Sag T-318/00

Freistaat Thüringen

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte – misbrug af støtte – risiko for omgåelse af pålægget om tilbagesøgning – tilbagesøgning af støtten fra selskaber, der har erhvervet den oprindelige støttemodtagers driftsaktiver«

Rettens dom (Tredje Udvidede Afdeling) af 19. oktober 2005

Sammendrag af dom

1. Statsstøtte – administrativ procedure – Kommissionens mulighed for at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger – betingelse – forudgående anvendelse af beføjelsen til at give den berørte medlemsstat et pålæg – retlig kontrol med konstateringen af de faktiske omstændigheder – rækkevidde

(Art. 88, stk. 2, CE; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 5, stk. 2, art. 6, stk. 1, art. 10, stk. 3, og art. 13, stk. 1)

2. Statsstøtte – støtte godkendt af Kommissionen – støtte misbrugt af modtageren – bedømmelseskriterier

[Art. 87 EF og 88, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 1, litra g)]

3. Statsstøtte – begreb – honorering af en offentlig garanti – muligt at anse dette for en støtte, der er forskellig fra ydelsen af garantien – betingelse – garantistillerens afkald på sine rettigheder, hvorved garantimodtagerens gældsbyrde lettes

(Art. 87 EF)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – Kommissionens beslutning om statsstøtte

(Art. 87 EF og 253 EF)

5. Statsstøtte – forbud – undtagelser – undtagelsens rækkevidde – restriktiv fortolkning – Treuhandanstalts aktiviteter – privatiseringsbegrebet

[Art. 87, stk. 1, og art. 87, stk. 2, litra c), EF]

6. Statsstøtte – Kommissionens beslutning, hvorved det fastslås, at en individuel støtte, der er ydet i henhold til en tidligere godkendt generel statsstøtteordning, er uforenelig med fællesmarkedet – begrundelsespligt – rækkevidde

(Art. 88, stk.3, EF)

7. Institutionernes retsakter – begrundelse – materielt urigtig oplysning i en beslutnings begrundelse, der i øvrigt er fyldestgørende – ingen betydning for beslutningens lovlighed

(Art. 253 EF)

8. Statsstøtte – eksisterende støtte og ny støtte – økonomisk bistand anvendt til tilbagebetaling af et lån, der er garanteret af det offentlige – kvalificering som ny støtte

(Art. 88 EF)

9. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – støtte anvendt til fordel for en anden – Kommissionen bekendt med denne anvendelse – tilbagesøgning fra den, som støtten var bestemt for – udelukket

(Art. 88, stk. 2, EF)

10. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – anvendelsesområde – støtte ydet til en koncern af virksomheder, der benytter interne overførsler af aktiver – tilbagesøgning fra en virksomhed i koncernen, der ikke har modtaget støtten, og som ikke har haft nogen fordel af overførslerne – udelukket

(Art. 88, stk. 2, EF)

11. Statsstøtte – tilbagesøgning af ulovlig støtte – tilbagesøgning fra en virksomhed, der ikke har modtaget støtten, men har købt støttemodtagerens aktiver og viderefører dennes aktiviteter – betingelse – omgåelse af beslutningen, der påbød tilbagesøgning – konkret bedømmelse

(Art. 88, stk. 2, EF)

1. I forbindelse med den administrative procedure i statsstøttesager er Kommissionen beføjet til at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger, såfremt dens modpart er en medlemsstat, der ikke opfylder sin forpligtelse til samarbejde, og som undlader at meddele den de oplysninger, som den har anmodet staten om med henblik på undersøgelsen af en støttes forenelighed med fællesmarkedet. Før en sådan beslutning træffes, skal Kommissionen imidlertid overholde visse proceduremæssige krav. Den skal nærmere bestemt pålægge medlemsstaten inden for en vis frist, som den fastsætter, at give den adgang til al den dokumentation og alle de oplysninger og data, der er nødvendige for at afgøre, om støtten er forenelig med fællesmarkedet. Kun såfremt medlemsstaten trods Kommissionens pålæg undlader at give de ønskede oplysninger, er Kommissionen beføjet til at afslutte proceduren og vedtage en beslutning, hvori det konstateres, at støtteforanstaltningen på grundlag af de oplysninger, den råder over, er forenelig eller uforenelig med fællesmarkedet. Disse krav er blevet gentaget og konkretiseret i artikel 5, stk. 2, artikel 10, stk. 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF.

Da den i forordningens artikel 6, stk. 1, omhandlede beslutning om at indlede den formelle procedure og offentliggørelsen af beslutningen i Den Europæiske Unions officielle Tidende giver medlemsstaten og de andre berørte parter oplysning om de faktiske omstændigheder, som Kommissionen vil støtte sin endelige beslutning på, skal disse parter, hvis de mener, at visse faktiske omstændigheder, der er gengivet i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, er urigtige, gøre Kommissionen opmærksom herpå under den administrative procedure, da de i modsat fald ikke længere kan bestride disse faktiske omstændigheder under retssagen. Hvis der derimod ikke er fremlagt oplysninger i modsat retning fra de berørte parter, er Kommissionen beføjet til at støtte sig på de faktiske omstændigheder – selv om de skulle vise sig at være urigtige – der foreligger for den på tidspunktet for vedtagelsen af den endelige beslutning, i det omfang de pågældende faktiske omstændigheder har været omfattet af et pålæg fra Kommissionen til den pågældende medlemsstat om at forsyne den med de nødvendige oplysninger. Hvis Kommissionen derimod undlader at pålægge medlemsstaten at fremsende oplysninger til den om de faktiske omstændigheder, som den har til hensigt at lægge til grund, kan den ikke efterfølgende til forsvar for eventuelle faktiske vildfarelser gøre gældende, at den på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den formelle undersøgelsesprocedure blev afsluttet, havde ret til kun at tage de oplysninger i betragtning, som den rådede over på dette tidspunkt.

Kommissionen bliver ikke dermed fritaget for enhver retlig kontrol med hensyn til konstateringen af de faktiske omstændigheder. Hvis medlemsstaten således fuldt ud har opfyldt sin pligt til at fremlægge alle de af Kommissionen ønskede oplysninger, vil den ved hjælp af de oplysninger, den har fremsendt under proceduren, med største lethed kunne påvise, at de eventuelle faktiske fejl, der fremgår af den anfægtede beslutning, ikke kan tilregnes den. Hertil kommer, at når Kommissionen støtter en beslutning på de oplysninger, der foreligger vedrørende visse faktiske omstændigheder, men uden på dette konkrete punkt at have overholdt de proceduremæssige krav, der er fastslået i retspraksis og optaget i forordning nr. 659/1999, kan Retten udøve sin kontrol vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at disse faktiske forhold er taget i betragtning, har kunnet give anledning til en fejl ved vurderingen, som berører lovligheden af den anfægtede beslutning.

(jf. præmis 73, 88 og 89)

2. Det fremgår af artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF og af artikel 1, litra g), i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF, at for at bevise, at en støtte, der er ydet i overensstemmelse med en godkendt støtteordning, er blevet misbrugt, skal Kommissionen bevise, at støtten er blevet anvendt i strid med denne ordning som godkendt af Kommissionen, dvs. i strid med de nationale bestemmelser vedrørende denne ordning eller de yderligere betingelser, som medlemsstaten har accepteret i forbindelse med Kommissionens godkendelse af ordningen.

Den omstændighed, at der foreligger en overtrædelse af en almindelig yderligere betingelse, som den instans, der udbetaler støtten, ensidigt har pålagt, uden at denne betingelse udtrykkeligt fremgår af de nationale bestemmelser vedrørende denne ordning, således som de er blevet godkendt af Kommissionen, kan ikke betragtes som en omstændighed, der er tilstrækkelig til, at der foreligger et misbrug af støtten i henhold til artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF.

(jf. præmis 113, 114, 144, 145 og 149)

3. Såvel spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en støtte, som dennes størrelse, skal bedømmes under hensyn til situationen på det tidspunkt, da bistanden blev ydet. Den omstændighed, at en offentlig garanti skal honoreres i tilfælde af den sikrede virksomheds insolvens, ændrer ikke karakteren af denne garanti i forhold til artikel 87 EF og medfører ikke, at der opstår en ny støtte.

Den omstændighed, at en offentlig garantistiller ensidigt giver afkald på de rettigheder, som garantistilleren har i forhold til garantimodtageren, efter at garantien er blevet udnyttet, kan dog i visse tilfælde udgøre en støtte. Dette er navnlig tilfældet, såfremt den offentlige garantistiller ikke udviser samme adfærd som en rationel erhvervsdrivende og iværksætter enhver mulig foranstaltning med henblik på at opnå refusion af det beløb, som det offentlige har måttet betale i henhold til garantien. Såfremt det viser sig, at det afkald, der er givet på en fordring, der oprindeligt var dækket af en – nu indfriet – lånegaranti, er endeligt, og der således herefter foreligger en direkte nedsættelse af garantimodtagerens gæld, kan dette afkald endvidere principielt udgøre en særskilt støtte, idet det medfører en yderligere økonomisk fordel såvel i forhold til lånegarantien som i forhold til dennes indfrielse.

(jf. præmis 125 og 126)

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den fællesskabsmyndighed, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, dels således at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret.

I forbindelse med en beslutning truffet af Kommissionen om statsstøtte skal det nærmere indhold af begrundelseskravet fastlægges i lyset af den interesse, som den anfægtede retsakts adressater samt andre, der i henhold til artikel 230 EF må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det følger heraf, at kravene til begrundelsen for en beslutning ikke kan fastlægges udelukkende på grundlag af den interesse, som den medlemsstat, beslutningen er rettet til, har i at få oplysninger, idet denne interesse kan være begrænset på grund af særlige forhold, der hænger sammen med, hvorvidt medlemsstaten har bestridt eller ikke bestridt visse retlige eller faktiske omstændigheder under den administrative procedure, men det omfatter samtlige faktiske og retlige omstændigheder, der udgør beslutningens grundlag.

(jf. præmis 127 og 156)

5. Det regelgrundlag, som gælder for Treuhandanstalts virksomhed, og som er udstedt af Kommissionen, udgør en række undtagelser til det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet. Med vedtagelsen af disse undtagelser ønskede Kommissionen at lette den opgave, der var pålagt Treuhandanstalt, et organ uden sidestykke på sit felt, som bestod i at omstrukturere virksomhederne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og at sikre disses overgang fra en planøkonomi til en markedsøkonomi.

Det følger heraf, at begrebet »privatisering« som betingelse for anvendelsen af en ordning, der fraviger det almindelige princip i artikel 87, stk. 1, EF om, at statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet, i forbindelse med Treuhandanstalts støtteordninger skal fortolkes indskrænkende. Ved en sådan fortolkning kan det principielt kun antages, at der foreligger en privatisering i disse ordningers forstand, såfremt en privat investor erhverver en andel af kapitalen i en allerede eksisterende offentlig virksomhed, som kan give ham kontrol over den pågældende virksomhed.

Oprettelsen af en ny virksomhed, der skal drive en ny form for forretningsaktivitet, og som har form af et joint venture-selskab mellem en virksomhed i den tidligere Tyske Demokratiske Republik og en virksomhed i Forbundsrepublikken Tyskland, kan derfor ikke betegnes som privatisering i de ovennævnte Treuhandanstalt-ordningers forstand. I modsætning til den i disse ordninger omhandlede privatisering, hvorved det gøres muligt for en virksomhed at overgå fra en planøkonomi til en markedsøkonomi, har oprettelsen af en ny virksomhed således gjort det muligt fra grunden af at udvikle et virksomhedsprojekt med nye ressourcer og med en ny forretningsaktivitet.

(jf. præmis 176 og 177)

6. I begrundelsen for en beslutning, der fastslår uforeneligheden med fællesmarkedet af en statsstøtte, der er ydet i henhold til en generel støtteordning, som er godkendt af Kommissionen, kan denne begrænse sig til at fastslå den omstændighed, at støtten ikke er i overensstemmelse med de betingelser, der blev stillet ved godkendelsen af støtteordningen, når der under den administrative procedure ikke er fremlagt nærmere oplysninger, som det påhviler den berørte medlemsstat at bevise, der kan godtgøre, enten at der ikke var tale om støtte, eller at denne støtte under alle omstændigheder var forenelig med fællesmarkedet og ikke var blevet misbrugt.

(jf. præmis 180)

7. Selv om en betragtning i en omtvistet retsakt indeholder en materielt urigtig oplysning, kan denne mangel ikke begrunde en annullation af retsakten, hvis den anfægtede beslutnings øvrige betragtninger indeholder en begrundelse, der kan godtgøre dens rigtighed.

(jf. præmis 191)

8. Den omstændighed, at en økonomisk støtte, som en offentlig myndighed har ydet til en virksomhed, er blevet anvendt til at tilbagebetale et lån garanteret af denne myndighed, kan ikke i sig selv begrunde en konklusion om, at der er tale om en indfrielse af denne garanti og ikke om en ny støtte.

(jf. præmis 247 og 281)

9. Kommissionen er ikke berettiget til at kræve en ulovlig statsstøtte tilbagesøgt fra den virksomhed, som støtten var beregnet for, hvis den på tidspunktet for vedtagelsen af en beslutning herom ved eller ikke kan være uvidende om, at støtten ikke er kommet denne virksomhed til gode.

I den forbindelse er en beslutning, hvorved en støtte pålægges tilbagesøgt fra den virksomhed, som støtten var beregnet for, ikke i overensstemmelse med principperne vedrørende tilbagesøgning af ulovlig statsstøtte, såfremt Kommissionen, i det mindste på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, rådede over en række relevante, samstemmende oplysninger, hvoraf det fremgik, at den pågældende virksomhed ikke havde opnået at modtage en stor del af støtten, fordi denne var blevet misbrugt til fremmede formål, og såfremt disse oplysninger gjorde det muligt, i det mindste tilnærmelsesvis, at fastslå misbrugets omfang. Kommissionen kan ikke som begrundelse for sin beslutning henholde sig til den omstændighed, at den berørte medlemsstats myndigheder ikke har forsynet den med præcise oplysninger vedrørende den del af støtten, der er blevet omdirigeret, når den ikke har gjort brug af de beføjelser, den råder over med henblik på at få meddelt disse oplysninger.

(jf. præmis 321-323)

10. En virksomhed, der hører til en koncern af forbundne virksomheder, inden for hvilken der findes interne mekanismer til overførsel af aktiver, kan ikke pålægges at tilbagebetale en ulovlig statsstøtte, selv om den ikke har modtaget denne, med den begrundelse, at den ved sit tilhørsforhold til den nævnte koncern faktisk har opnået at modtage støtten, hvis det er ubestridt, at de nævnte overførselsmekanismer udelukkende er blevet anvendt til skade for virksomheden og ikke til dens fordel.

(jf. præmis 324)

11. Den omstændighed, at en virksomhed har købt en del af aktiverne i en virksomhed, der har modtaget en ulovlig støtte, og fortsætter dennes aktiviteter, er ikke nødvendigvis tilstrækkelig til at konkludere, at der foreligger en foranstaltning med det formål at omgå følgerne af en beslutning fra Kommissionen om, at denne støtte skal tilbagesøges. Med henblik på at afgøre, om der faktisk har foreligget omgåelse, skal der således tages hensyn til omstændigheder såsom de nærmere vilkår for det nævnte køb, og navnlig den faktisk betalte pris, den omstændighed, at et vist antal aktiver fortsat hører til støttemodtagerens formue, og foranstaltningens økonomiske begrundelse.

(jf. præmis 326-343)

RETTENS DOM (Tredje Udvidede Afdeling)

19. oktober 2005 ( )

»Statsstøtte – misbrug af støtte – risiko for omgåelse af pålægget om tilbagesøgning – tilbagesøgning af støtten fra selskaber, der har erhvervet den oprindelige støttemodtagers driftsaktiver«

I sag T-318/00,

Freistaat Thüringen (Tyskland) ved advokat M. Schütte, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

støttet af:

Forbundsrepublikken Tyskland ved W.-D. Plessing og T. Jürgensen, som befuldmægtigede, bistået af advokat R. Bierwagen,

intervenient,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved K.-D. Borchardt og V. Kreuschitz, som befuldmægtigede, bistået af C. Koenig, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

støttet af:

ODS Optical Disc Service GmbH, Hamburg (Tyskland), ved advokaterne I. Brinker og U. Soltész, og med valgt adresse i Luxembourg,

intervenient,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2000/796/EF af 21. juni 2000 om støtte fra Tyskland til CDA Compact Disc Albrechts GmbH, Thüringen (EFT L 318, s. 62),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J. Azizi, og dommerne R. García-Valdecasas, J.D. Cooke, M. Jaeger og F. Dehousse,

justitssekretær: fuldmægtig D. Christensen,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 5. maj 2004,

afsagt følgende

Dom

Retsforskrifter

1 Artikel 87 EF bestemmer:

»1. Bortset fra de i denne traktat hjemlede undtagelser er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med fællesmarkedet, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne [...]«

2 Artikel 88 EF bestemmer:

»1. Kommissionen foretager sammen med medlemsstaterne en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i disse stater. Den foreslår dem sådanne foranstaltninger, som fællesmarkedets funktion eller gradvise udvikling kræver.

2. Finder Kommissionen – efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger – at en støtte, som ydes af en stat eller med statsmidler, ifølge artikel 87 ikke er forenelig med fællesmarkedet, eller at denne støtte misbruges, træffer den beslutning om, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre støtteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsætter [...]«

3 Artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 88 EF] (EFT L 83, s. 1) lyder:

»1. Mener Kommissionen, at oplysninger, som den pågældende medlemsstat har indsendt [...] er ufuldstændig[e], anmoder den om alle nødvendige yderligere oplysninger. Hvis en medlemsstat efterkommer en sådan anmodning, underretter Kommissionen medlemsstaten om modtagelsen af svaret.

2. Hvis den pågældende medlemsstat ikke meddeler de krævede oplysninger inden udløbet af den af Kommissionen fastsatte frist, eller hvis oplysningerne er ufuldstændige, sender Kommissionen en rykkerskrivelse, hvori den giver en passende yderligere frist, inden for hvilken oplysningerne skal meddeles.

[...]«

4 Endvidere bestemmer artikel 6 i forordning nr. 659/1999:

»1. Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side med hensyn til støttekarakteren af den påtænkte foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet. I beslutningen skal den pågældende medlemsstat og andre interesserede parter opfordres til at fremsætte bemærkninger inden for en nærmere fastsat frist, der normalt ikke må overstige en måned. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge denne frist.

[...]«

5 Artikel 10 i forordning nr. 659/1999 indeholder følgende bestemmelser:

»1. Er Kommissionen kommet i besiddelse af oplysninger om en påstået ulovlig støtte, undersøger den omgående oplysningerne, uanset kilden til disse oplysninger.

2. Om nødvendigt fremsætter den en begæring om oplysninger over for den pågældende medlemsstat. [...] artikel 5, stk. 1 og 2, finder tilsvarende anvendelse.

3. Hvis den pågældende medlemsstat på trods af en rykkerskrivelse efter artikel 5, stk. 2, ikke meddeler de krævede oplysninger inden udløbet af den af Kommissionen fastsatte frist, eller hvis oplysningerne er ufuldstændige, fremsætter Kommissionen krav om oplysningerne i form af beslutning, i det følgende benævnt »påbud om oplysninger«. Beslutningen skal angive, hvilke oplysninger der kræves, og fastsætte en passende frist for deres afgivelse.«

6 Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 bestemmer:

»Undersøgelsen af en eventuel ulovlig støtteforanstaltning resulterer i en beslutning vedtaget efter artikel 4, stk. 2, 3 eller 4. I tilfælde af beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure afsluttes proceduren ved en beslutning vedtaget efter artikel 7. Overholder medlemsstaten ikke et påbud om oplysninger, vedtages beslutningen på grundlag af de foreliggende oplysninger.«

7 Det bestemmes i samme forordnings artikel 14:

»1. I negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer Kommissionen, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren, i det følgende benævnt »beslutning om tilbagebetaling«. Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.

2. Den støtte, der skal tilbagebetales i medfør af en beslutning om tilbagebetaling, skal indeholde renter beregnet på grundlag af en passende sats, der fastsættes af Kommissionen. Renterne betales fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte var til støttemodtagerens rådighed, og indtil den tilbagebetales.

3. Med forbehold af eventuel kendelse fra Domstolen efter [artikel 242 EF] skal tilbagebetalingen ske omgående og i overensstemmelse med gældende procedurer i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at disse giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutning. Til det formål og i tilfælde af søgsmål ved de nationale domstole træffer de pågældende medlemsstater alle nødvendige foranstaltninger, som er til rådighed i deres respektive retssystemer, herunder også foreløbige foranstaltninger, dog med forbehold af fællesskabsretten.«

8 Artikel 16 i forordning nr. 659/1999, der har overskriften »Misbrug af støtte«, bestemmer i øvrigt:

»I tilfælde af misbrug af støtte kan Kommissionen indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 4, stk. 4, jf. dog artikel 23. Artikel 6, 7, 9, 10, artikel 11, stk. 1, artikel 12, 13, 14 og 15 finder tilsvarende anvendelse.«

9 Endelig vedtog Kommissionen i 1994 Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EFT C 368, s. 12), der blev ændret i 1997 (EFT C 283, s. 2) (herefter »retningslinjerne for støtte til redning og omstrukturering«).

Sagens baggrund

10 Ved beslutning 2000/796/EF af 21. juni 2000 om støtte fra Tyskland til CDA Compact Disc Albrechts GmbH, Thüringen (herefter »den anfægtede beslutning«), har Kommissionen taget stilling til lovligheden af støtte, der blev ydet af en række offentlige tyske organer i årene 1991-1995 til en fabrik til fremstilling af compactdisks (herefter »cd’er«) og tilbehør til cd’er, beliggende i Albrechts i delstaten Thüringen (herefter »cd-fabrikken i Albrechts«).

A – De generelle omstændigheder

11 I den anfægtede beslutning har Kommissionen sondret mellem tre faser, nemlig for det første virksomhedens etableringsfase, for det andet virksomhedens omstruktureringsfase og endelig den fase, hvor visse aktiver i virksomheden blev overtaget af selskabet MediaTec Datenträger GmbH (herefter »MTDA«).

1. Virksomhedens etableringsfase (fra 1990 til 1992)

12 Det fremgår af den anfægtede beslutning, at cd-fabrikken i Albrechts blev oprettet i henhold til en joint venture-aftale, der blev indgået den 20. februar 1990 mellem på den ene side VEB Kombinat (den statsejede virksomhed) Robotron, der var beliggende i Dresden i delstaten Sachsen (herefter »Robotron«), og på den anden side selskabet R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG (herefter »PBK«), et selskab tilhørende Pilz-koncernen, der havde hjemsted i Kranzberg i delstaten Bayern (herefter »Pilz-koncernen«). Kapitalen i joint venture-selskabet, hvis navn dengang var »Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG« (herefter »joint venture-selskabet«), blev ejet af Robotron med to tredjedele af kapitalen og af PBK med en tredjedel af kapitalen. Joint venture-selskabets formål var fremstilling af cd’er og af cd-hylstre og -tilbehør. Direktøren for Pilz-koncernen, Reiner Pilz, forestod også ledelsen af selskabet (den anfægtede beslutnings betragtning 11).

13 Med henblik på at gennemføre selskabets formål indgik joint venture-selskabet den 29. august 1990 en hovedentreprisekontrakt med selskabet Pilz GmbH & Co. Construction KG, et selskab, der indgik i Pilz-koncernen (herefter »Pilz Construction«), med henblik på bygning af en nøglefærdig fabrik til fremstilling af cd’er til en samlet pris på 235,525 mio. tyske mark (DEM). Til disse udgifter kom yderligere omkostninger til byggemodning, der var anslået til 7,5 mio. DEM (den anfægtede beslutnings betragtning 12 og 20).

14 Med tillægsaftale af 26. maj 1992 indgik de to deltagere i joint venture-selskabet endvidere en aftale om udvidelse af kapaciteten til fremstilling af cd’er og cd-hylstre. Det samlede beløb til dækning af de ydelser og leverancer, der var nødvendige i den forbindelse, udgjorde 39 mio. DEM (den anfægtede beslutnings betragtning 22).

15 Til finansiering af disse investeringer lånte joint venture-selskabet, Robotron og PBK de nødvendige midler af et bankkonsortium. Disse banklån var enten delvis eller fuldstændig dækket af garantier fra Treuhandanstalt, et offentligt organ, der havde til opgave at finansiere privatiseringen af virksomhederne i den tidligere Tyske Demokratiske Republik (herefter »THA«), og fra delstaten Bayern. Endvidere ydede delstaten Thüringen og delstaten Bayern – sidstnævnte gennem Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierung, delstatens Bayerns organ for finansiering af udbygning af infrastrukturen (herefter »LfA«) – investeringstilskud og -præmier til joint venture-selskabet.

16 Under etableringsfasen for cd-fabrikken i Albrechts blev ejendomsretten til de selskabsandele, der udgjorde kapitalen i joint venture-selskabet, i øvrigt overdraget flere gange. Som følge af, at THA i 1992 havde afviklet Robotron, blev dette selskabs kapitalandele i joint venture-selskabet først videresolgt til PBK. Dernæst overdrog PBK for sit vedkommende så godt som samtlige de selskabsandele i joint venture-selskabet, som det ejede, til selskabet Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG, der var et andet selskab i Pilz-koncernen (herefter »Pilz Compact Disc«), hvorved joint venture-selskabet blev et datterselskab af dette sidstnævnte. Efter denne overdragelse, og efter at selskabets hjemsted var flyttet til Albrechts, ændrede joint venture-selskabet endelig den 24. november 1992 navn til Pilz Albrechts GmbH (herefter »PA«). Umiddelbart efter denne overdragelse blev selskabet integreret i Pilz-koncernens system for centraliseret likviditetsstyring (den anfægtede beslutnings betragtning 13 og 14).

2. Omstruktureringsfasen (fra 1993 til 1998)

17 Fabrikken til fremstilling af cd’er startede sin virksomhed i 1993. Straks fra driftens begyndelse kom virksomheden ud i store vanskeligheder og blev stærkt forgældet (den anfægtede beslutnings betragtning 15).

18 For at rette situationen op blev der den 7. marts 1994 indgået en saneringsaftale mellem Pilz-koncernen (herunder PA), bankerne og de offentlige organer (THA, LfA, Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft (herefter »TIB«) og Thüringer Aufbaubank (herefter »TAB«)), der havde deltaget i finansieringen af bygningen af cd-fabrikken i Albrechts. Som led i denne aftale blev en betydelig del af de banklån, der var blevet ydet til bygningen af fabrikken til fremstilling af cd’er, helt eller delvist tilbagebetalt. I henhold til saneringsaftalen blev kapitalen i PA endvidere overtaget af TIB – med 98% af selskabskapitalen – og af TAB – med 2% af selskabskapitalen – med tilbagevirkende kraft til den 1. januar 1994, og PA ophørte som følge heraf med at være en del af Pilz-koncernen. Med virkning fra oktober 1994 ændrede dette selskab endvidere navn til CDA Compact Disc Albrechts GmbH (herefter »CD Albrechts«) (den anfægtede beslutnings betragtning 15 og 17). I øvrig ydede TAB og LfA i 1994 og i 1995 en række lån til CD Albrechts.

19 Det var ligeledes i løbet af 1994, at de tyske myndigheder blev opmærksom på, at en stor del af de økonomiske tilskud, der var blevet bevilget til at finansiere bygningen af cd-fabrikken i Albrechts, uretmæssigt – nærmere bestemt inden for rammerne af det system for centraliseret likviditetsstyring, der fandtes i Pilz-koncernen – var blevet anvendt til fordel for de andre selskaber i denne koncern. Endvidere blev der den 25. juli 1995 indledt en insolvensprocedure, der omfattede aktiverne i samtlige selskaber i Pilz-koncernen. Endelig er Reiner Pilz blevet idømt frihedsstraf på grund af svigagtig konkurs og andre strafbare forhold (den anfægtede beslutnings betragtning 16).

3. MTDA’s overtagelse af visse aktiver

20 Med virkning fra den 1. januar 1998 overtog MTDA, som er et helejet datterselskab af TIB, og hvis hovedvirksomhed udøves inden for højpræstationsdatabærere, navnlig cd-rommer (CD-R) samt DVD’er, en del af aktiverne, der tilhørte CD Albrechts, nemlig anlægs- og omsætningsaktiverne, værdier, der kunne realiseres på kort sigt, samt den tekniske knowhow og salgsorganisationen (den anfægtede beslutnings betragtning 18).

21 Samtidig med denne overtagelse blev CD Albrechts’ navn ændret til LCA Logistik Center Albrechts GmbH (herefter »LCA«) og MTDA’s navn til CDA Datenträger Albrechts GmbH (herefter »CDA«). LCA ejer dog fortsat den for driften nødvendige grund, bygningerne på denne, den tekniske infrastruktur samt logistikudstyret. Endvidere har LCA og CDA indgået en samarbejdsaftale, der dels indeholder en forpagtningsaftale med en årlig forpagtningsafgift på 800 000 DEM, dels en serviceaftale på ca. 3 mio. DEM om året, der afhænger af omsætningen (den anfægtede beslutnings betragtning 19).

22 Endelig indgav LCA den 22. september 2000 anmodning om at blive taget under likvidation som led i en insolvensprocedure.

B – Forløbet af den administrative procedure

23 Efter at Kommissionen igennem pressen var blevet opmærksom på, at de tyske myndigheder havde ydet støtte til bygningen af cd-fabrikken i Albrechts, anmodede den i begyndelsen af oktober 1994 Forbundsrepublikken Tyskland om oplysninger vedrørende denne støtte. De tyske myndigheder og Kommissionen førte derefter en omfattende korrespondance og afholdt en række møder (den anfægtede beslutnings betragtning 1-3).

24 Ved skrivelse af 17. juli 1998 (herefter »indledningsbeslutningen«) meddelte Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland, at den havde besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF med hensyn til denne støtte. Skrivelsen var vedlagt en liste med spørgsmål til de tyske myndigheder. Indledningsbeslutningen blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 15. december 1998 (Kommissionens meddelelse i henhold til [artikel 88, stk. 2, EF] til de øvrige medlemsstater og andre interesserede parter om den tyske regerings støtte til oprettelsen af virksomheden CD Albrechts GmbH, Thüringen, tidligere Pilz-koncernen, Bayern, EFT C 390, s. 7).

25 De tyske myndigheder reagerede på indledningsbeslutningen ved at fremsende en række skrivelser, der indeholdt supplerende oplysninger. Der blev yderligere afholdt en række møder mellem de tyske myndigheder og repræsentanter for Kommissionen.

26 Da Kommissionen imidlertid fandt, at de oplysninger, som de tyske myndigheder havde fremsendt, ikke udgjorde en tilfredsstillende besvarelse af dens spørgsmål, krævede den ved skrivelse af 22. juli 1999, at disse blev besvaret senest den 31. august 1999. Efter at de tyske myndigheder ved skrivelse af 28. juli 1999 havde anmodet om en forlængelse af denne frist, og efter at myndighederne havde haft en nyt møde med Kommissionens repræsentanter den 23. september 1999 i Bruxelles, fremsendte de yderligere oplysninger.

27 I øvrigt bemærkes, at efter at den i indledningsbeslutningen fastsatte frist var udløbet, gav selskabet CDA samt selskabet Point Group Ltd, som er en konkurrent til CDA, sig til kende som interesserede parter og afgav bemærkninger til Kommissionen.

28 Endelig afsluttede Kommissionen proceduren den 21. juni 2000 med vedtagelsen af den anfægtede beslutning.

C – Konstatering af de faktiske omstændigheder og retlig bedømmelse

29 Kommissionen har ved bedømmelsen sondret mellem den støtte, der blev ydet af Forbundsrepublikken Tyskland henholdsvis i etableringsfasen, i omstruktureringsfasen og endelig i forbindelse med overtagelsen af visse aktiver i CD Albrechts af MTDA.

1. Støtte ydet af Forbundsrepublikken Tyskland i etableringsfasen

30 I den anfægtede beslutning har Kommissionen angivet fem former for økonomisk støtte, der blev ydet i etableringsfasen. I en oversigt, der findes i den anfægtede beslutnings betragtnings 32, har den beskrevet dem som følger:



Foranstaltning Beløb (mio. DEM)

Modtager

Ydet af

Tidspunkt

Retsgrundlag 1 100%-opfyldelsesgaranti, oprindeligt 80%-garanti på 52,72 mio. DEM 54,7 PBK LfA 1991 Delstaten Bayerns lånegarantiordning »Gesetz über die Übernahme von Staatsbürgschaften und Garantien des Freistaates Bayern« 2 Investeringstilskud og -præmier 19,42 Joint venture LfA 1991-1992 Ordningen »Gemeinschaftsaufgabe – Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, lov om investeringspræmier »Investitionszulagegesetz« 3 Afkald 3,0 PBK LfA 1994 Intet 4 100%-garanti 190,0 Robotron, AG, joint venture THA 1992 THA-ordning 5 Investeringstilskud og -præmier 63,45 Joint venture, fra 24.11.1992, PA Thüringen 1991 til 1993 Ordningen »Gemeinschaftsaufgabe – Verbesserung der regionalen Wirtschaftsstruktur«, lov om investeringspræmier »Investitionszulagegesetz« I alt 330,57





31 Det fremgår for det første af denne oversigt, at THA i 1992 ydede en 100%-garanti på 190 mio. DEM, der dækkede hovedparten af banklånene til Robotron og joint venture-selskabet. Ifølge Kommissionen må denne garanti betragtes som statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, idet den ikke blev ydet i overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i de støtteordninger, som blev godkendt af Kommissionen henholdsvis ved skrivelse SG(91) D/17825 af 26. september 1991 (herefter »den første THA-ordning«) og ved skrivelse SG(92) D/17613 af 8. december 1992 (herefter »den anden THA-ordning«). Den har dog anført, at af de 190 mio. DEM, der oprindeligt blev garanteret, er det kun det beløb på 120 mio. DEM, der faktisk er blevet udbetalt af THA i henhold til garantien, der skal tilbagebetales.

32 For det andet konstaterede Kommissionen, at delstaten Thüringen frem til den 31. december 1993 havde ydet investeringstilskud og -præmier på i alt 63,45 mio. DEM til joint venture-selskabet og derefter til PA på grundlag af »Investitionszulagengesetz« (lov om skattebegunstigede investeringspræmier) og 20. og 21. »Rahmenpläne der Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur«« (rammeprogrammer vedtaget for årene 1992 og 1993 i medfør af lov af 6.10.1969 om samfundsprojektet »forbedring af den regionale erhvervsstruktur«, herefter »TIC-ordningen«). Denne regionalstøtte blev efter Kommissionens opfattelse imidlertid ydet med urette inden for rammerne af samfundsprojektet og på grundlag af loven om skattebegunstigede investeringspræmier, og da den følgelig er uforenelig med fællesmarkedet, skal den tilbagebetales. Under hensyn til den af delstaten Thüringen trufne beslutning om, at der skal tilbagebetales et beløb på 32, 5 mio. DEM, mener Kommissionen, at der stadig skal tilbagesøges et beløb på 30,95 mio. DEM.

33 For det tredje konstaterede Kommissionen, at delstaten Bayern igennem LfA i 1991 og 1992 havde ydet joint venture-selskabet investeringstilskud og -præmier for i alt 19,42 mio. DEM. I det omfang disse tilskud og præmier var blevet omdirigeret til fordel for selskaberne i Pilz-koncernen, blev de efter Kommissionens opfattelse ydet med urette på grundlag af TIC-ordningen og loven om skattebegunstigede investeringspræmier. Ifølge Kommissionen er der dermed tale om støtte, der er uforenelig med EF-traktaten.

34 For det fjerde konstaterede Kommissionen, at delstaten Bayern i medfør af »Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft« (retningslinjer for offentlig garantistillelse for industrien), som var blevet offentliggjort ved meddelelse L 6811-1/7 – 43358 fra finansministeriet i Bayern af 7.8.1973 (herefter »bestemmelserne om ydelse af garantier fra delstaten Bayern«), havde stillet en garanti, der på et tidspunkt blev forhøjet fra 80% til 100%, for de lån på i alt 54,7 mio. DEM, som PBK i sidste instans havde opnået. Ifølge Kommissionen har de tyske myndigheder, uanset anmodningen om oplysninger, der fremgår af indledningsbeslutningen, ikke fremlagt omstændigheder, der er tilstrækkeligt deltaljerede til at fjerne dens tvivl med hensyn til lovligheden af foranstaltningerne i forbindelse med den af delstaten Bayern (LfA) ydede garanti. I betragtning af, at den pågældende støtte ikke blev anvendt til at finansiere investeringen, men blev omdirigeret til fremmede formål, finder Kommissionen, at denne garanti må betragtes som en uforenelig støtte.

35 For det femte anførte Kommissionen, at LfA’s afkald på den fordring på 3 mio. DEM, der var stiftet i forhold til PBK som følge af, at dette beløb var blevet betalt til bankerne i medfør af den i præmis 34 ovenfor nævnte garanti, udgjorde en statsstøtte. Efter Kommissionens opfattelse er denne støtte uforenelig med fællesmarkedet, fordi den blev ydet uden retsgrundlag.

36 På grundlag af disse konstateringer konkluderede Kommissionen, at Forbundsrepublikken Tyskland i etableringsfasen for cd-fabrikken i Albrechts i strid med artikel 88, stk. 3, EF havde ydet støtte på i alt 260,57 mio. DEM. Denne støtte består af støtte fra delstaten Thüringen for et beløb på 63,45 mio. DEM, fra LfA for et beløb på 77,12 mio. DEM (54,7 mio. DEM i form af garanti, 19,42 mio. DEM i form af investeringspræmier og 3 mio. DEM i form af afkald på en fordring) og fra THA for et beløb på 120 mio. DEM.

37 Ifølge Kommissionen er denne støtte uforenelig med fællesmarkedet, hvilket først og fremmest skyldes, at den begunstigede selskaberne inden for Pilz-koncernen og dermed er blevet misbrugt i dette begrebs forstand i artikel 88, stk. 2, EF.

2. Økonomisk bistand ydet i omstruktureringsfasen

38 I den anfægtede beslutning har Kommissionen anført 12 former for økonomisk bistand, der blev ydet i virksomhedens omstruktureringsfase, og betegnet dem som støtte. I en oversigt, der findes i den anfægtede beslutnings betragtning 39, er disse 12 støtteforanstaltninger angivet som følger:



Foranstaltning Beløb mio. DEM

Modtager

Ydet af

Tidspunkt

Retsgrundlag 1 Lån 25,0 PA TAB Oktober 1993 Intet 2 Lån 20,0 PA TAB marts 1994 Intet 3 Købspris 3,0 PBK TIB marts 1994 Intet 4 Kapitalindskud 12,0 PA TIB marts 1994 Intet 5 Selskabsdeltagelse 33,0 PA TIB (98%) TAB (2%) marts 1994 Intet 6 Lån 2,0 PA LfA marts 1994 Intet 7 Parthaverlån 3,5 PA TIB april 1994 Intet 8 Lån 15,0 Pilz-koncernen LfA juni 1994 Intet 9 Lån 15,0 CD Albrechts TAB oktober 1994 Intet 10 Lån 7,0 CD Albrechts LfA december 1994 Intet 11 Lån 9,5 CD Albrechts TAB januar 1995 Intet 12 Renter 21,3 siden ultimo 1993 I alt 166,3





39 For det første konstaterede Kommissionen, at TAB i oktober 1993 havde ydet PA et lån på 25 mio. DEM til afhjælpning af dette selskabs likviditetsvanskeligheder, men at disse midler ved hjælp af Pilz-koncernens centraliserede likviditetsstyringssystem blev modtaget direkte af de andre selskaber i koncernen.

40 For det andet konstaterede Kommissionen, at TAB i marts 1994 havde ydet PA et lån på 20 mio. DEM til tilbagebetaling af de af THA garanterede banklån, men at disse midler også var blevet modtaget direkte af selskaberne inden for Pilz-koncernen ved hjælp af det centraliserede system for likviditetsstyring.

41 For det tredje konstaterede Kommissionen, at TIB i marts 1994 havde betalt PBK et beløb på 3 mio. DEM for købet af de andele i PA, som selskabet var ejer af.

42 For det fjerde konstaterede Kommissionen, at TIB i marts 1994 havde ydet et tilskud i form af et kapitalindskud i PA for et beløb på i alt 12 mio. DEM.

43 For det femte konstaterede Kommissionen, at TIB og TAB i marts 1994 havde erhvervet henholdsvis 98% og 2% af selskabskapitalen i PA, svarende til et beløb på 33 mio. DEM.

44 For det sjette konstaterede Kommissionen, at delstaten Bayern i marts 1994 via LfA havde ydet et lån på 2 mio. DEM til PA.

45 For det syvende konstaterede Kommissionen, at TIB i april 1994 havde ydet et parthaverlån på 3,5 mio. DEM til PA.

46 For det ottende konstaterede Kommissionen, at LfA i juni 1994 havde ydet Pilz-koncernen et driftslån på 15 mio. DEM, der var tænkt som en midlertidig foranstaltning, indtil der blev fundet en investor, der var rede til at købe cd-fabrikken i Albrechts.

47 For det niende konstaterede Kommissionen, at TAB i oktober 1994 havde ydet CD Albrechts et lån på 15 mio. DEM. Den bemærkede, at selv om disse midler var blevet udbetalt til CD i Albrechts, var de blevet anvendt til at levere tjenesteydelser til virksomhederne i Pilz-koncernen, hvilke ydelser disse aldrig betalte for, således at udelukkende disse sidstnævnte virksomheder havde opnået fordele.

48 For det tiende konstaterede Kommissionen, at delstaten Bayern i december 1994 via LfA havde ydet CD Albrechts yderligere et lån på 7 mio. DEM.

49 For det ellevte konstaterede Kommissionen, at TAB i januar 1995 havde ydet et lån på 9,5 mio. DEM til CD Albrechts.

50 For det tolvte konstaterede Kommissionen, at ifølge de tyske myndigheders oplysninger havde PA og CD Albrechts opnået rentefordele for et beløb på i alt 21,3 mio. DEM i perioden fra slutningen af 1993 til 1998.

51 Ifølge Kommissionen må de 12 ovenfor beskrevne støtteforanstaltninger, som svarer til et beløb på i alt 166,3 mio. DEM, betragtes som statsstøtte, der er ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet. I det omfang disse støtteforanstaltninger kom TIB og TAB til gode, efter at disse selskaber havde overtaget det økonomiske ansvar for cd-fabrikken i Albrechts, kunne de nemlig udelukkende godkendes af Kommissionen i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF og i overensstemmelse med rammebestemmelserne for støtte til redning og omstrukturering. Det er ifølge Kommissionen klart, at de nævnte former for støtte ikke opfylder disse rammebestemmelser, da det på grundlag af de oplysninger, den råder over, ikke kan fastslås, at de blev ydet inden for rammerne af en bæredygtig omstruktureringsplan med konkrete driftsmæssige tiltag, således at Kommissionen inden for en rimelig frist kunne konstatere, at virksomhedens rentabilitet og levedygtighed ville blive genoprettet på lang sigt. Derudover har der ikke vist sig nogen privat investor, der er villig til at overtage de nuværende selskaber LCA og CDA, således at det i mangel af et privat bidrag ikke er muligt at fastslå, om støtten er forholdsmæssig i forhold til omkostningerne ved omstruktureringen.

3. Vedrørende tilbagesøgningen af støtten

52 I medfør af artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 besluttede Kommissionen, at Forbundsrepublikken Tyskland skulle kræve tilbagebetaling af den ulovlige og med fællesmarkedet uforenelige støtte, der var blevet udbetalt såvel under fasen for etablering som under fasen for omstrukturering af cd-fabrikken i Albrechts.

53 Endvidere understregede Kommissionen, at for at sikre, at dens beslutning blev overholdt, og at enhver konkurrencefordrejning fjernes, var den om nødvendigt forpligtet til at forlange, at proceduren for tilbagesøgning af støtten ikke begrænses til den oprindelige støttemodtager, men udvides til at omfatte den virksomhed, som viderefører dennes aktiviteter ved hjælp af de overdragne produktionsmidler. Den anførte, at den med henblik på at bedømme, om en virksomhed faktisk viderefører den oprindelige støttemodtagers aktiviteter, tog hensyn til et vist antal omstændigheder, heriblandt den overdragne genstand, købsprisen, hvem aktionærerne og ejerne af den oprindelige virksomhed er, og hvem overtageren er, tidspunktet, hvor overdragelsen fandt sted, og dennes kommercielle karakter. Kommissionen fandt i den forbindelse, at LCA og CDA i det foreliggende tilfælde utvivlsomt fortsat nød godt af støtten, der tidligere blev ydet til PBK, til joint venture-selskabet og til PA, fordi de benyttede disse virksomheders aktiver og infrastruktur med henblik på at videreføre deres forretningsaktiviteter. Den bestemte følgelig, at støtten skulle tilbagebetales af LCA, af CDA og af alle andre virksomheder, der havde fået eller ville få overdraget aktiver fra joint venture-selskabet, fra PA eller fra PBK, idet sådanne selskaber måtte betragtes som »modtagere« af støtten.

4. Den anfægtede beslutnings dispositive del

54 På baggrund af disse betragtninger fastsatte Kommissionen følgende dispositive bestemmelser:

»Artikel 1

1. Den af [Forbundsrepublikken] Tyskland ydede støtte til [PBK, joint venture-selskabet og PA] med det formål at oprette, drive og konsolidere cd-fabrikken i Albrechts (Thüringen) blev med 260,57 mio. DEM anvendt på andre områder i Pilz-koncernen.

Støtten vedrører konkret delstaten Thüringens foranstaltninger til 63,45 mio. DEM, [LfA’s] foranstaltninger til i alt 77,12 mio. DEM og [THA’s] foranstaltninger til 120 mio. DEM.

Den forkerte anvendelse udgør misbrug af støtte i medfør af [artikel 88, stk. 2, EF]; støtten er således uforenelig med EF-traktaten.

2. Støtten på i alt 166,3 mio. DEM til omstrukturering af [CD Albrechts] er uforenelig med bestemmelserne i [artikel 87, stk. 1, EF].

Artikel 2

1. [Forbundsrepublikken] Tyskland træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne.

2. Tilbagesøgningen skal ske i overensstemmelse med national lovgivning. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt. Renterne beregnes på basis af den referencesats, der anvendes til at beregne nettosubventionsækvivalenten for regionalstøtte.

3. I denne artikel forstås ved »modtagere« [CDA] og [LCA], samt alle andre virksomheder, som har fået eller får overdraget aktiver og/eller infrastruktur [fra PBK], [fra joint venture-selskabet] eller [fra PA] på en sådan måde, at følgerne af denne beslutning omgås [...]«

Retsforhandlinger og parternes påstande

55 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. oktober 2000 har delstaten Thüringen anlagt sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning. Denne sag blev registreret under nr. T-318/00.

56 Ved kendelse afsagt den 28. maj 2001 af formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling har Forbundsrepublikken Tyskland fået tilladelse til at intervenere til støtte for delstaten Thüringens påstande, og ODS Optical Disc Service GmbH (herefter »ODS«), en virksomhed, der konkurrerer med CDA, har gået tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande.

57 ODS og Forbundsrepublikken Tyskland har afgivet skriftlige indlæg som intervenienter henholdsvis den 29. august og den 3. september 2001. Den 24. oktober 2001 indgav delstaten Thüringen og Kommissionen deres bemærkninger til de skriftlige interventionsindlæg fra ODS og Forbundsrepublikken Tyskland.

58 Ved kendelse af 30. september 2002 besluttede Retten (Tredje Udvidede Afdeling) at udsætte sagen indtil afsigelsen af Domstolens dom i de forenede sager C-328/99, Italien mod Kommissionen, og C-399/00, SIM 2 Multimedia mod Kommissionen. Under henvisning til dommen, der blev afsagt den 8. maj 2003 i disse forenede sager, anmodede Retten parterne om at udtale sig om de eventuelle konsekvenser for nærværende sag. Bemærkninger herom blev indgivet den 23. og den 24. juni 2003.

59 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten anmodet parterne om at udtale sig om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt eventuelt at forene nærværende sag med den sag, der er anlagt af CDA og registreret på Rettens Justitskontor under nr. T-324/00, og hvis genstand er den samme. Efter modtagelsen af parternes indlæg blev sagerne ved kendelse af 8. marts 2004 forenet med henblik på retsmødet og dommen.

60 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse med hjemmel i artikel 64 i Rettens procesreglement anmodet parterne om at fremlægge visse dokumenter og har stillet dem skriftlige spørgsmål.

61 Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede de af Retten stillede spørgsmål i retsmødet den 5. maj 2004.

62 Ved kendelse af 23. juli 2004 blev sag T-318/00 og sag T-324/00 adskilt med henblik på domsafsigelsen.

63 Delstaten Thüringen har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

– Subsidiært annulleres den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, for så vidt som den erklærer den til joint venture-selskabet og PA udbetalte støtte uforenelig med fællesmarkedet, og den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 2, og artikel 2, stk. 3, annulleres.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

64 Forbundsrepublikken Tyskland har som intervenient nedlagt følgende påstand:

– Den anfægtede beslutning annulleres.

65 Kommissionen, der støttes af ODS, har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Delstaten Thüringen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

I – Indledende bemærkninger

66 Til støtte for søgsmålet har delstaten Thüringen fremført en række anbringender, henholdsvis at princippet om overholdelse af retten til kontradiktion er tilsidesat, at visse faktiske omstændigheder er urigtigt fastslået, at begrundelsespligten er tilsidesat, at artikel 87 EF og 88 EF samt gennemførelsesbestemmelserne hertil er tilsidesat, at der foreligger en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, og endelig at der foreligger en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af et »princip om vished«.

67 Retten vil først undersøge de anbringender, der er påberåbt til støtte for påstanden om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1. Derefter vil Retten undersøge anbringenderne vedrørende det påbud om tilbagesøgning, der er indeholdt i den anfægtede beslutnings artikel 2.

II – Spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede beslutnings artikel 1

68 Delstaten Thüringen har i det væsentlige gjort gældende, at den anfægtede beslutnings artikel 1 er ulovlig, fordi Kommissionens vurdering af de forskellige former for økonomisk støtte, der blev ydet som led i projektet vedrørende cd-fabrikken i Albrechts, bygger på faktiske vildfarelser, er i strid med artikel 87, stk. 1, EF og artikel 88, stk. 2, EF, og at den nævnte bestemmelse ikke opfylder begrundelsespligten.

69 Der skal følgelig for hver af de former for støtte, der er angivet i de oversigter, som er gengivet i præmis 30 og 38 ovenfor, foretages en successiv undersøgelse af de af delstaten Thüringen fremførte anbringender.

70 Retten finder det imidlertid nødvendigt indledningsvis at undersøge delstaten Thüringens argumentation om, at Kommissionen ikke var berettiget til at støtte sig på de oplysninger, som den rådede over på tidspunktet for vedtagelse af den anfægtede beslutning.

A – Om muligheden for at støtte den anfægtede beslutning på de oplysninger, der forelå

1. Parternes argumenter

71 Ifølge delstaten Thüringen var Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke berettiget til at støtte den anfægtede beslutning på de oplysninger, som den rådede over på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Delstaten har først anført, at som det fremgår af artikel 13, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 659/1999 og af fast retspraksis, kan Kommissionen kun støtte en beslutning på de foreliggende oplysninger, hvis medlemsstaten ikke har besvaret eller kun har givet et ufuldstændigt svar på et pålæg om at meddele oplysninger, som Kommissionen har rettet til medlemsstaten herom (Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, »Boussac-dommen«, Sml. I, s. 307, præmis 19 og 22, og af 13.4.1994, forenede sager C-324/90 og C-342/90, Tyskland og Pleuger Worthington mod Kommissionen, Sml. I, s. 1173, præmis 26). Delstaten har ligeledes bemærket, at selv om de nationale myndigheder er forpligtet til at meddele Kommissionen alle de relevante oplysninger med henblik på gennemførelsen af dens opgave vedrørende kontrol med statsstøtte, påhviler det Kommissionen i videst muligt omfang at klargøre de faktiske omstændigheder. Dette indebærer ifølge delstaten Thüringen, at Kommissionen klart og præcist skal underrette de nationale myndigheder om det fulde omfang af de oplysninger, som er nødvendige for den som led i dens opgave, og at den ikke må vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger, undtagen i de ekstraordinære situationer, hvor det uanset dens anmodninger ikke lykkes den at opnå den ønskelige klarhed. Ifølge delstaten Thüringen besvarede de tyske myndigheder i den foreliggende sag Kommissionens forskellige anmodninger om oplysninger og især de spørgsmål, der findes i bilaget til indledningsbeslutningen. Delstaten bemærker således, at med en enkelt undtagelse er spørgsmålene, der fremgår af rykkerskrivelsen af 22. juli 1999, ikke de samme som dem, der fremgår af bilaget til indledningsbeslutningen, hvilket efter delstatens opfattelse viser, at sagen var kommet videre i mellemtiden. Det er delstatens opfattelse, at såfremt Kommissionen mente, at svarene på de spørgsmål, der fremgik af bilaget til indledningsbeslutningen, var mangelfulde, burde den have klargjort dette i sin skrivelse af 22. juli 1999. Delstaten Thüringen finder følgelig, at i det omfang Kommissionen ikke anmodede de tyske myndigheder om sådanne nærmere oplysninger, var den ikke berettiget til at støtte den anfægtede beslutning på de foreliggende oplysninger.

72 Kommissionen, der støttes af ODS, bestrider delstatens Thüringens anbringende.

2. Rettens bemærkninger

73 Det fremgår af retspraksis, at Kommissionen er beføjet til at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger, såfremt dens modpart er en medlemsstat, der ikke opfylder sin forpligtelse til samarbejde, og som undlader at meddele de oplysninger, som den har anmodet staten om med henblik på undersøgelsen af en støttes forenelighed med fællesmarkedet (Boussac-dommen, præmis 71 ovenfor, præmis 22, og dommen i sagen Tyskland og Pleuger Worthington mod Kommissionen, præmis 71 ovenfor, præmis 26). Før en sådan beslutning træffes, skal Kommissionen imidlertid overholde visse proceduremæssige krav. Den skal nærmere bestemt pålægge medlemsstaten inden for en vis frist, som den fastsætter, at give den adgang til al den dokumentation og alle de oplysninger og data, der er nødvendige for at afgøre, om støtten er forenelig med fællesmarkedet. Kun såfremt medlemsstaten trods Kommissionens pålæg undlader at give de ønskede oplysninger, er Kommissionen beføjet til at afslutte proceduren og vedtage en beslutning, hvori det konstateres, at støtteforanstaltningen på grundlag af de oplysninger, den råder over, er forenelig eller uforenelig med fællesmarkedet (Boussac-dommen, præmis 71 ovenfor, præmis 19 og 22). Disse krav er blevet gentaget og konkretiseret i artikel 5, stk. 2, artikel 10, stk. 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999.

74 Det skal i lyset af disse principper undersøges, om Kommissionen i det foreliggende tilfælde var berettiget til at vedtage den anfægtede beslutning alene under hensyntagen til de oplysninger, der forelå for den i juni 2000.

75 Først skal forløbet af den administrative procedure i nærværende sag rekapituleres.

76 Denne procedure tog sin begyndelse i oktober 1994 med fremsendelsen af en skrivelse til de tyske myndigheder. I denne skrivelse anmodede Kommissionen de tyske myndigheder om at meddele oplysninger vedrørende den statsstøtte, der var ydet til bygningen af en fabrik til fremstilling af cd’er i Albrechts. Som svar herpå anmeldte de tyske myndigheder ved skrivelse af 9. november 1994 en støtte, som delstaten Thüringen og delstaten Bayern havde ydet til joint venture-selskabet og Pilz-koncernen. Ved skrivelse af 15. november 1994 udbad Kommissionen sig nærmere oplysninger om denne støtte. De tyske myndigheder svarende herpå ved skrivelse af 3. marts 1995, hvori de som supplement til anmeldelsen gav meddelelse om yderligere støtte, der var ydet af THA såvel som af delstaten Thüringen og delstaten Bayern. I det omfang denne støtte allerede var blevet ydet, registrerede Kommissionen den under nr. NN 54/95 (den anfægtede beslutnings betragtning 2). Ved skrivelser af 1. august 1995, 16. oktober 1995 og 25. november 1996 stillede Kommissionen supplerende spørgsmål, som de tyske myndigheder besvarede ved skrivelser af 22. august 1995, 25. august 1995, 18. januar 1996 og 17. april 1997. Den 3. februar 1997 og den 22. og den 23. september 1997 blev der afholdt møder, henholdsvis i Bruxelles og i Erfurt, mellem repræsentanter for Kommissionen og de tyske myndigheder. Ved skrivelse af 20. januar 1998 tog disse på grundlag af resultaterne af mødet med Kommissionens repræsentanter sammenfattende stilling til forløbet (den anfægtede beslutnings betragtning 3).

77 Idet Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse af de oplysninger, som de tyske myndigheder havde fremsendt, fandt, at de omtvistede foranstaltninger gav anledning til begrundet tvivl vedrørende deres forenelighed med fællesmarkedet, vedtog den indledningsbeslutningen den 17. juli 1998.

78 I denne beslutning gav den endvidere Forbundsrepublikken Tyskland pålæg om »inden for en måned efter modtagelsen af [den nævnte beslutning] at fremsende alle dokumenter og oplysninger [...], der er nødvendige for at kunne vurdere støttens forenelighed med [artikel 87 EF]«. Indledningsbeslutningen var vedlagt et bilag, som indeholdt syv spørgsmål.

79 Ved skrivelse af 26. august 1998 reagerede Forbundsrepublikken Tyskland på indledningsbeslutningen. Den 15. oktober 1998 fandt der yderligere et møde sted mellem repræsentanter for Kommissionen og de tyske myndigheder. I en skrivelse af 11. november 1998 fremsendte disse myndigheder supplerende oplysninger.

80 Da de fremsendte oplysninger efter Kommissionens opfattelse stadig var utilstrækkelige, pålagde den ved skrivelse af 4. marts 1999 på ny de tyske myndigheder at fremlægge de fornødne oplysninger og især at besvare spørgsmålene i bilaget til indledningsbeslutningen.

81 Som svar på dette nye pålæg meddelte de tyske myndigheder yderligere oplysninger ved skrivelser af 30. marts 1999, 1. april 1999 og 16. april 1999.

82 Kommissionen fandt imidlertid, at disse oplysninger stadig ikke udgjorde en tilfredsstillende besvarelse af spørgsmålene i indledningsbeslutningens bilag (navnlig spørgsmål 3-7 i bilaget). Den forlangte derfor ved skrivelse af 22. juli 1999, at disse blev besvaret senest den 31. august 1999. Den anmodede endvidere Forbundsrepublikken Tyskland om at tilstille den yderligere oplysninger og dokumentation.

83 Efter at de tyske myndigheder ved skrivelse af 28. juli 1999 havde anmodet om en forlængelse af den af Kommissionen fastsatte frist, og efter at de havde haft et nyt møde med Kommissionens repræsentanter den 23. september 1999 i Bruxelles, fremsendte myndighederne yderligere oplysninger den 28. september 1999 og den 19. oktober 1999.

84 Endelig vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning den 21. juni 2000.

85 For så vidt angår delstaten Thüringens argument om, at de tyske myndigheder havde meddelt alle de ønskede oplysninger, hvorfor Kommissionen ikke var berettiget til at basere sig på de foreliggende oplysninger, skal det indledningsvis konstateres, at det klart fremgår af forløbet af den administrative procedure, at Kommissionen har respekteret de proceduremæssige krav, der er fastlagt i retspraksis og foreskrevet i forordning nr. 659/1999. Således gav den tre gange formelt Forbundsrepublikken Tyskland pålæg om at forsyne den med de oplysninger, der var nødvendige for at kunne vurdere den omtvistede støttes forenelighed med fællesmarkedet.

86 I modsætning til hvad delstaten Thüringen gør gældende, fremgår det heller ikke af Kommissionens skrivelse af 22. juli 1999, at de tyske myndigheder besvarede samtlige spørgsmål med undtagelse af et enkelt spørgsmål. I skrivelsen anmodede Kommissionen tværtimod eftertrykkeligt de tyske myndigheder om at besvare spørgsmål 3-7 i bilaget til indledningsbeslutningen.

87 Endvidere har delstaten Thüringen ikke påvist, at de tyske myndigheder gav et udtømmende svar på alle de spørgsmål, som Kommissionen havde stillet i bilaget til indledningsbeslutningen. Delstaten har navnlig ikke bevist, at disse myndigheder fremlagde en præcis fortegnelse over de former for støtte, der var blevet ydet siden 1991, hvilket Kommissionen imidlertid flere gange havde bedt om. Delstaten har heller ikke fremlagt bevist for, at disse myndigheder besvarede spørgsmålet vedrørende eksistensen af eventuelle omstruktureringsplaner. Det fremgår i øvrigt af akterne i sagen, at de nævnte myndigheder kun gav et upræcist svar på spørgsmålet vedrørende beskrivelsen af de transaktioner, der var blevet aftalt i forbindelse med, at TAB og TIB overtog joint venture-selskabet, såvel som på spørgsmålet vedrørende beskrivelsen af, under hvilke omstændigheder og på hvilke betingelser de private banker i 1994 gav afkald på lånefordringer.

88 Der skal i den forbindelse ligeledes mindes om, at ifølge artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 »[skal] beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side med hensyn til støttekarakteren af den påtænkte foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet«. Ved denne beslutning og ved dens offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende bliver medlemsstaten og de andre interesserede parter underrettet om de faktiske omstændigheder, som Kommissionen vil støtte sin beslutning på. Det følger heraf, at hvis disse parter mener, at visse faktiske omstændigheder, der er gengivet i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, er urigtige, skal de gøre Kommissionen opmærksom herpå under den administrative procedure, da de i modsat fald ikke længere kan bestride disse faktiske omstændigheder under retssagen (jf. i denne retning, for så vidt angår medlemsstaten, Domstolens dom af 14.9.1994, forenede sager C-278/92 – C-280/62, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, præmis 31). Det følger omvendt af de ovenfor i præmis 73 nævnte principper i retspraksis og i forordningen, at såfremt der ikke er fremlagt oplysninger i modsat retning fra de berørte parter, er Kommissionen beføjet til at støtte sig på de faktiske omstændigheder – selv om de skulle vise sig at være urigtige – der foreligger for den på tidspunktet for vedtagelsen af den endelige beslutning, i det omfang de pågældende faktiske omstændigheder har været omfattet af et pålæg fra Kommissionen til den pågældende medlemsstat om at forsyne den med de nødvendige oplysninger. Hvis den derimod undlader at pålægge medlemsstaten at fremsende oplysninger til den om de faktiske omstændigheder, som den har til hensigt at lægge til grund, kan den ikke efterfølgende til forsvar for eventuelle faktiske vildfarelser gøre gældende, at den på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den formelle undersøgelsesprocedure blev afsluttet, havde ret til kun at tage de oplysninger i betragtning, som den rådede over på dette tidspunkt.

89 I modsætning til det af delstaten Thüringen anførte bliver Kommissionen ikke dermed fritaget for enhver retlig kontrol med hensyn til konstateringen af de faktiske omstændigheder. Hvis medlemsstaten således fuldt ud har opfyldt sin pligt til at fremlægge alle de af Kommissionen ønskede oplysninger, vil den ved hjælp af de oplysninger, den har fremsendt under proceduren, med største lethed kunne påvise, at de eventuelle faktiske fejl, der fremgår af den anfægtede beslutning, ikke kan tilregnes den. Hertil kommer, at når Kommissionen støtter en beslutning på de oplysninger, der foreligger vedrørende visse faktiske omstændigheder, men uden på dette konkrete punkt at have overholdt de proceduremæssige krav, der er fastslået i retspraksis og optaget i forordning nr. 659/1999, kan Retten udøve sin kontrol vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at disse faktiske forhold er taget i betragtning, har kunnet give anledning til en fejl ved vurderingen, som berører lovligheden af den anfægtede beslutning.

90 Under de omstændigheder, der er beskrevet i præmis 85-88 ovenfor, og når navnlig henses til de tre pålæg, som Kommissionen rettede til delstaten Thüringen under den administrative procedure, har delstaten imidlertid ikke bevist, at Kommissionen i den anfægtede beslutning tog faktiske omstændigheder i betragtning uden at have overholdt de proceduremæssige krav, der stilles i den forbindelse. Følgelig kunne Kommissionen, da den vedtog den anfægtede beslutning, med rette støtte sig på de oplysninger, som den rådede over.

91 Under henvisning til det anførte må det her omhandlede klagepunkt forkastes.

B – Om garantien, som delstaten Bayern (LfA) ydede PBK

1. Parternes argumenter

92 Delstaten Thüringen gør for det første gældende, at Kommissionen har begået en faktisk fejl vedrørende denne støtte. Den understreger således, at i modsætning til hvad Kommissionen fastslog i den anfægtede beslutnings betragtning 30, blev garantien fra delstaten Bayern, der oprindeligt dækkede 80% af de til PBK ydede banklån, ikke ændret til en garanti, der dækkede 100% af lånene for et samlet beløb på 54,7 mio. DEM. Delstaten bemærker navnlig, at beløbet på 54,7 mio. DEM, som Kommissionen henviser til, svarer til den bogførte værdi af lånene (uden medregning af renter), der var garanteret med 80% af delstaten Bayern på tidspunktet for indgåelsen af saneringsaftalen i marts 1994. Delstaten har anført, at i modsætning til hvad Kommissionen fastslog i den anfægtede beslutning, indvilligede delstaten Bayern ikke i at garantere dette beløb med 100%. Som led i saneringsaftalen blev det samlede beløb af de af delstaten Bayern garanterede lån tværtimod nedsat, dels som konsekvens af, at bankerne gav afkald på tilbagebetaling af garanterede lån for et beløb på 12 mio. DEM, dels som følge af diverse foranstaltninger truffet af delstaten Bayern. Delstaten Thüringen understreger, at det udelukkende er restbeløbet, dvs. 41,4 mio. DEM, som delstaten Bayern (LfA) som led i saneringsaftalen indvilligede i at garantere med 100%, og at LfA i 1995 måtte indfri sin garanti fuldt ud ved at betale det tilsvarende beløb til bankerne. Delstaten Thüringen har endvidere præciseret, at delstaten Bayerns fordring på joint venture-selskabet for et beløb på 41,4 mio. DEM, der opstod ved denne betaling, såvel som delstaten Bayerns øvrige fordringer på dette selskab for et beløb på 9 mio. DEM, til sidst blev overtaget af TAB den 7. november 1995 for et beløb på 15 mio. DEM. Denne fordring, som TAB havde på joint venture-selskabet, blev ifølge delstaten Thüringen fuldt ud betalt af CDA, efter at dette havde erhvervet aktiverne i LCA.

93 Delstaten Thüringen har understreget, at disse oplysninger blev meddelt Kommissionen af de tyske myndigheder under den administrative procedure. Den har således anført, at det klart fremgår af skrivelserne af 18. januar 1996 og 30. marts 1999, at garantien fra delstaten Bayern, der oprindelig dækkede 80% af de til PBK ydede banklån, ikke blev ændret til en garanti, der dækkede lånene 100% for et samlet beløb på 54,7 mio. DEM. Ved ydelsen af denne påståede garanti på 100% var der således ifølge delstaten i realiteten tale om en disposition i henhold til den oprindelige garanti, der i øvrigt kun dækkede et restbeløb på 41,4 mio. DEM. Efter delstatens opfattelse undlod Kommissionen med urette at foretage en konstatering vedrørende dette punkt, selv om denne omstændighed var afgørende, da det på grundlag heraf kunne fastslås, at delstaten Bayerns ydelse af garantien på 100% i forbindelse med saneringsaftalen ikke udgjorde en ny støtte, men derimod en disposition i henhold til en eksisterende støtte, der var blevet tildelt inden for rammerne af en godkendt støtteordning.

94 Delstaten Thüringen har i øvrigt understreget, at det fremgår af disse oplysninger, at i modsætning til hvad Kommissionen har fastslået i den anfægtede beslutnings betragtning 30, udbetalte LfA ikke et beløb på 54,7 mio. DEM, forhøjet med 7 mio. DEM, i forbindelse med instituttets indfrielse af garantien. Ifølge delstaten Thüringen udbetalte LfA i det højeste et beløb på 48,4 mio. DEM, for instituttet betalte i marts 1994 3 mio. DEM til bankerne og ydede PA to lån på hver 2 mio. DEM – det ene til tilbagebetaling af de garanterede lån og det andet for at sikre betalingen af de fremtidige renter af disse lån – og i 1995 betalte instituttet 41,4 mio. DEM til bankerne. Ifølge delstaten kan forskellen mellem dette beløb på 48,4 mio. DEM og beløbet på 54, 7 mio. DEM, der er anført i den anfægtede beslutnings betragtning 30, navnlig forklares med, at Kommissionen har talt visse beløb med to gange, nemlig første gang som et beløb garanteret af delstaten Bayern og anden gang som et beløb udbetalt af LfA i henhold til denne garanti.

95 Delstaten Thüringen gør for det andet gældende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 87, stk. 1, EF, for så vidt som den i den anfægtede beslutnings betragtning 89-93 fejlagtigt antog, at den omtvistede garanti, fordi den blev ændret til en garanti på 100%, ikke længere opfyldte betingelserne i bestemmelserne vedrørende delstaten Bayerns ydelse af garantier.

96 Endelig finder delstaten Thüringen, at Kommissionen har tilsidesat begrundelsespligten, idet den ikke har fremlagt en begrundelse til støtte for sin konstatering, hvorefter delstaten Bayerns garanti ikke var i overensstemmelse med de gældende bestemmelser.

97 Ifølge Kommissionen, der støttes af ODS, skal delstaten Thüringens argumentation vedrørende garantien fra delstaten Bayern i sin helhed forkastes som ugrundet.

98 For det første bestrider Kommissionen at have begået en fejl ved konstateringen af de faktiske omstændigheder i forbindelse med denne garanti. Den har først anført, at uanset det pålæg, der blev rettet til de tyske myndigheder, undlod disse at klarlægge de faktiske omstændigheder vedrørende denne støtte. Den bemærker i den forbindelse, at i skrivelsen af 30. marts 1999 begrænsede de tyske myndigheder sig til at anse det for »logisk«, at garantien blev forhøjet fra 80% til 100%, men de gav ingen forklaring vedrørende dette punkt. Den mener herefter, at den ifølge Domstolens dom af 30. juni 1992, Italien mod Kommissionen, »Italgrani-dommen« (sag C-47/91, Sml. I, s. 4145), var berettiget til at træffe sin beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger. Det fremgår imidlertid ifølge Kommissionen af disse oplysninger, at garantien, som den faktisk blev ydet, som følge af ændringen ikke var i overensstemmelse med de oprindelige betingelser i henhold til bestemmelserne vedrørende delstaten Bayerns ydelse af garantier. Den bemærker således, at eftersom det var fastsat ved denne støtteordning, som Kommissionen forinden havde godkendt, at garantien kun kunne dække maksimalt 80% af lånene, skulle delstaten Bayerns garanti have været nedsat som følge af, at bankerne gav afkald på tilbagebetaling af lånene for et beløb på 12 mio. DEM. Kommissionen har endvidere gjort gældende, at hverken de tyske myndigheder eller delstaten Thüringen har været i stand til at forklare forhøjelsen af det garanterede beløb fra 52,72 mio. DEM til 54,72, mio. DEM. Endelig har Kommissionen anført, at selv om delstaten Thüringen antages at have ret, når den hævder, at den garanterede risiko var indtrådt på det tidspunkt, hvor delstaten Bayern forpligtede sig til at stille garanti for restbeløbet med 100%, står det dog fast, at delstaten Bayern kun havde lov til at dække dette nye skyldige beløb med op til 80%.

99 For det andet finder Kommissionen, at delstaten Thüringen med urette gør gældende, at den har tilsidesat artikel 87, stk. 1, EF og begrundelsespligten for så vidt angår den retlige bedømmelse af garantien fra delstaten Bayern.

2. Rettens bemærkninger

100 Delstaten Thüringen bestrider lovligheden af den anfægtede beslutnings artikel 1, for så vidt som den betegner det som en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, at LfA ydede en økonomisk bistand i form af en lånegaranti for et beløb på 54,7 mio. DEM, og delstaten har herved påberåbt sig en faktisk fejl, tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF og tilsidesættelse af begrundelsespligten.

101 Vedrørende dette punkt skal det først undersøges, om Kommissionen begik en faktisk fejl, da den i den anfægtede beslutnings betragtning 30 konstaterede, at »eftersom regionalstøtten var så høj, blev lånet fra konsortiet af banker på 65,85 mio. DEM i sidste instans kun ydet for 54,7 mio. DEM«, og at »LfA i stedet for de oprindeligt planlagte 80% nu [ydede] en opfyldelsesgaranti på 100% af dette beløb«.

102 Som det er blevet understreget i præmis 88 ovenfor, kan en sådan fejl kun anses for at foreligge, såfremt delstaten Thüringen er i stand til at bevise, at Kommissionen under den administrative procedure modtog de nødvendige oplysninger, således at den kunne berigtige eventuelle fejl med hensyn til de faktiske omstændigheder, der er sammenfattet i indledningsbeslutningen.

103 Der skal i den forbindelse mindes om, at Kommissionen i indledningsbeslutningens punkt 2.2.1, tredje afsnit, anførte, at »for dette lån overtog delstaten Bayern på grundlag af en godkendt støtteplan en opfyldelsesgaranti«, og at »denne garanti dækkede 80% af lånebeløbet, dvs. 52,72 mio. DEM«. I det femte afsnit i samme punkt anfører indledningsbeslutningen følgende:

»Da de investeringstilskud og -præmier, som [PBK] rent faktisk modtog, blev højere end forventet, blev bankkonsortiets lån på 65,85 mio. DEM kun ydet for 54,7 mio. DEM. Som følge heraf ændrede delstaten Bayern i 1994 sin oprindelige opfyldelsesgaranti, på 80% (52,72 mio. DEM) til en 100%-opfyldelsesgaranti (54,7 mio. DEM) [...]«

104 Endelig anføres det i indledningsbeslutningen i forbindelse med Kommissionens foreløbige vurdering af støtten: »Kommissionen nærer desuden stærk tvivl om, hvorvidt foranstaltninger i forbindelse med denne garanti, dvs. ændringen af den til en 100%-opfyldelsesgaranti og udvidelsen af garantibeløbet fra 52,72 mio. DEM til 54,7 mio. DEM, faldt ind under [en godkendt støtteordning]« (punkt 3.1.1, første afsnit, i indledningsbeslutningen).

105 Det fremgår klart af disse bemærkninger, at på tidspunktet for indledningen af proceduren havde Kommissionen på grundlag af de oplysninger, den rådede over, udledt, at dels var delstaten Bayerns garanti, der oprindeligt dækkede 80% af lånene, i 1994 blevet ændret til en garanti for 100%, dels var det garanterede beløb blevet forhøjet fra 52,72 mio. DEM til 54,7 mio. DEM.

106 Det må imidlertid understreges, at de tyske myndigheder i skrivelsen af 30. marts 1995 tog stilling til denne fremstilling af de faktiske omstændigheder i forbindelse med garantien fra delstaten Bayern. De forklarede således, at bankerne som led i saneringsaftalen indvilligede i at give afkald på et beløb på 12 mio. DEM af de lån, der var dækket af denne garanti, og at dette afkald medførte, at deres egen risiko på disse lån var fuldstændig dækket, således at »lånenes restbeløb følgelig fortsat var dækket 100% af garantien fra delstaten Bayern«. Myndighederne redegjorde endvidere for udviklingen med hensyn til lånene, der var dækket af denne garanti. Det fremgår af denne beskrivelse, at før bankerne gav afkald som led i saneringsaftalen, var det fulde beløb af de lån, der var dækket af garantien fra delstaten Bayern, på 58,4 mio. DEM. Efter at bankerne havde givet afkald for et beløb på 12 mio. DEM, efter at delstaten Bayern havde indfriet sin garanti for et beløb på 3 mio. DEM, og efter at LfA havde ydet PA et lån på 2 mio. DEM med henblik på tilbagebetaling af de optagne lån, var garantiens størrelse blevet nedbragt til 41,4 mio. DEM.

107 Når henses til disse oplysninger, der ikke er blevet modsagt i detaljer af Kommissionen, og som ikke afkræftes af nogen af dokumenterne i sagen, må det konkluderes, at det er med urette, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 30 i det væsentlige konstaterede, at garantibeløbet var blevet forhøjet fra 52,72 mio. DEM til 54,7 mio. DEM.

108 Hvad angår følgerne af denne faktiske fejl må det understreges, at det var på grundlag af den i den anfægtede beslutnings betragtning 30 anførte konstatering, at Kommissionen fandt, at det støttebeløb, der skulle tilbagesøges på grundlag af delstaten Bayerns garanti, udgjorde 54,7 mio. DEM (den anfægtede beslutnings betragtning 89-93 og 123). Det følger heraf, at Kommissionen som følge af den ovennævnte faktiske fejl foretog en urigtig fastsættelse af det støttebeløb, der skulle tilbagesøges.

109 I denne forbindelse finder Retten endvidere, at den ikke råder over alle de oplysninger, ved hjælp af hvilke den kan udøve sin kontrol med rigtigheden af den anfægtede beslutning, og at det derfor er nødvendigt for Retten af egen drift at rejse spørgsmålet om, hvorvidt den anfægtede beslutning er utilstrækkeligt begrundet på dette punkt (jf. i denne retning Domstolens dom af 20.2.1997, sag C-166/95 P, Kommissionen mod Daffix, Sml. I, s. 983, præmis 24, og Rettens dom af 2.7.1992, sag T-61/89, Dansk Pelsdyravlerforening mod Kommissionen, Sml. II, s. 1931, præmis 129, og af 8.7.2004, sag T-44/00, Mannesmannröhren-Werke mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 210). Den i den anfægtede beslutnings betragtning 30, 32 og 89 anførte begrundelse er således til hinder for, at Retten kan udøve sin kontrol, idet begrundelsen ikke præcist og sammenhængende forklarer, hvorledes Kommissionen har fastslået forbindelsen mellem, for det første banklånenes beløb, der blev nedsat fra 65,58 mio. DEM til 54,7 mio. DEM (den anfægtede beslutnings betragtning 30), for det andet, størrelsen af den garanti, der blev ydet af LfA, og som blev forhøjet fra 80% af lånene til 100% af lånene (den anfægtede beslutnings betragtning 30 og 32), og, for det tredje, størrelsen af den ydede garanti, der blev udvidet fra 52,72 mio. DEM til 54,7 mio. DEM (den anfægtede beslutnings betragtning 30 og 89), hvormed den begrundede sin beregning af den respektive værdi af de omtvistede former for støtte, og på hvilket grundlag den kom frem til sin urigtige konklusion, der er nævnt ovenfor i præmis 108. Endvidere besvarede Kommissionen i den anfægtede beslutning hverken Forbundsrepublikken Tysklands argumenter, der var blevet fremført i de tyske myndigheders skrivelser af 18. januar 1996 og 30. marts 1999, og ifølge hvilke delstaten Bayerns fordringer til sidst blev overtaget af TAB for et beløb på 15 mio. DEM, eller begrundede sin vurdering af denne dispositions eventuelle virkning for værdien af den pågældende støtte og spørgsmålet om tilbagebetalingen heraf. Det må under disse omstændigheder konstateres, at Kommissionen i disse forskellige henseender ligeledes har tilsidesat begrundelsespligten i henhold til artikel 253 EF.

110 Det skal dernæst undersøges, om Kommissionen også har tilsidesat artikel 87, stk. 1 og 2, EF ved sin retlige bedømmelse af denne økonomiske bistand. I den forbindelse bemærkes, at delstaten Thüringen har gjort gældende, at Kommissionen med urette konstaterede, at de fastsatte betingelser i bestemmelserne vedrørende delstaten Bayerns ydelse af garantier ikke var blevet overholdt, dels fordi den oprindelige garanti blev ændret til en garanti på 100%, dels fordi de af denne garanti dækkede lån uberettiget var blevet omdirigeret til fordel for Pilz-koncernen. Ifølge delstaten Thüringen har Kommissionen således uberettiget heraf udledt, at delstaten Bayerns garanti helt fra begyndelsen var uforenelig med fællesmarkedet.

111 Det bemærkes indledningsvis, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 89-93 har anført begrundelsen for, at den har forlangt, at det støttebeløb, som udgøres af garantien fra delstaten Bayern, søges tilbagebetalt. Efter således i betragtning 89 at have understreget, at de tyske myndigheders ufuldstændige oplysninger ikke havde gjort det muligt at fjerne tvivlen om lovligheden af ændringen af den oprindelige garanti, fastslog Kommissionen, at anderledes end krævet i bestemmelserne vedrørende delstaten Bayerns ydelse af garantier »[tjente] nævnte foranstaltning imidlertid åbenbart [...] hverken til finansiering af den til grund for støtteanmodningen liggende investering, ej heller har investor i et passende omfang deltaget med egne midler i finansieringsomkostningerne« (betragtning 90 og 91). Den anførte videre, at de tyske myndigheders udtalelser, hvorefter de garanterede lån i det væsentlige udelukkende kom selskaberne i Pilz-koncernen til gode, førte til den konklusion, at der forelå et misbrug af støtten (betragtning 92). Den fastslog herefter, at »denne støtte ikke er kommet investeringsprojektet, nemlig oprettelsen af en cd-fabrik, til gode, men tværtimod tjente til at holde hele Pilz-koncernen i live, og derfor er blevet anvendt i modstrid med bestemmelserne i EF-traktatens artikel 88, stk. 2«, og at »denne støtte [i overensstemmelse hermed] ikke [er] forenelig med bestemmelserne i EF-traktaten, hvorefter den skal ophæves og kræves tilbage via de tyske myndigheder« (betragtning 93).

112 For det første fremgår det klart af denne begrundelse, at det var som følge af misbruget af den støtte, der var ydet ved delstaten Bayerns garanti, at Kommissionen fandt, at denne støtte skulle søges tilbagebetalt. Som det med rette er understreget af Kommissionen, blev spørgsmålet om ændringen af den oprindelige garanti til en garanti på 100% kun nævnt subsidiært og udgør under ingen omstændigheder grundlaget for Kommissionens vurdering i denne sammenhæng.

113 Det skal for det andet understreges, at begrebet misbrug fremgår direkte af artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF, hvori det hedder: »Finder Kommissionen – efter at have givet de interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger – at en støtte, som ydes af en stat eller med statsmidler [...] misbruges, træffer den beslutning om, at den pågældende stat skal ophæve eller ændre støtteforanstaltningen inden for den tidsfrist, som Kommissionen fastsætter.« Artikel 1, litra g), i forordning nr. 659/1999 definerer i øvrigt begrebet »misbrug af støtte« som »støtte, som støttemodtageren har anvendt i strid med en beslutning vedtaget efter artikel 4, stk. 3, eller artikel 7, stk. 3 eller 4, i [den nævnte] forordning«.

114 Det fremgår af disse bestemmelser, at for at bevise, at en støtte, der er ydet i overensstemmelse med en godkendt støtteordning, er blevet misbrugt, skal Kommissionen bevise, at støtten er blevet anvendt i strid med denne ordning som godkendt af Kommissionen, dvs. i strid med de nationale bestemmelser vedrørende denne ordning eller de yderligere betingelser, som medlemsstaten har accepteret i forbindelse med Kommissionens godkendelse af ordningen.

115 Det må her fastslås, at i denne sag har Kommissionen klart bevist, at garantien fra delstaten Bayern er blevet anvendt i strid med bestemmelserne vedrørende delstaten Bayerns ydelse af garantier. Kommissionen henviste først i den anfægtede beslutnings betragtning 90 til, at delstaten Bayern i henhold til denne ordning yder garantier for at dække lån til finansiering af investeringer (oprettelse, udvidelse osv.), og at den begunstigede virksomhed for at kunne opnå denne garanti i et passende omfang skal deltage i finansieringen af projektet med egne midler, og den skal sikre den samlede finansiering af projektet ved at sørge for, at rentebetalingen og afdragene af lånene finder sted inden for rimelige frister. Kommissionen konstaterede derefter dels, at »[n]ævnte foranstaltning tjente imidlertid åbenbart i det væsentlige hverken til finansiering af den til grund for støtteanmodningen liggende investering, ej heller har investor i et passende omfang deltaget med egne midler i finansieringsomkostningerne« (betragtning 91), dels, at »disse offentligt sikrede lån [...] i det væsentlige udelukkende kom selskaberne i Pilz-koncernen til gode« (betragtning 92).

116 I lyset af det ovenfor anførte er det uden betydning, at garantien oprindeligt blev ydet i overensstemmelse med støtteordningen. Som det med rette er fremhævet af Kommissionen, er det nemlig ikke den oprindelige ydelse af støtten, men derimod den omstændighed, at denne senere er blevet anvendt i strid med bestemmelserne i en godkendt støtteordning, der udgør et misbrug af støtten. I øvrigt fremgår det klart af artikel 88, stk. 2, første afsnit, EF, at konstateringen af en forkert anvendelse udgør et kriterium, der er forskelligt fra og uafhængigt af kriteriet vedrørende foreneligheden med fællesmarkedet, og det begrunder følgelig i sig selv en beslutning fra Kommissionen, hvorved det påbydes at ophæve eller ændre en støtte. I modsætning til hvad delstaten Thüringen har anført, er det derfor med rette, at Kommissionen ikke i den anfægtede beslutning anførte betragtninger med det formål at påvise uforeneligheden af delstaten Bayerns garanti med fællesmarkedet. Heraf følger det i øvrigt, at Kommissionen har opfyldt sin begrundelsespligt på dette punkt i henhold til artikel 253 EF.

117 Delstaten Thüringens argumenter vedrørende den påståede tilsidesættelse af artikel 87 EF må følgelig forkastes som ugrundede.

118 Under henvisning til det anførte i det hele skal den anfægtede beslutnings artikel 1 annulleres, for så vidt som Kommissionen deri har antaget, at den til bygningen af cd-fabrikken i Albrechts ydede statsstøtte omfatter et beløb på 54,7 mio. DEM i form af garantien fra delstaten Bayern.

C – Om afkaldet på en fordring på 3 mio. DEM, som delstaten Bayern (LfA) gav over for PBK

1. Parternes argumenter

119 Delstaten Thüringen har gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt konstaterede i den anfægtede beslutnings betragtning 96, at PBK modtog støtte, fordi LfA gav afkald på sin fordring på 3 mio. DEM i forhold til denne virksomhed. Delstaten har således anført, at med denne konstatering ser Kommissionen bort fra, at den allerede har medregnet dette beløb som støtte i forbindelse med vurderingen af garantien, der blev ydet af delstaten Bayern – nemlig beløbet på 54,72 mio. DEM. Som de tyske myndigheder imidlertid gjorde Kommissionen opmærksom på under proceduren ved skrivelser af 3. marts 1995 og af 30. marts 1999, har stiftelsen af denne fordring i forhold til PBK netop sin baggrund i, at et tilsvarende beløb blev betalt til bankerne med henblik på at nedsætte størrelsen af lånene, som var dækket af den oprindelige garanti.

120 Delstaten har endvidere gjort gældende, at Kommissionen foretog en fejlagtig vurdering, da den i den anfægtede beslutning fandt, at LfA’s afkald på fordringen på 3 mio. DEM udgør en ny støtte. Delstaten anfører herved, at denne bistand, således som det er understreget i den foregående præmis, blev benyttet til at tilbagebetale banklånene, der var blevet ydet med henblik på bygningen af cd-fabrikken i Albrechts, og som var dækket af delstaten Bayerns garanti. Delstaten Thüringen finder under alle omstændigheder, at Kommissionen har tilsidesat begrundelsespligten, for så vidt som den ikke har anført grundene til, at den anså LfA’s afkald på fordringen på 3 mio. DEM til fordel for PBK for at udgøre en støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.

121 Kommissionen, der støttes af ODS, bestrider i det hele delstaten Thüringens argumentation med hensyn til afkaldet på fordringen på 3 mio. DEM. Den bemærker for det første, at den ikke har begået nogen faktisk eller retlig fejl vedrørende denne bistand, da det ikke er indfrielsen af garantien, der blev betegnet som yderligere støtte, men derimod det senere afkald på den fordring, der var opstået ved denne indfrielse. Den fremhæver i øvrigt, at selv om dette afkald allerede var blevet betegnet som støtte i forbindelse med indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure, bl.a. i den oversigt, der findes på s. 9 i indledningsbeslutningen, gjorde de tyske myndigheder ikke efterfølgende indsigelse herimod. Kommissionen mener i øvrigt, at den har overholdt sin begrundelsespligt med hensyn til denne støtte. Den bemærker således, at den i den anfægtede beslutnings betragtning 96 – idet den herved støttede sig på de ufuldstændige oplysninger, der var fremsendt af de tyske myndigheder – konstaterede, at der var tale om en støtte, der var blevet ydet uden retlig hjemmel, og som derfor var uforenelig med fællesmarkedet.

2. Rettens bemærkninger

122 Vedrørende LfA’s afkald på sin fordring på 3 mio. DEM i forhold til PBK gør delstaten Thüringen gældende, at der foreligger en faktisk fejl, et åbenbart urigtigt skøn og en tilsidesættelse af begrundelsespligten.

123 Det skal indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 96 konstaterede, at »afkaldet i denne forbindelse på tilbagebetaling af et lån på 3 mio. DEM må betragtes som uforenelig støtte, der skal tilbagebetales, idet den blev foretaget uden retshjemmel«.

124 Ifølge delstaten Thüringen hviler denne konstatering på en faktisk fejl og på en forkert retlig bedømmelse, for så vidt som Kommissionen ved såvel at medregne det samlede beløb for garantien fra delstaten Bayern (54,7 mio. DEM) som det fordringsbeløb, som sidstnævnte besluttede ikke at søge tilbagebetalt fra PBK (3 mio. DEM), har taget den samme støtte i betragtning to gange. Under alle omstændigheder har Kommissionen tilsidesat begrundelsespligten ved ikke at anføre grundene til, at den anså afkaldet på fordringen for en støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet.

125 Det bemærkes i den forbindelse, at såvel spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en støtte, som dennes størrelse, skal bedømmes under hensyn til situationen på det tidspunkt, da bistanden blev ydet. Den omstændighed, at en offentlig garanti skal honoreres i tilfælde af den sikrede virksomheds insolvens, ændrer ikke karakteren af denne garanti i forhold til artikel 87 EF og medfører ikke, at der opstår en ny støtte.

126 Det er rigtigt, at den omstændighed, at en offentlig garantistiller ensidigt giver afkald på de rettigheder, som garantistilleren har i forhold til garantimodtageren, efter at garantien er blevet udnyttet, i visse tilfælde kan udgøre en støtte. Dette er navnlig tilfældet, såfremt den offentlige garantistiller ikke udviser samme adfærd som en rationel erhvervsdrivende og iværksætter enhver mulig foranstaltning med henblik på at opnå refusion af det beløb, som det offentlige har måttet betale i henhold til garantien. Endvidere bemærkes, at såfremt det viser sig, at det afkald, der er givet på en fordring, der oprindeligt var dækket af en – nu indfriet – lånegaranti, er endeligt, og der således herefter foreligger en direkte nedsættelse af garantimodtagerens gæld, kan dette afkald principielt udgøre en særskilt støtte, idet det medfører en yderligere økonomisk fordel såvel i forhold til lånegarantien som i forhold til dennes indfrielse.

127 Det skal dog bemærkes, at det først er under retsforhandlingerne, at Kommissionen har anført, at det ikke er indfrielsen af garantien, som den har betegnet som yderligere støtte, men derimod det senere afkald på den fordring, der opstod som følge af denne indfrielse. Det må imidlertid konstateres, at det på grundlag af den anfægtede beslutnings betragtning 31 og 96 hverken er muligt for borgerne eller for Retten i fornødent omfang at forstå argumentationen, der er fremført vedrørende dette punkt, og dermed bliver det heller ikke muligt for Retten at efterprøve Kommissionens begrundelse for, at den på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen anså afkaldet på fordringen for at udgøre en ny støtte, der var en anden end den, som delstaten Bayerns garanti eller dennes indfrielse blev anset for at udgøre. Det følger i øvrigt af fast retspraksis, at forklaringer, som Kommissionen afgiver under retsforhandlingerne for Retten, principielt ikke kan afhjælpe en mangelfuld begrundelse af den anfægtede beslutning (jf. i denne retning Domstolens dom af 24.10.1996, forenede sager C-329/93, C-62/95 og C-63/95, Tyskland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5151, præmis 47 og 48, og Rettens dom af 25.6.1998, forenede sager T-371/94 og T-394/94, British Airways m.fl. og British Midland Airways mod Kommissionen, Sml. II, s. 2405, præmis 116-119, og af 18.1.2005, sag T-93/02, Confédération nationale du Crédit mutuel mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 123-126).

128 Retten finder herefter – uden at det er nødvendigt at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen faktisk tog den samme støtte i betragtning to gange – at Kommissionen under alle omstændigheder ikke i den anfægtede beslutnings betragtning 96 kunne nøjes med at konstatere, at afkaldet på tilbagebetaling af lånet udgjorde en støtte, der var uforenelig med fællesmarkedet, fordi den »blev foretaget uden retshjemmel«.

129 Uden at der er nødvendigt at undersøge de andre klagepunkter, der i denne henseende er fremført af delstaten Thüringen, er det således med rette, at denne har gjort gældende, at Kommissionen tilsidesatte sin begrundelsespligt i henhold til artikel 253 EF ved at betegne det som støtte, at LfA i forhold til PBK gav afkald på fordringen på 3 mio. DEM.

130 Under henvisning til det anførte skal den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, annulleres, for så vidt som Kommissionen har antaget, at der i den statsstøtte, som blev ydet til bygningen, driften og saneringen af cd-fabrikken i Albrechts, indgår et beløb på 3 mio. DEM som følge af det fordringsafkald, der blev givet til fordel for PBK.

D – Om investeringstilskuddene og -præmierne på 63,45 mio. DEM og 19,42 mio. DEM, der blev ydet henholdsvis af delstaten Thüringen og delstaten Bayern (LfA) til joint venture-selskabet og PA

1. Parternes argumenter

131 Delstaten Thüringen gør gældende, at Kommissionen har begået en række faktiske fejl og vurderingsfejl, samt at den har tilsidesat begrundelsespligten for så vidt angår de investeringstilskud og -præmier, der blev ydet af delstaten Thüringen og af delstaten Bayern (LfA).

132 Delstaten gør først gældende, at i det omfang Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 88 konstaterede, at der var blevet truffet en beslutning, hvorved det var blevet pålagt CD Albrechts at tilbagebetale et beløb på 32,45 mio. DEM som en del af de investeringstilskud, delstaten havde ydet, er det en fejl, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings artikel 2 kræver disse tilskud tilbagebetalt med det fulde beløb, nemlig 63,45 mio. DEM.

133 Delstaten gør videre gældende, at i modsætning til hvad Kommissionen har anført i den anfægtede beslutnings betragtning 87 og 88, udgør de investeringstilskud og -præmier, der blev ydet i forbindelse med oprettelsen af cd-fabrikken i Albrechts, eksisterende støtte, der er i overensstemmelse med støtteordninger, som Kommissionen tidligere havde godkendt, og ikke ny støtte, som er uforenelig med fællesmarkedet, fordi de skulle være ydet i strid med et påstået forbud mod at yde støtte til anlægsaktiver inden for forbundne virksomheder. Delstaten har herved anført, at et forbud af dette indhold generelt hverken findes i loven om skattebegunstigede investeringspræmier eller inden for TIC-ordningen, og heller ikke fællesskabsretten indeholder et sådant påbud. Den har endvidere bemærket, at selv om det antages, at TIC-ordningen fastsætter et forbud mod at yde støtte til anlægsaktiver inden for forbundne virksomheder, er dette forbud blevet overholdt i det foreliggende tilfælde, idet delstaten før udbetalingen af tilskuddene i hvert enkelt tilfælde anmodede joint venture-selskabet om at bekræfte, at tilskuddene ikke ville blive brugt til støtte for anlægsaktiver inden for de forbundne virksomheder. Efter delstatens opfattelse fremgår disse omstændigheder klart af anklageskriftet fra den offentlige anklager ved Landgericht Mühlhausen af 9. april 1998, der blev fremsendt til Kommissionen som bilag til skrivelsen af 28. september 1999. Efter delstatens opfattelse kan det heller ikke hævdes, at på tidspunktet for indgåelsen af kontrakten om bygningen af cd-fabrikken i Albrechts var forbindelserne mellem joint venture-selskabet og Pilz Construction forbindelser mellem »forbundne virksomheder«, for Pilz-koncernen var på dette tidspunkt blot en mindretalsaktionær i joint venture-selskabet. Delstaten finder følgelig, at ydelsen af tilskuddene var i overensstemmelse med de i TIC-ordningen fastsatte betingelser og dermed var omfattet af en godkendt støtteordning og således var forenelig med fællesmarkedet. Ifølge delstaten er det nemlig alene den omstændighed, at en del af tilskuddene blev omdirigeret til fordel for Pilz-koncernen, der har bevirket, at denne del af investeringstilskuddene ikke er i overensstemmelse med betingelserne i henhold til TIC-ordningen og dermed uforenelige med fællesmarkedet. I den forbindelse bestrider delstaten i øvrigt Kommissionens påstand om, at de tyske myndigheder under den formelle undersøgelsesprocedure ikke fremlagde bevis for, at en del af tilskuddene var blevet anvendt forskriftsmæssigt. Den bemærker hertil, at denne oplysning fremgik af anklageskriftet fra den offentlige anklager ved Landgericht Mühlhausen af 9. april 1998 (s. 10-12).

134 For så vidt angår ydelsen af investeringspræmierne har delstaten Thüringen gjort gældende, at Kommissionen har undladt at konstatere, hvorvidt betingelserne for at yde dem var opfyldt, og følgelig fejlagtigt har konkluderet, at det påståede forbud mod støtte inden for forbundne virksomheder burde have hindret ydelsen af sådanne præmier. Delstaten har herved anført, at loven om skattebegunstigede investeringspræmier ikke indeholder et sådant forbud, og at den tværtimod fastslår, at den pågældende investor er berettiget til udbetaling af sådanne præmier, uanset hvem der er leverandør af anlægsgodet. I øvrigt har Kommissionen efter delstatens opfattelse undladt at tage hensyn til, at en del af investeringspræmierne, nemlig et beløb på 6,137 mio. DEM, er blevet krævet tilbagebetalt, og at de i loven fastsatte betingelser uden enhver tvivl var opfyldt for restbeløbets vedkommende.

135 Endelig bestrider delstaten Thüringen anbringendet fra ODS om, at investeringstilskuddene og -præmierne ikke måtte ydes, i det omfang investeringsprojektet blev påbegyndt den 29. august 1989, dvs. før Tysklands genforening. Delstaten har anført, at ud over den omstændighed, at denne konstatering er urigtig, må der henvises til, at der i planlægningsbekendtgørelsen af 25. januar 1991, hvorved de nærmere betingelser for ydelse af en støtte i henhold