ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Det bemærkes over for sagsøgeren, at Den Høje Myndighed under sagen har erklæret sig indforstået med — i overensstemmelse med artikel 29 e i personaleordningen for Fællesskabet — som kompensation for den del af den årlige ferie, han ved udtrædelsen fra tjenesten havde tilgode, at udbetale ham et beløb svarende til otte tredivtedele af hans månedsløb på udtrædelsestidspunktet.
2.

Den i artikel 47 fastsatte efterprøvelse finder ikke blot generel anvendelse på alle de undersøgelser, som er overladt Den Høje Myndighed til gennemførelsen af dens opgaver, men tjener også de mangfoldige oplysningspligter, som påhviler den, for eksempel ifølge traktatens artikel 46, stk. 3, afsnit 1 og 5. Traktaten kræver ikke, at udøvelsen af oplysnings- og efterprøvelsesbeføjelserne sker efter hinanden i to adskilte faser, den ene underordnet den anden i et rangforhold, som traktaten ikke nævner, men forudsætter klart, at det kan være nødvendigt at gå over til efterprøvelse. Hverken ordlyden, ånden eller målet i artikel 47, stk. 1 er til hinder for, at oplysnings- og efterprøvelsesbeføjelsen udøves samtidigt.
3.

Den obligatoriske indlemmelse af Fællesskabets skrotforbrugende virksomheder under en af Den Høje Myndighed indført udligningsordning og retsgrundlaget for deres bidragspligt giver Den Høje Myndighed ret til at fastslå en pligt til tilbagebetaling af de fejlagtigt udbetalte udligningsbeløb og at gøre et tilbagesøgningskrav gældende, såfremt udligningsordningen uden denne mulighed ikke vil kunne gennemføres på formålstjenlig måde. Selv i mangel af en udtrykkelig bemyndigelse har Den Høje Myndighed beføjelse til ved en eksigibel beslutning at fastslå en eventuel tilbagebetalingspligt og at gøre sit tilbagesøgningskrav gældende.
1.

Ikrafttrædelsen af et nyt procesreglement for Domstolen gør hverken indgreb i en søgsmålsret, der er erhvervet før denne dato, eller i en præklusion, som er indtrådt under det tidligere reglement.
3.

Annullationssøgsmålet i artikel 33 mod de af Den Høje Myndighed under udøvelsen af dens funktioner vedtagne beslutninger har til formål at fastslå retsstridigheden af en beslutning, som er vedtaget uden for artikel 88's anvendelsesområde; dette søgsmål adskiller sig følgelig principielt fra det i henhold til artikel 88 indbragte søgsmål, som kun har til formål at konstatere den pligtforsømmelse, der lægges medlemsstaterne til last.
5.

EKSF-traktatens artikel 65, stk. 2 b har til formål at forhindre tilladelsen af karteller, der er af mere restriktiv karakter end det formål kræver, med henblik på hvilket tilladelsen uanset det i artikel 65, stk. 1 indførte generelle forbud er givet. Den kan følgelig ikke påberåbes i et tifælde, hvor det drejer sig om at fastslå, hvorvidt den anfægtede beslutning i forholdet til de virksomheder, på hvilke den finder avendelse, er af for restriktiv karakter. Selv hvis der af artikel 65, stk. 2 b kunne udledes et generelt princip, som forbyder, at Den Høje Myndigheds indgreb er af mere restriktiv karakter, end deres formål kræver, ville dette princip ikke være krænket på grund af den ved Den Høje Myndigheds beslutning nr. 2/57 indførte ordning.
1.

Selv om det i en beslutnings begrundelse understreges, hvilke mål der skal nås for at . sikre overholdelsen af traktatens bestemmelser, imens der udtrykkeligt tages forbehold for de detaljere de forskrifter, der senere skal gives, kan der dog ikke heri ses en beslutning, men kun en underretning, som ikke binder Den Høje Myndighed for fremtiden, og som ikke på nogen måde udelukker, at den skifter standpunkt.
b)

Hvis Den Høje Myndighed overlader det til en national myndighed at udstede de omhandlede certifikater i stedet for selv at påtage sig det, foreligger der ikke mangelfuld organisation og således ikke en tjenstlig fejl i EKSF-traktatens artikel 40's forstand, når dette hverv overlades til en overordnet myndighed — såsom et ministerium — der måtte synes mest egnet hertil, og bedst skikket til at yde de bedste garantier mod ethvert misbrug, og når de nationale bestemmelser fastsætter en omhyggelig fremgangsmåde for udstedelsen af de nævnte certifikater.
DOMSTOLENS DOM

AF 17. DECEMBER 1959

Macchiorlatti Dalmas e Figli mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab

Sag 1/59

Processprog: Fransk

Angående :

Søgsmål om annullation af Den Høje Myndigheds beslutning af 14. november 1958, meddelt den 4. december 1958, (findes ikke på dansk), og som pålægger sagsøgeren at betale en bøde på 2500000 lire for at have gennemført salg til priser og på betingelser, som ikke svarede til de i hans prisliste fastlagte.

Domkonklusion :

Sagen forkastes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

at den bøde, der er pålagt det sagsøgende selskab, nedsættes til 1000 lire.

Sammendrag

1. Priser — ikke-diskriminerende overtrædelse af offentliggørelsesordningen (EKSF-traktaten, artiklerne 3 og 60)

2. Priser — overtrædelser af offentliggørelsesordningen — sanktionsbeløbets berettigelse (EKSF-traktaten, artiklerne 36, 60 og 64)

1. Enhver afvigelse i forhold til prislisten er en overtrædelse af offentliggørelsesreglerne, endog selv om denne afvigelse anvendes ligeligt på forretninger af samme art og derfor ikke er en overtrædelse af reglerne om ikke-diskriminering.
Ved at påbyde fællesskabsinstitutionerne kun at udøve deres respektive beføjelser i »den fælles interesse« forbyder traktatens artikel 3 Den Høje Myndighed at se bort fra sine retsundergivne særinteresser og at foretage sine indgreb med en sådan strenghed, at disse interesser sættes på spil langt ud over, hvad man med rimelighed kunne forvente.

Anvendes disse principper i lyset af artikel 5 på den indflydelse, som et indgreb fra Den Høje Myndighed kan have på de retsundergivnes konkurrencestilling, betyder det, at Den Høje Myndighed overskrider grænserne for sin kompetence, hvis den foretager et alvorligere indgreb her overfor, end det viser sig nødvendigt efter en nøje undersøgelse af de interesser, som står på spil, eller i alle tilfælde hvis den skader den nævnte konkurrencestilling væsentligt. At foregive at en virksomheds konkurrencemæssige situation på grund af et sådant indgreb ikke må undergå nogen forandring, vil på den anden side være at stille et overdrevent krav.
2.

EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1 og 5, som forbyder samordnet praksis, der kan fordreje den normale konkurrence på det fælles marked, giver Den Høje Myndighed beføjelse til at skride ind over for ophavsmændene til en boykot, der er af ovennævnte art.
1.

En principiel sondring mellem magt til at fastsætte priserne og magt til at bestemme priserne er berettiget under hensyntagen til den forskellige affattelse af stk. 1 og stk. 2 i EKSF-traktatens artikel 65. Magt til at fastsætte priserne udgør for den, der råder derover, en objektiv kendsgerning, som følger af en let konstaterbar organisatorisk struktur. Magt til at bestemme priserne består derimod i muligheden for at kunne fastsætte priserne så højt, at de adskiller sig mærkbart fra de priser, der ville have dannet sig, hvis de udelukkende havde været bestemt af konkurrencen. En magt til at bestemme priserne kan følgelig kun antages, såfremt det konstateres, at de faktiske priser er eller kunne være forskellige fra dem, der villeforeligge, såfremtderikkehavde bestået nogen magt til at fastsætte priserne.
1.

Som fastslået af Domstolen i de forenede sager nr. 43, 45 og 48/59 og i sag nr. 44/59 er en myndighed forpligtet til, både på det offentlige og det kontraktmæssige område, at tage hensyn til den offentlige interesse. Enhver afskedigelses-beslutning skal derfor være begrundet i hensynet til tjenesten og således, at enhver vilkårlighed udelukkes. Dette krav består fra det tidspunkt, hvor der skabes retlige forbindelser mellem administrationen og dens ansatte. Uden at det i det foreliggende tilfælde er nødvendigt at afgøre spørgsmålet, om en afskedigelsesbeslutning, som er vedtaget ved udløbet af prøvetiden for en ansat, som henhører under Bruxelles-ordningens bestemmelser, skal angive de bevæggrunde, den støttes på, eller ej, kan man drage den slutning, at en sådan beslutning i hvert fald skal baseres på retsgyldige bevæggrunde. Under disse omstændigheder må Domstolen konstatere, at der ikke er tilvejebragt tilstrækkeligt bevis for, at den anfægtede beslutning er baseret på retsgyldige bevæggrunde.
2.

Det påhviler Domstolen ex officio at undersøge, om de forskrifter, som gælder for stævningernes form, er overholdt, idet disse forskrifter ikke kun berører parternes interesser, men også er af betydning for Domstolens mulighed for at udøve sin domstolskontrol.
8.

Reglen om den frie omsætning, som artikel 4 a indeholder, er navnlig blevet indført i fællesskabsproduktionens interesse. Når det er blevet vedtaget at udstrække denne regel til behørigt indførte varer med oprindelse i tredjelande, er dette ikke sket for at beskytte disse produkter eller deres producenter, men for at undgå at den frie omsætning af fællesskabsvarer, ved at der opstilles hindringer for den frie omsætning af varerne med oprindelse i tredjelande, ikke selv rent faktisk forringes eller bringes i fare. Hvis Den Høje Myndighed, som er forpligtet til at bringe medlemsstaterne og fællesskabsvirksomhederne til at overholde artikel 4 a, ikke selv overholder denne forpligtelse, er dens rets-undergivne følgelig i deres gode ret til at anse deres legitime forventninger eller deres rettigheder for krænket og at anmode om erstatning for den skade, som således forvoldes dem. Det forholder sig anderledes, hvis artikel 4 a under visse betingelser kan anvendes på varer med oprindelse i tredjelande, idet denne fordel da kun er en afspejling af den garanti, som traktaten har villet yde fællesskabsprodukterne, således at producenterne fra tredjelande såvel som de handlende, som forhandler deres varer, i de tilfælde hvor den nævnte bestemmelse ikke viser sig at være fuldstændig virksom i forhold til dem, ikke er berettiget til at kræve erstatning herfor under påberåbelse af, at en for dem særlig individuel ret er blevet krænket.
1.

De ulemper, som nødvendigvis er uadskilleligt forbundet med udligningsordningen, er normale og udgør ikke et erstatningsberettigende tab. Usikkerheden, hvad angår udligningssatsen, betragtes som en sådan ulempe, forudsat at erfarne producenter ved deres forudberegninger havde kunnet regne med disse forhøjelser, selv om den sats, som anvendes for én og samme periode, har undergået ændringer af et vist omfang.
4.

Kun den pågældende stat er kompetent til at anlægge sag imod Den Høje Myndigheds udtrykkelige eller stiltiende beslutning om at afslå at imødekomme dens anmodning, eller imod en beslutning, hvorved der vedtages foranstaltninger, som den anser for utilstrækkelige. De øvrige medlemsstater har ligeledes ret til at anlægge sag efter artikel 37, stk. 3 for at få efterprøvet, om der foreligger en forstyrrende situation, eller om de af Den Høje Myndighed vedtagne foranstaltninger er nødvendige og hensigtsmæssige.
1.

For så vidt angår sagsøger 1: Sag om annullation af Den Høje Myndigheds beslutning af 28. oktober 1959, hvorved sagsøgeren for månederne oktober og november 1959 som udligning pålægges at betale 3358438 lire, med et tillæg af morarenter beregnet indtil 30. september 1959 på et beløb af 76713 lire;
1.

Man kan ikke fratage præsidenten for Domstolen beføjelse og pligt til at fortolke den personalevedtægt, hvis anvendelse påhviler ham under forbehold af Domstolens efterprøvelse af denne fortolknings rigtighed.
1.

Sagsøgerens anmodning om at den omtvistede skatteansættelse annulleres, at den erklæres ugyldig og virkningsløs, og at sagsøgte dømmes til at tilbagebetale de betalte beløb, herunder den bøde han er blevet pålagt for ufuldstændig selvangivelse og til betaling af udligningsrenter afvises fra realitetsbehandling.
2.

Da Domstolen som alle institutionerne i de tre Fællesskaber i medfør af en lovsfor-modning er firsproget, må den antages at have kendskab til indholdet af de fremlagte dokumenter, som er affattet på Fællesskabets officielle sprog. Et sådant dokument kan ikke betegnes som en for Domstolen ukendt faktisk omstændighed, som nævnt i artikel 38, stk. 1 i statutten for Domstolen, bilag til EKSF-traktaten.
1.

Den Høje Myndighed er ved plantegningen af de finansielle ordninger, som den opretter for at sikre ligevægten på markedet, forpligtet til at tage hensyn til de faktiske økonomiske forhold, som disse ordninger skal anvendes på, således at de tilstræbte mål kan opnås på de gunstigste betingelser for og under de mindst mulige ofre fra de pågældende virksomheder. Denne retfærdigheds-grundsætning skal dog forenes med retssikkerhedsgrundsætningen. Begge grundsætninger må afstemmes således efter hinanden, at der kræves de mindst mulige ofre af de personer, der henhører under Fællesskabets højhedsmagt.
1.

Den Høje Myndighed er ved planlægningen af de finansielle ordninger, som den opretter for at sikre ligevægten på markedet, forpligtet til at tage hensyn til de faktiske økonomiske forhold, som disse ordninger skal anvendes på, således at de tilstræbte mål kan opnås på de gunstigste betingelser for og under de mindst mulige ofre fra de pågældende virksomheder. Denne retfærdighedsgrundsætning skal dog forenes med retssikkerhedsgrundsætningen. Begge grundsætninger må afstemmes således efter hinanden, at der kræves mindst mulige ofre af de personer, der henhører under Fællesskabets højhedsmagt.
2.

Ved afvejningen af de interesser, hvoraf det afhænger, om en ulovlig beslutning skal tilbagekaldes med tilbagevirkende kraft eller ex nunc, er det forhold, at den berettigede ikke har fremkaldt beslutningen ved hjælp af falske eller ufuldstændige oplysninger, et af de kriterier, der må tages i betragtning, men dette udelukker dog ikke uden videre tilbagekaldelse med tilbagevirkende kraft.
1.

Det følger af den konkrete og forpligtende karakter af reglerne i artikel 70 såvel som af Den Høje Myndigheds forpligtelser efter traktatens artikel 5, stk. 6 og artikel 8, at den har beføjelse til at pålægge medlemsstaterne at opfylde deres forpligtelser på transportområdet. Den Høje Myndigheds forskrift til medlemsstaterne om at vedtage kontrol- og saktionsforanstaltninger for at sikre overholdelsen af deres forpligtelser efter artikel 70 udgør et logisk og uundgåeligt supplement til de forpligtelser, der påhviler regeringerne, som ikke alene uden videre skal udstede de med henblik på artikel 70 nødvendige forskrifter men også skal sikre opfyldelsen deraf.
3.

Nødværge forudsætter, for at kunne gøre en overtrædelse af traktaten berettiget, en handling, der var uomgængeligt nødvendig for at undgå en fare, der truede den handlende, at denne trussel var direkte, at faren var overhængende, og at den ikke kunne undgås på en anden og lovlig måde.
DOMSTOLENS DOM

AF 6. APRIL 1962 ( 1 )

Meroni & Co. m. fl.

mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab

Forenede sager 26/61

Processprog: Italiensk

Angående:

Sagsøgernes anmodning til Domstolen om at »erklære, at Den Høje Myndighed har pligt til ved en beslutning at anerkende, at den ved at fritage de stålproducenter, der omhandles i traktatens bilag III, og stålværkerne for udligningsbyrderne på forbrug af tilkøbt skrot for den andel af skrotforbruget, der modsvarer produktionsandelen af råstål til støbeformål, har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den efter traktaten, og at den som følge heraf har pligt til at ophæve de bestemmelser, der forekommer at indebære en forskelsbehandling«.

Domskonklusion:

Den Høje Myndigheds indsigelse om, at sagerne 21/61, 22/61, 23/61, 24/61, 25/61 og 26/61 ikke kan antages til realitetsbehandling, tages til følge.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

at Den Høje Myndigheds påstand tages til følge, og at sagerne 21 — 26/61 afvises fra realitetsbehandling.

Sammendrag

1. Retspleje — passivitetssøgsmål — krav om passivitet fra Den Høje Myndigheds side — skrivelse, som gentager og forklarer dette standpunkt — manglende udtrykkelig beslutning

2. Retspleje — passivitetssøgsmål — Den Høje Myndigheds beslutninger i henhold til EKSF-traktatens artikel 33 — afvisning fra realitetsbehandling

1. En skrivelse, hvori Den Høje Myndighed gentager og forklarer sit tidligere retlige standpunkt, er ikke en udtrykkelig beslutning om afslag og afbryder derfor ikke den' frist, ved udløbet af hvilken en stiltiende beslutning om afslag anses at være en følge af passiviteten.

2. Man kan ikke acceptere, at en sagsøger ved hjælp af et processuelt kunstgreb i form af et passivitetssøgsmål skulle være berettiget til at påstå annullation af en beslutning, hvis eventuelle ugyldighed er afhjulpet på grund af udløbet af den i artikel 33, stk. 3 fastsatte frist.

( 1 ) – Oversat fra fransk.
DOMSTOLENS DOM (FØRSTE AFDELING)

AF 14. DECEMBER 1961 ( 1 )

Wilhelmus Severinus Antoine Nannes Gorter

mod Rådene for Det europæiske økonomiske Fællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab

Sag 12/61

Processprog: Nederlandsk

Angående:

Erstatning for det tab, som sagsøgeren påstår at have lidt ved at være forpligtet til at tage sin afsked fra den stilling i lønklasse A3, som han bestred i den juridiske tjeneste ved Rådenes sekretariat.

Domskonklusion:

Sagsøgte frifindes.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

at sagsøgte frifindes.

Sammendrag

Tjenestemand — kontraktansatte — periode forud for vedtægten — ansættelseskontrakt — overgang til tjenestemandsansættelse — garantier som ikke kan gives

(EØF-traktaten, artikel 246, stk. 3; Euratom-traktaten, artikel 214, stk. 3)

I henhold til EØF-traktatens artikel 246, stk. 3 og Euratom-traktatens artikel 214, stk. 3 skaber ansættelsesforholdene mellem Fællesskaberne og dem af deres ansatte, som er kontraktansatte under den såkaldte »Bruxelles«-ordning før indførelsen af vedtægten og den i EØF- og Euratomtraktaterne, artiklerne 212 og 186 hjemlede ordning ikke noget bindende retsforhold mellem parterne. Ansættelsesmyndigheden er således for tiden ikke i stand til at give de ansatte, som er ansat linder Bruxelles-ordningen, gyldige garantier, hvad angår deres ret til senere at blive omfattet af vedtægtens bestemmelser ( 2 ).

( 1 ) – Oversat fra fransk.

( 2 ) – Jf. sammendrag til dom 43, 45 og 48/59, nr. 4. Sml. 1954 — 64, s. 199.
Under en sag i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2 tilkommer det Domstolen at afgøre, om der foreligger en ikke-overholdelse, uden at det er nødvendigt at undersøge, om den pågældende stat, efterat sagen er anlagt, har truffet de nødvendige forholdsregler med henblik på at bringe overtrædelsen til ophør.
DOMSTOLENS DOM

AF 27. MARTS 1963 ( 1 )

Da Costa en Schaake N.V., Jacob Meijer N.V. og Hoechst-Holland N.V.

mod Den nederlandske Finansforvaltning

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tariefcommissie, Amsterdam, den 19. september 1962

Forenede sager 28 — 30/62

Sammendrag

(EØF-traktaten, artikel 177; statutten for EØF-Domstolen, artikel 20)

Præjudiciel afgørelse – nationale retter i sidste instansforpligtelse til at indbringe sagen for Domstolen – bortfald i tilfœlde af fortolkningsspørgsmål, som allerede er afgjort af Domstolen

Den forpligtelse, som EØF-traktatens artikel 177, stk. 3 pålægger de nationale retter i sidste instans, kan blive indholdsløs på grund af retskraften af Domstolens fortolkning i medfør af artikel 177 i tilfælde, hvor det rejste spørgsmål materielt set er identisk med et spørgsmål, som allerede har været genstand for en præjudiciel afgørelse i et lignende tilfælde.

Når Domstolen træffer afgørelse inden for rammerne af artikel 177, begrænser den sig til ud fra traktatens ånd og bogstav at udlede betydningen af fællesskabsnormerne, idet det er forbeholdt den nationale dommer at anvende de således fortolkede normer på den foreliggende sag.
DOMSTOLENS DOM

AF 5. FEBRUAR 1963 ( 1 )

N.V. Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend & Loos

mod Den nederlandske Finansforvaltning

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tariefcommissie i Amsterdam

Sag 26/62

Sammendrag

Med henblik på Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at det med tilstrækkelig klarhed fremgår, at det stillede spørgsmål angår fortolkning af traktaten.

De overvejelser, som den nationale ret ved udvælgelsen af spørgsmålene kan have ladet sig lede af, og den relevans, som den tillægger dem inden for rammerne af en sag, der er forelagt til dens påkendelse, er unddraget Domstolens bedømmelse, når denne træffer præjudiciel afgørelse ( 2 ).

Det europæiske økonomiske Fællesskab udgør en nyt folkeretligt system, til hvis fordel staterne, om end inden for begrænsede områder, har indskrænket deres suveræne rettigheder, og hvis retssubjekter ikke blot er medlemsstaterne men også disses statsborgere. Uafhængigt af medlemsstaternes lovgivning pålægger fællesskabsretten ikke blot private forpligtelser men skal også give dem rettigheder, som bliver en del af deres juridiske formue. Disse rettigheder opstår ikke blot, når de udtrykkeligt er indrømmet i traktaten, men også, når traktaten pålægger private såvel som medlemsstater og Fællesskabets institutioner entydige forpligtelser.

Den omstændighed, at traktaten i artiklerne 169 og 170 giver Kommissionen og medlemsstaterne mulighed for at anlægge sag ved Domstolen mod en stat, som ikke har opfyldt sine forpligtelser, fratager ikke private retten til i givet fald at gøre disse forpligtelser gældende for den nationale dommer.

Ifølge EØF-traktatens ånd, opbygning og indhold skal artikel 12 fortolkes således, at den har umiddelbar virkning og medfører individuelle rettigheder, som de nationale domsmyndigheder skal beskytte.

Det følger af indholdet og opbygningen af traktatens artikel 12, at man ved konstateringen af, om told og afgifter med tilsvarende virkning er blevet forhøjet under tilsidesættelse af det deri indeholdte forbud, skal tage hensyn til toldsatser og afgifter, der faktisk fandt anvendelse på tidspunktet for traktatens ikrafttræden ( 3 ).
Dispensationsprocedurer som de i EØF-traktaten artikel 226 fastsatte, hvis udfald afhænger af Kommissionens bedømmelse, adskiller sig ved deres væsen og virkninger fra den advarselsprocedure, som Kommissionen råder over i kraft af artikel 169, og kan derfor på ingen måde sætte den sidstnævnte ud af kraft.

En ansøgning om dispensation fra traktatens almindelige bestemmelser kan ikke bevirke, at ensidige foranstaltninger, som er truffet i strid med de nævnte regler, bliver lovlige, og kan som følge heraf heller ikke med tilbagevirkende kraft legitimere den oprindelige overtrædelse.

Det fremgår af klarheden, bestemtheden og det manglende forbehold i artiklerne 9 og 12 samt af disse bestemmelsers og hele traktatens logik, at forbudet med ny told i forbindelse med principperne om frie varebevægelser er en grundlæggende regel, hvorfor enhver mulige undtagelsesbestemmelser — som i øvrigt må undergives en snæver fortolkning — må være udformet klart.

I overensstemmelse med betydningen i EØF-traktatens artikel 9 og 12 kan en afgift med tilsvarende virkning — uanset dens betegnelse eller opkrævningsmåde — anses som en byrde, der pålægges ensidigt, enten ved import eller senere, specielt rammer en vare fra en anden medlemsstat, men ikke den tilsvarende nationale vare, og idet den medfører en prisændring, har samme virkning på varernes frie bevægelighed som told.

Dette begreb er på ingen måde en undtagelse fra den almindelige regel om forbud mod told men fremtræder som et supplement, der er nødvendigt, for at forbudet kan få virkning.

Begrebet afgift med tilsvarende virkning, som hele tiden optræder sammen med begrebet told, viser, at det ikke blot er hensigten at forbyde de foranstaltninger, som åbenlyst fremstår som told i traditionel forstand, men også alle dem, der fremtræder under andre betegnelser eller indføres på andre måder, men som har de samme diskriminerende eller protektionistiske virkninger som told.