Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Parter

I sag T-541/08,

Sasol, Rosebank (Sydafrika),

Sasol Holding in Germany GmbH , Hamburg (Tyskland),

Sasol Wax International AG , Hamburg,

Sasol Wax GmbH , Hamburg,

ved advokaterne W. Bosch, U. Denzel, C. von Köckritz,

sagsøgere,

mod

Europa-Kommissionen ved F. Castillo de la Torre og R. Sauer, som befuldmægtigede, bistået af advokat M. Gray,

sagsøgt,

angående en påstand principalt om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2008) 5476 endelig af 1. oktober 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/39.181 – Lysvoks), og subsidiært en påstand om annullation af den bøde, sagsøgerne blev pålagt, eller en nedsættelse af bødens størrelse,

har

RETTEN (Tredje Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, O. Czúcz (refererende dommer), og dommerne I. Labucka og D. Gratsias,

justitssekretær: fuldmægtig N. Rosner,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 3. juli 2013,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstændigheder

1. Den administrative procedure og vedtagelsen af den anfægtede beslutning

1. Ved beslutning K(2008) 5476 endelig af 1. oktober 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/39.181 – Lysvoks) (herefter »den anfægtede beslutning«) fastslog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, at sagsøgerne, Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH og Sasol (herefter »Sasol Ltd«) (herefter under ét »Sasol«), sammen med andre virksomheder havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF og artikel 53, stk. 1, i EØS-aftalen ved at deltage i et kartel på markedet for paraffinvoks i EØS og på det tyske marked for råparaffin.

2. Adressaterne for den anfægtede beslutning er, ud over Sasol, følgende selskaber: ENI Spa, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA og Exxon Mobil Corp. (herefter under ét »ExxonMobil«), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH og Hansen & Rosenthal KG (herefter under ét »H & R«), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA og Repsol YPF SA (herefter under ét »Repsol«), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV og The Shell Transport and Trading Company Ltd (herefter under ét »Shell«), RWE Dea AG og RWE AG (herefter under ét »RWE«) samt Total SA og Total France SA (herefter under ét »Total«) (første betragtning til den anfægtede beslutning).

3. Paraffinvoks fremstilles af råolie på et raffinaderi. Det bruges til fremstilling af varer som stearinlys, kemiske produkter, dæk og bilprodukter og anvendes inden for gummi-, emballage-, klæbemiddel- og tyggegummiindustrien (fjerde betragtning til den anfægtede beslutning).

4. Råparaffin er den råvare, der kræves for at fabrikere paraffinvoks. Den fremstilles i raffinaderierne som et biprodukt ved produktionen af olie på grundlag af råolie. Den afsættes også til endelige kunder, såsom producenter af spånplader (femte betragtning til den anfægtede beslutning).

5. Kommissionen indledte sin undersøgelse, efter at Shell Deutschland Schmierstoff ved skrivelse af 17. marts 2005 havde underrettet den om, at der bestod et kartel, og anmodet den om bødefritagelse i henhold til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen af 2002«) (72. betragtning til den anfægtede beslutning).

6. Den 28. og 29. april 2005 foretog Kommissionen i henhold til artikel 20, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) kontrolundersøgelser på stedet i »H & R/Tudapetrols«, ENI’s og MOL’s lokaler samt i lokaler tilhørende selskaberne i Sasol-, ExxonMobil-, Repsol- og Totalkoncernerne (75. betragtning til den anfægtede beslutning).

7. Mellem den 25. og 29. maj 2007 tilstillede Kommissionen de selskaber, hvortil der henvises i præmis 2 ovenfor, og altså ligeledes sagsøgerne en klagepunktsmeddelelse (85. betragtning til den anfægtede beslutning). Ved skrivelse af 13. august 2007 besvarede Sasol Wax og Sasol Wax International i fællesskab klagepunktsmeddelelsen. Ved skrivelse af samme dag besvarede Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd ligeledes i fællesskab klagepunktsmeddelelsen.

8. Den 10. og 11. december 2007 afholdt Kommissionen en høring, hvori sagsøgerne deltog (91. betragtning til den anfægtede beslutning).

9. På grundlag af de beviser, den var i besiddelse af, fastslog Kommissionen i den anfægtede beslutning, at adressaterne, som udgjorde størstedelen af producenterne af paraffinvoks og råparaffin i EØS, havde deltaget i en samlet, kompleks og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, som omfattede hele EØS’ område. Overtrædelsen bestod i aftaler eller samordnet praksis vedrørende prisfastsættelse samt udveksling og fremlæggelse af følsomme handelsoplysninger vedrørende paraffinvoks (herefter »overtrædelsens primære aspekt«). For RWE’s (senere Shells), ExxonMobils, MOL’s, Repsols, Sasols og Totals vedkommende vedrørte overtrædelsen angående paraffinvoks ligeledes opdeling af kunder eller markeder (herefter »overtrædelsens andet aspekt«). Desuden drejede den af RWE, ExxonMobil, Sasol og Total begåede overtrædelse sig ligeledes om råparaffin afsat til endelige kunder på det tyske marked (herefter »råparaffinaspektet af overtrædelsen«) (2., 95. og 328. betragtning til samt artikel 1 i den anfægtede beslutning).

10. Den ulovlige praksis blev udøvet på konkurrencebegrænsende møder, som deltagerne benævnte »tekniske møder« eller undertiden »Blauer Salon-møder«, samt på »råparaffinmøder«, der særligt drejede sig om spørgsmål vedrørende råparaffin.

11. Størrelsen af de bøder, der blev pålagt i det foreliggende tilfælde, blev udmålt på grundlag af retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 (EUT 2006 C 210, s. 2, herefter »retningslinjerne af 2006«), som var gældende på det tidspunkt, hvor Kommissionen tilstillede de selskaber, hvortil der henvises i præmis 2 ovenfor, klagepunktsmeddelelsen.

12. Den anfægtede beslutning indeholder navnlig følgende bestemmelser:

»Artikel 1

Følgende virksomheder har overtrådt bestemmelserne i artikel 81, stk. 1, [EF] og fra den 1. januar 1994 EØS-aftalens artikel 53 ved i de angivne tidsrum at have deltaget i en vedvarende aftale og/eller en samordnet praksis inden for paraffinvokssektoren i fællesmarkedet og fra den 1. januar 1994 i EØS:

[…]

Sasol Wax GmbH: fra den 3. september 1992 til den 28. april 2005

Sasol Wax International AG: fra den 1. maj 1995 til den 28. april 2005

Sasol Holding in Germany GmbH: fra den 1. maj 1995 til den 28. april 2005

Sasol [Ltd]: fra den 1. maj 1995 til den 28. april 2005

[…]

For følgende virksomheder vedrører overtrædelsen ligeledes i de angivne tidsrum råparaffin afsat til endelige kunder på det tyske marked:

[…]

Sasol Wax GmbH: fra den 30. oktober 1997 til den 12. maj 2004:

Sasol Wax International AG: fra den 30. oktober 1997 til den 12. maj 2004

Sasol Holding in Germany GmbH: fra den 30. oktober 1997 til den 12. maj 2004

Sasol [Ltd]: fra den 30. oktober 1997 til den 12. maj 2004

[…]

Artikel 2

Der pålægges følgende bøder for den i artikel 1 omhandlede overtrædelse:

ENI SpA: 29 120 000 EUR

Esso Société anonyme française: 83 588 400 EUR

heraf i fællesskab og solidarisk med

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA og ExxonMobil Corporation for 34 670 400 EUR, heraf i fællesskab og solidarisk med Esso Deutschland GmbH: 27 081 600 EUR

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 EUR

Hansen & Rosenthal KG i fællesskab og solidarisk med H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 EUR

heraf i fællesskab og solidarisk med

H & R ChemPharm GmbH for 22 000 000 EUR

MOL Nyrt: 23 700 000 EUR

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA i fællesskab og solidarisk med Repsol Petróleo SA og Repsol YPF SA: 19 800 000 EUR

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 EUR

heraf i fællesskab og solidarisk med

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH og Sasol Ltd for 250 700 000 EUR

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, the Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV og the Shell Transport and Trading Company Limited: 0 EUR

RWE-Dea AG i fællesskab og solidarisk med RWE AG: 37 440 000 EUR

Total France SA i fællesskab og solidarisk med Total SA: 128 163 000 EUR.«

2. Strukturen i Sasolkoncernen og Varakoncernen og pålæggelsen af ansvaret på moderselskaberne i den anfægtede beslutning

13. I 449. betragtning til den anfægtede beslutning identificerede Kommissionen for så vidt angår Sasolkoncernen først det selskab, der var direkte ansvarlig for overtrædelsen. Kommissionen fastslog således, at der blandt de personer, der deltog i de tekniske møder, var ansatte fra selskabet Hans-Otto Schümann GmbH & Co KG (herefter »HOS«), og dette fra overtrædelsen blev indledt den 3. september 1992 til den 30. april 1995. Fra den 1. maj 1995 til den 31. december 2002 var der derefter tale om selskabet Schümann Sasol GmbH & Co. KG., der i 2000 blev til Schümann Sasol GmbH (herefter samlet »Schümann Sasol«). Fra den 1. januar 2003 var arbejdsgiveren for de omhandlede ansatte Sasol Wax.

14. Sasol Wax, efterfølgeren for HOS og Schümann Sasol, blev derfor i 452. betragtning til den anfægtede beslutning holdt ansvarlig for overtrædelsen i sin egenskab af direkte deltager i overtrædelsen for perioden fra den 3. september 1992 til den 28. april 2005.

15. Kommissionen undersøgte ligeledes udviklingen over tid af indehavelsen af kapitalen i HOS, Schümann Sasol og Sasol Wax. Den skelnede i den forbindelse mellem tre perioder (454. betragtning til den anfægtede beslutning).

16. Hvad angår den første periode fra den 3. september 1992 til den 30. april 1995 (herefter »Schümann-perioden«) fastslog Kommissionen, at HOS i sidste instans var kontrolleret af Hans-Otto Schümann personligt via Vara Holding GmbH & Co KG (herefter »Vara«), der var den eneste kommanditist i HOS (450. og 457. betragtning til den anfægtede beslutning). Hans-Otto Schümann ejede størstedelen af kapitalen i Vara, og de øvrige indehavere var hans familiemedlemmer. Hverken Vara eller Hans-Otto Schümann blev i den anfægtede beslutning holdt ansvarlige for den af HOS begåede overtrædelse.

17. Den anden periode varede fra den 1. maj 1995 til den 30. juni 2002 (herefter »joint venture-perioden«). Den 1. maj 1995 erhvervede Sasol Ltd to tredjedele af HOS. Efter en omstrukturering blev HOS til Schümann Sasol og fortsatte med at være det selskab, der var direkte ansvarlig for overtrædelsen. Schümann Sasol var et datterselskab, der for 99,9% vedkommende var ejet af Schümann Sasol International AG, i hvilket selskab en tredjedel af kapitalen fortsat var ejet af Vara og i sidste instans af Schümann-familien. To tredjedele af kapitalen i Schümann Sasol International var ejet af Sasol Holding in Germany, som selv var et datterselskab, der var ejet fuldt ud af Sasol Ltd. Kommissionen holdt med hensyn til denne periode Sasol Wax (i sin egenskab af retssuccessor for Schümann Sasol), Sasol Wax International (i sin egenskab af retssuccessor for Schümann Sasol International, Schümann Sasols moderselskab), Sasol Holding in Germany (i sin egenskab af moderselskab, som ejede to tredjedele af kapitalen i Schümann Sasol International) og Sasol Ltd (i sin egenskab af Sasol Holding in Germanys moderselskab) for solidarisk ansvarlige (451. og 478. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen fastslog, at de tre sidstnævnte selskaber havde udøvet afgørende indflydelse på Schümann Sasol (453. betragtning til den anfægtede beslutning). Hverken Vara, der var indehaver af en tredjedel af kapitalen i Schümann Sasol International, eller Schümann-familien, Varas ejer, blev tillagt ansvaret for den overtrædelse, der blev begået af Schümann Sasol, som på daværende tidspunkt var ejet af Schümann Sasol International (herefter »Schümann Sasol International« eller »joint venturet«), det selskab, der var ejet af Vara og Sasolkoncernen i fællesskab.

18. Den tredje periode varede fra den 1. juli 2002 til den 28. april 2005, datoen for overtrædelsens ophør (herefter »Sasol-perioden«). Den 30. juni 2002 erhvervede Sasolkoncernen den resterende tredjedel af kapitalen i Schümann Sasol International, der indtil da havde været ejet af Vara. Schümann Sasol, der blev omdøbt Sasol Wax, forblev et datterselskab til Schümann Sasol International, som selv blev omdøbt Sasol Wax International. Hele kapitalen i Sasol Wax International var herefter ejet af Sasol Holding in Germany og i sidste instans af Sasol Ltd. Kommissionen holdt for denne periode de fire sagsøgere for fælles og solidarisk ansvarlige for den overtrædelse, der blev begået af Sasol Wax, idet den fandt, at de tre første sagsøgere havde udøvet afgørende indflydelse på Sasol Wax (451. og 453. betragtning til den anfægtede beslutning).

Retsforhandlinger og parternes påstande

19. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 15. december 2008 har sagsøgerne anlagt den foreliggende sag.

20. På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64 har Retten anmodet parterne om at besvare visse skriftlige spørgsmål og fremlægge forskellige dokumenter. Parterne har efterkommet denne anmodning inden for den fastsatte frist.

21. Parterne afgav indlæg og besvarede Rettens mundtlige spørgsmål under retsmødet den 3. j uli 2013.

22. Henset til de faktiske forbindelser til sag T-540/08, Esso m.fl. mod Kommissionen, sag T-543/08, RWE og RWE Dea mod Kommissionen, sag T-544/08, Hansen & Rosenthal og H & R Wax Company Vertrieb mod Kommissionen, sag T-548/08, Total mod Kommissionen, sag T-550/08, Tudapetrol mod Kommissionen, sag T-551/08, H & R ChemPharm mod Kommissionen, sag T-558/08, ENI mod Kommissionen, sag T-562/08, Repsol YPF Lubricantes y Especialidades m.fl. mod Kommissionen, og sag T-566/08, Total Raffinage Marketing mod Kommissionen, samt til sammenhængen med og de vanskeligheder, der er forbundet med de rejste retlige spørgsmål, besluttede Retten at henskyde afgørelsen af de konnekse sager til efter det sidste retsmøde, dvs. det retsmøde af 3. juli 2013, der blev afholdt i denne sag.

23. Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Principalt, annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den vedrører sagsøgerne.

– Subsidiært, den bøde, der er pålagt sagsøgerne i den anfægtede beslutning, ophæves eller nedsættes i passende omfang.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

24. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse i det hele, herunder for de subsidiære påstande.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

25. Sagsøgerne har til støtte for søgsmålet fremsat syv anbringender. Det første anbringende vedrører det forhold, at Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany og Sasol Wax International fejlagtigt blev pålagt ansvaret for den overtrædelse, som Schümann Sasol begik i joint venture-perioden. Det andet anbringende vedrører det forhold, at Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany og Sasol Wax International fejlagtigt blev pålagt ansvaret for den overtrædelse, som Sasol Wax begik i Sasol-perioden. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, for så vidt som Kommissionen ikke holdt Vara solidarisk ansvarlig for Schümann-perioden og joint venture-perioden. Det fjerde anbringende vedrører en fejlagtig fastsættelse af bødens grundbeløb. Det femte anbringende vedrører en fejlagtig antagelse om, at Sasol havde en ledende rolle. Det sjette anbringende vedrører retsstridigheden af et uddifferentieret loft for bødens størrelse i forhold til de forskellige perioder for overtrædelsen. Det syvende anbringende vedrører en retsstridig undladelse af at indrømme Sasol en fuldstændig fritagelse for så vidt angår visse dele af bøden.

1. Det første anbringende om, at Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany og Sasol Wax International fejlagtigt blev pålagt ansvaret for overtrædelsen for så vidt angår joint venture-perioden

26. Sagsøgerne er af den opfattelse, at Kommissionen fejlagtigt fastslog, at Sasol Ltd, via Sasol Holding in Germany, der var dets helejede datterselskab, selv udøvede en afgørende indflydelse på Schümann Sasol International og således fejlagtigt pålagde Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany og Sasol Wax International ansvaret vedrørende joint venture-perioden. De organisatoriske, økonomiske og retlige forbindelser mellem Schümann Sasol og de pågældende selskaber, som Kommissionen lagde til grund i den anfægtede beslutning, støtter ikke en sådan konklusion.

27. Sagsøgerne finder principalt, at Vara, det andet moderselskab, alene udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol International i joint venture-perioden. Subsidiært er de af den opfattelse, at denne afgørende indflydelse blev udøvet i fællesskab af de to moderselskaber.

28. Kommissionen har dertil svaret, at Sasol blev pålagt en sanktion på baggrund af dets eget ansvar og i overensstemmelse med retningslinjerne af 2006. Endvidere følger det af fast retspraksis, at Kommissionen ikke har pligt til at begrunde den omstændighed, at den ikke har vedtaget nogen beslutning om overtrædelse, som er tilstillet tredjeparter, og at en virksomhed ikke kan anfægte en sanktion, der pålægges den, med den begrundelse, at en anden virksomhed ikke skulle betale en bøde.

Indledende bemærkninger

29. Hvad angår et moderselskabs solidariske ansvar for sit datterselskabs adfærd eller for en adfærd, der udvises af et joint venture, der er ejet af moderselskabet, bemærkes, at den omstændighed, at et datterselskab eller et joint venture er en selvstændig juridisk person, ikke udelukker, at ansvaret for dets adfærd kan tilregnes moderselskabet (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, Sml. s. 619, præmis 132).

30. Unionens konkurrenceret vedrører nemlig virksomheders aktiviteter, og begrebet virksomhed omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (Domstolens dom af 10.9.2009, sag C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8237, præmis 54, og Rettens dom af 13.7.2011, forenede sager T-141/07, T-142/07, T-145/07 og T-146/07, General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s 4977, præmis 53).

31. Unionens retsinstanser har ligeledes præciseret, at begrebet virksomhed i denne kontekst skal forstås som en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (jf. Domstolens dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm Gerätebau, Sml. s. 2999, præmis 11, dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 29.6.2000, sag T-234/95, DSG mod Kommissionen, Sml. II, s. 2603, præmis 124). Det er således blevet fremhævet, at med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne var den formelle adskillelse mellem to selskaber, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, ikke afgørende, idet der skulle lægges vægt på, om de optræder samlet på markedet. Det kan dermed vise sig nødvendigt at tage stilling til, om to selskaber, der er særskilte juridiske personer, udgør eller hører til en og samme virksomhed eller økonomiske enhed, som udfolder en enkelt adfærd på markedet (dommen i sagen Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, nævnt i præmis 29 ovenfor, præmis 140, Rettens dom af 15.9.2005, sag T-325/01, DaimlerChrysler mod Kommissionen, Sml. II, s. 3319, præmis 85, og dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 54).

32. Når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den ifølge princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for overtrædelsen (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 56, og dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 55).

33. Et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet som følge af deres tilhørsforhold til samme virksomhed, såfremt dette datterselskab ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, fordi moderselskabet i denne forbindelse udøver afgørende indflydelse på datterselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder (jf. i denne retning dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 58, og Rettens dom af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 527).

34. Datterselskabets adfærd på markedet er under moderselskabets afgørende indflydelse, bl.a. når datterselskabet i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet (Domstolens dom i sagen Imperial Chemical Industries mod Kommissionen, nævnt i præmis 29 ovenfor, præmis 133, 137 og 138; jf. i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10065, præmis 27).

35. Et datterselskabs adfærd på markedet er i princippet ligeledes under moderselskabets afgørende indflydelse, såfremt dette kun beholder kompetencen til at vedtage eller godkende visse strategiske handelsmæssige beslutninger, i givet fald gennem sine repræsentanter i datterselskabets organer, hvorimod kompetencen til at fastlægge datterselskabets handelspolitik i snæver forstand er delegeret til de ledere, der har ansvaret for selskabets operationelle drift, som er valgt af moderselskabet, og som repræsenterer og fremmer selskabets erhvervsmæssige interesser (jf. i denne retning Rettens dom af 9.9.2011, sag T-25/06, Alliance One International mod Kommissionen, Sml. II, s. 5741, præmis 138 og 139, stadfæstet ved Domstolens kendelse af 13.12.20112, sag C-593/11 P og sag C-654/11 P,, præmis 30).

36. Når der er sikret en ensartet adfærd på markedet af datterselskabet og dets moderselskab, bl.a. i de tilfælde, der er beskrevet i præmis 34 og 35 ovenfor, eller gennem andre økonomiske, organisatoriske og retlige forbindelser mellem selskaberne, udgør disse samme økonomiske enhed og danner følgelig én virksomhed i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 31 ovenfor. Den omstændighed, at et moderselskab og dets datterselskab udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen (f. i denne retning dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 59).

37. Den retspraksis, der er gengivet i præmis 29-36 ovenfor, finder ligeledes anvendelse, når et eller flere moderselskaber pålægges ansvar for en overtrædelse, der begås af deres joint venture (dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 52-56).

38. Det er på baggrund af disse regler, at der skal foretages en undersøgelse af sagsøgernes argumenter og af rigtigheden af konstateringerne i den anfægtede beslutning i relation til pålæggelsen af ansvaret på sagsøgerne for de handlinger, der blev udvist af Schümann Sasol og dets moderselskab Schümann Sasol International, der i joint venture-perioden var ejet for to tredjedeles vedkommende af Sasol Holding in Germany og for en tredjedels vedkommende af Vara.

Den anfægtede beslutning

39. I den anfægtede beslutning har Kommissionen forkastet sagsøgernes argumentation, der tilsigter at godtgøre, at Schümann Sasol International i joint venture-perioden rent faktisk var kontrolleret af Vara. Kommissionen støttede i det væsentlige denne konklusion på følgende betragtninger:

»[…]

(471) Kommissionen finder, at Sasol via sit helejede datterselskab Sasol Holding in Germany GmbH udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol International.

(472) Som Sasol har forklaret, var [direktionen] for den løbende virksomhed sammensat af en repræsentant fra Sasol, en repræsentant fra Vara og en administrerende direktør. I henhold til [direktionens] vedtægter skal denne ledelse så vidt muligt træffe sine beslutninger med enstemmighed eller med simpelt flertal. I tilfælde af stemmelighed råder den administrerende direktør over en udslagsgivende stemme. Sasol har gjort gældende, at direktøren i størstedelen af joint venture-perioden var en repræsentant for Vara. Kommissionen har efter at have foretaget mere grundige undersøgelser anfægtet Sasols påstande på dette punkt. Den omhandlede person var snarere direktør som følge af sit kendskab til virksomheden og som følge af den omstændighed, at Sasol også ønskede at se denne som administrerende direktør for joint venturet. Det var vigtigt for Sasol som hovedaktionær at råde over en person i [direktionen], der allerede havde kendskab til HOS’ tidligere aktiviteter. Den omhandlede person havde arbejdet for Schümann Sasol Internationals tyske forgænger og havde følgelig fuldt kendskab til selskabets funktionsmåde, som efterfølgende blev overtaget af Sasol. Endvidere var den omhandlede person på det tidspunkt, hvor han blev administrerende direktør (den 2.5.1995), ikke ansat af Vara. Den omhandlede person var rent faktisk ikke ansat i Vara før 1997. Personen var direktør for joint venturet fra den 2. maj 1995 til den 30. juni 2001, hvor personen blev erstattet af [D.S.R.] fra Sasol.

(473) Joint venturets repræsentantskab var sammensat af seks medlemmer, fire repræsentanter fra Sasol og to fra Vara. Som Sasol har forklaret, bestemte den aktionæraftale om stemmeret, som var indgået mellem Sasol og Vara, at Sasol og Vara skulle vedtage beslutninger med enstemmighed, og at hver især rådede over én stemme, hvorfor Sasols flertal i repræsentantskabet var ophævet. Såfremt der ikke forelå enighed, skulle forslaget anses for forkastet. Aktionæraftalen vedrørende stemmeret bestemte imidlertid ligeledes i artikel 3 vedrørende repræsentantskabets beslutninger, at aftalens artikel 1 fandt tilsvarende anvendelse. Aftalens artikel 1.5 bestemmer, at såfremt der ikke kan opnås en enstemmig beslutning vedrørende de forhold, der er opregnet i den pågældende artikels punkt a)-d), har Sasols forslag forrang, så længe dette selskab ejer mere end 50% af selskabet, og at Vara skal stemme i overensstemmelse med Sasols beslutning. De forhold, der er henvist til i punkt a)-d) i artikel 1.5, er følgende: udarbejdelse af årsregnskaber, udnævnelse af særlige revisorer og godkendelse af investeringer [af kapital foretaget af selskabet] eller af et af dets datterselskaber.

(474) [Hvad angår generalforsamlingen] har Sasol forklaret, at Vara rådede over et blokerende mindretal, eftersom der for vedtagelse af beslutninger krævedes et flertal på tre fjerdedele af de afgivne stemmer. Endvidere foreskrev aktionæraftalen vedrørende stemmeret ifølge Sasol, at Sasol og Vara forpligtede sig til i fællesskab at gennemføre aktionærbeslutninger og at træffe afgørelse med énstemmighed i alle tilfælde, hvorved de hver især rådede over én stemme, og hvis der ikke kunne opnås enstemmighed, kunne hverken Sasol eller Vara agere, og Vara kunne følgelig ikke bringes i mindretal. Som forklaret ovenfor opstiller aktionæraftalen om stemmeret i artikel 1.5, der finder anvendelse på [general]forsamlingen, en liste over visse emner, med hensyn til hvilke Sasols ønsker skulle have forrang (jf. 473. betragtning).

(475) Hvad angår den situation, der er beskrevet i [472.]-[474.] betragtning, og navnlig Sasols mulighed for at få gennemført sin vilje inden for rammerne af vigtige strategiske beslutninger, såfremt en konsensus ikke kunne opnås, som opregnet i artikel 1.5 i aktionæraftalen om stemmeret (eksempelvis godkendelsen af kapitalinvesteringer) må Sasol anses for rent faktisk at have haft kontrol over joint venturet. Den omstændighed, som Sasol har gjort gældende, at direktørerne i [Schümann Sasol] tidligere havde arbejdet i HOS, modsiger ikke denne konklusion, eftersom repræsentantskabets godkendelse var fornøden med hensyn til sådanne beslutninger om rekruttering vedrørende overordnede ledelsesstillinger [artikel 2, stk. 2, [litra] c) i direktionens vedtægter], og eftersom Sasol følgelig kunne opponere mod disse beslutninger.

[…]

(481) Kommissionen finder af de ovenfor anførte grunde, at det ikke alene er det agerende selskab [Schümann Sasol], men ligeledes dets moderselskaber, Sasol International AG, Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany GmbH, der er ansvarlige i joint venture-perioden, eftersom det er godtgjort, at Sasol havde kontrol over joint venturet. […] Som det er fastslået i [329.]-[333.] betragtning, danner forskellige virksomheder, der tilhører den samme koncern, en økonomisk enhed og følgelig en virksomhed i henhold til artikel 81 [EF], såfremt de omhandlede selskaber ikke på selvstændig vis bestemmer deres adfærd på markedet. I tilfældet med joint venturet er det muligt at konkludere, at joint venturet og moderselskaberne danner en økonomisk enhed med henblik på en anvendelse af artikel 81 [EF], såfremt joint venturet ikke på selvstændig vis bestemmer sin egen adfærd på markedet. Om joint venturet skal anses for et selvstændigt fungerende joint venture eller ej [er uden relevans] i denne sammenhæng, [eftersom] de faktiske beviser godtgør, at der foreligger udøvelse af afgørende indflydelse. Den omstændighed, at en joint ventures moderselskaber kan anses for ansvarlige, er i overensstemmelse med Kommissionens praksis vedrørende dette særlige spørgsmål som følge af de generelle retsprincipper, der er redegjort for i [340.] betragtning og defineret af Fællesskabets retsinstanser. Den omstændighed, at beslutningen under andre omstændigheder ikke blev tilstillet moderselskaberne til et joint venture, betyder ikke, at Sasol International AG, Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany GmbH i deres egenskab af moderselskaber, der hører til Sasolkoncernen, under nærværende omstændigheder ikke kan holdes ansvarlige for deres datterselskabs aktiviteter, eftersom Kommissionen råder over et skøn med hensyn til sin beslutning om at pålægge visse enheder i en virksomhed ansvaret for en overtrædelse og kan foretage sin bedømmelse fra sag til sag.«

Sondringen mellem begrebet kontrol og begrebet faktisk udøvelse af afgørende indflydelse som anvendt i sammenhæng med artikel 81 EF

40. Det skal indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i forbindelse med undersøgelsen af spørgsmålet om pålæggelse af ansvaret for den overtrædelse, der blev begået af Schümann Sasol, joint venturets datterselskab, ikke udtrykkeligt skelnede mellem begreberne »kontrol« og »kontrolbeføjelse« på den ene side og begreberne »økonomisk enhed« og »faktisk udøvelse af en afgørende indflydelse på forretningsadfærden« på den anden side.

41. Sagsøgerne har gjort gældende, at denne tilgang er fejlagtig, henset til, at begrebet kontrol ikke indebærer en faktisk udøvelse af en afgørende indflydelse.

42. Det skal for det første bemærkes, at det følger af artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (»EF-fusionsforordningen«) (EUT L 24, s. 1), at »[k]ontrol over en virksomhed opnås gennem rettigheder, aftaler eller på andre måder, som enkeltvis eller tilsammen, under hensyn til alle faktiske og retlige forhold, giver mulighed for at få afgørende indflydelse på virksomhedens drift«.

43. Når et moderselskab pålægges ansvaret for et andet selskabs konkurrencebegrænsende adfærd i henhold til artikel 81 EF, kan Kommissionen ifølge retspraksis ikke støtte sig til den blotte mulighed for udøvelse af afgørende indflydelse, således som det er anført i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 139/2004 ved fastlæggelsen af kontrollen, uden at der er behov for at undersøge, om denne indflydelse faktisk er blevet udøvet (dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 69).

44. Det påhviler derimod principielt Kommissionen at påvise, at der har foreligget en sådan afgørende indflydelse, på grundlag af en flerhed af faktiske omstændigheder (jf. Rettens dom af 27.9.2006, sag T-314/01, Avebe mod Kommissionen, Sml. II, s. 3085, præmis 136 og den deri nævnte retspraksis). Blandt disse omstændigheder figurerer sammenfald af stillinger blandt de samme fysiske personer i moderselskabets ledelse og dets datterselskabs eller joint ventures ledelse (Rettens dom af 12.7.2011, sag T-132/07, Fuji Electric mod Kommissionen, Sml. II, s. 4091, præmis 184; jf. ligeledes i denne retning Domstolens dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 119 og 120) eller den omstændighed, at de pågældende selskaber var forpligtet til at følge de instrukser, der blev givet af selskabernes fælles ledelse, og ikke kunne optræde uafhængigt på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 33 ovenfor, præmis 527).

45. I det foreliggende tilfælde støttede Kommissionen sig ikke på et sådan direkte bevis for, at Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol International.

46. Kommissionen foretog nemlig i det væsentlige en undersøgelse af den beslutningskompetence, som Sasol kunne udøve i joint venturets organer via sine repræsentanter. Analysen i denne forbindelse hviler i det væsentlige på en abstrakt undersøgelse af fremgangsmåden for beslutningstagning i de pågældende organer, støttet på bestemmelserne i aktionæraftalen og i direktionens vedtægter, der gengav de fremgangsmåder for afstemning, som var fastsat i joint venturets vedtægter. Endvidere har Kommissionen navnlig støttet sin konklusion om, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd skulle pålægges ansvaret for Schümann Sasol Internationals handlinger, på en påstand om, at »det er blevet godtgjort, at Sasol havde kontrol med joint venturet« (481. betragtning til den anfægtede beslutning).

47. Det følger heraf, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde fastslog, at Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol Internationals forretningsadfærd, i det væsentlige på grundlag af en abstrakt vurdering af de dokumenter, der blev underskrevet inden indledningen af Schümann Sasol Internationals virke, i lighed med en analyse, der foretages i henhold til reglerne om godkendelse af fusioner.

48. For det andet skal Retten således foretage en undersøgelse af, i hvilket omfang en sådan abstrakt og fremadrettet analyse, der foretages på fusionsområdet, hvor vedtagelsen af beslutningen om godkendelse ligger forud for indledningen af joint venturets virke, ligeledes kan tjene til at godtgøre, at der foreligger faktisk udøvelse af afgørende indflydelse på joint venturets forretningsadfærd i en beslutning, der pålægger moderselskaberne ansvaret for en tilsidesættelse af artikel 81 EF, der tidligere blev begået af det pågældende joint venture.

49. Det fremgår i denne forbindelse af retspraksis, at selv om kompetencen til eller muligheden for at vedtage et joint ventures handelsmæssige beslutninger i sig selv alene henhører under den blotte mulighed for at udøve afgørende indflydelse på dets forretningsadfærd og således under begrebet »kontrol« i henhold til forordning nr. 139/2004, kan Kommissionen og Unionens retsinstanser lægge til grund, at lovbestemmelserne og bestemmelserne i aftalerne vedrørende den pågældende virksomheds funktion, navnlig bestemmelserne i den kontrakt, der opretter joint venturet, og i aktionæraftalen om stemmeret, er blevet gennemført og overholdt. I denne forbindelse kan undersøgelsen af, om der er udøvet afgørende indflydelse på et joint ventures forretningsadfærd, bestå i en abstrakt analyse af de dokumenter, der er underskrevet, inden joint venturet indledte sin virksomhed i lighed med analysen vedrørende kontrol. Såfremt de pågældende bestemmelser og klausuler foreskriver, at stemmer fra hvert enkelt moderselskab er nødvendige for vedtagelsen af en beslutning i et af joint venturets organer, kan Kommissionen og Unionens retsinstanser – medmindre det modsatte bevises – fastslå, at de pågældende beslutninger blev vedtaget af moderselskaberne i fællesskab (jf. i denne retning dommen i sagen Avebe mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 137-139, dommen i sagen Fuji Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 186-193, og dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 112 og 113). Tilsvarende kan Kommissionen og Unionens retsinstanser, såfremt de pågældende klausuler gør det muligt for et enkelt moderselskab at vedtage beslutningerne fra joint venturets organer, i mangel af beviser for det modsatte fastslå, at det pågældende moderselskab udøvede afgørende indflydelse på de pågældende beslutninger.

50. Henset til, at undersøgelsen af, om der faktisk foreligger udøvelse af afgørende indflydelse, er retrospektiv og derfor kan støttes på konkrete omstændigheder, kan såvel Kommissionen som de berørte parter imidlertid føre bevis for, at joint venturets erhvervsmæssige beslutninger blev vedtaget i henhold til andre regler end dem, der følger af den blotte abstrakte undersøgelse af aftalerne vedrørende joint venturets funktion (jf. i denne retning dommen i sagen Fuji Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 194 og 195, og dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 115-117). Navnlig kan Kommissionen eller de berørte parter føre bevis for, at de, til trods for et enkelt moderselskabs kompetence til at vedtage de pågældende beslutninger via selskabets repræsentanter i joint venturets organer, i realiteten blev truffet af flere eller af samtlige moderselskaber i enighed.

Berettigelsen af Kommissionens konstatering om, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd skulle pålægges ansvaret for den overtrædelse, som Schümann Sasol International begik

51. Sagsøgerne har i det væsentlige anfægtet Kommissionens analyse af, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd skulle pålægges ansvaret for den overtrædelse, som Schümann Sasol International begik, af to grunde. For det første finder de, at Kommissionen anlagde et urigtigt skøn ved ikke at anerkende, at B.I., Schümann Sasol Internationals administrerende direktør, var Varas repræsentant. Ifølge sagsøgerne kunne Vara nemlig via selskabets repræsentant, B.I. selv vedtage direktionens beslutninger i størstedelen af joint venture-perioden, eftersom den administrerende direktør ifølge vedtægterne rådede over en udslagsgivende stemme i tilfælde af stemmelighed mellem direktionens medlemmer. For det andet har de gjort gældende, at Vara ifølge joint venturets vedtægter og aktionæraftalen kunne blokere de vigtigste beslutninger på joint venturets generalforsamling og i dets repræsentantskab, således at Sasol Holding in Germany ikke kunne vedtage sine beslutninger alene via selskabets repræsentanters stemmer. På dette grundlag finder sagsøgerne, at Sasol Holding in Germany ikke kunne udøve afgørende indflydelse på Schümann Sasol Internationals forretningsadfærd.

52. Indledningsvis bemærkes, at hvad angår det forhold, at adskillige moderselskaber pålægges ansvaret for en overtrædelse, der begås af et joint venture, kan Kommissionen godtgøre, at der faktisk udøves afgørende indflydelse ved at fastslå, at der foreligger en fælles ledelse i moderselskaberne af joint venturet. Hvad angår denne fælles ledelses karakter fandt Retten i sin dom i sagen Avebe mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor (præmis 136-138), det relevant, at de medlemmer i joint venturets organer, der var udpeget af hvert af moderselskaberne, og som repræsenterede deres egne erhvervsmæssige interesser, skulle arbejde tæt sammen i forbindelse med fastlæggelsen og gennemførelsen af joint venturets handelspolitik, og at de beslutninger, der blev vedtaget af disse, nødvendigvis afspejlede en samstemmende vilje mellem hvert af de moderselskaber, der blev holdt ansvarlige af Kommissionen. Retten undersøgte ikke kun den strategiske beslutningstagning i joint venturet, men også varetagelsen af de løbende forretninger og anførte, at de to direktører, der var blevet udpeget af de to moderselskaber, også i denne henseende skulle arbejde tæt sammen (dommen i sagen Avebe mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 136-138).

53. I det foreliggende tilfælde har Kommissionen imidlertid ikke pålagt de to moderselskaber ansvaret for den overtrædelse, som Schümann Sasol International havde begået, men alene Sasol Holding in Germany og dettes moderselskab Sasol Ltd.

54. I tilfælde af, at Kommissionen pålægger et enkelt af joint venturets moderselskaber ansvaret for den af joint venturet begåede overtrædelse, påhviler det Kommissionen at godtgøre, at den afgørende indflydelse på joint venturets forretningsadfærd blev udøvet ensidigt af dette moderselskab.

55. Det fremgår af den anfægtede beslutning og af Kommissionens skriftlige indlæg i forbindelse med proceduren for Retten, at Kommissionen er af den opfattelse, at den betingelse, der er beskrevet i præmis 54 ovenfor, var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Kommissionen fastslog nemlig i 471. betragtning til den anfægtede beslutning, at »Sasol [Ltd] via sit helejede datterselskab Sasol Holding in Germany GmbH udøvede en afgørende indflydelse på Schümann Sasol International AG«. Endvidere har Kommissionen i svarskriftets punkt 49 gjort gældende, at »Sasol [Ltd] (via Sasol Holding) udøvede enekontrol over [Schümann Sasol International]«, og har i samme svarskrifts punkt 67 gjort gældende, at »Vara ikke skulle pålægges ansvar, idet Sasol var det eneste selskab, der udøvede afgørende indflydelse på joint venturet«.

56. Der skal således foretages en undersøgelse af, om Kommissionen på grundlag af oplysninger, der var indsamlet i den anfægtede beslutning, og på trods af de argumenter, som sagsøgerne havde fremført under den administrative procedure vedrørende betydningen af Varas tilstedeværelse i joint venturets direktion, gyldigt kunne konkludere, at Sasol ensidigt udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol International.

Schümann Sasol Internationals direktion

57. Sagsøgerne har anført, at beslutningerne fra Schümann Sasol International direktion blev vedtaget med simpelt flertal, og at det i tilfælde af stemmelighed var den administrerende direktørs stemme, der var udslagsgivende. Den administrerende direktør, B.I., repræsenterede imidlertid Varas interesser.

58. Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen anlagde et urigtigt skøn vedrørende de beviser, den rådede over, for så vidt som den fastslog, at B.I. ikke repræsenterede Vara, men ledede joint venturet efter Sasols ønske. Kommissionen støttede sin konstatering på Varas erklæring af 11. oktober 2007, hvori B.I. i Varas navn besvarede Kommissionens udspørgen og paradoksalt nok erklærede, at han, selv om han betegnede sig selv som Varas repræsentant i relation til ethvert andet spørgsmål, som Kommissionen måtte have, ikke repræsenterede Vara i joint venture-perioden.

59. Sagsøgerne har endvidere henvist til deres erklæring af 18. april 2008, ifølge hvilken B.I. i realiteten kontinuerligt handlede som Schümanns højre hånd og repræsenterede Vara i joint venturet sammen med Sasol. Inden joint venture-perioden havde B.I. været den fysiske person, der udførte en ledende funktion i HOS, som var kontrolleret af Vara, som han havde været generaldirektør for siden 1987, og han havde været Hans-Otto Schümanns fortrolige. Endvidere havde B.I. ligeledes bestridt ledelsesposter i Vara og i andre selskaber, der var ejet af Hans-Otto Schümann under og efter joint venture-perioden. Den tætte tilknytning mellem B.I. og henholdsvis Vara og Hans-Otto Schümann fremgår ligeledes af annonceringen af oprettelsen af joint venturet den 6. juni 1995.

60. Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen havde kendskab til disse omstændigheder under den administrative procedure, men at den ikke desto mindre ignorerede dem og uden nogen begrundelse foretrak Varas erklæring, som stammede fra B.I. personligt, dvs. fra en person, der selv som kommanditist ejede en del af kapitalen i Vara.

61. Kommissionen har først og fremmest fremhævet den omstændighed, at begrebet afgørende indflydelse ikke omfatter joint venturets operationelle drift, men de grundlæggende retningslinjer vedrørende selskabets handelspolitik. Som det fremgår af Schümann Sasol Internationals vedtægter, handlede direktionen imidlertid i henhold til repræsentantskabets kontrol, og direktionens handlinger vedrørende væsentlige aspekter af selskabets handelspolitik var undergivet repræsentantskabets forudgående godkendelse.

62. Dernæst har Kommissionen fastholdt, at B.I. ikke repræsenterede Vara, men at hans stilling var begrundet i hans kendskab til det område, som Sasol drev virksomhed inden for, og at hans udnævnelse var udtryk for Sasols vilje. Vara underrettede med sin erklæring af 11. oktober 2007 Kommissionen om, at B.I. var blevet udnævnt til direktør for Sasol International, fordi Sasol ønskede at gøre brug af hans indgående kendskab til HOS’ virksomhed og således ansætte ham i ledelsen. Ifølge Kommissionen er denne oplysning troværdig, eftersom Sasol havde særlig interesse i, at joint venturet blev drevet ordentligt, og ønskede at sikre driftens kontinuitet ved at overlade den daglige drift til et medlem af direktionen, som havde kendskab til paraffinvokssektoren og navnlig til HOS’ tidligere aktiviteter. Under alle omstændigheder fastslog Kommissionen i duplikkens punkt 10, at dens konstateringer i 472. betragtning til den anfægtede beslutning indebar, at B.I. repræsenterede Sasol og ikke Vara i Schümann Sasol Internationals direktion.

63. Retten anser det for hensigtsmæssigt først at foretage en undersøgelse af B.I.s rolle i Schümann Sasol Internationals ledelse og dernæst af det mere generelle spørgsmål, om Sasol ensidigt kunne vedtage de beslutninger, der blev vedtaget i den pågældende direktion.

B.I.s rolle

64. Det bemærkes, at B.I. i næsten hele joint venture-perioden var Schümann Sasol Internationals administrerende direktør.

65. Sagsøgerne gjorde under den administrative procedure gældende, at B.I. havde været repræsentant for Vara, hvorimod Vara erklærede, at B.I.s udnævnelse havde været udtryk for Sasols vilje, således at han ikke repræsenterede Vara.

66. Indledningsvis bemærkes, at konstateringerne i 472. betragtning til den anfægtede beslutning netop afspejler indholdet af Varas erklæring af 11. oktober 2007. Det standpunkt, der blev udtrykt i Sasols erklæring af 18. april 2008 om, at B.I. repræsenterede Vara såvel som de dokumenter, der støttede dette standpunkt, blev derimod forkastet af Kommissionen.

67. Hvad angår indholdet af Kommissionens påstande vedrørende B.I.s rolle, har sagsøgerne i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen anlagde et fejlagtigt skøn ved ikke at anerkende, at han repræsenterede Vara i direktionen.

68. For det første skal det bemærkes, at B.I. bestred nogle vigtige stillinger i de selskaber, der var ejet af Schümann og Varakoncernen inden, under og efter joint venture-perioden.

69. Det skal bemærkes, at B.I. den 29. november 1996 blev kommanditist i Vara, et af Schümann Sasol Internationals direkte moderselskaber. Dette indebar, at han ejede en del af kapitalen i Vara, mens de øvrige ejere af Vara var medlemmer af Schümann-familien. Retten er i denne forbindelse af den opfattelse, at ejerskabet af en del af selskabskapitalen udgør en omstændighed, der kan godtgøre, at B.I. kunne identificere sig med Varas særlige erhvervsmæssige interesser.

70. Tilsvarende var B.I. i det mindste i en del af joint venture-perioden og sideløbende med sin udøvelse af hvervet som administrerende direktør i Schümann Sasol International generaldirektør i Vara.

71. Det fremgår imidlertid af retspraksis, at den omstændighed, at der er et sammenfald mellem de ledende stillinger i et af moderselskaberne og i disses joint venture, udgør et væsentlig indicium for, at det pågældende moderselskab udøver afgørende indflydelse på joint venturets kommercielle beslutninger gennem udøvelsen af en beslutningsbeføjelse, der indehaves af et medlem af ledelsen i joint venturet (jf. i denne retning dommen i sagen Fuji Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 199).

72. Dernæst var B.I. fra den 15. juni 1995 direktør i Vara Beteiligungsgesellschaft mbH. Ifølge et af de beviser, som sagsøgerne har fremlagt, bestred hans stadig denne stilling i 2011 sammen med Schümann. Endvidere havde han været direktør i Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH fra den 4. april 1989 til tidspunktet for opløsningen af dette selskab den 13. september 1996. Dette sidstnævnte selskab er ligeledes forbundet med Hans-Otto Schümann, Varas grundlægger og hovedaktionær.

73. Det skal endvidere bemærkes, at den 1. juli 2001, da D.S.R. afløste B.I. som administrerende direktør i Schümann Sasol International, blev denne et af seks medlemmer af det pågældende selskabs repræsentantskab. B.I. afløste hermed E.B.R, som ifølge Kommissionen også var Varas repræsentant, idet repræsentantskabets sammensætning i øvrigt forblev uændret. Dette indikerer, at B.I. repræsenterede Vara i repræsentantskabet. Dette forhold er endvidere i sig selv tilstrækkeligt til at forkaste Kommissionens påstand om, at B.I. repræsenterede Sasol i direktionen, eftersom det i et sådant tilfælde er utænkeligt, at han umiddelbart efter udløbet af sit hverv kunne have repræsenteret Vara i repræsentantskabet.

74. Endelig skal det bemærkes, at Hans-Otto Schümann og B.I. i skrivelsen af 2. februar 1995 til samtlige ansatte i HOS underrettede disse ansatte om de forhandlinger, de var i gang med at føre med Sasol. De anførte deri, at: »Vi kan udøve vores indflydelse på [den nye ledelse i joint venturet] i fremtiden akkurat som hidtil.«

75. På dette grundlag skal Retten konstatere, at sagsøgerne allerede under den administrative procedure fremlagde beviser, der kunne godtgøre, at B.I. havde tæt forbindelse til Varakoncernen og Hans-Otto Schümann, at han identificerede sig med Varas særlige erhvervsmæssige interesser, navnlig i sin egenskab af kommanditist, og at Vara kunne udøve en væsentlig indflydelse på de af joint venturets direktion trufne beslutninger som følge af sin egenskab af kommanditist, hvilket kunne medføre en tilpasning af Schümann Sasol Internationals handelspolitik med Varas handelspolitik.

76. Følgelig anlagde Kommissionen et urigtigt skøn, da den i sin analyse så bort fra denne række relevante beviser og i den anfægtede beslutning udelukkende anførte, at udnævnelsen af B.I. afspejlede Sasols vilje. En sådan beskrivelse giver et forvrænget billede af sagens relevante omstændigheder og opfylder ikke kriteriet om, at ansvaret for overtrædelse af artikel 81 EF skal fastslås på grundlag af præcise og samstemmende beviser og på en upartisk måde skal tage hensyn til alle de relevante retlige og faktiske omstændigheder, der forelægges den (jf. i denne retning Rettens dom af 27.9.2006, forenede sager T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP og T-61/02 OP, Dresdner Bank m.fl. Kommissionen, Sml. II, s. 3567, præmis 59-63; jf. analogt Domstolens dom af 17.5.2001, sag C-450/98 P, IECC mod Kommissionen, Sml. I, s. 3947, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).

77. Kommissionens argumenter kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.

78. For det første har Kommissionen henvist til den omstændighed, at Sasol gav sit samtykke til udnævnelsen af B.I. som administrerende direktør.

79. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at ifølge vedtægterne for Schümann Sasol International og aktionæraftalen skulle alle medlemmerne af direktionen og den administrerende direktør udnævnes af repræsentantskabet ved en enstemmig afstemning foretaget af repræsentanter fra Vara og Sasol. Følgelig skulle direktionens sammensætning for det første afspejle en aftale mellem de to moderselskaber, dvs. hvert af selskabernes vilje. For det andet skulle Vara også give sit samtykke til udnævnelsen af de medlemmer, der blev udpeget af Sasol, som Kommissionen anså for repræsentanter for sidstnævnte selskab.

80. Følgelig gør den omstændighed, at Sasol gav sit samtykke til udnævnelsen af B.I. til administrerende direktør det hverken muligt at fastslå, at han repræsenterede Sasols erhvervsmæssige interesser ud over, hvad der er nødvendigt for en behørig forvaltning af et joint venture, som ejes af to moderselskaber, eller at tilbagevise de beviser, som sagsøgerne fremlagde, og som tilsigtede at godtgøre, at Vara udøvede afgørende indflydelse i direktionen gennem B.I.s beslutningsbeføjelse.

81. For det andet bemærkes, at det eneste konkrete bevis, hvorpå Kommissionen støttede sin konklusion om, at B.I. ikke repræsenterede Vara, men at udnævnelsen afspejlede Sasols vilje, er Varas erklæring af 11. oktober 2007, som er nævnt i præmis 66 ovenfor.

82. Ifølge Kommissionen er denne erklæring særligt pålidelig, eftersom den blev afsendt som svar på en begæring om oplysninger fra Kommissionen. Vara havde en væsentlig interesse i at fremstille situationen korrekt, henset til, at en falsk erklæring kunne sanktioneres med en processuel bøde, som fastsat i henhold til artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 1/2003.

83. I denne forbindelse bemærkes, at det på den første side af svaret af 11. oktober 2007 på begæringen om oplysninger, som indeholdt den omhandlede erklæring, anføres, at den person, der var ansvarlig for svarene først og fremmest var B.I. Det er, som sagsøgerne har anført, ligeledes ubestridt, at B.I. på dette tidspunkt stadig var Varas kommanditist.

84. Det skal endvidere fastslås, at Kommissionen ikke i sin begæring om oplysninger, der blev tilstillet Vara, og i øvrigt heller ikke i den anfægtede beslutning definerede, hvad den mente med ordet »repræsentation«. Eftersom B.I. ikke formelt havde mandat til at repræsentere Vara i joint venturets direktion, kunne Vara i sin erklæring påstå, at der ikke forelå repræsentation uden at risikere en processuel bøde.

85. Det skal endvidere bemærkes, at undersøgelsen af de organisatoriske forbindelser mellem joint venturet og dets moderselskab ikke nødvendigvis vedrører spørgsmålet om moderselskabets repræsentation, der følger af et formelt mandat fra moderselskabet til joint venturets direktør. Det er mere relevant at tage hensyn til repræsentationen i bred forstand af de erhvervsmæssige interesser i moderselskabet (jf. præmis 35 ovenfor) og indflydelsen på beslutningerne truffet af joint venturets organer med henblik på at samordne den pågældende virksomheds handelspolitik med moderselskabets handelspolitik, som det forhold, at der forelå et sammenfald af stillinger i moderselskabet og joint venturet samt en direktør fra joint venturets ejerskab af en del af moderselskabets kapital, vidner om (jf. præmis 44 ovenfor).

86. Ud fra disse betragtninger skal det tilføjes, at spørgsmålet om repræsentation af et moderselskabs erhvervsmæssige interesser i en joint ventures ledelse ikke er en simpel omstændighed, som, hvis de faktiske omstændigheder er fejlagtigt gengivet, kan føre til en processuel bøde. Tværtimod henhører dette spørgsmål under den vurdering, som Kommissionen skal foretage under hensyntagen på upartisk vis til alle de relevante retlige og faktiske omstændigheder, der er forelagt Kommissionen af de moderselskaber, der ofte har modstridende interesser, som fører til, at de lægger vægt på et eller et andet af de relevante forhold. Det skal endvidere bemærkes, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde hverken har pålagt Sasol eller Vara en processuel bøde, selv om selskaberne indgav erklæringer, der var fuldstændigt modstridende på dette punkt.

87. Henset til det ovenstående skal der foretages en undersøgelse af, om det urigtige skøn, som Kommissionen anlagde ved undersøgelsen af B.I.s rolle (jf. præmis 76 ovenfor), kan påvirke bedømmelsen af den af Sasol udøvede indflydelse på Schümann Sasol Internationals direktion.

Vedtagelsen af beslutninger i Schümann Sasol Internationals direktion

88. Sagsøgerne har gjort gældende, at Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany som følge af den dominerende rolle hos de medlemmer i direktionen, der repræsenterede Vara, navnlig B.I., ikke kunne vedtage den pågældende direktions beslutninger.

89. For det første skal det bemærkes, at B.I. i sin meddelelse af 6. juni 1995 til Schümann Sasol AG (nu Schümann Sasol International) beskrev rollerne i joint venturets direktion. Han præciserede, at »han ved siden af koordinationen af arbejdet i direktionen forblev ansvarlig for marketing, køb og salg og for kontrollen med datterselskaberne«, hvorimod D.S.R. forblev i sin stilling i Sydafrika og tog sig af produktionen og af tekniske aspekter. B.I. gjorde også opmærksom på, at et tredje medlem ville blive udnævnt i Hamburg (Tyskland).

90. Det skal konstateres, at B.I.s beslutningskompetencer er et indicium for hans centrale rolle i Schümann Sasol Internationals direktion.

91. For det andet bemærkes, at B.I. og Schümann i den skrivelse af 2. februar, de tilstillede samtlige ansatte i HOS, gjorde opmærksom på, at de kunne udøve indflydelse på joint venturets nye ledelse, akkurat som det tidligere var tilfældet, når Vara var HOS’ eneste aktionær (jf. præmis 74 ovenfor).

92. Det fremgår ligeledes af denne skrivelse, at Hans-Otto Schümann og Vara ifølge B.I.s og Hans-Otto Schümanns forventninger via B.I. kunne spille en central rolle i Schümann Sasol Internationals ledelse.

93. For det tredje bemærkes, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning anførte noget forhold, der kunne godtgøre, at Sasol på trods af B.I.s beslutningskompetencer og dennes udslagsgivende stemme i tilfælde af stemmelighed, som fulgte med stillingen som direktør, ensidigt kunne vedtage direktionens beslutninger for det tilfælde, at det skulle vise sig, at B.I. i realiteten repræsenterede Vara og Hans-Otto Schümann i Schümann Sasol Internationals direktion.

94. For det fjerde fremgår en sådan kompetence for Sasol til afgørende at vedtage direktionens beslutninger heller ikke af de oplysninger om de forskellige sammensætninger af direktionen, som blev fremlagt af sagsøgerne under den administrative procedure.

95. Mellem den 2. maj og den 31. oktober 1995 var Schümann Sasol Internationals direktion sammensat af B.I. og D.S.R., som repræsenterede Sasol. Som sagsøgerne med rette har gjort gældende, kunne B.I. som følge af sin udslagsgivende stemme gennemtvinge sine egne beslutninger i direktionen.

96. I perioden fra den 1. november 1995 til den 30. juni 2001 var Schümann Sasol Internationals direktion sammensat af dets direktør B.I., D.S.R. og H.G.B. Sagsøgerne finder, at denne sidstnævnte var Varas repræsentant, hvorimod Kommissionen er af den opfattelse, at han var Sasols repræsentant.

97. Det skal konstateres, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning undersøgte spørgsmålet, om H.G.B. rent faktisk repræsenterede kommercielle interesser hos det ene eller andet selskab. Der foreligger endvidere indikationer på, at H.G.B. repræsenterede Varas interesser (jf. præmis 99 nedenfor). Denne sammensætning af direktionen gør det heller ikke muligt at konkludere, at Sasol ensidigt vedtog sidstnævntes beslutninger.

98. Mellem den 1. juli 2001 og den 16. maj 2002 var D.S.R. (fra Sasol) direktionens administrerende direktør, mens det andet medlem var H.G.B.

99. Det skal først bemærkes, at denne sammensætning af direktionen vidner om, at H.G.B. var Varas repræsentant. Det er nemlig ikke rimeligt at forvente, at Vara, der ejede en tredjedel af kapitalen i Schümann Sasol International, ville indvillige i en direktion, der udelukkende bestod af Sasols repræsentanter.

100. Sagsøgerne har gjort gældende, at alle beslutninger i direktionen i denne periode blev truffet med enstemmighed.

101. Det skal bemærkes, at den anfægtede beslutning ikke indeholder den mindste vurdering af den omhandlede periode. Henset til, at det fulde ansvar for den overtrædelse, som joint venturet begik, alene blev pålagt Sasol, påhvilede det Kommissionen at godtgøre, at Sasol ensidigt udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol Internationals handelspolitik (jf. præmis 54 ovenfor).

102. Der skal imidlertid erindres om (jf. præmis 52 ovenfor), at det forhold, at beslutninger skulle vedtages med enstemmighed i direktionen, vidner om et tæt samarbejde mellem moderselskabernes repræsentanter og således om en fælles ledelse i joint venturet, hvilket udgør et indicium for en udøvelse i fællesskab af en afgørende indflydelse og ikke en udøvelse af afgørende indflydelse af et enkelt af moderselskaberne (jf. i denne retning dommen i sagen Avebe mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 137 og 138, og dommen i sagen Fuji Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor, præmis 194).

103. Denne sammensætning af direktionen kan derfor heller ikke danne grundlag for en konklusion om, at Sasol ensidigt vedtog Schümann Sasol Internationals beslutninger.

104. Endelig var Schümann Sasol Internationals direktion mellem den 17. maj og den 24. september 2002 sammensat af D.S.R., H.G.B. og af C.D.I.

105. Sagsøgerne har gjort gældende, at de to sidstnævnte medlemmer af direktionen var Varas repræsentanter, således at D.S.R. selv i sin egenskab af administrerende direktør kunne bringes i mindretal af disse.

106. Det skal fastslås, at den anfægtede beslutning ikke indeholder nogen undersøgelse af, om der blev udøvet afgørende indflydelse af det ene eller andet selskab via H.G.B. og C.D.I., og der er heller ikke foretaget en generel redegørelse for direktionens sammensætning. Endvidere foreligger der indikationer, der godtgør, at H.G.B. repræsenterede Varas interesser (jf. præmis 99 ovenfor). Det fremgår følgelig ikke af den anfægtede beslutning, at Sasol i den omhandlede periode via sine repræsentanter i direktionen ensidigt kunne vedtage direktionens beslutninger.

107. Henset til den ovenstående undersøgelse skal det fastslås, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning har godtgjort, at Sasol på baggrund af beslutningskompetencen for B.I. og for de øvrige medlemmer i direktionen, der kunne forbindes med Vara, rent faktisk ensidigt kunne fastlægge indholdet af beslutningerne fra Schümann Sasol Internationals direktion via de medlemmer, der repræsenterede selskabets erhvervsmæssige interesser og sikre tilpasningen af Schümann Sasol Internationals adfærd med selskabets egen adfærd. Den anfægtede beslutning indeholder heller ikke direkte beviser (jf. præmis 44 ovenfor), der kan godtgøre en sådan afgørende indflydelse udøvet af Sasol.

Relevansen af den driftsmæssige ledelse

108. Kommissionen har gjort opmærksom på den omstændighed, at Schümann Sasol Internationals direktion havde ansvaret for forvaltningen af selskabets løbende forretninger. Ifølge Rettens dom af 12. december 2007, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (sag T-112/05, Sml. II, s. 5049, præmis 63-65, 82 og 83), er et datterselskabs operationelle drift uden relevans ved bedømmelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed mellem et datterselskab og dets moderselskab, eftersom kontrol med handelspolitikken i snæver forstand ikke er en nødvendig betingelse for at fastslå, at et moderselskab danner en samlet virksomhed med et datterselskab. Det er tværtimod tilstrækkeligt, at moderselskabet spiller en betydelig rolle i spørgsmål, der fastlægger datterselskabets handelspolitik.

109. Det bemærkes, at den dom, som Kommissionen har henvist til, vedrører en faktuel situation, hvor moderselskabet ejede 100% af kapitalen i datterselskabet.

110. Det er korrekt, at spørgsmålet om den operationelle drift kan være uden relevans, for så vidt som der er tale om et datterselskab, der er helejet af et enkelt moderselskab, henset til, at det forhold, at det godtgøres, at datterselskabet har en driftsmæssig selvstændighed, ikke i sig selv kan afkræfte formodningen om, at der udøves afgørende indflydelse (jf. den retspraksis, der er nævnt i præmis 153 i det følgende).

111. Hvis der er tale om en eneaktionær skal alle beslutninger, herunder de beslutninger, der vedrører datterselskabets driftsmæssige ledelse, træffes af de ledere, der udpeges og udnævnes enten direkte eller indirekte (af organer, hvis medlemmer er blevet udpeget af moderselskabet) alene af moderselskabet. Tilsvarende er de eneste kommercielle interesser, når der ikke foreligger andre aktionærer, der gør sig gældende hos et datterselskab, i princippet eneaktionærens interesser. Kommissionen kan således antage, at der foreligger faktisk udøvelse af afgørende indflydelse selv i de tilfælde, hvor den driftsmæssige ledelse forestås af datterselskabets ledere på selvstændig vis.

112. Hvis der derimod er tale om joint venture-selskaber, foreligger der en flerhed af aktionærer, og beslutningerne fra joint venturets organer træffes af medlemmer, der repræsenterer kommercielle interesser hos de forskellige moderselskaber, der kan falde sammen, men også divergere. Spørgsmålet om, hvorvidt et moderselskab har udøvet en reel indflydelse på et joint ventures driftsmæssige ledelse, navnlig via de ledere, der er blevet udpeget af moderselskabet, og/eller samtidig bestrider stillinger i moderselskabets ledelse, forbliver derfor relevant.

113. Endelig skal det bemærkes, at Retten foretog en udførlig undersøgelse af fremgangsmåderne for den beslutningstagning, der fandt sted i den driftsmæssige ledelse i dommen i sagen Fuji Electric mod Kommissionen, nævnt i præmis 44 ovenfor (præmis 195), og dommen i sagen General Technic-Otis m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, (præmis 112-117) med henblik på at bedømme, om der forelå udøvelse af afgørende indflydelse fra sagsøgernes side i de pågældende sager i forhold til deres joint venture-selskabers adfærd på markedet.

114. Kommissionens argument om, at moderselskabets fastlæggelse af joint venturets handelspolitik i snæver forstand er uden relevans i forbindelse med undersøgelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed mellem disse, må derfor forkastes.

Konklusionen vedrørende Schümann Sasol Internationals direktion

115. Det skal for det første bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutning anlagde et fejlagtigt skøn, da den undersøgte B.I.s rolle (jf. præmis 76 ovenfor). Det kan ikke udelukkes, at den uden denne fejl ville have fastslået, at Vara udøvede afgørende indflydelse på beslutningerne i Schümann Sasol Internationals direktion i en væsentlig del af joint venture-perioden. For det andet har Kommissionen under alle omstændigheder ikke godtgjort, at Sasol rent faktisk ensidigt fastlagde indholdet af beslutningerne i Schümann Sasol Internationals direktion (jf. præmis 107 ovenfor). For det tredje skal det understreges, at den indflydelse, der blev udøvet på beslutningerne fra joint venturets direktion, er fuldt ud relevant med hensyn til, om moderselskaberne er ansvarlige for en overtrædelse begået af joint venturet (jf. præmis 114 ovenfor).

Schümann Sasol Internationals repræsentantskab og generalforsamling

116. Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ikke gyldigt kunne lægge til grund, at Sasol på afgørende vis havde udøvet indflydelse på de beslutninger, der blev truffet i Schümann Sasol International repræsentantskab og på dets generalforsamling som følge af de beslutningskompetencer, som Vara rådede over.

117. Det bemærkes, at de oplysninger, som Kommissionen har indsamlet i 473. og 474. betragtning til den anfægtede beslutning, indikerer, at både Sasol og Vara kunne blokere samtlige beslutninger på Schümann Sasol Internationals generalforsamling og i repræsentantskabet med undtagelse af de beslutninger, der er omfattet af aktionæraftalens artikel 1.5.

118. Blandt de beslutninger, der er omfattet af aktionæraftalens artikel 1.5, er det alene godkendelsen af investeringer, der hører under kategorien af strategiske handelsmæssige beslutninger, som påvirker joint venturet, ifølge Kommissionens konsoliderede meddelelse om jurisdiktion efter forordning nr. 139/2004 (EFT 2008 C 95, s. 1).

119. Det skal endvidere bemærkes, at ifølge punkt 69 i Kommissionens konsoliderede meddelelse om jurisdiktion efter forordning nr. 139/2004 vedrører de væsentligste vetorettigheder udnævnelse og afskedigelse af den øverste ledelse samt godkendelse af joint venturets budget. Det er ligeledes præciseret deri, at muligheden for at være med til at fastlægge virksomhedens ledelsesstruktur (f.eks. bestyrelsesmedlemmerne) normalt giver mulighed for at udøve afgørende indflydelse på en virksomheds forretningspolitik. Det samme gælder beslutninger om fastlæggelse af virksomhedens budget, da budgettet er afgørende for, hvilke aktiviteter virksomheden kan udøve, og specielt hvilke investeringer det kan foretage.

120. Ifølge lovbestemmelserne og de forskrifter i de aftaler, der regulerer funktionsmåden for joint venturet Schümann Sasol International, havde Sasol Holding in Germany kun kompetence til ensidigt at vedtage beslutninger, der vedrørte godkendelse af investeringer og ikke de vigtigste strategiske erhvervsmæssige beslutninger, dvs. vedrørende budgettet, udnævnelse og afskedigelse af direktører eller virksomhedsplanen.

121. Kommissionen har derfor ikke gennem en abstrakt analyse, der er baseret på lovgivningen og forskrifterne i de aftaler, der regulerer joint venturets funktionsmåde (jf. præmis 49 ovenfor), godtgjort, at Sasol selv i Schümann Sasol Internationals repræsentantskab og på dets generalforsamling kunne vedtage samtlige strategiske erhvervsmæssige beslutninger, der påvirkede joint venturet. Tværtimod fremgår det af den abstrakte analyse, at de vigtigste af de pågældende beslutninger skulle vedtages i fællesskab af Sasol Holding in Germany og Vara.

122. Endvidere indeholder den anfægtede beslutning ingen påvisning, der er støttet på konkrete oplysninger (jf. præmis 50 ovenfor) af, at Sasol Ltd og Sasol Holding in Germany rent faktisk selv på trods af den mulighed for at blokere beslutninger, som Vara rådede over, vedtog de strategiske handelsmæssige beslutninger i joint venturet Schümann Sasol International.

123. Henset til det ovenstående skal Retten fastslå, at Kommissionen ikke har godtgjort, at Sasol ensidigt vedtog de væsentligste beslutninger i Schümann Sasol Internationals repræsentantskab og på selskabets generalforsamling og navnlig de strategiske handelsmæssige beslutninger vedrørende budgettet, virksomhedsplanen og udpegelsen af den øverste ledelse vedrørende selskabet.

Sasol Holding in Germanys faktiske udøvelse af afgørende indflydelse på Schümann Sasol Internationals adfærd på markedet

124. Det skal bemærkes, at det følger af 475. betragtning til den anfægtede beslutning, at »hvad angår den situation, der er beskrevet i 472.-474. betragtning og navnlig til Sasols mulighed for at få gennemført sin vilje inden for rammerne af vigtige strategiske beslutninger, såfremt en konsensus ikke kunne opnås, som opregnet i artikel 1.5 i aktionæraftalen om stemmeret (eksempelvis godkendelsen af kapitalinvesteringer), må Sasol anses for rent faktisk at have haft kontrol over joint venturet«. I 481. betragtning til den anfægtede beslutning lagde Kommissionen til grund, at »det [var] godtgjort, at Sasol havde kontrol over joint venturet«, og at »de faktiske beviser godtg[jorde] at der [forelå] en udøvelse af afgørende indflydelse« foretaget af Sas ol Holding in Germany på Schümann Sasol International.

125. Det fremgår af analysen ovenfor, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning har godtgjort, at Sasol ensidigt vedtog beslutningerne i Schümann Sasol Internationals direktion og de væsentligste af de strategiske beslutninger, der blev truffet af selskabets generalforsamling og repræsentantskab (jf. præmis 115 og 123 ovenfor).

126. Det skal tilsvarende bemærkes, at Kommissionen ikke gennem direkte beviser har godtgjort, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd udøvede afgørende indflydelse på Schümann Sasol Internationals forretningsadfærd.

127. Kommissionens analyse, der førte til, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd blev pålagt ansvaret for den overtrædelse, som Schümann Sasol, Schümann Sasol Internationals datterselskab, havde begået, er behæftet med et fejlagtigt skøn. Det første anbringende må derfor tages til følge og den anfægtede beslutning må annulleres, for så vidt som den pålægger Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd ansvaret for overtrædelsen begået af Schümann Sasol.

128. Den anfægtede beslutning må derfor annulleres, for så vidt som Kommissionen har fastslået, at Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd havde deltaget i overtrædelsen inden den 1. juli 2002.

Sagsøgernes bevistilbud

129. Sagsøgerne har foreslået, at C.D.I. (nuværende medlem af Sasol Wax Internationals bestyrelse) afhøres som vidne om den omstændighed, at de grundlæggende retningslinjer for joint venturets strategi og erhvervsmæssige operationer blev fastsat af Vara via Hans-Otto Schümann og B.I.

130. Henset til den ovenstående analyse er Retten af den opfattelse, at denne vidneforklaring ikke er fornøden, således at bevistilbuddet må afvises.

2. Det andet anbringende om det forhold, at Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany og Sasol Wax International fejlagtigt blev pålagt ansvaret for overtrædelsen for så vidt angår Sasol-perioden

131. Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen uretmæssigt pålagde ansvaret for Sasol Wax’ handlinger på dets moderselskab Sasol Wax International, på sidstnævntes moderselskab Sasol Holding in Germany og på koncernens holdingselskab Sasol Ltd for så vidt angår Sasol-perioden fra den 1. juli 2002 til den 28. april 2005.

Første led om en retlig fejl for så vidt angår muligheden for at pålægge et moderselskab ansvar for en overtrædelse, der begås af dets datterselskab, alene på grundlag af en formodning, der støttes på et fuldt ejerskab af kapitalen

132. I 494. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen følgende:

»Det følger af retspraksis, at Kommissionen kan antage, at moderselskaber udøver afgørende indflydelse på deres helejede datterselskaber. Når en sådan formodning finder anvendelse, som det er tilfældet her for Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH og Sasol Ltd, påhviler det moderselskaberne at afkræfte formodningen ved at fremlægge beviser for, at deres datterselskab selvstændigt beslutter, hvordan dets markedsadfærd skal være.«

133. Ifølge sagsøgerne begik Kommissionen en retlig fejl ved at anvende en fejlagtig retlig norm. Der er ikke noget retligt grundlag, der gør det muligt at antage, at en kapitalandel på 100% i sig selv er tilstrækkelig til at fastslå, at et moderselskab er ansvarlig for et kartel, som dets datterselskab har deltaget i. En sådan formodning er i strid med princippet om individuelt retligt ansvar og princippet om uskyldsformodning.

134. Det bemærkes, at i det særlige tilfælde, hvor et moderselskab besidder 100% af kapitalen i et datterselskab, som har begået en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler, kan moderselskabet for det første udøve afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, og for det andet gælder der en afkræftelig formodning om, at moderselskabet faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd. Det er under disse omstændigheder tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at kunne formode, at moderselskabet udøver en afgørende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser for, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (jf. dom af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, præmis 60 og 61 og den deri nævnte retspraksis).

135. Det følger endvidere af retspraksis, at formodningen om ansvar, der baserer sig på et selskabs ejerskab af den samlede aktiekapital i et andet selskab, ikke kun gælder i det tilfælde, hvor der eksisterer en direkte forbindelse mellem moderselskabet og dets datterselskab, men ligeledes i det tilfælde, som i den foreliggende sag, hvor denne forbindelse er indirekte på grund af mellemkomsten af et andet selskab (Domstolens dom af 20.1.2011, sag C-90/09 P, General Química m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 90).

136. Kommissionen begik derfor ingen retlig fejl ved at fastslå, at den i tilfælde af, at et moderselskab ejer hele kapitalen i sit datterselskab, kan antage, at det pågældende moderselskab samt de indirekte moderselskaber faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets handelspolitik.

137. Såfremt formodningen om, at moderselskabet udøver afgørende indflydelse på datterselskabet ikke er afkræftet, kan Kommissionen fastslå, at datterselskabet og de direkte og indirekte moderselskaber er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 31 ovenfor. Den omstændighed, at moderselskaberne og deres datterselskab udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskaberne, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen (jf. den retspraksis, der er nævnt i præmis 36 ovenfor).

138. En sådan fremgangsmåde er ikke i strid med princippet om personligt ansvar. Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd blev nemlig personligt pålagt en sanktion for den overtrædelse, som de er blevet anset for selv at have begået som følge af de økonomiske og juridiske forbindelser, de havde med Sasol Wax, og som var en følge af indehavelsen af den samlede kapital i sidstnævnte selvskab (jf. i denne retning dommen i sagen Metsä-Serla m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 34).

139. For så vidt angår den påståede tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodningen skal det bemærkes, at dette indebærer, at enhver, som anklages for en lovovertrædelse, anses for uskyldig, indtil hans skyld er bevist i overensstemmelse med loven. Den er således til hinder for enhver formel konstatering eller endog antydning af, at en anklaget er skyldig i en bestemt overtrædelse, i den beslutning, der afslutter en procedure, uden at vedkommende har haft mulighed for at gøre brug af samtlige garantier med henblik på udøvelse af retten til forsvar i forbindelse med en procedure, der følger sit normale forløb og afsluttes med beslutning om, hvorvidt indsigelserne var berettigede (Rettens dom af 12.10.2007, sag T-474/04, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse mod Kommissionen, Sml. II, s. 4225, præmis 76).

140. Anvendelsen af princippet om uskyldsformodningen på det konkurrenceretlige område må tilpasses den omstændighed, at konkurrenceretten i modsætning til straffesager, der nødvendigvis omfatter et retssubjekt (en fysisk eller juridisk person), finder anvendelse på en virksomhed, der udpeger en økonomisk enhed, som i givet fald udgøres af adskillige juridiske personer. Endvidere har de selskaber, der står i spidsen for koncernen, frihed til at reorganisere deres interne strukturer, navnlig ved at oprette selskaber, som har status som selvstændig juridisk person for visse aktiviteter.

141. Under sådanne omstændigheder kan alene den omstændighed, at et moderselskab ejer et datterselskab fuldt ud eller næsten, hvilket datterselskab har deltaget direkte i en overtrædelse med henblik på at bevare den effektive virkning af EU-konkurrenceretten, være tilstrækkelig for Kommissionen til at pålægge et ansvar. Når dette klagepunkt er meddelt af Kommissionen, påhviler det moderselskabet at føre modbevis med henblik på at godtgøre, at der ikke foreligger en økonomisk enhed mellem selskabet og dets datterselskab. I det foreliggende tilfælde fulgte Kommissionen denne fremgangsmåde ved at foretage en omhyggelig undersøgelse af de beviser, som sagsøgerne havde fremlagt, og den overholdt således princippet om uskyldsformodningen.

142. Det følger heraf, at det andet anbringendes første led skal forkastes.

Andet led om den påståede fejlagtige fastslåelse af, at formodningen ikke blev afkræftet

143. Sagsøgerne er af den opfattelse, at de gennem beviserne i deres svar på klagepunktmeddelelsen har godtgjort, at Sasol Wax International rent faktisk ikke udøvede afgørende indflydelse på Sasol Wax, eftersom selskabet hverken blandede sig i de strategiske handelsmæssige beslutninger eller i Sasol Wax’ driftsmæssige ledelse.

Den anfægtede beslutning

144. Hvad angår de beviser, som sagsøgerne har fremlagt i forbindelse med deres svar på klagepunktsmeddelelsen, har Kommissionen i den anfægtede beslutning gjort følgende gældende:

»[…]

(498) Hvad angår direktørerne samt sammensætningen af Sasol Wax GmbH’s repræsentantskab har Sasol anerkendt, at Sasol Wax International AG havde kompetence til at udpege Sasol Wax GmbH’s direktører og medlemmerne af selskabets repræsentantskab. Det er ligeledes blevet bekræftet, at adskillige medlemmer af Sasol Wax GmbH’s repræsentantskab i løbet af årene havde været medlemmer af Sasol Wax International AG’s bestyrelse. Sasol har imidlertid påstået, at disse faktiske omstændigheder er ubegrundede, eftersom repræsentantskabet ikke spillede en væsentlig rolle (ingen effektiv kontrol med Sasol Wax GmbH’s drift og/eller strategi), at selskabet var i hænderne på tidligere Vara-ansatte, og at det ikke udøvede indflydelse på Sasol Wax GmbH’s adfærd. For det første er det tilstrækkeligt, at Sasol International AG havde kompetence til at udpege direktørerne og repræsentantskabets medlemmer til, at det er uden relevans, om det fortsatte med at have tidligere Vara-ansatte i virksomheden. For det andet, for så vidt angår repræsentantskabets rolle, opstiller vedtægterne en liste over visse spørgsmål, med hensyn til hvilke repræsentantskabet har kompetence, eksempelvis udpegning af, afskedigelse af og kontrol med ledelsen, godkendelse af årsregnskaber og budgetter, godkendelse af investeringer på mere end 0,5 mio. EUR og ændringer i salgsorganisationen. Selv om Sasol har påstået, at ingen af selskabets beføjelser spillede en betydelig rolle for Sasol Wax GmbH’s forretningsadfærd, at der aldrig har været eksempler på, at repræsentantskabet udøvede nogen indflydelse på forvaltningen af Sasol Wax GmbH’s virksomhed, og at Sasol Wax GmbH’s direktører havde for vane at træffe foranstaltninger, der var essentielle for Sasol Wax GmbH’s strategiske forretningsadfærd uden at indhente repræsentantskabets samtykke, viser de beføjelser, der var tillagt repræsentantskabet, at det var foreskrevet, at repræsentantskabet rent faktisk skulle spille en strategisk og finansiel rolle og have et ansvar, der var forskelligt fra selskabets forvaltning af de løbende forretninger, der normalt blev forestået af bestyrelsen og selskabets direktører.

(499) Sasol har ligeledes fremført, at det forhold, at Sasol Wax International AG ikke udøvede indflydelse, bekræftes af den omstændighed, at de repræsentanter fra Sasol, der var til stede under de tekniske møder, fortsat var Varas tidligere ansatte, og at lederne af de handelsmæssige enheder, hvis aktiviteter blev berørt af de tekniske møder, ikke havde nogle relationer til Sasol Ltd. For så vidt angår den adfærd, der blev udvist af de såkaldte tidligere ansatte i Vara, var disse på det tidspunktet, hvor de begik de ulovlige aktiviteter, ansatte i Sasolkoncernen, og den omstændighed, at de var tidligere ansatte i Vara, eller at deres direkte arbejdsgiver var et datterselskab til Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH eller Sasol Ltd er uden betydning, for så vidt som det er muligt at godtgøre, at moderselskaberne udøvede afgørende indflydelse på dette datterselskab.«

Generelle bemærkninger

145. Ifølge retspraksis påhviler det for at afkræfte formodningen om, at moderselskabet udøver afgørende indflydelse på sit datterselskabs adfærd, som beskrevet i præmis 134 ovenfor, sagsøgerne at fremføre alle forhold vedrørende de organisatoriske, økonomiske og retlige forbindelser mellem Sasol Wax og Sasol Wax International, som ifølge sagsøgerne kunne påvise, at de to virksomheder ikke udgjorde én enkelt økonomisk enhed. Retten skal ved vurderingen tage hensyn til samtlige forelagte elementer, hvis art og betydning kan variere, afhængigt af de særlige forhold i de konkrete sager (Rettens dom af 12.12.2007 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 108 ovenfor, præmis 65, stadfæstet ved Domstolens dom af 10.9.2009, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 30 ovenfor, og af 13.7.2011, sag T-39/07, Eni mod Kommissionen, Sml. II, s. 4457, præmis 95).

146. Den pågældende formodning bygger på konstateringen af dels, at et selskab, som ejer hele kapitalen i et datterselskab, bortset fra helt ekstraordinære omstændigheder, alene i lyset af denne kapitalandel kan udøve en afgørende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, dels, at en manglende effektiv udøvelse af en sådan indflydelse normalt kan undersøges mest hensigtsmæssigt i den virksomhedssfære, i forhold til hvilken formodningen eksisterer (Domstolens dom af 29.9.2011, sag C-521/09 P, Elfi Aquitaine mod Kommissionen, Sml. I, s. 8947, præmis 60).

147. Endvidere kan anvendelsen af en sådan formodning begrundes i den omstændighed, at når moderselskabet er eneaktionær i datterselskabet, råder det over alle tænkelige redskaber til at sikre, at datterselskabets handelsmæssige adfærd er tilpasset moderselskabets. Navnlig er det eneaktionæren, som principielt definerer, hvor udstrakt datterselskabets selvstændighed er, ved at fastsætte dets vedtægter, som vælger dets ledelse, og som træffer eller godkender datterselskabets strategiske handelsmæssige beslutninger, eventuelt ved at have repræsentanter i dets organer. På samme måde sikres den økonomiske enhed mellem moderselskabet og datterselskabet normalt yderligere af forpligtelser, der følger af medlemsstaternes selskabsret, såsom at der skal føres et konsolideret regnskab, at datterselskabet er forpligtet til regelmæssigt at aflægge beretning om sin virksomhed til moderselskabet, og at dets årsregnskab skal godkendes af generalforsamlingen, som alene er udpeget af moderselskabet, hvilket nødvendigvis indebærer, at moderselskabet, i det mindste i hovedlinjerne, følger datterselskabets handelsmæssige virksomhed.

148. Endvidere bemærkes, at det for et datterselskab, som et moderselskab ejer fuldt ud eller næsten, gælder, at der principielt kun er én kommerciel interesse, og at medlemmerne af datterselskabets organer alene udpeges og udnævnes af eneaktionæren, som kan give dem instrukser, i det mindste uformelt, og pålægge dem præstationskriterier. I sådanne tilfælde er der derfor nødvendigvis et tillidsforhold mellem datterselskabets og moderselskabets ledelse, og de nævnte ledelser repræsenterer og fremmer nødvendigvis den eneste eksisterende kommercielle interesse, nemlig moderselskabets, når de handler (jf. ligeledes præmis 35 ovenfor). Den omstændighed, at moderselskabet og dets datterselskab handler som en enhed på markedet, er således sikret, uanset hvor stor selvstændighed der er indrømmet ledelsen af datterselskabet med hensyn til den driftsmæssige forvaltning af dette, hvilket henhører under fastlæggelsen af datterselskabets handelspolitik i snæver forstand. Desuden er det normalt eneaktionæren, som alene og i overensstemmelse med sine egne interesser fastlægger reglerne for, hvorledes der skal træffes beslutninger i datterselskabet, og som beslutter, hvor stor driftsmæssig selvstændighed det har, og eneaktionæren kan af egen fri vilje ændre disse forhold ved at justere reglerne for, hvorledes datterselskabet fungerer, inden for rammerne af en omstrukturering eller ved at oprette uformelle beslutningsstrukturer.

149. Anvendelsen af formodningen om, at et moderselskab faktisk udøver afgørende indflydelse på sit datterselskabs handelsmæssige adfærd, er således berettiget, i den udstrækning den omfatter situationer, som er typiske for forholdet mellem et datterselskab og dettes eneste moderselskab, idet den forudsætter, at et enkelt moderselskabs besiddelse af hele eller så godt som hele datterselskabets kapital i princippet indebærer, at selskaberne handler som en enhed på markedet.

150. Det forholder sig ikke desto mindre således, at de berørte selskaber efter at have modtaget klagepunktsmeddelelsen har fuldt ud lejlighed til at godtgøre, at de mekanismer, der beskrives i præmis 147 og 148 ovenfor, og som sædvanligvis fører til, at datterselskabets forretningsadfærd er tilpasset moderselskabets, ikke har fungeret normalt, således at koncernens økonomiske enhed har været brudt.

Sasol Wax’ driftsmæssige ledelse

151. Sagsøgeren er af den opfattelse, at de har godtgjort, at Sasolkoncernen havde som politik ikke at blande sig i sit datterselskab Sasol Wax’ selvstændige adfærd. De har i denne forbindelse påberåbt sig en meddelelse, som Sasol Wax’ direktører underskrev den 9. april 2001.

152. Ifølge sagsøgerne »skulle de emner, der henhørte under den daglige drift, behandles af Sasol Wax [...] i sin egenskab af selvstændig enhed«, hvorimod »visioner, missioner og strategier« skulle udvikles af Sasol Wax International. Endvidere blev Sasol Wax’ direktører ikke på noget tidspunkt mødt med et veto fra Sasol Wax Internationals side, og sidstnævntes direktører har ingen erindring om at have givet nogen instruks til Sasol Wax’ ledelse i Sasol-perioden.

153. I denne forbindelse har Retten allerede fastslået, at den omstændighed, at et datterselskab har sin egen lokale ledelse og sine egne midler, ikke i sig selv beviser, at det fastlægger sin markedsadfærd selvstændigt i forhold til moderselskabet. Det er sædvanlig praksis blandt store virksomheder, der består af flere datterselskaber, som i sidste instans ejes af det samme holdingselskab, at dele opgaverne mellem datterselskaberne og moderselskabet, herunder navnlig at overlade det til de lokale ledere af et fuldt ud ejet datterselskab at forvalte den løbende virksomhed. Beviser, der fremlægges herfor, er, når der er tale om besiddelse af hele eller så godt som hele kapitalen i det datterselskab, som er direkte impliceret i overtrædelsen, derfor ikke egnede til at afkræfte formodningen om, at moderselskabet eller holdingselskabet faktisk har udøvet afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd (jf. i denne retning dommen i sagen Alliance One International mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 130 og 131).

154. En sådan løsning begrundes endvidere af betragtningerne i præmis 35, 147 og 148 ovenfor, hvoraf følger, at direktørerne i et datterselskab, som et moderselskab ejer fuldt ud eller næsten, sædvanligvis handler ved at repræsentere og fremme de eneste tilstedeværende erhvervsmæssige interesser, dvs. det eneste moderselskabs interesser. De sikrer således overensstemmelsen mellem datterselskabets forretningsadfærd og forretningsadfærden i resten af koncernen ved udøvelsen af deres selvstændige kompetencer.

155. Det følger heraf, at sagsøgernes argumenter om Sasol Wax’ operationelle selvstændighed, som ikke kan godtgøre, at den økonomiske enhed mellem Sasol Wax og Sasol Wax International var blevet b rudt, må forkastes.

De strategiske handelsmæssige beslutninger

156. For det første har sagsøgerne anført, at Sasol Wax International ikke gjorde brug af sin kompetence til at udpege Sasol Wax’ direktører og ikke udskiftede den tidligere ledelse i HOS. Sasol Wax blev drevet som en uafhængig økonomisk enhed i henhold til traditionerne i Schümann-familien af tre direktører, der var overtaget fra HOS. Kommissionen begik en retlig fejl ved at afvise betydningen af denne oplysning i den anfægtede beslutning og ved at fastslå, at det var tilstrækkeligt, at Sasol Wax International havde kompetence til at udpege direktørerne.

157. Det skal bemærkes, at et sådant argument allerede er blevet forkastet af Retten i dens dom i sagen Alliance One mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor (præmis 137). Henset til den eneste selskabsdeltagers beføjelse, i det foreliggende tilfælde Sasol Wax International, til at vælge Sasol Wax’ direktører efter erhvervelsen af dette selskabs samlede kapital kan den omstændighed, at de pågældende direktører forblev i deres hverv, kun tilskrives en beslutning fra det eneste moderselskab og indikerer de pågældende direktørers tilknytning til dette. Denne oplysning kan således ikke afkræfte formodningen om, at moderselskabet faktisk udøvede afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd.

158. For det andet har sagsøgerne anført, at de har udfærdiget referater fra alle møderne i Sasol Wax’ og Sasol Wax Internationals repræsentantskab. Ingen af disse dokumenter indeholder indikationer på nogen betydelig indflydelse udøvet på Sasol Wax af dets direkte og indirekte moderselskaber. Endvidere plejede Sasol Wax’ direktører at tage initiativer, der vedrørte selskabets strategiske forretningsadfærd, uden at anmode om samtykke fra repræsentantskabet eller selskabsdeltagere. Dette var tilfældet med langtidskontrakterne om levering med ExxonMobil og Shell, der kun blev forhandlet og indgået af Sasol Wax’ direktører, med ansættelse af personale i driftsselskaberne samt med en plan for omkostningsnedskæringer og outsourcing af Sasol Wax’ logistiktjenester til tredjeparter.

159. Det skal konstateres, at initiativerne fra Sasol Wax’ direktører ikke vedrører de strategiske kommercielle beslutninger, der er vigtigst set fra en synsvinkel om vurdering af, om datterselskabet og dets moderselskab handler som en enhed på markedet, såsom beslutninger, der vedrører budgettet, virksomhedsplanen, store investeringer eller udpegelsen af den øverste ledelse. Tilsvarende har sagsøgerne ikke bestridt, at repræsentantskabet havde kompetence til at godkende Sasol Wax’ årsregnskaber.

160. Henset til de ovenstående betragtninger skal det derfor konkluderes, at sagsøgerens argumenter ikke godtgør, at de sædvanlige mekanismer til sikring af, at moderselskabet og dets helejede datterselskab handler som en enhed på markedet, som skaber grundlaget for formodningen om faktisk udøvelse af afgørende indflydelse, blev brudt (jf. præmis 147 og 148 ovenfor), således at Kommissionen med rette kunne fastslå, at der forelå en økonomisk enhed, der svarede til begrebet virksomhed, som fastsat i artikel 81 EF.

Spørgsmålet, om hvorvidt formodningen er uafkræftelig

161. I det tilfælde, at det på trods af samtlige de oplysninger, som sagsøgerne har fremlagt, fastslås, at disse oplysninger ikke er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen om, at moderselskabet udøvede afgørende indflydelse på sit datterselskabs adfærd, er denne formodning ifølge sagsøgerne rent faktisk uafkræftelig i strid med artikel 2 i forordning nr. 1/2003, og med begrundelsespligten, princippet om personligt ansvar og uskyldsformodningen.

162. I denne forbindelse skal det bemærkes, at sagsøgernes argumenter, der er fremført med henblik på at afkræfte den pågældende formodning, beskriver den sædvanlige drift i en stor international virksomhed, hvis lokale enhed Sasol Wax ledes af de direktører, der er forblevet i deres stillinger efter beslutning fra Sasol Wax International, selskabets moderselskab, som ejede selskabet fuldt ud, og som ligeledes besluttede at uddelegere beføjelsen til at fastlægge handelspolitik i snæver forstand til de pågældende direktører og bevarede beføjelsen til at vedtage strategiske erhvervsmæssige beslutninger i Sasol Wax’ repræsentantskab og på dets generalforsamling.

163. Afkræftelsen af formodningen om, at moderselskabet faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd, er imidlertid ikke et spørgsmål om mængden eller detaljeringsgraden af beviserne i tilfælde af, at disse henviser til en sædvanlig organisation i en multinational virksomhed, hvor beføjelserne til den driftsmæssige ledelse er delegeret til ledere i virksomhedens lokale enheder. For at afkræfte denne formodning skal der fremlægges usædvanlige omstændigheder, der godtgør, at koncernens økonomiske enhed på trods af moderselskabernes besiddelse af den samlede kapital i koncernens datterselskaber, er blevet brudt, idet de mekanismer, der sikrer, at datterselskabernes forretningsadfærd er tilpasset moderselskabernes, ikke fungerede normalt.

164. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremlagt sådanne oplysninger i det foreliggende tilfælde.

165. Det skal ligeledes bemærkes, at Domstolen og Retten allerede har fastslået, at formodningen om, at moderselskabet udøver afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd, ikke er uafkræftelig. Ifølge retspraksis holdes en formodning, selv om den er vanskelig at afkræfte, inden for rimelige grænser, når den står i rimeligt forhold til det forfulgte mål, når der er mulighed for at føre modbevis, og retten til forsvar er sikret (dommen i sagen Elf Aquitaine mod Kommissionen, nævnt i præmis 146 ovenfor, præmis 62, og Rettens dom af 27.9.2012, sag T-343/06, Shell Petroleum m.fl. mod Kommissionen,, præmis 54). Dette er tilfældet for så vidt angår formodningen om, at der foreligger en økonomisk enhed mellem datterselskabet og dets moderselskab, henset ligeledes til bemærkningerne i præmis 147-150 ovenfor.

166. Sagsøgernes klagepunkt om, at formodningen ikke kan afkræftes, må derfor forkastes.

Konklusion

167. Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det konkluderes, at det var med rette, at Kommissionen fastslog, at Sasol Wax og Sasol Wax International dannede en økonomisk enhed i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 36 ovenfor, og at de selskaber, der udgjorde denne enhed, kunne holdes solidarisk ansvarlige for den omhandlede overtrædelse.

168. Det skal i øvrigt bemærkes, at sagsøgerne ikke har fremført noget specifikt argument vedrørende afkræftelsen af formodningen om, at Sasol Holding in Germany faktisk udøvede en afgørende indflydelse på Sasol Wax Internationals forretningsadfærd, eller at Sasol Ltd udøvede en sådan indflydelse på Sasol Holding in Germany.

169. Det andet anbringende skal således forkastes i sin helhed.

Sagsøgernes bevistilbud

170. Sagsøgerne har foreslået, at C.D.I. og R.G.S., der var direktører i Sasol Wax i Sasol-perioden, afhøres som vidner om den omstændighed, at hverken Sasol Wax International eller Sasol Ltd gav instrukser til deres datterselskab, og at Sasol Wax frit bestemte sin forretningsadfærd.

171. Henset til den ovenstående analyse finder Retten, at de pågældende vidnesbyrd ikke kan indvirke på det forhold, at Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany og Sasol Ltd blev pålagt ansvar for den overtrædelse, som Sasol Wax havde begået. Følgelig skal sagsøgernes bevistilbud ikke tages til følge.

3. Det tredje anbringende vedrørende den omstændighed, at Vara ikke blev pålagt solidarisk ansvar for Schümann-perioden og joint venture-perioden

172. Sagsøgerne har anført, at det selskab, der var direkte impliceret i overtrædelsen HOS i Schümann-perioden, var kontrolleret af Vara og i sidste instans af Hans-Otto Schümann personligt. Tilsvarende udøvede Vara i joint venture-peri