RETTENS DOM (Femte Afdeling)

7. marts 1996

Sag T-146/94

Calvin Williams

mod

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forpligtelser — handlinger i strid med den værdighed, som kræves af personer, der er ansat i Fællesskabernes tjeneste — loyalitetspligt — disciplinær procedure — fjernelse fra tjenesten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-329

Angående:

Påstand om annullation af Revisionsrettens afgørelse af 24. juni 1993 om fjernelse af sagsøgeren fra tjenesten uden nedsættelse eller frakendelse af hans ret til alderspension.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren uddelte på et tidspunkt i forbindelse med, at han lod sig opstille til valget af Personaleudvalget ved Revisionsretten, to dokumenter i Revisionsrettens lokaler, som blev anset for at udgøre ærerørige beskyldninger. Han blev som følge heraf suspenderet fra sin stilling, ligesom der blev indledt disciplinær forfølgning mod ham i henhold til bilag IX i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Der blev herved rejst sag for Disciplinærrådet, som i sin udtalelse henstillede, at sanktionen i henhold til vedtægtens artikel 86, stk. 2, litra f), blev bragt i anvendelse. Den 24. juni 1993 traf ansættelsesmyndigheden afgørelse om at pålægge sagsøgeren en disciplinær sanktion, hvorved han i betragtning af de alvorlige brud på sine tjenestepligter, som han fandtes at have gjort sig skyldig i, og de skærpende og formildende omstændigheder, som fandtes at foreligge, blev fjernet fra tjenesten uden nedsættelse eller frakendelse af hans ret til alderspension. Ansættelsesmyndigheden fastslog i samme afgørelse, at sagsøgeren var ophavsmand til de nævnte to dokumenter, som indeholdt injurierende og ærerørige udtalelser, og som var ærekrænkende for medlemmerne af Revisionsretten og visse af dens ansatte samt for medlemmerne af andre institutioner. Endvidere fastslog ansættelsesmyndigheden, at disse dokumenter måtte anses for offentliggjort, da de var blevet tilsendt personer, som ikke var knyttet til Revisionsretten og var blevet uddelt i cafeteriet og restauranten, hvor personer, som ikke var ansat ved institutionen, kunne gøre sig bekendt med dem. Desuden fandt ansættelsesmyndigheden, at de af sagsøgeren uddelte dokumenter udgjorde en overtrædelse dels af vedtægtens artikel 12, stk. 1 — idet de nedsatte den værdighed, som sagsøgerens stilling krævede (sagsøgeren var på daværende tidspunkt ansat i en stilling som ekspeditionssekretær) — dels af vedtægtens artikel 21, stk. 1, da de fremsatte udtalelser efter selve deres natur udgjorde en tilsidesættelse af den loyalitetspligt, som påhviler enhver tjenestemand over for sin institution og sine overordnede.

Den 23. september 1993 indgav sagsøgeren, efter at have modtaget meddelelse om denne afgørelse, et dokument til Revisionsrettens generalsekretariat, som var benævnt »klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2«, og hvori der var henvist til et dokument, som var vedlagt, og som indeholdt de samme anbringender og argumenter, som dem, sagsøgeren havde fremført og uddybet under den sag, som han havde anlagt ved Retten. Samme dag anlagde sagsøgeren en sag ved Retten, som blev indført under nr. T-522/93, og hvor stævningen blev tilstillet Revisionsretten den 27. september. Den 24. september 1993 bekræftede generalsekretæren modtagelsen af den klage, som sagsøgeren havde indgivet til Revisionsretten den 23. september 1993, idet han tilkendegav, at det i klagen omtalte bilag ikke var vedlagt denne. Ved kendelse af 16. december 1993 afviste Retten sag T-522/93 med den begrundelse, at den var for tidligt anlagt. Den 24. januar 1994 traf Revisionsretten afgørelse vedrørende den klage, som sagsøgeren indgav den 23. september 1993, idet den afviste klagen og erklærede den for i hvert fald at være ubegrundet.

Sagsøgeren anlagde herefter nærværende sag og indgav samtidig begæring om anordning af foreløbige forholdsregler, som blev afslået ved kendelse afsagt af Rettens præsident den 29. juni 1994 i sag T-146/94 R, Williams mod Revisionsretten (Sml. Pers. II, s. 571).

Formaliteten

Retten bemærkede, at da formålet med den forudgående administrative procedure er at opnå en mindelig løsning af den tvist, som opstår på tidspunktet for klagens indgivelse, må ansættelsesmyndigheden erhverve et tilstrækkeligt præcist kendskab til de argumenter, som en tjenestemand gør gældende til anfægtelse af den pågældende administrative afgørelse. Følgelig skal klagen indeholde en fremstilling af de anbringender og argumenter, som påberåbes mod den administrative afgørelse, som klagen vedrører (præmis 44).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Amo Martínez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 9; Retten, 22. juni 1990, forenede sager T-32/89 og T-39/89, Marcopoulos mod Domstolen, Sml. II, s. 281, præmis 28.

Den i sagen omhandlede klage indeholdt imidlertid ingen sådan fremstilling hverken af sagsøgerens anbringender eller argumenter. Den indeholdt to sider, hvoraf der på den første side var anbragt to stempler til bekræftelse af modtagelsen. På den anden side var der omtalt et bilag, som indeholdt alle de anbringender, klagepunkter og argumenter, der var fremført under den sag, som sagsøgeren erklærede at ville anlægge ved Retten samme dag. Følgelig fandtes fremstillingen af argumentationen ikke i selve klagen, men i et andet dokument, som sagsøgeren angav at have hoslagt klagen, hvilket Revisionsretten imidlertid bestred (præmis 45 og 46).

Det påhviler ikke den person, som på en institutions vegne har fået pålagt at modtage dokumenter af administrativ karakter, at undersøge, om der i hvert af de dokumenter, som han får overbragt, findes en henvisning til et bilag, og undersøge, om dette bilag også faktisk er hoslagt det pågældende dokument. De påsatte stempler udgør alene en bekræftelse af, at dokumentet er blevet indleveret på den angivne dato, men har ikke nogen bevisværdi for så vidt angår antallet af siderne i det pågældende dokument. Når administrationen ved modtagelsen af et dokument bliver klar over, at et heri angivet bilag ikke er hoslagt, er den forpligtet til at tilkendegive dette over for den, som har underskrevet dokumentet, og at anmode den pågældende om at fremsende det manglende bilag inden for en kort frist. Dette krav kan ikke anses for en tilsidesættelse af princippet om, at fristerne er ufravigelige procesforudsætninger, som ikke kan fraviges af parterne eller af Fællesskabets retsinstanser. Hensynet til retssikkerheden, som er begrundelsen for, at fristerne skal overholdes, tilsidesættes ikke, såfremt klagen indgives inden for den frist (præmis 47 og 48).

Retten bemærkede, at Revisionsretten havde fået forkyndt den af sagsøgeren indleverede stævning ved foranstaltning fra Rettens Justitskontor, og at stævningen indeholdt alle de anbringender og argumenter, som var fremført mod den omtvistede afgørelse. Revisionsretten havde således mulighed for at gøre sig bekendt med sagsøgerens argumentation to dage efter udløbet af fristen for indgivelsen af Magen og at tage stilling hertil (præmis 49).

Da Revisionsretten var i stand til at skaffe sig et tilstrækkeligt præcist kendskab til sagsøgerens argumenter, som den havde kendt ubegrundet i sin afgørelse om afvisningen af Magen, og da Revisionsretten efter at have gennemgået disse argumenter gav en detaljeret besvarelse af de samme anbringender og argumenter, som sagsøgeren fremførte under sagen, kan Revisionsrettens afvisningskrav ikke imødekommes og sagen fremmes til realitetsbehandling (præmis 50, 51 og 52).

Realiteten

Annullationspåstanden

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12, stk. 1

— Spørgsmålet om sagsøgerens handlemåde var uværdig

Formålet med vedtægtens artikel 12, stk. 1, er at skabe sikkerhed for, at fællesskabsinstitutionernes tjenestemænd optræder med en sådan værdighed, at de opfylder de krav til en særlig korrekt og respektabel handlemåde, som man kan forvente af ansatte ved en offentlig international institution. Det er derfor på grundlag af dette kriterium, at man bør undersøge, om den pågældende handling er egnet til at nedsætte den værdighed, som stillingen kræver, og som ikke bør afhænge af den subjektive opfattelse, den pågældende tjenestemand måtte have af de opgaver, han har fået tildelt ved en fællesskabsinstitution. Retten bemærkede, at injurierende udtalelser er handlinger, som er uforenelige med stillingens værdighed (præmis 64, 65 og 66).

Henvisning til: Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 76 og 80.

Retten udtalte, at de to i sagen omhandlede dokumenter indeholdt erklæringer, som havde karakter af injurier, og som var ærekrænkende for institutionens medlemmer samt for andre institutioners medlemmer, tjenestemænd og ansatte, hvorfor de måtte anses for offentlige meningstilkendegivelser, der nedsatte den værdighed, stillingen krævede (præmis 67).

Retten tilføjede, at den værdighed, som kræves af en tjenestemand, der indtager en stilling ved en fællesskabsinstitution, ikke er begrænset til det tidspunkt, hvor han udfører en bestemt opgave, men er en betingelse, han skal opfylde under alle forhold og navnlig, hvis han vælges som repræsentant til et personaleudvalg, da det netop er en betingelse for, at han overhovedet kan opstille til valget, at han har de egenskaber, som kræves af en tjenestemand (præmis 68).

Retten henviste til, at det står en tjenestemand frit for, hvis han mener, at en institution har truffet visse foranstaltninger under tilsidesættelse af traktatens bestemmelser, at benytte alle til rådighed stående retsmidler eller iværksætte de nødvendige hertil egnede foranstaltninger, men under overholdelse af de i vedtægten fastsatte principper, dvs. på en sådan måde, at han både i skrift og tale udviser den tilbageholdenhed og det mådehold, som kræves af enhver tjenestemand (præmis 69).

Henvisning til: Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 80.

Retten fandt, at det med føje var lagt til grund i den anfægtede afgørelse, at de pågældende dokumenter var uforenelige med den værdighed, stillingen krævede, hvorfor dette anbringende måtte forkastes (præmis 70 og 71).

— Spørgsmålet om meningstilkendegivelsernes offentlige karakter

Retten bemærkede, at også en begrænset uddeling af skrivelser inden for en institution — selv som led i en administrativ procedure — der er uforenelig med stillingens værdighed, opfylder offentlighedskravet i vedtægtens artikel 12, stk. 1. Den værdighed, som kræves af personer, der indtager en stilling ved en fællesskabsinstitution, kan nemlig blive krænket ikke blot ved det negative indtryk, som en tjenestemand måtte give uden for sin institution, men også ved den adfærd, som han udviser inden for institutionen, hvor han navnlig bør udvise en værdig og respektfuld handlemåde over for institutionen og alle de personer, som arbejder i den (præmis 79 og 80).

Henvisning til: Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 76.

De i sagen to omhandlede dokumenter var blevet offentliggjort såvel inden som uden for institutionen. Hvad angår den eksterne offentliggørelse havde sagsøgeren selv erkendt, at uddelingen af dokumenterne i institutionens restaurant også var sket til udenforstående personer, og at han havde tilsendt visse mere kendte personer uden for institutionen kopier af dokumenterne. Det er endvidere notorisk, at de forskellige institutioners tjenestemænd og deres familiemedlemmer kommer på de øvrige institutioners restauranter (præmis 81 og 82).

Retten fandt derfor, at Revisionsretten med føje havde antaget, at de pågældende dokumenter var blevet offentliggjort såvel inden som uden for institutionen, hvorfor sagsøgerens anbringende måtte forkastes. Endvidere havde Revisionsretten med føje antaget, at dokumenterne og uddelingen heraf udgjorde en overtrædelse af vedtægtens artikel 12, stk. 1. Følgelig måtte anbringendet forkastes (præmis 83-86).

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 21, stk. 1

Retten bemærkede, at vedtægtens artikel 21, stk. 1, foreskriver en loyalitets- og samarbejdspligt, som påhviler enhver tjenestemand over for sin institution og sine overordnede. Denne loyalitets- og samarbejdspligt medfører ikke blot positive forpligtelser, men i sagens natur også en negativ forpligtelse, nemlig en forpligtelse til generelt at afholde sig fra en handlemåde, som kan være krænkende for den værdighed og respekt, som tjenestemanden skylder sin institution og sine overordnede (præmis 96 og 97).

Henvisning til: Domstolen, 14. december 1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Smi. 1965-1968, s. 317, org. réf.: Rec. s. 633, se på s. 650 og 651; Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 72.

De udtalelser, som sagsøgeren havde fremsat i de nævnte to dokumenter, som var blevet kvalificeret som injurierende og ærerørige, udgjorde i sagens natur en grov tilsidesættelse af den loyalitets- og samarbejdspligt, som påhviler enhver tjenestemand over for sin institution og sine overordnede. De injurierende og ærerørige erklæringer fra sagsøgeren, som var indeholdt i de omtvistede flyveblade, vedrørte næsten udelukkende den måde, hvorpå Revisionsretten udøver sin funktion med revision af regnskaberne inden for Fællesskabets institutionelle rammer. Omfanget af den loyalitets- og samarbejdspligt, som påhvilede sagsøgeren over sin institution og sine overordnede, måtte derfor vurderes netop ud fra det forhold, at sagsøgeren som tjenestemand deltog i gennemførelsen af den kontrolfunktion, som er pålagt den institution, han henhørte under. Den omstændighed, at de omhandlede udtalelser blev afgivet under en kampagne i forbindelse med valget til Personaleudvalget ved Revisionsretten, kunne ikke ændre denne vurdering. Loyalitets- og samarbejdspligten skal ikke blot iagttages ved udførelsen af de særlige opgaver, som pålægges en tjenestemand, men gælder generelt for forholdet mellem tjenestemanden og hans institution. En kampagne i forbindelse med valg af repræsentanter til et organ, som er oprettet i medfør af vedtægten, udgør et led i forholdet mellem tjenestemanden og hans institution, og også i denne forbindelse er han bundet af forpligtelsen efter vedtægtens artikel 21, stk. 1, og må ikke tilsidesætte denne (præmis 98, 99 og 100).

Henvisning til: Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 72.

Hvad angår tjenestemandens ret til fri meningstilkendegivelse fandt Retten det tilstrækkeligt at bemærke, at udøvelsen af en sådan ret under alle omstændigheder ikke må ske ved fremsættelse af ærerørige eller injurierende erklæringer (præmis 101).

Revisionsretten havde derfor med føje betegnet uddelingen af de to dokumenter som en overtrædelse af vedtægtens artikel 21, stk. 1. Følgelig måtte dette anbringende forkastes (præmis 102 og 103).

Anbringendet om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og om, at afgørelsen savner fornøden begrundelse

— Anbringendets rækkevidde

Retten bemærkede, at når der er ført bevis for de handlinger, som en tjenestemand lastes for, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge den herfor egnede sanktion. Fællesskabets retsinstanser kan ikke efterprøve ansættelsesmyndighedens valg af disciplinær sanktion, medmindre den pålagte sanktion står i misforhold til de handlinger, som tjenestemanden er lastet for (præmis 106).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 1, org. réf.: Rec. s. 3, præmis 24 og 25; Domstolen, 30. maj 1973, sag 46/72, De Greet mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 44, 45 og 46; Domstolen. 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 34; Domstolen, 19. april 1988, forenede sager 175/86og 209/86, M. mod Rådet, Sml. s. 1891, præmis 9; Williams mod Revisionsretten, a.st.. præmis 83.

Valget af den sanktion, der skal pålægges, er baseret på ansættelsesmyndighedens helhedsvurdering af samtlige konkrete omstændigheder og de særlige forhold i det enkelte tilfælde, idet vedtægtens artikel 86-89 ikke foreskriver noget fast forhold mellem de heri fastsatte sanktioner og de forskellige former for brud på tjenestepligter, som begås af tjenestemænd, og ikke præciserer, i hvilket omfang skærpende eller formildende omstændigheder bør tillægges vægt ved valg af sanktion. Rettens prøvelse var derfor begrænset til spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden havde foretaget en rimelig afvejning af de skærpende og formildende omstændigheder, hvorved Retten ikke kunne sætte sig i stedet for ansættelsesmyndigheden med hensyn til de skønsmæssige vurderinger, som denne havde foretaget (præmis 107 og 108).

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1987, sag 403/85, F. mod Kommissionen, Sml. s. 645, præmis 26; Williams mod Revisionsretten, a.st., præmis 83.

— Den første skærpende omstændighed

Retten fandt ikke at kunne tiltræde det første argument, som sagsøgeren havde fremført, og hvorefter de anvendte udtryk ikke havde været genstand for en nøje overvejelse og afvejning på grund af mentale forstyrrelser. Retten var af den opfattelse, at de erklæringer, som sagsøgeren havde afgivet flere måneder efter affattelsen af de pågældende dokumenter, kun kunne bekræfte ansættelsesmyndighedens vurdering af, at de anvendte udtryk havde været genstand for en nøje overvejelse og afvejning (præmis 116).

Retten fandt heller ikke at kunne tiltræde sagsøgerens andet argument om, at udtalelser, som fremsættes under en valgkampagne, kan indeholde visse overdrivelser. Retten havde således allerede fastslået, (præmis 67), at de omhandlede dokumenter indeholdt en række injurierende og ærerørige udtalelser, og fandt, at intet kunne retfærdiggøre sådanne erklæringer, selv ikke under en valgkampagne. For det andet bemærkede Retten — for så vidt ex tuto — at de injurierende og ærerørige erklæringer, som sagsøgeren havde fremsat i det omtvistede flyveblade, næsten udelukkende vedrørte den måde, hvorpå Revisionsretten udøver sin funktion med revision af regnskaberne inden for Fællesskabets institutionelle rammer, og at denne opgave, som er fastlagt i EF-traktatens artikel 188 A og 188 C, under ingen omstændigheder er omfattet af de beføjelser, der udøves af det Personaleudvalg, hvortil sagsøgeren ønskede at blive valgt. Personaleudvalgets beføjelser, som disse er fastlagt i vedtægtens artikel 9, vedrører udelukkende institutionernes interne virksomhed og deltagelsen i personaleadministrationen. Der var derfor ingen forbindelse mellem virksomheden i det organ, hvortil sagsøgeren ønskede at blive valgt og indholdet af hans skrivelser. Følgelig kunne de erklæringer, som var indeholdt i de omhandlede flyveblade, ikke begrundes med omstændigheder i forbindelse med valget til Personaleudvalget, da de ikke havde nogen som helst forbindelse med virksomheden i det organ, hvortil sagsøgeren ønskede at blive valgt (præmis 117).

Endelig bemærkede Retten, at Disciplinærrådet i sin udtalelse af 10. juli 1992 anså det for en skærpende omstændighed, at de injurierende og ærerørige udtalelser var affattet skriftligt. Følgelig måtte sagsøgerens anbringende forkastes (præmis 118 og 119).

— Den anden skærpende omstændighed

Sagsøgeren havde ikke fremført noget argument til afkræftelse heraf. Som Retten havde fastslået (præmis 81), var de omhandlede flyveblade godtgjort at være blevet uddelt såvel inden som uden for institutionen, og sagsøgeren havde selv erkendt, at uddelingen af disse skrivelser i restauranten og cafeteriet var kommet personer i hænde, som var udenforstående i forhold til Revisionsretten, og at der var blevet tilsendt kopier heraf til mere kendte personer uden for institutionen. Desuden havde Disciplinærrådet i sin udtalelse af 10. juli 1992 fundet, at uddelingen af de pågældende dokumenter i Revisionsrettens restaurant og cafeteria på et tidspunkt, hvor der var personer til stede, som var udenforstående i forhold til institutionen, udgjorde en skærpende omstændighed. Følgelig måtte anbringendet forkastes (præmis 123, 124 og 125).

— Den tredje skærpende omstændighed

Denne skærpende omstændighed bestod ikke i, at sagsøgerens adfærd havde været upassende, men i, at der var tale om et gentagelsestilfælde, idet han havde begået handlinger, som svarede til dem, for hvilke han tidligere var blevet pålagt disciplinære sanktioner. I så henseende havde Domstolen fastslået i sin praksis, at administrationen på trods af grovheden i de handlinger, som kan være lagt den pågældende til last, kan nøjes med at pålægge ham en mild sanktion i betragtning af omstændigheder, som er uden forbindelse med de foreholdte handlinger, såsom at der ikke tidligere er blevet pålagt den pågældende nogen disciplinær sanktion. Af denne praksis måtte modsætningsvis kunne sluttes, at ansættelsesmyndigheden kan tage den omstændighed i betragtning, at den pågældende tidligere er blevet pålagt en disciplinær sanktion, som en skærpende omstændighed (præmis 128).

Henvisning til: Domstolen, 8. juli 1965, forenede sager 27/64 og 30/64, Fonzimod Kommissionen for Euratom, Smi. 1965-1968, s. 97, org. réf.: Rec. s. 615, se pā s. 639.

Det fremgik af sagens akter, at der allerede tidligere var blevet pålagt sagsøgeren to disciplinære sanktioner for handlinger, som svarede til de i sagen omhandlede, nemlig dels for en notits, som ikke opfyldte de mest elementære krav til høflighed over for en overordnet, dels for skrivelser, som var blevet anset for at være injurierende og ærerørige over for Revisionsretten samt dens medlemmer og ansatte. Sagsøgeren havde anlagt sag ved Retten til prøvelse af denne sidste beslutning, hvori Retten afsagde dom den 26. november 1991 (førnævnte sag Williams mod Revisionsretten), og hvorved den sagsøgeren pålagte sanktion i det hele blev stadfæstet. Den omstændighed, at de handlinger, som lå til grund for tvisten, var sket under en valgkampagne, mens de handlinger, der var lagt sagsøgeren til last under de tidligere disciplinære procedurer, var foretaget i en anden sammenhæng, kunne ikke afkræfte ansættelsesmyndighedens vurdering af, at sagsøgerens handlemåde havde karakter af et gentagelsestilfælde. Desuden kunne de notitser, som havde givet anledning til den disciplinære sanktion, der var omhandlet i dommen af 26. november 1991 i førnævnte sag Williams mod Revisionsretten, og de flyveblade, som i denne sag havde medført, at sagsøgeren var blevet tildelt en sanktion i form af fjernelse fra tjenesten, begge blev anset for at indeholde injurierende og ærerørige udtalelser i forhold til Revisionsrettens medlemmer (præmis 129, 130 og 131).

Endelig bemærkede Retten, at Disciplinærrådet i sin udtalelse af 10. juli 1992 havde antaget, at det udgjorde en skærpende omstændighed, at sagsøgeren tidligere var blevet pålagt disciplinære sanktioner for skrivelser, som var blevet anset for uhøflige, bagtaleriske eller ærerørige. Retten fandt derfor, at Revisionsretten havde været berettiget til at anse det for en skærpende omstændighed, at sagsøgeren allerede tidligere var blevet pålagt to disciplinære sanktioner for handlinger, som svarede til de i sagen omhandlede. Følgelig måtte sagsøgerens anbringende forkastes (præmis 132, 133 og 134).

Under hensyn til det anførte fandt Retten, at der ikke var nogen holdepunkter for at antage, at den pålagte sanktion stod i misforhold til den påtalte handlemåde eller til de skærpende omstændigheder, som ansættelsesmyndigheden med rette havde fundet, at der forelå. Heraf måtte tillige sluttes, at den anfægtede afgørelse indeholdt en rimelig begrundelse, idet den klart angav de handlinger, som var lagt sagsøgeren

til last, samt de elementer i ansættelsesmyndighedens vurdering, som havde foranlediget den til at pålægge sagsøgeren en sanktion i form af fjernelse fra tjenesten. Følgelig måtte dette anbringende forkastes tillige med påstanden om annullation, der måtte forkastes som værende ubegrundet (præmis 135-138).

De øvrige påstande

Hvad angår påstanden om, at sagsøgeren genindtrådte i alle sine funktioner, kan Fællesskabets retsinstanser ikke uden at gøre indgreb i administrationens beføjelser meddele en fællesskabsinstitution noget påbud. Følgelig måtte denne påstand afvises (præmis 139).

Henvisning til: Retlen, 10. april 1992, sag T-15/91, Bollendorff mod Parlamentet, Sml. II, s. 1679, præmis 57.

Da annullationspåstanden var ubegrundet, var de øvrige påstande, som var nedlagt for det tilfælde, at afgørelsen om fjernelsen fra tjenesten blev annulleret, blevet uden genstand. Sagsøgte måtte derfor som helhed frifindes (præmis 140 og 141).

Konklusion:

Revisionsretten frifindes.