ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Sagsøgeren i hovedsagen, A/S Richard Frederiksen & Co., besidder samtlige aktier i Sydjysk Sten og Grus A/S (herefter »datterselskabet«). Sagsøgeren ydede i 1984 datterselskabet et rentefrit lån. De kompetente danske skattemyndigheder antog ved skatteansættelsen, at det omhandlede lån indbragte en rente svarende til 11 % af det gennemsnitlige beløb, og foretog derfor en korrektion af sagsøgerens selvangivelser for skatteårene 1986/87, 1987/88 og 1988/89. Skattemyndighederne begrundede korrektionen med, at det rentefrie lån ikke var en normal forretningsmæssig disposition, men udelukkende var et udslag af interessefællesskabet mellem de to selskaber. Sagsøgeren blev derfor indkomstbeskattet af en fikseret rente af det rentefrie udlån til datterselskabet, hvorved det beløb, der var overført til datterselskabet, og som bestod i rentebesparelsen, blev undergivet beskatning. Skattemyndighederne antog desuden, at den fikserede rente af det rentefrie lån udgjorde et skattepligtigt tilskud til datterselskabet, men dette havde dog fradragsret for beløbet. Den korrektion, skattemyndighederne foretog, var derfor i virkeligheden skattemæssigt »neutral« for datterselskabet.
58.

Desuden skal jeg fremføre et rent pragmatisk argument, som, under hensyn til den fælles landbrugspolitiks effektive forløb, også støtter min opfattelse. For at en administration kan fungere tilfredsstillende, er det nødvendigt, at den indrømmes en fornuftig frist til på tilfredsstillende måde at kunne organisere de pågældende myndigheders kontrolbesøg. Jeg mener, ligesom den italienske regering, at det, såfremt der ikke gives underretning om den bedrift, hvor ungtyrene skal opfedes, vil være umuligt eller yderst vanskeligt at gennemføre den kontrol, som påhviler myndighederne for at sikre, at de importerede ungtyre virkelig er dem, hvis overlevelse i 120 dage der senere udstedes attest for.
I artikel 1, nr. 5, i direktiv 83/189 defineres begrebet »teknisk forskrift« således:

»Tekniske specifikationer, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat ...«

Artikel 1, nr. 1, i direktiv 83/189, som ændret ved direktiv 88/182, definerer begrebet »teknisk specifikation« på følgende måde:

»En specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder terminologiske forskrifter for varen, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering samt fremstillingsmetoder og-processer for landbrugsprodukter efter traktatens artikel 38, stk. 1, for produkter til konsum og foder samt for lægemidler som defineret i artikel 1 i direktiv 65/65/EØF, senest ændret ved direktiv 87/21/EØF.«

Når henses til disse to bestemmelser er tekniske forskrifter efter min mening enhver praksis og alle love eller administrativt fastsatte bestemmelser i medlemsstaterne, som stiller visse betingelser for fremstilling og forhandling af varer. Derfor må, hvis der skal være tale om en teknisk forskrift, tre forudsætninger være opfyldt; den pågældende retsakt skal stamme fra en medlemsstat, være faktisk og retligt bindende og have indflydelse på fremstillingen eller forhandlingen af varer ( 18 ).
Det Forenede Kongerige afviser kritikken. For så vidt angår den første af de af Kommissionen påståede overtrædelser, gør Det Forenede Kongerige gældende, at reglen i lovens section 43(1) ikke længere har nogen praktisk betydning. Anvendelsen af modtagelseskriteriet i section 43(2) har alene til formål at begrænse lovens anvendelsesområde i overensstemmelse med det i fjernsyns-direktivets artikel 2, stk. 3, foreskrevne. Med hensyn til det andet kritikpunkt har sagsøgte anført, at en sådan tilsidesættelse kun ville blive aktuel i den hypotetiske og urealistiske situation, at Det Forenede Kongerige ville tillade, at en tv-institution i et tredjeland benytter en sådan frekvens, uden samtidig at udøve en kontrol.

Hvad angår det sidste kritikpunkt indtager Det Forenede Kongerige det standpunkt, at det er i overensstemmelse med fjernsynsdirektivet at indføre mindre restriktive regler for NDSS. Kongeriget har dog tilføjet, at section 188 i Broadcasting Act 1990 giver den kompetente minister mulighed for at pålægge ITC at give NDSS besked på at overholde fjernsynsdirektivets artikel 4 og 5. Spørgsmålet om, hvorvidt der rent faktisk gøres brug af denne beføjelse, er ikke genstand for nærværende sag.
Betragtning 5, 6, 8 og 9 i præamblen til grundforordningen lyder således:

»På grund af konkurrencen på tobaksmarkedet er det nødvendigt at støtte tobaksproduktionen, og denne støtte bør baseres på en præmieordning, som skaber mulighed for at afsætte tobakken i Fællesskabet;

der kan sikres en effektiv forvaltning af præmieordningen ved, at der indgås dyrknings-kontrakter mellem tobaksavlerne og de virksomheder, der foretager den første forarbejdning; kontrakterne skal både sikre avlerne en stabil afsætning og forarbejdningsvirksomhederne en regelmæssig forsyning; ved at forarbejdningsvirksomhederne udbetaler producenterne et beløb, der svarer til præmien, på tidspunktet for leveringen af den af kontrakten omfattede tobak, og som opfylder kvalitetskravene, kan der sikres avlerne støtte, og samtidig bliver præmieordningen lettere at forvalte;

...

for at sikre, at garantitærsklerne overholdes, må der for en begrænset periode indføres en ordning med forarbejdningskvoter; det påhviler medlemsstaterne midlertidigt at fordele forarbejdningskvoterne mellem virksomhederne inden for de fastlagte garantitærskler; der bør med henblik herpå indføres EF-bestemmelser, som skal sikre en ligelig fordeling, og som lægger de tidligere forarbejdede mængder til grund, idet der dog ses bort fra anormal produktion; der vil blive truffet foranstaltninger med henblik på en senere fordeling af kvoterne mellem producenterne på tilfredsstillende vilkår; medlemsstater, der råder over de fornødne data, kan fordele kvoterne mellem producenterne på grundlag af hidtidige ydelser;

det er nødvendigt, at virksomheder, der foretager den første forarbejdning, ikke afslutter dyrkningskontrakter ud over de forarbejdningskvoter, de har fået tildelt; det bør derfor fastsættes, at præmierefusionen højst kan ske for en mængde, der svarer til forarbejdnings-kvoten.«
Kommissionen har i denne sag nedlagt påstand, at det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØF-traktaten, idet den har givet bevilling til indførsel af mejeriprodukter under proceduren for aktiv forædling, selv om deres toldværdi lå under de minimumspriser, der er fastsat i overensstemmelse med det internationale arrangement vedrørende mejerisektoren, som er indgået inden for rammerne af den almindelige overenskomst om told- og udenrigshandel (GATT) og godkendt af Fællesskabet ved Rådets afgørelse 80/271/EØF af 10. december 1979 om indgåelse af de multilaterale aftaler, der er resultatet af handelsforhandlingerne 1973-1979 ( 1 ) (herefter »arrangementet«).

Kommissionen foreholder den tyske regering, at den herved har tilsidesat eller i hvert fald ikke overholdt: a) pligten til samarbejde vedrørende importminimumspriserne, således som den er fastsat i de tre protokoller knyttet som bilag til arrangementet [artikel 6, stk. 1, litra a), i protokol nr. 1, artikel 6, litra a), i protokol nr. 2 og 3]; b) forpligtelsen til at overholde eksportminimumspriserne således som den er fastsat i artikel 3, stk. 1, i hver af de tre protokoller til arrangementet; c) artikel 5-8 i Rådets forordning (EØF) nr. 1999/85 af 16. juli 1985 om aktiv forædling ( 2 ), bl. a. for så vidt angår de økonomiske forudsætninger for at meddele bevilling.
123.

Jeg foreslår herefter, at de af Nederlandenes Hoge Raad stillede spørgsmål besvares således: »1) Lederen af en juridisk person, der drives med gevinst for øje, må, uanset hvorledes retsforholdet mellem de to retssubjekter vurderes i national ret, antages at udøve en selvstændig virksomhed, som omhandlet i EF-traktatens artikel 52, selv om han i en vis periode for den juridiske person præsterer ydelser mod vederlag, når vedkommende efter den lovmæssige eller vedtægtsmæssige kompetencefordeling, der gælder for den juridiske person, ikke er undergivet anvisninger fra nogen anden person eller et organ, han ikke selv kontrollerer. Det påhviler den nationale ret at tage stilling til, om der efter de foreliggende faktiske og retlige omstændigheder består et underordnelsesforhold. 2) En statsborger i en medlemsstat, som er beskæftiget i en anden medlemsstat, hvor han har bopæl, kan afhængigt af omstændighederne påberåbe sig enten traktatens artikel 48 eller 52 over for sin oprindelsesstat på grund af den virksomhed som arbejdstager eller selvstændig, han også udøver i denne stat. 3) Traktatens artikel 48 og 52 skal fortolkes således, at det ikke er tilladt for en medlemsstat at beskatte en statsborger fra en anden medlemsstat, der er beskæftiget som arbejdstager eller selvstændig i førstnævnte stat, og som oppebærer hele eller næsten hele sin indkomst fra denne virksomhed, men har bopæl i oprindelsesstaten eller en anden medlemsstat, hårdere, end hvis han udøvede samme virksomhed og var hjemmehørende i beskatningsstaten. Der er tale om en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, uanset om forskelsbehandlingen består i, at der ikke tages hensyn til den ikke-hjemmehørende skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold, eller at der anvendes en højere skattesats. 4) Det er efter traktatens artikel 48 eller 52 som udgangspunkt tilladt, at en medlemsstat beskatter en statsborger fra en anden medlemsstat hårdere end statens egne hjemmehørende borgere, når statsborgeren fra den anden medlemsstat, der er beskæftiget som arbejdstager eller selvstændig på den førstnævnte stats område, men har bopæl i oprindelsesstaten eller en anden stat, ikke oppebærer hele eller næsten hele sin indkomst fra denne virksomhed. Forskelsbehandlingen skal imidlertid skyldes en objektiv og skattemæssigt relevant forskel i de skattepligtiges forhold. 5) Det forhold, at der ikke af den indkomst, som en ikke-hjemmehørende skattepligtig oppebærer i beskatningsstaten, i denne stat opkræves bidrag til den sociale forsikringsordning, udgør ikke en objektiv og skattemæssigt relevant forskel, som kan begrunde, at den ikke-hjemmehørende beskattes hårdere.«
45.

Efter loven er der hjemmel til at lade unge være omfattet af de lokale ordninger. En beføjelse der dog ikke er udnyttet af Wrekin District Council, hvis ordning alene omfatter ældre og invalide. En ydelse bør imidlertid heller ikke udelukkes fra direktivets anvendelsesområde, alene fordi den ud over de af direktivet omfattede risikogrupper tillige tildeles en risikogruppe, der ikke er omfattet af direktivet. At også unge har mulighed for at få en mobilitetsydelse, som dækker deres åbenbare behov for billig adgang til kollektiv trafik, svækker efter min opfattelse ikke ydelsens direkte og effektive forbindelse med de af direktivet omfattede risici. Den modsatte antagelse ville gøre det ganske simpelt for medlemsstaterne at bringe en ydelse uden for direktivets anvendelsesområde. Man kan vel på den anden side ikke udelukke, at en ordning, der omvendt definerer et meget stort antal ydelsesberettigede risikogrupper, vil kunne antage en så generel karakter, at den af denne grund falder uden for direktivets anvendelsesområde. Det er imidlertid ikke tilfældet med en ordning som den, der er hjemlet i section 93 i Transport Aet 1985, hvor det alene er invalide, ældre og unge, der overhovedet har mulighed for at opnå ydelsen.
19.

Dette er jeg enig i. Trust's opgave er så omhyggeligt som muligt at forvalte de aktiver, selskabet har fået betroet. Dette betyder, at der må drages omsorg for, at aktiverne ikke falder i værdi, men tværtimod eventuelt bliver forøget ved hjælp af særligt gunstige investeringer. Dette betyder, at de kapitalinteresser, som sagsøgeren har, følges nøje, og såfremt der er fare for, at Trust måtte tabe penge, at aktierne bliver solgt og nye erhvervet, der betragtes som mere rentable eller mindre risikable. Dette betyder, at Trust forsøger at opnå det højest mulige udbytte for at have så mange penge som muligt til rådighed til Trust's egentlige opgave, nemlig al fremme medicinsk forskning. Derfor er det — som netop anført — efter omstændighederne nødvendigt at købe og sælge aktier. Dette kan imidlertid ikke sammenlignes med en aktiehandlers virksomhed. En aktiehandlers opgave er ikke først og fremmest at forvalte en formue. I Ian tilstræber derimod at opnå gevinst ved at købe og sælge aktier og foretage risikoprægede investeringer og ved at spekulere. Han erhverver ikke aktier med det hovedformål at sikre højest muligt udbytte, men for at sælge dem til så høj en pris, som han kan opnå. Trust's virksomhed kan ikke sammenlignes hermed — og det ville heller ikke være lovligt. Den kan derimod sammenlignes med en privatmands virksomhed, når denne forvalter sin formue. En privatmand vil også af og til købe eller sælge aktier, og alligevel vil han ikke — og det er ubestridt — blive anset for en person, der udøver en økonomisk virksomhed i sjette direktivs forstand. Trust's virksomhed adskiller sig kun for så vidt angår omfanget (frem for alt med hensyn til det andet aktiesalg) fra en privat investors virksomhed. Men selv det andet aktiesalg, skønt det var det største private salg af aktier i Det Forenede Kongerige, kan ikke anses for at være økonomisk virksomhed i sjette direktivs forstand. Som sagsøgeren selv har forklaret, blev aktiesalget foretaget for at sprede Trust's kapitalinteresser. Dette betyder imidlertid kun, at de oprindelige kapitalinteresser først konverteres til likvide midler og dernæst til nye kapitalinteresser. Heller ikke dette kan sammenlignes med en handlendes virksomhed, således som den er beskrevet ovenfor.
67.

Det er derfor ikke muligt at godtage Kommissionens argument om, at en lavere afgift ville have været utilstrækkelig til at opfylde forordningens formål. Argumentet er under alle omstændigheder mærkværdigt, da indførslerne blev foretaget nogle år før, forordningen blev udstedt, og da det er ikke blevet forklaret — hverken i betragtningerne til forordningen eller i Kommissionens indlæg — hvorledes forordningen under disse omstændigheder skulle kunne opfylde sit formål. Jeg vil dog ikke lægge vægt på denne betragtning alene som grundlag for at anse forordningen for ugyldig. Kommissionen kunne efter min opfattelse med rimelighed indtage det synspunkt, at eftersom de tidligere forordninger kun var blevet kendt ugyldige »for så vidt angår størrelsen af den fastsatte tillægsafgift«, stod det Kommissionen frit for at fastsætte et nyt og lavere beløb, selv for de indførsler, som allerede var blevet foretaget lang tid forinden. Som tidligere anført kan jeg dog heller ikke tilslutte mig sagsøgerens argument om, at tillægsbeløbet skulle fastsættes til et sådant niveau, at det svarede til forskellen mellem produktionsomkostningerne i Fællesskabet og prisen på importerede champignoner. Af de førnævnte grunde er jeg imidlertid af den opfattelse, at det niveau for tillægsbeløbet, som var fastsat i den anfægtede forordning, var alt for højt, og at det var i strid med proportionalitetsprincippet.
Den tyske regering har gjort gældende, at der var »tvingende grunde« til at færdiggøre projektet inden den 18. februar 1992, idet det af Meyer-værftet byggede skib, »ZENITH«, skulle overføres på denne dato. En overskridelse af denne frist ville medføre, at det pågældende skib ikke ville kunne leveres til tiden, således at Meyer-værftet, den største arbejdsplads i området med ca. 1800 ansatte, ville miste anseelse og ville skulle betale en konventionalbod. Endvidere gjorde ikke blot hensynet til Meyer-værftet, men også hensynet til den struktursvage region det nødvendigt at færdiggøre projektet inden den 18. februar 1992, idet de mere langsigtede konsekvenser af Meyer-værftets manglende overholdelse af dets kontraktlige forpligtelser måtte forudses at være, at værftet ville få et dårligt ry med hensyn til pålidelighed og produktivitet. Dette ville medføre tab af ordrer og dermed tab af arbejdspladser. I værste fald ville værftet måtte lukke, hvilket ville betyde, at regionen ville miste sin største arbejdsplads.

Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at de af den tyske regering anførte grunde ikke er tilstrækkelige til at være omfattede af begrebet »tvingende grunde« i artikel 5, stk. 3, litra c). For så vidt angår de mulige konsekvenser for regionen har Kommissionen særlig anført, at der ikke ses at være nogen holdepunkter for, at sådanne konsekvenser ville indtræde.
Det forhold, at moderselskabet i dette tilfælde kontrollerer datterselskaberne fuldt ud, kan naturligvis give det indtryk, at det er sikkert, at overskuddet vil blive anvendt til udbetaling af udbytte, idet moderselskabet selv kan træffe denne beslutning. Men dette er imidlertid ikke tilstrækkeligt til, at moderselskabet retligt kan antages at have ret — og endnu mindre pligt — til at optage overskuddet i sit årsregnskab for det regnskabsår (f.eks. 1989), hvori overskuddet er konstateret som overskud i datterselskabet. En sådan ret opstår først i det følgende regnskabsår (dvs. i 1990 i mit eksempel) for så vidt angår moderselskabet. Jeg erindrer i denne forbindelse om, at selv om selskaberne er »beslægtede«, er og bliver moderselskabet og datterselskaberne selvstændige juridiske personer på samme måde som de regnskaber, de skal udarbejde, er selvstændige dokumenter.

Såfremt det antages, at datterselskabernes overskud i et givet årsregnskab kan eller skal anses for en fortjeneste i moderselskabet i samme regnskabsår, inden der er truffet beslutning om, at overskuddet skal anvendes til udbytte, er det i virkeligheden det samme som at antage, at ethvert overskud i datterselskaberne automatisk og samtidigt bliver en fortjeneste i moderselskabet. Et sådant resultat er imidlertid uacceptabelt, da der er tale om særskilte juridiske personer og regnskaber, som ikke er konsoliderede regnskaber.
Der er næppe tvivl om, at en forretningsmæssig og logistisk bistand under sådanne omstændigheder kan anses for en støtte i artikel 92, stk. 1's forstand. Artikel 92, stk. 1, omfatter støtte, som ydes af en medlemsstat eller ved hjælp af statsmidler »under enhver tænkelig form«. Formålet er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes af fordele, som indrømmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner ( 26 ). Domstolen fastslog i De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg-dommen ( 27 ) i forbindelse med EKSF-traktaten, at

»... støttebegrebet er ... mere generelt end tilskudsbegrebet, fordi det ikke blot omfatter positive ydelser såsom selve tilskuddene, men ligeledes de indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger«.
For at sikre den rette funktion af et så indviklet system, inden for hvilket talrige operatører har tilladelse til at etablere deres egne infrastrukturer på betingelse af, at de opfylder specifikke forpligtelser af forskellig art, blev det ved 1984-loven pålagt operatørerne på begæring at tillade tilslutning af deres net til andre operatørers systemer. Dette giver den enkelte operatørs kunder mulighed for adgang til de net, der drives af andre licenshavere, og følgelig i sidste ende adgang til at kommunikere med abonnenter, der benytter de tjenester, der leveres af sidstnævnte licenshavere.

Også for så vidt angår de internationale forbindelser, der som nævnt alene kan foregå via BT's og Mercury's net, kan de øvrige licenshavere benytte muligheden for tilslutning til disse net, hvilket sætter dem i stand til at tilbyde internationale tjenester til deres egne kunder, selv om de ikke selv har den nødvendige infrastruktur.
Det fremgår klart af direktivets præambel og ordlyd, at formålet med direktivet alene er at fastsætte de mindsteregler, der er nødvendige for at sikre fri udveksling af udsendelser. I 13. betragtning til direktivet udtales det f.eks., at direktivet »fastsætter de nødvendige mindsteregler for fri udveksling af udsendelser«, ligesom det i 27. betragtning hedder:

»For at sikre, at forbrugernes interesser i deres egenskab af seere beskyttes fuldt ud og behørigt, er det vigtigt, at fjernsynsreklamer underkastes en række minimumsregler og -normer, og at medlemsstaterne fortsat har ret til at indføre mere detaljerede eller strengere regler eller i visse tilfælde andre vilkår, for tv-radiospredningsorganer, der henhører under deres myndighed.«

I overensstemmelse hermed indrømmer forskellige bestemmelser i direktivet medlemsstaterne adgang til efter et skøn at vedtage strengere bestemmelser. Disse tilfælde behandles i punkt 39-46 nedenfor.
9.

Jeg kan tilslutte mig Kommissionens opfattelse, for så vidt som det ikke efter min mening er på sin plads i denne sag at tage stilling til spørgsmålet om gyldigheden af mærkerne »Cotonelle« og »Cottonelle« (som jeg herefter under ét omtaler som »Cotonelle«) fra et fællesskabsretligt synspunkt. Selv om parterne i hovedsagen har fremsat forskellige bemærkninger i den forbindelse, er der ikke tale om et spørgsmål, som den nationale ret har stillet, og det synes efter indholdet af forelæggelseskendelsen ikke at være direkte omtvistet i sagen for den nationale ret. Tilsyneladende har Tribunale di Chiavari ikke anmodet Domstolen om en afgørelse af, om mærket er vildledende, eller om at oplyse, hvorledes bestemmelsen i varemærkedirektivets artikel 12, stk. 2, litra b), om mærker, der vil kunne vildlede offentligheden, skal fortolkes. Spørgsmålene vedrørende direktivet synes at tage sigte på en afgørelse om, hvilke følger en konstatering af den vildledende karakter i én medlemsstat for så vidt angår varer indført fra en anden medlemsstat, hvor der foreligger en formelig konstatering af det modsatte. Det kan ikke overraske, at spørgsmålet om mærkets gyldighed ikke direkte er omtvistet mellem sagens parter, eftersom begge på forskellige omsætningstrin er handlende, der sælger varer med »Cotonelle«-mærket. I øvrigt er den tvist, der direkte drejer sig om gyldigheden af »Cotonelle«-mærket, genstand for en stadig i Italien verserende retssag, som mærkeindehaveren er part i, og i hvilken de forskellige spørgsmål herom direkte vil kunne behandles. På baggrund heraf kan det ikke være på sin plads at tage dette spørgsmål op til behandling i denne præjudicielle sag. Der bliver altså ikke her tale om at drøfte det interessante spørgsmål, om konstateringen af, at mærket er vildledende i Italien, skal anerkendes af Domstolen, således at den kan begrunde forbud mod import fra en medlemsstat, hvor det er fastslået, at mærket ikke er vildledende.
Domstolen kendte for ret, at »... en national lovgivning eller praksis, som gør det muligt for fremstilleren og hans autoriserede repræsentanter at monopolisere varens indførsel og afsætning ved en simpel nægtelse af at udlevere oplysningerne om lægemidlet i almindelighed eller om et bestemt parti heraf, [må] betragtes som mere restriktiv end nødvendigt, hvorfor den ikke kan henføres under undtagelsen i traktatens artikel 36, medmindre det med sikkerhed bevises, at enhver anden lovgivning eller praksis klart vil ligge uden for den kreds af rimelige midler, som anvendes i normal forvaltningspraksis.

Det er kun, når det af de oplysninger eller dokumenter, som skal fremlægges af fremstilleren eller hans autoriserede importør, fremgår, at der findes flere varianter af lægemidlet, og at forskellene mellem disse varianter har terapeutisk betydning, at det vil være berettiget at behandle varianterne som forskellige lægemidler med henblik på tilladelse til salg samt fremlæggelse af de hertil hørende oplysninger ...« ( 20 ).