DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 2. JUNI 1994. - DEUTSCHE ANGESTELLTEN-KRANKENKASSE MOD LAERERSTANDENS BRANDFORSIKRING G/S. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: OESTRE LANDSRET - DANMARK. - SOCIAL SIKRING AF VANDRENDE ARBEJDSTAGERE OG SELVSTAENDIGE ERHVERVSDRIVENDE - FORPLIGTEDE INSTITUTIONERS KRAV OVER FOR EN ERSTATNINGSPLIGTIG TREDJEMAND - ARTIKEL 93, STK. 1, I FORORDNING (EOEF) NR. 1408/71. - SAG C-428/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-02259



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° ydelser der skal betales i henhold til lovgivningen i en medlemsstat som erstatning for en skade, der er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade ° forpligtede institutioners krav over for en erstatningspligtig tredjemand ° fastlaeggelse efter lovgivningen i den forpligtede institutions hjemland ° national lovgivning der udelukker den forpligtede institutions indtraeden i krav eller selvstaendige regreskrav ° finder ikke anvendelse paa institutioner i andre medlemsstater

(Raadets forordning nr. 1408/71, art. 93, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 93, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at baade betingelserne for og omfanget af det krav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser til daekning af udgifter saasom udgifter til hospitalsophold og transport, fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Navnlig udelukker bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter den forpligtede institution hverken kan indtraede i de krav, som modtageren af ydelserne har over for den erstatningspligtige tredjemand, eller kan goere selvstaendige krav gaeldende over for tredjemand, ikke regres fra forpligtede institutioner i andre medlemsstater.

Artikel 93, stk. 1, har nemlig til formaal, at en social sikringsinstitution, der har udbetalt ydelser som foelge af en skade, der er indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, over for den ansvarlige tredjemand skal kunne gennemfoere de krav, den har i henhold til den for den gaeldende lovgivning, hvilket er et logisk og rimeligt modstykke til, at institutionernes forpligtelser er udvidet til at omfatte hele Faellesskabets omraade, og bestemmelsen er en lovkonfliktregel, ifoelge hvilken en national domstol i en sag, hvorunder et erstatningskrav goeres gaeldende mod skadevolderen, skal anvende lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, ikke alene med henblik paa at afgoerelsen af, om institutionen lovligt er indtraadt i skadelidtes krav eller har et selvstaendigt krav mod den ansvarlige tredjemand, men ogsaa med henblik paa fastlaeggelsen af karakteren og omfanget af de fordringer, den forpligtede institution er indtraadt i eller har som selvstaendige krav mod tredjemand.

Artikel 93, stk. 1, har imidlertid ikke til formaal at aendre de regler, der finder anvendelse ved afgoerelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har paadraget sig et erstatningsansvar uden for kontraktforhold, hvorfor spoergsmaalet herom fortsat er undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, ved hvilken den forpligtede institution eller skadelidte har anlagt sag, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtruffet.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 17. december 1992 indgaaet til Domstolens Justitskontor den 23. december 1992 har OEstre Landsret i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 93 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter benaevnt "forordningen").

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som den tyske sociale sikringsinstitution Deutsche Angestellten Krankenkasse (herefter benaevnt "DAK") har anlagt mod Laererstandens Brandforsikring G/S ° et dansk forsikringsselskab, der bl.a. tegner bilforsikringer ° med paastand om godtgoerelse af de udgifter, DAK har afholdt i anledning af, at datteren af en i DAK forsikret person, Andrea Edith Leipelt, var kommet til skade ved et uheld i Danmark.

3 Andrea Edith Leipelts datter kom den 5. oktober 1986 til skade ved et faerdselsuheld foraarsaget af en dansk bilist, der var ansvarsforsikret hos Laererstandens Brandforsikring. Hun var indlagt paa et dansk hospital fra den 5. til den 8. oktober 1986, hvorefter hun blev transporteret til Tyskland, hvor hun var hospitalsindlagt fra den 8. oktober til den 9. november 1986.

4 DAK afholdt samtlige udgifter til hospitalsophold og transport, som udgjorde 6 600 kr. for hospitalsopholdet i Danmark, 712,48 kr. for transporten mellem Danmark og Tyskland og 8 188,95 DM for hospitalsopholdet i Tyskland.

5 DAK anlagde sag mod Laererstandens Brandforsikring ved Koebenhavns Byret og ankede siden dennes dom til OEstre Landsret med paastand om godtgoerelse af samtlige de af institutionen afholdte udgifter. Institutionen gjorde til stoette for paastanden gaeldende, at den var indtraadt i skadelidtes krav i henhold til § 116 i den tyske Sozialgesetzbuch, bind X (herefter benaevnt "SGB X").

6 § 116 i SGB X lyder saaledes:

"Den sociale sikringsinstitution indtraeder i et erstatningskrav, der haves i henhold til andre lovbestemmelser, i det omfang institutionen paa grund af skadebegivenheden skal udbetale sociale ydelser, som skal afhjaelpe en skade af samme art, og som vedroerer samme periode som den erstatning, der skal betales af skadevolderen."

7 Laererstandens Brandforsikring gjorde gaeldende, at bestemmelserne i § 17, stk. 1, 1. pkt., og § 22, stk. 2, i den danske lov om erstatningsansvar nr. 228 af 23. maj 1984 med senere aendringer (herefter benaevnt "erstatningsansvarsloven") medfoerer, at der ikke kan fremsaettes et saadant krav.

8 Erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, 1. pkt., lyder saaledes:

"Ydelser i henhold til den sociale lovgivning, herunder dagpenge, sygehjaelp, pension efter den sociale pensionslovgivning og ydelser i henhold til lov om arbejdsskadeforsikring, som tilkommer en skadelidt eller efterlevende, kan ikke danne grundlag for regreskrav mod den erstatningsansvarlige."

Lovens § 22, stk. 2, lyder saaledes:

"Ved livs-, ulykkes- eller sygeforsikring eller anden personforsikring har selskabet uanset forsikringens karakter intet krav mod den erstatningsansvarlige."

9 DAK anfoerte heroverfor, at de danske domstole i medfoer af forordningens artikel 93 skal anerkende institutionens ret til indtraeden i henhold til den tyske lovgivning.

10 OEstre Landsret fandt herefter, at der var spoergsmaal om raekkevidden af forordningens artikel 93 og om, hvorvidt erstatningsansvarsloven kunne anvendes i hovedsagen.

11 Landsretten har derfor bestemt, at sagen udsaettes, indtil Domstolen har besvaret foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) Skal artikel 93 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 forstaas saaledes, at den alene omhandler betingelserne for den forpligtede institutions ret til indtraeden (subrogation) i skadelidtes krav mod tredjemand, eller omfatter artiklen ogsaa, hvilke krav den forpligtede institution kan indtraede i?

2) Hvis artikel 93 ogsaa omfatter, hvilke krav der kan indtraedes i, skal afgoerelsen heraf da traeffes efter lovgivningen i den stat, hvor den forpligtede institution er hjemmehoerende, eller efter lovgivningen i den stat, hvor skaden indtraadte?

3) Skal artikel 93 forstaas saaledes, at den tillige angaar, hvilke af de krav, den forpligtede institution er indtraadt i, der i skadestedets stat kan gennemfoeres mod den ansvarlige tredjemand?

4) Skal artikel 93 forstaas saaledes, at den ogsaa hjemler et regreskrav for den forpligtede institution mod den ansvarlige tredjemand i et tilfaelde, hvor kravet ellers ville vaere afskaaret efter lovgivningen i den stat, hvor skaden indtraadte, som foelge af regler svarende til den danske erstatningsansvarslovs § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2?"

12 Med de fire praejudicielle spoergsmaal, som paa grund af deres naere indbyrdes sammenhaeng boer behandles samlet, oensker OEstre Landsret i det vaesentlige at faa oplyst, hvilken stats lovgivning der i henhold til forordningens artikel 93 finder anvendelse ved fastlaeggelsen af betingelserne for og omfanget af det regreskrav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser. Landsretten spoerger isaer, om bestemmelser som erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, udelukker regres fra en forpligtet institution i en anden medlemsstat.

13 Kommissionen og den tyske og den graeske regering har anfoert, at forordningens artikel 93 indebaerer, at saavel betingelserne for som omfanget af den forpligtede institutions krav skal fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted, selv om skaden er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade. Bestemmelser som erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, udelukker saaledes efter deres opfattelse ikke regreskrav, som den forpligtede institution har i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den har hjemsted.

14 Laererstandens Brandforsikring har modsat anfoert, at forordningens artikel 93 alene foreskriver, at lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, skal anvendes ved afgoerelsen af spoergsmaalet, om institutionen har et krav mod den ansvarlige tredjemand, hvorimod kravets omfang skal fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor skaden er indtraadt. Efter selskabets opfattelse udelukker bestemmelser som erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, saaledes regres fra den forpligtede institution, selv om en saadan ret er anerkendt i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted.

15 Indledningsvis bemaerkes, at selv om de praejudicielle spoergsmaal efter ordlyden omhandler forordningens artikel 93 i sin helhed, fremgaar det af sagsfremstillingen, at de i realiteten udelukkende vedroerer fortolkningen af artiklens stk. 1, som lyder saaledes:

"Saafremt en person modtager ydelser efter en medlemsstats lovgivning for en skade, der skyldes en begivenhed indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, gaelder foelgende regler for den forpligtede institutions eventuelle krav over for en erstatningspligtig tredjemand:

a) Naar den forpligtede institution efter den for denne gaeldende lovgivning er indtraadt i de krav, som modtageren har over for tredjemand, skal enhver medlemsstat anerkende denne indtraeden.

b) Naar den forpligtede institution har et selvstaendigt krav over for tredjemand, skal enhver medlemsstat anerkende dette krav."

16 Ligesom artikel 52 i Raadets forordning nr. 3 af 25. september 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere (JO 1958 30, s. 561), som i det vaesentlige har samme ordlyd, har forordningens artikel 93, stk. 1, til formaal, at en social sikringsinstitution, der har udbetalt sociale sikringsydelser som foelge af en skade, der er indtruffet paa en anden medlemsstats omraade, over for den ansvarlige tredjemand skal kunne gennemfoere de krav, den har i henhold til den for den gaeldende lovgivning, enten i form af subrogation eller i form af en anden retlig konstruktion (jf. dom af 12.11.1969, sag 27/69, Entr' aide médicale, Sml. 1969, s. 105, org. ref.: Rec. s. 405, praemis 15). Denne ret for de nationale sociale sikringsinstitutioner er et logisk og rimeligt modstykke til, at institutionernes forpligtelser som foelge af forordningens bestemmelser er udvidet til at omfatte hele Faellesskabets omraade (jf. dom af 11.3.1965, sag 33/64, Van Dijk, Sml. 1965-1968, s. 35, org. ref.: Rec. s. 131, og af 9.12.1965, sag 44/65, Hessische Knappschaft, Sml. 1965-1968, s. 137, org. ref.: Rec. s. 1191).

17 Det er i dette oejemed, at forordningens artikel 93, stk. 1, bestemmer, at enhver medlemsstat skal anerkende den forpligtede institutions indtraeden i de krav, som modtageren af ydelserne har over for den erstatningspligtige tredjemand, eller den forpligtede institutions selvstaendige krav over for tredjemand, saafremt den forpligtede institution paa et af disse retsgrundlag har et krav i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den har hjemsted.

18 Forordningens artikel 93, stk. 1, er saaledes en lovkonfliktregel, ifoelge hvilken en national domstol i en sag, hvorunder et erstatningskrav goeres gaeldende mod skadevolderen, skal anvende lovgivningen i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution har hjemsted, ikke alene med henblik paa afgoerelsen af, om institutionen lovligt er indtraadt i skadelidtes krav eller har et selvstaendigt krav mod den ansvarlige tredjemand, men ogsaa med henblik paa fastlaeggelsen af karakteren og omfanget af de fordringer, den forpligtede institution er indtraadt i eller har som selvstaendige krav mod tredjemand.

19 Hvis den nationale domstol ° i overensstemmelse med det af Laererstandens Brandforsikring anfoerte ° anvendte lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtraadt, med henblik paa fastlaeggelsen af omfanget af den forpligtede institutions krav, ville den efter omstaendighederne helt eller delvis fratage forordningens artikel 93, stk. 1, praktisk betydning. Dette ville navnlig vaere tilfaeldet, saafremt retten til indtraeden eller det selvstaendige krav i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtraadt, ikke omfatter visse typer fordringer, som den forpligtede institution paa grundlag af indtraeden eller som et selvstaendigt krav kan goere gaeldende i den medlemsstat, hvor den har hjemsted.

20 De i forordningens artikel 93, stk. 1, omhandlede krav vedroerer imidlertid efter selve artiklens ordlyd kun sociale sikringsydelser, som skal betales som foelge af en skade, der er indtruffet paa en anden medlemsstats omraade (jf. dom af 16.2.1977, sag 72/76, Toepfer m.fl., Sml. s. 271, praemis 13, 14 og 15). For saa vidt som Laererstandens Brandforsikring i sit indlaeg har betegnet det som tvivlsomt, om de paagaeldende krav kan vedroere ydelser, som skal daekke udgifter f.eks. til Andrea Edith Leipelts datters hospitalsophold i Danmark og til transport mellem Danmark og Tyskland, bemaerkes, at forordningens artikel 93, stk. 1, omfatter ydelser, som skal daekke udgifter f.eks. til hospitalsophold eller transport, som den forpligtede institution har maattet betale i en anden medlemsstat end den, hvor den har hjemsted.

21 Endelig bemaerkes, at forordningens artikel 93, stk. 1, alene skal sikre, at den forpligtede institutions eventuelle krav i henhold til den for den gaeldende lovgivning anerkendes af de andre medlemsstater. Bestemmelsen har ikke til formaal at aendre de regler, der finder anvendelse ved afgoerelsen af, om og i hvilket omfang skadevolderen har paadraget sig et erstatningsansvar uden for kontraktforhold. Spoergsmaalet om tredjemands erstatningsansvar er fortsat undergivet de materielle regler, som normalt skal anvendes af den nationale domstol, ved hvilken den forpligtede institution ° eller skadelidte ° har anlagt sag, hvilket som udgangspunkt vil sige lovgivningen i den medlemsstat, paa hvis omraade skaden er indtruffet (jf. herved dommen Hessische Knappschaft, jf. ovenfor, og dom af 16.5.1973, sag 78/72, Ster-Algemeen Syndikaat, Sml. s. 499, praemis 6).

22 Det foelger af det saaledes anfoerte, at bestemmelser som erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, der vedroerer sociale sikringsinstitutioners regreskrav over for en tredjemand, der er erstatningsansvarlig for en skade, som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser, ikke kan finde anvendelse ved fastlaeggelsen af, om og i hvilket omfang en forpligtet institution i en anden medlemsstat har et krav mod den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt i den medlemsstat, hvor de paagaeldende bestemmelser er gaeldende. Saadanne bestemmelser udelukker saaledes ikke regres fra en forpligtet institution i en anden medlemsstat end den, hvor bestemmelserne er gaeldende.

23 De praejudicielle spoergsmaal skal herefter besvares med, at forordningens artikel 93, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at baade betingelserne for og omfanget af det krav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser, fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Navnlig udelukker bestemmelser som erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, ikke regres fra forpligtede institutioner i andre medlemsstater.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

24 De udgifter, der er afholdt af den tyske og den graeske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af OEstre Landsret ved kendelse af 17. december 1992, for ret:

Artikel 93, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes saaledes, at baade betingelserne for og omfanget af det krav, en social sikringsinstitution i forordningens forstand har over for den person, der er ansvarlig for en skade, som er indtraadt paa en anden medlemsstats omraade, og som har foert til udbetaling af sociale sikringsydelser, fastlaegges efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor institutionen har hjemsted. Navnlig udelukker bestemmelser som § 17, stk. 1, og § 22, stk. 2, i lov om erstatningsansvar nr. 228 af 23. maj 1984 med senere aendringer, ikke regres fra forpligtede institutioner i andre medlemsstater.