Sag C-365/13

Ordre des architectes

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 2005/36/EF — artikel 21 og 49 — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — adgang til arkitekterhvervet — dispensation fra krav om en praktisk uddannelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 30. april 2014

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – arbejdstagere – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – anvendelsesområde for direktiv 2005/36 – adgang til arkitekterhvervet – værtsmedlemsstatens krav om en praktisk uddannelse eller en erhvervsmæssig erfaring svarende hertil – ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36, art. 21, 46 og 49 samt bilag V og VI)

Artikel 21 og 49 i direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal fortolkes således, at de er til hinder for, at værtsmedlemsstaten kræver af indehaveren af en erhvervsmæssig kvalifikation, der er opnået i hjemlandet, og som er omhandlet i punkt 5.7.1 i bilag V til direktivet eller i bilag VI hertil, at denne gennemfører en praktisk uddannelse eller godtgør at have erhvervsmæssig erfaring svarende hertil, for at få tilladelse til at udøve arkitekterhvervet.

Den ordning for automatisk anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der for så vidt angår arkitekterhvervet er fastsat i artikel 21, 46 og 49 i direktiv 2005/36, indrømmer nemlig ikke medlemsstaterne nogen skønsmargen. Når en statsborger i en medlemsstat således er indehaver af et af de uddannelsesbeviser og supplerende certifikater, der er opregnet i punkt 5.7.1 i bilag V eller VI til direktivet, skal vedkommende kunne udøve arkitekterhvervet i en anden medlemsstat, uden at sidstnævnte kan kræve af den pågældende, at denne opnår eller beviser at have opnået supplerende erhvervsmæssige kvalifikationer.

Udelukkelsen af ethvert supplerende krav er så meget desto mere nødvendig hvad angår nævnte direktiv, eftersom direktivet styrker den automatiske karakter af anerkendelsen af uddannelsesbeviser for så vidt angår arkitekterhvervet i forhold til direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser. Sidstnævnte direktiv fastsatte således i artikel 23, stk. 1, en mulighed for, at en medlemsstat kunne underkaste indehavere af uddannelsesbeviser, der var udstedt i en anden medlemsstat, krav om supplerende praktisk erfaring, selv om disse beviser var omfattet af den gensidige anerkendelse. Direktiv 2005/36 har fjernet denne mulighed uden i princippet at ændre bestemmelserne om gensidig anerkendelse.

For at den i direktiv 2005/36 fastsatte ordning for automatisk gensidig anerkendelse kan fungere tilfredsstillende, er det imidlertid en forudsætning, at medlemsstaterne ikke alene har gennemført direktivets artikel 21, 46 og 49 korrekt, men også bilag V og VI til nævnte direktiv.

(jf. præmis 24-27 og domskonkl.)

Sag C-365/13

Ordre des architectes

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 2005/36/EF — artikel 21 og 49 — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — adgang til arkitekterhvervet — dispensation fra krav om en praktisk uddannelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 30. april 2014

Fri bevægelighed for personer — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — arbejdstagere — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — anvendelsesområde for direktiv 2005/36 — adgang til arkitekterhvervet — værtsmedlemsstatens krav om en praktisk uddannelse eller en erhvervsmæssig erfaring svarende hertil — ikke tilladt

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36, art. 21, 46 og 49 samt bilag V og VI)

Artikel 21 og 49 i direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal fortolkes således, at de er til hinder for, at værtsmedlemsstaten kræver af indehaveren af en erhvervsmæssig kvalifikation, der er opnået i hjemlandet, og som er omhandlet i punkt 5.7.1 i bilag V til direktivet eller i bilag VI hertil, at denne gennemfører en praktisk uddannelse eller godtgør at have erhvervsmæssig erfaring svarende hertil, for at få tilladelse til at udøve arkitekterhvervet.

Den ordning for automatisk anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der for så vidt angår arkitekterhvervet er fastsat i artikel 21, 46 og 49 i direktiv 2005/36, indrømmer nemlig ikke medlemsstaterne nogen skønsmargen. Når en statsborger i en medlemsstat således er indehaver af et af de uddannelsesbeviser og supplerende certifikater, der er opregnet i punkt 5.7.1 i bilag V eller VI til direktivet, skal vedkommende kunne udøve arkitekterhvervet i en anden medlemsstat, uden at sidstnævnte kan kræve af den pågældende, at denne opnår eller beviser at have opnået supplerende erhvervsmæssige kvalifikationer.

Udelukkelsen af ethvert supplerende krav er så meget desto mere nødvendig hvad angår nævnte direktiv, eftersom direktivet styrker den automatiske karakter af anerkendelsen af uddannelsesbeviser for så vidt angår arkitekterhvervet i forhold til direktiv 85/384 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for arkitekturområdet, herunder om foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser. Sidstnævnte direktiv fastsatte således i artikel 23, stk. 1, en mulighed for, at en medlemsstat kunne underkaste indehavere af uddannelsesbeviser, der var udstedt i en anden medlemsstat, krav om supplerende praktisk erfaring, selv om disse beviser var omfattet af den gensidige anerkendelse. Direktiv 2005/36 har fjernet denne mulighed uden i princippet at ændre bestemmelserne om gensidig anerkendelse.

For at den i direktiv 2005/36 fastsatte ordning for automatisk gensidig anerkendelse kan fungere tilfredsstillende, er det imidlertid en forudsætning, at medlemsstaterne ikke alene har gennemført direktivets artikel 21, 46 og 49 korrekt, men også bilag V og VI til nævnte direktiv.

(jf. præmis 24-27 og domskonkl.)