Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Udvidede Afdeling) den 25. marts 1999. - Forges de Clabecq SA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - EKSF - Statsstøtte - Annullationssøgsmål - Ulovlighedsindsigelse - Femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. - Sag T-37/97.



Samling af Afgørelser 1999 side II-00859



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - frister - begyndelsestidspunkt

(EKSF-traktaten, art. 33, stk. 3)

2 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - begreb - kapitaltilfoersel - afkald paa fordringer - laanegaranti - foreloebige laan - omfattet

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c)]

3 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - begreb - stoette via et af staten kontrolleret organ, som er aktionaer i den stoettemodtagende virksomhed - omfattet

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og art. 83]

4 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - begreb - vurdering i henhold til kriteriet om en privat investor

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c); EF-traktaten, art. 92]

5 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - forbud - Kommissionens godkendelse - betingelser

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og art. 95; Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF]

6 Retspleje - intervention - staevning til stoette for en af parternes paastande, men paa grundlag af en anden argumentation - formaliteten - frihed til valg af anbringender - udvidet

(Rettens procesreglement, art. 116, stk. 3 og 4)

7 Faellesskabsret - principper - retssikkerhed - begreb - princippets uanvendelighed - betingelser

8 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - EKSF-beslutning

(EKSF-traktaten, art. 15, stk. 1)

9 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - forbud - Kommissionens godkendelse - betingelser - mulighed for den stoettemodtagende virksomheds fortsatte forretningsmaessige levedygtighed - opretholdelse af konkurrencen

(EKSF-traktaten, art. 2)

Sammendrag

1 Ifoelge EKSF-traktatens artikel 33, stk. 3, skal annullationssoegsmaal vaere indgivet inden en maaned, efter at beslutningen eller henstillingen, alt efter sin art, er blevet meddelt eller offentliggjort. I overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet skal de retsundergivne kunne stole paa den klare ordlyd af denne bestemmelse. Foelgelig skal soegsmaalsfristen beregnes fra tidspunktet for meddelelsen eller offentliggoerelsen af Kommissionens beslutninger eller henstillinger.

2 Begrebet stoette som omhandlet af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), omfatter penge- eller naturalydelser, som gives til hjaelp for en virksomhed ud over koeberens eller forbrugerens betaling for de varer eller tjenesteydelser, som virksomheden producerer, samt ethvert indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget. Kapitaltilfoersel og de forskud, som udbetales som led heri, afkald paa laan, statsgarantier for laan eller foreloebige laan, maa foelgelig anses som stoette som omhandlet af naevnte bestemmelse.

3 Ved vurderingen af, om der er tale om statsstoette, er det ufornoedent at sondre mellem tilfaelde, hvor stoetten ydes direkte af staten eller en af statens regionale forvaltninger, og tilfaelde, hvor stoetten ydes gennem offentlige eller private organer, som staten eller den regionale forvaltning har oprettet eller udpeget med henblik paa at administrere stoetten. Hverken den omstaendighed, at et saadant organ har aktier i virksomheden paa tidspunktet for ivaerksaettelsen af stoetteforanstaltningerne til virksomheden eller EKSF-traktatens artikel 83 er til hinder for, at disse foranstaltninger anses for statsstoette. Det forhold, at artikel 83 bestemmer, at »den ejendomsretlige ordning vedroerende de virksomheder, for hvilke denne traktatbestemmelse gaelder, beroeres ikke af oprettelsen af Faellesskabet«, forhindrer derfor ikke, at EKSF-traktatens artikel 4 kan goeres gaeldende over for statslige myndigheder, som i deres egenskab af aktionaerer i virksomheder traeffer foranstaltninger, der ikke udgoer tilfoersel af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi.

4 Det er relevant ved bedoemmelsen af, om foranstaltninger, som offentlige myndigheder har truffet til stoette for en virksomhed, er forenelig med faellesmarkedet at anvende kriteriet om »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi«, idet dette bygger paa, om den stoettemodtagende virksomhed kunne have rejst de paagaeldende beloeb paa kapitalmarkedet, og indebaerer, at det undersoeges, om en privat investor ville have gennemfoert transaktionen paa samme vilkaar. Anfaegter man relevansen af dette kriterium inden for jern- og staalindustrien med den begrundelse, at denne sektor i praksis altid vil have behov for tilskud fra det offentlige, anfaegter man samtidig anvendeligheden af forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), som netop vedroerer tilskud eller anden form for statsstoette. Kriteriet er lige saa relevant i relation til EKSF-traktatens artikel 4 som i relation til EF-traktatens artikel 92, idet det anvendes til at paavise fordele, som fordrejer eller kan fordreje konkurrencen.

5 EKSF-traktatens artikel 4, litra c), er ikke til hinder for, at Kommissionen undtagelsesvis paa grundlag af traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, godkender stoette, der ikke falder ind under en af stoettekodeksens kategorier. Der paahviler dog ikke Kommissionen nogen pligt hertil, men der er kun tale om en skoensbefoejelse, som Kommissionen udoever, naar den finder, at den anmeldte stoette er noedvendig for at opfylde traktatens maalsaetninger og navnlig for at imoedegaa situationer, der ikke har vaeret forudset. Heraf foelger, at Kommissionen, som skal handle i Faellesskabets interesse, kun kan anvende befoejelsen i undtagelsestilfaelde.

6 Det fremgaar af artikel 116, stk. 4, i Rettens procesreglement, at intervenienten ikke kan fremfoere andre annullationsanbringender end dem, som den sagsoeger, hvis paastande han intervenerer til stoette for, har fremfoert, men at han imidlertid frit kan vaelge, hvilke anbringender og argumenter han vil fremfoere til stoette for disse paastande. Denne valgfrihed er ikke begraenset til de argumenter, der er blevet fremfoert under den administrative procedure. En medlemsstat, som intervenerer i soegsmaal om annullation af en beslutning fra Kommissionen om statsstoette kan ganske vist ikke goere faktiske elementer gaeldende, som ikke var Kommissionen bekendt, og som den ikke oenskede at oplyse under den administrative procedure, men intet er til hinder for, at den imod den endelige beslutning fremfoerer et anbringende, som den ikke havde fremfoert under den administrative procedure.

7 Retssikkerhedsprincippet skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer af retsforhold, der henhoerer under faellesskabsretten. I den forbindelse er det vaesentligt, at Faellesskabets institutioner overholder princippet om, at der ikke maa aendres i en retsakt, der er vedtaget af dem, og som paavirker den retlige og faktiske stilling hos de retssubjekter, der er beroert deraf, hvorfor saadanne retsakter kun kan aendres under overholdelse af de gaeldende kompetence- og procedureregler. En tilsidesaettelse af dette princip kan dog ikke paaberaabes, hvis det retssubjekt, hvis retlige og materielle situation er blevet beroert af den paagaeldende retsakt, ikke selv har overholdt de heri fastsatte betingelser.

8 Begrundelsen efter EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, skal klart og utvetydigt angive, hvilke betragtninger den institution, der udstedte den paagaeldende retsakt, har lagt til grund, saaledes at de beroerte parter kan faa kendskab til grundlaget for den trufne beslutning og dermed blive i stand til at forsvare deres rettigheder, og saaledes at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret. Det kraeves dog ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, eftersom begrundelsen ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt under hensyn til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade.

9 Kommissionen kan ikke godkende en stoette til en virksomhed uden at tage hensyn til virksomhedens forretningsmaessige eller finansielle levedygtighed, udelukkende for kunstigt at sikre beskaeftigelse paa den paagaeldende virksomhed, idet dette ville forstyrre ligevaegten paa faellesmarkedet og uden nogen oekonomisk berettigelse paafoere de konkurrerende jern- og staalvirksomheder et handicap. Rettens arbejde og EKSF-traktatens artikel 2, hvorefter Kommissionen skal »bevare stabiliteten i beskaeftigelsen« og forhindre, »at dybtgaaende og vedvarende forstyrrelser opstaar i medlemsstaternes oekonomier«, kan ikke fortolkes saaledes, at de forpligter Kommissionen til at godkende stoette i et saadan tilfaelde. En saadan fortolkning vil vaere uforenelig med proportionalitetsprincippet, som med hensyn til statsstoette bl.a. indebaerer, at der skal sikres en sund konkurrence paa faellesmarkedet.

Dommens præmisser

Relevante retsforskrifter

1 Traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab (herefter »traktaten« eller »EKSF-traktaten«) forbyder statsstoette til jern- og staalindustrien. I henhold til traktatens artikel 4, litra c), er »tilskud eller anden stoette ydet af staterne eller saerlige byrder paalagt af dem, i hvilken som helst form dette sker«, uforenelige med faellesmarkedet for kul og staal og derfor forbudt paa de i traktaten angivne betingelser.

2 Traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, bestemmer:

»I alle de tilfaelde, som ikke omhandles i denne traktat, og hvor en beslutning eller en henstilling fra Kommissionen forekommer noedvendig for inden for rammerne af det faelles marked for kul og staal og i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 5 at virkeliggoere et af Faellesskabets maal, saaledes som de naermere er angivet i artiklerne 2, 3 og 4, kan saadan beslutning traeffes eller saadan henstilling vedtages efter samstemmende og enstemmig udtalelse fra Raadet og efter hoering af Det Raadgivende Udvalg.

Den samme beslutning eller henstilling, vedtaget paa samme maade, fastsaetter eventuelt de sanktioner, der skal ivaerksaettes.«

3 Kommissionen lagde ovenstaaende bestemmelser i traktatens artikel 95 til grund, da den fra slutningen af 1980'erne for at imoedekomme de krav, som strukturomlaegningen inden for jern- og staalindustrien rejste, indfoerte faellesskabsstoetteregler, hvorefter der kunne ydes statsstoette til jern- og staalindustrien i et begraenset antal tilfaelde. De faellesskabsregler for stoette til jern- og staalindustrien, der var gaeldende i det tidsrum, som er relevant for naervaerende sag, blev indfoert ved Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27. november 1991 om faellesskabsregler for stoette til jern- og staalindustrien (EFT L 362, s. 57, herefter »stoettekodeksen«).

4 Ifoelge stoettekodeksens artikel 1, stk. 1, kan »stoette til jern- og staalindustrien, der finansieres af en medlemsstat, af lokale forvaltninger eller ved hjaelp af statsmidler under enhver form [...] kun betragtes som faellesskabsstoette og dermed som forenelig med faellesmarkedets tilfredsstillende funktion, hvis den opfylder bestemmelserne i artikel 2-5«. Ifoelge samme artikels stk. 2 omfatter »begrebet stoette [...] de stoetteelementer, der maatte vaere indeholdt i finansieringsforanstaltninger til fordel for jern- og staalvirksomhederne, saasom erhvervelse af kapitalinteresser, kapitaltilskud eller tilsvarende foranstaltninger [...] som traeffes af medlemsstaterne, regionale eller lokale forvaltninger eller andre organer, der anvender statsmidler i dette oejemed, naar der ikke herved er tale om tilfoersel af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi«.

5 Efter stoettekodeksens artikel 2-5 kan det paa visse betingelser anses for foreneligt med det faelles marked at yde stoette til daekning af jern- og staalvirksomhedernes udgifter til forsknings- og udviklingsprojekter, stoette til fremme af tilpasningen til nye lovbestemte miljoebeskyttelsesnormer af anlaeg, som har vaeret i drift i mindst to aar foer disse normers ikrafttraedelse, stoette til virksomheder, der definitivt indstiller produktionen af jern- og staalprodukter henhoerende under EKSF-traktaten, stoette til daekning af ydelser, der udbetales til arbejdstagere, som er stillet til raadighed, eller som foertidspensioneres, og visse former for stoette til virksomheder etableret i Graekenland, Portugal og paa den tidligere Tyske Demokratiske Republiks omraade. Kodeksen forbyder saavel driftsstoette som strukturomlaegningsstoette, undtagen hvis der er tale om stoette til lukning.

Faktiske omstaendigheder

6 Sagsoegeren er en belgisk jern- og staalvirksomhed, som, foer den indstillede driften, fremstillede flydende staal og flade faerdigprodukter, dvs. plader og slabs.

7 Regionen Vallonien ejer hele aktiekapitalen i Société wallone pour la sidérurgie SA (SWS), der som led i regionens oekonomiske politik for jern- og staalindustrien har til opgave at intervenere til stoette for private virksomheder.

8 I foerste halvdel af 1980'erne blev der udarbejdet en rekonstruktionsplan for sagsoegeren, som inden for planens rammer blev ydet en raekke investeringskreditter. Disse var for stoerstepartens vedkommende daekket af en statslig garanti. Den foerste kredit beloeb sig til 1,5 mia. BEF, den anden til 850 mio. BEF og den tredje til 1,5 mia. BEF. Den fjerde og sidste kredit blev ydet i 1985 og udgjorde 650 mio. BEF. Saadanne statsgaranterede kreditter benaevnes almindeligvis »SNCI-laan« (laaneaftaler indgaaet med Société nationale du crédit à l'industrie). Ved beslutning af henholdsvis 16. december 1982 og 31. juli 1985 godkendte Kommissionen paa visse betingelser en del af rekonstruktionsplanen, som navnlig omfattede den foerste kredit paa 1,5 mia. BEF og den fjerde paa 650 mio. BEF.

9 Compagnie belge pour le financement de l'industrie (herefter »Belfin«), som er oprettet for at finansiere investeringer med henblik paa omstilling af den belgiske industri, og som for 50 procents vedkommende er statsejet, ydede ligeledes sagsoegeren en raekke laan af midler laant i kreditinstitutter, nemlig to laan paa henholdsvis 104 mio. BEF i 1988 og 196 mio. BEF i 1989, som blev erstattet af en kredit paa 300 mio. BEF i 1991, og en kredit paa 200 mio. BEF i 1994, som erstattede et laan ydet i 1987.

10 Ved skrivelse af 25. juni 1996 gav Belgiens faste repraesentant ved Den Europaeiske Union i henhold til stoettekodeksens artikel 6, stk. 2, Kommissionen meddelelse om en plan, som havde til formaal at goere det muligt for sagsoegeren at fortsaette sin virksomhed. Forretningsmaessigt gik planen ud paa at bevare vaerket som en integreret virksomhed, men med nedsat aktivitet. Finansielt omfattede den ifoelge anmeldelsen dels en raekke »ledsageforanstaltninger«, som bestod i en tilfoersel af ny kapital fra SWS paa i alt 1,5 mia. BEF, og, med SNCI's og Belfin's godkendelse, en omlaegning af virksomhedens gaeld, dels SWS' overtagelse af 21,3% af virksomhedens aktiekapital fra den hidtidige ejer, Socindus, et selskab, der repraesenterede private administrerende familieaktionaerers interesser. SWS ville dermed komme til at eje 60,3% af aktierne, mens resten ville vaere ejet af den brede offentlighed.

11 Forud for udarbejdelsen af planen var der blevet gennemfoert en raekke undersoegelser af virksomhedens oekonomi, bl.a., efter dens egen anmodning, af konsulentfirmaerne Laplace Conseil og Davy Clecim. Desuden havde regionen Valloniens premierminister, Robert Collignon, paalagt formanden for virksomhedens bestyrelse, Jean Gandois, at undersoege den vallonske jern- og staalindustris levedygtighed og vurdere, hvilke foranstaltninger der, bl.a. for sagsoegers vedkommende, burde traeffes for at styrke denne levedygtighed. Alle tre rapporter fastslog, at det ville kraeve gennemgribende og hurtige foranstaltninger at sikre sagsoegers fortsatte bestaaen. Da Kommissionen paa dette tidspunkt spurgte SWS, hvilke planer selskabet havde for sagsoegeren, svarede det, at dets maal var at »forhindre, at virksomheden gik konkurs, ved at indgaa alle noedvendige aftaler med Forges' kreditorer og banker, saaledes at man kunne undgaa en oekonomisk og social katastrofe«, og anfoerte, at det »paa premierministerens anmodning ikke ville traeffe nogen endelig afgoerelse vedroerende Forges de Clabecq, foer regionen Valloniens regering havde analyseret konklusionerne i Gandois-rapporten«.

12 Efter at have modtaget anmeldelsen anmodede Kommissionen ved skrivelse af 5. juli 1996 Belgiens faste repraesentant ved Den Europaeiske Union om supplerende oplysninger. Kommissionen oenskede navnlig at vide, om der var blevet truffet andre foranstaltninger end de anmeldte. Den anfoerte naermere, at anmeldelsen ikke havde indeholdt oplysninger om, paa hvilke betingelser sagsoegers gaeld var blevet omlagt, og om det laan paa 500 mio. BEF, som regionen Vallonien havde ydet i slutningen af 1992, og som Kommissionen ikke havde betragtet som en stoetteforanstaltning, forudsat at visse betingelser, bl.a. vedroerende rentesatsen, blev overholdt. Desuden pegede den paa, at den belgiske presse havde omtalt yderligere foranstaltninger, bl.a. at der var bevilget sagsoegeren nye laan. Belgiens faste repraesentant videresendte Kommissionens skrivelse til regionen Vallonien.

13 Ved skrivelse af 23. juli 1996 afgav de belgiske myndigheder supplerende oplysninger. Om det i 1992 ydede laan paa 500 mio. BEF oplystes det, at SWS i 1996, »efter indtraengende anmodning fra bestyrelsen [for sagsoegeren]« havde besluttet at give afkald paa sin fordring, som i alt udgjorde 555 mio. BEF, »for at sikre bankernes og leverandoerernes stoette til undersoegelsen og til gennemfoerelsen af en rekonstruktionsplan«. Det understregedes i skrivelsen, at afkaldet paa fordringen ikke var nogen stoetteforanstaltning, idet sagsoegeren under alle omstaendigheder aldrig ville have kunnet indfri den.

14 Vedroerende gaeldsomlaegningen var der bilagt skrivelsen dokumenter, hvoraf det fremgik, at der var indgaaet en principaftale med SNCI og Belfin om forlaengelse af fristen for tilbagebetaling af laanene med tre aar. Denne principaftale var undergivet en raekke betingelser, bl.a. at Det Europaeiske Faellesskab godkendte kapitaltilfoerslen til sagsoegeren.

15 Endvidere oplystes det, at SWS som forskud paa den planlagte rekapitalisering havde ydet sagsoegeren et foreloebigt laan paa 200 mio. BEF. Dette forskud var uomgaengeligt noedvendigt for, at sagsoegeren kunne fortsaette sin virksomhed i afventning af Kommissionens beslutning. Det anfoertes i skrivelsen, at det utvivlsomt ville vaere noedvendigt at yde yderligere forskud.

16 Det blev understreget, at foranstaltningerne i planen under alle omstaendigheder ikke udgjorde statsstoette, idet der ikke skulle anvendes offentlige midler, og at de kun var udtryk for, hvad en fornuftig privat investor i et samfund med markedsoekonomi ville havde foretaget sig. Endvidere havde SWS ikke til hensigt at bevare aktiemajoriteten i virksomheden. Endelig anfoertes i skrivelsen, at SWS stillede sig til Kommissionens raadighed med hensyn til at fremlaegge yderligere oplysninger og foretage de tilpasninger, som denne maatte foreslaa.

17 I en skrivelse i henhold til stoettekodeksens artikel 6, stk. 4, som blev offentliggjort den 11. oktober 1996 (EFT C 301, s. 4), opfordrede Kommissionen den belgiske regering og enhver anden beroert part til at fremsaette deres bemaerkninger.

18 I Kommissionens beslutning af 18. december 1996, EKSF-staal - Forges de Clabecq, om regionen Valloniens finansielle foranstaltninger til stoette for jern- og staalvirksomheden Forges de Clabecq (EFT 1997 L 106, s. 30, herefter »den omtvistede beslutning«) bestemmes:

»Artikel 1

De foranstaltninger, som Belgien har truffet til fordel for Forges de Clabecq, dvs.:

- en kapitaltilfoersel paa 1,5 mia. BEF

- statsgarantierne for laanene fra Belfin og SNCI

- eftergivelsen af gaeld til et beloeb af 802,3 mio. BEF (302,2 mio. BEF for SA Forges Finances og 500 mio. BEF for SWS)

- foreloebige laan paa i alt 700 mio. BEF

udgoer statsstoette ifoelge artikel 1, stk. 2, i [stoettekodeksen].

Artikel 2

Den i artikel 1 naevnte stoette er uforenelig med faellesmarkedet, idet den ikke opfylder bestemmelserne i artikel 2-5 i beslutning nr. 3855/91/EKSF som fastsat i artikel 1, stk. 2, i naevnte beslutning, og er dermed forbudt i henhold til artikel 4, litra c), i traktaten.

Artikel 3

Belgien skal ophaeve den i artikel 1 naevnte stoette og kraeve den tilbagebetalt senest to maaneder efter datoen for meddelelsen af naervaerende beslutning med renter fra datoen for ydelsen.

[...]«

19 Den 19. december 1996 indgav Forges de Clabecq's bestyrelse konkursbegaering for virksomheden. Tribunal de commerce de Nivelles erklaerede ved afgoerelse af 3. januar 1997 konkurs som begaeret.

20 Den omtvistede beslutning blev meddelt de belgiske myndigheder ved skrivelse af 23. januar 1997 og offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende den 24. april 1997.

21 Senere i 1997 blev sagsoegerens aktiver koebt af et nyt selskab ved navn Duferco Clabecq, som var blevet etableret paa initiativ af en privat investor, nemlig Duferco-koncernen. Duferco Clabecq behoevede i henhold med belgisk konkursret ikke at overtage sagsoegerens gaeld. Kommissionen godkendte en raekke foranstaltninger, som SWS havde truffet til fordel for Duferco Clabecq, med den begrundelse, at de udgjorde en tilfoersel af risikovillig kapital, der var i overensstemmelse med almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi.

Retsforhandlinger og parternes paastande

22 Den foreliggende sag blev anlagt af sagsoegeren ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. februar 1997. Sagen blev henvist til en afdeling bestaaende af fem dommere. Sagsoegeren havde i staevningen anmodet om, at sagen blev forelagt Rettens plenum. Afdelingen efterkom ikke denne anmodning.

23 Ved saerskilt dokument indleveret til Justitskontoret den 6. marts 1997 indgav sagsoegeren ansoegning om fri proces. Retten afviste denne ansoegning ved kendelse af 29. september 1997.

24 Ved dokument indleveret til Justitskontoret den 21. marts 1997 rejste sagsoegte formalitetsindsigelse. Sagsoegeren fremsatte sine synspunkter vedroerende formalitetsindsigelsen den 2. maj 1997. Ved Rettens kendelse af 11. juli 1997 blev formalitetsindsigelsen henskudt til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

25 Ved begaeringer indleveret til Justitskontoret henholdsvis den 24. juni, den 23. juli og den 25. juli 1997 anmodede SWS, Kongeriget Belgien og regionen Vallonien om tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegerens paastande. Ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Tredje Udvidede Afdeling den 31. oktober 1997 blev der meddelt SWS, Kongeriget Belgien og regionen Vallonien tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegerens paastande.

26 Sagsoegeren foreslog i sin replik en raekke foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og, subsidiaert, bevisoptagelsen. Da Retten fandt sagens akter tilstraekkeligt oplysende, besluttede den hverken at gennemfoere foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse eller med henblik bevisoptagelsen.

27 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parterne har afgivet indlaeg og besvaret Rettens mundtlige spoergsmaal i det offentlige retsmoede den 18. november 1998.

28 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Den omtvistede beslutning annulleres.

- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

29 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

- Sagens afvises eller, subsidiaert, kendes ubegrundet.

- Sagsoegeren tilpligtes at betales sagens omkostninger.

30 Intervenienterne har nedlagt foelgende paastande:

- Den omtvistede beslutning annulleres.

- Sagsoegte tilpligtes at betales sagens omkostninger.

Formaliteten

Parternes argumenter

31 Sagsoegte har anfoert, at sagen er blevet anlagt for sent. Kommissionen har ikke bestridt, at den er blevet anlagt inden for en maaned fra meddelelsen af beslutningen af 23. januar 1997, men mener, at tidsfristen for anlaeggelse af en sag ikke skal regnes fra det tidspunkt, hvor beslutningen blev meddelt den belgiske stat, men fra det tidspunkt, hvor sagsoegeren fik kendskab til den. I det foreliggende tilfaelde staar det fast, at dette skete laenge foer den 23. januar 1997. Dette fremgaar bl.a. af, at Tribunal de commerce de Nivelles i sin afgoerelse af 3. januar 1997 konstaterede, at sagsoegeren havde indgivet konkursbegaering den 19. december 1996 »paa grund af Europa-Kommissionens beslutning af 18. december 1996«.

32 Sagsoegte mener, at tidsfristen paa en maaned under de omstaendigheder burde loebe fra den 18. december 1996. Sagen maa foelgelig afvises, fordi den er blevet anlagt for sent.

33 Subsidiaert har sagsoegte anfoert, at hvis sagsoegeren ikke mente at have fuldt kendskab til beslutningen, burde selskabet have anmodet om at faa den tilsendt inden for en rimelig frist, hvilket selskabet undlod.

34 Til stoette for sin argumentation har Kommissionen bl.a. henvist til Domstolens dom af 19. september 1985 (forenede sager 172/83 og 226/83, Hoogovens Groep mod Kommissionen, Sml. s. 2831), af 6. juli 1988 (sag 236/86, Dillinger Huettenwerke mod Kommissionen, Sml. s. 3761) og af 6. december 1990 (sag C-180/88, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mod Kommissionen, Sml. I, s. 4413), samt Domstolens kendelse af 5. marts 1993 (sag C-102/92, Ferriere Acciaierie Sarde mod Kommissionen, Sml. I, s. 801), hvortil der ogsaa henvises i Rettens dom af 19. maj 1994 (sag T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale »Murgia Messapica« mod Kommissionen, Sml. 1994 II, s. 361, praemis 29).

35 Sagsoegeren har anfoert, at det ikke tjener noget formaal at anlaegge en sag, foer den beroerte part har faaet kendskab til begrundelsen for den beslutning, som Kommissionen har vedtaget. Sagsoegeren fik foerst kendskab til Kommissionens beslutning i sin helhed, da den blev meddelt. Selskabet har herom oplyst, at det kontaktede Kommissionen kort efter, at beslutningen var blevet vedtaget, med henblik paa at faa denne tilsendt, men at Kommissionen svarede, at dette ikke kunne ske, foer beslutningen formelt var blevet meddelt den belgiske stat.

36 Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen fortolker retspraksis forkert. Den anfoerte retspraksis vedroerer helt andre omstaendigheder end i den foreliggende sag. De domme og kendelser, som Kommissionen har henvist til, drejer sig nemlig om tilfaelde, hvor en EKSF-beslutning hverken er blevet meddelt eller offentliggjort, og hvori det fastslaas, at en sag kan anlaegges inden for en maaned fra, at sagsoegeren har faaet reelt kendskab til beslutningen, forudsat at han har anmodet om at faa den tilsendt inden for en rimelig frist.

37 Endelig har sagsoegeren anfoert, at det under alle omstaendigheder ikke havde vaeret muligt at anlaegge en sag foer beslutningen var blevet meddelt, eftersom en beslutning ifoelge EKSF-traktatens artikel 15 ikke har nogen retsvirkninger, foer den er blevet meddelt.

38 Den belgiske regering har tilsluttet sig sagsoegerens argumentation.

39 Regionen Vallonien og SWS har anfoert, at beslutningen er blevet meddelt, og at sagen, regnet fra tidspunktet herfor, er blevet anlagt inden for fristen paa en maaned som forlaenget under hensyn til afstanden. De finder, at traktatens artikel 33, stk. 3, er blevet overholdt fuldt ud, hvorfor sagen ikke kan anses for at vaere anlagt for sent.

Rettens bemaerkninger

40 Ifoelge traktatens artikel 33, stk. 3, skal annullationssoegsmaal »vaere indgivet inden en maaned, efter at beslutningen eller henstillingen, alt efter sin art, er blevet meddelt eller offentliggjort«. Retten finder, at de retsundergivne i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet skal kunne stole paa den klare ordlyd af denne bestemmelse. Soegsmaalsfristen skal foelgelig regnes fra tidspunktet for meddelelsen eller offentliggoerelsen af Kommissionens beslutning eller henstilling.

41 I det foreliggende tilfaelde blev den omtvistede beslutning meddelt den belgiske stat ved skrivelse af 23. januar 1997 og offentliggjort i Tidende den 24. april 1997. Heraf foelger, at naervaerende sag, som blev anlagt den 25. februar 1997, i god tid foer fristen paa en maaned regnet fra tidspunktet for offentliggoerelsen og forlaenget under hensyn til afstanden med de to dage, der finder anvendelse paa soegsmaal indbragt af personer hjemmehoerende i Belgien, ikke er blevet anlagt for sent.

42 Endvidere har sagsoegeren ret i, at den retspraksis, som Kommissionen har henvist til som stoette for formalitetsindsigelsen, vedroerer den fra det foreliggende tilfaelde grundlaeggende forskellige situation, at beslutningen hverken er blevet meddelt eller offentliggjort.

43 Formalitetsindsigelsen maa foelgelig afvises.

Realiteten

44 Sagsoegeren og intervenienterne har i det vaesentlige fremfoert syv annullationsanbringender. Ifoelge foerste anbringende er traktatens artikel 4 blevet tilsidesat. Ifoelge andet anbringende er traktatens artikel 95 blevet tilsidesat. Ifoelge tredje anbringende er retssikkerhedsprincippet blevet tilsidesat. Ifoelge fjerde anbringende er beslutningen utilstraekkeligt begrundet. Ifoelge femte anbringende er retten til kontradiktion blevet tilsidesat. Ifoelge sjette anbringende er den grundlaeggende ret til arbejde, EKSF- og EF-traktatens praeambler og maalsaetninger samt proportionalitetsprincippet blevet tilsidesat. Endelig er ifoelge syvende anbringende ligebehandlingsprincippet blevet tilsidesat.

45 Desuden har sagsoegeren i dette annullationssoegsmaal subsidiaert gjort gaeldende, at stoettekodeksen er retsstridig. Til stoette for denne indsigelse er der fremfoert tre anbringender. Ifoelge det foerste er traktatens artikel 95 blevet tilsidesat. Ifoelge det andet er traktatens artikel 67 og, om fornoedent, EOEF-traktatens artikel 92 og 93 blevet tilsidesat. Ifoelge det tredje foreligger der magtmisbrug, en aabenbart fejlagtig vurdering og en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet.

Foerste annullationsanbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 4

Parternes argumenter

46 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det ikke var regionen Vallonien, men SWS, der traf foranstaltningerne til stoette for virksomheden. Dette indebaerer, at de ikke kan betegnes som statsstoette. SWS er nemlig et privatretligt selskab, som ganske vist ejes fuldt ud af regionen Vallonien, men som ikke er underkastet de offentlige befoejelser, der udoeves af denne, og som ikke modtager kapital fra regionen til finansiering af sine driftsudgifter. SWS' foranstaltninger var et led i selskabets virksomhed som majoritetsaktionaer og udgjorde saaledes ikke tilskud af offentlige midler. Sagsoegeren har videre anfoert, at selv om SWS var blevet Forges de Clabecq's hovedaktionaer, raadede det alene over 40% af stemmerne.

47 Endvidere har sagsoegeren anfoert, at det ikke er rimeligt at anvende kriteriet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi« paa jern- og staalindustrien, idet denne har behov for offentlige midler for at kunne overleve. Desuden har Kommissionen i det foreliggende tilfaelde ikke anvendt kriteriet med omhu og under hensyntagen til sagsoegerens individuelle forhold. Selskabet har herved anfoert, at Kommissionen ikke har fremlagt noget dokument, som goer det muligt for selskabet eller Retten at goere sig bekendt med, under hvilke omstaendigheder sagen er blevet behandlet. Selskabet har ligeledes understreget, at Kommissionen i beslutningen blot konstaterer, at »der er en formodning om stoette, naar den offentlige kapitaltilfoersel til virksomheder, hvis kapital er fordelt mellem private og offentlige aktionaerer, naar op paa en betydeligt hoejere andel end den oprindelige, og naar de private aktionaerers manglende engagement hovedsagelig skyldes de ringe udsigter til, at virksomheden bliver rentabel« (punkt V, femte afsnit, i betragtningerne til den omtvistede beslutning). Saadanne formodninger savner grundlag i faellesskabsretten. Desuden bygger Kommissionens formodning paa en fejlagtig opfattelse af omstaendighederne. Bl.a. var den tidligere hovedaktionaer, Socindus, fortsat overbevist om, at virksomheden kunne genvinde sin konkurrencedygtighed. At denne private aktionaer bragte sit engagement til ophoer, skyldtes udelukkende, at selskabet ikke havde midler til at deltage i rekonstruktionsplanen.

48 Sagsoegeren har tilfoejet, at der alene, naar der ikke er objektive grunde til at forvente, at de paagaeldende foranstaltninger vil medfoere en tilfredsstillende rentabilitet, kan tales om statsstoette. Selskabet har herved anfoert, at Kommissionens situationsbeskrivelse i den omtvistede beslutning, hvorefter rekonstruktionsplanen er var blevet fraraadet af en uafhaengig ekspert, er forkert. Ifoelge rapporterne fra Laplace Conseil og Davy Clecim havde virksomheden muligheder for at blive rentabel. Gandois-rapporten var partisk, eftersom Jean Gandois paa det paagaeldende tidspunkt arbejdede for en belgisk konkurrent og et organ, der repraesenterede franske jern- og staalvirksomheders interesser. Endvidere understregede sagsoegeren under retsmoedet, at markedet var overbevist om foranstaltningernes rentabilitet. At boersen reagerede positivt herpaa, er et vigtigt vidnesbyrd herom.

49 Endelig har sagsoegeren anfoert, at Kommissionens bemaerkning om, at »staten [er traadt] i stedet for den private investor« i virksomhedens ledelse og ejerforhold, er irrelevant, eftersom oprettelsen af Faellesskabet ifoelge traktatens artikel 83 ikke beroerer den ejendomsretlige ordning vedroerende virksomhederne. At Kommissionen laegger dette forhold til grund, foerer til, at offentlige virksomheder diskrimineres i forhold til private.

50 Af samtlige disse grunde konkluderer sagsoegeren, at Kommissionen begik en fejl, da den fandt, at de omtvistede foranstaltninger udgjorde statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 4, litra c).

51 Den belgiske regering mener, at Kommissionens opfattelse, hvorefter de laan, som Belfin ydede sagsoegeren, var statsgaranterede, er forkert. Den har herved anfoert, at det kun er de laan, som Belfin optager i bankerne, der er statsgaranterede, ikke de laan, som Belfin yder virksomhederne. Statsgarantien udgoer netop en vaesentlig forskel mellem aftaleforholdene mellem Belfin og henholdsvis bankerne og virksomhederne.

52 Den belgiske regering har subsidiaert anfoert, at de statsgaranterede laan, som Belfin optager, altid garanteres af laantagerne paa deres side, hvorfor statsgarantien i sidste instans er af privat karakter. Laantagerne bidrager nemlig til en »garantifond«, som Belfin's laan er knyttet til. Ifoelge artikel 10 i Belfin's aktieselskabsvedtaegter kan staten kun goere krav gaeldende over for selskabet i et omfang svarende til de beloeb, der er indeholdt i garantifonden for optagne laan, fordi disse skal daekkes heraf. Heraf har intervenienten sluttet, at selv om Retten skulle finde, at Belfin's laan var omfattet af en garanti, udgjorde denne garanti ikke statsstoette. Regeringen har i oevrigt tilfoejet, at Belfin ikke er en offentlig virksomhed, idet selskabet for 50% vedkommende er privatejet.

53 Derudover har den belgiske regering tilsluttet sig sagsoegerens argumentation.

54 Ogsaa regionen Vallonien og SWS har tilsluttet sig sagsoegerens argumentation. De har anfoert, at den plan, som blev forelagt Kommissionen, var uomgaengelig noedvendig og havde til formaal paa forholdsvis kort tid at goere det sagsoegende selskab rentabelt og forbedre dets oekonomiske situation. Kapitaltilfoerslen paa 1,5 mia. BEF havde saaledes til formaal at sikre virksomhedens konkurrencedygtighed og fremtidige udvikling. Regionen Vallonien og SWS har endvidere understreget, at SWS' foranstaltninger begraensede sig til det strengt noedvendige, og at SWS saaledes handlede som en privat investor i et samfund med markedsoekonomi. De har samtidig anfoert, at det ikke er rimeligt at anvende kriteriet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi«, idet det ikke er muligt at opfylde dette i praksis. En privat investor afholder sig normalt fra at overfoere kapital til en virksomhed i vanskeligheder. Ved at paatvinge medlemsstaterne dette kriterium tilsidesaetter Kommissionen sin rolle som offentlig myndighed. Desuden har den i det foreliggende tilfaelde anvendt kriteriet forkert, idet den ikke har taget hensyn til, at planen ville goere det muligt for sagsoegeren at genvinde sin levedygtighed, bl.a. gennem en nedsaettelse af virksomhedens produktionskapacitet.

55 Sagsoegte har indledningsvis erindret om, at enhver penge- eller naturalydelse, som gives til hjaelp for en virksomhed ud over koeberens eller forbrugerens betaling for de varer eller tjenesteydelser, som virksomheden producerer, maa anses for stoette som omhandlet i traktatens artikel 4, litra c). Begrebet stoette omfatter ikke blot konkrete ydelser, men ogsaa indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget. Sagsoegte har endvidere anfoert, at begrebet statsstoette omfatter saavel stoette, der ydes direkte af medlemsstaterne eller deres regionale forvaltninger, som stoette, der ydes af offentlige eller private organer, og som har til formaal at fordele og forvalte stoette.

56 Sagsoegte har paa baggrund af denne fortolkning af traktatens artikel 4 henledt opmaerksomheden paa SWS' vedtaegter. Det fremgaar bl.a. heraf, at SWS er et selskab, hvis samlede aktiekapital ejes af regionen Vallonien, og at det har til formaal, som »det vigtigste redskab for regionen Valloniens politik for jern- og staalindustrien«, at forvalte offentlige kapitalandele og laan inden for jern- og staalindustrien. Endvidere skal det sikre gennemfoerelsen af den vallonske regerings beslutninger om intervention og forvalte de aktier, obligationer, forskud og interesser, som regionen Vallonien i kraft af saadanne beslutninger ejer eller erhverver i jern- og staalvirksomheder. SWS skal i dette oejemed sikre, at beslutninger vedroerende virksomheder, som regionen Vallonien har interveneret til stoette for, gennemfoeres og kontrolleres. Sagsoegte har tilfoejet, at det, stadig ifoelge SWS' vedtaegter, er regionen Vallonien, som udpeger formanden og naestformanden for selskabets bestyrelse, traeffer beslutning om eventuelle vedtaegtsaendringer og godkender salg af aktier i selskabet, idet saadanne aktier under alle omstaendigheder kun kan ejes af regionen Vallonien selv eller af offentlige finansielle institutioner, som regionens regering har udpeget.

57 Sagsoegte paastaar, at sagsoegers argumentation, hvorefter det var SWS, der traf beslutningen om at intervenere til stoette for Forges de Clabecq, og hvorefter der ved denne intervention ikke skulle anvendes statsmidler, er fuldstaendig forkert. Sagsoegte har herved desuden henvist til artikler i belgiske aviser, hvori det udtrykkelig er blevet naevnt, at regionen Valloniens regering, naermere bestemt regionens premierminister, Robert Collignon, havde besluttet at yde Forges de Clabecq en oekonomisk stoette paa 1,5 mia. BEF. De oplysninger, som de belgiske myndigheder gav Kommissionen i tilknytning til anmeldelsen af juni 1996, bekraefter ogsaa, at det var regionen Valloniens premierminister, som ledede beslutningsprocessen vedroerende Forges de Clabecq. Endelig kan det samme udledes af regionen Valloniens skriftlige indlaeg i sag T-70/97, som Retten afviste ved kendelse af 29. september 1997. I disse skriftlige indlaeg omtaler regionen Vallonien »sin beslutning af juni 1996« og anfoerer, at »det er regionen Vallonien, som har forestaaet planen, og som har erklaeret sig rede til at foretage de noedvendige investeringer«.

58 Kommissionen har imoedegaaet den belgiske regerings argumenter og anfoert, at SWS' skrivelse af 23. juli 1996 var bilagt en raekke dokumenter udarbejdet af henholdsvis det belgiske finansministerium og SNCI og Belfin, hvoraf det med al oenskelig tydelighed fremgaar, at laanene fra SNCI og Belfin, og forlaengelsen af tilbagebetalingsfristerne herfor, var daekket af en statsgaranti.

59 Kommissionen har videre fremhaevet, at princippet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi« er fastsat i stoettekodeksen. Den har understreget, at kriteriet i adskillige tilfaelde er blevet anvendt til at afgoere, om der foreligger statsstoette. Naar en virksomhed modtager offentlige midler, undersoeger Kommissionen bl.a., om en investor i et samfund med markedsoekonomi kunne have rejst et tilsvarende beloeb paa tilsvarende vilkaar. Domstolen har i oevrigt gentagne gange godkendt Kommissionens praksis.

60 Endelig har Kommissionen understreget, at den ved sin anvendelse af princippet har taget hensyn til sagsoegerens konkrete situation, og at traktatens artikel 83, som sagsoegeren har henvist til, netop indeholder hjemmel til at anvende kriteriet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi«. Vedroerende eksperternes rapporter har Kommissionen anfoert, at de var en integreret del af den dokumentation, som de belgiske myndigheder fremsendte til den i tilknytning til anmeldelsen af juni 1996, og at eksperterne var enige om, at sagsoegeren finansielt og forretningsmaessigt befandt sig i en katastrofal situation. Kommissionen har endvidere anfoert, at den har taget fuldt hensyn til samtlige punkter i rapporterne.

61 Sagsoegeren har i sin replik paapeget, at spoergsmaalet ikke er, om det var regionen Vallonien, der tog initiativ til rekonstruktionsplanen, men om SWS, et privatretligt selskab, eller indehaveren af aktierne heri, regionen Vallonien, traf en beslutning, som i oekonomisk forstand var begrundet i markedsmaessige overvejelser, eller om der var tale om en rent politisk beslutning uden nogen rationel oekonomisk begrundelse. Sagsoegeren mener med andre ord, at »spoergsmaalet er ikke, om det er regionen Vallonien, der gennemfoerer planen, men hvorledes denne gennemfoerer planen. Regionen Vallonien er i dette tilfaelde eneejer af hovedaktionaeren, som paa sin side kun raader over et mindretal af stemmerne, og er midlertidigt indtraadt som hovedaktionaer i det problemramte selskab«.

Rettens bemaerkninger

62 Indledningsvis bemaerkes, at hverken sagsoegeren eller intervenienterne har bestridt rigtigheden af de beloeb, som foranstaltningerne angives at repraesentere i den omtvistede beslutning, og som for nogles vedkommende er klart stoerre end oprindelig anmeldt eller paa anden maade oplyst af de belgiske myndigheder.

63 Endvidere bemaerkes, at begrebet stoette som omhandlet i traktatens artikel 4, litra c), omfatter penge- eller naturalydelser, som gives til hjaelp for en virksomhed ud over koeberens eller forbrugerens betaling for de varer eller tjenesteydelser, som virksomheden producerer, samt ethvert indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget (Domstolens dom af 23.2.1961, sag 30/59, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. s. 1, paa s. 39). Det er aabenbart, at samtlige de foranstaltninger, der er omhandlet i den omtvistede beslutning, falder ind under dette begreb.

64 For det foerste staar det fast, at kapitaltilfoerslen paa 1,5 mia. BEF og de forskud, som blev udbetalt som led heri, ikke udgjorde en betaling for varer produceret af sagsoegeren, men foranstaltninger, der havde til formaal at genrejse virksomheden. Foranstaltningerne er saaledes at betragte som pengeydelser, som blev givet til hjaelp for virksomheden, hvorfor de kan betegnes som stoette som omhandlet i traktatens artikel 4, litra c).

65 Det er endvidere klart, at de oevrige foranstaltninger, der er omhandlet i den omtvistede beslutning, fritog sagsoegeren for byrder, som selskabet ellers maatte have baaret. Afkaldene paa laanene fritog sagsoegeren for gaeld, som ellers ville have belastet selskabets budget. Paa samme maade lettede statsgarantierne for laanene fra SNCI og Belfin samt de foreloebige laan presset paa selskabets budget.

66 Desuden har regionen Vallonien og SWS for at retfaerdiggoere foranstaltningerne til fordel for sagsoegeren anfoert, at de var noedvendige for at genrejse, eller endog redde, virksomheden (jf. ovenfor, praemis 54). Dette viser netop, at de havde til formaal at lette sagsoegerens oekonomiske problemer og derfor udgjorde stoetteforanstaltninger.

67 Heraf foelger noedvendigvis, at Kommissionen med foeje har anset samtlige de foranstaltninger, der er omhandlet i den omtvistede beslutning, for stoette.

68 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt stoetteforanstaltningerne var statslige, er det ufornoedent at sondre mellem tilfaelde, hvor stoetten ydes direkte af staten eller en af statens regionale forvaltninger, og tilfaelde, hvor stoetten ydes gennem offentlige eller private organer, som staten eller den regionale forvaltning har oprettet eller udpeget med henblik paa at administrere stoetten (jf. f.eks. Domstolens dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig mod Tyskland, Sml. s. 595, praemis 21, og af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, praemis 11; jf. desuden stoettekodeksens artikel 1, stk. 2).

69 Paa baggrund af denne praksis finder Retten det godtgjort, at kapitaltilfoerslen paa 1,5 mia. BEF, de forskud, som er blevet udbetalt som led heri, og afkaldene paa laanene var af statslig karakter, idet der var tale om foranstaltninger truffet af SWS, som fuldt ud ejes af regionen Vallonien, der ifoelge sine egne vedtaegter er »det vigtigste redskab for regionen Valloniens politik«, og som netop er blevet oprettet for »i den regionale oekonomis interesse og under hensyn til regionens oekonomiske politik at fremme oprettelse, omlaegning og udvidelse af private virksomheder« og for at »fremme det offentlige oekonomiske initiativ«. Det fremgaar i oevrigt af sagens akter, at der var en direkte sammenhaeng mellem SWS' foranstaltninger til stoette for sagsoegeren og droeftelser foert i regionen Valloniens regering. Regionens premierminister har saaledes oplyst i en skrivelse til Kommissionen, at regionen Vallonien efter vedtagelsen af Kommissionens omtvistede beslutning havde »fundet, at de forudsaetninger, der laa til grund for dens beslutning af juni 1996 om at deltage i rekapitaliseringsplanen, ikke laengere var opfyldt, og at den derfor ikke laengere kunne paalaegge SWS at yde virksomheden stoette«.

70 Med hensyn til laanene fra SNCI og Belfin og bemaerkes indledningsvis, at det ikke er selve laanene, som Kommissionen har betegnet som stoette, men den statsgaranti, som de var omfattet af. Endvidere bemaerkes, at den belgiske regerings argument, hvorefter laanene fra Belfin ikke var statsgaranterede, modsiges af en skrivelse af 25. juni 1996 fra Belfin til sagsoegeren, ifoelge hvilken principaftalen om en forlaengelse med tre aar af tilbagebetalingsfristen for de kreditter, som Belfin havde ydet sagsoegeren, var betinget af, at »staten (statslig kredit) giver sit samtykke til en udvidelse af garantien til ogsaa at omfatte den forlaengede tilbagebetalingsfrist«. Det kan derfor ikke med foeje bestrides, at garantierne var statslige.

71 Vedroerende kriteriet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi« bemaerkes, at dette kriterium kan anvendes, naar det skal vurderes, om foranstaltninger, som offentlige myndigheder har truffet til stoette for en virksomhed, er forenelige med faellesmarkedet, idet det bygger paa, om den stoettemodtagende virksomhed kunne have rejst de paagaeldende beloeb paa kapitalmarkedet, og indebaerer, at det undersoeges, om en privat investor ville have gennemfoert transaktionen paa de samme vilkaar (jf. i analogi hermed Domstolens dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, praemis 26, og Rettens dom af 30.4.1998, sag T-16/96, Cityflyer Express mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, praemis 51). Anfaegter man, saaledes som sagsoegeren og intervenienterne har gjort, kriteriets relevans for saa vidt angaar jern- og staalindustrien med den begrundelse, at denne sektor i praksis altid vil have behov for tilskud fra det offentlige, anfaegter man samtidig anvendeligheden af forbuddet i traktatens artikel 4, litra c), som netop vedroerer tilskud eller anden form for statsstoette. Retten finder, at kriteriet »en privat investor i et samfund med markedsoekonomi« er lige saa relevant i relation til EKSF-traktatens artikel 4 som i relation til EF-traktatens artikel 92, idet det anvendes til at paavise fordele, som fordrejer eller kan fordreje konkurrencen. Kriteriet er desuden optaget i stoettekodeksens artikel 1, stk. 2, og sagsoegeren har ikke anfaegtet kodeksens lovlighed paa dette punkt.

72 Det fremgaar af de dokumenter, som er indgivet til Retten i denne sag, og navnlig af anmeldelsesskrivelsen (bilag 3 til staevningen), at foranstaltningerne til stoette for sagsoegeren blev truffet for at »sikre, at virksomheden kunne fortsaette driften«, og at SWS var noedsaget til at gennemfoere dem, fordi selskabet Socindus, som repraesenterede private administrerende familieaktionaerers interesser, og som var den private aktionaer, der havde ansvaret for ledelsen af virksomheden, havde trukket sig ud af den. Af samme dokument fremgaar, at sagsoegerens konkurrencemaessige og finansielle situation til stadighed var blevet forvaerret trods de investeringskreditter, som virksomheden havde opnaaet i 1980'erne og 1990'erne (jf. ovenfor, praemis 8 og 9). Der er al mulig grund til at antage, at sagsoegers muligheder for at finde en privat investor, som var villig til at tilfoere virksomheden saa store beloeb som de offentlige midler, der angives i den omtvistede beslutning, under saadanne omstaendigheder ville have vaeret minimale, for ikke at sige ikke eksisterende. Den omstaendighed, at boersen reagerede positivt paa de finansielle foranstaltninger, der var blevet truffet til stoette for sagsoegeren, er ikke noget indicium for, at private aktionaerer ville have indskudt lige saa betydelige finansielle midler i virksomheden. De foranstaltninger, der blev truffet til stoette for sagsoegeren, udgjorde derfor ikke tilfoersler af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi, men derimod noedforanstaltninger, som havde til formaal at redde virksomheden. Denne vurdering underbygges i oevrigt af den omstaendighed, at sagsoegeren indgav konkursbegaering dagen efter, at selskabet havde faaet kendskab til Kommissionens afslag paa at godkende dem.

73 Endelig er, i modsaetning til hvad sagsoegeren har haevdet, hverken den omstaendighed, at SWS havde aktier i virksomheden, da selskabet ivaerksatte ovennaevnte foranstaltninger for at stoette den, eller traktatens artikel 83 til hinder for, at disse anses for statsstoette. Bestemmelsen i artikel 83 om, at »den ejendomsretlige ordning vedroerende de virksomheder, for hvilke denne traktats bestemmelser gaelder, beroeres ikke af oprettelsen af Faellesskabet«, forhindrer derfor ikke, at traktatens artikel 4 goeres gaeldende over for statslige myndigheder, som i deres i egenskab af aktionaerer i virksomheder traeffer foranstaltninger, der ikke udgoer tilfoersel af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsoekonomi. Det bemaerkes herved, at den omtvistede beslutning ikke retter sig mod selve den omstaendighed, at SWS er aktionaer i virksomheden (jf. ovenfor, praemis 18), men mod de foranstaltninger, som blev truffet til stoette for sagsoegeren.

74 Det fremgaar af ovenstaaende, at Kommissionens vurdering, hvorefter de paagaeldende foranstaltninger ikke udgjorde tilfoersel af risikovillig kapital efter saedvanlig investeringspraksis i et samfund med markedsoekonomi og derfor maa anses for statsstoette som omhandlet i stoettekodeksens artikel 1, stk. 2, og traktatens artikel 4, litra c), ikke kan betragtes som aabenbart fejlagtig.

75 Heraf foelger, at Kommissionen med foeje betegnede samtlige de i den omtvistede beslutning omhandlede foranstaltninger til stoette for sagsoegeren som tilskud af offentlige midler. Foerste annullationsanbringende maa derfor forkastes.

Andet annullationsanbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 95

Parternes argumenter

76 Regionen Vallonien og SWS har anfoert - og Kommissionen erkender det selv i beslutningen - at foranstaltningerne til stoette for sagsoegeren ikke falder ind under anvendelsesomraadet for stoettekodeksens artikel 2-5. Kommissionen burde derfor i medfoer af traktatens artikel 95 have indhentet en udtalelse fra Raadet om deres eventuelle godkendelse.

77 Kommissionen har paapeget, at den i kraft af traktatens artikel 95 raader over et skoen, som den skal anvende i almenhedens interesse. Udoevelsen af dette skoen kan kun underkendes, hvis det godtgoeres, at Kommissionens beskrivelse af omstaendighederne er sagligt urigtig, eller at den har udoevet et aabenbart urigtigt skoen. Dette har intervenienterne ikke gjort.

Rettens bemaerkninger

78 Indledningsvis bemaerkes, at parterne ikke har bestridt, at de paagaeldende foranstaltninger ikke falder ind under nogen af de kategorier, som er omhandlet i stoettekodeksens artikel 2-5 (jf. ovenfor, praemis 5).

79 Videre bemaerkes, at traktatens artikel 4, litra c), ikke er til hinder for, at Kommissionen undtagelsesvis paa grundlag af artikel 95, stk. 1 og 2, godkender stoette, der ikke falder ind under en af stoettekodeksens kategorier (Rettens dom af 24.10.1997, sag T-239/94, EISA mod Kommissionen, Sml. II, s. 1839, praemis 63 og 72). I modsaetning til hvad regionen Vallonien og SWS har haevdet, paahviler der dog ikke Kommissionen en pligt hertil; der er kun tale om en skoensbefoejelse, som Kommissionen udoever, naar den finder, at den anmeldte stoette er noedvendig for at opfylde traktatens maalsaetninger og navnlig for at imoedegaa situationer, der ikke har vaeret forudset (dommen i sagen EISA mod Kommissionen, samme praemisser). Heraf foelger, at Kommissionen, som skal handle i Faellesskabets interesse, kun kan anvende befoejelsen i undtagelsestilfaelde. Denne fortolkning underbygges i oevrigt af det i stoettekodeksens artikel 1, stk. 1, fastsatte princip, hvorefter stoette til jern- og staalindustrien kun kan betragtes som forenelig med faellesmarkedets tilfredsstillende funktion, hvis det opfylder bestemmelserne i stoettekodeksens artikel 2-5 (Rettens dom af 25.9.1997, sag T-150/95, UK Steel Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 1433, praemis 95). Disse regler har netop til formaal at sikre ensartede konkurrencevilkaar inden for jern- og staalindustrien (samme dom, praemis 118; punkt I, femte afsnit, i betragtningerne til stoettekodeksen).

80 Endelig bemaerkes, at det, for at Retten kan finde, at der foreligger en tilsidesaettelse af traktaten paa grund af en fejlagtig vurdering af en situation, der er en foelge af oekonomiske kendsgerninger eller omstaendigheder, skal vaere godtgjort, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning eller i relation til traktatens bestemmelser aabenbart har fejlbedoemt den situation, som Kommissionens beslutning tager sigte paa (Domstolens dom af 12.2.1960, forenede sager 15/59 og 29/59, Société métallurgique de Knutange mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 159, org. ref.: Rec. s. 9, paa s. 28, og kendelse afsagt af Domstolens praesident af 3.5.1996, sag C-399/95 R, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2441, praemis 61 og 62).

81 Retten finder ikke, at der i det foreliggende tilfaelde er noget, der tyder paa, at Kommissionen har begaaet en aabenbar fejl ved ikke undtagelsesvis at godkende de paagaeldende stoetteforanstaltninger. Tvaertimod var det i betragtning af, at virksomheden trods de mange vaesentlige foranstaltninger, der var blevet truffet for at stoette den, befandt sig paa randen af en konkurs, ikke urimeligt af Kommissionen at anlaegge den vurdering, at de nye paataenkte foranstaltninger ikke ville sikre virksomhedens levedygtighed paa hverken kortere eller laengere sigt, og at traktaten derfor ikke indeholdt nogen maalsaetning, som gjorde det paakraevet at godkende dem. Desuden havde den situation, som sagsoegeren befandt sig i, da stoetteforanstaltningerne blev besluttet, kunnet forudses.

82 De ekspertrapporter om virksomhedens situation og de foranstaltninger, der burde traeffes, som blev udarbejdet i 1996, bekraefter denne vurdering. I rapporten fra Laplace Conseil konstateres det, at »aarsagen [til Forges de Clabecq's vanskelige situation] skal findes internt i virksomheden i en systematisk mangel paa ansvarlighed paa samtlige trin: aktionaererne, bestyrelsen, direktionen, de ledende funktionaerer, arbejdslederne og arbejdstagerrepraesentanterne. Dette system har gennem de sidste tyve aar vaeret en hindring for, at personaleforvaltningen og dermed virksomhedens konkurrencedygtighed kunne udvikle sig«. Det konstateres videre, at »Forges de Clabecq befinder sig i en langt mere kritisk situation end de oevrige jern- og staalvirksomheder i Vallonien«, og at »den foreslaaede rekonstruktion« i betragtning af denne situation »ikke er nogen universalloesning«, men hoejst er en maade »at vinde tid paa [...] til gennemfoerelsen af de noedvendige industrielle og sociale forandringer«. Blandt disse noedvendige forandringer naevner rapporten bl.a. »en reduktion af personalet i stoerrelsesordenen 650 personer inden udgangen af 1996«. Gandois-rapporten konstaterede, at »sagsoegeren er hensygnende og kun overlever paa grund af stoette fra regionen Vallonien«, og vurderede, at det ville kraeve et kapitaltilskud paa 4,5 mia. BEF, hvis der skulle skabes en reel mulighed for at genrejse virksomheden. Gandois fraraadede dog at yde et saadant kapitaltilskud med den begrundelse, at »der ville vaere tale om ulovlig statsstoette, som ville repraesentere en aabenbar forskelsbehandling af markedsdeltagerne i konkurrencen inden for jern- og staalindustrien. Det er indlysende, at markedsoekonomien ikke kan fungere, hvis det stod den enkelte stat frit at stoette en virksomhed, som den oenskede«. Han konkluderede saaledes: »I dag kan Forges de Clabecq kun fortsaette sin virksomhed takket vaere stoette fra en af sine aktionaerer, nemlig regionen Vallonien. Denne situation kan ikke vare ved. I bedste fald vil man kunne fortsaette driften med mellem 600 og 700 personer.« Intet tyder i oevrigt paa, at denne rapport var partisk.

83 Heraf foelger, at det ikke kan paastaas, at Kommissionen begik en aabenbar fejl, da den besluttede ikke at godkende de paagaeldende stoetteforanstaltninger med den begrundelse, at traktaten ikke indeholdt nogen maalsaetning, der gjorde det paakraevet at godkende dem. Andet annullationsanbringende maa derfor forkastes.

Tredje annullationsanbringende: tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet

Parternes argumenter

84 Den belgiske regering har fremhaevet, at de statsgarantier, som Kommissionen kritiserer i den omtvistede beslutning, reelt vedroerte dels en tranche paa 680 mio. BEF af den foerste investeringskredit, som blev ydet sagsoegeren i begyndelsen af 1980'erne, dels den sidste kredit paa 650 mio. BEF, som blev ydet sagsoegeren i 1985. Den har anfoert, at Kommissionen godkendte disse to kreditter paa visse betingelser ved beslutning af henholdsvis den 16. december 1982 (herefter »1982-beslutningen«) og den 31. juli 1985 (herefter »1985-beslutningen«). Kommissionen bekraeftede endog godkendelsen i 1986, selv om det maksimum, som den havde fastsat, var blevet overskredet.

85 Kommissionen havde derfor efter den belgiske regerings opfattelse ikke ret til at tage de paagaeldende foranstaltninger op til revision paa baggrund af den nugaeldende stoettekodeks og i den forbindelse erklaere dem ulovlige og kraeve stoetten tilbagebetalt. Den har herved understreget, at den har overholdt de betingelser, som Kommissionen i 1982 og 1985 stillede for at godkende foranstaltningerne, og at Kommissionen under alle omstaendigheder aldrig har ivaerksat nogen sanktioner, fordi de var blevet overtraadt.

86 Den belgiske regering har tilfoejet, at det ikke aendrer ved dens argumentation, at tilbagebetalingen af kreditterne blev omlagt. Der var kun tale om minimale forlaengelser af tilbagebetalingsfristerne og dermed kun minimale aendringer af statsgarantierne. Kommissionen havde derfor ikke ret til at ophaeve godkendelsen af dem. Under alle omstaendigheder burde den i sin beslutning udelukkende have taget stilling til forlaengelsen af de oprindelige garantier, og ikke til garantierne i deres helhed.

87 Sagsoegte har anfoert, at den belgiske regering ikke fremfoerte denne argumentation i sit svar paa den opfordring til at udtale sig, som Kommissionen rettede til den i henhold til stoettekodeksens artikel 6, stk. 4, og heller ikke har fremfoert den paa noget andet tidspunkt under den administrative procedure. Sagsoegte har, hvad dette angaar, mindet om det princip, at der skal vaere noeje overensstemmelse mellem de anbringender, der fremfoeres under den administrative procedure, og de anbringender, der fremfoeres under sagen. Desuden fremgik det allerede klart af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i stoettekodeksens artikel 6, stk. 4, at den ikke ansaa statsgarantierne for laanene fra SNCI og Belfin for omfattet af den tidligere godkendelse.

88 Den omtvistede beslutning bekraefter desuden blot beslutningen om at indlede undersoegelsesproceduren, som er en retsakt, som der kan anfaegtes.

89 Endelig mener Kommissionen, at intervenienten ved denne argumentation har aendret sagen i forhold til, hvordan den oprindelig fremstod. Intervenienten har saaledes ikke accepteret tvisten, saaledes som den forelaa, da begaering om intervention blev fremsat.

90 Af ovennaevnte grunde mener Kommissionen ikke, at anbringendet kan tiltraedes.

91 Den belgiske regering anfoerte under retsmoedet, at den i sin egenskab af intervenient i sagen kunne fremfoere ethvert anbringende, som stoettede sagsoegerens paastande. Den omstaendighed, at den ikke havde fremfoert visse argumenter i sit svar paa den opfordring til at udtale sig, som Kommissionen havde rettet til den, var irrelevant.

Rettens bemaerkninger

92 Indledningsvis bemaerkes, at den belgiske regering, i modsaetning til hvad sagsoegte har haevdet, ikke ved at fremfoere et annullationsanbringende, som ikke er blevet fremfoert af sagsoegeren, har aendret sagen i forhold til, hvordan den forelaa. Som det fremgaar af procesreglementets artikel 116, stk. 4, kan intervenienten ikke fremfoere andre annullationsanbringender end dem, som den sagsoeger, hvis paastande han intervenerer til stoette for, har fremfoert. Han kan imidlertid frit vaelge, hvilke anbringender og argumenter han vil fremfoere til stoette for disse paastande.

93 Endvidere er denne valgfrihed ikke begraenset til de argumenter, der er blevet fremfoert under den administrative procedure. Den belgiske regering kan ganske vist ikke goere faktiske elementer gaeldende, som ikke var Kommissionen bekendt, og som den ikke oenskede at oplyse under den administrative procedure (jf. Domstolens dom af 14.9.1994, forenede sager C-278/92, C-279/92 og C-280/92, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4103, praemis 31), men der er intet til hinder for, at den imod den endelige beslutning fremfoerer et anbringende, som den ikke havde fremfoert under den administrative procedure.

94 I modsaetning til hvad sagsoegte har haevdet i sine skriftlige indlaeg, er den regel, som Domstolen og Retten anvender til proevelse af, om der er overensstemmelse mellem anbringender fremfoert under henholdsvis den administrative procedure og sagen (jf. f.eks. Rettens dom af 29.3.1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, praemis 8 og 9, og Domstolens dom af 17.11.1992, sag C-105/91, Sml. I, s. 5871, praemis 12), ikke generelt anvendelig. Den finder kun anvendelse, naar dette med noedvendighed foelger af visse bestemmelser, saasom artikel 91, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber og, for saa vidt angaar annullationssoegsmaal, EF-traktatens artikel 169. Selv efter den saerlige ordning, der blev indfoert ved EF-traktatens artikel 169, kan overensstemmelsesreglen ikke goeres gaeldende over for medlemsstaten, som saaledes ikke har pligt til at begraense sine juridiske argumenter til dem, der blev fremfoert som bemaerkninger under den administrative procedure.

95 Endelig bemaerkes, at Kommissionens endelige afgoerelser vedroerende statsstoette stifter selvstaendige retsvirkninger, og at de beroerte parter derfor kan anlaegge sag til proevelse af saadanne afgoerelser, uanset de ikke har anfaegtet afgoerelsen om at indlede proceduren til undersoegelse af den omtvistede stoette (Rettens dom af 31.3.1998, sag T-129/96, Preussag Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 609, praemis 31). At Kongeriget Belgien ikke har anlagt sag til proevelse af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren til undersoegelse af foranstaltningerne til stoette for sagsoegeren er, i modsaetning til hvad sagsoegte haevder, ikke til hinder for, at Kongeriget Belgien kan indtraede som intervenient i den sag, som er anlagt til proevelse af Kommissionens endelige beslutning.

96 Det foelger af disse indledende betragtninger, at dette anbringende skal realitetsbehandles.

97 Ifoelge fast retspraksis skal retssikkerhedsprincippet sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhoerer under faellesskabsretten (Domstolens dom af 15.2.1996, sag C-63/93, Duff m.fl., Sml. I, s. 569, praemis 20). I den forbindelse er det vaesentligt, at Faellesskabets institutioner overholder princippet om, at der ikke maa aendres i en retsakt, der er vedtaget af dem, og som paavirker den retlige og faktiske stilling hos de retssubjekter, der er beroert deraf, hvorfor saadanne retsakter kun kan aendres under overholdelse af de gaeldende kompetence- og procedureregler (Rettens dom af 21.10.1997, sag T-229/94, Deutsche Bahn mod Kommissionen, Sml. II, s. 1689, praemis 113).

98 En tilsidesaettelse af dette princip kan dog ikke paaberaabes, hvis det retssubjekt, hvis retlige og materielle situation er blevet beroert af den paagaeldende retsakt, ikke selv har overholdt de heri fastsatte betingelser (Rettens dom af 15.10.1997, sag T-331/94, IPK mod Kommissionen, Sml. II, s. 1665, praemis 45).

99 I det foreliggende tilfaelde maa det konstateres, at ingen af de statslige garantier for laanene fra SNCI og Belfin i 1996 laengere var omfattet af den godkendelse, som Kommissionen meddelte i sine beslutninger af 1982 og 1985. I aarene efter udstedelsen af disse beslutninger foretog de belgiske myndigheder imidlertid en raekke vaesentlige aendringer i tilbagebetalingsbetingelserne for laanene, som var saerdeles fordelagtige for sagsoegeren. F.eks. fremgaar det af den belgiske regerings forklaringer herom (punkt 12 i dens skriftlige indlaeg), at den belgiske stat havde afskrevet 198 mio. BEF af kreditten paa 680 mio. BEF og havde forlaenget tilbagebetalingsfristerne for en raekke SNCI-kreditter og de dertil knyttede statslige garantier med flere aar.

100 Disse aendringer blev ikke meddelt Kommissionen og kan ikke anses for forenelige med de betingelser, som 1982- og 1985-godkendelserne var undergivet. I 1982-beslutningen havde Kommissionen meddelt den belgiske regering, at godkendelsen af den anmeldte foranstaltning var afhaengig af, at sagsoegeren ophoerte med at soege sine problemer loest gennem oekonomisk bistand fra staten. De aendringer, som de belgiske myndigheder senere gennemfoerte i den godkendte foranstaltning, udgjorde en klar tilsidesaettelse af denne betingelse. I 1985-beslutningen understregede Kommissionen, at de godkendte stoetteforanstaltninger skulle vaere gennemfoert inden den 31. december 1985. Dette udelukkede, at der senere kunne foretages vaesentlige aendringer til fordel for sagsoegeren i det godkendte laanearrangement. Under alle omstaendigheder kan Kommissionens godkendelser af statslige stoetteforanstaltninger kun omfatte foranstaltningerne, saaledes som de er meddelt, og ikke anses for at have virkning ud over det tidsrum, som oprindelig er fastsat for deres gennemfoerelse.

101 Tredje annullationsanbringende, hvorefter 1982- og 1985-beslutningerne er blevet tilsidesat, kan foelgelig ikke tiltraedes.

Fjerde annullationsanbringende: mangelfuld begrundelse

Parternes argumenter

102 Sagsoegeren har anfoert, at den omtvistede beslutning bygger paa fejlagtige paastande, og at Kommissionen ikke forklarer, hvorfor den ikke har fundet indvendingerne mod disse paastande relevante. F.eks. haevder Kommissionen uden nogen form for begrundelse i beslutningen, at regionen Vallonien har besluttet at overtage kontrollen med virksomheden, at rekonstruktionsplanen er blevet fraraadet af en uafhaengig ekspert, og at aktionaeren Socindus har trukket sig ud paa grund af de daarlige muligheder for, at virksomheden bliver rentabel.

103 Sagsoegeren har derfor konkluderet, at beslutningen er mangelfuldt begrundet.

104 Den belgiske regering har anfoert, at beslutningen er mangelfuldt begrundet, fordi Kommissionen underkender laanene fra SNCI og Belfin uden naermere at angive, hvilke laan det drejer sig om, og uden at praecisere, hvorledes de statslige garantier, der er knyttet til dem, kan anses for stoette. Derfor mener den ikke, at det er muligt at forstaa raekkevidden af den bestemmelse i beslutningen, hvorefter »Belgien skal ophaeve den i artikel 1 naevnte stoette og kraeve den tilbagebetalt [...] med renter fra datoen for ydelsen«.

105 Regionen Vallonien og SWS mener, at Kommissionen giver en utilfredsstillende begrundelse for beslutningen, idet den lader drakoniske og teoretiske principper finde anvendelse uden at tage hensyn til beslutningens oekonomiske og sociale konsekvenser.

106 Kommissionen har over for den del af sagsoegerens argumentation, der i det vaesentlige drejer sig om, hvorvidt en raekke af de faktuelle elementer i den omtvistede beslutning er rigtige, henvist til de argumenter, den fremsatte for at imoedegaa foerste og andet anbringende.

107 Derudover har den anfoert, at det af beslutningen klart fremgaar, hvorledes den har behandlet sagen juridisk og oekonomisk.

Rettens bemaerkninger

108 Ifoelge traktatens artikel 15, stk. 1, skal Kommissionens beslutninger begrundes. Efter fast retspraksis skal den institution, der har udstedt den paagaeldende retsakt, klart og utvetydigt angive, hvilke betragtninger den har lagt til grund, saaledes at de beroerte parter kan faa kendskab til grundlaget for den trufne beslutning og dermed blive i stand til at forsvare deres rettigheder, og saaledes at Faellesskabets retsinstanser kan udoeve deres proevelsesret. Det kraeves dog ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, eftersom begrundelsen ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhaeng, hvori den indgaar, samt under hensyn til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (Rettens dom af 24.10.1997, sag T-243/94, British Steel mod Kommissionen, Sml. II, s. 1887, praemis 159 og 160, og dommen i sagen Hoogovens Groep mod Kommissionen, praemis 24).

109 Retten finder dels, at sagsoegerens argumenter vedroerende mangelfuld begrundelse i det vaesentlige gaar ud paa, at Kommissionen har fejlvurderet en raekke faktiske omstaendigheder, dels at regionen Valloniens og SWS' argumenter gaar ud paa, at Kommissionen ikke i sin beslutning har taget hensyn til de oekonomiske og sociale konsekvenser af sin vurdering. De fremfoerte argumenter drejer sig klart ikke om, hvorvidt der foreligger en begrundelse, men om begrundelsens rigtighed. Reelt vedroerer de saaledes ikke begrundelsespligten (jf. herom Domstolens dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink's France, Sml. I, s. 1719, praemis 66 og 67, og Rettens dom af 14.5.1998, sag T-295/94, Buchmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 813, praemis 45), men hoerer snarere ind under henholdsvis foerste og sjette annullationsanbringende.

110 Vedroerende dette anbringende bemaerkes alene, at sagsoegeren havde mulighed for at kontrollere, om den omtvistede beslutning var velbegrundet, og for at forsvare sine rettigheder, samt at Retten kan udoeve sin proevelsesret med hensyn hertil (jf. i den forbindelse dommen i sagen Preussag Stahl mod Kommissionen, praemis 93). Kommissionen redegoer i den omtvistede beslutning udfoerligt for sagens faktiske omstaendigheder, de belgiske myndigheders argumenter, saaledes som den har forstaaet dem, og sin juridiske vurdering af hver enkelt foranstaltning, der er blevet truffet til stoette for sagsoegeren. Den forklarer udfoerligt, hvorfor den mener, at foranstaltningerne udgoer statsstoette og er uforenelige med faellesmarkedet. Med hensyn til laanene fra SNCI og Belfin kan den belgiske regering ikke goere gaeldende, at den ikke kunne vide, hvilke laan der var tale om. Det fremgaar klart af den omtvistede beslutning, at denne vedroerer samtlige garantier for samtlige laan fra SNCI og Belfin.

111 Det foelger af ovenstaaende, at fjerde annullationsanbringende maa forkastes.

Femte annullationsanbringende: tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

Parternes argumenter

112 Sagsoegeren, regionen Vallonien og SWS har anfoert, at Kommissionen ikke tog initiativ til at hoere SWS, inden den traf sin beslutning, skoent SWS havde meddelt den, at selskabet var villigt til at fremlaegge supplerende oplysninger eller aendre dele af den paataenkte rekonstruktionsplan. Sagsoegeren har navnlig undret sig over, at Kommissionen ikke stillede spoergsmaal om rapporterne fra Laplace Conseil og Davy Clecim eller om regionen Valloniens paastaaede medvirken til de planlagte foranstaltninger.

113 Sagsoegeren har i oevrigt anfoert, at naar en undersoegelsesprocedure ikke drejer sig om en direkte intervention fra medlemsstatens side, men om, hvorledes en anden aktoer har medvirket, er det vaesentligt, at ikke kun medlemsstaten, men ogsaa denne anden aktoer faar passende mulighed for at goere sine synspunkter gaeldende.

114 Sagsoegeren mener saaledes ikke, at der er blevet taget tilstraekkeligt hensyn til retten til kontradiktion.

115 Den belgiske regering har tilsluttet sig denne argumentation.

116 Sagsoegte har anfoert, at den paagaeldende medlemsstat under en procedure indledt af Kommissionen i henhold til stoettekodeksens artikel 6, stk. 4, er Kommissionens vaesentligste dialogpartner, idet dens beslutning vil vaere rettet hertil. Interesserede tredjeparter skal opfordres til at fremlaegge deres synspunkter. Kommissionen har understreget, at den i det foreliggende tilfaelde fuldt ud har respekteret disse principper.

Rettens bemaerkninger

117 Kommissionen skal ifoelge stoettekodeksens artikel 6, stk. 4, opfordre de interesserede parter til at fremsaette deres bemaerkninger, foer den kan konstatere, at en stoetteforanstaltning er uforenelig med faellesmarkedet. I det foreliggende tilfaelde har den opfyldt denne forpligtelse. Den 11. juni 1996 offentliggjorde den i Tidende en meddelelse, hvori den opfordrede den belgiske regering til at fremsaette sine bemaerkninger og opfordrede de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter til at fremsaette deres inden udgangen af en maaned (jf. ovenfor, praemis 17). Efter fristens udloeb videresendte Kommissionen de modtagne bemaerkninger til de belgiske myndigheder.

118 Retten finder derfor ikke, at sagsoegeren og intervenienterne kan goere gaeldende, at SWS' processuelle rettigheder er blevet tilsidesat. Der er navnlig ingen grund til at kritisere Kommissionen for at have udbedt sig supplerende oplysninger af de belgiske myndigheder og ikke af regionen Vallonien eller SWS. Som Kommissionen med rette har anfoert i sine skriftlige indlaeg, var dens fremgangsmaade fuldt berettiget, eftersom endelige beslutninger vedroerende statsstoette skal rettes til medlemsstaterne. I oevrigt fremgaar det af sagens akter, at SWS og regionen Vallonien deltog i den administrative procedure, der fandt sted, foer den omtvistede beslutning blev truffet. F.eks. var flere af de dokumenter, som Belgiens faste repraesentant ved Den Europaeiske Union fremsendte til Kommissionen, udfaerdiget af SWS.

119 I oevrigt bemaerkes alene, at SWS og regionen Vallonien som interesserede parter har haft lejlighed til at fremsaette bemaerkninger som svar paa den meddelelse, som Kommissionen offentliggjorde i Tidende.

120 Af ovenstaaende grunde maa femte annullationsanbringende ligeledes forkastes.

Sjette annullationsanbringende: tilsidesaettelse af den grundlaeggende ret til arbejde, EKSF- og EF-traktatens praeambler samt proportionalitetsprincippet

Parternes argumenter

121 Sagsoegeren, regionen Vallonien og SWS har anfoert, at begrundelsen for den omtvistede beslutning strider mod grundlaeggende principper, bl.a. retten til arbejde.

122 Regionen Vallonien og SWS har herved anfoert, at Kommissionen paa ingen maade har taget hensyn til de virkninger, som dens beslutning ville kunne faa for beskaeftigelsen blandt sagsoegerens arbejdstagere og den sociale situation i regionen. Den har dermed tilsidesat retten til arbejde, som anerkendes af Det Europaeiske Raad og i en lang raekke internationale instrumenter saasom menneskerettighedserklaeringen, den internationale konvention om oekonomiske, sociale og kulturelle rettigheder og den europaeiske socialpagt. De har understreget, at der er tale om en grundlaeggende rettighed, som derfor er en del af Faellesskabets retsorden. De mener, at beslutninger om statsstoette ikke blot skal opfylde kriterier, der vedroerer den frie konkurrence, men ogsaa vaere baseret paa overvejelser af menneskelig og social karakter.

123 Kommissionen har ved ikke at tage hensyn til de alvorlige sociale konsekvenser, som dens beslutning ville faa, desuden tilsidesat proportionalitetsprincippet, hvorefter der, naar der foreligger et valg mellem flere forskellige egnede muligheder, skal vaelges den mindst indgribende, og de forvoldte ulemper ikke maa staa i misforhold til de forfulgte maal.

124 Endelig har Kommissionen ved at foranledige afskedigelser tilsidesat EKSF-traktatens praeambel, hvori medlemsstaterne udtrykker oenske om »at bidrage til en hoejnelse af levestandarden og til fremme af fredens sag gennem en udvidelse af deres grundlaeggende produktioner«, EKSF-traktatens artikel 2, hvorefter Faellesskabet skal »bevare stabiliteten i beskaeftigelsen« og forhindre, »at dybtgaaende og vedvarende forstyrrelser opstaar i medlemsstaternes oekonomier«, og de tilsvarende maal i praeamblen og EF-traktatens artikel 2.

125 Den belgiske regering stoetter dette anbringende.

126 Kommissionen har anfoert, at anbringendet er formuleret paa fuldstaendig abstrakt og uklar maade i staevningen. Den har derfor anmodet Retten om at fastslaa, at det ikke kan realitetsbehandles, fordi den ikke har haft mulighed for udoeve sin ret til kontradiktion.

127 Kommissionen har om regionen Valloniens og SWS' argumenter anfoert, at de er irrelevante, idet den ikke kan fravige traktaten, stoettekodeksen og Rettens og Domstolens praksis. Den har i oevrigt anfoert, at intervenienterne ikke har anfaegtet stoettekodeksens lovlighed.

Rettens bemaerkninger

128 I betragtning af den vanskelige situation, som den beroerte virksomhed befandt sig, var det forudsigeligt, at den omtvistede beslutning ville foere til dens konkurs og ville faa vaesentlige sociale konsekvenser. Som Retten imidlertid fastslog i forbindelse med andet anbringende, kunne Kommissionen med rimelighed anlaegge den vurdering, at de paataenkte stoetteforanstaltninger ikke ville kunne sikre, at virksomheden igen blev levedygtig. Det er klart, at retten til arbejde og traktatens artikel 2 ikke kan fortolkes saadan, at Kommissionen er forpligtet til at godkende offentlig stoette til en virksomhed, som ikke er forretningsmaessigt eller finansielt levedygtig, udelukkende for kunstigt at sikre beskaeftigelsen paa den paagaeldende virksomhed. En saadan fortolkning vil vaere uforenelig med proportionalitetsprincippet, som med hensyn til statsstoette bl.a. indebaerer, at der skal sikres en sund konkurrence paa faellesmarkedet (jf. i analogi med naervaerende sag dommen i sagen Cityflyer Express mod Kommissionen, praemis 55). Da EKSF har til opgave at oprette et harmonisk faelles marked (traktatens artikel 2) og principielt skal anse statsstoette for uforenelig hermed, uanset dens form (traktatens artikel 4), kan Kommissionen ikke godkende en stoetteforanstaltning for en virksomhed, som ikke har udsigt til at blive levedygtig, og dermed forstyrre ligevaegten paa det faelles marked ved uden nogen oekonomisk berettigelse at paafoere de konkurrerende jern- og staalvirksomheder et handicap.

129 Heraf foelger, at sjette annullationsanbringende maa forkastes.

Syvende annullationsanbringende: tilsidesaettelse af lighedsprincippet

Parternes argumenter

130 Regionen Vallonien og SWS har anfoert, at EF-traktaten og Kommissionens retningslinjer for statsstoette er langt mere fleksible end EKSF-traktatens og stoettekodeksens regler for statsstoette. De finder det sandsynligt, at foranstaltningerne til stoette for sagsoegeren var blevet godkendt, hvis de havde vaeret omfattet af EF-traktatens anvendelsesomraade. Kommissionen har ved ikke at fortolke EKSF-reglerne i lyset af EF-reglerne og tage hensyn til, at EKSF-traktaten om nogle aar ikke laengere vil vaere i kraft, tilsidesat ligebehandlingsprincippet.

131 Sagsoegte har anfoert, at denne argumentation tilsidesaetter EF-traktatens artikel 232.

Rettens bemaerkninger

132 Det fremgaar af EF-traktatens artikel 232, at denne traktats bestemmelser ikke aendrer bestemmelserne i EKSF-traktaten, som derfor har bevaret sit eget anvendelsesomraade (Domstolens dom af 24.10.1985, sag 239/84, Gerlach, Sml. s. 3507, praemis 9, Rettens kendelse af 29.9.1997, sag T-4/97, D'Orazio og Hublau mod Kommissionen, Sml. II, s. 1505, praemis 18). Anbringendet om ligebehandlingsprincippet og om, at EF-statsstoettereglerne er mere fleksible end EKSF-traktatens regler og reglerne i Kommissionens stoettekodeks, boer derfor kendes ubegrundet.

133 Syvende annullationsanbringende maa ligeledes forkastes.

Foerste ulovlighedsanbringende: tilsidesaettelse af traktatens artikel 95, stk. 3 og 4

Parternes argumenter

134 Sagsoegeren har anfoert, at indfoerelsen af stoettekodeksen betoed en vaesentlig udvidelse af Kommissionens kompetence, da den indroemmede den befoejelse til at undersoege stoetteforanstaltninger, indlede en kontradiktorisk procedure i dette oejemed og, i givet fald, godkende stoetteforanstaltningerne og overvaage gennemfoerelsen af dem. Enhver aendring eller udvidelse af Kommissionens befoejelser er imidlertid omfattet af anvendelsesomraadet for traktatens artikel 95, stk. 3 og 4. Kommissionen har tilsidesat disse bestemmelser ved at basere fastsaettelsen af kodeksen paa de oevrige bestemmelser i artikel 95. Sagsoegeren mener i oevrigt ikke, at stoettekodeksen falder ind under »de tilfaelde, som ikke omhandles i denne traktat«. Finansiel faellesskabsstoette og produktionsmaessige foranstaltninger henhoerer udtrykkelig under traktatens artikel 54 og 57.

135 Kommissionen har understreget, at traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, goer det muligt for den at raade bod paa mangler i dens aktionsmidler, idet Kommissionen i henhold hertil efter samstemmende udtalelse fra Raadet kan traeffe beslutninger, som forekommer noedvendige for at naa et af de i traktatens artikel 1, 2 og 3 angivne maal, hvorimod traktatens artikel 95, stk. 3 og 4, goer det muligt at aendre og revidere traktatens regler om udoevelsen af dens befoejelser. Stoettekodeksen er efter Kommissionens opfattelse omfattet af artikel 95, stk. 1 og 2, da den med henblik paa faellesmarkedets tilfredsstillende funktion har til formaal at indfoere faellesskabsregler, hvorefter der skal kunne ydes jern- og staalindustrien visse former for stoette.

Rettens bemaerkninger

136 Kommissionen tillaegges i traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, kompetence til i alle de tilfaelde, som ikke omhandles i traktaten, at vedtage enhver generel eller individuel beslutning, der er noedvendig for at virkeliggoere traktatens maal. Bestemmelserne heri bemyndiger den nemlig til efter samstemmende og enstemmig udtalelse fra Raadet og hoering af Det Raadgivende EKSF-Udvalg at traeffe en beslutning eller vedtage en henstilling i alle tilfaelde, som ikke omhandles i traktaten, og hvor en saadan beslutning eller henstilling forekommer noedvendig for inden for rammerne af det faelles marked for kul og staal i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 5 at virkeliggoere et af Faellesskabet maal, saaledes som de naermere er angivet i artikel 2, 3 og 4. Heraf foelger, at Kommissionen, for saa vidt traktaten i modsaetning til EF-traktaten ikke tillaegger den eller Raadet nogen saerlig kompetence til at godkende statsstoette, i henhold til artikel 95, stk. 1 og 2, er befoejet til at traeffe bestemmelse om enhver foranstaltning, der er noedvendig for at virkeliggoere maalsaetningerne med traktaten, og dermed til efter den i traktaten fastlagte procedure at godkende stoette, som den finder noedvendig for at virkeliggoere disse maalsaetninger. Kommissionen har saaledes i det omfang, traktaten ikke indeholder saerlige bestemmelser, kompetence til at vedtage enhver generel eller individuel beslutning, der er noedvendig for at virkeliggoere dens maalsaetninger. Artikel 95, stk. 1 og 2, indeholder ingen naermere angivelse vedroerende raekkevidden af de beslutninger, Kommissionen kan vedtage (dommen i sagen EISA mod Kommissionen, praemis 64 og 65). Fastsaettelse af en stoettekodeks er netop omfattet af den kompetence, der tillaegges Kommissionen i traktatens artikel 95, stk. 1 og 2 (samme dom, praemis 66 og 72).

137 Heraf foelger, at foerste ulovlighedsanbringende maa forkastes.

Andet ulovlighedsanbringende: tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 67 og, om fornoedent, dens artikel 92 og 93

Parternes argumenter

138 Sagsoegeren har anfoert, at stoettekodeksen ikke kun vedroerer stoette til specifikke modtagere, men ogsaa indirekte stoette saasom stoette til forskning, udvikling og miljoebeskyttelse, og stoette til visse ugunstigt stillet regioner. Ifoelge sagsoegeren henhoerer disse spoergsmaal ikke under anvendelsesomraadet for EKSF-traktaten, men under EOEF-traktatens artikel 92 og 93.

139 Sagsoegeren mener endvidere, at stoettekodeksen er uforenelig med EKSF-traktatens artikel 67. Efter selskabets opfattelse har EKSF-traktaten »ikke haft nogen stoerre betydning for generelle stoetteforanstaltninger, som kan have maerkbar indvirkning paa konkurrencen paa kul- og staalmarkederne [...] Traktatens artikel 67 tillaegger hoejst Kommissionen kompetence til, efter hoering af Det Raadgivende Udvalg og Raadet, at [...] rette henstillinger [til medlemsstaterne], naar deres handlinger kan fremkalde en alvorlig uligevaegt«.

140 Sagsoegte har anfoert, at traktatens artikel 4, litra c), og artikel 67 vedroerer to forskellige omraader. Artikel 4, litra c), forbyder visse former for indgriben fra medlemsstaternes side paa det omraade, som ifoelge traktaten er undergivet Faellesskabets kompetence; artikel 67 har til formaal at hindre, at medlemsstaternes udoevelse af de befoejelser, som de har bevaret, skader konkurrencen.

Rettens bemaerkninger

141 Som fastslaaet i forbindelse med foerste ulovlighedsanbringende, er traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, det korrekte retsgrundlag for udstedelsen af stoettekodeksen. Det er aabenbart, at en kodeks, som indfoerer generelle regler for stoette til jern- og staalindustrien, ikke kan udstedes paa grundlag af EF-traktaten. Artikel 67 kan heller ikke anvendes som retsgrundlag, da denne artikel ikke vedroerer statsstoette (dommen i sagen De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Hoeje Myndighed, praemis 42 og 43).

142 Heraf foelger, at andet ulovlighedsanbringende ligeledes maa forkastes.

Tredje ulovlighedsanbringende: magtmisbrug, aabenbart urigtigt skoen og tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet

Parternes argumenter

143 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionens befoejelser bestaar i at organisere markedet og »i de erhvervsdrivendes interesse« at fastlaegge saadanne betingelser, »som giver dem de bedste muligheder for at udvikle deres virksomhed under retssikkerhedsmaessigt betryggende forhold«. Kommissionen har ved at udstede stoettekodeksen overskredet sine befoejelser, eftersom kodeksen har medfoert »utilsigtede oekonomiske virkninger«, herunder bl.a. »tvunget industrien til at indtage en afventende holdning«. Sagsoegeren har naermere forklaret, at Kommissionen i perioden fra 1991 til 1996 lod herske stor usikkerhed. Navnlig undlod den at reagere paa krisen inden for jern- og staalindustrien.

144 Sagsoegeren mener endvidere, at stoettekodeksen har givet anledning til forskelsbehandling, idet det heri som betingelse for stoette til lukning kraeves, at der nedlaegges et helt industrianlaeg. Denne betingelse betyder nemlig, at selskaber, der raader over industrianlaeg paa flere forskellige produktionssteder, lettere kan beslutte at lukke et helt industrianlaeg end selskaber, der, som sagsoegeren, kun raader over ét industrianlaeg. Der er tale om en fejlvurdering fra Kommissionens side, som den indirekte har erkendt, idet den ophaevede den naevnte forskelsbehandling, da den udstedte en ny kodeks i 1996.

145 Sagsoegte har anfoert, at stoettekodeksen indeholdt en klar bestemmelse om, at den traadte i kraft den 1. januar 1992 og fandt anvendelse indtil den 31. december 1996. Kommissionen mener derfor ikke, at det kan paastaas, at stoettekodeksen har kunnet give anledning til usikkerhed med hensyn til fremtidig stoette til jern- og staalindustrien.

146 Endvidere har Kommissionen understreget, at dens adfaerd i perioden fra 1991 til 1996 ikke er relevant for vurderingen af stoettekodeksens lovlighed.

147 Endelig har den anfoert, at sagsoegerens argument om forskelsbehandling af virksomheder med flere forskellige produktionssteder og virksomheder, der kun udoever produktion paa et enkelt anlaeg, boer forkastes under henvisning til stoettekodeksens artikel 4, stk. 2, fjerde led, hvorefter stoette til virksomheder, der indstiller produktionen, er betinget af, at den paagaeldende virksomhed ikke direkte eller indirekte kontrolleres af en anden jern- og staalvirksomhed og ikke selv kontrollerer en saadan virksomhed.

Rettens bemaerkninger

148 Den argumentation, som sagsoegeren har fremfoert for at vise, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtmisbrug, gaar i det vaesentlige ud paa, at Kommissionen ikke har taget tilstraekkeligt hensyn til krisen inden for jern- og staalindustrien og har foretaget en aabenbar fejlvurdering, da den besluttede, at det ikke var noedvendigt at fastsaette en mere smidig stoettekodeks.

149 Retten fastslaar, at Kommissionen ifoelge betragtningerne til kodeksen har oensket paa den ene side at sikre, »at jern- og staalindustrien ikke fratages muligheden for at faa tildelt stoette til forskning og udvikling og stoette til tilpasning af anlaeggene til de nye miljoebeskyttelsesnormer«, og at godkende »stoette med socialt sigte, som vil kunne fremme en delvis lukning af anlaeg, og stoette til finansiering af en definitiv afvikling«, og paa den anden at forbyde »enhver form for drifts- eller investeringsstoette til jern- og staalvirksomheder [...] [med undtagelse af] regional investeringsstoette i visse medlemsstater [...] [med henblik paa fortsat] at sikre ensartede konkurrencevilkaar for denne sektor«. Retten finder ikke, at denne afvejning af maalsaetninger kan anses for urimelig, dette saa meget mindre som kodeksen ikke er til hinder for, at der i henhold til traktatens artikel 95 i uforudsete tilfaelde undtagelsesvis godkendes stoette, der muliggoer en fordelagtig omstrukturering (jf. praemis 79). Paa baggrund heraf staar det klart, at de principper, som Kommissionen har fastlagt i stoettekodeksen, ikke er udtryk for et aabenbart urigtigt skoen eller et »magtmisbrug«.

150 Med hensyn til den paastaaede tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet bemaerkes alene, at sagsoegeren med hensyn til stoettekodeksens artikel 4, stk. 2, hvoraf det fremgaar, at stoette til lukning noedvendigvis tager sigte paa lukning af jern- og staalvaerker i deres helhed, ikke har forklaret, hvorledes det i praksis er lettere for virksomheder, der raader over industrianlaeg paa flere forskellige produktionssteder, at indstille produktionen end for virksomheder, der ikke raader over industrianlaeg paa flere forskellige produktionssteder.

151 Heraf foelger, at tredje ulovlighedsanbringende ligeledes maa forkastes.

152 Det foelger af det foranstaaende, at Kommissionen maa frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

153 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og maa derfor paalaegges at betale baade sine egne omkostninger og Kommissionens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionen paastand herom.

154 Kongeriget Belgien boer i overensstemmelse med procesreglementets artikel 87, stk. 4, foerste afsnit, baere sine egne omkostninger.

155 Retten kan i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, tredje afsnit, paalaegge stater, som er parter i EOES-aftalen, bortset fra medlemsstaterne, samt EFTA-Tilsynsmyndigheden at baere deres egne omkostninger, naar de er indtraadt i en sag. I denne sag boer regionen Vallonien og SWS, som er indtraadt i sagen til stoette for sagsoegeren, baere deres egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Fjerde Udvidede Afdeling)

1) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.

2) Sagsoegeren betaler baade sine egne og Kommissionens omkostninger.

3) Hver intervenient baerer sine egne omkostninger.