ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/3

Sag anlagt den 14. december 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Tjekkiske Republik

(Sag C-496/07)

(2008/C 37/03)

Processprog: tjekkisk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved G. Rozet og M. Šimerdová, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Tjekkiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF, idet tjekkisk lovgivning kræver tjekkisk statsborgerskab for at kunne beklæde stillingen som kaptajn på havgående fartøjer, som fører tjekkisk flag.

— Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionens ovennævnte søgsmål støttes på følgende grunde:

Tjekkisk lovgivning (lov nr. 61/2000) pålægger rederne en forpligtelse til at sikre, at skipperen på fartøjer, som fører tjekkisk flag, er tjekkisk statsborger.

Dette klare og bindende krav om tjekkisk statsborgerskab er efter Kommissionen opfattelse i strid de konklusioner, Domstolen nåede frem til i sag C-405/01 (1) og sag C-47/02 (2). Kommissionen henviser navnlig præmis 44 i sag C-405/01 og præmis 63 i sag C-47/02. Det er et ubetinget krav i tjekkisk ret, at skipperen på havgående fartøjer skal have tjekkisk statsborgerskab. Den pågældende bestemmelse i tjekkisk ret tager ikke hensyn til, hvorledes og i hvilket omfang skipperen på et havgående fartøj faktisk udøver beføjelser, herunder offentlig myndighed, således som det kræves i henhold til De Europæiske Fællesskabers Domstols praksis. Den omstændighed, at tjekkisk ret tillægger skipperne på fartøjer, som fører tjekkisk flag, beføjelser, som hører under udøvelse af offentlig myndighed, er ikke tilstrækkelig til at begrunde en undtagelse til arbejdskraftens fri bevægelighed som fastsat i artikel 39, stk. 4, EF.

Kommissionen er af den opfattelse, at Den Tjekkiske Republik er forpligtet til at bringe sin lovgivning i overensstemmelse med Domstolens retspraksis, selv om der (ifølge Den Tjekkiske Republiks oplysninger) ikke for tiden er nogen fartøjer, som fører tjekkisk flag.

(1) Domstolens dom af 30.9.2003 i sag C-405/01, Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española mod Administración del Estado, vedrørende spansk lovgivning, som forbeholdt spanske statsborgere stillingen som kaptajn og førstestyrmand på fartøjer, som fører spanske flag, Sml. I, s. 10391.

(2) Domstolens dom af 30.9.2003 i sag C-47/02, Albert Anker, Klaas Ras og Albertus Snoek mod Bundesrepublik Deutschland, vedrørende tysk lovgivning, som forbeholdt tyske statsborgere stillingen som kaptajn på mindre havgående fartøjer, som fører tysk flag (»Kleine Seeschiffahrt«), Sml. I, s. 10447.
1)

Skal artikel 51, stk. 1, litra b), i Rådets forordning nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (1) fortolkes således, at ansøgeren om et EF-varemærke, der på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om registrering ved, at en konkurrent i (i hvert fald) én medlemsstat anvender et tilsvarende eller lignende tegn, som det kan forveksles med, for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art, og ansøgeren søger varemærket registreret for at kunne hindre konkurrenten i yderligere at gøre brug af tegnet, skal anses for at være i ond tro?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 183/7

Sag anlagt den 10. august 2007 — Hervé Raulin mod Den Franske Republik

(Sag C-454/07)

(2008/C 183/12)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Hervé Raulin (ved advokat C. Vaucois)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Ved kendelse af 16. maj 2008 har Domstolen (Femte Afdeling) fastslået, at den ikke har kompetence til at træffe afgørelse i sagen, og har tilpligtet H. Raulin at bære sine egne omkostninger.
3.

Den af Retten anlagte fortolkning, hvorefter det begrebsmæssige indhold af tegnet »MICRO FOCUS« er »lidt fokus«, er ikke i overensstemmelse med de almindelige principper vedrørende spørgsmålet om risiko for forveksling. Begrebet vil kun kunne tillægges denne begrebsmæssige betydning, hvis de tyske grammatiske regler blev anvendt forkert. På grundlag af denne fortolkning af tegnet »MICRO FOCUS« nåede Retten til den urigtige konklusion, at det alene var bestanddelen »Focus« i det sammensatte ord- og figurmærke »MICRO FOCUS« skulle sammenholdes med det ansøgte tegn »FOCUS«. På dette grundlag fandt Retten således med urette, at der forelå en risiko for forveksling. Såfremt Retten havde betragtet ord- og figurmærket »MICRO FOCUS« som helhed, ville den have foretaget en korrekt fortolkning af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94.
b)

Kan den omstændighed, at arbejdsgiveren ved opsigelse af yngre arbejdstagere alene skal respektere det almindelige opsigelsesvarsel, være begrundet i, at der indrømmes arbejdsgivere en erhvervsmæssig interesse i en personalemæssig fleksibilitet — som mindskes ved længere opsigelsesvarsler — og der ikke tilkommer yngre arbejdstagere samme beskyttelse af eksisterende rettigheder og foretagne dispositioner (som ældre arbejdstagere har i form af længere opsigelsesvarsler), f.eks. fordi de under hensyn til deres alder og/eller færre sociale, familiære og private forpligtelser tilskyndes til en højere grad af fleksibilitet og mobilitet i arbejdsmæssig og personlig henseende?
2)

Såfremt første spørgsmål besvares benægtende, hvilket Krajský soud i Ústí nad Labem forventer, anser retten det for nødvendigt at spørge Domstolen, hvorvidt direktivets artikel 13, punkt B, litra b): 1) kræver, 2) udelukker eller 3) overlader det til medlemsstaten at bestemme, at betaling for rengøring af fællesarealer i en udlejningsejendom pålægges merværdiafgift?
1.

a) Skal artikel 3, stk. 1, artikel 6, stk. 2, samt artikel 7, stk. 1, litra d), og stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (1) — i det følgende »direktivet« — fortolkes således, at det også omfatter familiemedlemmer i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivets artikel 2, nr. 2, der er kommet til værtsmedlemsstaten uafhængigt af unionsborgeren (direktivets artikel 2, nr. 3) og først dér er blevet familiemedlem til eller har etableret et familieliv med unionsborgeren? b) Hvis dette er tilfældet, er det da ydermere en betingelse, at familiemedlemmet på det tidspunkt, hvor familieskabet eller familielivet etableres, opholder sig lovligt i værtsmedlemsstaten? Er det i bekræftende fald tilstrækkeligt til, at der foreligger lovligt ophold, at familiemedlemmet alene har opholdsret i kraft af sin status som asylansøger? c) Hvis det følger af svarene på spørgsmål 1, litra a) og b), at der ikke af direktivet kan udledes en opholdsret for et familiemedlem, der »kun« har ret til ophold i sin egenskab af asylansøger, og som er kommet til værtsmedlemsstaten uafhængigt af unionsborgeren og først dér har etableret familieskabet eller familielivet med unionsborgeren, kan der da ikke desto mindre i en situation, der er kendetegnet ved, at familiemedlemmet har opholdt sig i værtsmedlemsstaten i knapt fire år og dér har været gift i et år med en unionsborger — med hvem han har levet sammen i ca. tre og et halvt år, og med hvem han har et 20 måneder gammelt fællesbarn — i lyset af den grundlæggende ret til respekt for familielivet udledes en opholdsret af artikel 18 EF, henholdsvis artikel 39 EF?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 64/22

Sag anlagt den 19. december 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Spanien

(Sag C-562/07)

(2008/C 64/33)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og I. Martinez del Peral Cagigal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Spanien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 39 og 56 samt EØS-aftalens artikel 28 og 40, da det frem til den 31. december 2006 uligeligt har behandlet kapitalgevinster realiseret af personer uden, henholdsvis med bopæl i Spanien.

— Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til den spanske lovgivning, som var i kraft frem til den 31. december 2006, blev kapitalgevinster for ikke-bosiddende personer beskattet med en proportional sats på 35 %, mens kapitalgevinster for bosiddende personer blev beskattet med en progressiv sats, dersom kapitalbesiddelserne forblev deres ejendom for en periode på mindre end et år, og en proportionel sats på 15 %, hvis ejerskabsperioden varede over et år. Som følge heraf var skattebyrden for ikke-bosiddende personer, der solgte deres aktiver efter udløbet af et år efter aktivernes erhvervelse, altid større. I tilfælde af salg af aktiverne inden for et år efter aktivernes erhvervelse var skattebyrden for ikke-bosiddende personer også større, med undtagelse af den situation, hvor den gennemsnitlige sats, som anvendtes på bosiddende skattepligtige personer, oversteg 35 % (hvilket ville indebære en meget stor kapitalgevinst).

Ifølge Kommissionen er der ikke nogen objektiv forskel mellem situationerne for disse to kategorier af skattepligtige personer, således at den større skattebyrde for ikke-bosiddende personer udgør forskelsbehandling, der uberettiget begrænser arbejdskraftens frie bevægelighed og de frie kapitalbevægelser som omhandlet i EF-traktatens artikel 39 og 56 samt EØS-aftalens artikel 28 og 40.
1.

Skal sjette direktivs artikel 21, stk. 1, litra c) (1), fortolkes således, at der ikke opstår momspligt i den medlemsstat, hvor udstederen af en faktura har bopæl eller er hjemmehørende, hvis udstederen anfører moms på fakturaen i relation til virksomhed, som i overensstemmelse med den fælles momsordning skal anses for udført i en anden medlemsstat eller i et tredjeland?
iii.

lovgivningen i den første medlemsstat kort gengivet bestemmer, at: a. i tilfælde af udstedelse af aktier i fysisk form (eller i papirløs form i afviklingssystemet for dematerialiserede aktier i den første medlemsstat) betales der ikke afgift ved udstedelsen af aktierne, men ved hver efterfølgende salg af aktierne, hvilken afgift opkræves med en sats på 0,5 % af vederlaget for overdragelsen, men b. ved overdragelse eller udstedelse af papirløse aktier til en operatør af en clearingtjeneste, skal der opkræves afgift (når aktierne udstedes) med en sats på 1,5 % af udstedelsesprisen eller (når aktier overdrages mod vederlag (med en sats på 1,5 % af vederlagets beløb eller værdi, eller (i andre tilfælde) med en sats på 1,5 % af aktiernes værdi, og der opkræves derefter ingen andre afgifter på salg af aktierne (eller af rettigheder vedrørende aktierne) inden for clearingtjenesten c. operatøren af en clearingtjeneste kan, når den får tilladelse fra vedkommende skattemyndighed, vælge, at der ikke skal opkræves afgift ved overdragelse eller udstedelse af aktierne til dens clearingtjeneste, men at der i stedet opkræves afgift af hvert salg af aktierne inden for clearingtjenesten med en sats på 0,5 % af vederlaget. Vedkommende skattemyndighed kan kræve (og kræver pt.), som betingelse for tilladelsen til et sådant valg, at operatøren af det clearingsystem, der ønsker at foretage et sådant valg, skal indføre og opretholde ordninger (som skattemyndigheden finder tilfredsstillende) til opkrævning af afgiften inden for clearingtjenesten og til overholdelse af bestemmelserne vedrørende afgiften
—

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og American Medical Systems, Inc. tilpligtes at betale omkostningerne både i sagen for Retten og i sagen for Domstolen.
1.

I dom afsagt den 21. april 2005 i sag C-140/03, Kommissionen mod Den Italienske Republik angående begrænsninger for åbning og drift af optikerforretninger i strid med artikel 43 EF og 48 EF, kendte De Europæiske Fællesskabers Domstol følgende for ret: »1) Den Hellenske Republik har tilsidesat artikel 43 EF, idet den har udstedt og opretholdt lov nr. 971/79 om udøvelse af erhvervet som optiker og om forretninger for optiske artikler, der ikke tillader en autoriseret optiker som fysisk person at drive mere end én optikerforretning. 2) Den Hellenske Republik har tilsidesat artikel 43 EF og 48 EF, idet den har udstedt og opretholdt lov nr. 971/79 og lov nr. 2646/98 om en national ordning for socialforsorg og øvrige bestemmelser, hvorefter en juridisk person kun kan oprette en optikerforretning i Grækenland på betingelse af — at tilladelsen til at oprette og drive optikerforretning er udstedt i en autoriseret optikers/fysisk persons navn, at den person, der har tilladelsen til at drive forretning, deltager med mindst 50 % i selskabskapital og i selskabets fortjeneste og tab, og at selskabet har form af et ansvarligt handelsselskab eller et kommanditselskab — at den pågældende optiker højst deltager i et andet selskab, der ejer en optikerforretning, forudsat at tilladelsen til at oprette og drive forretningen er udstedt til en anden autoriseret optiker. 3) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.«
7.a.

Kan den omstændighed, at en medlemsstat stiller finansielle midler til rådighed for visse virksomheder som omhandlet i artikel 86, stk. 2, EF, medføre, at det er nødvendigt at begrænse den territorielle udstrækning af virksomhedernes aktiviteter for at modvirke, at disse finansielle midler skulle udgøre ulovlig statsstøtte, og at virksomhederne ved anvendelse af disse midler i en anden medlemsstat på ikke-markedskonforme betingelser konkurrerer med virksomheder i denne medlemsstat?
1)

Er EU-retten, navnlig artikel 6, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 60/2004 (1), sammenholdt med betragtning 3 til Kommissionens forordning (EF) nr. 832/2005 (2), og artikel 4, stk. 1 og 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1972/2003 (3) til hinder for, at størrelsen af en markedsaktørs overskudslager fastsættes således, at det gennemsnitlige lager pr. 1. maj i de sidste — højest — fire aktivitetsår, som går forud for 1. maj 2004, multipliceret med 1,2 (som overførselslager) automatisk fratrækkes overskudslageret? I bekræftende fald ville det da forholde sig anderledes, såfremt størrelsen af overførselslagret og overskudslagret kunne fastsættes under hensyntagen til en vækst i markedsaktørens produktions-, forarbejdnings- eller salgsmængde, den tid det tager landbrugsprodukter at modne færdig, tidspunktet, hvor lagrene blev opbygget, eller andre forhold, som er uafhængige af markedsaktøren?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 79/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte Suprema di Cassazione (Italien) den 2. januar 2008 — Amministrazione dell'economia e delle Finanze, Agenzia delle Entrate mod Fallimento Olimpiclub Srl

(Sag C-2/08)

(2008/C 79/26)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte Suprema di Cassazione

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Amministrazione dell'economia e delle Finanze, Agenzia delle Entrate

Sagsøgt: Fallimento Olimpiclub Srl

Præjudicielt spørgsmål

»Er fællesskabsretten til hinder for anvendelse af en bestemmelse i national ret, såsom borgerlig lovbogsartikel 2909, hvis formål er at knæsætte princippet om retskraft, når denne anerkender et resultat, som strider med fællesskabsretten, og dermed umuliggør dens anvendelse også på andre områder end statsstøtteområdet (jf. EF-Domstolens dom af 18.7.2002, i sag C-119/05, Lucchini SpA.), herunder navnlig på momsområdet og på området for retsmisbrug iværksat for at opnå uberettigede afgiftsbesparelser, også med hensyn til kriteriet i national ret som fortolket i nærværende rets praksis, hvorefter den eksterne retskraft i afgiftssager, når den endelige afgørelse vedrører et med andre sager fælles grundlæggende forhold, i den henseende udfolder bindende virkning, også selv om det sker vedrørende en anden afgiftsperiode«?
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
4)

1) Skal artikel 2 i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998, nærmere bestemt artikel 2, stk. 1, 2 og 3, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national bestemmelse, som artikel 66, [stk.] 1, i lov af 13. februar 1998 vedrørende beskæftigelsesforanstaltninger, for så vidt som den bestemmer, at en arbejdsgiver, der søger at opfylde de forpligtelser, han er pålagt i forbindelse med kollektive afskedigelser, alene er forpligtet til at føre bevis for, at han har opfyldt følgende betingelser: 1) arbejdsgiveren skal for samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, for tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, for arbejdstagerne have fremlagt en skriftlig rapport, hvori han oplyser om, at han agter at foretage kollektive afskedigelser 2) arbejdsgiveren skal kunne fremlægge bevis for, at han i forbindelse med planen om at foretage kollektive afskedigelser har holdt møde med samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, med tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, med arbejdstagerne 3) arbejdsgiveren skal have givet medarbejderrepræsentanterne i samarbejdsudvalget, eller hvis et sådant ikke er oprettet, medlemmerne af tillidsmandsgruppen, eller hvis en sådan ikke er oprettet, arbejdstagerne mulighed for at stille spørgsmål om de påtænkte kollektive afskedigelser og fremføre argumenter eller fremsætte modforslag i denne henseende 4) arbejdsgiveren skal have taget stilling til de spørgsmål, argumenter og modforslag, der er omhandlet i punkt 3), og have besvaret dem? 2) Skal samme bestemmelse forstås således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel 67, stk. 2, i lov af 13. februar 1998 vedrørende beskæftigelsesforanstaltninger, for så vidt som denne bestemmelse fastsætter, at den afskedigede arbejdstager kun kan bestride, at informations- og høringsproceduren er overholdt, med den begrundelse, at arbejdsgiveren ikke har opfyldt betingelserne i artikel 66, [stk.] 1, andet afsnit, som omhandlet i spørgsmål 1 ovenfor?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 79/20

Appel iværksat den 24. januar 2008 af Giuseppe Gargani til prøvelse af kendelse afsagt den 21. november 2007 af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) i sag T-94/06, Giuseppe Gargani mod Europa-Parlamentet

(Sag C-25/08 P)

(2008/C 79/35)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Giuseppe Gargani (ved Rechtsanwalt W. Rothley)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den af Retten (Tredje Afdeling) den 21. november 2007 afsagte kendelse annulleres i det hele.

— Sagen hjemvises til Retten i Første Instans til fornyet afgørelse.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har nægtet appellanten dennes ret til forsvar, idet den ikke har vurderet appellantens anbringender, men har udskiftet parterne og dermed afvist at realitetsbehandle søgsmålet.

Søgsmålet, som er anlagt af formanden for Europa-Parlamentets Retsudvalg og ikke — som angivet i den appellerede kendelse — af en »enkeltperson«, retter sig nemlig udtrykkeligt mod Europa-Parlamentets formand og ikke mod selve Europa-Parlamentet eller mod en »fysisk person«. Retten anser appellanten for at være en tilfældig italiensk sagsøger, der har nedlagt påstand om, at Europa-Parlamentet har handlet ulovligt, og anser Europa-Parlamentets daværende formand for at være en tilfældig spansk sagsøgt, som må bære ansvaret for Europa-Parlamentets formands ulovlige handling.

Ifølge appellanten har Retten ikke efterprøvet, om domstolsordningen indeholder retsmidler, hvorved formanden for et udvalg kan nedlægge påstand om, at Europa-Parlamentets formand har handlet ulovligt, når denne overskrider sin ved forretningsordnen tildelte kompetence og dermed samlet set tilsidesætter en udvalgsformands eller Parlamentets ret til medvirken.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 79/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal d'instance de Bordeaux (Frankrig) den 21. januar 2008 — Foselev Sud-Ouest SARL mod Administration des douanes et des droits indirects

(Sag C-18/08)

(2008/C 79/32)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d'instance de Bordeaux

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Foselev Sud-Ouest SARL

Sagsøgt: Administration des douanes et des droits indirects

Præjudicielt spørgsmål

Artikel 6, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/62/EF af 17. juni 1999 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (1) giver mulighed for, at en medlemsstat kan undtage visse kategorier af køretøjer. Har den tilladelse, som Kommissionen gav Frankrig i beslutning af 20. juni 2005 (2), til at undtage visse kategorier af køretøjer, inden for disse rammer direkte virkning i forhold til privatpersoner eller forudsætter den — da der er tale om en beslutning om tilladelse, der er rettet til Frankrig — at der træffes nationale gennemførelsesforanstaltninger?

(1) EFT L 187, s. 42.

(2) Kommissionens afgørelse af 20.6.2005 vedrørende en anmodning fra Frankrig om at fritage visse kategorier af køretøjer fra afgifter i henhold til artikel 6, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/62/EF af 17.6.1999 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (EFT L 158, s. 23).
1.

Er artikel 8, stk. 4, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort (1) til hinder for anvendelsen af en bestemmelse i national ret, hvorefter muligheden for at opnå anerkendelse af et kørekort, der er udstedt i en anden medlemsstat, i tilfælde af en forudgående inddragelse af førerretten i indlandet er betinget af, at det godtgøres, at de omstændigheder, der oprindeligt førte til, at førerretten blev inddraget, ikke længere foreligger, når — anerkendelsen af dette kørekort ikke er påkrævet af hensyn til virkeliggørelsen af unionsborgernes grundlæggende ret til fri bevægelighed — kørekortet er udstedt i den anden medlemsstat under åbenlys tilsidesættelse af direktivets bestemmelser (bopælskravet) — den udstedende medlemsstat ved udstedelsen af kørekortet selv må have været klar over denne åbenlyse tilsidesættelse af direktivets bestemmelser — den udstedende medlemsstat så vidt bopælsmedlemsstaten bekendt generelt nægter at annullere kørekort, som er i strid med fællesskabsretten — den pågældende har erhvervet kørekortet i den anden medlemsstat ved retsmisbrug med henblik på omgåelse af de regler, som — egentlig i henhold til direktivet — gælder for generhvervelse af førerretten i bopælsmedlemsstaten, og dette retsmisbrug må have været den udstedende medlemsstat bekendt, og — den lægeundersøgelse af den pågældendes egnethed til at til at føre motorkøretøj, som er blevet gennemført i den udstedende medlemsstat med kendskab til begrundelsen for den oprindelige inddragelse af førerretten, åbenlyst ikke har opfyldt de krav, som må stilles til denne henset til begrundelsen for den tidligere inddragelse af førerretten, således at den pågældendes fortsatte kørsel i trafikken udgør en betydelig fare for andre trafikanters liv og fysiske integritet? Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende:
1.

Er artikel 40, stk. 3, litra b), i forordning nr. 1408/71 (1) og artikel 93 i lovbekendtgørelse af 14. juli 1994 om syge- og invalideforsikring i strid med EF-traktatens artikel 18, for så vidt som disse bestemmelser i et tilfælde, hvor en arbejdstager, som bor og arbejder i et A-type land (Belgien), tager bopæl i et B-type land (Storhertugdømmet Luxembourg), ikke tillader, at der under det første års uarbejdsdygtighed tildeles ydelser, som fastsættes under hensyn til arbejds- og bidragsperiodens længde i A-type landet (Belgien)?