Når der imidlertid er tvivl om den kvalificering af den sociale ydelse, som den kompetente nationale myndighed har foretaget i erklæringen i henhold til artikel 9 i forordning nr. 883/2004, påhviler det den medlemsstat, der har afgivet denne erklæring, at genoverveje, om den er begrundet, og i givet fald at ændre den (jf. analogt dom af 3.3.2016, Kommissionen mod Malta, C-12/14 , EU:C:2016:135 , præmis 39 ).

Under alle omstændigheder skal en national lovgivning for at kunne anses for at være omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004 vedrøre en af de risici, der udtrykkeligt er opregnet i den nævnte forordnings artikel 3, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 27.3.1985, Scrivner og Cole, 122/84 , EU:C:1985:145 , præmis 19 , og af 11.7.1996, Otte, C-25/95 , EU:C:1996:295 , præmis 22 ).

Domstolen har nemlig gentagne gange fastslået, at sondringen mellem ydelser, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004, og ydelser, der er omfattet af denne forordning, hovedsagelig er baseret på de enkelte elementer i den pågældende ydelse, navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tilkendes, og ikke på, om en ydelse betegnes som en social sikringsydelse i den nationale lovgivning (dom af 27.3.1985, Scrivner og Cole, 122/84 , EU:C:1985:145 , præmis 18 , af 11.7.1996, Otte, C-25/95 , EU:C:1996:295 , præmis 21 , og af 5.3.1998, Molenaar, C-160/96 , EU:C:1998:84 , præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).

Den klassificering af en social ydelse under en af de sociale sikringsgrene, der er opregnet i artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som den kompetente nationale myndighed har foretaget i den erklæring, som medlemsstaten har afgivet i henhold til den nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, har ikke endelig karakter. Den pågældende nationale ret kan selvstændigt foretage kvalificeringen af en social ydelse på grundlag af de elementer, der udgør den omhandlede sociale ydelse, i givet fald ved forelæggelse af et præjudicielt spørgsmål for Domstolen.

En ydelse som den, der er omhandlet i hovedsagen, skal anses for at være en »ydelse ved alderdom« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004.

Domstolen har fastslået, at der, når der skal sondres mellem de forskellige kategorier af sociale sikringsydelser, skal tages hensyn til den risiko, som hver enkelt ydelse dækker (dom af 18.7.2006, De Cuyper, C-406/04, EU:C:2006:491, præmis 27, og af 19.9.2013, Hliddal og Bornand, C-216/12 og C-217/12, EU:C:2013:568, præmis 52).

De ydelser ved alderdom, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004, er således i det væsentlige kendetegnet ved, at de skal sikre et udkomme for personer, der ophører med at arbejde, når de når en vis alder, og som herefter ikke længere er forpligtet til at stå til rådighed for arbejdsmarkedet (dom af 5.7.1983, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, præmis 14).

Selv om efterløn har visse lighedspunkter med ydelser ved alderdom for så vidt angår genstand og formål – nemlig bl.a. at sikre et udkomme for personer, der har nået en vis alder – adskiller den sig fra ydelser ved alderdom, bl.a. for så vidt som den forfølger et beskæftigelsespolitisk formål, idet den bidrager til at frigøre arbejdspladser besat med arbejdstagere, der nærmer sig pensionsalderen, til fordel for yngre arbejdsløse, hvilket formål er blevet aktuelt i forbindelse med den økonomiske krise, som Europa er blevet ramt af (jf. i denne retning dom af 5.7.1983, Valentini, 171/82, EU:C:1983:189, præmis 16 og 17). Tildelingen af en sådan ydelse bidrager ligeledes i tilfælde af nedlæggelse af en virksomheds økonomiske aktivitet til at formindske antallet af afskedigede arbejdstagere, der er omfattet af arbejdsløshedsforsikringsordningen (jf. analogt dom af 11.7.1996, Otte, C-25/95, EU:C:1996:295, præmis 31).

Det følger heraf, at efterløn i højere grad er knyttet til den økonomiske krise, omstrukturering, afskedigelser og rationalisering.

Selv om en modtager af overgangspension a priori, ligesom den arbejdstager, der modtager efterløn som omhandlet i artikel 1, litra x), i forordning nr. 883/2004, har afsluttet eller udsat sin erhvervsmæssige beskæftigelse indtil den alder, hvor denne kan modtage alderspension, forholder det sig ikke desto mindre således, at overgangspensionen hverken er knyttet til arbejdsmarkedssituationen inden for rammerne af en økonomisk krise eller til virksomhedens økonomiske kapacitet i forbindelse med en omstrukturering, men alene arbejdets art, der har en særlig karakter eller udføres under særlige vilkår.

Da den omhandlede nationale lovgivning derudover udtrykkeligt henviser til arbejdstagernes aldringsproces og ikke angiver noget formål om frigørelse af arbejdspladser til fordel for yngre personer, synes den i hovedsagen omhandlede ydelse i højere grad at stå i forbindelse med ydelser ved alderdom.

(jf. præmis 44-47, 52, 53 og 58 samt domskonkl. 2)