Samme artikel 13 kræver derimod, at den tyrkiske statsborger i værtsmedlemsstaten har opnået opholds- og arbejdstilladelse i henhold til gældende lovgivning, hvilket betyder, at den tyrkiske arbejdstager eller dennes familiemedlem skal overholde værtsmedlemsstatens regler med hensyn til indrejse, ophold og i givet fald beskæftigelse, således at han befinder sig lovligt på den nævnte stats område. Denne artikel kan derfor ikke komme en tyrkisk statsborger, der befinder sig i en ulovlig situation, til gavn.

De to bestemmelser i afgørelse nr. 1/80 tager faktisk sigte på forskellige situationer, eftersom artikel 6 indeholder betingelserne for udøvelse af en beskæftigelse, der gør en gradvis integration af den pågældende i værtsmedlemsstaten mulig, mens artikel 13 vedrører nationale bestemmelser om adgangen til beskæftigelse, idet den under sit anvendelsesområde omfatter familiemedlemmer, hvis indrejse på en medlemsstats område ikke afhænger af udøvelsen af en beskæftigelse. Nævnte artikel 13 har ikke til formål at beskytte tyrkiske statsborgere, som allerede er integreret på en medlemsstats arbejdsmarked, men kan netop finde anvendelse på tyrkiske statsborgere, som endnu ikke nyder rettigheder med hensyn til beskæftigelse og tilsvarende ophold i henhold til artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80.

Artikel 13 i Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80, der bestemmer, at de kontraherende parter ikke må indføre nye begrænsninger for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed, er ikke undergivet en betingelse om, at den pågældende tyrkiske statsborger skal opfylde kravene i samme afgørelses artikel 6, stk. 1. Rækkevidden af nævnte artikel 13 er i øvrigt ikke begrænset til tyrkiske vandrende arbejdstagere, der udøver et lønnet arbejde.

Artikel 13 i Associeringsrådet EØF-Tyrkiets afgørelse nr. 1/80 skal fortolkes således, at den fra denne afgørelses ikrafttræden i forhold til den pågældende medlemsstat er til hinder for indførelsen af interne retsforskrifter, som gør udstedelse af en opholdstilladelse eller forlængelse af dennes gyldighed afhængig af betalingen af gebyrer, når størrelsen af disse gebyrer, der pålægges tyrkiske statsborgere, er uforholdsmæssig i forhold til det gebyr, der kræves af fællesskabsborgere.

Den »standstill«-klausul, der er fastsat i nævnte artikel 13, forbyder faktisk generelt indførelse af enhver ny foranstaltning, som har til formål eller følge, at en tyrkisk statsborgers udøvelse af arbejdskraftens frie bevægelighed på det nationale område underkastes betingelser, som er mere restriktive end dem, der fandt anvendelse på ham, da afgørelse nr. 1/80 trådte i kraft i forhold til den pågældende medlemsstat. Denne artikel er nærmere bestemt til hinder for, at der fra den dato, hvor den retsakt, som denne bestemmelse er en del af, trådte i kraft i værtsmedlemsstaten, vedtages nye restriktioner for udøvelsen af arbejdskraftens frie bevægelighed, herunder restriktioner med hensyn til de materielle vilkår for og/eller fremgangsmåden ved den første indrejse på den pågældende medlemsstats område for tyrkiske statsborgere, der agter at gøre brug af nævnte økonomiske frihed.

Selv om vedtagelsen af nye regler, der finder anvendelse på tyrkiske statsborgere på samme måde som på fællesskabsborgere, i denne henseende ikke er i strid med en af de »standstill«-klausuler, der er fastsat på de områder, der er omfattet af associeringen EØF-Tyrkiet, idet Republikken Tyrkiet ikke kan nyde godt af gunstigere betingelser end dem, som medlemsstaterne indrømmes på grundlag af traktaten, må sådanne regler ikke føre til etablering af en begrænsning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13 i afgørelse nr. 1/80. Faktisk indebærer denne artikel 13, sammenholdt med artikel 59 i tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, at en tyrkisk statsborger — på hvilken disse bestemmelser finder anvendelse — derimod ikke, selv om han ganske vist ikke må stilles i en mere fordelagtig situation end fællesskabsborgere, kan pålægges nye forpligtelser, der er uforholdsmæssige i forhold til dem, der er fastsat for fællesskabsborgerne. Nationale retsforskrifter udgør således en begrænsning, der er forbudt ved artikel 13 i afgørelse nr. 1/80, for så vidt som de med henblik på behandlingen af en ansøgning om udstedelse af en opholdstilladelse eller forlængelse af dennes gyldighed pålægger tyrkiske statsborgere, på hvilke artikel 13 finder anvendelse, betaling af gebyrer af en størrelse, der er væsentligt højre end det gebyr, der under lignende omstændigheder kræves af fællesskabsborgere, og hvor intet relevant argument, der kan begrunde en så betydelig forskel, er blevet påberåbt.

(jf. præmis 63-65, 67 og 71-75 samt domskonkl.)