ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Følgende fremgår af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen«: »1. Undtagelsesvis kan en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste: a) udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 4, eller b) anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5. 2. Stk. 1 finder anvendelse: a) på anmodning af en af parterne b) af rettens egen drift, eller c) på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, jf. stk. 3. Henvisningen kan dog kun finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed. 3. Barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i stk. 1: a) hvis barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, efter at sagen er anlagt ved den i stk. 1 omhandlede ret b) hvis barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat c) hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat d) hvis en indehaver af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, eller e) hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover. 4. Den ret i den første medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, fastsætter et tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1. Er sagen ikke anlagt inden udløbet af dette tidsrum, fortsætter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 5. Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 6. Ved anvendelsen af denne artikel arbejder retterne sammen, enten direkte eller gennem de centralmyndigheder, der er udpeget i medfør af artikel 53.«
3

2., 6., 10., 16. og 17. betragtning til forordning nr. 44/2001 har følgende ordlyd: »(2) Visse forskelle mellem de nationale regler for retternes kompetence og for anerkendelse af retsafgørelser virker hæmmende for det indre markeds funktion. Det er tvingende nødvendigt at vedtage bestemmelser, der kan gøre reglerne for retternes kompetence på det civil- og handelsretlige område ensartede og forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i medlemsstater, der er bundet af denne forordning. […] (6) For at virkeliggøre målet om fri bevægelighed for retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område er det nødvendigt og hensigtsmæssigt, at reglerne for retternes kompetence og for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser fastlægges i en bindende og umiddelbart gældende fællesskabsretsakt. […] (10) Med henblik på den frie bevægelighed for retsafgørelser skal retsafgørelser truffet i en medlemsstat, der er bundet af denne forordning, anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat, der er bundet af denne forordning […] […] (16) Den gensidige tillid til retsplejen inden for Fællesskabet gør det berettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, automatisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig procedure, medmindre anerkendelsen bestrides. (17) Denne samme gensidige tillid gør det også berettiget at operere med en effektiv og hurtig procedure for at erklære en retsafgørelse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i en anden medlemsstat. Med henblik herpå bør en retsafgørelse erklæres for eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel kontrol af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds vegne bør kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførte grunde til ikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde.«
Artikel 4, nr. 14), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF skal fortolkes således, at en opsparingskonto, som giver mulighed for på anfordring at disponere over de indbetalte beløb, og fra hvilken der kun kan foretages indbetalinger og hævninger via en løbende konto, benævnt »referencekonto«, ikke er omfattet af begrebet »betalingskonto«.
5

Artikel 314 TEUF bestemmer bl.a. følgende: »Europa-Parlamentet og Rådet fastlægger efter en særlig lovgivningsprocedure Unionens årlige budget i overensstemmelse med følgende bestemmelser: […] 3. Rådet vedtager sin holdning til budgetforslaget og sender den til Europa-Parlamentet senest den 1. oktober i det år, der ligger forud for det, forslaget vedrører. […] 4. Hvis Europa-Parlamentet inden for en frist på 42 dage efter modtagelsen […] c) med et flertal af sine medlemmer vedtager ændringer, sendes det således ændrede forslag til Rådet og Kommissionen. Formanden for Europa-Parlamentet indkalder efter aftale med formanden for Rådet straks til et møde i Forligsudvalget. […] 5. Forligsudvalget, der sammensættes af Rådets medlemmer eller deres repræsentanter og et tilsvarende antal medlemmer, der repræsenterer Europa-Parlamentet, har til opgave på grundlag af Europa-Parlamentets og Rådets holdninger inden for en frist på 21 dage efter indkaldelsen at skabe enighed om et fælles udkast, som kan accepteres af et kvalificeret flertal af Rådets medlemmer eller disses repræsentanter og et flertal af de medlemmer, der repræsenterer Europa-Parlamentet. […] 6. Hvis Forligsudvalget inden for den frist på 21 dage, der er omhandlet i stk. 5, når til enighed om et fælles udkast, har Europa-Parlamentet og Rådet hver især en frist på fjorten dage fra datoen for opnåelsen af denne enighed til at godkende det fælles udkast. 7. Hvis inden for den frist på 14 dage, der er omhandlet i stk. 6, a) Europa-Parlamentet og Rådet begge godkender det fælles udkast eller undlader at træffe afgørelse, eller hvis en af disse institutioner godkender det fælles udkast, mens den anden undlader at træffe afgørelse, anses budgettet for endeligt vedtaget i overensstemmelse med det fælles udkast, eller b) Europa-Parlamentet, der træffer afgørelse med et flertal af sine medlemmer, og Rådet begge forkaster det fælles udkast, eller hvis en af disse institutioner forkaster det fælles udkast, mens den anden undlader at træffe afgørelse, forelægger Kommissionen et nyt budgetforslag, eller […] d) Europa-Parlamentet godkender det fælles udkast, mens Rådet forkaster det, kan Europa-Parlamentet, der træffer afgørelse med et flertal af sine medlemmer og tre femtedele af de afgivne stemmer, inden for en frist på fjorten dage fra datoen for Rådets forkastelse beslutte at bekræfte alle eller nogle af de ændringer, der er nævnt i stk. 4, litra c). Hvis en ændring foretaget af Europa-Parlamentet ikke bekræftes, bevares den holdning, der er godkendt i Forligsudvalget, med hensyn til den budgetpost, som den pågældende ændring vedrører. Budgettet anses for endeligt vedtaget på dette grundlag. […] 9. Når den i denne artikel foreskrevne procedure er afsluttet, fastslår Europa-Parlamentets formand, at budgettet er endeligt vedtaget. 10. Hver institution udøver de beføjelser, der tilkommer den i henhold til denne artikel, under iagttagelse af traktaterne og de i medfør af disse udstedte retsakter, navnlig vedrørende Unionens egne indtægter og balancen mellem indtægter og udgifter.«
Artikel 15, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring er ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der kan gives afslag på en ansøgning om selvstændig opholdstilladelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, som har opholdt sig mere end fem år på en medlemsstats område efter familiesammenføringsreglerne, med den begrundelse, at den pågældende ikke har godtgjort at have bestået en integrationsprøve, der omhandler denne medlemsstats sprog og samfund, forudsat at de nærmere regler for pligten til at bestå denne prøve ikke går videre end det, der er nødvendigt for at nå målet om at fremme tredjelandsstatsborgeres integration, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
65

Henset til de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 15, stk. 1 og 4, i direktiv 2003/86 ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der kan gives afslag på en ansøgning om selvstændig opholdstilladelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, som har opholdt sig mere end fem år på en medlemsstats område efter familiesammenføringsreglerne, med den begrundelse, at den pågældende ikke har godtgjort at have bestået en integrationsprøve, der omhandler denne medlemsstats sprog og samfund, forudsat at de nærmere regler for pligten til at bestå denne prøve ikke går videre end det, der er nødvendigt for at nå målet om at fremme tredjelandsstatsborgeres integration.
Dette dekrets § 8 bestemmer som følger:

»(1) Medmindre andet er fastsat, svarer det gebyr, som kunden skal betale for det mobile betalingsprodukt, til det gebyr, som kunden skulle betale, såfremt den pågældende ikke havde købt tjenesteydelsen gennem den nationale ordning for mobil betaling. Tjenesteyderen kan ved hjælp af rabatter tilskynde til, at tjenesteydelsen erhverves i form af et mobilt betalingsprodukt.

(2) Ud over det gebyr, der betales for det mobile betalingsprodukt i henhold til stk. 1, betaler kunden til det nationale organ for mobil betaling et faciliteringsgebyr med et beløb for de følgende tjenesteydelser svarende til:

a) 50 [HUF] pr. transaktion i forbindelse med markedsføring af den offentlige parkeringstjeneste

b) 50 [HUF] pr. transaktion i forbindelse med markedsføring af brugsretten; jf. § 33/A i lov nr. I af 1988 om færdsel på vejene […]

[…]

(3) Såfremt der gennemføres et køb af en tjenesteydelse, der er genstand for den centraliserede og mobile markedsføring, opkræver det nationale organ for mobil betaling faciliteringsgebyret hos kunden på samme tid som det tilsvarende gebyr for den tjenesteydelse, der er genstand for en centraliseret og mobil markedsføring.

[…]«
34

Det følger således af selve ordlyden af artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, at den omstændighed, at en person er ansat med henblik på at blive udsendt til en anden medlemsstat, ikke er til hinder for, at den pågældende person kan betragtes som en »person, der har lønnet beskæftigelse i en medlemsstat for en arbejdsgiver, som normalt udøver sin virksomhed der, og som af denne arbejdsgiver er udsendt til en anden medlemsstat for dér at udføre et arbejde for dennes regning«, som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, således at denne person, såfremt dette er tilfældet, og med forbehold for de øvrige betingelser, der er fastsat i nævnte bestemmelse, som ikke er genstand for denne præjudicielle forelæggelse, fortsat er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdsgiveren normalt udøver sin virksomhed i henhold til sidstnævnte bestemmelse.
Artikel 78 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT 1992, L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«) bestemmer:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og ‑data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
42

For så vidt angår den sammenhæng, som denne artikel indgår i, bemærkes det, at artikel 3, litra b), i forordning nr. 469/2009 foreskriver, at et supplerende beskyttelsescertifikat kun kan udstedes på betingelse af, bl.a., at der er udstedt en gyldig tilladelse til markedsføring for produktet som lægemiddel i overensstemmelse med direktiv 2001/83. Et SBC kan således ikke udstedes for et produkt, som er genstand for en forudgående godkendelse som stof, der er en integreret del af et medicinsk udstyr, og ikke som lægemiddel.
42

Den italienske regering har indledningsvis nærmere bestemt fremhævet, at opera- og koncerthusfonde som sagsøgte i hovedsagen til trods for den omstændighed, at de er oprettet som privatretlige juridiske personer, svarer til offentlige enheder. Den italienske regering har dernæst støttet sig på den omstændighed, at ansættelseskontrakter inden for disse fondes virksomhedsområde sædvanligvis er af tidsbegrænset varighed, og har i denne forbindelse særligt fremhævet det forfatningsmæssigt beskyttede formål om udvikling af den italienske kultur og beskyttelse af den italienske historiske og kunstneriske arv. Endvidere har den italienske regering fremhævet de særlige forhold, der er forbundet med denne sektor, nemlig at hver kunstnerisk optræden har en særlig karakter, og at de ansættelseskontrakter, der indgås med henblik på en kunstnerisk optræden, nødvendigvis er forskellige fra dem, der er indgået i forbindelse med tidligere kunstneriske optrædener. Endelig har den italienske regering forklaret, at det retlige forbud mod at ændre tidsbegrænsede ansættelseskontrakter til et tidsubegrænset ansættelsesforhold inden for den nævnte sektor er begrundet i to betragtninger, der er tæt knyttet til den omstændighed, at enheder som sagsøgte i hovedsagen har en iboende offentligretlige karakter, hvoraf den ene vedrører behovet for at begrænse de offentlige udgifter, der er forbundet med finansieringen af sådanne enheder, og den anden vedrører hensigten om at undgå omgåelse af reglen om, at tidsubegrænset ansættelse af arbejdstagere kræver afholdelse af udvælgelsesprøver. Den italienske regering er af den opfattelse, at beskyttelsen af arbejdstagere sikres i tilstrækkelig grad, når lederne af opera- og koncerthusfondene drages til ansvar, såfremt de anvender kontrakter, der er i strid med de gældende lovbestemmelser.
Kan offentlige myndigheder i medfør af bestemmelserne i direktiv 2014/24 (artikel 1, stk. 4, artikel 18, stk. 1 og 2, artikel 19, stk. 1, artikel 32 og artikel 57, sammenholdt med [femte] betragtning [til dette direktiv]), traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (artikel 49 og 56) og [chartret] (artikel 16 og 52) samt ligebehandlingsprincippet, gennemsigtighedsprincippet og proportionalitetsprincippet gøre brug af andre midler, herunder ansættelseskontrakter, end offentlige kontrakter for at opfylde deres almennyttige opgaver, og i givet fald på hvilke betingelser, såfremt denne form for brug ikke medfører en permanent organisation af den offentlige tjenesteydelse, men – i lighed med det ved artikel 63 i lov nr. 4430/2016 indførte tilfælde – sker med hensyn til en begrænset tidsperiode, for at imødekomme ekstraordinære omstændigheder samt af grunde med tilknytning til effektiv konkurrence eller lovligheden af den af virksomheder på markedet for offentlige kontrakter udviste adfærd?

Kan disse grunde og omstændigheder, såsom umuligheden [af] uden vanskeligheder at gennemføre offentlige kontrakter eller opnåelsen af en større økonomisk fordel end (hvad der ville være muligt med) en offentlig kontrakt, antages at være tvingende almene hensyn, der begrunder vedtagelsen af en foranstaltning, der bevirker en – med hensyn til omfang og varighed – alvorlig indskrænkning af forretningsaktiviteter på området for offentlige kontrakter?
26

For så vidt som Altenweddinger Geflügelhof har gjort gældende, at mælk anvendes i den traditionelle produktion af æggelikør, hvorfor anvendelsen af mælk svarer til forbrugernes forventninger, bemærkes, at muligheden for at anvende traditionelle produktionsmetoder, som udtrykkeligt er fastsat for visse kategorier af spiritus i bilag II til forordning nr. 110/2008, ikke er angivet i dette bilags nr. 41.
30

Den forelæggende ret præciserer ikke desto mindre, at den i en principiel dom af 1. august 2007 fastslog, at hjemvisning af en straffesag til fornyet behandling ikke er begrænset til den situation, hvor Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol på forhånd har fastslået, at en afgørelse eller beslutning fra en kriminalret har tilsidesat EMRK eller en dertil knyttet protokol, men også kan iværksættes, når den forelæggende ret selv har fastslået, at der foreligger en sådan tilsidesættelse. Når en sag indbringes for den i stedet for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og ikke på grundlag af sidstnævntes konstatering af, at der foreligger en tilsidesættelse af EMRK eller en dertil knyttet protokol, udvider Oberster Gerichtshof (øverste domstol), for så vidt som de betingelser for antagelse til realitetsbehandling, der gælder for en klage, der indbringes for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, er opfyldt, denne procedure til at gælde for enhver, der hævder, at der foreligger en krænkelse af en af vedkommendes rettigheder, der er sikret ved denne konvention og de dertil knyttede protokoller, og foregriber derved en realitetsafgørelse fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
15

På denne baggrund har tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Tilsidesætter artikel 15, stk. 1, i [den belgisk-luxembourgske overenskomst], fortolket således, at den gør det muligt at begrænse Luxembourgs beskatningskompetence vedrørende lønnen for en luxembourgsk ansat, der bor i Belgien og udøver sit arbejde for en luxembourgsk arbejdsgiver, i forhold til det arbejde, der udøves på luxembourgsk område, at det er muligt at tildele bopælsstaten en beskatningskompetence vedrørende den resterende løn, der hidrører fra arbejde udført uden for luxembourgsk område, at der af den ansatte kræves en permanent og daglig fysisk tilstedeværelse på denne arbejdsgivers hovedsæde, selv om det er ubestridt, at den ansatte kommer der regelmæssigt, efter en retslig bedømmelse foretaget med smidighed på grundlag af objektive elementer, som kan efterprøves, og at det kræves, at retsinstanser bedømmer eksistensen og vigtigheden af det arbejde, der er udført begge steder, fra dag til dag, med henblik på at opstille en forholdsmæssig andel i forhold til 220 arbejdsdage, artikel 45 [TEUF], for så vidt som den udgør en hindring af skattemæssig karakter, som afskrækker fra grænseoverskridende aktiviteter, og det almindelige retssikkerhedsprincip, for så vidt som den ikke fastsætter en stabil og tryg ordning om fritagelse for hele den indtægt, som oppebæres af en belgisk statsborger, som er ansat af en arbejdsgiver, hvis faktiske hovedsæde er beliggende i Storhertugdømmet Luxembourg, og udsætter denne for en risiko for dobbeltbeskatning af hele eller en del af hans indtægter og for en uforudseelig ordning, som ikke indeholder nogen retssikkerhed?«
9

Klausulen, der er affattet på engelsk, havde i distributionsaftalens seneste udformning af 20. december 2005 følgende ordlyd: »This Agreement and the corresponding relationship between the parties shall be governed by and construed in accordance with the laws of the Republic of Ireland and the parties shall submit to the jurisdiction of the courts of the Republic of Ireland. Apple [Sales International] reserves the right to institute proceedings against Reseller in the courts having jurisdiction in the place where Reseller has its seat or in any jurisdiction where a harm to Apple [Sales International] is occurring.«
52

Hvad herefter angår gennemførelsesforordning nr. 924/2012 og nr. 2015/519 skal det bemærkes, at selv om disse forordninger i et vist omfang gennemfører Unionens hensigt om at følge Tvistbilæggelsesorganets beslutning af 28. juli 2011, er dette, henset til, at de situationer, hvor en legalitetskontrol, henset til reglerne fra WTO, er mulig, som anført i nærværende doms præmis 47 har karakter af undtagelser, ikke tilstrækkeligt til at fastslå, at Unionen ved vedtagelsen af de nævnte forordninger tilsigtede at gennemføre en inden for rammerne af WTO påtaget særlig forpligtelse, som kan begrunde en undtagelse til reglen om, at WTO-reglerne ikke kan påberåbes for Unionens retsinstanser, og give disse mulighed for at foretage en legalitetskontrol af de pågældende EU-retsakter, henset til disse regler (jf. i denne retning dom af 1.3.2005, Van Parys, C-377/02, EU:C:2005:121, præmis 42-48, og af 4.2.2016, C & J Clark International og Puma, C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 93-98).
49

Ved vurderingen af, om Retten, således som appellanten har gjort gældende med det andet anbringende, begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 34-38 fandt, at den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, skal det bemærkes, således som Retten med føje fremhævede i denne kendelses præmis 34, at udtrykket »som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« i denne bestemmelse skal fortolkes i lyset af formålet med bestemmelsen, som ifølge dens tilblivelseshistorie består i at forhindre, at en borger skal overtræde retsreglerne for at kunne få adgang til en dommer. Når en regelfastsættende retsakt har umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling uden at kræve gennemførelsesforanstaltninger, risikerer denne person imidlertid at blive frataget en effektiv domstolsbeskyttelse, hvis den pågældende ikke har adgang til at anlægge sag ved Unionens retsinstanser med henblik på at rejse tvivl om denne regelfastsættende retsakts lovlighed. I mangel af gennemførelsesforanstaltninger er en fysisk eller juridisk person – selv om vedkommende er umiddelbart berørt af den omhandlede retsakt – således først i stand til at opnå retslig kontrol af denne akt efter at have tilsidesat bestemmelserne i nævnte retsakt, idet vedkommende kan påberåbe sig, at retsakten er ulovlig i forbindelse med sager, der rejses over for vedkommende ved de nationale retter (dom af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 29, og af 13.3.2018, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen, C-244/16 P, EU:C:2018:177, præmis 42).