Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 28. april 1998. - Società italiana petroli SpA (IP) mod Borsana Srl. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunale di Genova - Italien. - Socialpolitik - Beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed - Brug af arbejdsudstyr - Risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer - Direktiv 89/655/EØF og direktiv 90/394/EØF. - Sag C-2/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-08597



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Tribunale di Genova har i naervaerende sag anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af en raekke bestemmelser i Raadets direktiv 89/655/EOEF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af arbejdsudstyr under arbejde (andet saerdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EOEF) (1) og Raadets direktiv 90/394/EOEF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at vaere udsat fra kraeftfremkaldende stoffer (sjette saerdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EOEF) (2), med henblik paa at kunne traeffe afgoerelse i en sag, som Società italiana petroli SpA (herefter »Italiana petroli«), der fremstiller braendstoffer til motorkoeretoejer, har anlagt mod en af sine kunder, Borsana Srl, der forhandler braendstoffer en detail.

2 Italiana petroli og Borsana har afsluttet kontrakter om levering af braendstoffer samt om vederlagsfri brug af anlaeg og udstyr, der var noedvendigt for videreforhandling af saadanne braendstoffer.

3 Borsana henvendte sig skriftligt til Italiana petroli og anmodede under henvisning til bestemmelserne i italiensk lovdekret nr. 626/94 samt direktiv 89/655 og 90/394 om at faa leveret

- braendstoffer med det lavest mulige indhold af benzin i henhold til leveringskontrakterne mellem selskaberne og

- udstyr til indvinding af gasser og dampe paa salgstidspunktet af hensyn til beskyttelsen af selskabets ansatte i henhold til brugsaftalerne.

4 Italiana petroli bestred, at det var forpligtet hertil. Selskabet anlagde derfor, for at faa dom herfor, sag ved Tribunale di Genova, der for at kunne traeffe afgoerelse i sagen har fundet det noedvendigt at anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af tre spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4 i direktiv 89/655 og artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394.

Spoergsmaalet om vurdering af risikoen (det foerste spoergsmaal)

5 Som det foerste spoergsmaal er formuleret kan det kun forstaas, saafremt man forinden har set paa artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394 og sammenhaengen i disse bestemmelser.

6 Paa naervaerende trin vil det vaere tilstraekkeligt at anfoere, at dette spoergsmaal meget kort fortalt tager sigte paa en afgoerelse af, om arbejdsgiverne (dvs. de for driften af benzintanke ansvarlige personer) uden videre skal traeffe konkrete foranstaltninger med henblik paa at beskytte deres arbejdstagere mod de risici, der skyldes benzenen i benzin, eller om de foerst skal traeffe saadanne foranstaltninger, naar der er gennemfoert en vurdering af den risiko, som de naevnte arbejdstagere er udsat for.

7 De relevante bestemmelser i direktivet har foelgende indhold:

Artikel 3

»Anvendelsesomraade - bestemmelse og vurdering af risikoen

1. Dette direktiv gaelder for de aktiviteter, hvorved arbejdstagerne er eller kan blive udsat for kraeftfremkaldende stoffer i forbindelse med deres arbejde.

2. For enhver aktivitet, hvor der kan vaere risiko for, at arbejdstagerne udsaettes for kraeftfremkaldende stoffer, skal arten, graden og varigheden af udsaettelsen bestemmes, saaledes at enhver risiko for deres sikkerhed og sundhed kan vurderes, og saaledes at det kan afgoeres, hvilke foranstaltninger der skal traeffes.

Denne vurdering skal fornys regelmaessigt og under alle omstaendigheder ved enhver aendring i forholdene, der kan faa indvirkning paa arbejdstagernes udsaettelse for kraeftfremkaldende stoffer.

Arbejdsgiveren skal paa anmodning af de ansvarlige myndigheder give dem de oplysninger, der er lagt til grund for vurderingen ...«

Artikel 4

»Begraensninger og substitution

1. Arbejdsgiveren begraenser anvendelsen af et kraeftfremkaldende stof paa arbejdsstedet, bl.a. ved, for saa vidt det er teknisk muligt, at erstatte det med et stof, et praeparat eller en proces, som under anvendelsesbetingelserne herfor ikke er farligt eller er mindre farligt for arbejdstagerens sundhed eller i givet fald sikkerhed.

2. Arbejdsgiveren underretter efter anmodning fra den ansvarlige myndighed denne om resultatet af sine undersoegelser.«

Artikel 5

»Foranstaltninger til forebyggelse eller nedsaettelse af udsaettelsen

1. Saafremt den i artikel 3, stk. 2, omhandlede vurdering viser, at der er risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed, skal udsaettelsen undgaas.

2. Saafremt det ikke er teknisk muligt at erstatte det kraeftfremkaldende stof med et stof, et praeparat eller en proces, som under de paagaeldende anvendelsesbetingelser ikke er mindre farligt for sikkerheden og sundheden, soerger arbejdsgiveren for, at fremstillingen og brugen af det kraeftfremkaldende stof finder sted i et lukket system, hvor dette er teknisk muligt.

3. Hvis det ikke er teknisk muligt at anvende et lukket system, soerger arbejdsgiveren for, at arbejdstagernes udsaettelse nedsaettes til et saa lavt niveau, som det er teknisk muligt.

...«

8 Jeg finder det indlysende, at faellesskabslovgiver for at undgaa fare for arbejdstagernes sundhed som foelge af udsaettelse for kraeftfremkaldende stoffer har haft til hensigt, at der blev truffet foranstaltninger paa to niveauer. For det foerste skulle det ganske logisk undgaas, at kraeftfremkaldende stoffer blev anvendt overalt, hvor dette var muligt og saaledes navnlig, naar der ikke var alt for store hindringer for anvendelsen af andre, uskadelige produkter.

9 Dermed er formaalet med artikel 4 angivet; som det ses, er den pligt til begraensning eller saafremt det er muligt substitution, der derved paalaegges, ubetinget. Det er uden betydning, i hvilken grad arbejdstagerne er udsat, og hvilke risici der i den forbindelse bliver tale om. Der kan ikke blive tale om anvendelse af et kraeftfremkaldende stof, naar dette kan undgaas. Dette er en radikal loesning, der imidlertid er let at forstaa og rimelig nok, da der er tale om stoffer, der er farlige, fordi de er kraeftfremkaldende. Der er vel ingen, der vil finde paa at afvise, at den bedste forebyggelse gaar ud paa fuldstaendig at fjerne risikoen.

10 Desvaerre kan denne loesning ikke altid eller i alt fald kun delvis ivaerksaettes, saaledes at der kun bliver tale om en begraensning af anvendelsen af det kraeftfremkaldende stof. I saa fald maa der skrides ind paa et andet trin, hvor situationen er den, at arbejdstagerne udsaettes for skadelige stoffer, som ikke kan undgaas, og det er, hvad faellesskabslovgiver har gjort ved at fastsaette forskellige forpligtelser i direktivets artikel 5. Men paa dette trin bliver der ikke laengere tale om at bringe problemet ud af verden, eftersom dette har vist sig umuligt, ved at forbyde anvendelsen af det kraeftfremkaldende stof, man maa nedsaette den med dette stof forbundne risiko til det mindst mulige og enten helt fjerne den eller i alt fald holde den nede.

11 Med henblik herpaa maa der foerst og fremmest ske en vurdering af den, for det ses ikke, hvorledes det er muligt effektivt at afvaerge en risiko for udsaettelse, hvis denne ikke konkret er blevet defineret. Valget af beskyttelsesforanstaltninger og disses egnethed afhaenger helt af arten af den risiko, som virksomhedens arbejdstagere er udsat for, og af de former den dér antager. Disse sidste kan vaere meget forskellige i én og samme virksomhed, fra den ene afdeling til den anden, og det bliver saaledes paa hvert enkelt arbejdssted den maa identificeres, hvis man vil opnaa den bedst mulige beskyttelse.

12 Og hermed har man grunden til, at faellesskabslovgiver for saa vidt angaar foranstaltninger med henblik paa at undgaa eller nedsaette udsaettelsen i direktivets artikel 5 har soerget for at fastslaa, at foranstaltningerne i den i artiklen angivne raekkefoelge skal ivaerksaettes, »saafremt den i artikel 3, stk. 2, omhandlede vurdering viser, at der er en risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed«, hvorved der erindres om, at efter denne bestemmelse skal »arten, graden og varigheden af udsaettelsen bestemmes«.

13 Hermed kan det konstateres, at faellesskabslovgiver har naermet sig den maalsaetning, der gaar ud paa beskyttelse af arbejdstagernes sundhed aldeles konsekvent. Som Kommissionen rigtigt har bemaerket, skal arbejdsgiveren efter direktivet forpligtes punkt for punkt efter et logisk system, der kan sammenfattes paa foelgende maade:

- det kraeftfremkaldende stof skal fjernes eller erstattes med et andet stof i produktionsforloebet, naar dette er teknisk muligt

- det kraeftfremkaldende stofs anvendelse i produktionsforloebet skal nedsaettes mest muligt, naar dette er teknisk muligt

- vurdering af risikoen for udsaettelse af arbejdstagerne som foelge af forekomsten af det kraeftfremkaldende stof

- vedtagelsen af foranstaltninger med henblik paa i det omfang, det er teknisk muligt, at begraense udsaettelsen af arbejdstagerne mest muligt.

14 Denne logiske tankegang, der ligger bag direktivets bestemmelser, genfindes tilsyneladende ikke umiddelbart i lovdekret nr. 626/94, der gennemfoerer direktivet i den italienske retsorden. Dette har foert til Italiana petroli's sagsanlaeg og vaeret anledningen til den forelaeggende rets foerste spoergsmaal. De relevante bestemmelser i naevnte dekret, nemlig artikel 62 og 63, har nemlig foelgende indhold:

Artikel 62

»Substitution og begraensning

1. Arbejdsgiveren undgaar eller begraenser anvendelsen af et kraeftfremkaldende stof paa arbejdsstedet, bl.a. ved, for saa vidt det er teknisk muligt, at erstatte det med et stof, et praeparat eller en proces, som under anvendelsesbetingelserne herfor ikke er farligt eller mindre farligt for arbejdstagerens sundhed eller i givet fald sikkerhed.

2. Saafremt det ikke er muligt at erstatte det kraeftfremkaldende stof, soerger arbejdsgiveren for, at fremstillingen og brugen af det kraeftfremkaldende stof finder sted i et lukket system, fremdeles saafremt dette er teknisk muligt.

3. Saafremt det ikke er teknisk muligt at anvende et lukket system, soerger arbejdsgiveren for, at arbejdstagerens udsaettelse nedsaettes til et saa lavt niveau, som er teknisk muligt.«

Artikel 63

»Vurdering af risikoen

1. Arbejdsgiveren gennemfoerer en vurdering vedroerende udsaettelsen for kraeftfremkaldende stoffer, og resultaterne heraf angives i det i artikel 4, stk. 2, naevnte dokument, jf. dog artikel 62.

2. Ved denne vurdering skal der bl.a. henses til udsaettelsessituationens forskellige karakteristika, dens varighed og dens hyppighed, de maengder af kraeftfremkaldende stoffer, der fremstilles eller anvendes, koncentrationsgraden, deres evne til paa forskellig maade at blive optaget i organismen, endvidere til deres form, og, saafremt disse stoffer forekommer i fast form, om stoffet udgoer en kompakt eller en soenderdelt masse eller et pulver, og endelig, til om stoffet opbevares i en solid, lukket, beholder, saaledes at dets spredning begraenses eller hindres.

3. Arbejdsgiveren traeffer, paa grundlag af resultaterne af den i stk. 1 omhandlede vurdering, de i dette afsnit foreslaaede forebyggende foranstaltninger og beskyttelsesforanstaltninger, der tilpasses de saerlige forhold paa de forskellige arbejdssteder.«

15 Som det kan ses, har den italienske lovgivningsmagt noeje ved formuleringen fulgt faellesskabsbestemmelserne, som den dog har ordnet noget anderledes. For selv om artikel 62 i stk. 1, ligesom direktivets artikel 4 giver fjernelsen af det kraeftfremkaldende stof eller begraensningens af dettes anvendelse, saafremt fjernelse ikke er mulig, absolut forrang, paalaegger den tilsyneladende i stk. 2 og 3, arbejdsgiveren en forpligtelse til at vedtage saadanne foranstaltninger, som kan begraense udsaettelsen af arbejdstagerne til det teknisk mindst mulige, uden at der forinden er foretaget en vurdering af de risici, disse er udsat for, og uden hensyn til resultaterne af en saadan vurdering.

16 Den nationale ret har paa baggrund heraf forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

- skal bestemmelserne i artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394 fortolkes saaledes, at forpligtelsen til at traeffe foranstaltninger med henblik paa begraensning og substitution af risikoen samt foranstaltninger for at forebygge eller nedsaette arbejdstagernes udsaettelse for det kraeftfremkaldende stof afhaenger af resultaterne af den saakaldte i direktivets artikel 3 omhandlede »vurdering af risikoen«?

- saafremt dette spoergsmaal besvare bekraeftende, spoerges det, om nationale gennemfoerelsesbestemmelser, hvorved arbejdsgiveren forpligtes til at traeffe foranstaltninger med henblik paa at erstatte et kraeftfremkaldende stof eller begraense dets anvendelse for at nedsaette arbejdstagerens udsaettelse for stoffet til et saa lavt niveau, som det er teknisk muligt, uafhaengigt af, om der forinden er gennemfoert en konkret vurdering af risikoen og indhentet oplysninger i overensstemmelse med artikel 3, og hvorved der for tilsidesaettelse af disse forpligtelser fastsaettes strafferetlige sanktioner, herunder frihedsstraf, er i strid med direktivet.

Indledende bemaerkninger

17 I den forbindelse tillader jeg mig at fremsaette bemaerkninger paa to punkter.

18 Det foerste er, at Domstolen her er i den vanskelige situation, at der skal tages stilling til bestemmelser til gennemfoerelse af et direktiv, uden at vedkommende medlemsstat har ytret sig for Domstolen vedroerende den fortolkning, som boer gives de anfaegtede bestemmelser i dens nationale lovgivning.

19 Den fortolkning af artikel 62 og 63, som den italienske ret er gaaet ind for, og som har vaeret anledningen til dens praejudicielle anmodning, er den helt i overensstemmelse med den italienske lovgivningsmagts vilje? Denne har faktisk oensket at paabyde forskellige foranstaltninger til nedsaettelse af udsaettelsesniveauet, ogsaa uden at der forinden er foretaget undersoegelser, hvorigennem de risici, som arbejdstagerne virkelig er udsat for, praecist er fastlagt? Eller har inddelingen af bestemmelserne i artikel 62 og 63 alene til formaal i én og samme artikel at samle de foranstaltninger, som arbejdsgiveren skal traeffe for at nedbringe risikoen, mens alle de bestemmelse, der vedroerer vurderingen af risiko er samlet under ét andetsteds, uden at meningen har vaeret, at direktivets bestemmelser skulle fraviges? Kan stk. 3 i naevnte artikel 63 ikke fortolkes saaledes, at arbejdsgiveren er forpligtet til under alle omstaendigheder at gennemfoere en vurdering af risikoen?

20 Den praejudicielle procedure giver ikke Domstolen adgang til at saette sin fortolkning af national ret i stedet for den nationale rets fortolkning, men det maa indskaerpes, at den omstaendighed, at Domstolen opbygger sin argumentation paa grundlag af den fremstilling af kravene ifoelge national ret, som den forelaeggende ret giver Domstolen, ikke kan fortolkes som en stillingtagen fra Domstolens side til en fortolkning, som den ikke har kompetence til at gennemfoere.

21 Det maa dernaest paapeges, at efter at kendelsen om anmodning om praejudiciel afgoerelse blev afsagt, har Raadet vedtaget direktiv 97/42/EF af 27. juni 1997 om foerste aendring af direktiv 90/394 (3). Dette direktiv indeholder for saa vidt angaar det problem, som jeg her beskaeftiger mig med, to forhold af interesse. Det indeholder nemlig en fastsaettelse af graensevaerdier for udsaettelse for benzen, hvilket endnu ikke var sket i bilag III til direktiv 90/394 i den oprindelige udgave, og dels indsaetter det i sidstnaevnte direktivs artikel 5 et nyt stk. 4, hvorefter »udsaettelsen maa ikke overstige den graensevaerdi for et kraeftfremkaldende stof, der er fastsat i bilag III«.

22 Den omstaendighed, at artikel 5 er blevet aendret som anfoert synes at tyde paa, at faellesskabslovgiver er blevet opmaerksom paa, at graensevaerdiens betydning i den oprindelige udgave af direktivet ikke var blevet tilstraekkelig klargjort. Den var saaledes kun omhandlet i dets artikel 16, hvori det hedder:

»1. Raadet skal efter fremgangsmaaden i traktatens artikel 118 A erstatte graensevaerdier og om noedvendigt andre direkte relevante bestemmelser for de kraeftfremkaldende stoffer, for hvilke dette er muligt ...

2. Graensevaerdier og andre direkte relevante bestemmelser fastsaettes i bilag III.«

Naevnte bilag indeholdt imidlertid kun angivelsen »p.m.«.

23 Nu angiver bilag III graensevaerdierne for erhvervsmaessig eksponering til en ppm (dele af million udtrykt i luftvolumen). Midlertidigt fra den 27. juni 2000, hvor det nye direktiv skal traede i kraft, og til den 27. juni 2003 gaelder en graensevaerdi paa 3 ppm.

24 Betyder saa den omstaendighed, at det nu i artikel 5, stk. 4, hedder, at »udsaettelsen maa ikke overstige den graensevaerdi for et kraeftfremkaldende stof, der er fastsat i bilag III«, at arbejdsgiverne nu har et eneste kriterium at holde sig til? Eller med andre ord bortfalder Italiana petroli's hovedindvending om, at arbejdsgiverne skal opfylde en vag og ubestemt forpligtelse, nemlig forpligtelsen til at soerge for, »at arbejdstagernes udsaettelse nedsaettes til et saa lavt niveau, som det er teknisk muligt«, saa snart Den Italienske Republik har gennemfoert aendringen af direktivet?

25 Situationen er desvaerre fortsat uklar, for den netop citerede passus findes fortsat i artikel 5, stk. 3. Der er ikke i retsmoedet fremkommet oplysninger, der kan fjerne denne usikkerhed.

26 Man er derfor noedt til at antage, at faellesskabslovgiver samtidig har villet ivaerksaette to metoder, der i oevrigt ikke er uforenelige.

27 Den ene gaar ud paa at paalaegge arbejdsgiverne en forpligtelse til permanent at anvende alle til raadighed staaende tekniske hjaelpemidler for at nedsaette den risiko, arbejdstagerne er udsat for til det mindst mulige.

28 Den anden bestaar i fastsaettelsen af en taerskel, ved hvis overskridelse udsaettelsen anses for uacceptabel. Naar man som faellesskabslovgiver tilsyneladende goer det, kombinerer disse to fremgangsmaader, maa man naturligvis standse driften i virksomheder, hvor udsaettelsen af en eller anden grund, det vaere sig teknisk umulighed eller strafbar adfaerd hos arbejdsgiveren, overstiger den fastsatte graensevaerdi, men ogsaa stadig drage den arbejdsgiver til ansvar, som selv om den udsaettelse, hans arbejdstagere er udsat for ligger under graensevaerdien, ikke har benyttet de til raadighed staaende midler for at nedsaette denne udsaettelse til det mindst mulige.

29 Selv om det er prisvaerdigt, at der saaledes stilles store krav, maa det erkendes, at der er ulemper forbundet hermed for retssikkerheden. For at kunne afgoere, om en arbejdsgiver opfylder sine forpligtelser, maa man nemlig paa en gang benytte et objektivt kriterium, nemlig graensevaerdien, og et andet langt mindre objektivt kriterium, nemlig den indsats, der efter de muligheder, den nyeste teknik byder paa, kan forventes gjort.

30 Det tilkommer ikke mig at saette spoergsmaalstegn ved den metode, faellesskabslovgiver har valgt, ikke mindst fordi jeg er meget vel klar over, at den omstaendighed alene, at der er fastsat en graensevaerdi, kunne have fremstaaet som meddelelse af en tilladelse til til et vist punkt at lade arbejdstagerne vaere udsat for risici, der kunne afvaerges, blot man gjorde sig den fornoedne ulejlighed, men jeg finder, at forskellen mellem overskridelsen af en graensevaerdi og undladelsen af at tage alle de midler, som det tekniske fremskridt byder paa, i brug, der har lighed med forskellen mellem en forpligtelse til at opnaa et bestemt resultat og en forpligtelse for saa vidt angaar midlet, boer tages i betragtning naar det gaelder strengheden af de sanktioner, som arbejdsgiveren udsaetter sig for i hver af de to omtalte situationer.

31 Overholdelsen af graensevaerdien kan ikke vaere et alibi, naar arbejdsgiveren ikke udviser den fornoedne agtpaagivenhed, men maa tages i betragtning ved sanktioneringen af denne manglende agtpaagivenhed.

32 Efter denne uddybning af baggrunden for spoergsmaalene fra den nationale ret vender jeg tilbage til det foerste spoergsmaal, hvormed det oenskes oplyst, om der med artikel 62 og 63 i lovdekret nr. 626/94 er sket en forkert gennemfoerelse af direktiv 90/394.

33 Der er kun tilsyneladende tale om et enkelt spoergsmaal. For det skal ikke blot afgoeres, om de italienske myndigheder med udstedelsen af lovdekretets artikel 62 og 63 har holdt sig inden for graenserne af det skoen, som de utvivlsomt har i henhold til EF-traktatens artikel 189 naar det gaelder direktivets gennemfoerelse.

34 Det maa desuden, da der er tale om et direktiv henhoerende under omraadet for EF-traktatens artikel 118 A, dvs. beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed, undersoeges, om der faktisk, hvis det er godtgjort, at der er tale om en fejlagtig gennemfoerelse af direktivet, maa antages ganske enkelt at vaere tale om en strengere beskyttelsesforanstaltning, som en medlemsstat udtrykkeligt efter artikel 118 A, stk. 3, kan vedtage.

35 I foerstnaevnte henseende synes der ikke i Domstolens praksis at vaere givet retningslinjer for fortolkningen. I sidstnaevnte henseende er vi derimod in terra incognita, da Domstolen hidtil ikke har skullet tage stilling til raekkevidden af artikel 118 A, stk. 3. Efter min mening - og jeg er her enig med Kommissionen - udgoer proportionalitetsprincippet, der er en fast bestanddel af Faellesskabets retsorden, og som kan vaere maalestokken ved vurderingen af de foranstaltninger, en medlemsstat har vedtaget for at ivaerksaette et direktiv, ogsaa det rette holdepunkt for en stillingtagen til, om en strengere beskyttelsesforanstaltning i henhold til artikel 118 A er retmaessig.

Den skoensmargin, medlemsstaterne har ved gennemfoerelsen af et direktiv

36 For saa vidt angaar gennemfoerelse af direktiver er det ubestridt, at anvendelsen af et direktiv som et fra forordningen forskelligt virkemiddel for faellesskabslovgiver indebaerer en indsats fra de nationale myndigheders side, der ikke udfolder sig rent mekanisk, men levner plads for et vist maal af initiativ og vurdering. Det er ufornoedent gennem fortolkning at skabe tvivl om, at der findes et saadan raaderum. Men det maa paapeges, at medlemsstaten, naar den udnytter det, er forpligtet til at foelge faellesskabsrettens almindelige retsgrundsaetninger.

37 Saafremt det med direktiv 90/394 blot blev paalagt medlemsstaterne at handle saa effektivt som muligt for at undgaa, at arbejdstagernes sundhed udsaettes for fare ved tilstedevaerelsen af kraeftfremkaldende stoffer paa arbejdsstedet, vil der naeppe kunne rejses indvendinger mod de valg, der kommer til udtryk i lovdekret nr. 626/94.

38 Saadan forholder det sig imidlertid ikke, for som tidligere naevnt fastsaettes i artikel 3, 4 og 5 i direktivet ikke blot et maal, men ogsaa den strategi, der herved skal foelges, idet der sondres mellem to former for indsats: indsatsen mod selve brugen af kraeftfremkaldende stoffer, og indsatsen med henblik paa at undgaa, at arbejdstagerne udsaettes for disse stoffer, og af dem er den foerste hovedsagen, mens den anden beror paa, hvorledes den risiko, arbejdstagerne er udsat for, konkret vurderes.

39 Efter min mening bliver der med et paabud om systematisk at ivaerksaette visse foranstaltninger til begraensning af udsaettelsesrisikoen uden hensyn til, hvorledes denne risiko vurderes, tale om en fremgangsmaade, der vaesentligt fraviger den strategi, faellesskabslovgiver har lagt. Alene af denne grund vil jeg mene, at der foreligger en fejlagtig gennemfoerelse, hvilket Kommissionen ganske klart er utilboejelig til at mene, selv om den dog har fastslaaet, at »disse bestemmelser [lovdekretets artikel 62 og 63] kunne se ud til ikke helt at stemme overens med direktivets bestemmelser«.

40 Men selv om det anerkendes, at de italienske myndigheders valg trods alt er truffet inden for den skoensmargin, direktivet giver, staar man efter min mening over for en retsstridig gennemfoerelsesform. For den er i strid med proportionalitetsprincippet. Efter dette princip skal ikke blot foranstaltninger, der bebyrder de erhvervsdrivende, vaere egnede og noedvendige for gennemfoerelsen af de maal, der retmaessigt forfoelges, men det er ogsaa, naar det er muligt at vaelge mellem flere egnede foranstaltninger noedvendigt, at det er den mest lempelige der benyttes, og at de byrder, der paalaegges, ikke staar i et misforhold til det fastsatte maal.

41 Disse krav er rigtig nok i foerste omgang blevet stillet til selve faellesskabsretten, men i alt fald efter Pastoors og Trans-Cap-dommen (4) maa det vaere ubestrideligt, at de ogsaa gaelder for den nationale lovgivningsmagt, naar dens virksomhed udfolder sig paa omraader, der er omfattet af faellesskabsretten.

42 I det foreliggende tilfaelde er der med de forpligtelser, den italienske lovgivningsmagt har paalagt arbejdsgiverne, selv om den i direktivet fastlagt strategi tilsyneladende i et og alt opfylder disse krav, sket en grov tilsidesaettelse heraf. Det maa forbavse, at Kommissionen paa én gang kan mene, at der for arbejdsgiverne er skabt langt tungere byrder end dem, der er fastlagt i direktivet, og at der ikke foreligger nogen tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet.

43 Det kan efter min mening kun med vanskelighed bestrides, at der med et paabud om, at visse midler, der vil kunne vise sig overordentlig bekostelige for arbejdsgiverne, skal tages i anvendelse for at nedsaette risikoen for udsaettelse, uden at der forinden er gennemfoert en konkret vurdering af denne risikos art og stoerrelse, tages meget lidt hensyn til proportionalitetsprincippet. Selv om sikkerheden ikke kan betales for dyrt, koster den dog noget, og investeringer i sikkerhed kan ikke foretages uden et minimum af fornuft, som her netop den forudgaaende vurdering skaffer til veje.

De strengere krav, der ifoelge traktatens artikel 118 A er tilladt

44 Den adgang, medlemsstaterne efter traktatens artikel 118 A, stk. 3, har til at indfoere strengere beskyttelsesforanstaltninger end dem, der efter faellesskabsbestemmelserne er paakraevet, maa den saa medfoere, at det anerkendes, at den italienske lovgivningsmagt med udstedelsen af lovdekretets artikel 62 og 63 efter den fortolkning, den nationale ret har anlagt i spoergsmaalene, ikke har tilsidesat faellesskabsretten.

45 Heller ikke her er dette min mening - det er derimod Kommissionens - uden her at ville analysere alle de mulige situationer, som artikel 118 A aabner op for, mener jeg at kunne sige, at man for at analyse raekkevidden af denne artikel maa tage udgangspunktet i en konstatering af, at arbejdstagernes sikkerhed som socialpolitisk faktor henhoerer under faellesskabsrettens anvendelsesomraade, og at det derfor ikke laengere staar medlemsstaterne frit for at handle paa dette omraade uden at tage hoejde for de aktioner, Faellesskabet har ivaerksat. Artikel 118 A, stk. 3, kan absolut ikke fortolkes som en bestemmelse, der aabner op for ukontrollerede handlingsmuligheder for staterne, naar det gaelder beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed, og ikke engang som en bestemmelse, der giver dem frihed til at se bort fra de hovedlinjer og strategiske tiltag, der er fastlagt i faellesskabssammenhaeng.

46 De er simpelt hen og udelukkende i det omfang, deres virksomhed foelger de linjer, der foelges i Faellesskabets virke, befoejet til at stille strengere krav og at gaa fremad. De kan foregribe Faellesskabets virksomhed uden dog ensidigt at kunne fastlaegge den linje, de vil foelge. Faellesskabets og medlemsstaternes virksomhed maa haenge sammen, og denne sammenhaeng ville blive bragt i fare, saafremt det anerkendtes, at der for lovdekretets artikel 62 og 63 kan hentes stoette i traktatens artikel 118 A, stk. 3. Forskellen mellem direktivets bestemmelser og disse bestemmelser er ikke en gradsforskel, som ikke kan anfaegtes, men en metodeforskel. I stedet for den pragmatiske fremgangsmaade, direktivet har valgt, saettes en metode, der kraever praecise foranstaltninger, endnu foer risikoen er blevet noejagtigt erkendt og fastlagt. Det er herved uden stoerre betydning, at den metode, den italienske lovgivningsmagt har valgt, kan have lige saa gode virkninger naar det gaelder fjernelse af risikoen, som den faellesskabslovgiver har valgt.

47 I alt fald er en udnyttelse af den adgang til at indfoere strengere beskyttelsesforanstaltninger, som medlemsstaterne har efter artikel 118 A, ikke uden for proportionalitetsprincippets anvendelsesomraade, og de resultater vedroerende tilsidesaettelse af dette princip med lovdekretets artikel 62 og 63, som vi er naaet til naar det gaelder direktivets gennemfoerelse, har ogsaa mutatis mutandis gyldighed for analysen af de italienske foranstaltninger paa baggrund af artikel 118 A.

48 Det skal desuden bemaerkes, at artikel 118 A, stk. 2, bestemmer, at det i direktiver med denne artikel som hjemmel skal undgaas, at der paalaegges administrative, finansielle og retlige byrder af en saadan art, at de haemmer oprettelse og udvikling af smaa og mellemstore virksomheder. Dette gaelder ogsaa for nationale foranstaltninger, som er »strengere beskyttelsesforanstaltninger«.

49 Efter min mening har den italienske lovgivningsmagt saaledes ikke - og heller ikke naar artikel 118 A medtages i droeftelsen - kunne paabyde vedtagelse af foranstaltninger som omhandlet i direktivets artikel 5 uden hensyn til resultatet af den vurdering, der skal gennemfoeres efter dettes artikel 3.

50 Tilbage staar at uddybe et punkt. Som anfoert af Kommissionen og den franske regering kan man ikke som haevdet af Italiana petroli for artikel 118 A anvende de procedurekrav for fravigelse, der er fastlagt ved EF-traktatens artikel 100 A. Efter artikel 100 A, stk. 4, foerste afsnit, er medlemsstaterne forpligtet til at give Kommissionen underretning om nationale bestemmelser, der er strengere end dem, der er fastlagt i direktivet. Kommissionen »bekraefter de paagaeldende bestemmelser efter at have konstateret, at de ikke er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandlen mellem medlemsstaterne«.

51 Artikel 118 A, indeholder ikke en tilsvarende bestemmelse. Men som den franske regerings befuldmaegtigede rigtigt har anfoert, betyder dette ikke, at Kommissionen ikke har kontrolbefoejelser for saa vidt angaar strengere nationale foranstaltninger. Teksten til de bestemmelser, hvorved et direktiv gennemfoeres, skal jo tilstilles Kommissionen efter de saedvanlige regler om underretning om nationale foranstaltninger til gennemfoerelse af faellesskabsretten.

52 I oevrigt er man, saafremt der er tale om en ny foranstaltning, der ikke traeffes praecist inden for rammerne af direktivet, som oftest inden for omraadet for den form for underretning, som der stilles krav om i Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (5).

53 Besvarelsen af det foerste praejudicielle spoergsmaal maa derfor efter min mening gaa ud paa, at proportionalitetsprincippet samt EF-traktatens artikel 118 A samt artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394 er til hinder for vedtagelsen af nationale bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed mod risici i forbindelse med udsaettelse for kraeftfremkaldende stoffer, der foreskriver, at visse foranstaltninger til nedsaettelse af risikoen for udsaettelse under alle omstaendigheder og uden hensyn til resultatet af vurderingen af risikoen skal traeffes.

Spoergsmaalet om nedsaettelsen af benzenindholdet til »endnu lavere maksima« (det tredje spoergsmaal)

54 Det tredje spoergsmaal drejer sig ogsaa om direktiv 90/394 og maa derfor passende kunne undersoeges efter det foerste spoergsmaal. Naermere bestemt spoerges det, om arbejdsgiverne, dvs. de personer, der staar for driften af benzintanke og personer, der indretter og ejer anlaeg paa benzintanke, naar det gaelder nedsaettelse af benzenindholdet i braendstoffer har andre, ikke naermere fastlagte forpligtelser i forhold til de forpligtelser, der er indfoert ved Raadets direktiv 85/210/EOEF af 20. marts 1985 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om blyindholdet i benzin (6) (efter denne forordning maa braendstoffer efter den 1.10.1989 indeholde hoejst 5% benzen) samt det italienske lovdekret nr. 246/96 (hvorved dette hoejst tilladte indhold nedsaettes til 1,4% med virkning fra den 1.7.1997 og til 1% med virkning fra den 1.7.1999).

55 Kan det med andre ord lovligt af de for benzintankenes drift ansvarlige personer kraeves, at de indkoebet benzin med et benzenindhold, der er lavere end den benzin, de faar leveret fra raffinaderier tilhoerende det firma, hvis forhandlere der er, saafremt dette viser sig noedvendigt for at nedsaette deres arbejdstageres udsaettelse for benzen?

56 Dette spoergsmaal kan efter min mening let besvares. Direktiv 85/120 og direktiv 90/394 har som fremhaevet af Kommissionen formaal, som uden at vaere i modstrid er forskellige. Det foerste skal beskytte den offentlige sundhed og miljoeet i almindelighed, det andet tilvejebringe en beskyttelse af arbejdstagerne som dem, der saerligt er udsat for de risici, der er forbundet med kraeftfremkaldende stoffer.

57 Det kan ikke bestrides, at de personer, der er ansvarlige for driften af benzintanke kun kan forhandle de varer, som leveres dem af deres leverandoerer, og saaledes ikke er herre over benzenindholdet i de braendstoffer, de afsaetter. Hvad der kan kraeves af dem med hensyn til benzenindholdet i det braendstof, de saelger, er at hoejsteindholdet er som fastsat i lovdekret nr. 246/96, med hensyn til hvilket, det maa anerkendes, at det ikke er i strid med faellesskabsretten, eftersom den derved gennemfoerte nedsaettelse af benzenindholdet i forhold til det indhold, der er fastsat ved direktiv 85/210 i overensstemmelse med traktatens artikel 100 A er blevet meddelt Kommissionen uden at give anledning til indsigelser.

58 Der er ingen mening i at paastaa, at de efter artikel 4 i direktiv 90/394 er forpligtet til at saenke benzenindholdet endnu mere, eftersom dette med den position, de har, er naermest teknisk umuligt.

59 De maa derimod fortsat opfylde kravene vedroerende beskyttelse af arbejdstagerne mod risikoen for udsaettelse. Det fremgaar klart af sagen, at uanset hvor meget benzen braendstofferne indeholder, kan denne risiko ikke paa forhaand anses for ikke at foreligge, for saa vidt som selvbetjening paa benzintanke i Italien kun spiller en underordnet rolle, saaledes at nogle ansatte dér permanent er beskaeftiget med at tanke kundernes biler. Det tilkommer derfor principielt arbejdsgiverne at gennemfoere den vurdering af risikoen, der er foreskrevet i direktivets artikel 3 og paa grundlag af resultaterne heraf eventuelt at traeffe de foranstaltninger, der er omhandlet i direktivets artikel 5.

60 Kommissionen har uden nogen egentlig uddybning vaeret inde paa, at situationen kan vaere en anden for producenter af braendstoffer, som efter direktiv 90/394 vil kunne vaere forpligtet til at nedsaette benzenindholdet i videre omfang end fastlagt ved lovdekret nr. 246/96, som selv er mere videregaaende end direktiv 85/210. Efter min mening er det ufornoedent at tage dette op til droeftelse i forbindelse med besvarelsen af det tredje praejudicielle spoergsmaal, som jeg mener kun vedroerer forpligtelserne for de for benzintankene ansvarlige personer.

61 Man kan i alt fald efter min mening kun med vanskelighed finde, at producenterne som saelgere af braendstoffer til deres kunder skulle blive de forpligtede efter direktiv 90/394, der specielt vedroerer arbejdsgivernes forpligtelser over for deres ansatte.

62 Jeg er derfor naaet til det resultat, at artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394 skal fortolkes saaledes, at arbejdsgiverne, her de for benzintankenes drift ansvarlige personer, ikke herved paalaegges forpligtelser med hensyn til nedsaettelsen af benzenindholdet i de braendstoffer, de forhandler, naar de braendstoffer de markedsfoerer, opfylder hoejesteindholdskravet i direktiv 85/210 eller i en strengere national bestemmelse, der dog er i overensstemmelse med faellesskabsretten.

Spoergsmaalet om den frist, der er fastsat for tilpasning af arbejdsudstyret (det andet spoergsmaal)

63 Jeg er hermed endelig fremme ved det andet praejudicielle spoergsmaal, hvormed den nationale ret spoerger Domstolen, om artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 89/655 er til hinder for en national gennemfoerelsesbestemmelse, der muligvis er i strid med rimeligheds- og proportionalitetsprincippet under ét og altsaa uden at sondre mellem nyt udstyr og allerede eksisterende udstyr, der kraever en tilpasning, fastsaetter én enkelt frist for ikrafttraedelse paa tre maaneder og omfatter strenge straffebestemmelser for den arbejdsgiver, som efter fristens udloeb lader sine ansatte anvende udstyr, der ikke er tilpasset.

64 For at forstaa dette spoergsmaal maa man undersoege direktivets bestemmelser én for én samt den maade, hvorpaa de er blevet gennemfoert i den italienske retsorden ved lovdekret nr. 626/94.

65 Medlemsstaterne skulle gennemfoere direktivet senest den 31. december 1992. Direktivets artikel 4, der omhandler regler vedroerende arbejdsudstyr bestemmer bl.a. foelgende:

»1. Med forbehold af artikel 3 skal arbejdsgiveren fremskaffe og/eller anvende:

...

b) arbejdsudstyr, der, hvis det allerede er stillet til arbejdstagerens raadighed i virksomheden og/eller institutionen den 31. december 1992, senest fire aar efter denne dato opfylder de i bilaget fastsatte minimums forskrifter.«

66 I Italien skete gennemfoerelsen af grunde som ikke er blevet oplyst for sent, idet de relevante bestemmelser foerst blev udstedt ved lovdekret nr. 626/94 af 13. november 1994. I dettes artikel 36 hedder det: »arbejdsudstyr af enhver art, der frembyder risiko som foelge af udslip af gasser og luftarter, vaesker eller stoevarter, skal vaere forsynet med passende indretninger til tilbageholdelse eller filtrering, der placeres i naerheden af udslipsstedet«; denne forpligtelse som ganske klart vedroerer benzintanke skulle traede i kraft den 13. februar 1995.

67 Den situation, med hensyn til hvilken den nationale ret stiller sig spoergende kan derfor beskrives saaledes: ifoelge faellesskabsdirektivet for 1989, som skulle vaere gennemfoert den 31. december 1992 skal det eksisterende udstyr vaere tilpasset senest den 31. december 1996, men den italienske lovgivningsmagt, der foerst udstedte dekretet den 13. november 1994 stillede krav om, at denne tilpasning var sket den 13. februar 1995, dvs. inden tre maaneder. Har de italienske myndigheder efter faellesskabsretten lovligt kunne gaa frem paa denne maade?

68 Og det er netop det spoergsmaal, som Domstolen maa besvare, og jeg tror at vi boer blive staaende derved, dvs. at jeg hverken finder det noedvendigt eller hensigtsmaessigt her at gaa ind i en teoretisk droeftelse af, om en medlemsstat har mulighed for, naar risikoen for at blive sagsoegt for traktatbrud bliver mere truende, saa at sige at indhente den forsinkelse, myndighederne har gjort sig skyldig i med gennemfoerelsen af faellesskabsretten, ved at stille krav til de erhvervsdrivende om, at de saa at sige straks overholder nye bestemmelser, som faellesskabslovgiver var vel vidende om kraevede en tilpasningsperiode.

69 Det er i naervaerende sag rigtigt, at den omstaendighed, at fristen for gennemfoerelse, der var fastsat til den 31. december 1992 ikke blev overholdt i og for sig udsatte Den Italienske Republik for at blive sagsoegt for traktatbrud. Den forsinkelse, der indtraadte betoed imidlertid ikke, at det endeligt blev umuligt at opnaa, at de italienske tankstationer paa den i dette tilfaelde fastsatte dato, dvs. den 31. december 1996, fungerede i overensstemmelse med de paa faellesskabsniveau fastsatte regler. Derfor er det vanskeligt at forstaa, hvorfor den italienske lovgivningsmagt fandt det paa sin plads at fastsaette datoen for udloebet af fristen for tilpasning af de eksisterende indlaeg til den 13. februar 1995, for den beroevede jo saaledes de erhvervsdrivende naesten to aar, som de udmaerket kunne have brugt til at bringe deres anlaeg i overensstemmelse med reglerne.

70 Jeg mener af flere forskellige grunde, at den italienske lovgivningsmagt tilsidesatte faellesskabsretten, da den traf dette valg.

71 For det foerste er efter min mening fastsaettelsen af en frist paa tre maaneder i direkte modstrid med aanden i direktivet, efter hvilket der skulle vaere givet arbejdsgiverne en passende frist, som efter direktivet selv kunne vaere paa fire aar. Disse fire aar var som direktivets artikel 4 klart viser kun et maksimum, og den skoensmargin, som enhver medlemsstat maa have ved gennemfoerelsen af et direktiv, ville uden tvivl ikke vaere respekteret med det synspunkt, at en frist paa fire aar var en ret for arbejdsgiverne. Det ville efter min mening have vaeret fuldt ud lovligt, at kraeve tilpasningen afsluttet senest den 13. februar 1995, saafremt direktivet, som det skulle vaere sket, var blevet gennemfoert den 31. december 1992. Enhver ved jo, at det under tiden er hensigtsmaessigt at saette farten op, og at fremrykning i ilmarch i nogle tilfaelde har givet store sejre. Derimod har det ingen mening at anmode en deltager i maratonloeb om at loebe lige saa hurtigt som en 100-meterloeber. Det er imidlertid dette, den italienske stat mutatis mutandis har kraevet, at tankstationernes ledere skulle goere.

72 Faellesskabslovgiver havde ikke som et udslag af overdreven forsigtighed fastsat en tilstraekkelig lang tilpasningsperiode, for det maa vaere klart, at tilpasningerne af tusinder af braendstofsalgssteder baade kraever store investeringer og arbejder af teknisk art med deltagelse af talrigt personale i temmelig lang tid. De italienske myndigheder valgte derfor som tidligere anfoert for saa vidt angaar det foerste spoergsmaal en fremgangsmaade, der var i strid med den fremgangsmaade, faellesskabslovgiver havde fastsat.

73 Forskellen med hensyn til metoden er saa meget alvorligere, som den i hoej grad kan vaere til skade for trovaerdigheden af Faellesskabets virksomhed paa omraadet for beskyttelse af arbejdstagerne, for naar man stiller krav, der umuligt kan opfyldes, oedelaegger man lovgivningsmagtens autoritet og fremkalder fjendtlige reaktioner hos borgerne, som let kan begrunde deres passivitet under henvisning til at det umulige forpligter ingen.

74 Dermed er jeg fremme ved den anden grund til, at jeg kan erklaere mig enig med Italiana petroli i, at fastsaettelsen af en frist paa tre maaneder var for lidt, dvs. at der har vaeret tale om en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, der som tidligere anfoert maa foelges af medlemsstaterne, naar de gennemfoerer direktiverne.

75 Der var efter min mening intet, der kunne begrunde, at arbejdsgiverne som ved selve direktivet ikke blev paalagt forpligtelser af nogen art, selv om de allerede laenge havde kunne vaere bekendt med det, blev beroevet stoerstedelen af tidsrummet mellem den 13. november 1994, hvor gennemfoerelsen faktisk skete og den 31. december 1996, der var den dato, som direktivet havde fastsat som sidste dato for overholdelsen af de nye regler, til at tilpasse deres anlaeg.

76 Jeg maa tilfoeje, at traktatens artikel 118 A lige saa lidt som naar det gaelder foranstaltninger inden for rammerne af direktiv 90/394 kan paaberaabes naar det gaelder overensstemmelsen med faellesskabsretten af fastsaettelsen af saa kort en frist, at den er uforenelig med direktiv 89/655, for man kan ikke goere en urimelig foranstaltning lovlig ved at kalde den en strengere beskyttelsesforanstaltning.

77 Tilbage staar at undersoege to andre mulige indsigelser. Det maa spoerges, om medlemsstaterne ikke tilskyndes til at gennemfoere direktiver saa sent som muligt, naar det goeres gaeldende, at faellesskabsrettens generelle grundsaetninger - som f.eks. proportionalitetsprincippet - allerede finder anvendelse:

- foer den frist, der i direktivet er fastsat for gennemfoerelse

- foer den frist, der i direktivet er fastsat for indfoerelse af en i direktivet fastlagt forpligtelse?

78 Vedroerende dette spoergsmaals foerste led kan jeg sige, at der ikke er meget at indvende imod, at en medlemsstat foerst gennemfoerer et direktiv umiddelbart foer den fastsatte frists udloeb, eftersom den ikke er forpligtet til at goere det tidligere.

79 Hvad den anden (i denne sag omhandlede) situation angaar vil det af de ovenfor anfoerte grunde efter min mening fremgaa, at det ikke altid har betydning for en korrekt gennemfoerelse af et direktiv, at man giver afkald paa at benytte den frist, Raadet har fastsat for gennemfoerelse af en given forpligtelse. Man risikerer nemlig at opstille krav, der umuligt kan opfyldes og dermed at underminere lovgivningsmagtens autoritet.

80 I en anden sammenhaeng maa der ogsaa tages stilling til en bemaerkning, Kommissionen har fremsat vedroerende strafsanktioneringen. Hvis jeg har forstaaet Kommissionen ret er det dens opfattelse, at proportionalitetsspoergsmaalet ikke saa meget gjorde sig gaeldende i forbindelse med kortheden af den frist, de erhvervsdrivende fik, som i forbindelse med strengheden af de sanktioner, der var fastlagt for overskridelse af denne frist (fra tre til seks maaneders faengsel).

81 I den forbindelse maa jeg sige, at der med et krav til de erhvervsdrivende om, at de opfylder forpligtelser, som vanskeligt kan opfyldes inden for de fastsatte frister, samtidig med at det ved fastsaettelse af en meget lempelig sanktion tilkendegives, at man ikke virkelig forventer, at de opfylder dem - endnu engang bliver tale om, at man underminerer lovgivningsmagtens autoritet.

82 Jeg naar derfor vedroerende dette andet spoergsmaal til det resultat, at proportionalitetsprincippet og artikel 4, stk. 1, litra b), i direktiv 89/655 er til hinder for en national bestemmelse, der fastsaetter saa kort en frist, at det ikke er muligt at bringe anlaeggene i overensstemmelse med reglerne paa den maade, der angives i direktivet.

83 Efter denne gennemgang, som har vaeret noedvendig af hensyn til de forelagte spoergsmaal, skal jeg foreslaa Domstolen foelgende besvarelse:

1) af det foerste spoergsmaal: proportionalitetsprincippet samt traktatens artikel 118 A og artikel 3, 4 og 5 i Raadets direktiv 90/394/EOEF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at vaere udsat for kraeftfremkaldende stoffer (sjette saerdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EOEF) er til hinder for vedtagelse af nationale bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed mod risikoen ved udsaettelse for kraeftfremkaldende stoffer, hvorefter der under alle omstaendigheder og uafhaengigt af resultatet af risikovurderingen skal traeffes foranstaltninger til nedsaettelse af risikoen for udsaettelse

2) af det tredje spoergsmaal: artikel 3, 4 og 5 i direktiv 90/394 skal fortolkes saaledes, at der ikke derved paalaegges de ansvarlige for servicestationer en forpligtelse med hensyn til nedsaettelse af benzenindholdet i den benzin, som de forhandler, naar denne benzin overholder det hoejeste indhold, der er fastsat i Raadets direktiv 85/210/EOEF af 20. marts 1995 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om blyindholdet i benzin, eller en strengere national bestemmelse, som dog er i overensstemmelse med faellesskabsretten

3) af det andet spoergsmaal: proportionalitetsprincippet og artikel 4, stk. 1, litra b), i Raadets direktiv 89/655/EOEF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af arbejdsudstyr under arbejdet (andet saerdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EOEF) er til hinder for en national bestemmelse, som fastsaetter en saa kort frist for at bringe bestaaende anlaeg i overensstemmelse med normerne, at den ikke giver mulighed for, at det i direktivet fastsatte resultat naas.

(1) - EFT L 393, s. 13.

(2) - EFT L 196, s. 1.

(3) - EFT L 179, s. 4.

(4) - Dom af 23.1.1997, sag C-29/95, Sml. I, s. 285.

(5) - EFT L 109, s. 8.

(6) - EFT L 96, s. 25.