ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Efter Anterists opfattelse bør det præjudicielle spørgsmål besvares benægtende. For at kunne afgøre, om en værnetingsklausul kun er aftalt til fordel for den ene part, må man undersøge, hvad der har været parternes vilje. Denne vilje skal give sig udtryk i klausulens ordlyd. Som eksempel på en klausul, der er omfattet af konventionens artikel 17, stk. 3, har Anterist anført en klausul, der giver den ene part ret til at sagsøge den anden part enten ved hans hjemting eller ved sit eget hjemting, mens det samtidig bestemmes, at parten selv kun kan sagsøges ved sit eget hjemting. Anterist har endvidere anført, at et bekræftende svar på det forelagte spørgsmålet ville være i strid med opbygningen af konventionens artikel 17. Undtagelsen i konventionens artikel 17, stk. 3, ville nemlig i så fald blive hovedreglen, fordi de fleste klausuler erfaringsmæssigt gør en af parternes hjemting kompetent. Endvidere ville en sådan løsning føre til en opdeling i forskellige sager, der hviler på det samme kontraktsforhold, mellem retterne i forskellige stater, hvilket konventionens artikel 17, stk. 1, netop søger at undgå. Endelig gælder det, at selv om man principielt besvarer det præjudicielle spørgsmål bekræftende, må man anerkende undtagelser, fordi den fordel, der er omtalt i konventionens artikel 17, stk. 3, kun skal være til den ene parts fordel. De fordele, som klausulen kan medføre for den anden part, skal bedømmes i forhold til de relevante nationale retsregler, hvilket vil medføre en betydelig usikkerhed med hensyn til den konkrete anvendelse af konventionens artikel 17, stk. 3.
25

Der skal derfor svares, at en medlemsstat kun inden for rammerne af den liberalisering af kapitalbevægelserne, der er omhandlet i artikel 2 samt liste B i Rådets første direktiv, kan påbyde, at værdipapirer, som er udstedt eller betalbare i udlandet, skal henlægges i depot i en godkendt bank eller i en udenlandsk bank, valgt af en godkendt bank, såfremt et sådant krav er absolut nødvendigt for at kontrollere, om vedkommende medlemsstats med fællesskabsretten overensstemmende lovgivning overholdes.
25

Heraf følger, at det forhold, at en ydelse, der indgår i en lovbestemt invaliditetsordning, udbetales til tredjemand og ikke direkte til den invalide, ikke bringer den uden for området for direktiv 79/7. Dersom det ikke var tilfældet, ville det nemlig — således som Kommissionen har fremhævet i sine indlæg — være muligt at gennemføre en række formelle ændringer i de bestående ydelser, der omfattes af direktivet, på en sådan måde, at de udelukkes fra dets anvendelsesområde.
13

Det fremgår endvidere af bilag II til førnævnte Aftale om anvendelsen af artikel VII i GATT, at de forklarende noter fra det tekniske udvalg for toldværdi kun har rent rådgivende værdi, og at Kommissionen ikke har godtgjort, at artikel 1 i denne aftale er blevet undergivet en ensartet fortolkning i henhold til den forklarende note af marts 1982, der i øvrigt blev udarbejdet efter den indførsel, der omfattes af søgsmålet i hovedsagen. Kommissionens argumentation for ikke at anvende artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning nr. 1224/80 kan derfor ikke lægges til grund. Rækkevidden af denne bestemmelse skal derfor fastsættes.
8

Endvidere følger det af Domstolens faste praksis, jfr. ovennævnte dom af 16. december 1981, at det tilkommer den nationale ret at vurdere, om det under hensyn til sagens omstændigheder er nødvendigt at lade et præjudicielt spørgsmål afgøre, for at den kan afsige dom. Dette synspunkt må fastholdes, selv når det, som i den foreliggende sag, er vanskeligt at forestille sig, på hvilken måde de svar, Domstolen anmodes om at give, kan have indflydelse på afgørelserne i hovedsagerne. Intet giver i øvrigt grundlag for at antage, at de nævnte tvister er konstruerede processuelle arrangementer.
14

Hvad angår den første betingelse, må det anerkendes, at kravet om, at der foretages et teknisk eftersyn forud for indregistrering af et importeret motorkøretøj, selv om dette er udstyret med en typeattest, som godtgør, at det er identisk med de typer af køretøjer, som er godkendt i importmedlemsstaten, kan anses for nødvendig af hensyn til beskyttelsen af befolkningens liv og sundhed, såfremt det pågældende køretøj har været bragt i færdselen forud herfor. I så fald er formålet med det tekniske eftersyn nemlig at kontrollere, at køretøjet ikke er beskadiget, og at det er i god stand. Er der derimod tale om et importeret køretøj, som er udstyret med en typeattest, og som ikke har været bragt i færdselen forud for indregistreringen i importmedlemsstaten, findes der ikke nogen begrundelse for et sådant eftersyn.
2)

En arbejdstager, der er helt arbejdsløs, og som er omfattet af definitionen i artikel 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, men som til den medlemsstat, hvori han senest har været beskæftiget, har opretholdt en personlig og faglig tilknytning af en sådan art, at han i denne medlemsstat må antages at have størst mulighed for på ny at opnå beskæftigelse, skal anses for omfattet af begrebet »andre arbejdstagere end grænsearbejdere« i artikel 71, stk. 1, litra b). Det tilkommer den nationale retsinstans at afgøre, om en arbejdstagers forhold har en sådan karakter.
4

I henhold til Kommissionens beslutning nr. 1831/81/EKSF af 24. juni 1981 om indførelse af en overvågningsordning og et nyt system for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 180, s. 1) kunne Kommissionen under visse betingelser for bestemte produktgruppers vedkommende foretage en tilpasning af en virksomheds referenceproduktion, såfremt virksomheden efter et investeringsprogram, hvorom Kommissionen ikke havde afgivet en negativ udtalelse, satte nye produktionsanlæg i drift. Denne mulighed for at få tilpasset referenceproduktionen blev indskrænket ved Kommissionens beslutning nr. 1696/82/EKSF af 30. juni 1982 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 191, s. 1), og beslutningerne nr. 2177/83 og 234/84 indeholder ingen tilsvarende bestemmelser om sådanne tilpasninger. Ved Kommissionens beslutning nr. 470/85/EKSF af 25. februar 1985 om ændring af beslutning nr. 234/84/EKSF om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern-og stålindustrien (EFT L 58, s. 7) blev der igen indført en hjemmel for Kommissionen til under visse betingelser at tildele tillægskvoter for produkter i gruppe I d.
7

Heroverfor har den nederlandske og den danske regering gjort gældende, at en beskæftigelse, hvorved der oppebæres en indkomst, som er lavere end eksistensminimum, som dette begreb defineres i modtagermedlemsstaten, ikke kan anses for faktisk og reel lønnet beskæftigelse, såfremt den pågældende ansøger om offentlig bistandshjælp. Under disse omstændigheder er arbejdet ikke et direkte middel til forbedring af levestandarden, men udelukkende et middel til at opnå det i modtagerstaten garanterede eksistensminimum. Der er således ikke tale om økonomisk aktivitet i traktatens forstand. Den danske regering har dog præciseret, at det på tidspunktet for ansøgningen om opholdsbevis skal afgøres, om en person kan betegnes som arbejdstager, hvoraf følger, at en person, der på dette tidspunkt har status som arbejdstager, bevarer denne status, selv om vedkommende senere måtte miste sit arbejde og blive afhængig af offentlig understøttelse.
Sagsøgeren har anført, at han har været beskæftiget som tolk ved Kommissionen (1973-1977), hvilken institution han forlod som tjenestemand i lønklasse LA 7, løntrin 2, for dernæst (1977-1980) at arbejde som freelancetolk for Kommissionen, Parlamentet og andre arbejdsgivere. Siden 1980 har han arbejdet i Domstolens tolketjeneste. Den 20. januar 1982 fik han tilbudt en ansættelseskontrakt af begrænset varighed i lønklasse LA 7, løntrin 3, hvilket tilbud han tiltrådte, da tjenestens chef over for hans ønske om at blive indplaceret i lønklasse LA 6 forsikrede ham om, at han ville opnå lønklasse LA 6 så snart en stilling i denne lønklasse blev ledig. Ved skrivelse af 15. oktober 1983 til Domstolens justitssekretær anmodede han om ændring af indplaceringen til IA 6 i anledning af, at en LA 6-stilling var blevet ledig, efter at en nederlandsk tolk var udtrådt af tjenesten. Skrivelsen forblev ubesvaret.

Den 17. november 1983 blev der opslået en meddelelse nr. CJ 117/82 om ledig stilling vedrørende en stilling som tolk ved Domstolen, i stillingsgruppen IA 7/LA 6, fransksproget, og med en angivelse af, at »stillingen vil blive besat i lønklasse LA 7, undtagen i tilfælde af overførsel af en tjenestemand i lønklasse IA 6«. Ud over opfordringen til tjenestemænd i stillingsgruppen IA 7/IA 6 om at indgive ansøgning, indeholdt meddelelsen en opfordring til »andre tjenestemænd og ansatte« om at angive en evt. interesse for stillingen. Sagsøgeren indgav ansøgning. Denne meddelelse om ledig stilling blev den 9. januar 1984 erstattet af en ny meddelelse nr. CJ 117/82 a, i hvilken den ovennævnte angivelse var udgået. Dernæst blev der den 19. januar 1984 opslået en meddelelse nr. CJ 117/82 om en for institutionen intern udvælgelsesprøve. Efter at have ansøgt og bestået udvælgelsesprøven blev sagsøgeren af justitssekretæren ved skrivelse af 24. maj 1984 underrettet om sin udnævnelse den 16. maj 1984 som tjenestemand på prøve fra den 1. juni 1984 i lønklasse IA 7, løntrin 3.

Den 21. juni 1984 indgav sagsøgeren en ansøgning med krav om ændret indplacering. Det i ansøgningen anførte blev gentaget i en klage indgivet den 9. august 1984 i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, og suppleret i en skrivelse af 21. november 1984. Den 13. december 1984 vedtog Domstolens administrative klageudvalg en beslutning om afvisning af sagsøgerens klage, der meddeltes sagsøgeren den 8. januar 1985. Efter denne beslutning anlagde sagsøgeren nærværende sag den 5. april 1985.
Revisionsretten har anført, at der ikke på noget tidspunkt har foreligget en egentlig klage i vedtægtens forstand og har til støtte herfor anført, dels at advokatens skrivelse efter sin egen ordlyd indeholder et kompromisforslag, og at advokaten ikke anfægter nogen konkret beslutning truffet af Revisionsretten, dels at skrivelsen er flertydigt og uklart formuleret. Følgelig kunne Revisionsrettens skrivelse af 15. februar 1985 ikke forstås som et afslag på en klage; den var i virkeligheden en »rent oplysende udtalelse«. Herefter må samtlige påstande afvises. Schwiering's førnævnte skrivelse af 16. januar 1985 til Revisionsretten kan ikke ændre indholdet af advokatens skrivelse.

Revisionsretten har subsidiært anført, at selv om man antager, at der forelå en klage, så kan søgsmålet alene omfatte de klagepunkter og krav, der er fremsat i klagen. De principalt og subsidiært nedlagte påstande kan dermed ikke antages til pådømmelse i realiteten, eftersom de anbringender, hvorpå de støttes, ikke blev fremført i klagen. Endelig har Revisionsretten anført, at det er vanskeligt at forstå, hvad der er søgsmålets genstand.
5

Det bemærkes først, at anvendelsen af fælles kvalitetsnormer er et af de væsentlige elementer i den fælles markedsordning for frugt og grønsager, således som den fremgår af forordning nr. 1035/72. Ifølge forordningens artikel 2 kan disse kvalitetsnormer fastsættes for det enkelte produkt eller for grupper af produkter, der i frisk tilstand skal leveres til forbrugeren, samt for produkter, der er bestemt for industriel be- og forarbejdning. Der er fastsat en fremgangsmåde for, hvorledes kvalitetsnormerne skal fastlægges samt for beslutningen om, hvilke produkter, der skal undergives kvalitetsnormer.
Efter Kommissionens opfattelse fremgår det af artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 337/79 og af artikel 8 i forordning nr. 338/79, at det naturlige mindsteindhold af alkohol udtrykt i volumen kan forøges ved hjælp af de fire ønologiske fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 337/79.

I henhold til stk. 2 udelukker anvendelsen af én af disse metoder til alkoholtilsætning anvendelsen af de øvrige. Dette betyder imidlertid ikke, at de alle er ligestillede.

Kommissionen har anført, at forbudet mod anvendelsen af saccharose til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet i henhold til punkt 17 i Kommisionens handlingsprogram (jfr. Bulletin for De europæiske Fællesskaber 7/78, tillæg, s. 10) indgår i målsætningen med den fælles politik, der føres inden for vinsektoren. Tilsætning af saccharose kan dernæst kun ske inden for de grænser, der angives i artikel 33, stk. 3, i forordning nr. 337/79. Det fremgår af betragtning to til forordning nr. 2144/82, at forhøjelse af alkoholindholdet ved hjælp af saccharose, der ikke er fremstillet af vin, af fællesskabslovgiver betragtes som en foranstaltning, der kun undtagelsesvis kan anvendes i forbindelse med vinfremstilling, idet vin forudsættes fremstillet af druer og ikke af sukkerroer.

Derimod fremgår det af de nævnte bestemmelser — navnlig af betragtning to til forordning nr. 2144/82, hvorved der indføres en ordning med støtte til anvendelsen af RDK — at fællesskabslovgiver har anset det for særligt ønskeligt, at denne most finder anvendelse.

For så vidt angår tilsætning af ikke-rektificeret druemost samt delvis koncentration ved afkøling, har Kommissionen anført, at selv om fællesskabslovgiver også har anset den første fremgangsmåde for velegnet, så kan disse metoder påvirke smagen af visse typiske landvine eller kvalitetsvine, hvorfor sådanne metoder må betragtes som mindre egnede med henblik på den kvalitetsfremmepolitik, der er det ledende princip inden for den fælles markedsordning for vin, således som det også fremgår af betragtning to til forordning nr. 338/79.

Efter Kommissionens opfattelse følger det af denne prioritering af metoderne til alkoholtilsætning, at medlemsstaterne — såfremt de benytter den mulighed for at tillade alkoholtilsætning, der hjemles i artikel 32 i forordning nr. 337/79 og i artikel 8 i forordning nr. 338/79 — ikke blandt de fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33, netop kan udelukke den, der dels er i bedst overensstemmelse med det tilsigtede mål, dels er den eneste metode til alkoholtilsætning, der ikke indebærer nogen skadevirkninger for vinens kvalitet. Kommissionen har i så henseende henvist til betragtning to til Rådets forordning nr. 453/80 samt til redegørelsen fra en arbejdsgruppe under forsæde af P. Dupuy, hvori det udtales, at kvaliteten af vine tilsat RDK er fuldt ud tilfredsstillende sammenlignet med kvaliteten af vine tilsat saccharose.
28

Det skal i den forbindelse understreges, hvilket blandt andet også fremgår af Domstolens dom af 13. februar 1979 (Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, sag 85/76, Sml. s. 461), at retten til forsvar under en hvilken som helst procedure, der indledes over for nogen, og som kan føre frem til en retsakt, der indeholder et klagepunkt imod denne, udgør et grundlæggende fællesskabsretligt princip, der skal overholdes, selv i tilfælde, hvor der ikke foreligger regler for den pågældende procedure. Det fremgår af fast retspraksis, at retten til forsvar kræver, at den pågældende person, som Kommissionen har indledt en administrativ procedure overfor, sættes i stand til under denne procedure at tage stilling dels til, om de fremførte faktiske forhold og andre omstændigheder virkelig foreligger og hvilken betydning, de da har, dels til de dokumenter, som Kommissionen påberåber sig til støtte for, at der foreligger en overtrædelse af fællesskabsretten.
7

Wybot har gjort gældende, at det i henhold til de siden 1965 gældende bestemmelser samt Europa-Parlamentets praksis ikke har været muligt at indkalde til ekstraordinære sessioner i henhold til EKSF-traktatens artikel 22, EØF-traktatens artikel 139 og Euratom-traktatens artikel 109, mens Domstolen i dommen at 12. maj 1964 utvetydigt fastslog, at »begrebet årlige sessioner skal... forstås således, at det kan forenes med muligheden for ekstraordinære sessioner« Hvis man ved session forstår en periode, som strækker sig over et helt år, vil det ifølge Wybot svare til, at en ordning, hvorefter der består immunitet under Parlamentets sessioner, jfr. traktaterne, ligestilles med en ordning, hvorefter der bestar immunitet under varigheden af medlemmernes mandat; herved fritages Europa-Parlamentets medlemmer for retsforfølgning i deres eget land under hele varigheden af deres mandat; i strid med protokollens artikel 10, stk. 1, afviger den for Europa-Parlamentets medlemmer gældende immunitet fra den immunitet, som de nationale parlamentsmedlemmer nyder, og endelig bliver protokollens artikel 10, stk. 2, overflødig, for så vidt medlemmerne »ligeledes [er] dækket af immuniteten på vej til eller fra Forsamlingens mødested«. Et sådant resultat kan kun undgås, såfremt begrebet sessioner fortolkes således, at det kun dækker de penoder, hvor Europa-Parlamentet rent faktisk afholder møder.
7

Regeringen for Förbundsrepubliken Tyskland og regeringen for Det forenede Kongerige har i modsætning hertil gjort gældende, at efter selve ordlyden af artikel 33 i konventionen skal de nærmere regler om valg af processuel bopæl bestemmes efter lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten. I betragtning af artiklens manglende angivelse af tidspunktet for dette valg, er de to regeringer af den opfattelse, at der må henses til den omstændighed, at valget først har betydning for den part, imod hvem fuldbyrdelsen begæres, efter at fristen for iværksættelse af retsmidler efter konventionens artikel 36 imod dommen med fuldbyrdelsespåtegning er begyndt at løbe, dvs. efter at dommen er forkyndt for vedkommende.
9

Bedrijfsvereniging har anført, at traktatens bestemmelser om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse i dette tilfælde. Ifølge Bedrijfsvereniging indeholder disse bestemmelser intet om, at selskaber stiftet efter andre medlemsstaters ret skal sidestilles med selskaber stiftet efter nederlandsk ret. Hvad angår adgangen til sygeforsikringsydelser, kan den omstændighed, at en direktør for et selskab efter nederlandsk ret ikke stilles på samme måde som en direktør for et selskab efter en anden medlemsstats ret, ikke anses for ulovlig forskelsbehandling, da de to typer selskaber ikke er sammenlignelige. Enhver, der stifter et selskab efter nederlandsk ret, er omfattet af de samme betingelser for forsikring uanset deres statsborgerskab eller etableringssted. Ligeledes er enhver, som stifter et selskab efter fremmed ret, omfattet af samme betingelser. Uanset statsborgerskab eller etableringssted kan enhver frit stifte et selskab efter nederlandsk ret eller efter fremmed ret og herved afveje de sociale, skattemæssige eller andre fordele og ulemper ved de to former for selskaber.
2

Spørgsmålet er blevet rejst under en sag mellem Luijten, gift Vermoolen (herefter benævnt sagsøgeren i hovedsagen), og Raad van Arbeid, Breda, der er det kompetente socialsikringsorgan (herefter benævnt sagsøgte i hovedsagen). Det fremgår af forelæggelseskendelsen og af sagens akter, at sagsøgeren i hovedsagen, der er nederlandsk statsborger, var bosat i Nederlandene med sin ægtefælle, der fra juli 1982 til 1. november 1983 som selvstændig drev en restaurant i Belgien, mens han fortsat boede i Nederlandene. Efter at have født en søn i februar 1983 fik sagsøgeren i hovedsagen for 2. kvartal 1983 udbetalt børnetilskud fra sagsøgte i hovedsagen; denne krævede senere ydelsen tilbagebetalt under henvisning til, at sagsøgeren pr. 1. april 1983 ikke var forsikret i henhold til den nederlandske lov om almindelig børnetilskudsordning (herefter benævnt børnetilskudsloven). Som begrundelse anførtes, at selv om sagsøgerens mand, som var bosiddende i Nederlandene, ikke var udelukket fra forsikring i henhold til børnetilskudsloven, var han imidlertid i Belgien tilsluttet Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (den nationale socialsikringsinstitution for selvstændige), hvilket gav ham ret til børnetilskud i denne medlemsstat.
31

Selv om det antages, at situationen for virksomheder, der fremstiller produkter henhørende under flere produktgrupper, er sammenlignelig med situationen for virksomheder, der kun fremstiller produkter henhørende under en enkelt produktgruppe, bemærkes i øvrigt, at den overskridelsestolerance, artikel 11, stk. 1, hjemler for førstnævnte virksomheder, kun indrømmes under forudsætning af, at den samlede produktion for produktgrupperne la, Ib, Ic og Id ikke overskrider summen af de kvoter, der er tildelt for hver produktgruppe.
12

Hela Lampe har anført, at det fremgår af bestemmelse 3a) til den fælles toldtarifs kapitel 61, at tarifering under pos. 61.01 eller pos. 61.02 skal ske på grundlag af beklædningsgenstandenes ydre kendetegn, hvorefter det kan afgøres, om der er tale om beklædningsgenstande »til mænd« eller »til kvinder«. I denne sag foreligger der ikke sådanne kendetegn; det forhold, at benklæderne har åbning foran, som lukkes venstre over højre, kan navnlig ikke anvendes som sondringskriterium. Hela Lampe har her gjort gældende, at cowboybukser i klassisk snit bæres af såvel kvinder som mænd, og at der ikke er nogen fast praksis for, hvordan cowboybukser, der bæres af kvinder, lukkes foran.
Sideradria har anført, at det er meningsløst, urimeligt og selvmodsigende at pålægge virksomheden en bøde på grund af overskridelsen af produktionskvoten for fjerde kvartal 1982. Den har peget på, at Kommissionen ved beslutning af 19. august 1982 med tilbagevirkende gyldighed tildelte den tillægsproduktionskvoter, hvoraf den ikke udnyttede de 4234 tons, idet kvoterne ikke kunne overføres ud over det tredje kvartal 1982, og således allerede var begrænset til to tredjedele. Derimod overskred Sideradria i fjerde kvartal 1982 sin produktionskvota med 3371 tons. Virksomheden har gjort opmærksom på, at hvis den havde fået tilladelse til at overføre den forhøjelse af produktionskvoterne, som Kommissionen havde tildelt den for de fem foregående kvartaler, til fjerde kvartal 1982, ville den overskridelse af produktionskvoten, virksomheden kritiseres for med hensyn til fjerde kvartal 1982, have været omfattet af overførslen. Efter virksomhedens opfattelse bør den ikke straffes for en produktion, som burde være anerkendt som retmæssig, men som den ikke kunne gennemføre inden for den fastsatte frist.

Kommissionen har heroverfor anført, at den ved beslutning af 19. august 1982 tildelte Sideradria tillægsproduktionskvoter, idet det havde vist sig, at virksomheden af skattehensyn for referenceperioden havde opgivet en produktion, der var mindre end den faktiske. Formålet med tillægskvoterne var, at Sideradria skulle kunne bringe forholdene i orden med hensyn til tidligere perioder, men ikke efterfølgende at udligne nye ulovligheder ved overførsel af de således tildelte tillægskvoter.
Kommissionen har først anført, at ordene »boet på varig måde« i den pågældende bestemmelse vedrører en faktisk situation, nemlig at tjenestemanden fysisk opholder sig uden for den stats område, hvor hans tjenestested befinder sig. Udlandstillægget kan nægtes givet, hvis blot tjenestemanden har haft bopæl på varig måde i den nævnte stat, om end kun kort, i den nævnte 10-årsperiode. Det forhold, at en person opholder sig uden for tjenestelandet med henblik på at gennemføre universitetsstudier, bevirker principielt ikke, at han ikke længere har varig bopæl dér. Det følger heraf, at sagsøgerens studieophold i Strasbourg og Mainz ikke har afbrudt den periode, hvor han har haft bopæl i Luxembourg.

Da sagsøgeren boede i Luxembourg, mens han var volontør i perioden september 1981—februar 1982, har han derfor ifølge Kommissionen i sin ansøgning korrekt opgivet »Luxembourg« som sit faste opholdssted. Også i sagsøgerens straffeattest er »Luxembourg« oplyst som hans faste opholdssted.

Derimod er den bopælsattest, som Germersheim kommune har udstedt, ikke tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgeren faktisk har boet i byen. Attesten er udfærdiget på grundlag af en erklæring afgivet af sagsøgeren, og de kommunale myndigheder har ikke kontrolleret oplysningerne. Således hedder det f. eks. i attesten, at sagsøgeren boede i Germersheim indtil den 1. maj 1984, selv om han faktisk tiltrådte tjenesten i Luxembourg allerede den 16. april 1984.