I forbindelse med proceduren indført ved artikel 234 EF tilkommer det udelukkende den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse.

I forbindelse med proceduren indført ved artikel 234 EF kan Domstolen kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

Artikel 18, stk. 1, EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter sidstnævnte nægter at udbetale bestemte ydelser, som tildeles efterlevende ægtefæller til krigsofre, alene med den begrundelse, at de har bopæl på bestemte medlemsstaters område.

Såvel ønsket om at sørge for, at ydelsen er tilpasset modtagere med bopæl uden for den berørte stat, idet der tages hensyn til de aktuelle forskelle mellem leveomkostningerne, indkomsten og det beløb, der i gennemsnit udbetales som sociale ydelser, i henholdsvis denne medlemsstat og den medlemsstat, den berettigede har bopæl i, som nødvendigheden af at sikre en passende kontrol med de berettigedes arbejdsmæssige og sociale situation, bl.a. deres indkomst, udgør givetvis objektive, almene hensyn, der kan begrunde, at betingelserne eller de nærmere regler for nævnte udbetalinger kan påvirke den frie bevægelighed.

En sådan bopælsbetingelse kan imidlertid ikke anses for proportional i forhold til de tilstræbte formål, for så vidt som den udtrykkeligt begrænser anvendelsen af suspendering af nævnte ydelser til at gælde berettigede med bopæl eller sædvanligt opholdssted på visse medlemsstaters område, uden at tage hensyn til, at der er stater, som ikke er nævnt i de nationale regler, hvor leveomkostningerne er lavere end i visse af de i bestemmelsen omhandlede medlemsstater. Tilsvarende bør nødvendigheden af at sikre en passende kontrol med de berettigedes arbejdsmæssige og sociale situation gøre sig gældende i samme grad i alle medlemsstater, uanset om de er anført i de nationale regler eller ej.

For så vidt som en sådan lovgivning kun suspenderer udbetalingen af deri fastsatte ydelser, kan det desuden ikke med føje gøres gældende, at lovgivningen er egnet til at tilpasse ydelserne under hensyntagen til de aktuelle forskelle, der er mellem den berørte stat og den berettigedes bopælsstat for så vidt angår leveomkostningerne, indkomsten og det beløb, der i gennemsnit udbetales som sociale ydelser.

Endelig bemærkes, at selv om det antages, at kontrol med de berettigedes arbejdsmæssige og sociale situation må anses for nødvendig med hensyn til ydelser, der bevilliges afhængigt af indkomst, forholder det sig ikke desto mindre således, at suspension af ydelserne udgør en foranstaltning, der går videre, end hvad der er nødvendigt for at iværksætte en sådan kontrol.

(jf. præmis 38, 39, 41-44 og 46-48 samt domskonkl.)