ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal EU-retten fortolkes således, at den ville være til hinder for, at en fysisk person, der handler på vegne af en afgiftspligtig virksomhed og ikke har overholdt de forpligtelser, der er forbundet med de punktafgifter, som er pålagt konsumisprodukter, på grund af denne undladelse idømmes en strafferetlig sanktion, når en afgiftsfritagelse for andre virksomheder, der udøver en aktivitet vedrørende produkter af samme art, anses for støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus (Finland) den 24. juni 2019 — Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

(Sag C-480/19)

(2019/C 295/10)

Processprog: finsk

Den forelæggende ret

Korkein hallinto-oikeus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E

Sagsøgt: Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 63 TEUF og 65 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en national fortolkning, hvorefter indtægter, som en fysisk person, der er bosiddende i Finland, oppebærer fra et institut for kollektiv investering i værdipapirer, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat i Unionen, og som er oprettet i selskabsform som omhandlet i direktiv […] 2009/65/EF (1) (investeringsinstitut i form af et investeringsselskab), i forbindelse med indkomstbeskatningen ikke sidestilles med indtægter, der oppebæres fra en finsk investeringsfond, der er oprettet i henhold til aftale som omhandlet i samme direktiv (aftalebaseret investeringsinstitut), da den juridiske form for det investeringsinstitut, der er beliggende i den anden medlemsstat, ikke svarer til de nationale investeringsfondes juridiske struktur?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/65/EF af 13.7.2009 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) (EUT 2009 L 302, s. 32).
C 295/4

Appel iværksat den 5. maj 2019 af Meblo Trade d.o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 5. marts 2019 i sag T-263/18 — Meblo Trade mod EUIPO — Meblo Int

(Sag C-359/19 P)

(2019/C 295/07)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Meblo Trade d.o.o. (ved адвокат A. Ivanova)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO), Meblo Int og proizvodnja izdelkov za spanje d.o.o.

Ved kendelse af 10. juli 2019 fastslog Domstolen (afdelingen for appelsager), at appellen afvises og at Meblo Trade d.o.o. bærer sine egne omkostninger.
2)

Kan artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i) og ii), i Rådets direktiv 98/59/EF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser fortolkes således, at den deri fastsatte referenceperiode på 30 eller 90 dage til vurdering af, om der foreligger en kollektiv afskedigelse, kan beregnes efter det tidspunkt, hvor den individuelle afskedigelse, der er genstand for tvisten, fandt sted, uden at de pågældende senere ophør nødvendigvis skal anses for at udgøre en omgåelse af loven?
1)

Når en national foranstaltning med henblik på at begrænse anvendelsen af aktivstoffer formelt er blevet meddelt Kommissionen i henhold til artikel 5 i direktiv (EU) 2015/1535 af 9. september 2015 (1), dog med en præsentation af de elementer, der har foranlediget medlemsstaten til at anse det pågældende stof for at udgøre en alvorlig risiko for menneskers eller dyrs sundhed eller for miljøet, og denne risiko kun kan forvaltes på tilfredsstillende vis i henhold til de gældende regler ved hjælp af de foranstaltninger, som medlemsstaten har truffet, en præsentation, der er tilstrækkelig tydelig til, at Kommissionen ikke kan tage fejl af, at anmeldelsen er baseret på forordning nr. 1107/2009 af 21. oktober 2009 (2), skal Europa-Kommissionen da anse denne anmeldelse for at være blevet indsendt i henhold til den i forordningens artikel 69 og 71 omhandlede procedure og eventuelt foretage yderligere undersøgelser eller træffe foranstaltninger, der imødekommer kravene i denne lovgivning såvel som de bekymringer, som denne medlemsstat har givet udtryk for?
4)

Skal artikel 14, stk. 3 (også artikel 12, stk. 3, og artikel 13, stk. 2) i direktiv 2000/31/EF, artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/29/EF (3) og artikel 11, tredje punktum, i direktiv 2004/48/EF fortolkes således, at en host service provider (formidler) i en neutral rolle nyder godt af ansvarsfritagelsen i henhold til artikel 14, stk. 1, i direktiv 2000/31/EF også i forbindelse med et søgsmål med påstand om nedlæggelse af forbud, som er rejst mod den pågældende, og er et forbud nedlagt af en domstol over for en sådan formidler derfor kun tilladt, når han har faktisk kendskab til den ulovlige aktivitet eller information, eller er et sådant forbud nedlagt af en domstol allerede tilladt, når host service provideren efter en konkret opfordring ikke omgående fjerner eller hindrer adgangen til det indhold, som hævdes at være rettighedskrænkende, og rettighedskrænkelsen fastslås i retssagen?
1)

Er artikel 6 i direktiv 1992/43/EØF (1), sammenholdt med direktiv 2009/47/EF (2), for så vidt som den finder anvendelse på det foreliggende tilfælde, til hinder for en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning som nævnt ovenfor, som giver organet »i sidste instans« — der har kompetence til at vedtage en positiv miljøkonsekvensvurdering med hensyn til det foreløbige projekt vedrørende arbejder i tilfælde af en begrundet indsigelse fra ministeren for miljø, natur- og havbeskyttelse — mulighed for med henvisning til, at der foreligger bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, at meddele en godkendelse og herved lade proceduren fortsætte, selv om det statslige organ, der er ansvarlig for miljøbeskyttelsen, har fastslået, at det ikke er muligt at træffe kompenserende foranstaltninger vedrørende det projekt under godkendelse, for hvilket der er allerede blevet afgivet en negativ miljøkonsekvensvurdering?
2)

Såfremt indførelsen af et lovbestemt monopol som svar på det første spørgsmål skal anses for at opfylde kendetegnene for en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse, er artikel 106, stk. 2, TEUF (tidligere traktatens artikel 90, herefter artikel 86, stk. 2, EF) og artikel 107, stk. 1, TEUF (tidligere traktatens artikel 92, herefter artikel 87 EF) i henhold til Domstolens fortolkning af disse bestemmelser vedrørende betingelserne for, at der kan sondres mellem en lovlig foranstaltning — kompensation for forpligtelsen til offentlig tjeneste — og ulovlig statsstøtte (Domstolens dom af 24.7.2003, C-280/00, Altmark Trans GmbH og Regierungsprăsidium Magdeburg mod Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH), da til hinder for en bestemmelse som den, der følger af artikel 10, stk. 3, i lovdekret nr. 504/1992, sammenholdt med artikel 2, stk. 18-20, i lov nr. 662/1996 og artikel 3, stk. 1, dekret nr. 144/2001 fra republikkens præsident, hvorved Poste Italiane s.p.a. er tillagt en beføjelse til ensidigt at fastsætte størrelsen af det »gebyr«, som koncessionshaveren (fuldmagtshaver) skal betale for opkrævning af kommunal ejendomsskat, og som anvendes på hver forvaltningstransaktion, der foretages på den postgirokonto, som er oprettet i koncessionshaverens/fuldmagtshavers navn, henset til, at Poste Italiane s.p.a. ved bestyrelsens afgørelse nr. 57/1996 fastsatte det nævnte gebyr til 100 ITL for perioden fra den 1. april 1997 til den 31. maj 2001 og til 0,23 EUR for perioden efter den 1. juni 2001?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 30. juli 2019 — R (på vegne af Association of Independent Meat Suppliers (sammenslutning af uafhængige kødleverandører) og en anden part) mod The Food Standards Agency

(Sag C-579/19)

(2019/C 328/36)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige)

Parter i hovedsagen

Appellanter: R (på vegne af Association of Independent Meat Suppliers (sammenslutning af uafhængige kødleverandører) og en anden part)

Indstævnte: The Food Standards Agency

Præjudicielle spørgsmål

1) Er forordning (EF) nr. 854 (1) og 882 (2) til hinder for en procedure, hvorved en fredsdommer i henhold til section 9 i Food Safety Act 1990 (lov om fødevaresikkerhed af 1990) og på baggrund af vidneforklaringer fra sagkyndige, der af hver af sagens parter er begæret hørt, træffer afgørelse vedrørende realiteten om, hvorvidt en slagtekrop ikke opfylder kravene til fødevaresikkerheden?

2) Hjemler forordning (EF) nr. 882 en klageadgang i forbindelse med en embedsdyrlæges afgørelse i henhold til artikel 5, stk. 2, i forordning (EF) nr. 854, hvorved en slagtekrops kød findes uegnet til konsum, og hvordan skal man i bekræftende fald foretage efterprøvelsen af det materielle grundlag for embedsdyrlægens afgørelse, hvis der indgives en klage i sagen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 854/2004 af 29.4.2004 om særlige bestemmelser for tilrettelæggelsen af den offentlige kontrol af animalske produkter til konsum (EUT 2004, L 139, s. 206).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets Forordning (EF) Nr. 882/2004 af 29.4.2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes (EUT 2004, L 165, s. 1).
1.

Hæfter et luftfartsselskab, som i henhold til artikel 5, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) skal tilbyde bistand i overensstemmelse med denne forordnings artikel 9, stk. 1, litra b), i henhold til denne forordning for skader opstået i forbindelse med, at en passager er kommet til skade som følge af uagtsomhed fra medarbejdere ved det hotel, som luftfartsselskabet har stillet til rådighed?
1)

Kan et selskab med begrænset ansvar, som udøver økonomisk virksomhed, i henhold til artikel 3, stk. 4, i bilag I (1) anses for ikke at være en lille og mellemstor virksomhed (herefter »SMV«) alene af den grund, at 90 % af dets kapital ejes af en fond, i hvis bestyrelse på 17 medlemmer uden ledelsesbeføjelser der sidder to repræsentanter for ministerier, overborgmesteren i en by, rektoren for et universitet, tre professorer ved dette universitet, præsidenten for en anden højere læreanstalt og direktøren for et industri- og handelskammer?
4)

Skal begrebet »instrumentel tilknytning« — til en specifik almennyttig tjenesteydelse — i tilfælde af kontorer, hvor der blandet udøves aktiviteter med tilknytning til den specielle sektor og andre former for virksomhed uden tilknytning hertil, undergives en ikke-snæver fortolkning (som hidtil lagt til grund i national retspraksis i overensstemmelse med nævnte dom nr. 16 af 2011 afsagt af plenarforsamlingen i Corte di Cassazione) i denne sidstnævnte henseende i strid med principperne i henhold til 16. betragtning til og artikel 6 og 13 i direktiv 2014/25/EU, som for at identificere den anvendelige lovgivning henviser til, hvad en aktivitet, der er reguleret af lov om offentlige kontrakter, »tager sigte på«. Det skal derfor fastslås, om alle disse aktiviteter i en relevant speciel sektor kan være »møntet på« denne sektor — også under de mindre strengt bindende betingelser, der er specifikke for de udelukkede sektorer, i henhold til den ordregivende myndigheds intentioner (herunder kontrakter om såvel almindelig som ekstraordinær vedligeholdelse, rengøring, indretning samt tjenesteydelser i form af portvagt og overvågning af disse kontorer eller andre former for anvendelse af disse sidstnævnte, såfremt de skal forstås som tjenester for kunder), idet alene aktiviteter, der »ligger uden for« rent faktisk forbliver privatiserede, og som den offentlige eller private virksomhed frit kan udøve på helt andre områder i henhold til en lovgivning, der udelukkende henhører under civilloven og de almindelige domstoles kompetence (af interesse i denne sag henhører eksempelvis utvivlsomt den bankvirksomhed, som Poste Italiane udøver dertil, men det samme kan ikke siges om levering og anvendelse af elektroniske kommunikationsredskaber, hvis de anvendes til udøvelse af samtlige koncernens aktiviteter, selv om de er særligt nødvendige netop for bankvirksomhed). Det synes endvidere ikke irrelevant at fremhæve den »ubalance«, der kan udledes af den restriktive fortolkning, som aktuelt er gældende, hvorved der indføres helt forskellige regler vedrørende forvaltning af sammenlignelige eller tilstødende sektorer vedrørende tildeling af arbejds- eller tjenesteydelseskontrakter: på den ene side de detaljerede garantier, der følger af lov om offentlige kontrakter med henblik på at identificere den anden kontraktspart og på den anden side den erhvervsdrivendes fuldstændige aftalefrihed, som indebærer, at denne kan forhandle udelukkende for at varetage egne interesser uden nogen af de gennemsigtighedsgarantier, der er påkrævet for de specielle og udelukkede sektorer.
3)

Såfremt svaret er, at den udvidende fortolkning fortsat skal gælde, og den valgte kandidat er blevet varetægtsfængslet i en sag om grove forbrydelser, længe inden valgproceduren begyndte, er den retslige myndighed, som har truffet afgørelsen om varetægtsfængsling, da forpligtet til — henset til udtrykket »på vej til eller fra Europa-Parlamentets mødested« i artikel 9 i protokol nr. 7 — ubetinget og næsten automatisk at ophæve varetægtsfængslingen, således at den valgte kandidat kan opfylde formaliteterne og rejse til og fra Europa-Parlamentet, eller skal der i hvert enkelt tilfælde foretages en afvejning mellem, på den ene side, de rettigheder og interesser, som er forbundet med retsplejen og en retfærdig rettergang, og, på den anden side, de rettigheder og interesser, som er forbundet med immuniteten, med hensyn til behovet for at sikre både Europa-Parlamentets funktionsmåde og uafhængighed og den valgte kandidats ret til at udøve et offentligt hverv?
Appel iværksat den 2. juli 2019 af Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd og IRISL Europe GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 8. maj 2019 i sag T-434/15, Islamic Republic of Iran Shipping Lines m.fl. mod Rådet

(Sag C-506/19 P)

(2019/C 319/27)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Islamic Republic of Iran Shipping Lines, Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Safiran Payam Darya Shipping Lines (SAPID), Khazar Sea Shipping Lines Co., Rahbaran Omid Darya Ship Management Co., Irinvestship Ltd og IRISL Europe GmbH (ved solicitor M. Taher og barrister R. Blakeley)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom ophæves.

— Det fastslås, at Rådet ved at udpege appellanterne begik en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne kan tage stilling til de eventuelle bevisoptagelsesforanstaltninger, der er indeholdt i anmodningen, og efterfølgende (følgelig) påkende spørgsmålene om kausalitet og størrelse.

— Rådet tilpligtes at betale de omkostninger, som appellanterne har afholdt i forbindelse med appelsagen, og de foreløbige sagsomkostninger for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik fem retlige fejl, på grundlag af hvilke dommen bør ophæves:

1. fejl i anvendelsen af konklusionen om, at Rådet ikke havde noget skøn,

2. fejl i anvendelsen af ræsonnementet i IRISL-annullationsdommen [2013] på testen om, hvorvidt der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse,

3. intet retligt grundlag for sondringen »ingen beviser«/»utilstrækkelige beviser«, hvilken under alle omstændigheder ikke var anvendelig,

4. retlig fejl begået ved at foregive at støtte sig på beviser, der ikke var blevet fremlagt for Retten, og
—

Subsidiært skal søgsmålet antages til realitetsbehandling, såfremt den anden alternative løsning i den såkaldte Mory-praksis, hvorefter appellanten skal føre bevis for, at selskabets markedsposition blev væsentligt påvirket af støtten, anvendes. I det foreliggende tilfælde gælder der nemlig en omvendt bevisbyrde eller i det mindste en lempet bevisbyrde for appellanten, idet Kommissionen tilfældigvis skjulte relevante faktiske omstændigheder, som var den bekendt. Appellanten har kun subsidiært gjort gældende, at selskabet rent faktisk har ført bevis for, at det blev væsentligt påvirket. Rettens retlige bedømmelse, som førte til en anden konklusion, går ud over Domstolens praksis og er støttet på en retligt fejlagtig forståelse af det relevante marked. I denne forbindelse har Retten fordrejet og indskrænket appellantens fremstilling af de faktiske omstændigheder, ændret den omtvistede afgørelses indhold og tilsidesat reglerne om bevisbyrde.
4)

Eftersom den nationale lovgivning indeholder et absolut forbud mod, at flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold i den offentlige sektor ændres til en tidsubegrænset kontrakt, samt at den arbejdstager, der er udsat for misbruget, fastansættes, og eftersom der i denne nationale lovgivning ikke findes nogen anden effektiv foranstaltning, som kan hindre, og i givet fald sanktionere, et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter, er det da korrekt at antage, sådan som den forelæggende ret har gjort, at sundhedsministeriets bekendtgørelse 406/2017 af 8. maj 2017 (der gennemfører rammeaftalens artikel 9, stk. 3, for sent) og det efterfølgende opslag af en åben udvælgelsesprøve ikke er foranstaltninger, der er egnede til at sanktionere et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold, eftersom dette efter den forelæggende rets opfattelse tilsidesætter opfyldelsen af formålene med førnævnte direktiv?
1)

1. Er udtrykket »judiciel myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens (1) artikel 6, stk. 2, et selvstændigt EU-retligt begreb? 2. Såfremt spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, på grundlag af hvilke kriterier kan det da afgøres, om en myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat er en sådan judiciel myndighed og den af denne myndighed fuldbyrdede europæiske arrestordre følgelig en retsafgørelse? 3. Såfremt spørgsmål 1.1. besvares bekræftende, er den nederlandske anklagemyndighed, nærmere bestemt anklagemyndighedens repræsentant, da omfattet af begrebet judiciel myndighed som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 2, og er den af denne myndighed fuldbyrdede europæiske arrestordre følgelig en retsafgørelse? 4. Såfremt spørgsmål 1.3. besvares bekræftende, kan det da accepteres, at en første overgivelse bedømmes af en judiciel myndighed, nærmere bestemt Overleveringskamer te Amsterdam (overgivelsesafdelingen, Amsterdam) i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 15, hvorved bl.a. den retsundergivnes ret til at blive hørt og dennes søgsmålsadgang respekteres, mens en supplerende overgivelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 27 er overdraget til en anden myndighed, nemlig anklagemyndighedens repræsentant, hvorved den retsundergivne hverken er sikret en ret til at blive hørt eller har søgsmålsadgang, således at der uden rimelig grund opstår en åbenbar mangel på indre sammenhæng i rammeafgørelsen? 5. Såfremt spørgsmål 1.3. og 1.4. besvares bekræftende, skal rammeafgørelsens artikel 14, 19 og 27 da fortolkes således, at en anklagemyndighed, der handler som fuldbyrdende judiciel myndighed, først og fremmest skal respektere den retsundergivnes ret til at blive hørt og dennes søgsmålsadgang, før der kan gives tilladelse til retsforfølgelse, domfældelse eller fængsling af en person med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning på grund af et strafbart forhold, der er begået før dennes overgivelse i henhold til en europæisk arrestordre, men som ikke er det strafbare forhold, for hvilket denne søges overgivet?
1)

Er artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/20/EF (1) til hinder for en national bestemmelse, hvorefter indehavere af tilladelser i henhold til direktivet skal dække den nationale tilsynsmyndigheds samlede administrationsomkostninger i forbindelse med tilrettelæggelse og udøvelse af samtlige funktioner, herunder regulering, overvågning, bilæggelse af tvister og sanktionering, som henhører under myndigheden inden for de europæiske retlige rammer for elektronisk kommunikation (direktiv 2002/19/EF (2), 2002/20/EF, 2002/21/EF (3) og 2002/22/EF (4)), eller omfatter de i artikel 12, stk. 1, litra a), i direktiv 2002/20/EF omhandlede aktiviteter alene den af den nationale tilsynsmyndighed udøvede »forhåndsregulering«?
1)

Den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl, for så vidt som det fastslås, at der hvad angår (i) punkt 1.2.6 og 1.2.7 i bilaget til Kommissionens afgørelse 2012/838/EU (2) af 18. december 2012 om regler, der skal sikre, at der føres konsekvent kontrol med deltagernes eksistens, juridiske status samt tekniske og økonomiske formåen i forbindelse med tilskud til indirekte aktioner fra Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration og under Det Europæiske Atomenergifællesskabs syvende rammeprogram for forskning og uddannelse på det nukleare område, og (ii) artikel 22 i Rådets forordning (EF) nr. 58/2003 (3) af 19. december 2002 om vedtægterne for de forvaltningsorganer, der skal administrere opgaver i forbindelse med EF-programmer, er tale om to forskellige retsmidler.
5)

Skal begrebet »yngleområde« som omhandlet i habitatdirektivets artikel 12, stk. 1, litra d), fortolkes således, at der herved for det første kun forstås det nøjagtigt afgrænsede sted, hvor parringsakter i snævrere forstand eller handlinger på et lille område, der har direkte sammenhæng med forplantningen (som f.eks. gydning), jævnligt finder sted, samt at et »yngleområde« for det andet desuden omfatter alle nøjagtigt afgrænsede lokaliteter, der er absolut nødvendige for unge dyrs udvikling, som f.eks. æglægningssteder, eller planter, der er nødvendige for larve- eller puppestadiet? Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende: Hvordan skal begrebet »yngleområde« som omhandlet i habitatdirektivets artikel 12, stk. 1, litra d), forstås, og hvordan skal et »yngleområde« afgrænses geografisk fra andre steder?
1)

Er det i henhold til artikel 2, stk. 1, i gennemførelsesforordning (EU) 2015/82 (1) under de betingelser, der foreligger i tvisten i hovedsagen, til hinder for en fritagelse for den antidumpingtold, der er indført ved denne forordnings artikel 1, at en tilsagnsfaktura efter denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra b), ikke anfører Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/87 (2), som er nævnt i punkt 9 i bilaget til denne forordning, men Kommissionens afgørelse 2008/899/EF (3)?
Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår — i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom — der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?