ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Første anbringende, om at de anfægtede kommissionsafgørelser er ulovlige, for så vidt som de udelukker sagsøgerne fra proceduren for registrering af Halloumi/Hellim som en beskyttet oprindelsesbetegnelse i Den Europæiske Union.
1.

En tilsidesættelse af de processuelle rettigheder, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF. Kommissionen kunne ved afslutningen af forundersøgelsen på grund af nedenstående aspekter umuligt have været i stand til med tilstrækkelig sikkerhed at fastslå, at støtten var lovlig: — Forundersøgelsens usædvanligt lange varighed. — Den omfattende korrespondanceudveksling mellem de berørte under forundersøgelsen. — Udskiftningen af den støtteforanstaltning, der blev godkendt ved afgørelsen, med en anden støtteforanstaltning under forundersøgelsen. — Indholdet af den af Kommissionen godkendte nye støtteforanstaltning.
—

EUIPO tilpligtes at betale de omkostninger, der er opstået i forbindelse med sagen for appelkammeret og for Retten.
—

Tilsidesættelse af artikel 51, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 15 i forordning nr. 207/2009, for så vidt som appelkammeret med urette fandt, at varemærkeindehaveren havde ført bevis for reel brug af det omtvistede EU-varemærke i forhold til de varer og tjenesteydelser, det er registreret for, navnlig »computersoftware« og hertil knyttede tjenesteydelser i klasse 41 og 42.
—

Det fastslås, at Kommissionen har tilsidesat sine kontraktmæssige forpligtelser, og den tilpligtes at betale sagsøgeren et samlet beløb på 1 634 990,62 EUR (svarende til (i) 943 046,54 EUR da de af CTT (Centre de Transferencia de Tecnología S.L.) afholdte omkostninger, herunder deres indirekte omkostninger, skal anses for udgifter til interne konsulenter; (ii) 96 358,10 EUR som ulovligt krævet konventionalbod; og (iii) 595 585,98 EUR som kontraktmæssig erstatning), der skal øges med renter i henhold til kontraktens artikel II.28.7 med den sats, som Den Europæiske Centralbank anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner, og som offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende, C-udgaven pr. den første kalenderdag i forfaldsmåneden, forhøjet med tre et halvt procentpoint indtil fuldstændig betaling har fundet sted.
4.

Med det fjerde anbringende gøres det subsidiært gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, og artikel 108, stk. 2, TEUF, idet Kommissionen foretog et åbenbart fejlskøn og begik en retlig fejl ved at fastslå, at støtten til Ryanair og AMS var lig med lufthavnens samlede marginale tab i stedet for den faktiske fordel for Ryanair og AMS. Kommissionen burde have undersøgt, i hvilket omfang den angivelige fordel faktisk var blevet videregivet til Ryanairs passagerer. Endvidere undlod Kommissionen at kvantificere den mulige konkurrencefordel, som Ryanair måtte have nydt via lufthavnens betalingsstrømme vedrørende priser, der (angiveligt) var mindre end omkostningerne. Endelig undlod Kommissionen at give en passende forklaring på, hvorfor tilbagesøgning af det i afgørelsen angivne støttebeløb var nødvendigt for at sikre genetableringen af omstændighederne før tildelingen af støtten.
—

Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG tilpligtes at betale alle sagsøgerens omkostninger forbundet med sagens behandling for indsigelsesafdelingen ved EUIPO, Femte Appelkammer ved EUIPO og Den Europæiske Unions Ret.
—

Appelkammeret undlod at identificere den faktiske grad af designfrihed og graden af designbegrænsning og undlod i denne forbindelse at give en passende eller tilstrækkelig begrundelse for den anfægtede afgørelse.
2.

Andet anbringende, hvorved det gøres gældende, at det var en retlig fejl at fastslå, at udtalelsen ikke udgør en beslutning som omhandlet i artikel 19 i forordning (EF) nr. 713/2009 (2). Klagenævnet ved ACER begik en retlig fejl, da det fastslog, at E-Controls klage over udtalelsen ikke kunne antages til realitetsbehandling, fordi ACER’s udtalelse ikke udgjorde en beslutning som omhandlet i artikel 19 i forordning (EF) nr. 713/2009, hvorved E-Control blev nægtet retten til at klage. Den udtalelse, der var genstand for klagen udgør en beslutning som omhandlet i artikel 19 i forordning (EF) nr. 713/2009, da den har direkte retlige virkninger for E-Control. Der foreligger derfor en ret til klage, og Klagenævnet skulle have antaget E-Controls klage til realitetsbehandling.
—

Appelkammeret undlod at angive grunde til støtte for at bortse fra faktisk bevis for brug.
1.

Det første anbringende vedrører den omstændighed, at Kommissionen på baggrund af artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1049/2001 har undladt at give en ordentlig begrundelse for, hvorfor en beslutningsproces kan lide alvorlig skade ved udbredelsen af hemmeligholdte dele.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/35

Sag anlagt den 8. marts 2016 — Klausner Holz Niedersachsen mod Kommissionen

(Sag T-101/16)

(2016/C 145/43)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Klausner Holz Niedersachsen GmbH (Saalburg-Ebersdorf, Tyskland) (ved advokaterne D. Reich, C. Hipp og T. Ilgner)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Europa-Kommissionen har tilsidesat artikel 108 TEUF, sammenholdt med artikel 15, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 2015/1589 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den, efter modtagelse af sagsøgerens skrivelse af 13. november 2015, undlod at træffe den i de ovennævnte bestemmelser omhandlede afgørelse om afslutning af den foreløbige undersøgelse i sag SA.37113 og SA.375009 i henhold til førnævnte forordnings artikel 4.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, også selv om det skulle blive ufornødent at træffe afgørelse i denne sag, fordi Kommissionen har vedtaget en foranstaltning under sagen.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et enkelt anbringende om, at Kommissionen, selv om den i henhold til artikel 265, stk. 2, TEUF var blevet opfordret til at handle, ikke inden for en rimelig frist traf nogen afgørelse til afslutning af den foreløbige undersøgelse i henhold til artikel 4 stk. 2-4, i forordning (EU) nr. 2015/1589 (1).

(1) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT L 248, s. 9).
—

EUIPO og i givet fald den anden part i sagen for appelkammeret tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de nødvendige omkostninger, der er opstået i forbindelse med sagen for indsigelsesafdelingen og appelkammeret ved EUIPO.
—

Det gøres i denne forbindelse gældende, at den anfægtede afgørelse indebærer, at de beløb, som virksomhederne skylder for tilbagebetaling af statsstøtte, tilskrives renters rente som fastsat i artikel 11 i forordning nr. 794/2004. Den italienske regering har anfægtet dette punkt, idet den har gjort gældende, at denne renteberegningsmetode, også i betragtning af retspraksis fra Den Europæiske Unions Domstol, ikke gælder for afgørelser om tilbagesøgning af statsstøtte, vedtaget før forordning nr. 794/2004 trådte i kraft, og dette gælder så meget desto mere for afgørelser, der er vedtaget før offentliggørelsen af Kommissionens meddelelse om de rentesatser, der skal anvendes ved tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte, af 2003. Der kan tværtimod, som Kommissionen har gjort gældende i den anfægtede afgørelse, ikke påberåbes en påstået aftale om det modsatte mellem Kommissionen selv og de italienske myndigheder.
—

Pålægget til Prada SA om at bære omkostningerne i forbindelse med klagen for appelkammeret på 550 EUR ændres således, at The Rich Prada International PT tilpligtes at betale disse omkostninger.
1.

Første anbringende om den omstændighed, at den anfægtede afgørelse er ulovlig, for så vidt som den er i strid med bestemmelserne i artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (herefter »kapitalkravsdirektiv IV«), og bestemmelserne i artikel L. 511-13 i code monétaire et financier français (herefter »CMF«).
—

Det fastslås, at artikel 909 i forordning nr. 2454/93 (1) i fuldt omfang finder anvendelse til fordel for sagsøgeren i nærværende sag efter Rettens dom i sag T-324/10, hvor Retten til fordel for sagsøgeren (i nærværende sag og i nævnte sag) annullerede artikel 1, stk. 3, i den oprindelige afgørelse, således at sagsøgeren i nærværende sag i henhold til artikel 909 i forordning nr. 2454/93 har ret til at blive fritaget fuldt ud for toldskylden og alle dermed direkte eller indirekte forbundne renter eller omkostninger.
7.

Syvende anbringende om, at Kommissionen undlod at tage hensyn til medlemsstaternes prærogativer inden for: — Definitionen af ikke-økonomiske aktiviteter. — Definitionen af direkte beskatning. — Forpligtelsen til at sikre den korrekte virkning af tjenesteydelser af almen interesse, som er nødvendig for social og økonomisk samhørighed. — Organisation af tjenesteydelser af almene interesse efter eget skøn.
—

sindustrysurf, SL tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger forbundet med sagens behandling for Retten og appelkammeret og at betale de omkostninger, som annullationsafdelingen har fastsat skal betales.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 175/19

Sag anlagt den 17. marts 2016 — Naviera Armas mod Kommissionen

(Sag T-108/16)

(2016/C 175/23)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Naviera Armas, SA (Palma, Gran Canaria, Spanien) (ved advokaterne J. Buendía Sierra og Á. Givaja Sanz)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Europa-Kommissionens afgørelse af 8. december 2015 om statsstøtte SA.36628 (2015/NN-2) (EUT 2016 C 25, s. 2), hvorved det blev fastslået, at der ikke forelå statsstøtte til fordel for rederiet Fred Olsen S.A., hvad angår de foranstaltninger, som Kongeriget har truffet i Puerto de las Nieves, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ved den anfægtede afgørelse fandt Kommissionen, at den angivelige eksklusive ret, som Fred Olsen havde til at drive virksomhed fra Puerto de las Nieves (De Kanariske Øer, Spanien), selskabets hele eller delvise fritagelse fra at betale havneafgifter samt betingelserne for at bruge denne havn, som, idet den udelukkede almindelige fartøjer, ligeledes medførte en uberettiget fordel for dette rederi, ikke udgjorde statsstøtte.

Til støtte for sit søgsmål har sagsøgeren fremsat et enkelt anbringende, som er støttet på den omstændighed, at selskabet har fremlagt tilstrækkelige grunde til, at Kommissionen kunne nære rimelig tvivl vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der forelå statsstøtte til fordel for Fred Olsen, hvilket burde føre til, at den formelle undersøgelsesprocedure blev indledt.

Til støtte for dette anbringende har sagsøgeren anført følgende:

— Den uforholdsmæssige varighed af Kommissionens foreløbige undersøgelse fra Naviera Armas fremsatte sin klage den 26. april 2013, til den vedtog den anfægtede afgørelse, godtgør i sig selv sagens kompleksitet, som påkrævede en indledning af den formelle undersøgelsesprocedure.

— Den anfægtede afgørelse er behæftet med visse åbenbare fejl ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, såsom at det er anført, at ingen virksomhed inden 2013 havde ansøgt om at drive virksomhed med hurtigfærger fra Puerto de las Nieves, at Fred Olsen var den eneste virksomhed, der var interesseret i at benytte havnen i 1990’erne, eller at alene hurtigfærger kan benytte denne havn.

— Fred Olsen har siden 1991 været den eneste, der anvendte Puerto de las Nieves, hvilket giver selskabet en konkurrencefordel, som de spanske myndigheder har indrømmet det vilkårligt.
—

Under alle omstændigheder tilpligtes EUIPO ud over at bære sine egne omkostninger at betale de omkostninger og udgifter til advokatbistand, som Banca Monte dei Paschi di Siena SpA og Wise Dialog Bank SpA har afholdt med henblik på nærværende sag og sagen for EUIPO.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af princippet om relativ stabilitet Det gøres herved gældende, at når de samme procentsatser for fordeling af fiskerimuligheder altid anvendes, tages der ikke højde for regionerne i de medlemsstater, som indtrådte i EØF efter 1981, hvis lokalbefolkninger er (og dengang var) meget afhængige af fiskeri. Selve målet om relativ stabilitet opfyldes derfor ikke. Selv såfremt denne faste fordelingsnøgle antages, bemærkes, at disse procentsatser har varieret i løbet af årene, således at kriteriet om relativ stabilitet er blevet tilsidesat.
—

Den afgørelse, der er blevet truffet af Forvaltningsorganet for Forskning (REA), annulleres, tilskudsaftale nr. 252908 for projektet COSSAR (Cooperative Spectrum Sensing Algorithms for Cognitive Radio Networks) (PIEF-GA-2009-252908), som blev indgået den 26. juli 2010 inden for rammerne af Den Europæiske Unions syvende rammeprogram — det Europæiske Forsknings- og Uddannelsesprojekt Marie Curie — på området for karriereudvikling, opsiges, og sagsøgeren tilpligtes at tilbagebetale af en del af den finansielle bistand på 36 508,37 EUR og 58 031,38 EUR, at tilbagebetale garantifondens sikkerhedsstillelse på 6 286,68 EUR samt at betale en konventionalbod på 5 803,14 EUR.
—

Eftersom Kommissionen med den anfægtede afgørelse kun skrider ind over for skattefritagelsen for de nederlandske offentlige havne, forværrer den de allerede gældende ulige konkurrencevilkår for den europæiske havnesektor væsentligt og stiller de nederlandske offentlige havne i en markant dårligere position i forhold til deres direkte konkurrenter, som også er fritaget for selskabsskat og endvidere modtager andre former for statsstøtte. Kommissionen har ikke givet en begrundelse for, hvorfor den kun griber ind over for skattefritagelsen for de nederlandske offentlige havne.
—

Europa-Parlamentet tilpligtes at tilbagebetale 12 000 EUR med tillæg af renter og opskrivning, eller i givet fald et større beløb, som skal betales under sagen i overensstemmelse med det anfægtede påkrav.
—

Den anfægtede afgørelse omgøres således, at det fastslås, at ord-/figurmærket »THE TRAVEL EPISODES« registreres som EU-varemærke ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres med den følge, at EUIPO tillader registrering af EF-varemærkeansøgning CTM 13374079 i overensstemmelse med ansøgningen eller, subsidiært, som begrænset for vare- og tjenesteydelsesklasserne 9, 35 og 42, eller, mest subsidiært, kun for klasserne 9 og 42.
—

Afgørelsen truffet den 29. januar 2016 af Europa-Parlamentets generalsekretær, meddelt ved skrivelse nr. D 302191 den 5. februar 2016, og truffet i henhold til artikel 68 i Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse af 19. maj og 9. juli 2008»om gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer« (2009/C 159/01), med senere ændringer, hvorved der blev konstateret et krav over for sagsøgeren på et beløb svarende til 320 026,23 EUR på grund af uberettiget udbetalte beløb til parlamentarisk assistance, og hvorved der blev givet en begrundelse for tilbagebetalingen, annulleres.
—

Kommissionens afgørelse af 11. januar 2016 om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, statsstøtteordning SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), som Kongeriget Belgien har indført, annulleres, for så vidt som statsstøtteforanstaltningerne ikke klart anføres, skatteordningen for overskydende fortjeneste kvalificeres som en støtteordning, og denne anses for at være statsstøtte, der er uforenelig med det indre marked som omhandlet i artikel 107 TEUF.
4.

Fjerde anbringende vedrører tilsidesættelse af bevisreglerne og objektivitetsprincippet, for så vidt som Personaleretten i den appellerede kendelses præmis 28 fastslog, at appellanten ikke havde fremlagt oplysninger vedrørende den dato, på hvilken administrationen havde fået eller kunne have haft kendskab til hendes kollegas fremtidige fratræden på barsels- og forældreorlov, og i den nævnte kendelses punkt 29 fastslog, at det ikke kunne udelukkes, at dette kunne have været tilfældet den 7. april 2014 henset til den vedtægtsmæssige varighed af disse orlover, til at datoen for en fødsel kan forudsiges lang tid i forvejen og til kutymen om så snart som muligt at give tjenestegrenen meddelelse om længerevarende fravær, for i den nævnte kendelses punkt 30-32 at udlede, at appellanten ikke havde godtgjort, at hverken hun selv eller administrationen den 7. april 2014 havde haft eller kunne have haft kendskab til hendes kollegas fremtidige fravær, at appellantens ansøgning om fornyet prøvelse ikke var berettiget af nogen ny og væsentlig faktisk omstændighed, og at hendes påstande ikke kunne antages til realitetsbehandling, selv om beviset for en negativ omstændighed hos en tredjemand var umuligt, selv om det påhvilede EØSU at angive datoen for ansøgningen om orlov, og selv om Personaleretten ikke kunne støtte sig på efterfølgende formodninger eller på en simpel formodning med henblik på at vende bevisbyrden og begrunde sine konklusioner.
2.

Det andet anbringende er, at Personaleretten begik en retlig fejl for så vidt som de vedtægtsmæssige betingelser for at foretage den omtvistede mellemliggende ajourføring, der er fastsat i bilag XI til vedtægten, ikke forelå og Kommissionen ved at foretage denne ajourføring begik magtfordrejning. Personaleretten begik nemlig efter i den appellerede dom at have fastslået, at den tidligere justeringskoefficient var blevet beregnet forkert i Rådets forordning (EU) nr. 1416/2013 af 17. december 2013 om tilpasning med virkning fra den 1. juli 2013 af justeringskoefficienterne for vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i Den Europæiske Union, en retlig fejl ved at fastslå, at ligebehandlingsprincippet tillod ansættelsesmyndigheden at foretage den omtvistede mellemliggende ajourføring i strid med teorien om tilbagetrækning af ulovlige administrative retsakter, som skaber rettigheder eller tilsvarende fordele.
—

Sagsøgerne er med urette blevet kvalificeret som virksomheder som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Sagsøgerne er organisationer, der dyrker arealer uden økonomisk vinding for øje, og som er dannet med henblik på at opfylde et (ikke-økonomisk) offentlig formål. Subsidiært har sagsøgerne gjort gældende, at de ikke er virksomheder, når de på grundlag af ordningen om bidrag til visse naturbeskyttelsesorganisationer, der dyrker arealer, ved hjælp af støtte erhverver arealer med henblik på naturbeskyttelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 191/39

Sag anlagt den 4. april 2016 — Europa-Kommissionen mod IEM

(Sag T-141/16)

(2016/C 191/51)

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved S. Lejeune, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: IEM — Erga — Erevnes — Meletes Perivallontos kai Chorotaxias AE (Athen, Grækenland)

Sagsøgerens påstande

— Sagsøgte tilpligtes at betale 105 416,47 EUR med tillæg af morarenter efter Den Europæiske Centralbanks sats for primære markedsoperationer pr. 1. juli 2010 (2,0 %) plus én procent (1,0 %), dvs. en sats på i alt tre procent (3 %), som beregnes fra den 6. juli 2010 til datoen for den samlede betaling af dette beløb, fratrukket 30 208 EUR (betalt ved godtgørelse af 4.9.2010).

— Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med dette søgsmål, der er anlagt for Retten i henhold til artikel 272 TEUF, nedlægges påstand om offentliggørelse af den afgørelse, hvorved sagsøgte blev tilpligtet at betale Europa-Kommissionen 75 208,47 EUR med tillæg af renter vedrørende kontrakt FAIR-CT98-9544 for handling med titlen »Identificering af en ny metode til at rengøre og skrælle frugt«.

Europa-Kommissionen har som væsentligste retsgrundlag anført, at sagsøgte har tilsidesat sine kontraktretlige forpligtelser, og den har herved især har gjort gældende, at det beløb, som blev betalt til sagsøgte i medfør af den pågældende kontrakt, ikke blev anvendt til gennemførelse af nogen handling vedrørende kontrakten, og at sagsøgte ikke har fremlagt noget bevis herfor. Kommissionen har subsidiært gjort gældende, at sagsøgte har opnået en ugrundet berigelse, som fastsat i artikel 904 og 908 i den civile lovbog.
—

De andre parter tilpligtes at betale omkostningerne forbundet med sagens behandling for Retten og i forbindelse med fortabelsessagen og klagesagen for EUIPO.
—

Kommissionen tilpligtes at træffe en ny afgørelse med hensyn til sagsøgerens forslag, hvorved der tages hensyn til Rettens dom inden for tre måneder fra datoen for dommens afsigelse.
—

Hvis de andre parter i sagen for appelkammeret intervenerer i sagen, tilpligtes disse, subsidiært i forhold til påstanden umiddelbart ovenfor, at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger i forbindelse med sagens behandling for både appelkammeret og Retten.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres og sagen hjemvises til videre behandling ved appelkammeret, der tilpligtes at annullere den påklagede afgørelse og at pålægge EF-Sortsmyndigheden at foretage en supplerende afprøvning i henhold til artikel 57, stk. 3, i forordning nr. 2100/94.
1.

Første anbringende om, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 10, stk. 3, andet punktum, TEU, sammenholdt med artikel 1, stk. 2, TEU. Sagsøgerne har anført, at artikel 10, stk. 3, andet punktum, TEU indførte et objektivt og retligt krav, der er bindende for Unionen og dens organer, og hvorefter deres afgørelser skal træffes så åbent som muligt. Dette optimeringskrav, der er styrket i artikel 1, stk. 2, TEU, og som er rettet mod den størst mulige gennemsigtighed i forbindelse Unionens handlinger, kan ganske vist fraviges, i det omfang der i det konkrete tilfælde kan anføres en begrundelse i form af et legitimt mål i EU-retten, og begrænsningen i forbindelse med opnåelsen af dette mål er egnet, nødvendig og forholdsmæssig. Med hensyn til den omstændighed, at de nationale parlamentsmedlemmer nægtes muligheden for at kunne ledsages af sikkerhedsgodkendte medarbejdere i politiske grupper ved adgangen til TTIP-dokumenterne, ses sådanne grunde imidlertid ikke at foreligge. Desuden kan der heller ikke anføres en begrundelse for, at EU-borgere ikke har adgang til TTIP-dokumenterne, således som disse er fremlagt i læsesalene. Endvidere foreligger der en tilsidesættelse af artikel 10, stk. 3, andet punktum, TEU allerede af den grund, at Kommissionens TTIP-forhandlingsmandat omfatter genstande, som henhører under medlemsstaternes kompetence.
1.

Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at mens det af Kommissionen, som det er tilfældet i den anfægtede afgørelse, fastslås, at det såvel faktisk som retligt er objektivt umuligt at tilbagesøge (i forhold til de øvrige virksomheder, som kun har betalt 10 % af det skyldige beløb) den statsstøtte, der anses for ulovlig, kan sagsøgerens ret til tilbagebetaling af beløb, som var blevet erlagt for meget i forhold til bestemmelserne i lov nr. 289/2002 i henhold til de ovennævnte principper, ikke nægtes. Hvis dette ikke var tilfældet, ville der være tale om en hadefuld og alvorlig forskelsbehandling af sagsøgeren og virksomhederne i provinsen Catania, som afgørelsen nu fritager for enhver betaling op til 90 % af beløbet af den ubetalte afgift.
6.

Sjette anbringende om, at Kommissionen har anlagt et urigtigt skøn ved vedtagelsen af de anfægtede forordninger som følge af en tilsidesættelse af grundlæggende EU-rettigheder og overenskomsten mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Schweiz. Sagsøgeren har endelig anført, at der foreligger en tilsidesættelse af erhvervsfriheden og retten til at oprette og drive egen virksomhed (art. 15 og 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, herefter »chartret«), ejendomsretten (chartrets artikel 17) og ligebehandlingsprincippet (chartrets art 20), da sagsøgeren navnlig over for EU-virksomheder er stillet dårligere. Overenskomsten mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Schweiz forbyder forskelsbehandling af virksomheder fra de kontraherende stater.