angaar spoergsmaalet, om der foreligger en aftale mellem SACEM og de oevrige ophavsretsselskaber. Retten har derved selv anerkendt, at Faellesskabet skulle have en interesse i klagerne. Denne selvmodsigelse udgoer efter appellanternes opfattelse en tilsidesaettelse af den forpligtelse, der foelger af artikel 190.

33 Det bemaerkes, at Retten delvis annullerede den anfaegtede beslutning med den begrundelse, at den ikke indeholdt nogen "begrundelse for afvisningen af appellanternes klager for saa vidt angaar klagepunktet om en opdeling af markedet" (praemis 39 i den appellerede dom). Af denne grund fandt Retten, at den omtvistede beslutning ikke gav appellanterne mulighed for at goere sig bekendt med grundlaget for afvisningen af klagerne paa dette punkt, hvilket var i strid med traktatens artikel 190 (praemis 40). Denne bedoemmelse forudsaetter paa ingen maade, at Retten skulle have fastslaaet, at det snarere tilkom Kommissionen end de nationale domstole at traeffe afgoerelse vedroerende den paastaaede overtraedelse af artikel 85. Der kan derfor ikke heraf udledes, at den appellerede dom indeholder en selvmodsigelse med hensyn til Faellesskabets interesse i klagerne.

34 Dette anbringende skal derfor forkastes.

Det syvende anbringende

35 Appellanterne har i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedoemmelse, da den i den appellerede doms praemis 68-72 fandt, at en henvisning af klagerne til de nationale domstole ikke var til hinder for en tilstraekkelig beskyttelse af deres rettigheder.

36 Retten udtalte i den appellerede doms praemis 69, at "sagens akter ikke giver grundlag for at fastslaa, at videresendelsen [af Kommissionens rapport af 7.11.1991 vedroerende afgiftssatserne inden for Faellesskabet og forskelsbehandling af brugerne paa det franske marked] til de nationale domstole og disses brug af rapporten begraenses af reglerne om retten til kontradiktion og om tavshedspligt". Ifoelge appellanterne er pligten til fortrolig behandling imidlertid til hinder for, at Kommissionen videregiver andet bevismateriale i sagen. Endvidere vil rapporten kun blive videregivet til de domstole, der maatte fremsaette begaering herom, selv om disse domstole ikke kan vide, at de eksisterer. Det foelger efter appellanternes opfattelse heraf, at der ikke paa tilfredsstillende maade kan gennemfoeres et loyalt samarbejde mellem Kommissionen og de nationale domstole, hvorfor klagerne ikke vil kunne faa tilstraekkelig beskyttelse af deres rettigheder ved disse domstole.

37 Det bemaerkes for det foerste, at appellanterne ikke har bestridt Rettens opfattelse af, at pligten til fortrolig behandling ikke er til hinder for, at rapporten af 7. november 1991 videregives til de nationale domstole.

38 Det bemaerkes endvidere, at appellanterne ikke har anfaegtet Rettens vurdering i den appellerede doms praemis 70, hvorefter "de faktiske oplysninger i rapporten af 7. november 1991 ... boer goere det muligt for de franske domstole at afgoere, om de af SACEM opkraevede afgifter er saa hoeje, at det udgoer et misbrug af en dominerende stilling i traktatens artikel 86' s forstand".

39 Som Retten fastslog i dommens praemis 71, er appellanterne tvaertimod af den opfattelse, at "rapporten (af 7.11.1991) maa tillaegges stor betydning, da den helt klart viser, at SACEM har gjort og fortsat goer sig skyldig i et misbrug af en dominerende stilling". Det kan heraf udledes, at appellanterne deler Rettens opfattelse af, at videregivelse af rapporten alene er tilstraekkelig til at saette de nationale domstole i stand til at vurdere klagerne.

40 Appellanterne har endvidere anfoert, at de nationale domstole ikke kan vide, at rapporten af 7. november 1991 eksisterer, eftersom beslutningen ikke er offentliggjort.

41 Det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis kan den nationale ret rette henvendelse til Kommissionen, saafremt den konkrete anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86 medfoerer saerlige vanskeligheder, for at faa oplysninger om de oekonomiske og retlige omstaendigheder, som denne institution kan meddele. Denne mulighed er fastlagt i Kommissionens meddelelse af 13. februar 1993 om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT C 39, s. 6), hvori det bestemmes, at de nationale domstole kan faa faktuelle oplysninger, saasom statistikker, markedsundersoegelser og oekonomiske analyser, af Kommissionen. Endvidere er det ° som anfoert af Kommissionen ° blevet offentliggjort i en pressemeddelelse af 27. november 1992, at rapporten er stillet til raadighed for de nationale domstole. Endelig er der intet til hinder for, at appellanterne henleder de nationale domstoles opmaerksomhed paa rapportens eksistens, naar de goer deres krav gaeldende ved disse domstole.

42 Under disse omstaendigheder findes Retten ikke at have anlagt en urigtig retlig bedoemmelse, da den i dommens praemis 68-72 fastslog, at de nationale domstole paa grundlag af Kommissionens rapport af 7. november 1991, som de har til raadighed, i rimelig grad er i stand til at indhente de noedvendige faktiske oplysninger med henblik paa afgoerelsen af, om den i klagerne anfaegtede praksis udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 86.

43 Dette anbringende skal derfor ligeledes forkastes.

44 Da alle de anbringender, som appellanterne har fremfoert til stoette for paastanden om delvis annullation af dommen, er forkastet, skal appellen forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

45 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der nedlaegges paastand herom. Da appellanterne har tabt sagen, paalaegges de at betale sagens omkostninger for Domstolen.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Appellanterne betaler sagens omkostninger.