Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – frister – sagsanlæg efter fristen

(Art. 230, stk. 5, EF)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – særlige ikke-bidragspligtige ydelser – begreb

[Rådets forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 647/2005, art. 4, stk. 1, litra a), og art. 4, stk. 2a, litra a)]

Sammendrag

1. Det fremgår af selve ordlyden af artikel 230 EF såvel som af dennes formål, der er at garantere retssikkerheden, at en retsakt, der ikke er blevet anfægtet inden to måneder efter, at retsakten, alt efter sin art, er offentliggjort eller meddelt sagsøgeren eller, i mangel heraf senest to måneder efter, at sagsøgeren har fået kendskab til den, bliver endelig. Denne endelige karakter vedrører ikke kun selve akten, men også enhver efterfølgende retsakt, der blot har en bekræftende karakter. Denne konsekvens, der er begrundet i nødvendigheden af stabilitet i retsforholdene, gælder for individuelle retsakter såvel som for dem, der har almengyldig karakter, såsom en forordning.

Når en bestemmelse i en forordning ændres, opstår der imidlertid på ny adgang til at anlægge søgsmål, ikke blot til prøvelse af denne ene bestemmelse, men også af alle dem, som indgår i en sammenhæng med denne, uanset om de ikke selv er blevet ændret.

(jf. præmis 28-30)

2. Hvad angår særlige ikke-bidragspligtige ydelser gælder for det første, at en ydelse i henhold til artikel 4, stk. 2a, litra a), nr. ii), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 647/2005, kun kan kvalificeres som særlig, hvis den udelukkende har til formål at sikre en særlig beskyttelse af handicappede i snæver tilknytning til disse personers sociale miljø i den pågældende medlemsstat. Ydelser, der ikke kun har denne funktion, men som også har til formål at sikre, at disse personer sikres den nødvendige pleje samt tilsyn, når dette er strengt nødvendigt, i den pågældendes familie eller i en specialiseret institution, kan således ikke kvalificeres som særlige ydelser som omhandlet i den pågældende bestemmelse.

For det andet defineres en særlig ydelse i henhold til forordningens artikel 4, stk. 2a, litra a), nr. i), i denne bestemmelses forstand ligeledes ud fra sit formål. Den skal være en erstatning for eller et supplement til en social sikringsydelse, idet den dog samtidig adskiller sig fra en sådan, og have karakter af en socialhjælp, der retfærdiggøres af økonomiske og sociale grunde, og være reguleret af objektivt fastsatte kriterier.

En ydelse kan derimod anses for en social sikringsydelse, såfremt den tildeles de berettigede uden nogen individuel bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier, og forudsat, at den vedrører en af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Ydelser, der tildeles på objektivt grundlag efter lovbestemte kriterier, og som har til formål at forbedre de plejekrævende personers liv og sundhedstilstand, har således hovedsagelig til formål at supplere ydelserne fra sygesikringen og skal betragtes som »ydelser i anledning af sygdom« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 4, stk. 1, litra a).

(jf. præmis 53-56 og 61)