I lyset af alle de foregående overvejelser mener jeg, at Domstolen bør besvare anmodningen om en præjudiciel afgørelse fra Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden som følger:

»Under omstændigheder, hvor en køber har anlagt sag med erstatningskrav mod en sælger på grundlag af bestemmelser i national ret, som bl.a. gælder forbrugeraftaler, men ikke specifikt har påberåbt sig status som forbruger, kan en national processuel retsregel ikke forhindre en national ret i at undersøge, om den pågældende virkelig er en forbruger som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF af 25. maj 1999 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed, og dermed anvende nationale retsregler om forbrugerbeskyttelse fortolket i overensstemmelse med direktiv 1999/44. Dette krav er imidlertid betinget af, at den nationale ret skal have de retlige og faktiske oplysninger til rådighed, som er nødvendige for opgaven, enten fordi disse oplysninger allerede indgår i sagen, eller fordi den nationale ret kan opnå dem i overensstemmelse med nationale processuelle retsregler. Den nationale ret må således ikke gå ud over omfanget af tvisten som defineret af parterne. Den samme forpligtelse til en ex officio-undersøgelse og de samme betingelser gælder for en appel, hvor i) mindst den ene af parterne har påberåbt sig nationale retsregler, som (i det mindste delvis) gennemfører direktiv 1999/44, og ii) en part, afhængigt af om vedkommende har status som forbruger (eller ej), (ikke) kan nyde godt af den øgede beskyttelse, som disse bestemmelser giver. Den omstændighed, at forbrugeren var bistået af en advokat, ændrer ikke denne konklusion.

Effektivitetsprincippet kræver en ex officio-undersøgelse af artikel 5, stk. 3, forudsat at den nationale ret har de nødvendige retlige og faktiske omstændigheder til rådighed og ikke ændrer omfanget af tvisten som defineret af parterne. I det omfang artikel 5, stk. 3, indeholder egenskaber svarende til en ufravigelig retsgrundsætning i national ret, kan ækvivalensprincippet også kræve, at en national ret, som i hovedsagen, af egen drift anvender den nationale retsregel, der gennemfører artikel 5, stk. 3.

Direktiv 1999/44 begrænser ikke medlemsstaternes kompetence til at fastsætte og anvende bevisretlige regler hvad angår kravet i medfør af artikel 5, stk. 2, i direktiv 1999/44, om, at forbrugeren skal underrette sælgeren om manglende overensstemmelse, så længe national ret i) foreskriver en periode på mindst to måneder, ii) ikke indeholder regler, der ændrer indholdet af de forpligtelser, der følger af artikel 5 i direktiv 1999/44, og iii) de regler, der finder anvendelse, ikke på anden måde er mindre gunstige end de regler, der gælder for retssager anlagt på grundlag af national ret, og ikke er formuleret på en sådan måde, at det i praksis bliver umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der følger af EU-retten.

Artikel 5, stk. 3, i direktiv 1999/44 indebærer en delvis vending af bevisbyrden til fordel for forbrugeren, som, inden for en bestemt tidsfrist, ikke behøver at påvise, at den manglende overensstemmelse allerede eksisterede på leveringstidspunktet. Det påhviler således stadig forbrugeren at konstatere, at den leverede vare ikke er i overensstemmelse med det, som forbrugeren med rimelighed kunne have forventet at modtage i henhold til købsaftalen og de oplysninger, der er opregnet i artikel 2, stk. 2. Forbrugeren behøver dog ikke at bevise, at den manglende overensstemmelse kan tilskrives sælgeren.«