I en forelæggelseskendelse, der er forbilledligt begrundet, har Bundessozialgericht forelagt Domstolen en række spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 71 i forordning nr. 1408/71 (»om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet«). Bestemmelsen lyder således:

»1) Arbejdsløse arbejdstagere, som under deres seneste beskæftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter følgende regler: a) i) grænsearbejdere, der er delvis eller periodisk arbejdsløse i den virksomhed, hvor de er beskæftiget, modtager ydelser efter lovgivningen i den kompetente stat, som om de var bosat på denne stats område; disse ydelser udbetales af den kompetente institution; ii) grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, modtager ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, som om de under deres seneste beskæftigelse havde været omfattet af denne lovgivning; disse ydelser udbetales af bopælsstedets institution for denne institutions regning; b) i) andre arbejdstagere end grænsearbejdere, der er delvis, periodisk eller helt arbejdsløse, og som fortsat står til rådighed for deres arbejdsgiver eller for arbejdsformidlingen på den kompetente stats område, modtager ydelser efter lovgivningen i denne stat, som om de var bosat på dens område; disse ydelser udbetales af den kompetente institution; ii) andre arbejdstagere end grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, og som stiller sig til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats område, modtager ydelser efter denne stats lovgivning, som om de senest havde været beskæftiget dér; disse ydelser udbetales af bopælsstedets institution for denne institutions regning; hvis den pågældende arbejdstager allerede har fået tilkendt ydelser for den kompetente institutions regning i den medlemsstat, af hvis lovgivning han senest har været omfattet, skal han dog modtage ydelser i overensstemmelse med reglerne i artikel 69; udbetaling af ydelser efter lovgivningen i den stat, hvor den arbejdsløse er bosat, stilles i bero i det tidsrum, hvor han i medfør af artikel 69 kan gøre krav på ydelser efter den lovgivning, hvoraf han senest har været omfattet. 2) Så længe en arbejdsløs har ret til ydelser i medfør af stk. 1, litra a), i), eller litra b), i), kan han ikke gøre krav på ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han er bosat.«

Bestemmelsens fortolkning er påkrævet i følgende sagsforhold.

Sagsøgeren og revisionsindstævnte i hovedsagen — der er tysk statsborger, uddannet i Tyskland, og som kun har arbejdet i Tyskland — var fra november 1975 til september 1979 beskæftiget som ansat provisionslønnet agent for et tysk firma i Aachen-området og betalte herved bidrag til den tyske arbejdsløshedsforsikring. I november 1976 flyttede han (der indtil da stedse havde boet i Tyskland) til Belgien, og dette alene af den grund, at hans børn, der gik på en belgisk kostskole, herefter dagligt kunne nå til denne fra forældrenes bolig. Sagsøgeren frameldte sig folkeregisteret i Tyskland og tilmeldte sig i Belgien.

Fra slutningen af 1976 havde sagsøgeren imidlertid også et kontor i sin svigermors lejlighed i Aachen. Samme sted var der endvidere stillet en sovesofa og en gæsteseng til hans rådighed. Han benyttede sig heraf regelmæssigt en til to gange om ugen, og senere, efter at han var blevet arbejdsløs i efteråret 1979, oftere i forbindelse med at han søgte arbejde. Han kunne der også benytte svigermoderens telefon, således at han altid var til at komme i forbindelse med. I slutningen af 1977 tilmeldte sagsøgeren sig på ny folkeregisteret i Tyskland for at kunne opnå legitimationskort som handelsrejsende.

Efter at hans tyske ansættelsesforhold var bragt til ophør, meldte sagsøgeren sig i oktober 1979 som arbejdsløs hos Arbeitsamt i Aachen og ansøgte her om betaling af understøttelse (hvorimod han ikke rettede nogen sådan henvendelse til myndighederne i Belgien eller der søgte om ydelser).

Tyske ydelser blev først afslået med den begrundelse, at sagsøgeren hverken havde bopæl eller sædvanligt opholdssted i Tyskland. Derved forblev det også efter påklage og en sag for Sozialgericht Aachen. Landessozialgericht tilkendte derimod sagsøgeren tysk arbejdsløshedsunderstøttelse fra oktober 1979. Landessozialgericht fandt, at betingelserne i § 100 i den tyske Arbeitsförderungsgesetz (lov om fremme af beskæftigelse) havde været opfyldt fra ansøgningens indgivelse, idet sagsøgeren havde stået til rådighed for arbejdsformidlingen og — uanset bopælen i Belgien — havde haft sædvanligt opholdssted i Tyskland. Ganske vist havde sagsøgeren — tilføjede Landessozialgericht — efter artikel 71, stk. 1, litra a), ii), et krav imod den belgiske forsikringsinstitution, hvilket imidlertid ikke indebar, at anvendelsen af tysk ret dermed var udelukket.

Denne opfattelse har Bundesanstalt für Arbeit bestridt. Det gøres gældende, at efter den nævnte bestemmelse, som faktisk omfatter det foreliggende tilfælde, kan der kun gøres krav på ydelser i bopælsstaten og ikke efter tysk ret. Det er herved af betydning, at der i et sådant tilfælde ikke er nogen valgmulighed, som for de personer, der omfattes af artikel 71, stk. 1, litra b). Bundesanstalt für Arbeit har som følge heraf med en revisionsanke indbragt sagen for Bundessozialgericht.

Bundessozialgericht har lagt til grund, at sagsøgeren (der i øvrigt fra den 1. august 1980 på ny har fundet beskæftigelse) opfylder betingelserne for tilkendelse af ydelser efter tysk ret, nemlig fordi han havde sædvanligt opholdssted i Tyskland. Dernæst undersøger Bundessozialgericht den førnævnte artikel 71 i forordning nr. 1408/71. Retten finder, at Tyskland må anses som »den kompetente stat« som omhandlet i artikel 71 (sammenholdt med artikel 1, litra q)), idet sagsøgeren i overensstemmelse med artikel 13 i forordning nr. 1408/71 har været bidragspligtig i Tyskland, og Bundesanstalt für Arbeit således er den kompetente institution. Endvidere anfører Bundessozialgericht — navnlig henset til definitionerne af udtrykkene »bopæl« og »grænsearbejder« i artikel 1, litra h), og litra b) — at sagsøgeren er en i Belgien bosat grænsearbejder, og således har et krav imod den belgiske institution, fordi betingelserne i artikel 71, stk. 1, litra a), ii), er opfyldte. Hertil knyttes det spørgsmål, om artikel 71 skal forstås bogstaveligt, således at der kun findes et krav mod institutionen i bopælsstaten, selv om der allerede består et krav efter beskæftigelsesstatens nationale ret. Endvidere opstår det spørgsmål, om udelukkelsen af ydelsesretten i beskæftigelsesstaten (såfremt artikel 71 skal forstås principielt) også gælder for en atypisk grænsearbejder som sagsøgeren (der har en særlig tilknytning til beskæftigelsesstaten og kun har flyttet bopælen til udlandet af familiemæssige grunde), eller om ikke snarere anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra b), i), er påkrævet under sådanne forhold. Da Bundessozialgericht ikke så sig i stand til at afgøre de nævnte spørgsmål, har den ved kendelse af 25. oktober 1984 udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Indebærer den kompetence, der i artikel 71, stk. 1, litra a), ii), i forordning nr. 1408/71 er tildelt bopælsstedets institution, for så vidt angår ydelser til grænsearbejdere, der er helt arbejdsløse, at der ikke kan fremsættes krav på ydelser over for den kompetente institution i beskæftigelsesstaten, selv om der efter dennes lovgivning trods vedkommendes udenlandske bopæl består et sådan krav, navnlig fordi den arbejdsløse grænsearbejder står til rådighed for arbejdsformidlingen i beskæftigelsesstaten?

2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende :

a) gælder enekompetencen for institutionen i bopælsstaten ifølge artikel 71, stk. 1, litra a), ii), i forordning nr. 1408/71 også i tilfælde, hvor grænsearbejderen — hidtil altid kun har arbejdet i beskæftigelsesstaten, i hvilken han er statsborger, og hvor han også indtil for få år siden har haft bopæl, — på beskæftigelsesstedet opretholder et kontor, hvorfra han både udøver sin virksomhed som arbejdstager og i arbejdsløshedsperioder sin til beskæftigelsesstaten alene begrænsede arbejdssøgning, — i forbindelse med sit kontor råder over en overnatningsmulighed, som han under beskæftigelse regelmæssigt benytter én til to gange ugentligt, og endnu hyppigere i perioder, hvor han søger arbejde, — i tilfælde af forespørgsler fra kunder eller arbejdsmyndighederne, telefonisk bliver underrettet af en kontaktperson, når han selv er fraværende fra sin nær grænsen beliggende bolig, — og endelig fra sit kontor udelukkende plejer sine erhvervsmæssige og private kontakter i beskæftigelsesstaten, hvor tillige samtlige hans venner og bekendte befinder sig?