ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
74.

På baggrund af alle disse overvejelser foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af den forelæggende ret, således, at direktiv 1999/70 og rammeaftalen samt den effektive virkning heraf ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der i tilfælde af en offentlig arbejdsgivers misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter udelukker en ændring af ansættelsesforhold i den offentlige sektor, skønt dette er anerkendt i den private sektor som sanktionsforanstaltning, og derimod fastsætter: – tilkendelse af en fast godtgørelse på mellem 2,5 og 12 månedslønninger på grundlag af den seneste månedsløn til den offentligt ansatte, som er blevet udsat for en ulovlig gentagen brug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, forudsat at denne godtgørelse udgør en tilstrækkeligt afskrækkende foranstaltning, hvilket bl.a. kan sikres ved at fastsætte grænserne herfor i forhold til, hvor længe misbruget af de tidsbegrænsede ansættelseskontrakter har varet, eller ved den samlede virkning af enhver anden sanktionsforanstaltning, der er fastsat i national ret – muligheden for, at arbejdstageren kan opnå erstatning for den reelt lidte skade, når retten til denne erstatning er betinget af arbejdstagerens forpligtelse til at føre bevis for, at den pågældende er gået glip af muligheder for fast ansættelse, eller ville være blevet udvalgt, hvis myndigheden havde afholdt en almindelig udvælgelsesprøve. Med forbehold for disse præciserende bemærkninger tyder ingen af oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen på, at effektivitetsprincippet og ækvivalensprincippet i det foreliggende tilfælde ikke er blevet overholdt i den nationale lovgivning. Det tilkommer dog den nationale ret at foretage den endelige prøvelse i denne henseende.
69.

I X Holding-dommen bemærkede Domstolen, at »[f]orholdene for et hjemmehørende moderselskab, der ønsker at udgøre en skattemæssig enhed med sit hjemmehørende datterselskab, og forholdene for et hjemmehørende moderselskab, der ønsker at udgøre en skattemæssig enhed med sit ikke-hjemmehørende datterselskab, er […] med hensyn til formålet med en beskatningsordning som den i hovedsagen omhandlede objektivt sammenlignelige, idet de begge søger at opnå fordelene ved denne ordning, som navnlig er, at de kan konsolidere overskud og underskud hos moderselskabet for de selskaber, der indgår i den skattemæssige enhed, samt at transaktioner foretaget inden for koncernen bevarer en skattemæssig neutral karakter« ( 25 ).
87.

Med henblik på testen i disse tilfælde skal kundernes synspunkt tages i betragtning, dvs. om de fortsat ville forvente, at aktiviteten blev genoptaget. Hvis uregelmæssighederne når et omfang, som vil ødelægge kundernes tillid til, at tjenesteydelsen fortsat vil blive udbudt, skal en sådan pause anses for at være for lang. Det er i denne henseende relevant, at skolen præsenterede sig selv som »den kommunale musikskole« og ikke som »Músicos’ musikskole« eller »In-pulsos musikskole«. Músicos’ afslag på at fortsætte undervisningen ville således være noget, der i en vis forstand foregik bag scenen. I sidste ende tilkommer det den nationale ret, der prøver de faktiske omstændigheder, at vurdere, om den tidsmæssige inaktivitet inden sommerferien skal anses for en for lang afbrydelse. Hvis eleverne og deres forældre i deres egenskab af den relevante kundekreds i Ayuntamiento opfattede afbrydelsen som blot en reorganiseringsperiode, er det ikke til hinder for en overførsel. Kommunalbestyrelsen var faktisk i hyppige drøftelser med Músicos i dette tidsrum og organiserede derefter udbuddet for at finde en anden udbyder, således at kommunalbestyrelsens tilstedeværelse i baggrunden kan have hjulpet med at give det indtryk, at skolen var en igangværende virksomhed.
57.

I modsætning til Kommissionen mener jeg heller ikke, at brugerne derved uretmæssigt pålægges en uacceptabel risiko med hensyn til, at indberetningen når rettidigt frem. I betragtning af den betydning, som det nationale registers aktualitet har for beskyttelsen af folkesundheden og for gennemsigtighed og stabilitet på markedet for oksekød, er det ikke urimeligt at kræve, at brugerne afsender de indberetningspligtige oplysninger med post eller på anden måde så rettidigt, at de når frem til myndigheden inden for fristen. Det er muligt at foretage indberetningen fra det tidspunkt, hvor dyrene flyttes. Såfremt brugeren venter så længe med at afsende indberetningen pr. post, at det er usikkert, om den når frem til tiden, må han i det mindste kunne pålægges at fremsende oplysningerne til myndigheden elektronisk. I § 6, stk. 5, i den østrigske bekendtgørelse om registrering af kvæg henvises der udtrykkeligt til denne mulighed. Hertil kommer, at der tages højde for usædvanlige omstændigheder, som fører til manglende overholdelse af fristen, i forbindelse med retsvirkningerne ( 23 ). Af ovenstående grunde er det heller ikke min opfattelse, at princippet om forbud mod forskelsbehandling kræver, at afsendelsen af indberetningen lægges til grund ( 24 ).
Retten erindrede i dommen om, at Tsujimoto havde gjort gældende, at appelkammeret havde tilsidesat artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, da det havde undladt at tage hensyn til det argument, at han blot forsøgte at registrere sit fornavn som et varemærke ( 12 ). Retten udtalte følgende:

»Det bemærkes, at appelkammeret besvarede ansøgerens argument ved at anføre, at »der ikke er blevet godtgjort en rimelig grund« (den anfægtede afgørelse, punkt 50). Det er ganske vist et lakonisk svar, men det er tilstrækkeligt. Forordning nr. 207/2009 giver ingen ubetinget ret til at registrere et navn som et EF-varemærke (jf. i denne retning dom af 25.5.2011, Prinz von Hannover mod KHIM (Gengivelse af et våbenskjold), T-397/09, EU:T:2011:246, præmis 29) endsige at registrere et fornavn som et varemærke. Det forhold, at ansøgerens fornavn er Kenzo, er derfor ikke tilstrækkeligt til at udgøre rimelig grund til brugen af det ansøgte varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 […].

Det følger heraf, at det andet anbringendes fjerde led skal forkastes« ( 13 ).
Som svar på Xinyis bemærkninger opretholdt Kommissionen herefter i en skrivelse af 13. september 2013 afvisningen af selskabets anmodning om markedsøkonomisk behandling, idet den fastslog følgende:

»En ordning for beskatning af indtægt, som vedrører [en gunstig behandling af] visse selskaber eller visse økonomiske sektorer, som af regeringen anses for at være af strategisk betydning, indebærer, at denne skatteordning ikke udspringer af en markedsøkonomi, men stadig er stærkt påvirket af en statslig planlægning og følgelig kan henhøre under det tredje kriterium [i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led]. Anvendelsen af en præferentiel skattesatsordning ændrer størrelsen af det overskud før skat, som selskabet skal generere for at kunne være attraktivt for investorerne […]

I denne forbindelse bemærkes, at det var muligt at anvende den nedsatte skattesats (14,01%) på [Xinyi], eftersom [selskabet] kunne kumulere skatteordningen for højteknologiske virksomheder med en anden ordning, nemlig programmet »2 Free, 3 Half«. Den kombinerede virkning gav således en klart lavere skattesats i forhold til den normale skattesats (25%), som bl.a. kunne forfølge målet om at tiltrække kapital til nedsatte satser og således påvirke selskabets samlede økonomiske og finansielle situation.«
Direktivets artikel 263 har følgende ordlyd:

»1. En oversigt udarbejdes for hver kalendermåned inden for en frist, der ikke overstiger en måned, og efter procedurer, der fastlægges af medlemsstaterne.

1a. Dog kan medlemsstaterne på betingelser, som de selv kan fastsætte, give afgiftspligtige personer tilladelse til at vælge at indgive oversigten for hvert kalenderkvartal inden for en frist, der ikke overstiger en måned fra kvartalets udgang, når det samlede kvartalsbeløb uden moms for de leveringer af varer, der er omhandlet i artikel 264, stk. 1, litra d), og artikel 265, stk. 1, litra c), hverken for det pågældende kvartal eller for nogen af de fire foregående kvartaler overstiger et beløb på 50000 EUR eller et tilsvarende beløb i national valuta.

Den i første afsnit omhandlede valgmulighed ophører med at gælde fra udgangen af den måned, i hvilken det samlede beløb uden moms for de leveringer af varer, der er omhandlet i artikel 264, stk. 1, litra d), og artikel 265, stk. 1, litra c), for det i gangværende kvartal overstiger et beløb på 50000 EUR eller et tilsvarende beløb i national valuta. I så fald udarbejdes der en oversigt for den eller de måneder, der er gået siden kvartalets begyndelse, inden for en frist, der ikke overstiger en måned.

1b. Indtil den 31. december 2011 kan medlemsstaterne fastsætte beløbet i stk. 1a til 100000 EUR eller et tilsvarende beløb i national valuta.

[…]

2. Medlemsstaterne skal tillade og kan kræve, at den i stk. 1 omhandlede oversigt indgives ved elektronisk filoverførsel på betingelser, som de selv fastsætter.«
30.

I sagen VB Pénzügyi Lízing ønskede den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om den har en forpligtelse til ex officio at indlede en undersøgelse med henblik på at fastslå de retlige og faktiske omstændigheder, som er nødvendige for at kunne foretage en vurdering af den eventuelle urimelige karakter af en værnetingsklausul, selv om dette efter national ret kun er muligt, såfremt en af parterne anmoder derom ( 19 ). Domstolen fastslog, at for at sikre effektiviteten af forbrugerbeskyttelsen skal den nationale retsinstans i alle tilfælde og uanset bestemmelserne i national ret afgøre, om det omstridte vilkår har været genstand for en individuel forhandling mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren eller ej, for dermed at fastslå, om det er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 93/13 ( 20 ).
35.

Republikken Polen har i det væsentlige gjort gældende, at vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, som fastsætter indførelsen af markedsstabilitetsreserven under en af direktiv 2003/87 fastsat handelsperiode, har udgjort et indgreb i ETS’ forudsigelighed. Virksomhedernes berettigede forventning er derfor blevet tilsidesat som følge af den drastiske indskrænkning af kvotemængden, der skete under en handelsperiode. Sagsøgeren har – efter at have henvist til Domstolens faste praksis vedrørende retssikkerhed og beskyttelse af den berettigede forventning – anført, at overførelsen frem til 2019 af overskuddet af kvoter i markedsstabilitetsreserven berører de erhvervsdrivendes økonomiske virksomhed, at den udgør en uventet ændring af betingelserne for udøvelse af den nævnte virksomhed under en handelsperiode, og at den derfor er i strid med de to ovenfor nævnte principper. Sagsøgeren har erkendt, at de nævnte principper ikke er absolutte, og at de kan indskrænkes, men er af den opfattelse, at betingelserne for at indskrænke disse principper ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde. De erhvervsdrivendes berettigede forventning er desuden støttet på forordning nr. 176/2014. Mens det i det forslag fra Kommissionen af 2014, der vedrørte oprettelse af en markedsstabilitetsreserve, var fastsat, at markedsstabilitetsreserven skulle begynde at fungere i 2021, fremgik det af forordning nr. 176/2014, som blev vedtaget måneden efter, at den kvotemængde, der oprindeligt var blevet reduceret for perioden 2014-2016, skulle forhøjes i 2019-2020 ( 35 ). En forudseende og påpasselig erhvervsdrivende kunne således ikke have forudset vedtagelsen af en afgørelse, der ville forhindre frigivelsen af 900 mio. kvoter under en periode, hvor det i forordning nr. 176/2014 netop var blevet fastsat, at kvotemængden skulle forhøjes. Ikrafttrædelsen af markedsstabilitetsreserven allerede i 2019 vil endelig indebære en omkostningsstigning, og dermed en stigning af den finansielle byrde. I en sådan sammenhæng er Domstolen særlig opmærksom på, at retssikkerhedsprincippet og princippet om den berettigede forventning iagttages. Sagsøgeren har i sin replik gjort gældende, at den ved direktiv 2003/87 foretagne fastsættelse af handelsperioder ikke alene tilsigter at have en administrativ indvirkning, men især gør det muligt for virksomhederne nøjagtigt at definere deres strategi i forhold til mængden af tilgængelige kvoter under den pågældende periode. Sluttelig har Republikken Polen tilføjet, at der ved den anfægtede afgørelse ikke er blevet foretaget nogen ændring af artikel 10, stk. 2, femte afsnit, i forordning nr. 1031/2010, som ændret ved forordning nr. 176/2014 (herefter »forordning nr. 1031/2010«), således at EU-retten nu både fastsætter en overførsel af kvoter i markedsstabilitetsreserven fra 2019 – i henhold til ordlyden af den anfægtede afgørelse – og en auktionering af de i 2019-2020 indefryste kvoter – i henhold til ordlyden af forordning nr. 1031/2010. Foruden at en sådan selvmodsigelse afslører EU-lovgivers reelle hensigt om at fastsætte datoen for markedsstabilitetsreservens igangsætning til 2021, udgør den et indgreb i retssikkerhedsprincippet.
87.

Hvis virksomheder under normale omstændigheder ikke kan påberåbe sig statsstøttereglerne for at undgå at betale afgifter, er det relevante scenario her den situation, hvor de tre afgifter, som udgør en integrerende del af den omhandlede støtteordning, er det direkte grundlag for denne ordnings finansiering. I dette lys gør den fordrejning af konkurrencen, som statsstøttereglerne har til formål at forhindre, sig gældende, ikke kun, når støtten ydes til støttemodtagerne under den omhandlede støtteordning, men allerede, når de tre afgifter opkræves af de afgiftspligtige virksomheder, hvis de opkrævede afgifter ikke forbliver i statskassen ( 46 ). Det forhold, at støttemodtagerne ikke konkurrerer med sagsøgerne, har ingen betydning i denne henseende ( 47 ). Det eneste forhold, der skal tages i betragtning, er, at skatteyderen er pålagt en afgift, som er en integrerende del af en foranstaltning, der er gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF ( 48 ).
75.

Retten udtalte, at en rationel økonomisk aktør ville have taget hensyn til sin eksponering som følge af et kapitalindskud og garantier til et selskab, som efterfølgende kom i økonomiske vanskeligheder, og at den pågældende ville have planlagt at vedtage foranstaltninger for at undgå, at risikoen bliver en realitet (den appellerede doms præmis 63). Ifølge Retten kan det være rationelt for en økonomisk aktør med kapitalandele i et selskab, som aktøren også har ydet en garanti, at vedtage foranstaltninger, som indebærer visse omkostninger, når disse foranstaltninger muliggør en betydelig reducering, eller endog eliminering, af risikoen for, at investoren mister sin kapital, og garantien udløses (den appellerede doms præmis 65), og at det derfor kan være økonomisk rationelt for Kongeriget Danmark at acceptere foranstaltningerne fra 2012, såsom en overdragelse af værdiforringede aktiver, forudsat at de er forbundet med begrænsede omkostninger og risici, og at det i mangel heraf er meget sandsynligt, at denne medlemsstat vil lide tab, der er højere end de nævnte omkostninger (den appellerede doms præmis 66).
100.

Efter i denne doms præmis 79-82 at have henvist til den rolle, som Kommissionen spiller i lovgivningsprocessen, bemærkede Retten, at Kommissionen skal have mulighed for at handle i fuldkommen uafhængighed og til gavn for de almene interesser, når den forbereder og udarbejder politikforslag ( 46 ). Efter at have forklaret konsekvensanalysernes funktion og efter at have konstateret, at sådanne analyser udgør en del af et formål om gennemsigtighed og åbenhed i Kommissionens beslutningsproces i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af politikforslag og i et formål om interessenternes deltagelse i nævnte proces ( 47 ), fastslog Retten, at når først interessenterne er hørt, og oplysningerne er indhentet, skal Kommissionen have plads til at kunne foretage overvejelser med henblik på i fuldkommen uafhængighed og uden ydre pres eller i det hele taget indblanding fra tredjepart at vedtage forslag til politiske initiativer ( 48 ). Retten fastslog nærmere bestemt i denne doms præmis 95, at »[d]et er […] vigtigt at beskytte [Kommissionens] initiativret [på lovgivningsområdet] mod enhver form for offentlige eller private interesser, der har til formål uden for de foretagne høringer at tvinge Kommissionen til at vedtage et politisk initiativ, til at ændre initiativet eller ligefrem at genfremsætte det, og således forlænge, eller sågar komplicere, drøftelsen i denne institution«.
53.

En sådan fordel kan igen tilskynde virksomheder til at bryde loven ved ikke at anmelde påbegyndelsen af virksomhed, således at skatteunddragelse bliver mere sandsynlig. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at påpege, at medlemsstaterne i henhold til momsdirektivets artikel 273 »kan fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af momsen og for at undgå svig, forudsat at der sker ligebehandling af indenlandske transaktioner og transaktioner mellem medlemsstaterne foretaget af afgiftspligtige personer […]«.
70.

Slovakiet har imidlertid især fremhævet, at det i henhold til VVM-direktivet ( 24 ) var nødvendigt at gennemføre en miljøkonsekvensvurdering. For så vidt må det medgives, at afgørelsen om at nedlukke et deponeringsanlæg faktisk kræver en sådan undersøgelse, såfremt nedlukningen vedrører ændring – som følge af arbejde eller indgreb til ændring af den materielle tilstand – af deponeringsanlægget og kan have væsentlige (negative) ( 25 ) konsekvenser for miljøet ( 26 ).
63.

I den appellerede doms præmis 43 forkastede Retten BSGE og appelkammerets argumenter om, at tegnet »NEUSCHWANSTEIN« var en reklame eller et slogan. Retten fastslog derimod, at det tillod de relevante kundekredse såvel at få præciseret den handelsmæssige oprindelse for de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af det anfægtede varemærke, som at vække deres erindring om et besøg på slottet. Denne dobbeltfunktion er således den nødvendige følge af, at ejeren af et museumslignende sted har valgt at registrere dets navn som EU-varemærke, hvilket på ingen måde er udelukket. I denne forbindelse tiltrådte Retten, at tegnet »NEUSCHWANSTEIN« havde fornødent særpræg, da det tillader de relevante kundekredse at forbinde de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af det anfægtede varemærke, med Fristaten Bayern.
62.

Såfremt man ville forbyde medlemsstaterne at udforme deres arbejdslovgivning differentieret ud fra de nævnte forskelle og interesseforhold, ville sondringen mellem tidsbegrænsede og tidsubegrænsede ansættelseskontrakter blive undermineret. Som Kommissionen dog korrekt har fremhævet, er denne sondring i overensstemmelse med EU-lovgivers og de europæiske arbejdsmarkedsparters værdier, hvorefter tidsbegrænset ansættelse ikke i sig selv skal være ilde set eller endog anses for ulovlig. Tværtimod hviler rammeaftalen også på den tanke, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter »i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter [er] en beskæftigelsesform, der passer både arbejdsgivere og arbejdstagere« ( 47 ). Den skal også forstås som et bidrag til at opnå »en bedre balance mellem fleksible arbejdstider og sikkerhed i ansættelsen« ( 48 ).
65.

Alligevel er det dog ikke alle former for forskelsbehandling mellem personer med tidsbegrænset ansættelse og sammenlignelige fastansatte, der kan begrundes med en generel henvisning til de særlige forhold ved ansættelse i den offentlige sektor ( 53 ), men kun de former, der helt konkret er afgørende for nævnte særlige forhold ( 54 ). Med forbehold af den forelæggende rets nærmere efterprøvelse er der i den foreliggende sag intet, der tyder på, at det med henblik på at gennemføre principper inden for bestemmelserne om offentligt ansatte kan være nødvendigt at udforme den lovbestemte ordning vedrørende godtgørelse for udløbet af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt inden for det offentlige mindre gunstigt end ordningen i forbindelse med arbejdsgiverens opsigelse af en objektiv grund.
78.

Som Domstolen fastslog i dommen i sagen Nigl m.fl., »[er] retssikkerhedsprincippet […] ikke til hinder for, at skattemyndighederne [inden for de gældende frister] foretager en efteropkrævning af moms med hensyn til den fratrukne afgift eller allerede leverede ydelser, som skulle have været pålagt denne afgift«. Domstolen fastslog endvidere, at dette tilsvarende gælder, »når en ordning, som en momspligtig er omfattet af, drages i tvivl af skattemyndighederne, herunder for en periode forud for den dato, hvor en sådan vurdering foretages, dog med det forbehold, at den nævnte vurdering sker inden for forældelsesfristen for myndighedernes handlemuligheder, og at virkningerne heraf ikke tillægges tilbagevirkende kraft fra et tidspunkt forud for det tidspunkt, hvor de retlige eller faktiske omstændigheder, som ligger til grund herfor, har fundet sted« ( 26 ).
47.

Derfor skal indsamling og udveksling af disse oplysninger ske i hemmelighed, for så vidt som oplysningerne er nødvendige og direkte forbundet med tilsynsvirksomheden. Tilsynsmyndighederne har således for at kunne løse deres opgave tilfredsstillende brug for at have fuldstændige, sandfærdige og troværdige oplysninger til deres rådighed. For at tilsynsvirksomheden kan udøves effektivt, er det nødvendigt, at de tilsynsbelagte virksomheder er fuldstændigt gennemsigtige for de kompetente myndigheder. Dette fører til en fortrolig behandling af oplysninger vedrørende disse virksomheder for ikke at fratage bestemmelserne om tavshedspligten deres effektive virkning. Disse grunde kan derfor begrunde et legitimt indgreb i den grundlæggende ret til aktindsigt i dokumenter ( 35 ), som tilsynsmyndigheden er i besiddelse af med henblik på at sikre et stabilt system for tilsyn med finansmarkederne, der fungerer efter hensigten. I denne forstand skal disse myndigheders kendetegn, funktioner og rolle have en betydning for, i hvilket omfang der er adgang til deres dokumenter og oplysninger.
68.

Dette er grunden til, at Bruxelles IIa-forordningens artikel 12, stk. 3 – i modsætning til Bruxelles IIa-forordningens artikel 15 ( 28 ) – ikke indeholder et krav om en komparativ bedømmelse af, om retterne i domsmedlemsstaten er bedre egnet til at behandle sagen end retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted. De tilknytningsfaktorer, der er fastsat i Bruxelles IIa-forordningens artikel 15, er mere fleksible og mindre standardiserede, således at rækkevidden af en vurdering af barnets bedste vil være større end det er tilfældet her i sammenhæng med Bruxelles IIa-forordningens artikel 12, stk. 3. Med sin klare ordlyd anser Bruxelles IIa-forordningens artikel 15 sig selv for »en undtagelse« og opstiller et krav om, at retten skal tage skridt mod at overføre kompetencen fra en ret til en anden, hvilket ikke er tilfældet for Bruxelles IIa-forordningens artikel 12, stk. 3, hvor kompetencen foreligger ex lege, uden at det er nødvendigt med nogen yderligere handling fra rettens side, når de forudgående betingelser i Bruxelles IIa-forordningens artikel 12, stk. 3, litra a) og b), er opfyldt.
62.

Det redskab, hvormed den særlige ordning forsøger at afhjælpe den situation, er imidlertid mangelfuldt. Det tager ikke højde for det faktum, at tiltrædelsen af en ny medlemsstat næppe er til at forudse for en opfinder. Man kunne forestille sig, at hvis en opfinder afholdt sig fra at søge patentbeskyttelse i 1990 i et lille land, der som hypotese havde en svag økonomi og en lav levestandard, kunne opfinderen i et sådant tilfælde meget vel have gjort sig overvejelser om ikke at søge patentbeskyttelse i dette land, selv om en sådan beskyttelsesmulighed var tilgængelig; på den anden side, hvis han havde vidst, at den pågældende stat på et senere tidspunkt ville træde Den Europæiske Union, ville han måske have forestillet sig den senere forekommende parallelimport baseret på fri bevægelighed for varer kombineret med EU-konsumption, og da ville hans strategiske forretningsmæssige beslutning om at søge om patentbeskyttelse i den pågældende stat på det tidspunkt meget vel have været anderledes. Tiltrædelsesakterne tager ikke højde for den risiko, som er indbygget i den prognose, selv om en opfinders berettigede forventninger synes at være inddraget.