FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. TANCHEV

fremsat den 3. april 2019 ( 1 )

Sag C-722/17

Norbert Reitbauer,

Dolinschek GmbH,

B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs-GmbH,

Elektrounternehmen K. Maschke GmbH,

Klaus Egger,

Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH

mod

Enrico Casamassima

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bezirksgericht Villach (distriktsdomstolen i Villach, Østrig))

»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – forordning (EU) nr. 1215/2012 – retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – specielle kompetenceregler – artikel 24, nr. 1) og 5) – fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering – indsigelsessøgsmål – artikel 7, stk. 1, litra a) – begrebet »kontraktforhold« – actio pauliana«

1. Den foreliggende anmodning fra Bezirksgericht, Villach (distriktsdomstolen i Villach, Østrig), vedrører fortolkningen af artikel 7 og 24 i forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 2 ) inden for rammerne af det østrigske »indsigelsessøgsmål«, som i dette tilfælde vil vise sig grundlæggende at udgøre et actio pauliana-søgsmål (navnlig som foreskrevet i denne forordnings artikel 7).

2. I perioden 150-125 f.Kr. tillod en prætor ved navn Paulus tilsyneladende for første gang et søgsmål, hvori en kreditor fik mulighed for at anfægte enhver retshandel, der var svigagtigt indgået af skyldner til skade for denne kreditor, et søgsmål, der senere blev kendt som actio pauliana ( 3 ). Artikel 1167, I, i den franske »Code Napoléon« indeholder den første kodificerede bestemmelse om »action paulienne« og fastsætter, at kreditorer »peuvent aussi, en leur nom personnel, attaquer les actes faits par leur débiteur en fraude de leurs droits« ( 4 ).

3. Den foreliggende anmodning er fremsat i forbindelse med et »indsigelsessøgsmål« i henhold til § 232 i Exekutionsordnung (den østrigske tvangsfuldbyrdelseslov, herefter »EO«) i en tvist, som er opstået med hensyn til fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering af et hus. Søgsmålet er mellem på den ene side entreprenørerne Norbert Reitbauer, Dolinschek GmbH, B.T.S. Trendfloor Raumausstattungs-GmbH, Elektrounternehmen K. Maschke GmbH, Klaus Egger, Architekt DI Klaus Egger Ziviltechniker GmbH (herefter »sagsøgerne«) og på den anden side Enrico Casamassima (advokat, herefter »den sagsøgte«). Sagsøgerne har gjort gældende, at deres krav med hensyn til salgsprovenuet har forrang i forhold til sagsøgtes krav, og at den østrigske ret har kompetence i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordning.

4. Selv om den forelæggende ret har stillet præjudicielle spørgsmål vedrørende den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1) og 5), er det min konklusion, at det i stedet er denne forordnings artikel 7, som kan udgøre retsgrundlaget for den forelæggende rets kompetence i denne sag.

I. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Den omarbejdede Bruxelles I-forordning

5. Denne forordnings kapitel II, som har overskriften »Kompetence«, indeholder navnlig afdeling 1 (»Almindelige bestemmelser«) og afdeling 2 (»Specielle kompetenceregler«). Artikel 4, stk. 1, som findes i afdeling 1, bestemmer, at »[m]ed forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat«.

6. Artikel 7, stk. 1, litra a), som findes i afdeling 2 i samme forordning, bestemmer, at »[e]n person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat […] i sager om kontraktforhold ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«.

7. Artikel 24, nr. 1) og 5), fastsætter: »Enekompetente er følgende retter i en medlemsstat uden hensyn til parternes bopæl: 1) i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den medlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende. […] 5) i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den medlemsstat, på hvis område fuldbyrdelsesstedet er beliggende.«

B. Østrigsk ret

8. I et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i EO forhandles der i et mundtligt retsmøde om fordelingen af provenuet af en ejendom solgt på tvangsauktion; i denne forbindelse opfordres kreditorerne til at anmelde og dokumentere deres krav på fordelingsprovenuet. I retsmødet prøves kravenes rigtighed og prioritet. Kreditorerne og debitor kan gøre indsigelse mod krav. Indsigelsen kan gælde rettighedens rigtighed, eventuelt det samlede kravs eller delkravs forfald, deres størrelse, ejendommens hæftelse og prioriteten i henhold til tingbogen, navnlig også panterettighedens gyldighed.

9. For så vidt som det her er relevant, fastsætter Anfechtungsordnung (omstødelsesloven, som er den østrigske lov om actio pauliana), at kreditoren har anfægtelsesret, såfremt en fuldbyrdelse i debitors formue ikke har ført til eller ville føre til fuldstændig fyldestgørelse af kreditor, og der er udsigt til fyldestgørelse gennem en omstødelse. Omstødelsen kan udøves på grund af svigagtige dispositioner eller på grund af fortabelse af formuen samt med hensyn til vederlagsfrie dispositioner. Såfremt dispositionen er foretaget af debitor med den hensigt at stille kreditor ringere, og den anden part havde kendskab til dette, udgør omstødelsesfristen ti år, i de øvrige tilfælde to år. Omstødelsen udelukkes ikke af, at der er opnået et fuldbyrdelsesdokument for den handling, der søges omstødt, eller at den er gennemført ved fuldbyrdelse.

II. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

10. Domstolen spørges i denne sag, om søgsmål, som i henhold til EO betegnes »indsigelsessøgsmål«, er omfattet af anvendelsesområdet for den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5), når sådanne søgsmål vedrører uenighed mellem konkurrerende kreditorer om fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering af et hus.

11. Nærmere bestemt stiller den forelæggende ret spørgsmålet i en sammenhæng, hvor det i »indsigelsessøgsmålet« påstås, at kreditor A’s (sagsøgte, Enrico Casamassima) panteretligt sikrede krav, som konkurrerer med et modkrav fra kreditor B (sagsøgerne, Reitbauer m.fl.), er ugyldigt på grund af (uretmæssig) fortrinsbehandling af kreditor A. Denne indsigelse svarer til, hvad der i østrigsk ret er kendt som et omstødelsessøgsmål (Anfechtungsklage).

12. Hvis det første spørgsmål besvares benægtende, spørger den forelæggende ret, om samme indsigelsessøgsmål er omfattet af den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1).

13. På grundlag af forelæggelsesafgørelsen kan de faktiske omstændigheder sammenfattes som følger.

14. Sagsøgte og Isabel C. (herefter »debitor«) har bopæl i Rom, Italien, og var samlevende mindst frem til foråret 2014. I 2010 købte de et hus i Villach, Østrig, og som ejer af dette hus blev alene debitor indført i tingbogen. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, uden dette nærmere er præciseret, at der mellem debitor og sagsøgerne blev indgået kontrakter om omfattende istandsættelsesarbejde vedrørende huset, og at disse blev indgået med sagsøgtes »medvirken«.

15. Da udgifterne til istandsættelserne langt oversteg det oprindelige budget, blev betalingerne til sagsøgerne indstillet. Fra 2013 førte sagsøgerne derfor i Østrig sag mod sagsøgte og fik flere gange medhold ved dom, første gang i 2014. Sagsøgte ankede disse domme.

16. Den 7. maj 2014 anerkendte debitor sagsøgtes lånekrav på 349772,95 EUR ( 5 ) for en domstol i Rom og forpligtede sig ved et retsforlig at betale dette beløb tilbage til sagsøgte inden fem år. Desuden forpligtede debitor sig til at få registreret en panterettighed på dette krav i huset i Villach (Østrig).

17. Den 13. juni 2014 blev der i henhold til østrigsk ret i Wien for en østrigsk notar (endnu en gang) oprettet et gælds- og pantedokument for at sikre ovennævnte ordning (panterettighed 1). Med dette dokument blev panterettigheden i huset i Villach tinglyst den 18. juni 2014

18. Dommene til fordel for sagsøgerne blev først eksigible efter dette tidspunkt. Panterettighederne til fordel for sagsøgerne i debitors hus, som er opnået ved retslig tvangsfuldbyrdelse (panterettighed 2), er derfor efterstillet den kontraktlige panterettighed 1 til fordel for sagsøgte.

19. Retsforliget af 7. maj 2014 blev den 3. september 2015 af retten i Rom attesteret som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument ( 6 ).

20. Med henblik på at realisere panterettigheden anlagde sagsøgte i februar 2016 ved den forelæggende ret (Bezirksgericht Villach, distriktsdomstolen i Villach) sag mod debitor med påstand om tvangsauktion over huset i Villach. Ejendommen blev i efteråret 2016 bortauktioneret for 280000 EUR. I henhold til rangfølgen i tingbogen går hele provenuet mere eller mindre til sagsøgte på grund panterettighed 1 (som blev tinglyst i henhold til østrigsk ret i juni 2014).

21. For at forhindre dette anlagde sagsøgerne i juni 2016 omstødelsessøgsmål (Anfechtungsklage) mod sagsøgte og debitor ved Landesgericht Klagenfurt (den regionale domstol i Klagenfurt, Østrig). Landesgericht Klagenfurt (den regionale domstol i Klagenfurt) afviste søgsmålet »på grund af manglende international kompetence i lyset af [debitors og sagsøgtes] bopæl« uden for Østrig. Kendelsen blev retskraftig i juli 2017.

22. Parallelt hermed gjorde sagsøgerne i retsmødet ved den forelæggende ret (Bezirksgericht Villach, distriktsdomstolen i Villach) den 10. maj 2017 indsigelse mod fordelingen af provenuet af tvangsauktionen og anlagde efterfølgende et indsigelsessøgsmål i henhold til EO mod sagsøgte.

23. Med dette indsigelsessøgsmål har sagsøgerne nedlagt påstand om anerkendelse af, at den ved kendelsen fastsatte tildeling af 279980,43 EUR til sagsøgte ikke er retmæssig, for så vidt som i) debitor har et erstatningskrav mod sagsøgte ( 7 ) af mindst samme størrelse som lånekravet, således at der ikke længere består noget krav (de har gjort gældende, at debitor har bekræftet, at sagsøgte gav ordrerne til sagsøgerne uden debitors viden og samtykke), og ii) gælds- og pantedokumentet fra juni 2014 kun er en formalitet, som blev oprettet med det formål at komme sagsøgernes krav på huset i forkøbet og forpurre dette.

24. Sagsøgte har over for indsigelsessøgsmålet gjort gældende, at retten savner international kompetence. Sagsøgerne har gjort gældende, at den forelæggende ret har kompetence i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24.

25. Det er på denne baggrund, at Bezirksgericht, Villach (distriktsdomstolen i Villach) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 24, nr. 5), i [den omarbejdede Bruxelles I-forordning] fortolkes således, at et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i [EO] i tilfælde af uenighed om fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering er omfattet af denne forskrifts anvendelsesområde, også i tilfælde, hvor den ene pantekreditors søgsmål mod den anden pantekreditor a) er støttet på den [indsigelse], at dennes panteretligt sikrede krav ikke længere består på grund af et modkrav fra debitors side på skadeserstatning, og b) desuden – svarende til et omstødelsessøgsmål – er støttet på den [indsigelse], at stiftelsen af panterettigheden for dette krav er ugyldig på grund af kreditorbegunstigelse? 2) Dersom første spørgsmål besvares benægtende: Skal artikel 24, nr. 1), i [den omarbejdede Bruxelles I-forordning] fortolkes således, at et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i [EO] i tilfælde af uenighed om fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering er omfattet af denne forskrifts anvendelsesområde, også i tilfælde, hvor den ene pantekreditors søgsmål mod den anden pantekreditor a) er støttet på den [indsigelse], at dennes panteretligt sikrede krav ikke længere består på grund af et modkrav fra debitors side på skadeserstatning, og b) desuden – svarende til et omstødelsessøgsmål – er støttet på den [indsigelse], at stiftelsen af panteretten for dette krav er ugyldig på grund af kreditorbegunstigelse?«

26. Der er indgivet skriftlige indlæg af sagsøgerne, sagsøgte, den portugisiske og den schweiziske regering samt Europa-Kommissionen. Disse procesdeltagere har med undtagelse af de to regeringer afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der fandt sted den 16. januar 2019.

III. Bedømmelse

A. Sammenfatning af parternes argumenter

27. Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at det er muligt at støtte sig på kompetencen i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5), eller i modsat fald i henhold til denne forordnings artikel 24, nr. 1), bl.a. fordi indsigelsessøgsmålet har en direkte tilknytning til tvangsfuldbyrdelsesproceduren.

28. Sagsøgte har i det væsentlige anført, at denne forordnings artikel 24, nr. 5), ikke finder anvendelse på den omhandlede sag. Han har gjort gældende, at søgsmålet savner direkte tilknytning til statslige fuldbyrdelsesforanstaltninger, idet der tilstræbes en materiel prøvelse af sagsøgtes pant. Det anlagte søgsmål svarer i sit væsen til et omstødelsessøgsmål, og Domstolen har allerede fastslået, at denne kompetence ikke finder anvendelse for omstødelsessøgsmål ( 8 ). Dette må derfor også gælde, når omstødelsen udøves ved hjælp af indsigelse mod fordelingen og efterfølgende indsigelsessøgsmål. Den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1), finder desuden ikke anvendelse, da indsigelsessøgsmålet ikke har tilknytning til det omhandlede hus’ beliggenhed (indsigelsessøgsmålet blev først indledt, efter at den faste ejendom var blevet bortauktioneret af retten).

29. Den portugisiske regering og Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at det følger af dom af 4. juli 1985, AS Autoteile (220/84, EU:C:1985:302), af 10. januar 1990, Reichert og Kockler (Reichert I, C-115/88, EU:C:1990:3), og af 16. november 2016, Schmidt (C-417/15, EU:C:2016:881), at anvendelsesområdet for den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1) og 5), ikke omfatter det omhandlede indsigelsessøgsmål.

30. Den schweiziske regering har i det væsentlige gjort gældende, at indsigelsessøgsmålet indgår i rammen for tvangsfuldbyrdelse og derfor er omfattet af anvendelsesområdet for den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5). Såfremt dette søgsmål tillige måtte anses for at være et actio pauliana-søgsmål, skal kompetencespørgsmålet behandles særskilt. Henset til det bekræftende svar på det første spørgsmål anser denne regering det andet spørgsmål for irrelevant.

B. Bedømmelse

1. Indledende bemærkninger

31. For det første har sagsøgte i sine indlæg foreslået, at Domstolen besvarer yderligt et præjudicielt spørgsmål. Denne anmodning kan ikke imødekommes, da alene den forelæggende ret har kompetence til at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der er forelagt den, samt til at fortolke og anvende den nationale ret ( 9 ). Parterne kan ikke ændre indholdet af de spørgsmål, som den forelæggende ret beslutter at forelægge for Domstolen ( 10 ), og det tilkommer ikke Domstolen at prøve andre præjudicielle spørgsmål, som parterne har stillet i hovedsagen ( 11 ). Mens det står disse parter frit at foreslå præjudicielle spørgsmål til den forelæggende ret, er sidstnævnte ikke bundet af sådanne forslag, når den anmoder Domstolen om præjudiciel afgørelse.

32. For det andet forekommer der at være en vis uenighed mellem parterne med hensyn til, hvad der udgør den relevante omtvistede panterettighed i hovedsagen. I retsmødet gjorde parterne gældende, at det enten var ordningen i Italien mellem sagsøgte og kreditor eller det dokument, som blev oprettet for den østrigske notar med hensyn til denne ordning. Det fremgår imidlertid klart af forelæggelsesafgørelsen, at det var pantedokumentet, som blev oprettet i Wien for den østrigske notar mellem sagsøgte og debitor, som udgjorde grundlaget for panterettigheden i huset i Villach. Denne panterettighed blev tinglyst den 18. juni 2014. Dommene til fordel for sagsøgerne blev først eksigible efter dette tidspunkt. Retsforliget af 7. maj 2014 blev attesteret som europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument den 3. september 2015, dvs. et år efter, at der blev etableret pant i huset.

33. Den forelæggende ret har i det væsentlige anmodet Domstolen om at undersøge, om enekompetencereglerne i den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1) og 5), med hensyn til »indsigelsessøgsmål« skal afgøres på grundlag af søgsmålets funktion som helhed eller på grundlag af de faktiske og individuelle indsigelser, som er fremsat.

34. Som jeg vil forklare i min vurdering nedenfor, finder denne forordnings artikel 24, nr. 1) og 5), ikke anvendelse på den foreliggende sag. Imidlertid er det min konklusion, at det faktisk er den samme forordnings artikel 7, stk. 1, som kan udgøre retsgrundlaget for den forelæggende rets kompetence i denne sag.

2. Det første præjudicielle spørgsmål [den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5)]

35. Det er (i lighed med Kommissionen) min vurdering, at det ikke ville være foreneligt med de i den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5), fastsatte specielle kompetenceregler, som har karakter af undtagelser, at betragte indsigelsessøgsmål som helhed som sager om fuldbyrdelse, da indholdet af disse søgsmål kan variere betydeligt og omfatter meget forskellige krav.

36. Dette skyldes ikke mindst, at denne bestemmelse ikke bør fortolkes videre, end dens formål kræver (dom af 26.3.1992, Reichert m.fl. (Reichert II), C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 25).

37. Det er sandt, at søgsmålet i hovedsagen er anlagt i forbindelse med fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering, og at sagsøgernes endelige mål er at få opfyldt deres krav fra provenuet af denne auktion. Dette betyder imidlertid ikke, at der er en automatisk nær tilknytning til »anvendelse af tvangsmidler, udlæg i eller udsættelse af besiddelsen af løsøre eller fast ejendom med henblik på den faktiske gennemførelse af retsafgørelser eller dokumenter«, som krævet i henhold til dom af 26. marts 1992, Reichert m.fl. (Reichert II, C-261/90, EU:C:1992:149, præmis 26 og 27), og Jenard-rapporten ( 12 ).

38. Med henblik på at fastslå en sådan nær tilknytning (og enekompetence) er det derfor nødvendigt at undersøge hvert enkelt krav. Det må med andre ord afvises at støtte sig på en generel og abstrakt fortolkning af søgsmålstypen i den foreliggende sag, da det er den eneste måde, hvorpå det er muligt at respektere denne undtagelses ånd og formål.

a) Sagsøgernes første indsigelse

39. Sagsøgerne har gjort gældende, at det panteretligt sikrede krav ikke længere består på grund af et modkrav fra debitors side på skadeerstatning. En materiel prøvelse af denne indsigelse ville imidlertid kræve, at den forelæggende ret udfører en undersøgelse, som afviger betydeligt fra spørgsmålene vedrørende gennemførelsen af den retslige bortauktionering som sådan.

40. En sådan situation ville være sammenlignelig med den, som blev vurderet i AS Autoteile-sagen ( 13 ), hvor Domstolen afviste argumentet om, at en part kan gøre en fordring under et fuldbyrdelsesafværgesøgsmål for retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende, gældende til kompensation imod det krav, der søges fuldbyrdet, når den selvstændige indtaling af den pågældende fordring ville falde uden for nævnte retters kompetence. Domstolen støttede sig på konventionens systematik ( 14 ) og undtagelsen i dens artikel 16 og fastslog, at det omhandlede søgsmål var i strid med kompetencefordelingen mellem retten på sagsøgtes bopæl og retten på fuldbyrdelsesstedet.

41. En sådan situation er sammenlignelig med den foreliggende, hvor erstatningskravet vedrører en fordring, som skal inddrives, og hvor den fuldbyrdende ret ville savne international kompetence, hvis dette modkrav blev rejst særskilt (hvis det med andre ord blev genstand for et særskilt søgsmål).

42. Det ville gå ud over, hvad der kræves af den omhandlede bestemmelses formål, at udstrække international enekompetence til en sådan sag, som vedrører fordringer eller rettigheder af erstatningsretlig karakter, som umiddelbart er uafhængig af tvangsfuldbyrdelsessagen.

43. Den første indsigelse begrunder derfor ikke, at den forelæggende ret tillægges enekompetence i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5).

b) Sagsøgernes anden indsigelse

44. Denne indsigelse vedrører notarialdokumentet af 13. juni 2014 vedrørende fordringen. Sagsøgerne synes i denne forbindelse at sætte sig imod dokumentet, som ligger til grund for den retslige bortauktionering, men ikke måden, hvorpå de fuldbyrdende myndigheder gennemførte fuldbyrdelsen i sig selv. Der er derfor muligt at drage en parallel til dommen af 26. marts 1992, Reichert m.fl. (Reichert II, C-261/90, EU:C:1992:149).

45. I den nævnte doms præmis 28 fastslog Domstolen, at et søgsmål som fransk rets actio pauliana ganske vist har til formål at sikre kreditors interesser. Det har imidlertid »ikke til formål at få afgjort en tvist vedrørende »anvendelse af tvangsmidler, udlæg i eller udsættelse af besiddelsen af løsøre eller fast ejendom med henblik på den faktiske gennemførelse af retsafgørelser eller dokumenter« og er følgelig ikke omfattet af anvendelsesområdet for konventionens artikel 16, nr. 5)«.

46. Under hensyntagen til ovenstående overvejelser skal den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 5) [som i det væsentlige svarer til konventionens artikel 16, nr. 5)], fortolkes således, at et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i EO ikke som sådan er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 24, nr. 5). Derimod skal hver enkelt indsigelse undersøges. Indsigelser om, at en retslig bortauktionerings underliggende krav ikke består, og om ugyldigheden af dette panteretligt sikrede kravs stiftelse har ikke en tilstrækkelig nær tilknytning til indsigelsessøgsmål (den forelæggende ret har selv i forelæggelsesafgørelsens punkt 45 anført, at dette muligvis er tilfældet) og kan ikke begrunde enekompetence i henhold til artikel 24, nr. 5).

3. Det andet præjudicielle spørgsmål [artikel 24, nr. 1), i den omarbejdede Bruxelles I-forordning]

47. Såfremt det første spørgsmål måtte besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret oplyst, om enekompetence kan støttes på artikel 24, nr. 1).

48. Jeg er enig med Kommissionen i, at de samme betragtninger nødvendigvis også må gøre sig gældende med hensyn til det andet præjudicielle spørgsmål, henset til, at enekompetence i henhold til artikel 24, nr. 1), ligeledes udgør en undtagelse fra det generelle princip.

49. Den strenge fortolkning, hvorefter der er tale om en bestemmelse af undtagelsesmæssig karakter, fremhævede Domstolen for nylig i dom af 16. november 2016, Schmidt (C-417/15, EU:C:2016:881, præmis 27-34), hvor Domstolen nærmere bestemt fastslog, at i en situation, hvor søgsmålet i hovedsagen indeholder adskillige indsigelser, skal vurderingen foretages af hver enkelt indsigelse og ikke baseres på søgsmålstypen generelt.

50. I overensstemmelse med de argumenter, som er anført i vurderingen af det første forelagte spørgsmål (som i det væsentlige kan overføres her), skal undersøgelsen i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1), baseres på hver enkelt indsigelse.

51. Jeg henviser igen til ovennævnte dom i Schmidt-sagen (præmis 34): »[D]et ikke er tilstrækkeligt, at en rettighed over fast ejendom berøres af sagen, eller at sagen har forbindelse med en fast ejendom, for at retten i den medlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende, er kompetent.«

52. Sagsøgerne har anlagt sag med påstand om, at provenuet af den retslige bortauktionering ikke (i sin helhed) erlægges sagsøgte. Ifølge den forelæggende ret er »det primære spørgsmål […], hvorvidt og i hvilket omfang den sagsøgte kreditor deltager i fordelingen«. I denne henseende er søgsmålet støttet på to indsigelser: i) at det underliggende panteretligt sikrede krav ikke længere består, og ii) at den underliggende panterettighed for dette krav er stiftet med det formål at begå svig.

a) Sagsøgernes første indsigelse

53. Det fremgår af punktet ovenfor, at den første indsigelse er uden tinglig karakter i den foreliggende sag, da det, som står på spil, er forekomsten af rettigheder mellem debitor og sagsøgte. Disse rettigheder udgjorde grundlaget for sagsøgtes stiftelse af den omhandlede panterettighed og fuldbyrdelsesproceduren, som fulgte derefter.

54. Det er sandt, at forekomsten af kravet og den underliggende rettighed udgjorde grundlaget for den tinglige panterettighed og den efterfølgende fuldbyrdelsesprocedure. Som Kommissionen imidlertid har fremhævet med hensyn til denne indsigelse, er den tinglige rettighed hverken hovedformålet med søgsmålet eller genstanden for tvisten. Særskilt bedømmelse af de faktiske omstændigheder er ikke påkrævet for at afgøre, hvorvidt sagsøgtes krav mod debitor ikke længere består. Der er heller ikke behov for anvendelse af regler og praksis for det sted, hvor den faste ejendom er beliggende (hvilket er den eneste omstændighed, som skulle begrunde enekompetence). Vurderingen af den første indsigelse har udelukkende en automatisk indvirkning på karakteren af den tinglige panterettighed og på fuldbyrdelsesprocessen, men den udgør ikke søgsmålets hovedformål.

b) Sagsøgernes anden indsigelse

55. Sagsøgerne har rejst tvivl ved gyldigheden af stiftelsen af panterettighed 1 til fordel for sagsøgte. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at denne indsigelse skal anses for at være et actio pauliana. I denne henseende skal der nødvendigvis drages en parallel til dom af 10. januar 1990, Reichert og Kockler (Reichert I, C-115/88, EU:C:1990:3, præmis 12).

56. Domstolen fastslog deri, at »[u]nder et almindeligt omstødelsessøgsmål, den såkaldte [franske] actio pauliana, hviler proceskravet på en fordringsret, nemlig kreditors krav på sin skyldner, og søgsmålet har til formål at sikre kreditors adgang til at søge fyldestgørelse i debitors formue. Såfremt kreditor får medhold i søgsmålet, kan den disposition, debitor har truffet til skade for kreditors rettigheder, ikke gøres gældende over for denne kreditor og kun denne«.

57. Sagsøgerne har gjort gældende, at stiftelsen af panterettigheden for det omhandlede krav er sket svigagtigt for at holde det omhandlede hus uden for deres rækkevidde.

58. Imidlertid forudsætter prøvelsen af spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for et actio pauliana-søgsmål er opfyldt, ikke en undersøgelse, som er strengt knyttet til huset i Villach, hvilket i sig selv ville begrunde enekompetence (dom af 16.11.2016, Schmidt, C-417/15, EU:C:2016:881).

59. Selv om søgsmålet har en vis tilknytning til dette hus og de tilhørende udlæg, er disse tilknytningsmomenter ikke tilstrækkeligt stærke til at fastlægge enekompetence i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1).

60. Denne bestemmelse finder derfor ikke anvendelse på en tvist som den i hovedsagen omhandlede.

61. Med disse bemærkninger anser jeg det for nødvendigt, at Domstolen også undersøger den eventuelle anvendelse af den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7, stk. 1 (som vedrører sager om kontraktforhold), for at give den forelæggende ret et brugbart svar med henblik på løsning af den tvist, den skal afgøre ( 15 ).

4. Den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7, stk. 1

62. Det er sandt, at den forelæggende ret ikke udtrykkeligt anmoder Domstolen om en præjudiciel afgørelse vedrørende andre kompetenceregler, som er fastsat i denne forordning.

63. Imidlertid er »[d]en omstændighed, at en national ret rent formelt har udformet sin anmodning om præjudiciel afgørelse under henvisning til bestemte EU-retlige bestemmelser, […] ikke til hinder for, at Domstolen oplyser denne ret om alle de fortolkningsmomenter, der kan være til nytte ved afgørelsen af den sag, som verserer for den nationale ret, uanset om den henviser til dem i sine spørgsmål. Det tilkommer herved Domstolen ud fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, og navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til sagens genstand er nødvendigt at fortolke« ( 16 ).

64. Henset til det forhold, at Domstolen navnlig i Reichert I- og Reichert II-dommene ( 17 ) fastslog, at et actio pauliana-søgsmål hverken er omfattet af anvendelsesområdet for konventionens artikel 16, nr. 1) [som i det væsentlige svarer til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 24, nr. 1)], eller for konventionens artikel 5, nr. 3), artikel 16, nr. 5) [nu i alt væsentligt den ovennævnte forordnings artikel 24, nr. 5)], og artikel 24, skal det enten bekræftes, at princippet om actor sequitur forum rei ikke tillader nogen undtagelse i søgsmål vedrørende actio pauliana, ellers er det eneste alternative værneting forum contractus i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1) ( 18 ) [nu den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7, nr. 1)] – det følger af denne forordnings systematik, at såfremt dens artikel 24 (enekompetence) ikke finder anvendelse, kan man vende sig mod dens artikel 7 (specielle kompetenceregler).

65. Det er min opfattelse, at det andet alternativ er det rigtige.

66. Denne tilgang er f.eks. allerede blevet stadfæstet af nationale øverste domstole (som den italienske Corte di cassazione, som tillod en part (Corkran) at indbringe en sag til prøvelse af kontrakten, hvorved hendes debitor og tidligere mand havde solgt en fast ejendom beliggende i Italien til et firma registreret i De Britiske Jomfruøer) ( 19 ).

67. Under retsforhandlingerne for Domstolen og før retsmødet i den foreliggende sag er det vigtigt at bemærke, at Domstolen også fastholdt denne tilgang i dommen i Feniks-sagen ( 20 ), som vedrørte et actio pauliana-søgsmål.

68. I Feniks-dommen fastslog Domstolen, at når actio pauliana-søgsmålet er anlagt på grundlag af fordringer, som hidrører fra forpligtelser, der er påtaget ved indgåelsen af en kontrakt, kan fordringshaveren anlægge dette søgsmål ved retten »på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«. Såfremt det forholdt sig anderledes, ville kreditor være forpligtet til at anlægge sit søgsmål ved retterne på det sted, hvor sagsøgte har bopæl, selv om dette værneting i givet fald kan være helt uden tilknytning til skyldnerens forpligtelser over for sin kreditor. For så vidt som det i dette tilfælde forholdt sig således, at formålet med kreditors søgsmål var at sikre dennes interesser i fuldbyrdelsen af forpligtelser hidhørende fra kontrakten om byggearbejde, følger det heraf, at »det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«, i henhold til denne kontrakt, er det sted, hvor arbejdet blev udført. Domstolen fastslog, at en sådan konklusion opfyldte målet om kompetencereglernes forudsigelighed, navnlig i et tilfælde, hvor en erhvervsdrivende, der har indgået en kontrakt om køb af ejendom – når en kreditor til den pågældendes medkontrahent hævder, at denne kontrakt unødigt hindrer opfyldelsen af denne medkontrahents forpligtelser over for denne kreditor – med rimelighed kan forvente at blive sagsøgt ved retten på det sted, hvor de nævnte forpligtelser skal opfyldes.

69. Begrebet »kontraktforhold« skal ikke forstås således, at der henvises til den kvalifikation, som i den nationale lovgivning, der finder anvendelse, gives af det retsforhold, der foreligger (dom af 17.6.1992, Handte, C-26/91, EU:C:1992:268, præmis 10). Generelt set skal ordlyden i denne forordnings artikel 7, stk. 1, ikke overvurderes i denne henseende, da ordlyden i de forskellige sprogversioner nogle gange er bredere (»en matière contractuelle« på fransk, »in materia contrattuale« på italiensk, »matters relating to a contract« på engelsk), nogle gange snævere (»verbintenissen uit overeenkomst« på nederlandsk) og nogle gange indimellem (»wenn ein Vertrag oder Ansprüche aus einem Vertrag den Gegenstand des Verfahrens bilden« på tysk) ( 21 ).

70. I den foreliggende sag udførte sagsøgerne istandsættelsesarbejde på et hus i Villach, som tilhørte debitor, på grundlag af en kontrakt (kontrakter), som var indgået med hende. Debitor undlod derefter at betale for (alt) arbejdet.

71. Da der foreligger kontraktforhold mellem sagsøgerne og debitor – kontrakter vedrørende istandsættelsesarbejdet på huset (og eventuelt også mellem debitor og sagsøgte – jf. f.eks. stiftelsen af panterettigheden i tingbogen) kan sagsøgerne påberåbe sig den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7, stk. 1, litra a), med henblik på at anlægge sag ved retten »på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes«, dvs. Østrig, som er det sted, hvor istandsættelsesarbejdet blev udført.

72. Det er muligt at udlede følgende betingelser fra Feniks-dommen, for at et actio pauliana-søgsmål kan begrunde kontraktværneting.

73. For det første er det nødvendigt, at der foreligger et trepartsforhold mellem sagsøgerne og sagsøgte. De er alle debitors kreditorer: Der foreligger i princippet et kontraktforhold mellem sagsøgerne og debitor, men ikke mellem kreditorerne (mellem sagsøgerne og sagsøgte).

74. For det andet skal der foreligge krav mellem sagsøgerne og sagsøgte, som følger af en tilsidesættelse af forpligtelser, som debitor har påtaget sig over for sagsøgerne. Domstolen fastslog således i Feniks-dommens præmis 42, at »såvel Feniks’ adgang til at søge fyldestgørelse i skyldners formue som det søgsmål, der er blevet anlagt med påstand om, at det fastslås, at den salgskontrakt, som skyldneren har indgået med en tredjemand, er ugyldig, udspringer af de forpligtelser, som Coliseum frivilligt har påtaget sig over for Feniks ved at indgå kontrakten« (min fremhævelse).

75. For det tredje skal debitor overføre sine aktiver til en tredjemand, i dette tilfælde sagsøgte. Dette fører til et tab/en skade for sagsøgerne, som udleder deres rettigheder fra kontrakten, som er indgået med debitor.

76. Det er et spørgsmål om forpligtelser med oprindelse i kontrakter, når (for at citere Feniks-dommens præmis 44) »et actio pauliana-søgsmål, […] er anlagt på grundlag af fordringer, der udspringer af forpligtelser, som en person har påtaget sig ved indgåelsen af en kontrakt«.

77. Feniks-dommen kræver ikke (i det mindste ikke udtrykkeligt), at sagsøgte har kendskab til den første kontrakt eller svigagtigt adfærd. Imidlertid havde tredjemand i den foreliggende sag afgjort kendskab, og der forelå måske endda svigagtigt adfærd ( 22 ), den personlige og organisatoriske forbindelse mellem debitor og tredjemand (sagsøgte) taget i betragtning. Selv om det ganske vist er sandt, at de oplysninger, som Domstolen råder over, er begrænsede, kan det rent faktisk umiddelbart fremhæves, at tidspunktet for stiftelsen af panterettigheden mellem debitor og sagsøgte kan skabe tvivl om handlingens ægthed, da hovedformålet (og tidspunktet, som ikke forekommer at være tilfældigt) synes at have været at skade opfyldelsen af kreditorernes krav. Som sagsøgerne forklarede i retsmødet, var der en vis kæde af begivenheder: Først havde en af kreditorerne fremført et krav, og der forelå allerede en tvangsfuldbyrdelseskendelse med hensyn til huset i Villach (selv om den på dette tidspunkt var blevet afvist). Det var først på dette tidspunkt, at den omhandlede panterettighed blev stiftet. Det er under alle omstændigheder klart, at sagsøgte havde kendskab til ovennævnte såvel som til debitors kontraktlige forpligtelser, inden panterettighedens stiftelse.

78. Det følger af disse betragtninger, at løsningen i Feniks-dommen kan overføres på den foreliggende sag.

79. Dette tilkommer det i sidste ende den forelæggende ret at tage stilling til, og det påhviler generelt sagsøgeren at fremføre de faktiske omstændigheder til støtte for kompetence i henhold til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7 ( 23 ) (dvs. den part, som påberåber sig en speciel kompetenceregel i denne artikel 7). Parterne har i retsmødet kunnet tage stilling til Feniks-dommen, og navnlig sagsøgerne har anført, at den støtter deres synspunkt om, at den forelæggende ret har enekompetence.

80. Som Kommissionen med rette har fremhævet i retsmødet, synes trepartsforholdet at være sammenligneligt i begge sager. Det er muligt at slutte, at sagsøgte vidste, at debitor ikke havde indfriet sine kontraktlige forpligtelser over for sagsøgerne. Det fremgår rent faktisk af de oplysninger, som Domstolen råder over, at det var sagsøgte selv, som bestilte istandsættelsesarbejdet, og som endvidere var ansvarlig for at føre tilsyn med det, og at sagsøgte altid agerede som vidne for debitor i verserende søgsmål siden 2013 mellem sagsøgerne og debitor (dvs. selv inden panterettigheden blev stiftet i 2014).

81. Sagsøgte har i retsmødet forklaret, at der var en rammeaftale mellem arkitekten (Klaus Egger, som er en af sagsøgerne i den foreliggende sag) og debitor: førstnævnte i egenskab af arkitekt, men også hovedentreprenør (hvilket indebar, at en række kontrakter blev indgået med andre selskaber under dennes ledelse). Disse enkelte selskaber gjorde indsigelser mod debitor over ubetalte regninger. Hvad angår sagsøgte finansierede han huskøbet og istandsættelsesarbejdet »og handlede delvist som ansvarlig og underskrev kontrakter«.

82. To af hovedformålene med den omarbejdede Bruxelles I-forordning er for det første at styrke retsbeskyttelsen for de i EU bosiddende personer ved at give sagsøgerne nem adgang til de retter, hvor de ønsker at anlægge sag. For det andet har denne forordning til formål at gøre sagsøgte i stand til nogenlunde at forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsøgt ( 24 ).

83. Selv om jeg er enig i, at situationen, hvor sagsøgte indstævnes ved en ret, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse (16. betragtning til den omarbejdede Bruxelles I-forordning, jf. det foreliggende forslag til afgørelses punkt 96), skal undgås, er dette tydeligvis ikke tilfældet her.

84. Henset til det forhold, at kompetencen med hensyn til kontraktmæssige spørgsmål i sager med en tredjepart i Feniks-dommen blev udvidet til et actio pauliana-søgsmål, selv om der ikke var et kontraktligt forhold mellem sagsøger og sagsøgte, bør tredjemands kendskab udgøre en begrænsende faktor: Som det er tilfældet i den foreliggende sag, skal tredjemanden have kendskab til, at den retlige handling binder sagsøgte til debitor, og at dette forårsager skade på de kontraktlige rettigheder af en anden af debitors kreditorer (sagsøgerne).

85. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at »[m]ed den anden indsigelse i den foreliggende sag udøver sagsøgerne i forbindelse med en fordeling i en fuldbyrdelsessag mod sagsøgte […] denne anfægtelsesret« (dvs. et actio pauliana-søgsmål). Dette er fuldt ud sammenligneligt med actio pauliana-søgsmålet i den sag, som gav anledning til Feniks-dommen.

86. Kompetencereglerne vedrørende sager om kontraktforhold finder derfor anvendelse, og den forelæggende ret har kompetence.

87. Imidlertid består sagsøgernes første indsigelse i at bestride panterettighedens underliggende krav. Forelæggelsesafgørelsen nævner et krav om skade fra debitor og derfor om erstatning, men det angives ikke tydeligt, om denne indsigelse ligeledes kan anses for at udgøre et actio pauliana-søgsmål i henhold til national ret.

88. Det er min opfattelse, at det af Feniks-dommen fremgår, at dette hensyn ikke i sig selv er afgørende. Jeg er enig med Kommissionen i, at henset til, at Feniks-dommen fastsætter betingelserne for kompetence i sager om kontraktforhold i forhold til et actio pauliana-søgsmål, som er baseret på en kontrakt, lægges der ikke i detaljer vægt på betingelserne for actio pauliana-søgsmålet i henhold til national ret – ikke mindst fordi disse betingelser nødvendigvis vil variere fra medlemsstat til medlemsstat.

89. Actio pauliana-søgsmål findes f.eks. i adskillige medlemsstaters retssystemer, men der er tydelige forskelle mellem de forskellige systemer. Visse medlemsstater anser dette søgsmål for at være et kontraktligt instrument, og andre anser det for at være et instrument, der anvendes uden for kontrakt, mens dette søgsmål i visse medlemsstater alene er muligt i forbindelse med insolvensbehandling ( 25 ).

90. Derfor kan kompetencen i sager om kontraktforhold, som fastsat i den omarbejdede Bruxelles I-forordning, ikke afhænge af den konkrete udformning af et actio pauliana-søgsmål i henhold til national ret. Hvis et actio pauliana-søgsmål udspringer af opfyldelsen af en kontraktlig forpligtelse mellem sagsøgerne og debitor, vil kompetencereglerne i sager om kontraktforhold finde anvendelse på et søgsmål, som er anlagt mod en tredjemand, til hvem debitor har overført aktiver.

91. I Feniks-dommens præmis 47 fastslog Domstolen, at »[e]n sådan konklusion opfylder målet om kompetencereglernes forudsigelighed, hvilket gælder så meget desto mere for en erhvervsdrivende, der har indgået en salgskontrakt om køb af ejendom, når en kreditor til den pågældendes medkontrahent hævder, at denne kontrakt uretmæssigt lægger hindringer i vejen for opfyldelsen af denne medkontrahents forpligtelser over for denne kreditor, med rimelighed kan forvente at blive sagsøgt ved retten på det sted, hvor de nævnte forpligtelser skal opfyldes«.

92. I denne forbindelse er sagsøgtes kendskab til forekomsten af den/de omhandlede kontrakt/kontrakter vigtig.

93. Det skal fremhæves, at den omarbejdede Bruxelles I-forordnings 21. betragtning lyder som følger: »Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i forskellige medlemsstater. Der bør være en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litispendens og indbyrdes sammenhængende krav og til at afhjælpe problemer som følge af forskellene mellem de enkelte medlemsstaters lovgivning med hensyn til, på hvilket tidspunkt en sag anses for anlagt. Med henblik på anvendelsen af denne forordning bør dette tidspunkt defineres selvstændigt.«

94. Hvis Feniks-dommen anvendes på den foreliggende sag, har den østrigske forelæggende ret kompetence, og for så vidt angår spørgsmålene, som tilsyneladende verserer ved en italiensk ret (navnlig debitors erstatningskrav mod sagsøgte), vil det være den italienske ret, som har kompetence i denne forbindelse. Med andre ord synes parallelle retssager i to forskellige medlemsstater i et vist omfang at være uundgåeligt i den foreliggende sag.

95. Retssagen i Italien vedrører imidlertid parter, som ikke er identiske med dem, som er omfattet af hovedsagen fra Østrig. Det er således tilstrækkeligt at sige, at der ikke foreligger et tilfælde af stærk tilknytning som omhandlet i 21. betragtning.

96. Til støtte for løsningen anført ovenfor vil jeg minde om den omarbejdede Bruxelles I-forordnings 16. betragtning, hvoraf det fremgår, at »[s]om kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. Kriteriet nær tilknytning bør tjene til at skabe retssikkerhed og undgå muligheden for, at sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse […]«.

97. I denne henseende foreligger der her følgende tilknytningsmomenter: Det omhandlede hus er beliggende i Østrig, det relevante istandsættelsesarbejde og ydelser blev udført i Østrig, fakturaerne blev udstedt i Østrig, retssagen om tildelingen af tvangsfuldbyrdelse fandt sted i Østrig, den omhandlede handling blev udført af en østrigsk notar, panterettigheden er indført i tingbogen i Østrig, og tvangsfuldbyrdelsen finder sted i Østrig.

98. Som Domstolen rent faktisk fastslog i dom af 19. februar 2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, præmis 31), er »[k]ompetencekriteriet i Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1) [som svarer til den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7, stk. 1] […] således blevet indført af retsplejehensyn og af hensyn til tilrettelæggelsen af retssagen […], idet det normalt er retten på det sted, hvor den forpligtelse, som er fastlagt i kontrakten, og som ligger til grund for søgsmålet, skal opfyldes, der er bedst egnet til at træffe afgørelse, bl.a. på grund af nærheden i forhold til tvisten og på grund af, at bevisoptagelsen herved lettes«.

99. Det skal endvidere holdes for øje, at den omarbejdede Bruxelles I-forordnings artikel 7 søger at foretage en interesseafvejning mellem sagsøgernes og sagsøgtes interesser og at opnå et mere afbalanceret niveau, hvorimod sagsøgte/debitor ville blive alt for fordelagtigt, hvis kun denne forordnings artikel 4 fandtes ( 26 ).

100. Hvis kompetencen i et sådant tilfælde som det foreliggende skal begrundes helt rigidt ud fra sagsøgtes bopæl, kunne det åbne op for misbrug – eftersom det ville være muligt at stifte panterettigheder til fordel for fysiske eller juridiske personer i en hvilken som helst medlemsstat i Den Europæiske Union og derefter fratage kreditorerne deres prioritetsret med hensyn til rettighederne til et hus, hvis ejerskab er blevet overført til udlandet.

101. Endelig kan det som et obiter dictum være interessant at fremhæve bedømmelsen af Schutzwürdigkeitsgesichtpunkte, som anvendes af de tyske retter i sager som den foreliggende (dvs. løsninger af lovkonflikter styres af en forudgående vurdering af det synspunkt, som fortjener den højeste grad af beskyttelse): Den lov, der skal finde anvendelse, udvælges ved at vælge den lov, som regulerer det retsforhold, som fortjener den højeste retlige beskyttelse blandt de tre retsforhold inden for rammerne af actio pauliana-søgsmålet for at iagttage princippet nemo liberalis nisi liberatus ( 27 ). Navnlig er dette i materiel ret ensbetydende med at beskytte kreditor, når kontrakten blev kunstigt skabt for at fratage vedkommende sine rettigheder, eller når erhververen er mindre schutzwürdig (beskyttelsesværdig) på grund af overførelsens vederlagsfrie karakter. I lovkonflikter kan beskyttelsen af de tre subjekter, som er involveret i et actio pauliana-søgsmål, opnås ved at anvende den lovgivning, som parterne i god tro forventer vil blive anvendt ( 28 ).

IV. Forslag til afgørelse

102. Af disse grunde foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Bezirksgericht, Villach (distriktsdomstolen i Villach, Østrig), som følger: »1) Artikel 24, nr. 5), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, et indsigelsessøgsmål i henhold til § 232 i den østrigske tvangsfuldbyrdelseslov ikke er omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde. Derimod er det nødvendigt at undersøge hver enkelt indsigelse, som sagsøgerne har fremsat. Indsigelserne om dels, at den retslige bortauktionerings underliggende krav ikke består, dels, at dette panteretligt sikrede krav er ugyldigt stiftet på grund af kreditorbegunstigelse, har ikke en tilstrækkelig nær tilknytning til fuldbyrdelsessøgsmålet og kan derfor ikke begrunde enekompetence i henhold til artikel 24, nr. 5). 2) Artikel 24, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en tvist mellem kreditorer om fordelingen af provenuet af en retslig bortauktionering, hvor der er fremsat indsigelser, hvorved det underliggende krav anfægtes, og det – i lighed med et actio pauliana-søgsmål – gøres gældende, at den stiftede panterettighed over fast ejendom ikke kan håndhæves. 3) I en situation som den i hovedsagen omhandlede kan et actio pauliana-søgsmål, som har sin oprindelse i fuldbyrdelsen af en kontraktlig forpligtelse mellem sagsøgerne og debitor, imidlertid omfattes af reglen om international kompetence i artikel 7, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1215/2012.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »den omarbejdede Bruxelles I-forordning«).

( 3 ) – Jf. generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Feniks (C-337/17, EU:C:2018:487, punkt 2, hvori der henvises til generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Deko Marty Belgium, C-339/07, EU:C:2008:575, punkt 24-26).

( 4 ) – I. Pretelli, »Cross-border credit protection against fraudulent transfers of assets: actio pauliana in the conflict of laws«, Yearbook of private international law, vol. XIII/2011, 2012, s. 590. Denne bestemmelse i den franske »Code Civil« blev erstattet i 2016 af artikel 1341-2: »Le créancier peut aussi agir en son nom personnel pour faire déclarer inopposables à son égard les actes faits par son débiteur en fraude de ses droits, à charge d’établir, s’il s’agit d’un acte à titre onéreux, que le tiers cocontractant avait connaissance de la fraude.«

( 5 ) – Sagsøgte har forklaret, at dette beløb er resultatet af en fordring og et modkrav. Debitor rejste over for sagsøgte krav om at betale hende 70000 EUR for overarbejde. I et søgsmål i Italien rejste sagsøgte så over for debitor krav om at betale omkring 380000 EUR for huskøbet og istandsættelserne. Ifølge sagsøgte tilhørte huset formelt debitor, som var registreret i tingbogen som eneejer, men midlerne blev stillet til rådighed af sagsøgte. De to parter indgik endelig et forlig, hvorved sagsøgte ville få pengesummen for huset og skulle betale debitor for overarbejde (delvist), og det udestående beløb svarer til 349722,95 EUR.

( 6 ) – I henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 805/2004 af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT 2004, L 143, s. 15).

( 7 ) – Sagsøgerne har gjort gældende, at debitor den 21.7.2015 anlagde sag mod sagsøgte ved en civil domstol i Rom med et erstatningskrav på 517340 EUR. Derfor »viser disse omstændigheder, at sidstnævntes panteretligt sikrede krav ikke længere består«.

( 8 ) – Dom af 26.3.1992, Reichert og Kockler (Reichert II, C-261/90, EU:C:1992:149).

( 9 ) – Dom af 11.9.2008, Eckelkamp m.fl. (C-11/07, EU:C:2008:489, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).

( 10 ) – Dom af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic (C-508/14, EU:C:2015:657, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).

( 11 ) – Jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Belgian Electronic Sorting Technology (C-657/11, EU:C:2013:516, præmis 31), og af 8.6.2016, Hünnebeck (C-479/14, EU:C:2016:412, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).

( 12 ) – Rapport fra P. Jenard om protokollerne af 3.6.1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 29.2.1968, om gensidig anerkendelse af selskaber og juridiske personer og af konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1979, C 59, s. 66).

( 13 ) – Dom af 4.7.1985 (220/84, EU:C:1985:302). I præmis 13 fandt Domstolen, at sagens første spørgsmål vedrørte, »hvorvidt en part under en sag om fuldbyrdelse kan gøre et krav gældende til kompensation, med hensyn til hvilket retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende, ikke ville være kompetente, såfremt kravet fremsattes under et selvstændigt søgsmål«.

( 14 ) – Konventionen af 27.9.1968 om retternes competence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 36).

( 15 ) – Jf. dom af 28.6.1978, Simmenthal (70/77, EU:C:1978:139, præmis 57).

( 16 ) – Dom af 29.9.2016, Essent Belgium (C-492/14, EU:C:2016:732, præmis 43).

( 17 ) – Henholdsvis dom af 10.1.1990, Reichert og Kockler (C-115/88, EU:C:1990:3), og af 26.3.1992, Reichert m.fl. (C-261/90, EU:C:1992:149).

( 18 ) – I. Pretelli, op.cit., s. 603. Jf. endvidere i denne retning »13th Report On National Case Law Relating To The Lugano Conventions« af A. Borrás, I. Neophytou og F. Pocar, maj 2012. Jf. endvidere om actio pauliana den ofte citerede U. Göranson, »Actio Pauliana outside bankruptcy and the Brussels Convention«, Law and Reality, i Essays on National and International Procedural Law in Honour of Voskuil, Dordrecht, 1992, navnlig s. 101 ff.

( 19 ) – I. Pretelli, Cass. sez. Un. 7.3.2003 n. 6899, Corkran c. Casa Napoleone Ltd e Cashin, Rev. crit. dr. int. pr. 2003, s. 612 ff.

( 20 ) – Dom af 4.10.2018, Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805). Henset til det store antal henvisninger til denne dom vil jeg herefter blot henvise til den som »Feniks-dommen«.

( 21 ) – Jf. D. Martiny, »Internationale Zuständigkeit für »vertragliche Streitigkeiten««, i Einheit und Vielfalt des Rechts: Festschrift für Reinhold Geimer zum 65. Geburtstag, 2002, s. 641 og 648, og U. Magnus og M. Mankowski, ECPIL Commentary – Volume I, Brussels Ibis Regulation, s. 163.

( 22 ) – Jf. i denne sammenhæng analogt, at »de nationale domstole på grundlag af objektive elementer [kan] tage misbrug eller svigagtig adfærd i betragtning som grundlag for i konkrete tilfælde at afvise, at vedkommende kan drage fordel af de påberåbte [EU]-retlige forskrifter, men de skal ved vurderingen af sådan adfærd også tage hensyn til de formål, der forfølges med de pågældende forskrifter« (dom af 9.3.1999, Centros, C-212/97, EU:C:1999:126, præmis 25).

( 23 ) – U. Magnus og M. Mankowski, op.cit., s. 145.

( 24 ) – Dom af 19.2.2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, præmis 26). Jf. U. Magnus og M. Mankowski, op.cit.

( 25 ) – Jf. U. Göranson, op.cit., s. 89.

( 26 ) – Ignatova, »Art. 5 Nr. 1 EuGVVO – Chancen und Perspektiven der Reform des Gerichtsstands am Erfüllungsort«, 2005, s. 71 ff., M. Lehmann, i Dickinson/Lein, punkt 4.07, U. Magnus og M. Mankowski, op.cit., s. 143. Jf. endvidere Schack, »Der Erfüllungsort im deutschen, ausländischen und internationalen Privat- und Zivilprozessrecht«, 1985, s. 104, M. Lehmann, ZZP Int. 9 (2004), s. 172 og 283.

( 27 ) – Ingen kan give en gave, medmindre han er skyldfri, f.eks. kan en person, som er gået konkurs, ikke overføre ejendom eller formue. Jf. K. Lipstein, »Principles of the conflict of laws national and international«, Haag, 1981, s. 39 ff.

( 28 ) – Jf. I. Pretelli (2012), op.cit. s. 638.