ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Domstolen i præmis 74 og 75 i dom Halifax m.fl. (C‑255/02, EU:C:2006:121) bl.a. har fastslået, at konstatering af et misbrug på momsområdet for det første forudsætter, at de omhandlede transaktioner – selv om de betingelser, der er fastsat i de relevante bestemmelser i sjette direktiv og i den nationale lovgivning til gennemførelse af direktivet, formelt er overholdt – ville indebære, at der blev opnået en afgiftsfordel, som det ville stride mod formålet med disse bestemmelser at tildele, og for det andet, at det skal fremgå af en samlet række objektive omstændigheder, at hovedformålet med de omhandlede transaktioner er opnåelsen af denne afgiftsfordel.
44

Hvad angår den registreredes rettigheder som omhandlet i direktiv 95/46 bemærkes, at beskyttelsen af den grundlæggende ret til respekt for privatlivets fred bl.a. indebærer, at den registrerede skal kunne have sikkerhed for, at personoplysningerne om den pågældende er korrekte og behandles lovligt. Som det fremgår af 41. betragtning til direktivet, er det med henblik på at kunne foretage den fornødne kontrol, at den registrerede i medfør af direktivets artikel 12, litra a), har ret til indsigt i de oplysninger om sig selv, som gøres til genstand for behandling. Denne ret til indsigt er bl.a. nødvendig for at gøre det muligt for den registrerede i givet fald at udvirke, at den registeransvarlige berigtiger, sletter eller blokerer oplysningerne og dermed for at udøve rettigheden i direktivets artikel 12, litra b) (jf. i denne retning dom Rijkeboer, C-553/07, EU:C:2009:293, præmis 49 og 51).
Retten undersøgte dernæst i den appellerede doms præmis 94-103 den faste retspraksis, der er anført i den omtvistede beslutning, hvorefter en medlemsstat overtræder forbuddene i artikel 86, stk. 1, EF og artikel 82 EF, såfremt den pågældende virksomhed ved den blotte udøvelse af de eksklusive eller særlige rettigheder, som er indrømmet den, foranlediges til at udnytte sin dominerende stilling på en måde, der er udtryk for misbrug, eller såfremt rettighederne må antages at skabe en retstilstand, som medfører, at virksomheden gør sig skyldig i et sådant misbrug. Retten fastslog efter at have analyseret domme Raso m.fl. (C-163/96, EU:C:1998:54), Höfner og Elser (C-41/90, EU:C:1991:161), Merci convenzionali Porto di Genova (C-179/90, EU:C:1991:464), Job Centre (C-55/96, EU:C:1997:603) og MOTOE (C-49/07, EU:C:2008:376) følgende i den appellerede doms præmis 103:

»Det fremgår af disse domme [...], at misbruget af den dominerende stilling af en virksomhed, der har en eksklusiv eller særlig rettighed, enten kan følge af muligheden for at misbruge denne rettighed eller være en direkte følge af denne rettighed. Det fremgår imidlertid ikke af denne retspraksis, at den omstændighed, at den pågældende virksomhed befinder sig i en fordelagtig situation i forhold til sine konkurrenter på grund af en statslig foranstaltning, i sig selv udgør et misbrug af den dominerende stilling.«
5

For at sikre en passende fordeling af apoteker over hele landet og for at undgå, at de udelukkende var placeret på de lokaliteter, der betragtedes som gunstige ud fra et kommercielt synspunkt, blev der indført et administrativt instrument, »pianta organica«, der fastsætter en fordeling på italiensk område af apoteker op til et vist maksimalt antal, som anses for at efterkomme de berørte personers efterspørgsel, med henblik på at sikre, at hvert enkelt får en markedsandel, og at behovet for lægemidler over hele landet dækkes.
Artikel 5 i Kommissionens forordning (EF) nr. 448/2001 af 2. marts 2001 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 for så vidt angår proceduren for finansielle korrektioner af interventioner under strukturfondene (EFT L 64, s. 13) har følgende ordlyd:

»1. Den berørte medlemsstat har en frist på to måneder til at besvare en anmodning i henhold til artikel 39, stk. 2, første afsnit, i forordning (EF) nr. 1260/1999 om at fremsætte sine bemærkninger og om fornødent foretage korrektioner, bortset fra behørigt begrundede tilfælde, hvor en længere frist er godkendt af Kommissionen.

2. Når Kommissionen foreslår finansielle korrektioner på basis af ekstrapolation eller en fast sats, gives medlemsstaten mulighed for ved en undersøgelse af de pågældende sager at godtgøre, at uregelmæssighedens faktiske omfang har været mindre end vurderet af Kommissionen. Efter aftale med Kommissionen kan medlemsstaten begrænse omfanget af undersøgelsen til en passende del eller stikprøve af de pågældende sager. Bortset fra i behørigt begrundede tilfælde kan fristen for denne undersøgelse ikke overstige yderligere to måneder efter den tomånedersfrist, der er nævnt i stk. 1. Undersøgelsens resultater tages op til vurdering efter fremgangsmåden i artikel 39, stk. 2, andet afsnit, i forordning (EF) nr. 1260/1999. Kommissionen tager hensyn til det bevismateriale, medlemsstaten måtte fremlægge inden for de nævnte frister.

3. Når medlemsstaten modsætter sig Kommissionens bemærkninger og en høring finder sted i henhold til artikel 39, stk. 2, andet afsnit, i forordning (EF) nr. 1260/1999, begynder den tremånedersfrist, inden for hvilken Kommissionen skal træffe beslutning i henhold til artikel 39, stk. 3, i nævnte forordning, at løbe fra datoen for høringen.«
52

Som Rådet har bekræftet under retsmødet, blev den anfægtede afgørelse vedtaget ved én enkelt procedure for de to retsakter, der er nævnt i denne doms præmis 49. Retsakten vedrørende medlemsstaternes midlertidige anvendelse af de omhandlede aftaler forudsætter, at der er enighed blandt repræsentanterne for disse medlemsstater, og således enstemmighed, mens artikel 218, stk. 8, TEUF fastsætter, at Rådet skal træffe afgørelse på Unionens vegne med kvalificeret flertal. De to forskellige retsakter samlet i den anfægtede afgørelse kan derfor ikke gyldigt være vedtaget inden for rammerne af én enkelt procedure (jf. analogt dom Kommissionen mod Rådet, C-338/01, EU:C:2004:253).
22

Den forelæggende ret er for det første i tvivl om, hvorvidt det nederlandske identitetskort i sag C-447/12 er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2252/2004. I denne henseende følger det af EU-rettens bestemmelser om fri bevægelighed for personer, at et identitetskort også er et rejsedokument inden for Den Europæiske Union. Dette kort gør det desuden muligt at rejse uden for Unionen, nemlig til lande, der er kandidater til tiltrædelse af Unionen. Det er endvidere ikke udelukket, at nævnte forordnings artikel 1, stk. 3, kan læses således, at begrebet »identitetskort«, som omhandlet i denne bestemmelse, skal sammenholdes med udtrykket »med en gyldighed på højst 12 måneder«, som også fremgår af nævnte bestemmelse. Et nederlandsk identitetskort har imidlertid en gyldighedsperiode på fem år.
78

Den omtvistede erklæring har således til formål at fastlægge en generel ramme med henblik på at tillade fiskerfartøjer, der fører venezuelansk flag, at drive fiskeri i nævnte zone, idet denne ramme efterfølgende er blevet nærmere fastsat ved på hinanden følgende bestemmelser, nemlig artikel 36, stk. 1, i forordning nr. 44/2012 og bilag VIII hertil, artikel 34, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 40/2013 af 21. januar 2013 om fastsættelse for 2013 af fiskerimuligheder i EU-farvande og for EU-fartøjer i visse andre farvande for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande, der er omfattet af internationale forhandlinger eller aftaler (EUT L 23, s. 54), og bilag VIII hertil samt artikel 40, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 43/2014 af 20. januar 2014 om fastsættelse for 2014 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EU-farvande og for EU-fartøjer i visse andre farvande (EUT L 24, s. 1) og bilag VIII hertil. I denne forbindelse bemærkes, at nævnte forordninger alle tre er blevet vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF.
64

I det foreliggende tilfælde fastslog Retten følgende i den appellerede doms præmis 104-106: »104 Kommissionen fandt i det foreliggende tilfælde, at de konkurrencebegrænsende aftaler vedrørte salg af planglas til uafhængige kunder (377. betragtning til den [omtvistede] beslutning), og den anvendte derfor disse salg med henblik på beregningen af bødernes grundbeløb (41. betragtning, oversigt 1, og 470. betragtning til den [omtvistede] beslutning). Kommissionen udelukkede derfor salget af planglas, der var bestemt til at blive forarbejdet af en afdeling af virksomheden eller et selskab i den samme koncern, fra bødens beregning. Idet eksistensen af en konkurrencebegrænsende adfærd kun blev fastslået for salg til uafhængige kunder, kan Kommissionen ikke kritiseres for at have udelukket de vertikalt integrerede kartelmedlemmers interne salg fra bødens beregning. Det kan heller ikke bebrejdes Kommissionen, at den ikke har begrundet udelukkelsen af de nævnte salg ved bødens beregning. 105 Som Kommissionen i øvrigt har gjort gældende, er det ikke blevet godtgjort, at de vertikalt integrerede kartelmedlemmer, som forsynede de pågældende produkter til den samme virksomheds afdelinger eller til selskaber, der tilhører samme koncern, opnåede en indirekte fordel ved den tilladte prisforhøjelse, eller at prisforhøjelsen på det forudgående marked udmøntede sig i en konkurrencefordel på det efterfølgende marked for forarbejdet planglas. 106 Hvad endelig angår argumentet om, at Kommissionen har tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling ved at udelukke interne salg ved bødens beregning, skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at ligebehandlingsprincippet eller princippet om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. […] dom […] BPB de Eendracht mod Kommissionen, T-311/94, [EU:T:1998:93], præmis 309 og den deri nævnte retspraksis). For så vidt som Kommissionen i det foreliggende tilfælde fandt, at de konkurrencebegrænsende aftaler kun omfattede de priser på planglas, som blev faktureret til de uafhængige kunder, førte udelukkelsen af interne salg ved bødens beregning for så vidt angår de vertikalt integrerede kartelmedlemmer kun Kommissionen til at behandle objektivt forskellige situationer forskelligt. Det kan derfor ikke foreholdes Kommissionen, at den har tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling.«
11

På denne baggrund har Oberster Gerichtshof, idet denne ret er i tvivl om rækkevidden af princippet om pro rata temporis i den sag, der verserer for den, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal princippet om pro rata temporis i § 4, stk. 2, i rammeaftalen [om deltidsarbejde] anvendes på et børnetillæg, der er vedtaget i en kollektiv overenskomst (lønaftale) – idet der er tale om en social ydelse fra arbejdsgiveren til delvis udligning af forældrenes udgifter til underhold af det barn, for hvilket tillægget modtages – på grund af denne ydelses (hensigtsmæssige) karakter? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Skal § 4, stk. 1, i rammeaftalen [om deltidsarbejde] fortolkes således, at en ulige behandling af de deltidsansatte i form af en nedsættelse af børnetillægget i forhold til arbejdstiden – i betragtning af den vide skønsmargin, som arbejdsmarkedets parter råder over ved fastsættelsen af et bestemt socialt og økonomisk-politisk mål og de foranstaltninger, der er egnede til at opfylde dette mål – er [objektivt] begrundet, såfremt det antages, at et forbud mod forholdsmæssig tildeling af ydelsen: a) vanskeliggør eller umuliggør deltidsansættelse i form af forældreorlov på deltid eller ansættelse i ringe omfang under en forældreorlov og/eller b) fører til konkurrencefordrejninger, fordi arbejdsgiveren belastes mere i økonomisk henseende ved et større antal deltidsansatte, og til en ringere beredvillighed hos arbejdsgiveren til at ansætte deltidsansatte og/eller c) fører til en begunstigelse af deltidsansatte, der har flere deltidsansættelser og flere krav på overenskomstmæssige ydelser såsom børnetillæg og/eller d) fører til en begunstigelse af deltidsansatte, fordi disse har mere fritid end de fuldtidsansatte og således har bedre børnepasningsmuligheder? 3) Såfremt det første og det andet spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 28 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder] fortolkes således, at hvor der er tale om et arbejdsretligt system, i hvilket væsentlige dele af de arbejdsretlige mindstestandarder tilvejebringes på grundlag af særligt udvalgte og kvalificerede arbejdsmarkedsparters samstemmende socialpolitiske vurderinger, og kun en detailbestemmelse (der strider mod et EU-retligt forbud mod forskelsbehandling) i en kollektiv overenskomst (her forholdsmæssig beregning af børnetillæg ved deltidsarbejde) er ugyldig (efter national praksis), medfører denne ugyldighed, at alle den kollektive overenskomsts bestemmelser for dette område (her børnetillæg) er omfattet af ugyldighedssanktionen?«
55

Som det var tilfældet i henhold til sjette direktiv, forekommer hjemstedet for den økonomiske virksomhed som forrang som tilknytningsmoment at udgøre et objektivt, simpelt og praktisk kriterium, der yder en høj grad af retssikkerhed, idet det er lettere at kontrollere, end om der f.eks. findes et fast forretningssted. Antagelsen om, at tjenesteydelserne er leveret på det sted, hvor den afgiftspligtige modtager har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed, gør det endvidere muligt for såvel medlemsstaternes kompetente myndigheder som tjenesteydelserne at undgå at skulle foretage komplicerede undersøgelser med henblik på at fastslå det fiskale tilknytningsmoment.
74

Det fremgår endvidere af Domstolens faste praksis, at det ikke påhviler Retten i medfør af begrundelsespligten udtømmende og et for et at behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, og at Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom Edwin mod KHIM, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
8

I sjette betragtning til forordning nr. 530/2008 anføres: »Det fremgår af de foreliggende oplysninger, som bekræftes af Kommissionens kontrollører under kontrolbesøg i medlemsstaterne, at fiskerimulighederne for tun i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der fører græsk, fransk, italiensk, cypriotisk eller maltesisk flag eller er registreret i en af disse stater, anses for at være udtømt den 16. juni 2008, og at fiskerimulighederne for samme bestand i Atlanterhavet øst for 45° V og i Middelhavet fra notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i denne stat, anses for at være udtømt den 23. juni 2008.«
3

OIV-aftalens artikel 2 bestemmer: »1. In the framework of its competence, the objectives of the O.I.V shall be as follows: a) to inform its members of measures whereby the concerns of producers, consumers and other players in the vine and wine products sector may be taken into consideration; b) to assist other international organisations, both intergovernmental and non-governmental, especially those which carry out standardisation activities; c) to contribute to international harmonisation of existing practices and standards and, as necessary, to the preparation of new international standards in order to improve the conditions for producing and marketing vine and wine products, and to help ensure that the interests of consumers are taken into account. 2. To attain these objectives, the O.I.V’s activities shall be: […] b) to draw up and frame recommendations and monitor implementation of such recommendations in liaison with its members, especially in the following areas: (i) conditions for grape production, (ii) oenological practices, (iii) definition and/or description of products, labelling and marketing conditions, (iv) methods for analysing and assessing vine products; […]«
4

Dette direktivs artikel 2 bestemmer: »1. I dette direktiv forstås ved »energiprodukter« nedennævnte varer: a) varer under […]kode 1507-1518 [i den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (EFT L 256, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 254/2000 af 31. januar 2000 (EFT L 28, s. 16, herefter »KN«)], når de er bestemt til anvendelse som brændsel til opvarmning eller motorbrændstof b) varer under KN-kode 2701, 2702 og 2704-2715 [...] 3. Energiprodukter, ud over dem, der er fastsat en afgiftssats for i dette direktiv, som er bestemt til anvendelse, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof eller brændsel til opvarmning, beskattes, alt efter anvendelse, med den sats, der er fastsat for det tilsvarende motorbrændstof eller brændsel til opvarmning. Ud over de afgiftspligtige produkter, der er nævnt i stk. 1, beskattes produkter, der er bestemt til anvendelse, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof, eller som tilsætnings- eller fyldstof i motorbrændstof, med den sats, der er fastsat for det tilsvarende motorbrændstof. Ud over de afgiftspligtige produkter, der er nævnt i stk. 1, beskattes ethvert andet kulbrintebrændstof, bortset fra tørv, der er bestemt til anvendelse, udbydes til salg eller anvendes som brændsel til opvarmning, med den sats, der er fastsat for det tilsvarende energiprodukt. 4. Dette direktiv finder ikke anvendelse på: a) output-beskatning af varme og beskatning af varer under KN-kode 4401 og 4402 b) følgende anvendelser af energiprodukter og elektricitet: — energiprodukter, der anvendes til andet end motorbrændstof eller brændsel til opvarmning — dobbelt anvendelse af energiprodukter Et energiprodukt har en dobbelt anvendelse, når det anvendes både som brændsel til opvarmning og til andre formål end som motorbrændstof og brændsel til opvarmning. Anvendelse af energiprodukter til kemisk reduktion og til elektrolyse og metallurgiske processer skal anses for dobbelt anvendelse — elektricitet, der fortrinsvis anvendes til kemisk reduktion og i elektrolyse og metallurgiske processer […]«
38

I denne henseende har luftfartsselskabernes handelspraksis traditionelt bestået i at tillade passagererne at tjekke bagage ind, uden at det udløste tillægsgebyrer. Idet luftfartsselskabernes forretningsmodel imidlertid har gennemgået en betydelig udvikling med den stadig mere udbredte anvendelse af lufttransport, skal det bemærkes, at visse luftfartsselskaber i dag følger en forretningsmodel, der består i at tilbyde flyvninger til den billigste pris. Under disse omstændigheder har den med transporten af bagage forbundne afgift, som en del af prisen for disse tjenester, forholdsvis en endnu større betydning end tidligere, og dermed kan luftfartselskaberne have et ønske om at kræve betaling af et pristillæg for denne ydelse. Herudover kan det ikke udelukkes, at visse flypassagerer foretrækker at rejse uden indtjekket bagage, hvis dette indebærer en reduktion af prisen for deres billet.
22

Retten har i denne forbindelse anført, at der ikke ved vedtagelsen af »prospekt«-direktivet blev givet særlig opmærksomhed til den særlige situation med tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer. Et sådant salg er imidlertid karakteriseret ved den omstændighed, at der ikke er tale om en normal markedssituation. De udlagte genstande sælges ikke af ejeren eller den rettighedshavende, men af rekvirenten af tvangsfuldbyrdelsen, ofte via en retsembedsmand. Ifølge den pågældende ret hæfter sælger normalt ikke for fejl og mangler ved de solgte genstande, som han ikke er bekendt med, og køber accepterer, at genstandene kan være behæftet med fejl og mangler, hvilket i reglen fører til et lavere salgsprovenu end ved et normalt salg. Den omstændighed, at det accepteres, at der findes en forpligtelse til at offentliggøre et prospekt i tilfælde af tvangsfuldbyrdelsessalg af værdipapirer, kan give betydelige praktiske vanskeligheder for så vidt angår bl.a. forberedelsen og omkostningerne ved prospektet.
Det afgørende kriterium ved vurderingen af, om en foranstaltning kan anses for et »ansættelsesvilkår« som omhandlet i § 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er opført som bilag til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, er kriteriet om ansættelse, dvs. arbejdsforholdet mellem en arbejdstager og hans arbejdsgiver. En fortolkning af den nævnte bestemmelse, hvorved opsigelsesbetingelserne i en tidsbegrænset ansættelseskontrakt, såsom et opsigelsesvarsel, udelukkes fra begrebet ansættelsesvilkår, ville betyde, at anvendelsesområdet for den beskyttelse, der er tillagt de berørte arbejdstagere mod diskrimination, begrænses i strid med det formål, der er tillagt denne bestemmelse.

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der, for så vidt angår opsigelsen af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter af mere end seks måneders varighed gør det muligt at anvende et fast opsigelsesvarsel på to uger uden hensyn til arbejdstagerens anciennitet, mens opsigelsesvarslet for tidsubegrænsede ansættelser afhænger af arbejdstagerens anciennitet og kan andrage fra to uger op til tre måneder, når disse to kategorier af arbejdstagere befinder sig i sammenlignelige situationer.

En forskelsbehandling for så vidt angår ansættelsesvilkår mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte kan ikke berettiges ved et kriterium, som generelt og abstrakt henviser til ansættelsens varighed. At tillade, at et ansættelsesforholds midlertidige karakter alene er tilstrækkelig til at begrunde en sådan forskelsbehandling, ville gøre formålene med direktiv 1999/70 og med rammeaftalen indholdsløse, eftersom anvendelsen af et sådant kriterium ville gøre opretholdelsen af en ugunstig situation for arbejdstagerne med tidsbegrænset ansættelse stedsevarende. Det udgør heller ikke et objektivt forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, at tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er med til at fremme stabiliteten i ansættelsesforholdet.

(jf. præmis 38-40 og domskonkl.)
Artikel 6, stk. 4, i Kommissionens forordning (EF) nr. 341/2007 af 29. marts 2007 om åbning og forvaltning af toldkontingenter og om indførelse af en ordning med importlicenser og oprindelsescertifikater for hvidløg og visse andre landbrugsprodukter importeret fra tredjelande skal fortolkes således, at bestemmelsen i princippet ikke er til hinder for transaktioner, hvorved en importør, som er indehaver af importlicenser med nedsat told, uden for Unionen køber en vare hos en erhvervsdrivende, som selv er en traditionel importør som omhandlet i denne forordnings artikel 4, stk. 2, men som har opbrugt sine egne importlicenser med nedsat told, og derpå videresælger varen til den erhvervsdrivende efter at have indført den til Unionen. Sådanne transaktioner udgør imidlertid et misbrug af rettigheder, såfremt de i det væsentlige med det formål at opnå præferencetolden er blevet konstrueret kunstigt. Undersøgelsen af, om der foreligger misbrug, kræver, at den forelæggende ret tager hensyn til alle de faktiske omstændigheder og forhold i sagen, herunder alle kommercielle transaktioner forud for eller efter den pågældende indførsel.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)