Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 19. januar 1994. - H. MOD REVISIONSRETTEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - FASTSAETTELSE AF EFTERLADTEPENSION TIL ENKEN EFTER ET MEDLEM AF REVISIONSRETTEN, DER I SIN FUNKTIONSTID AFGIK VED DOEDEN, SAMT TIL HANS EFTERLADTE BOERN. - SAG C-416/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-01741



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A ° Indledning

1. Sagsoegerens mand var medlem af Revisionsretten for De Europaeiske Faellesskaber og var tiltraadt sin stilling den 18. oktober 1987. Den 15. marts 1992 ° altsaa under hans tjenesteperiode (1) ° omkom han ved en faerdselsulykke.

2. Den 22. juli 1992 sendte chefen for Revisionsrettens Personaleafdeling en skrivelse til sagsoegeren bilagt en meddelelse ("avis") af samme dato om fastsaettelsen af efterladtepensionen til sagsoegeren og hendes to boern. Beregningen af efterladtepensionen var foretaget paa grundlag af artikel 16, stk. 1 og 2, i Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 af 18. oktober 1977 om loenningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer (2).

3. Disse bestemmelser har i deres nuvaerende affattelse foelgende ordlyd (3):

"1. Enken og de forsoergelsesberettigede boern efter et medlem eller tidligere medlem af Revisionsretten, som havde opnaaet pensionsret ved sin doed, oppebaerer efterladtepension.

Denne pension udgoer:

° til enken 60%

° til hvert faderloest barn 10%

° til hvert foraeldreloest barn 20%

af den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem af Revisionsretten i henhold til artikel 10 havde krav paa ved sin doed.

Hvis medlemmet af Revisionsretten er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden,

° udgoer efterladtepension til enken 36% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne grundloen;

° maa boernepension til det foerste foraeldreloese barn ikke vaere mindre end 12% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne grundloen. Saafremt der er flere foraeldreloese boern, fordeles den samlede boernepension ligeligt mellem de berettigede foraeldreloese boern.

2. Summen af de saaledes tillagte pensionsydelser til de efterladte kan ikke overstige den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem af Revisionsretten havde ret til, og paa grundlag af hvilken de er beregnet. I givet fald fordeles maksimumsbeloebet af de pensionsydelser til de efterladte, der kan tillaegges, forholdsmaessigt mellem de paagaeldende paa grundlag af de ovenfor angivne procentsatser."

Forordningens artikel 10, som der henvises til i artikel 16, stk. 1, andet afsnit, fastsaetter, at pensionen for hvert fulde tjenesteaar udgoer 4,5% af den sidst oppebaarne grundloen og for hver fuld maaned 1/12 af dette beloeb. Den maksimale pension udgoer 70% af den sidst oppebaarne grundloen (artikel 10, stk. 1, andet punktum).

4. I meddelelsen af 22. juli 1992 var derefter den pension beregnet, som sagsoegerens mand beloebsmaessigt i henhold til artikel 10 ville have haft ret til ved doedsfaldet. Da afdoede paa dette tidspunkt havde beklaedt sin stilling i fire aar og fire (fulde) maaneder, ville han have haft ret til en pension paa i alt 19,5% af sin sidst oppebaarne grundloen, dvs. et beloeb paa 100 689 LFR. Ved beregning paa grundlag af dette beloeb fremkom der i medfoer af artikel 16, stk. 1, andet afsnit, et krav for hver af afdoedes to boern paa 10 069 LFR om maaneden i efterladtepension (10% af den pension, som afdoede ville have haft ret til). For boernenes vedkommende skete der ikke fradrag af bidrag til sygekasse eller skat.

Beregningen af sagsoegerens enkepension skete ° idet sagsoegerens mand var afgaaet ved doeden under tjenesteperioden ° paa grundlag af artikel 16, stk. 1, tredje afsnit. Derved fremkom et beloeb paa 185 888 LFR (36% af den afdoedes sidst oppebaarne grundloen). Revisionsretten foretog heraf fradrag for bidrag til sygekasse og skat, saa at der slutteligt blev fastsat et beloeb paa 156 440 LFR i enkepension.

5. Revisionsretten anvendte dernaest maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk. 2, paa de saaledes beregnede pensionsbeloeb. Den indtog derved det standpunkt, at summen af de beregnede efterladtepensionsydelser til sagsoegeren og hendes boern ikke maatte overstige den pension, sagsoegerens mand ville have haft ret til paa tidspunktet for doedsfaldet. Dette maksimumsbeloeb opgjorde Revisionsretten til 90 799 LFR. Revisionsretten naaede frem til dette maksimumsbeloeb ved at traekke bidrag til sygekasse og skat fra afdoedes (hypotetiske) pension paa 100 689 LFR.

Da summen af efterladtepensionsydelser til sagsoegeren og hendes boern androg 176 578 LFR (156 440 LFR + 10 069 LFR + 10 069 LFR) og dermed oversteg det naevnte maksimumsbeloeb paa 90 799 LFR, foretog Revisionsretten en forholdsvis afkortning af efterladtepensionen.

Denne beregning foerte til, at Revisionsretten fastsatte et beloeb paa 80 444 LFR i enkepension til sagsoegeren og et beloeb paa 5 178 LFR i pension til hvert af de to boern.

6. I den allerede omtalte foelgeskrivelse til denne meddelelse henviste chefen for Revisionsrettens Personaleafdeling til, at Revisionsrettens finansinspektoer af retlige grunde havde afvist at se bort fra artikel 16, stk. 2, (4) ved fastsaettelsen af efterladtepensionen, saaledes som to andre faellesskabsinstitutioner havde gjort i to tidligere tilfaelde. Finansinspektoerens stilling til sagen skulle forelaegges den ansvarlige i Revisionsretten "til afgoerelse". Skrivelsen sluttede med et tilsagn om at underrette sagsoegeren om, hvilken afgoerelse der blev truffet.

7. Ved skrivelse af 12. oktober 1992 meddelte chefen for Personaleafdelingen i Revisionsretten sagsoegeren, at Revisionsretten havde besluttet ikke at aendre den meddelelse om fastsaettelse af efterladtepensionen, der var tilsendt sagsoegeren sammen med skrivelsen af 22. juli 1992, og at lade det blive ved en strikt anvendelse af artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 2290/77.

8. Sagsoegeren har ved staevning indgaaet til Domstolen den 14. december 1992 anlagt sag til proevelse heraf, hvorunder hun har nedlagt paastand om, at den af den kompetente myndighed ved Revisionsretten trufne afgoerelse af 12. oktober 1992 angaaende fastsaettelsen af efterladtepensionen for hende og hendes boern annulleres. Hun har under sagen i det vaesentlige gjort gaeldende, at maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 2290/77 ikke er anvendelig, naar efterladtepensionen beregnes paa grundlag af artikel 16, stk. 1, tredje afsnit. Desuden har hun anfoert, at Revisionsretten ikke er berettiget til at traekke bidrag til sygekasse og skat fra ved fastsaettelsen af efterladtepensionen.

9. Den 11. januar 1993 indbragte sagsoegeren i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber en klage over Revisionsrettens afgoerelse af 12. oktober 1992. Revisionsretten forkastede klagen ved skrivelse af 12. februar 1993 fra Rettens formand. Sagsoegeren har derfor paa sine boerns og egne vegne anlagt sag ved Retten i Foerste Instans (sag T-33/93). Der er endnu ikke truffet afgoerelse i denne sag.

B ° Gennemgang af sagen

Indledende bemaerkninger

10. Den foreliggende sag rejser i processuel henseende foerst og fremmest det spoergsmaal, om de paaroerende til et medlem af Revisionsretten i henhold til EF-traktatens artikel 173 (5) kan anfaegte en for dem bebyrdende afgoerelse truffet af denne institution, eller om de kun kan goere krav paa retsbeskyttelse i henhold til artikel 179 ° altsaa under de betingelser, der gaelder for Faellesskabets tjenestemaend. Afgoerelsen af dette spoergsmaal faar efter min opfattelse i to henseender en videregaaende betydning. For det foerste er det naerliggende ogsaa at anvende den processuelle ordning, der er gaeldende for soegsmaal anlagt af de paaroerende til et medlem af Revisionsretten, paa tilsvarende soegsmaal anlagt af medlemmet selv. For det andet skal det paapeges, at afgoerelsen af dette tilfaelde vedroerende Revisionsretten ogsaa bliver retningsgivende for tilsvarende soegsmaal mod andre faellesskabsinstitutioner.

11. I selve sagen skal Domstolen klarlaegge, hvordan bestemmelsen i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2290/77 vedroerende beregning af efterladtepension og maksimumsbeloebsreglen i forordningens artikel 16, stk. 2, skal fortolkes. Da artikel 16, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2290/77 indholdsmaessigt stemmer overens med artikel 15, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 422/67/EOEF, nr. 5/67/Euratom af 25. juli 1967 om loenningsregulativ for Kommissionens formand og medlemmer og for Domstolens praesident, dommere, generaladvokater og justitssekretaer samt for praesidenten for, medlemmerne af og justitssekretaeren i Retten i Foerste Instans (6), faar ogsaa dette spoergsmaal en mere generel betydning.

Tidspunktet for udstedelsen af den anfaegtede foranstaltning

Sagens genstand

12. Kun de retsakter, der er bestemt til at affoede retsvirkninger, kan vaere genstand for annullationssoegsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 173 (7). Der er ingen tvivl om, at Revisionsrettens fastsaettelse af efterladtepension for sagsoegeren og hendes to boern er en retsakt, der har karakter af en beslutning, der affoeder retsvirkninger. Det er dog ikke ganske klart, hvornaar denne afgoerelse er udstedt. Af meddelelsen af 22. juli 1992 og de to skrivelser fra chefen for Personaleafdelingen i Revisionsretten af henholdsvis 22. juli 1992 og 12. oktober 1992 turde det kunne udledes, at fastsaettelsen af efterladtepensionen skete den 22. juli 1992, men blev gjort afhaengig af den opsaettende betingelse om godkendelse hos "den ansvarlige" i Revisionsretten. Foerst denne godkendelse gav derfor fastsaettelsen af efterladtepension retskraft. Chefen for Personaleafdelingen i Revisionsretten meddelte i sin skrivelse af 12. oktober 1992 sagsoegeren, at der var sket godkendelse, uden dog at praecisere tidspunktet, hvor det var sket.

13. Spoergsmaalet om tidspunktet, hvor afgoerelsen blev truffet, kan dog, naar det kommer til stykket, stilles i bero. For det foerste skal det bemaerkes, at Revisionsretten paa intet tidspunkt har bestridt sagsoegerens anbringende om, at fastsaettelsen skete den 12. oktober 1992. Frem for alt skal det dog paapeges, at dette spoergsmaal alligevel kun kunne have betydning med hensyn til overholdelse af den i EF-traktatens artikel 173, stk. 3, fastsatte soegsmaalsfrist. Da soegsmaalsfristen paa to maaneder dog foerst kunne begynde at loebe ved meddelelsen i skrivelsen af 12. oktober 1992, er der ingen grund til at rejse tvivl om, at denne soegsmaalsfrist er overholdt i det foreliggende tilfaelde (8).

Adgang til proevelse af Revisionsrettens retsakter

14. Efter ordlyden i den oprindelige udgave af artikel 173 kunne der anlaegges annullationssoegsmaal vedroerende visse af Raadets og Kommissionens retsakter. AEndringen af denne bestemmelse ved Maastricht-traktaten har medfoert, at der i EF-traktatens artikel 173 nu ogsaa staar opfoert visse retsakter fra Europa-Parlamentet (og den kommende Europaeiske Centralbank) som mulig genstand for et annullationssoegsmaal. Hverken i den gamle eller den nye udgave naevnes dog Revisionsretten, saa det kunne forekomme tvivlsomt, om Revisionsrettens retsakter kan anfaegtes under et annullationssoegsmaal efter artikel 173 (9).

15. Efter min opfattelse er der naeppe laengere siden Domstolens dom i Maurissen-sagen (10) tvivl om muligheden for generelt at anfaegte Revisionsrettens retsakter, der er bestemt til at affoede retsvirkninger, under et annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173. I de paagaeldende sager skulle Domstolen blandt andet traeffe afgoerelse i et soegsmaal anlagt af en fagforening til proevelse af to afgoerelser truffet af Revisionsretten (vedroerende udoevelse af fagforeningsvirksomhed i Revisionsretten).

16. Generaladvokat Darmon kom i sit forslag til afgoerelse i denne sag til det resultat, at et saadant soegsmaal kunne stoettes paa artikel 173. Han paapegede derved under henvisning til Domstolens dom i sagen Les Verts (11) med rette, at ordlyden af artikel 173 ikke var til hinder for en saadan fortolkning. I den sidstnaevnte dom antog Domstolen et soegsmaal stoettet paa artikel 173 mod Europa-Parlamentet til realitetsbehandling, selv om denne bestemmelse (i sin davaerende udgave) ikke naevnte Parlamentet. Domstolen henviste i sin dom til, at Faellesskabet var et "retsfaellesskab", hvori hverken medlemsstaterne eller faellesskabsinstitutionerne kunne unddrage sig kontrol med, at deres retsakter er forenelige med traktaten (12). Domstolen konkluderede:

"En fortolkning af traktatens artikel 173, hvorefter Europa-Parlamentets retsakter ikke hoerer til de retsakter, som kan anfaegtes, ville foere til et resultat, der er i strid saavel med traktatens aand, saaledes som den er udtrykt i artikel 164, som med dens system." (13)

17. Domstolens udtalelse kan ° som generaladvokat Darmon med rette fastslog i sit forslag til afgoerelse i Maurissen-sagen ° uden indskraenkning overfoeres paa Revisionsrettens retsakter (14). Grunden til, at Revisionsretten ikke naevnes i artikel 173, maa skulle findes deri, at dens virksomhed i reglen indskraenker sig til retsakter ° afgivelse af aarsberetninger, bemaerkninger og udtalelser ° som ikke affoeder nogen retsvirkninger, og derfor alligevel ikke kan goeres til genstand for soegsmaal (15). Ligesom generaladvokat Darmon er jeg derfor af den opfattelse, at det for saa vidt ikke kommer an paa, om Revisionsretten skal betragtes som en faellesskabsinstitution eller ej (16).

18. Da det i denne sammenhaeng drejer sig om muligheden generelt for at indlede et annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173 til proevelse af Revisionsrettens retsakter, er det for saa vidt uden betydning, at sagsoegeren i den foreliggende sag muligvis ogsaa kunne opnaa retsbeskyttelse i henhold til traktaten ad anden vej ° nemlig gennem et soegsmaal i henhold til artikel 179 (17).

19. Domstolen har i dommen i Maurissen-sagen proevet, om sagen anlagt af en fagforening i henhold til artikel 173 kunne antages til realitetsbehandling, og vedroerende en af de to af Revisionsretten trufne afgoerelser, der blev anfaegtet under sagen, bekraeftet dette, uden dog derved at komme ind paa spoergsmaalet, om Revisionsrettens retsakter overhovedet kan anfaegtes under et soegsmaal i henhold til artikel 173 (18). Men da Domstolen paa grund af redegoerelsen angaaende dette spoergsmaal i generaladvokatens forslag til afgoerelse var bekendt med dette problem, kan der af denne afgoerelse kun drages den slutning, at Domstolen anerkender den principielle mulighed af annullationssoegsmaal til proevelse af Revisionsrettens retsakter i henhold til EF-traktatens artikel 173.

Antagelse af sagen til realitetsbehandling i henhold til artikel 173

20. Revisionsretten har (af lige saa forstaaelige som paaskoennelsesvaerdige grunde) bevidst givet afkald paa at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt sagen boer antages til realitetsbehandling. Af denne grund blev det centrale processuelle problem, som den foreliggende sag giver anledning til, foerst taget op under den mundtlige forhandling for Domstolen. Spoergsmaalet er nemlig, om den foreliggende sag kunne anlaegges i henhold til artikel 173, eller om sagsoegeren ikke snarere skulle vaere gaaet frem efter artikel 179.

21. I henhold til EF-traktatens artikel 179 er Domstolen kompetent i alle tvister mellem Faellesskabet og dets ansatte med de begraensninger og paa de betingelser, der er fastsat i vedtaegten for dets tjenestemaend, eller som fremgaar af de ansaettelsesvilkaar, der gaelder for dets oevrige ansatte. Denne kompetence er ved Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 (19) om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans med hjemmel i EF-traktatens artikel 168 A blevet overfoert til Retten i Foerste Instans [jf. afgoerelsens artikel 3, stk. 1, litra a)].

22. Traktaten indeholder ingen bestemmelse, der giver oplysninger om, hvilket forhold der bestaar mellem artikel 173 og 179. Af systematikken af og hensigten med den retlige regulering fremgaar det dog, at en sag, der falder inden for anvendelsesomraadet for artikel 179, principielt ikke kan anlaegges i henhold til andre kompetencebestemmelser. Artikel 179 kan for saa vidt, hvad angaar tjenestemandssager, anses som en lex specialis.

Domstolens praksis maa forstaas saaledes, at den omfattende kompetence, som artikel 179 giver, ogsaa giver Domstolen mulighed for at traeffe afgoerelse om erstatning for skader, som en tjenestemand eller anden ansat i Faellesskabet eventuelt har lidt soem foelge af den anfaegtede foranstaltning. Et soegsmaal, hvorunder der i henhold til EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, er nedlagt paastand om skadeserstatning, kan derfor ikke paa dette grundlag antages til realitetsbehandling (20). Denne retspraksis kan ogsaa uden videre overfoeres til annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173 vedroerende faellesskabsmyndigheders foranstaltninger af individuel karakter, der udspringer af tjenesteforholdet (21). Ligeledes i saadanne tilfaelde har proceduren i artikel 179 forrang (22).

Denne fortolkning svarer ogsaa til hensigten med den administrative procedure, der skal ske forud for et soegsmaal i henhold til artikel 179. I henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") kan enhver person, "der er omfattet af denne vedtaegt", for ansaettelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham. I henhold til vedtaegtens artikel 91, stk. 2, kan et soegsmaal kun antages til realitetsbehandling ved Domstolen, naar der i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2, og denne klage ikke er taget til foelge. Formaalet med denne administrative procedure er, "at konflikter mellem tjenestemaend eller oevrige ansatte og administrationen saa vidt muligt skal loeses i mindelighed" (23). Det er indlysende, at formaalet med reglen ikke ville blive naaet, hvis der tilkom de beroerte personer en ret til i saadanne tilfaelde umiddelbart at indlede et annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173, uden forudgaaende at have gennemfoert den administrative procedure i vedtaegtens artikel 90 og 91.

23. Spoergsmaalet er derfor, om der i det foreliggende tilfaelde kunne vaere anlagt sag i henhold til artikel 179. Dette ville forudsaette, at vedtaegten fandt anvendelse paa fru H. (og i givet fald paa hendes to boern). Ganske vist har Domstolen anerkendt, at de paaroerende til en afdoed tjenestemand eller anden ansat ligeledes kan anlaegge sag i henhold til artikel 179 i det omfang, deres rettigheder hidroerer fra vedtaegten eller ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte (24) i De Europaeiske Faellesskaber (25).

24. Sagsoegeren i den foreliggende sag paaberaaber sig imidlertid ikke vedtaegten (eller ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte), men goer et krav gaeldende paa efterladtepension til sig selv og sine boern i henhold til forordning nr. 2290/77. Dette krav udledes af, at sagsoegeren og hendes boern er efterladte efter et medlem af Revisionsretten.

Det er dog indlysende, at sagsoegerens mand som medlem af Revisionsretten ikke var tjenestemand eller oevrig ansat i henhold til de ovennaevnte bestemmelser. Efter min opfattelse fremgaar dette allerede af protokollen vedroerende De Europaeiske Faellesskabers privilegier og immuniteter af 8. april 1965. Dennes kapitel V (artikel 12-16) har titlen "De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend og oevrige ansatte". I henhold til artikel 16 bestemmer Raadet, paa hvilke grupper af tjenestemaend og oevrige ansatte dette kapitels bestemmelser finder anvendelse. I henhold til bestemmelsen i artikel 21, der hoerer til i kapitel VII ("Almindelige bestemmelser") finder artikel 12-15 anvendelse paa Domstolens dommere, generaladvokater og justitssekretaer. Denne bestemmelse havde ikke vaeret noedvendig, hvis disse personer allerede skulle betragtes som tjenestemaend eller oevrige ansatte i Faellesskaberne. Eftersom protokollens bestemmelser, der gaelder for dommerne ved Domstolen, i henhold til EF-traktatens artikel 188 B, stk. 9 (tidligere EOEF-traktatens artikel 206, stk. 10), ligeledes gaelder for Revisionsrettens medlemmer, skal disse heller ikke betragtes som tjenestemaend eller oevrige ansatte i henhold til vedtaegten eller til ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte.

25. Anvendelsen af vedtaegtens bestemmelser paa medlemmerne af Revisionsretten ville ogsaa delvis faa konsekvenser, der ville vaere uforenelige med bestemmelserne gaeldende for deres embede. Bestemmelserne i afsnit III ("Tjenestemandskarrieren") vedroerende f.eks. ansaettelse (artikel 27 ff.) kommer ikke i betragtning for medlemmerne af Revisionsrettens vedkommende, idet deres nominering og udnaevnelse er reguleret i selve traktaten (EF-traktatens artikel 188 B ° tidligere EOEF-traktatens artikel 206). Bestemmelserne i kapitel V (artikel 62 ff.) vedroerende afloenning kan tydeligvis heller ikke finde anvendelse paa medlemmerne af Revisionsretten, idet deres loen retter sig efter bestemmelserne i forordning nr. 2290/77.

26. Det forhold, at vedtaegtens bestemmelser i henhold til forordning nr. 2290/77 finder anvendelse paa visse omraader, aendrer intet derved. I henhold til artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 er medlemmerne af Revisionsretten omfattet af den sociale sikringsordning, der er fastsat i vedtaegten, for saa vidt angaar risikodaekning i tilfaelde af sygdom, erhvervssygdom og ulykker samt ydelser ved foedsel og doedsfald. I henhold til forordningens artikel 12, stk. 2, gaelder dette ligeledes for tidligere medlemmer af Revisionsretten. I henhold til forordningens artikel 19a finder artikel 66a i vedtaegten (der regulerer et ekstraordinaert fradrag) "tilsvarende" anvendelse paa medlemmerne af Revisionsretten. Medlemmerne af Revisionsretten ligestilles saaledes i et vist omfang med Faellesskabernes tjenestemaend. Dette betyder dog paa ingen maade, at de netop af den grund skal betragtes som tjenestemaend i Faellesskaberne.

27. Man kan dog fuldt ud forsvare den opfattelse, at medlemmerne af Revisionsretten inden for de omraader, hvor forordning nr. 2290/77 henviser til vedtaegten, maa lade sig behandle som tjenestemaend. Dette ville betyde, at de i dette omfang ogsaa skulle rette sig efter vedtaegtens artikel 90 og 91 og foerst indgive en klage, inden de anlaegger sag ved Domstolen.

Domstolens afgoerelse i Kontogeorgis-sagen (26) viser, at det er muligt, at et medlem af Revisionsretten foerst kan indgive klage i henhold til vedtaegtens artikel 90 og derefter gaa frem efter artikel 179. I dette tilfaelde havde sagsoegeren ° et tidligere medlem af Kommissionen ° paa grundlag af artikel 11 i forordning nr. 422/67 (27) anmodet om at maatte vaere omfattet af sygesikringsordningen for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber. Han indgav formel klage over Kommissionens afslag. Da han ikke fik medhold i sin klage, anlagde han sag ved Domstolen. Som generaladvokat Jacobs fastslog i sit forslag til afgoerelse, drejede det sig derved om et soegsmaal i henhold til artikel 179 (28). Generaladvokaten indtog det standpunkt, at eftersom sagen i alt fald indirekte drejede sig om fortolkning af vedtaegtens ordning vedroerende sygesikring, var det "naturligvis bekvemt og passende" at anvende den saerlige administrative procedure (29). Han fandt derfor, at sagen i henhold til artikel 179 kunne antages til realitetspaakendelse.

Domstolen kom ikke i sin dom udtrykkeligt ind paa dette spoergsmaal. Den viste imidlertid ved at frifinde sagsoegte og traeffe afgoerelse om sagens omkostninger i henhold til artikel 70 i procesreglementet (der vedroerer tvister mellem Faellesskabernes institutioner og deres ansatte), at den delte generaladvokatens opfattelse. Man kan saaledes udlede af denne dom, at et medlem af Kommissionen inden for det paagaeldende omraade kan gaa frem efter artikel 179. Af dommen kan dog ikke efter min mening sluttes, at han skulle benytte denne mulighed, og at han derved var afskaaret fra at anlaegge sag i henhold til artikel 173.

Eftersom de forskrifter, der er gennemgaaet i den ovenfor droeftede sag, svarer til de bestemmelser, der gaelder for medlemmer af Revisionsretten, kan dommen i Kontogeorgis-sagen uden videre overfoeres paa disse personers situation.

28. Hvis man gaar ud fra den opfattelse, der er forfaegtet af generaladvokat Jacobs i Kontogeorgis-sagen, kan det synspunkt fremfoeres, at det ville vaere hensigtsmaessigt at anvende den administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90 i alle tilfaelde, der efter sagens genstand at doemme drejer sig om en typisk personalesag. Det turde vaere indlysende, at det i det foreliggende tilfaelde drejer sig om en saadan sag. Fastsaettelse af pension for et medlem af Revisionsretten eller dennes efterladte adskiller sig efter min opfattelse ikke vaesentligt fra fastsaettelse af pension for en tjenestemand i Faellesskaberne eller dennes efterladte. De privilegier og saerlige rettigheder, der tilkommer medlemmerne af Revisionsretten, beroeres paa ingen maade af beregningen og fastsaettelsen af efterladtepensionen. I de to tilfaelde er det saaledes lige nyttigt foerst at droefte uoverensstemmelser om beregningsmaaden i en klagesag og om muligt rydde dem af vejen, foer de forelaegges faellesskabsdomstolene til proevelse. Paa denne maade ville man ogsaa tilgodese noedvendigheden af at aflaste Faellesskabernes doemmende myndighed for undgaaelige retstvister og forbeholde dens ressourcer udoevelsen af dens fornemste opgave ° at sikre rettens overholdelse ved fortolkning og anvendelse af traktaten.

29. Over for denne opfattelse kan det indvendes, at klagen i henhold til artikel 90 efter bestemmelsens ordlyd skal rettes til "ansaettelsesmyndigheden". Medlemmerne af Revisionsretten udnaevnes imidlertid af Raadet, og det ville i sandhed vaere saert, om det paahvilede denne institution at traeffe afgoerelse vedroerende en klage fra et medlem af Revisionsretten. Endnu mere prekaert ville dette problem vaere i f.eks. Domstolens dommeres tilfaelde, idet disse i henhold til artikel 167 i EF-traktaten udnaevnes af medlemsstaternes regeringer efter faelles overenskomst.

Disse betaenkeligheder forekommer mig dog ikke at vaere afgoerende. I tilfaelde af den her foreliggende art maa man ° hvis det skal give mening ° forstaa henvisningen til "ansaettelsesmyndigheden" som en henvisning til den institution, som vedkommende har arbejdet eller arbejder for. Det forhold, at afgoerelsen vedroerende en klage fra et medlem af en institution over denne institution muligvis traeffes af en myndighed (f.eks. personaleadministrationen), der hierarkisk befinder sig under klageren, forekommer kun besynderligt ved foerste blik. Ved en naermere betragtning viser det sig, at dette resultat kun er konsekvensen af en fornuftig fordeling af opgaverne. Kontogeorgis-sagen ° hvor sagsoegerens klage blev behandlet af det generaldirektorat i Kommissionen, der havde kompetence i personaleforhold ° er et tydeligt eksempel herpaa.

30. Derimod er det en vaegtigere indvending herimod, at det omraade, sagen vedroerer ° efterladtepension ° til forskel fra det sociale sikringsomraade mangler et tilknytningspunkt, der kan begrunde anvendelsen af artikel 90 og 91 i vedtaegten. Disse bestemmelser kunne derfor hoejst inddrages ved analogi.

Det er givetvis rigtigt, at man allerede af retssikkerhedsgrunde ved inddragelse af bestemmelser ved analogi boer udvise en saerlig forsigtighed, naar det drejer sig om spoergsmaalet om betingelserne for at antage en sag til realitetspaakendelse. Disse betaenkeligheder kan dog ° som det straks skal paavises ° fjernes paa anden vis. Med hensyn til spoergsmaalet om tilladeligheden af en analogi i det foreliggende tilfaelde skal det paapeges, at muligheden for en analog anvendelse af bestemmelser i vedtaegten paa ingen maade er fremmed for forordning nr. 2290/77, der her skal undersoeges, hvilket f.eks. fremgaar af den tidligere naevnte artikel 19a. Det skal endvidere bemaerkes, at muligheden for at antage en sag til realitetspaakendelse i henhold til artikel 173 ° som vi har set ° heller ikke umiddelbart kan udledes af ordlyden af denne bestemmelse.

31. Jeg er derfor af den anskuelse, at sagsoegeren i det foreliggende tilfaelde kunne have indgivet klage over fastsaettelsen af efterladtepensionen til Revisionsretten og i tilfaelde af afvisning heraf have anlagt sag i henhold til artikel 179. Sagsoegeren var dog efter min opfattelse ikke forpligtet til at gaa denne vej. En klar lovregel, hvoraf den saadan pligt kunne fremgaa, findes ikke. Af Domstolens afgoerelse i Kontogeorgis-sagen maa man i al fald kunne udlede, at et soegsmaal i saadanne tilfaelde kan stoettes paa artikel 179. I betragtning af denne usikkerhed ville det efter min opfattelse vaere forkert ikke at antage sagen til realitetspaakendelse. Saa laenge hverken Domstolen eller Retten i Foerste Instans (30) udtrykkeligt har taget stilling til spoergsmaalet, om der i tilfaelde af den foreliggende art umiddelbart kan anlaegges sag i henhold til artikel 173, eller om man skal gaa frem efter artikel 179, boer det efter min opfattelse staa en sagsoeger frit for, hvilket af de to retsmidler han vil goere brug af. Sagen, som fru H. har anlagt i henhold til artikel 173, skal derfor antages til realitetspaakendelse (31).

Sagsoegerens soegsmaalskompetence og fortolkning af soegsmaalet

32. Den foreliggende sag blev anlagt af fru H. I staevningen har sagsoegeren ikke alene anfaegtet den forholdsvise afkortning af hendes enkepension, men paataler ogsaa afkortningen i efterladtepensionen, der er fastsat for hendes boern. Forordning nr. 2290/77 indroemmer imidlertid boern af et medlem af Revisionsretten en selvstaendig ret til efterladtepension, der ikke er afledt af moderens. En eventuel kraenkelse af denne ret ville derfor kun kunne paatales gennem boernene selv. Sagen for Retten i Foerste Instans blev da ogsaa anlagt af fru H. baade paa egne vegne og paa hendes boerns vegne (jf. ovenfor i punkt 9). Det lader til, at man i den foreliggende sag ved en fejltagelse har undladt at naevne de to boern som sagsoegere (sammen med sagsoegeren), men at fuldmagten, som sagsoegerens advokat har forelagt, er udfaerdiget af fru H. baade paa egne vegne og som vaerge for hendes to boern.

33. Efter min opfattelse behoever spoergsmaalet, om sagen ved en korrigerende fortolkning kan forstaas saaledes, at den er anlagt af saavel fru H. som af hendes to boern, ikke undersoeges naermere. Efter den loesning, som jeg foreslaar (og som jeg naermere skal gennemgaa nedenfor), skal Revisionsrettens afgoerelse uden videre annulleres, idet den beror paa en forkert fortolkning af maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 2290/77. Dette medfoerer, at ogsaa grundlaget for afkortningen i efterladtepensionen for de to boern automatisk bortfalder paa grund af dennes noedvendige og uadskillelige sammenhaeng med afkortningen i fru H.' s enkepension (32).

Realiteten

Anvendeligheden af artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 2290/77

34. Af ordlyden af artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 2290/77 kan der ikke udledes noget entydigt svar paa spoergsmaalet, om denne bestemmelse finder anvendelse paa tilfaelde som det foreliggende.

Henvisningen vedroerende beregningen af efterladtepensioner i henhold til artikel 16, stk. 1, til "den pension, ... paa grundlag af hvilken de er beregnet" synes ganske vist at tale for ikke at anvende artikel 16, stk. 2, naar enkepensionen, som det her er tilfaeldet, bestemmes i henhold til artikel 16, stk. 1, tredje afsnit. I dette tilfaelde beregnes enkepensionen ° som allerede naevnt ° paa grundlag af afdoedes paa tidspunktet for doeden oppebaarne grundloen og ikke paa grundlag af hans pension. Det skal endvidere bemaerkes, at i de tilfaelde, hvor maksimumsbeloebet i artikel 16, stk. 2, finder anvendelse, fordeles maksimumsbeloebet i henhold til artikel 16, stk. 2, andet punktum, "forholdsmaessigt mellem de paagaeldende paa grundlag af de ovenfor angivne procentsatser" (i stk. 1). Umiddelbart synes en saadan fordeling kun at give mening, hvis disse procentsatser vedroerer det samme beloeb, hvilket ikke er tilfaeldet her (for enken er der fastsat 36% af grundloennen, mens boernene faar 10% af pensionen). Paa den anden side skal det dog bemaerkes, at artikel 16, stk. 2, henviser til pensionen, som "medlemmet eller det tidligere medlem" havde ret til, og paa grundlag af hvilken efterladtepensionerne er beregnet. I bestemmelsen sondres der saaledes mellem de tilfaelde, hvor medlemmet afgaar ved doeden under tjenesteperioden, og de tilfaelde, hvor medlemmet foerst afgaar ved doeden efter udloebet af tjenesteperioden. Hvis sagsoegeren havde ret i sin opfattelse, hvorefter artikel 16, stk. 2, ikke er anvendelig, naar efterladtepensionen beregnes efter artikel 16, stk. 1, tredje afsnit (dvs. i tilfaelde, hvor medlemmet er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden) ville henvisningen i artikel 16, stk. 2, til medlemmets pension vaere meningsloes.

35. Reglens placering og systematik taler for den fortolkning, der er forfaegtet af Revisionsretten. Ved en objektiv betragtning fremgaar det, at artikel 16, stk. 2, med ordene "summen af de saaledes tillagte pensionsydelser" henviser til artikel 16, stk. 1, i dens helhed. Det er derfor uden betydning, at reglen, der nu findes i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, indtil 1981 ikke udgjorde et selvstaendigt afsnit, men var en del af det foregaaende afsnit (33). Sagsoegerens opfattelse, hvorefter artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, skulle udgoere en undtagelsesregel til artikel 16, stk. 2, og gaa forud for denne bestemmelse som lex specialis, lader sig derfor vanskeligt forene med placeringen af de to bestemmelser.

36. Hvis imidlertid man paa grundlag af diskussionen hidtil indtog det standpunkt, at maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk, 2, i alle tilfaelde er anvendelig paa fastsaettelse af efterladtepension i henhold til artikel 16, stk. 1, ville dette faa maerkvaerdige konsekvenser. Hvis man antager, at et medlem af Revisionsretten afgaar ved doeden inden udloebet af den foerste fulde maaned af sin tjenesteperiode, ville hans enke i henhold til artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, have ret til 36% af den af hendes mands oppebaarne grundloen i enkepension. I henhold til artikel 16, stk. 2, udgoer maksimumsbeloebet for efterladtepension til enken (og boernene) imidlertid den pension, som medlemmet havde krav paa ved sin doed. Men da der i vort eksempel i henhold til bestemmelsen i artikel 10 endnu ikke bestod noget krav paa pension, ville dette betyde, at efterladtepensionen ville falde helt bort (34). Lovgiver ville paa denne maade yde en fordel med den ene haand, som han straks ville tage tilbage med den anden.

Det er ganske vist rigtigt, at denne ulempe, som anvendelsen af artikel 16, stk. 2, medfoerer for enken, bliver mindre, jo laengere tid medlemmet udoever sin tjeneste, inden sin doed (idet medlemmets krav paa pension ° og dermed ogsaa maksimumsbeloebet i artikel 16, stk. 2 ° vokser i takt med tjenestetiden). Ulemperne falder dog tidligst bort efter en tjenesteperiode paa otte aar (35).

37. I betragtning af disse mulige konsekvenser skal der tages hensyn til formaalet med den retlige regulering ° i det omfang dette kan udledes af loven. Det er nu ganske klart, at paaroerende til et medlem, der er afgaaet ved doeden i tjenesteperioden skulle begunstiges ved indfoerelsen af metoden til beregning af efterladtepension i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit. Med hensyn til pension til efterladte foraeldreloese boern efter et medlem fremgaar dette allerede af loven. Reglen, der er indfoert ved forordning nr. 1416/81, i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, andet led, havde til formaal at fastsaette en "mindstesats" for pension til foraeldreloese (36). I overensstemmelse hermed giver bestemmelsen et foraeldreloest barn efter et medlem, der er afgaaet ved doeden i tjenesteperioden, ret til ikke mindre end 12% af medlemmets sidste grundloen i boernepension.

Ogsaa bestemmelsen i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, foerste led, har (som det senere vil blive bekraeftet) til formaal at stille den begunstigede person bedre. Enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden i tjenesteperioden, har herefter krav paa 36% af grundloennen i pension uden hensyn til den tilbagelagte tjenesteperiodes laengde ° til forskel fra artikel 16, stk. 1, andet afsnit. Med denne regel skulle tydeligvis de urimeligheder imoedegaas, der kunne opstaa ved anvendelse af den almindelige bestemmelse i artikel 16, stk. 1, andet afsnit. I henhold til denne bestemmelse har enken krav paa 60% af den pension, som medlemmet havde krav paa ved sin doed, i enkepension. Denne afhaengighed af medlemmets krav paa pension medfoerer, at enkepension beregnet i henhold til denne bestemmelse bliver mindre, jo kortere det afdoede medlems tjenesteperiode var. Jeg skal herved henvise til det ekstreme eksempel, der foer blev gennemgaaet (i punkt 36) i en noget anden sammenhaeng, og hvor enken overhovedet ikke ville modtage nogen enkepension.

38. Paa den anden side skal det bemaerkes, at lovgivers hensigt om at begraense stoerrelsen af summen af efterladtepensionsydelser kommer til udtryk i artikel 16, stk. 2. Det drejer sig ligeledes her om et lovligt hensyn, som lovgiveren med rimelighed kan tilgodese. Det ville dog afgjort vaere maerkeligt, om denne regel kun skulle finde anvendelse, naar efterladtepensionen beregnes i henhold til artikel 16, stk. 1, andet afsnit. De efterladte efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, ville derved ikke kun blive begunstiget ved saerbestemmelsen i artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, der i reglen (i forhold til beregningen efter andet afsnit) foerer til en mere favorabel pension, men deres pension ville endvidere blive undtaget fra maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk, 2. Det ses ikke, hvad der skulle vaere begrundelsen for denne dobbelte begunstigelse.

39. Sagsoegeren goer ganske vist gaeldende, at artikel 16, stk. 2, ogsaa ville kunne anvendes, hvis man fulgte hendes opfattelse. Maksimumsbeloebsreglen skulle ° hvis jeg har forstaaet sagsoegeren ret ° i tilfaelde som det her foreliggende kun gaelde for boernepensionerne, men ikke for enkepensionen. Denne udlaegning er imidlertid tydeligvis ikke egnet til at opfylde lovgivers hensigt, der var at begraense summen af efterladtepensioner. Efterladtepensionen til boernene skal i det foreliggende tilfaelde ° hvilket der ogsaa er enighed om mellem parterne ° beregnes i henhold til artikel 16, stk. 1, andet afsnit. I henhold hertil har hvert barn krav paa 10% af den pension, som faderen havde krav paa ved sin doed, i boernepension. Maksimumsbeloebsgraensen i artikel 16, stk. 2, ville saaledes kun blive overskredet, saafremt det paagaeldende medlem efterlod sig flere end ti boern ° vel ikke just et almindeligt forekommende tilfaelde. Saafremt man tilsluttede sig sagsoegerens opfattelse, ville artikel 16, stk. 2, saaledes kun faa betydning i saerdeles sjaeldne tilfaelde. Dette kan ikke vaere rigtigt.

Sagsoegerens udlaegning ville medfoere, at artikel 16, stk. 2, i alt vaesentligt ville kunne finde anvendelse paa tilfaeldene i artikel 16, stk. 1, andet afsnit, dvs. i tilfaelde, hvor et medlem af Revisionsretten afgaar ved doeden efter udloebet af tjenesteperioden. Maksimumsbeloebsreglen ville saa faa betydning, naar et medlem efterlod sig enke og flere end fire boern eller flere end fem foraeldreloese boern. Det forhold, at det ville dreje sig om et begraenset antal tilfaelde, giver i modsaetning til, hvad der er Revisionsrettens opfattelse, ikke anledning til betaenkeligheder. Det drejer sig for saa vidt om den naturlige foelge af reglen i artikel 16, stk. 2, hvis formaal uden videre er indlysende, nemlig at stoerrelsen af enkens og boernenes krav paa efterladtepension begraenses til det beloeb, som medlemmet ville have modtaget som pension. Jeg kan derimod (som allerede naevnt) ikke indse, paa hvilket grundlag stoerrelsen af kravet paa efterladtepension skulle begraenses i disse tilfaelde, mens der ikke skulle tages hensyn til nogen maksimumsgraense i tilfaelde af et medlems doed under tjenesteperioden.

40. Som foreloebigt resultat skal det fastslaas, at det hverken af ordlyden af lovreglen eller af dens systematik eller mening umiddelbart kan udledes, hvordan det her rejste spoergsmaal skal besvares. Bestemmelserne i artikel 16 er ° som det under den mundtlige forhandling med rette er fremfoert af sagsoegerens repraesentant ° mangelfuldt affattet og frembyder derfor betydelige problemer (37). Der fremkommer foerst en fornuftig loesning, naar man undersoeger reglens tilblivelseshistorie (se herved punkt 43 ff).

41. Forinden skal dog sagsoegerens argument om, at Revisionsretten i det foreliggende tilfaelde ikke uden videre kan stoette sig paa artikel 16, stk. 2, idet anvendelsen af denne bestemmelse i en raekke sammenlignelige tilfaelde, der vedroerte andre faellesskabsinstitutioner (Kommissionen og Domstolen), blev forkastet af de paagaeldende myndigheder, uden at Revisionsretten har rejst indsigelse derimod, undersoeges. Sagsoegeren synes dermed at ville bebrejde Revisionsretten, at den goer en indsigelse gaeldende, som den gennem sin adfaerd maa anses for at have givet afkald paa (i strid med venire contra factum proprium-grundsaetningen).

Dette argument maa forkastes, idet det ikke er fornoedent naermere at gaa ind paa de omtalte tilfaelde. For det foerste kan der ikke vaere tvivl om, at forvaltningsakter som led i andre institutioners egen personaleadministration ikke paa nogen maade kan vaere bindende for Revisionsretten. For det andet miskender sagsoegeren ° som Revisionsretten med rette har anfoert ° dennes opgave og funktion. Revisionsretten skal netop i henhold til EF-traktatens artikel 188 C, stk. 2 (tidligere EOEF-traktatens artikel 206a, stk. 2) efterproeve lovligheden og den formelle rigtighed af indtaegterne og udgifterne og sikre sig, at den oekonomiske forvaltning har vaeret forsvarlig. Den udfaerdiger en aarsberetning, hvori den meddeler resultatet af sin revision (38). Derudover kan den naar som helst fremkomme med bemaerkninger til saerlige spoergsmaal (EF-traktatens artikel 188 C, stk. 4, tidligere EOEF-traktatens artikel 206a, stk. 4). Revisionsretten har dog ikke befoejelse til bindende at bekraefte, at enkelte af Faellesskabernes foranstaltninger ikke frembyder nogen betaenkeligheder. Den omstaendighed, at Revisionsretten muligvis ikke har paatalt bestemte foranstaltninger, er derfor uden betydning for den foreliggende sag.

Det forhold, at Revisionsretten ikke i sit svarskrift er gaaet ind paa det paagaeldende argument, er lige saa uvaesentligt. Revisionsretten har utvetydigt givet udtryk for, at artikel 16, stk. 2, efter sin affattelse er anvendelig i det foreliggende tilfaelde. Det ville derfor vaere forkert at antage, at Revisionsretten har anerkendt relevansen og rigtigheden af sagsoegerens argument ved at undlade at tage stilling til det.

Reglens tilblivelseshistorie

42. Som tidligere naevnt svarer indholdet af bestemmelserne, der her skal gennemgaas, til de for Kommissionen og Domstolen gaeldende regler. Af denne grund er det berettiget ved gennemgangen af disse bestemmelsers tilblivelseshistorie ogsaa at tage hensyn til bestemmelserne, der er udstedt for disse institutioner. Det er derfor hensigtsmaessigt at begynde med den foerste faellesskabsretlige regulering paa dette omraade. Det drejer sig her om Raadets beslutning af 21. december 1953 om fastsaettelse af loenninger, godtgoerelser og pensioner for praesidenten og medlemmerne af Den Hoeje Myndighed truffet med hjemmel i EKSF-traktaten (39).

43. De bestemmelser, der her er af interesse, findes i artikel 10, stk. 1 og 2, og har foelgende ordlyd:

"1. Enken og de efterladte boern efter et medlem eller tidligere medlem af Den Hoeje Myndighed, der ved sin doed har krav paa pension, oppebaerer efterladtepension. Grundlaget for beregningen af efterladtepension udgoeres af den pension, medlemmet eller det tidligere medlem havde optjent paa tidspunktet for sin doed. Saafremt medlemmet er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, er beregningsgrundlaget for de ovennaevnte efterladtepensioner dog en pension paa 50% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne loen.

2. Efterladtepensionen andrager:

a) for enken 50%

b) for hvert faderloest barn 10%

c) for hvert foraeldreloest barn 20%

af den af det afdoede medlem eller tidligere medlem optjente pension eller af en pension paa 50% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne loen, saafremt medlemmet er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden. Efterladtepensionen kan ikke overstige det beloeb, der ligger til grund for dens beregning. Om fornoedent afkortes ovennaevnte satser forholdsmaessigt. Ved de berettigedes doed, eller naar disses krav paa efterladtepension ophoerer, foretages der dog de dertil svarende justeringer."

Indholdet af disse bestemmelser er i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 10, stk. 1 og 2, i Raadets beslutning om fastsaettelse af loenninger, godtgoerelser og pensioner for Domstolens praesident, dommere, generaladvokater og justitssekretaer (40) truffet den 24. juni 1954. Den eneste forskel bestaar deri, at maksimumsbeloebsreglen i stk. 2 i sidstnaevnte beslutning fremstaar i sit eget afsnit (artikel 10, stk. 2, andet afsnit), hvorimod dette ikke er tilfaeldet i beslutningen af 21. december 1953.

44. Beklageligvis har det ikke vaeret muligt for mig at faa indsigt i forarbejderne til denne beslutning (eller de lovgivningsakter, der i det foelgende skal droeftes) (41). Under hensyn til, at betragtningerne til disse lovgivningsakter er yderst lapidariske, er dette saerligt beklageligt.

45. Hvad angaar beslutningen af 21. december 1953 lader saavel regelindholdet som meningen dermed sig dog uden vanskeligheder udlede af de paagaeldende bestemmelser. Som det fremgaar af beslutningens artikel 10, skal man ved beregningen af efterladtepensionen i princippet gaa ud fra den pension, som medlemmet havde krav paa paa tidspunktet for sin doed. Enken tilkendes i henhold dertil 50% af denne pension i enkepension. Eftersom den maksimale pension i henhold til beslutningens artikel 6 andrager 50% af den sidst oppebaarne grundloen, kan enkepensionen altsaa hoejst beloebe sig til 25% af grundloennen.

Afgaar medlemmet imidlertid ved doeden under tjenesteperioden, bliver efterladtepensionen ikke beregnet paa grundlag af pensionskravet, men paa basis af et beloeb paa halvdelen af medlemmets loen. Reglen, der finder anvendelse paa disse tilfaelde, er ikke saerlig heldigt formuleret. For det foerste indeholder den en unoedig gentagelse, for saa vidt artikel 10, stk. 1, definerer beloebet, der i hvert tilfaelde skal tjene som beregningsgrundlag, og artikel 10, stk. 2, foerste punktum, derefter paa ny fastsaetter de beloeb, der i hvert tilfaelde skal anvendes (pension eller et beloeb paa 50% af grundloennen). Det ville have vaeret langt enklere og mere gennemtaenkt, hvis artikel 10, stk. 2, foerste punktum, blot havde henvist til det beloeb, der i henhold til stk. 1 skulle laegges til grund ved beregningen, saaledes som det er tilfaeldet i maksimumsbeloebsreglen i artikel 10, stk. 2, andet punktum. For det andet er ifoelge ordlyden af denne regulering grundlaget for beregningen af efterladtepensionen en pension paa 50% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne loen. Eftersom det medlem, der er afgaaet ved doeden under sin tjenestetid, dog netop ikke oppebar pension, men derimod sin saedvanlige loen, foreligger deri en fiktion, som ikke er indlysende noedvendig, idet maksimumsbeloebsreglen i artikel 10, stk. 2, andet punktum, ikke henviser til en pension, men til det beloeb, der blev lagt til grund for beregningen.

Uagtet disse lovtekniske mangler er indholdet af reglen dog klar. Afgaar medlemmet af Den Hoeje Myndighed ved doeden under sin tjenesteperiode, skal hans enke tildeles 25% (50% af 50%) af sin mands sidst oppebaarne loen i enkepension. Enken faar saaledes en pension, der svarer til det maksimale beloeb, der kunne vaere fremkommet ved anvendelsen af den almindelige regel (hvorefter pensionen svarer til 50% af pensionen). Dette vidner ganske tydeligt om den hensigt at begunstige enken (og de efterladte boern) efter et medlem, som doer under tjenesteperioden.

46. Maksimumsbeloebsreglen i artikel 10, stk. 2, andet punktum, bestemmer, at summen (42) af efterladtepensionsydelser til enken og de efterladte boern ikke maa overstige det beloeb, paa grundlag af hvilket de er beregnet. Dette maksimumsbeloeb gaelder saaledes for begge maader at beregne efterladtepension. Eftersom man i det ene tilfaelde laegger medlemmets pension ° der hoejst kan naa op paa 50% af medlemmets loen ° til grund og i det andet tilfaelde et beloeb paa 50% af loennen, medfoerer maksimumsbeloebsreglen i artikel 10, stk. 2, andet punktum, at det samlede beloeb i begge tilfaelde ikke maa overstige 50% af medlemmets loen, altsaa det maksimale alderspensionsbeloeb, der tilkom medlemmet. Den materielle begrundelse for begraensningen er ganske indlysende; de efterladte skal ikke til sammen opnaa mere, end medlemmet selv ville have faaet.

47. Denne regel, der var gaeldende for medlemmerne af Den Hoeje Myndighed, og de tilsvarende bestemmelser for Domstolen blev senest i loebet af aarene 1961-1962 afloest af nye bestemmelser (43). Da man i mellemtiden havde oprettet Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab, hvis myndighed foerst i 1965 blev fusioneret med Den Hoeje Myndighed for EKSF til én Kommission, forefindes der i EF-Tidende i alt fire retsakter ° for Domstolen, for EKSF' s Hoeje Myndighed, for Kommissionen for Det Europaeiske Atomenergifaellesskab og for Kommissionen for EOEF ° til regulering af spoergsmaalet der her er af interesse.

48. Reglen for EOEF-Kommissionen findes i Raadets forordning nr. 63 vedroerende Kommissionens loenningsregulativ (44). Bestemmelserne i forordningens artikel 15, stk. 1 og 2, har ° hvis man gaar ud fra den franske, italienske eller nederlandske version ° foelgende ordlyd:

"1. Enken og de forsoergelsesberettigede boern af et medlem eller et tidligere medlem af Kommissionen, der paa tidspunktet for sin doed havde krav paa pension, oppebaerer efterladtepension.

Efterladtepensionen udgoer:

° for enken 50%

° for hvert faderloest barn 10%

° for hvert foraeldreloest barn 20%

af den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem af Kommissionen paa tidspunktet for sin doed havde krav paa i henhold til artikel 9. Er medlemmet afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, bliver efterladtepensionen dog beregnet paa grundlag af en pension paa 50% af den grundloen, som den paagaeldende paa tidspunktet for sin doed havde krav paa.

2. Summen af de saaledes tillagte pensionsydelser kan dog ikke overstige det beloeb, medlemmet eller det tidligere medlem af Kommissionen havde krav paa i pension. I givet fald fordeles maksimumsbeloebet af efterladtepensionsydelserne forholdsmaessigt mellem de paagaeldende paa grundlag af de ovenfor angivne procentsatser."

Indholdet af disse bestemmelser er overensstemmende med bestemmelserne i artikel 15, stk. 1 og 2, i hhv. Raadets forordning (nr. 62, EOEF) (nr. 13, Euratom) om loenningsdirektiv for Domstolens medlemmer (45), Raadets forordning nr. 14 af 18. december 1961 om loenningsdirektiv for medlemmer af Kommissionen (Euratom) (46) og beslutning af 22. maj 1962 om loenningsregulativ for medlemmer af Den Hoeje Myndighed (47).

49. Ved gennemlaesning af disse bestemmelser fremgaar det, at beregningsgrundlaget for efterladtepensionen indholdsmaessigt er forblevet uaendret. Enken oppebaerer som foer i princippet 50% af den pension, som hendes mand paa tidspunktet for sin doed ville have haft krav paa, og doer medlemmet under sin tjenesteperiode, tildeles enken 50% af halvdelen af grundloennen ° altsaa i alt 25% af grundloennen (48). Den nye affattelse har for saa vidt ikke medfoert nogen indholdsmaessige aendringer.

Den nye affattelse har i hvert fald udbedret de mangler, som formuleringen af den tidligere affattelse var behaeftet med. De beloeb, der skal laegges til grund for beregningen, bestemmes nu kun en gang ° i stk. 1. Maksimumsbeloebsreglen i stk. 2 har allerede faaet den udformning, som den nuvaerende regel ogsaa har. Summen af pensionsydelserne til enken og de efterladte boern kan i henhold hertil ikke overstige den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem havde ret til. Denne formulering ° der giver anledning til saadanne vanskeligheder ved fortolkningen af de nugaeldende bestemmelser ° er helt paa sin plads i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 63, idet beregningsgrundlaget i henhold til artikel 15, stk. 1, er den (faktiske) pension eller en fiktiv pension paa 50% af grundloennen. Henvisningen til denne fiktive pension, der allerede forekom maerkvaerdig i beslutningerne fra aarene 1953-1954, kan nu forklares ved sammenhaengen med artikel 15, stk. 2. Lovreglen er saaledes dog fornuftig og sammenhaengende.

50. Ser man derimod paa den tyske version af disse bestemmelser, ser situationen helt anderledes ud. Laegger man denne version til grund, bliver efterladtepensionen i det tilfaelde, hvor medlemmet afgaar ved doeden under tjenesteperioden, ikke beregnet paa grundlag af "das Ruhegehalt in Hoehe von 50% des Grundgehalts" (dvs. en pension paa 50% af grundloennen), men paa grundlag af "der Haelfte des Grundgehalts", dvs. halvdelen af grundloennen. Denne afvigelse har ingen betydning for pensionsberegningen som saadan, idet det stadig drejer sig om det samme beloeb. Den medfoerer dog, at henvisningen i maksimumsbeloebsreglen i artikel 15, stk. 2, til Betrag des Ruhegehalts (dvs. pensionen) for saa vidt peger ud i det blaa.

Eftersom versionerne af denne bestemmelse paa samtlige andre (davaerende) officielle sprog i disse tilfaelde overensstemmende laegger den (fiktive) pension til grund for beregningen af efterladtepensionen, maa affattelsen paa tysk efter al sandsynlighed skulle tilskrives en fejl i oversaettelsen. Det lader til, at oversaetteren, der var ansvarlig for den tyske udgave, har anset formuleringen i artikel 15, stk. 1, for unoedvendigt kompliceret og derfor har erstattet den med den enklere henvisning til "halvdelen af grundloennen". Derved har han tydeligvis overset, at det foelgende stykke i artikel 15 tager udgangspunkt i "pensionsbeloebet", og at den indviklede formulering i stk. 1 derfor var saavel noedvendig som velbegrundet. Dette indgreb i tekstens udformning er saa meget desto mere forbavsende som, at denne formulering allerede findes i beslutningerne fra aarene 1953-1954, og den nye regel saaledes for saa vidt ikke medfoerte nogen indholdsmaessig aendring (49). Paa denne baggrund traenger sammenligningen sig paa med visse skrivere i middelalderen, som vi har at takke for optegnelser i de germanske Leges, og som af og til tog sig betragtelige friheder over for teksten (50).

Man kan ganske vist ikke beskylde oversaetteren for mangel paa konsekvens eller grundighed. Den tilsigtede "forbedring" af tekstens udformning i artikel 15, stk. 1, optraeder i alle fire hhv. forordninger og beslutninger, som er udstedt paa dette omraade i aarene 1961 og 1962.

51. Fejlen i den tyske version af disse regler er imidlertid af begraenset betydning, for saa vidt som fortolkningen af EF-retsforskrifter, deres indhold og formaal skal fastlaegges i lyset af de paagaeldende forskrifters affattelse paa alle de officielle sprog (51). Ved sammenligning af affattelsen af de paagaeldende bestemmelser paa de andre officielle sprog viser det sig dog ° som vi allerede har set ° ganske entydigt, at maksimumsbeloebsreglen i artikel 15, stk. 2, skal gaelde for alle tilfaelde af beregning af efterladtepension.

52. Reglerne fra aarene 1961 og 1962, der netop er droeftet, blev i 1967 afloest af en samlet regulering ° Raadets forordning nr. 422/67/EOEF, nr. 5/67/Euratom af 25. juli 1967 om loenningsregulativ for Kommissionens formand og medlemmer, for Domstolens praesident, dommere, generaladvokater og justitssekretaer, der i sin nuvaerende form stadig gaelder (52).

53. Bestemmelserne i denne forordnings artikel 15, stk. 1 og 2, har ° hvis man laegger den franske, italienske eller nederlandske version til grund ° foelgende ordlyd:

"1. Enken og de forsoergelsesberettigede boern efter et medlem eller tidligere medlem af Kommissionen eller Domstolen, som havde opnaaet pensionsret ved sin doed, oppebaerer efterladtepension.

Denne pension udgoer:

° til enken 50%

° til hvert faderloest barn 10%

° til hvert foraeldreloest barn 20%

af den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem af Kommissionen eller Domstolen i henhold til artikel 9 havde krav paa ved sin doed. Hvis medlemmet af Kommissionen eller Domstolen er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, beregnes efterladtepensionen dog paa grundlag af en pension paa 50% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne grundloen. Dersom et kommissions- eller domstolsmedlem, som er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, ville have opnaaet den maksimale pension i henhold til artikel 9, udgoer efterladtepensionen til enken 30% af den paa tidspunktet for doeden oppebaarne grundloen.

2. Summen af de saaledes tillagte efterladtepensionsydelser kan ikke overstige den pension, som medlemmet eller det tidligere medlem af Kommissionen eller Domstolen havde ret til, og paa grundlag af hvilken de er beregnet. (...)."

54. I forhold til bestemmelsernes affattelse i 1961 og 1962 er hverken begyndelsen af artikel 15, stk. 1, eller artikel 15, stk. 2, blevet aendret indholdsmaessigt. Det samme gaelder endvidere ogsaa for den tyske version, der stadig opstiller "die Haelfte des Grundgehalts" (halvdelen af grundloennen) som basis for beregningen af pension til de efterladte efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden; fejlen i den forudgaaende regel har altsaa bredt sig.

55. Nu er der imidlertid foejet en ny saetning til slutningen af artikel 15, stk. 1. Dersom et medlem afgaar ved doeden under tjenesteperioden efter foerst at have opnaaet krav paa den maksimale pension, skal hans enke i henhold dertil tildeles 30% af den sidst oppebaarne grundloen. I henhold til forordningens artikel 9 udgoer den maksimale pension som hidtil 50% af grundloennen, saaledes at enken i henhold til den tidligere regel (der er bevaret i artikel 15, stk. 1, andet afsnit, foerste og andet punktum) i intet tilfaelde havde kunnet opnaa mere end 25% af grundloennen i enkepension. Det er saaledes indlysende, at man ved denne tilfoejelse ville begunstige de paagaeldende enker.

Denne nye bestemmelse tager udgangspunkt i medlemmets grundloen, ikke i en (fiktiv) pension. Maksimumsbeloebsreglen i artikel 15, stk. 2, synes derfor ikke at vaere anvendelig, naar enkepensionen beregnes paa grundlag af denne bestemmelse. Det drejer sig dermed naturligvis i grunden om det samme problem som det, der er kernen i den foreliggende sag.

Efter min opfattelse er der imidlertid naeppe tvivl om, at lovgiveren ved indfoerelsen af denne nye bestemmelse ikke forfulgte det formaal at undtage enkepensionen fra maksimumsbeloebsreglen i de paagaeldende tilfaelde. Hvis dette havde vaeret lovgiverens hensigt, skulle det forventes, at ogsaa artikel 15, stk. 2 (som stadig tager udgangspunkt i "den pension, medlemmet eller det tidligere medlem havde ret til") var blevet aendret. Hvis det derimod forudsaettes, at man undlod at tilpasse denne bestemmelse ud fra den antagelse, at den slet ikke var egnet til at finde anvendelse paa tilfaelde som reguleret i artikel 15, stk. 1, sidste punktum, ville man tilskrive lovgiveren en praecision i de juridiske begreber, der i betragtning af den forudgaaende (og efterfoelgende) gennemgang af tilblivelseshistorien i sandhed ville vaere overraskende. Hvis man absolut er til sinds at antage, at dette var hensigten, ville reglen forstaaet paa denne maade medfoere, at enken efter et medlem, der var afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, i det ene tilfaelde ville oppebaere 25% og i det andet tilfaelde 30% af grundloennen (alt efter, om medlemmet allerede havde opnaaet krav paa maksimal pension eller ej), men at maksimumsbeloebsreglen i artikel 15, stk. 2, griber ind i det foerstnaevnte tilfaelde, mens dette ikke sker i sidstnaevnte tilfaelde. Der ses ikke at vaere nogen grund til en saadan forskel i behandlingen. Ogsaa dette taler for, at den opfattelse, som jeg anfoerte i begyndelsen, og hvorefter artikel 15, stk. 2, er anvendelig i begge tilfaelde, er rigtig.

56. Imidlertid opstaar der nu det spoergsmaal, hvilket maksimumsbeloeb der skal gaelde for summen af efterladtepensionsydelserne, naar enkepensionen beregnes paa grundlag af artikel 15, stk. 1, sidste punktum. Spoergsmaalet kan dog efter min opfattelse besvares uden de store vanskeligheder. Den foernaevnte bestemmelse vedroerer et af de tilfaelde, hvor medlemmet doer under tjenesteperioden. Det er derfor rimeligt at anvende det maksimumsbidrag, der generelt er fastsat for disse tilfaelde. Summen af efterladtepensionsydelser maa derfor ikke overstige halvdelen af grundloennen. Dette beloeb svarer ° som jeg allerede har omtalt ° til den maksimale pension i henhold til artikel 9.

57. Den netop beskrevne regel i forordning nr. 422/67, nr. 5/67 blev aendret ved Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 2163/70 af 27. oktober 1970 (53). Ved denne forordning blev det maksimale pensionsbeloeb haevet til 60%. Samtidig blev enkepensionssatsen i artikel 15, stk. 1, andet afsnit, foerste led, fastsat til 60% af medlemmets eller det tidligere medlems pension.

58. Denne aendring medfoerte naturligvis, at beregningen af enkepensionen efter de bestemmelser, som i artikel 15, stk. 1, var fastsat for tilfaelde af et medlems doed under tjenesteperioden, kunne vaere mindre gunstig for enken end ved beregning efter den generelle beregningsmetode. Efter denne opnaaede enken nu hoejst 36% af den sidste grundloen (60% af 60%), mens beregningen i henhold til de to bestemmelser, hvorved enken efter et medlem, der var doed under tjenesteperioden, netop skulle begunstiges (artikel 15, stk. 1, andet afsnit, andet og tredje punktum), kun resulterede i hhv. 25% og 30% af grundloennen.

59. Lovgiveren er aabenbart hurtigt blevet sig denne absurditet bevidst. Ved Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 723/71 af 30. marts 1971 (54) blev artikel 15 paa ny aendret, idet "de to sidste saetninger i artikel 15, stk. 1, andet afsnit," (55) erstattet af foelgende saetning:

"Saafremt medlemmet af Kommissionen eller Domstolen er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, udgoer efterladtepensionen til enken, fra og med 1. juli 1970, 36% af den ved doedsfaldets indtraeden oppebaarne grundloen."

60. Det er tydeligt, at lovgiveren med denne aendring havde til hensigt at fjerne den foernaevnte meningsloeshed og tilkende enken efter et medlem, der var afgaaet ved doeden under sin tjenesteperiode, en enkepension, der svarede til det maksimale beloeb, som kunne vaere fremkommet ved anvendelsen af den generelle regel (hvorefter der ydes 60% af pensionen). Dette formaal laa ° som vi foer saa ° allerede til grund for de foerste faellesskabsregler paa dette omraade fra 1953-1954 (56).

Eftersom enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under sin tjenesteperiode, i alle tilfaelde skal oppebaere 36% af grundloennen, kunne lovgiveren have erstattet de to bestemmelser i artikel 15, stk. 1, andet afsnit, andet og tredje punktum, der indtil da havde vaeret gaeldende i disse tilfaelde, med en enkelt regel og derved samtidig have forenklet teksten. Lovgiveren havde kunnet naa det tilstraebte resultat ved at slette tredje punktum i den naevnte regel og tilpasse andet punktum paa passende maade. I stedet for blev andet punktum slettet og tredje punktum aendret. Dette foerte til, at den nye regel ikke laengere tager udgangspunkt i en (fiktiv) pension, men bestemmer, at enkepensionen skal beregnes paa grundlag af grundloennen. Eftersom artikel 15, stk. 2, forblev uaendret og fortsat henviser til pensionen, synes maksimumsbeloebsreglen nu ikke laengere at kunne finde anvendelse paa saadanne tilfaelde.

Man kan imidlertid ikke tilskrive lovgiveren en saadan hensigt. Det drejer sig her snarere endnu en gang om et eksempel paa, hvordan en aendring af en bestemmelse, der er foretaget i den bedste hensigt, paa grund af sin mangelfulde indpasning i den aendrede bestemmelses sammenhaeng giver anledning til nye problemer, som lovgiveren slet ikke var sig bevidst. Dette lader sig meget let paavise i det foreliggende tilfaelde. Indtil aendringen ved forordning nr. 723/71 gjaldt bestemmelserne om beregning af efterladtepension i de tilfaelde, hvor et medlem afgaar ved doeden under sin tjenesteperiode generelt, dvs. til enken og de efterladte boern. Den nye regel vedroerer derimod kun efterladtepension til enken, saaledes at boernepensionen nu stadig skal beregnes i henhold til artikel 15, stk. 1, andet afsnit, foerste punktum (altsaa paa grundlag af pensionen). Forordning nr. 723/71 skal nemlig ikke forstaas saaledes, at reglen om boernepension skulle aendres. Den omstaendighed, at lovgiveren i 1981 paa ny aendrede den aendrede regel for at forbedre pensionen til foraeldreloese boern af et medlem, der var afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, tydeliggoer, at det snarere drejede sig om en utilsigtet foelge (57). Det ville paa ingen maade vaere overraskende, hvis lovgiveren engang skulle beslutte at foretage endnu en aendring for ogsaa at genoprette begunstigelsen af de oevrige efterladte boern efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden.

61. Ogsaa den sidste forordning, der her skal omtales, om aendring af forordning nr. 422/67, nr. 5/67 viser, at det her drejer sig om et omraade, hvorom man vanskeligt kan haevde, at lovgiveren har udvist saerlig omtanke i sin behandling. Som jeg allerede har paavist, har forordning nr. 723/71 forbedret retsstillingen for enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, idet hendes pension ° og dermed det maksimale beloeb, der fremkom ved anvendelse af den generelle beregningsmetode ° blev haevet til 36% af grundloennen. Ved Raadets forordning (EKSF, EOEF, Euratom) nr. 1546/73 af 4. juni 1973 (58) blev imidlertid den i artikel 9 i forordning nr. 422/67, nr. 5/67 fastsatte maksimale pension haevet fra 60% til 70% af grundloennen, uden at artikel 15 blev tilsvarende aendret. Dette medfoerte, at anvendelsen af den generelle metode til beregning af enkepension ° som hoejst foerer til en pension paa 42% af grundloennen (60% af 70%) ° igen kan foere til mere favorable forhold for enken end reglen i artikel 15, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, hvorved enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under tjenesteperioden, egentlig skulle vaere stillet bedre.

Konklusioner vedroerende den foreliggende retstvist

62. Ved udstedelsen af forordning nr. 2290/77 stoettede lovgiveren sig paa bestemmelserne i forordning nr. 422/67, nr. 5/67, der var gaeldende for Kommissionen og Domstolen. Artikel 15 i denne forordning blev uden indholdsmaessige aendringer overfoert til forordning nr. 2290/77 og blev til dennes artikel 16 (59). Ved denne overfoersel blev derved ogsaa manglerne i den regulering, der tjente som forbillede, overtaget i fuldt omfang.

63. Tilblivelseshistorien bag udgangsbestemmelserne har vist, at disse indtil begyndelsen af halvfjerdserne trods alle mangler i enkelthederne, der var opstaaet i aarenes loeb, indeholdt to faelles principper: Paa den ene side skulle ved beregning af efterladtepension maksimumsbeloebsreglen i stk. 2 anvendes i alle tilfaelde. Paa den anden side maatte summen af efterladtepensionsydelser ikke overstige den maksimale pension i de tilfaelde, hvor et medlem var afgaaet ved doeden under tjenesteperioden.

Disse bestemmelser var lette at praktisere, saa laenge den maksimale pension androg 50% af grundloennen og efterladtepensionen udgjorde 50% af det beloeb, der blev lagt til grund (pensionen eller grundloennen). Denne ordning blev forplumret, da procentsatserne blev aendret (foerste gang ved forordning nr. 2163/70), og den oprindelige beregningsmetode ° beregning paa grundlag af hhv. den faktiske eller en fiktiv pension ° som foelge af forskellige aendringer ikke laengere harmonerede med maksimumsbeloebsreglen.

64. Imidlertid er jeg alligevel af den opfattelse, at de principper, jeg har udledt, ligeledes kan bruges i fortolkningen af de nugaeldende regler. Dette betyder helt konkret, at artikel 16, stk. 2, er anvendelig i det foreliggende tilfaelde. Men i modsaetning til det af Revisionsretten anfoerte er i et tilfaelde som det foreliggende, der drejer sig om fastsaettelsen af pension til enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under sin tjenesteperiode, det maksimumsbeloeb, der gaelder for summen af efterladtepensionsydelser, ikke den pension, som medlemmet havde krav paa ved sin doed, men den maksimale pension i henhold til forordningens artikel 10 (dvs. 70% af medlemmets sidst oppebaarne grundloen).

65. Dette resultat kan ganske vist ikke umiddelbart udledes af den gaeldende regel. Men som jeg allerede indledningsvist har paapeget, kan det heller ikke med sikkerhed udledes af denne regel, hvordan sager som den foreliggende skal loeses. De loesninger, der er foreslaaet af sagens parter, forekommer ganske vist ° naar man kun tager bestemmelsens ordlyd og sammenhaeng i betragtning ° forsvarlige. Ser man imidlertid paa meningen og formaalet med reglen, som de fremgaar af bestemmelsens tilblivelseshistorie, foerer ingen af disse to loesninger til et acceptabelt resultat.

Hvis man antog Revisionsrettens opfattelse, ville dette medfoere, at enkepensionen, alt efter laengden af medlemmets tjenesteperiode, ville blive betydeligt nedsat eller saagar helt bortfalde. Et saadant resultat har lovgiveren sikkert ikke haft til hensigt. Hvis man derimod antog sagsoegerens opfattelse, ville den pension, der tilkom enken efter et medlem, der er afgaaet ved doeden under sin tjenesteperiode, fuldstaendig undtages fra maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk. 2. Der kan ikke ° saerligt paa baggrund af reglens historie ° ses nogen indlysende grund til en saadan privilegering.

Sagsoegerens advokat har under den mundtlige forhandling for Domstolen forsvaret den opfattelse, at den paagaeldende institution ved fastsaettelse af efterladtepensionen skulle optraede generoest. Trods al mulig forstaaelse for dette synspunkt skal det imidlertid bemaerkes, at fastsaettelsen af efterladtepensionen skal foretages paa grundlag af lovregler, der skal fortolkes sagligt korrekt, som det er noedvendigt her.

66. Den her foreslaaede loesning foerer derimod til sagligt korrekte resultater. Den maksimale sum af efterladtepensionsydelserne begraenses derefter til det beloeb, som medlemmet selv i gunstigste fald ville have haft til raadighed ° dvs. den maksimale pension. Det kraever ikke naermere forklaring, at dette er rimeligt.

67. For det foreliggende tilfaelde betyder dette, at den anfaegtede afgoerelse ikke kan opretholdes, idet det maksimumsbeloeb, der i henhold til artikel 16, stk. 2, skal laegges til grund, er fastsat forkert deri. Der skal derfor gives sagsoegeren medhold.

Fradrag af skat og bidrag til sygekasse

68. Vedroerende spoergsmaalet, om Revisionsretten var berettiget til at fradrage bidrag til sygekasse og skat baade fra pensionen til sagsoegeren og fra maksimumsbeloebet i henhold til artikel 16, stk. 2, kan jeg fatte mig i korthed. Efter min opfattelse skal der for det foerste sondres mellem enkepension og maksimumsbeloebet i henhold til artikel 16, stk. 2.

69. Lad os foerst se paa enkepensionen. I henhold til artikel 21 i forordning nr. 2290/77 finder den forordning, hvori betingelserne og fremgangsmaaden for opkraevning af skat til Faellesskaberne er fastsat, anvendelse paa medlemmerne af Revisionsretten. Dersom pensionen, der skal ydes til et medlem af Revisionsretten, skal beskattes, skulle dette ogsaa gaelde for efterladtepensionen. Hvad angaar sygekassebidrag skal der henvises til artikel 16, stk. 8, i forordning nr. 2290/77 (60). I henhold hertil gaelder den ordning, der er fastsat i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, med hensyn til risikodaekning i tilfaelde af sygdom ogsaa for enken og de forsoergelsesberettigede boern efter et medlem, "hvis de ikke kan oppebaere ydelser af samme art og stoerrelse i henhold til en anden social sikringsordning". Sagsoegeren har ikke anfoert, at hun kan opnaa saadanne ydelser fra en tredjemand, hvorfor Revisionsrettens fremgangsmaade forekommer berettiget.

70. Ogsaa med hensyn til fastsaettelse af maksimumsbeloebet i henhold til artikel 16, stk. 2, forekommer grundlaget for fradragene sagligt korrekte. Som allerede anfoert fremgaar det af artikel 21, at loenningerne til medlemmerne af Revisionsretten skal beskattes. I henhold til artikel 12, stk. 1, gaelder den sociale sikringsordning, der er fastsat i vedtaegten for saa vidt angaar risikodaekning i tilfaelde af sygdom, erhvervssygdom og ulykker samt ydelser ved foedsel og doedsfald, ogsaa for medlemmerne af Revisionsretten (61). Eftersom meningen med maksimumsbeloebsreglen i artikel 16, stk. 2, efter min opfattelse bestaar i at begraense summen af efterladtepensionsydelser til det beloeb, som medlemmet selv ville have haft til raadighed, forekommer det konsekvent at fradrage de beloeb, der ogsaa ville vaere fradraget i forhold til medlemmet.

C ° Sammenfatning

71. Jeg skal derfor foreslaa, at Revisionsrettens afgoerelse af 12. oktober 1992 vedroerende fastsaettelse af efterladtepension til sagsoegeren og hendes to boern annulleres, og at Revisionsretten tilpligtes at betale sagens omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - I henhold til EF-traktatens artikel 188 B, stk. 3 (hvis indhold er identisk med den tidligere artikel 206, stk. 4, i EOEF-traktaten) udnaevnes Revisionsrettens medlemmer for seks aar.

(2) - EFT L 268, s. 1. Forordningens tekst er siden aendret flere gange, senest ved Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 1084/92 af 28.4.1992 (EFT L 117, s. 1). Kun aendringen ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 1416/81 af 19.5.1981 (EFT L 142, s. 1), hvorved artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 2290/77 har faaet sin nuvaerende form, er af betydning for den foreliggende sag.

(3) - Artikel 16, stk. 1, indeholder ved foerste blik tre afsnit. Revisionsretten henholder sig derfor i svarskriftet til afsnit 1, 2 og 3 af dette stykke. Sagsoegeren derimod betragter de to foerste af afsnittene som sammenhoerende og regner derfor kun med to afsnit (det afsnit, der indeholder en regulering af det tilfaelde, at medlemmer afgaar ved doeden under tjenesteperioden, udgoer paa denne maade andet afsnit). I det foelgende vil jeg for overskuelighedens skyld anvende de af Revisionsretten valgte betegnelser.

(4) - Skrivelsen omtaler her fejlagtigt artikel 16, stk. 1 .

(5) - Den foreliggende sag blev anlagt foer ikrafttraedelsen af Maastricht-traktaten, hvorved EOEF-traktatens betegnelse blev aendret til Traktat om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (EF-traktaten). For enkelthedens skyld vil jeg dog i dette forslag til afgoerelse citere de nugaeldende bestemmelser i EF-traktaten og desuden goere opmaerksom paa eventuelle aendringer i forhold til bestemmelserne i EOEF-traktaten.

(6) - EFT 1967, s. 199. Forordningen er siden aendret flere gange, senest ved Raadets forordning (EOEF, Euratom, EKSF) nr. 3762/92 af 21.12.1992 (EFT L 383, s. 4).

(7) - Dom af 31.3.1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 41, praemis 42, org. ref.: Rec. s. 263.

(8) - I henhold til artikel 81, stk. 1, i Domstolens procesreglement begynder fristen for indgivelse af klager over en institutions retsakter at loebe dagen efter den dag, hvor den paagaeldende har faaet meddelelse om retsakten. I henhold til artikel 81, stk. 2, i procesreglementet og artikel 1 i bilag II hertil forlaenges fristerne for sagsoegere i Belgien med to dage.

(9) - Traktaten indeholder heller ingen bestemmelse vedroerende Revisionsretten svarende til artikel 180 (hvorved Domstolen tillaegges kompetence til at afgoere tvister vedroerende visse af Den Europaeiske Investeringsbanks retsakter paa de i artikel 173 fastsatte betingelser).

(10) - Dom af 11.5.1989, forenede sager 193/87 og 194/87, Maurissen m.fl. mod Revisionsretten, Sml. s. 1045.

(11) - Dom af 23.4.1986, sag 294/83, Les Verts mod Parlamentet, Sml. s. 1339.

(12) - Dom naevnt under note 11, praemis 23.

(13) - Jf. ovennaevnte dom, note 11, praemis 25.

(14) - Sml. 1989, s. 1055, jf. s. 1064, punkt 53.

(15) - Jf. generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse i den ovenfor i note 14 naevnte sag, s. 1065 (punkt 57).

(16) - Jf. forslaget til afgoerelse i ovennaevnte Maurissen-sag (note 14), s. 1064 (punkt 54). Det er ligeledes uden betydning, at Revisionsretten nu i EF-traktatens artikel 4, stk. 1, udtrykkeligt er anerkendt som en faellesskabsinstitution.

(17) - Dette spoergsmaal behandles i det foelgende afsnit (punkt 20 ff.)

(18) - Jf. ovenfor (note 10), praemis 29 ff. (saerligt praemis 49). Spoergsmaalet om den anden af Revisionsrettens afgoerelser, der blev anfaegtet af fagforeningen, afviste Domstolen at realitetsbehandle paa grund af overskridelse af soegsmaalsfristen.

(19) - EFT L 319, s. 1.

(20) - Dom af 22.10.1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, praemis 7, og af 17.2.1977, sag 48/76, Reinarz mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 291, praemis 9-12.

(21) - Spoergsmaalet, om dette ogsaa gaelder for retsbeskyttelsen mod forordninger, behoever ikke behandles her (jf. vedroerende dette spoergsmaal f.eks. S. Van Raepenbusch, Le contentieux de la fonction publique européenne, CDE (Cahier de droit européen), 1992, s. 564 og 572 ff.). Retspraksis synes ikke at vaere ganske entydig paa dette omraade. I dommen af 11.7.1985 (forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 2523) fastslog Domstolen f.eks., at en sag anlagt af visse ansatte ved Den Europaeiske Sammenslutning for Samarbejde (en institution, som Kommissionen havde overdraget visse opgaver) til proevelse af en forordning om fastsaettelse af foranstaltninger med henblik paa deres udnaevnelse til tjenestemaend i Faellesskabet kunne antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 173, stk. 2, men fandt dog ikke at kunne give sagsoegerne medhold. Domstolen traf imidlertid afgoerelse vedroerende sagens omkostninger i henhold til artikel 70 i procesreglementet (hvorefter institutionerne i retssager mod tjenestemaend i Faellesskabet selv baerer deres egne omkostninger), selv om denne bestemmelse kun er anvendelig i soegsmaal efter artikel 179 (jf. dom af 26.2.1981, sag 64/80, Giuffrida og Campogrande mod Raadet, Sml. s. 693, praemis 9).

(22) - Jf. ligeledes E. Grabitz i Grabitz (udgiver), Kommentar zum EWG-Vertrag (status september 1992), artikel 179, afsnit 3.

(23) - Dom af 1.7.1976, sag 58/75, Sergy mod Kommissionen, Sml. s. 1139, praemis 32.

(24) - I henhold til artikel 73 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte finder reglerne i afsnit VII i vedtaegten vedroerende klageadgang og retsbeskyttelse (artikel 90-91) analog anvendelse paa disse ansatte.

(25) - Jf. dom af 16.6.1971, sag 18/70, Duraffour mod Raadet, Sml. 1971, s. 143, org. ref.: Rec. s. 515, og af 17.5.1972, sag 24/71, Meinhardt mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 75, org. ref.: Rec. s. 269.

(26) - Dom af 12.12.1989, sag C-163/88, Kontogeorgis mod Kommissionen, Sml. s. 4189.

(27) - Naevnt ovenfor (i note 6). Denne forordnings artikel 11 stemmer indholdsmaessigt overens med artikel 12 i forordning nr. 2290/77.

(28) - Sml. 1989, s. 4194, jf. s. 4196 (punkt 7 ff.). Sagsoegeren havde fejlagtigt paaberaabt sig EF-traktatens artikel 172 og vedtaegtens artikel 22, stk. 3.

(29) - Jf. ovenfor (note 28), s. 4197, afsnit 9.

(30) - Siden ikrafttraedelsen af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8.6.1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) har Retten i Foerste Instans ogsaa kompetence til at traeffe afgoerelse i sager, som indbringes af fysiske eller juridiske personer i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2 (med undtagelse af sager til proevelse af foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 113). Fru H.' s sag, som her skal gennemgaaes, beroeres ikke deraf, idet den i procesreglementets artikel 44, stk. 1, omhandlede foreloebige rapport i den foreliggende sag allerede var forelagt paa tidspunktet for ikrafttraedelsen af ovennaevnte afgoerelse (jf. afgoerelsens artikel 4).

(31) - I parentes bemaerkes blot, at den omstaendighed, at sagsoegeren i den foreliggende sag efter at have anlagt sag ved Domstolen har indgivet klage til Revisionsretten i henhold til vedtaegtens artikel 90 og efter klagens afvisning har anlagt sag ved Retten i Foerste Instans paa grundlag af artikel 179, skal lades ude af betragtning ved afgoerelsen af spoergsmaalet, om den foreliggende sag skal antages til realitetspaakendelse. Soegsmaalet for Retten i Foerste Instans blev ° som fru H.' s advokat har forklaret ved den mundtlige forhandling for Domstolen ° kun anlagt for en sikkerheds skyld. Fru H.' s advokat har derved paa forbilledlig vis soegt at beskytte sin klient mod alle eventualiteter. Dette boer dog ikke faa indflydelse paa afgoerelsen af, om naervaerende sag skal antages til realitetsbehandling.

(32) - Sagsoegerens anbringende om, at Revisionsretten ikke havde ret til ved beregningen af efterladtepensionen af fradrage bidrag til sygekasse og skat, vedroerer dog kun sagsoegeren selv (jf. punkt 4 ovenfor).

(33) - Ved artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1416/81 (jf. note 2) blev det sidste punktum i artikel 16, stk. 1, erstattet af det afsnit, der har betydning her.

(34) - I henhold til artikel 10 erhverver medlemmet for hvert fuldt tjenesteaar krav paa 4,5% af den sidst oppebaarne grundloen og for hver fuld maaned krav paa 1/12 af dette beloeb i pension (jf. punkt 3 ovenfor, in fine).

(35) - Efter en tjenesteperiode paa otte aar ville et medlem have krav paa 36% af sin grundloen i pension (4,5% x 8).

(36) - Jf. betragtningen (den eneste) til forordningen, naevnt ovenfor (note 2).

(37) - Som endnu et eksempel paa manglerne ved lovreguleringen kan det paapeges, at artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, er en undtagelsesbestemmelse til artikel 16, stk. 1, andet afsnit, og synes endeligt at regulere omraadet, den omfatter (dvs. de tilfaelde, hvor et medlem afgaar ved doeden under tjenesteperioden). Enken ville herefter i alle tilfaelde modtage 36% af sin mands sidste grundloen. Nu viser reglen i artikel 16, stk. 1, andet afsnit, sig imidlertid ogsaa at kunne vaere gunstigere for enken. Hvis medlemmets tjenesteperiode allerede har varet laenge nok til at sikre denne det stoerst mulige pensionskrav (70% af grundloennen, jf. forordningens artikel 10), fremkommer der ved beregning paa grundlag af andet afsnit en pension paa 42% (60% af 70%) af grundloennen. Det kan ikke antages, at tredje afsnit skal finde anvendelse i saadanne tilfaelde, selv om dette synes at vaere bestemt i lovreglen.

(38) - Jf. senest aarsberetningen for regnskabsaaret 1992, EFT C 309 af 16.11.1993.

(39) - JO af 24.3.1954, s. 275.

(40) - JO af 6.7.1954, s. 437.

(41) - Ifoelge angivelserne i indledningen til beslutningen af 24.6.1954 laa der f.eks. et forslag fra en komité til grund for denne beslutning. Hverken dette forslag eller udkastene til senere lovgivningsforanstaltninger paa dette omraade synes dog nogensinde at vaere blevet offentliggjort.

(42) - I den tyske version af beslutningen optraeder her ganske vist kun udtrykket Hinterbliebenenbezuege (enke- og boernepension). Det kan imidlertid udledes af den franske version ° der ifoelge EKSF-traktatens artikel 100 er den eneste autentiske ° at der dermed menes Gesamtbetrag der Hinterbliebenenbezuege (summen af efterladtepensionsydelser). Dette udtryk anvendes da ogsaa paa det tilsvarende sted i artikel 10 i beslutningen af 24.6.1954 (vedroerende Domstolens medlemmers loen).

(43) - I forordningen vedroerende Domstolen (jf. herved den foelgende tekst) bestemmes det i artikel 22, at alle tidligere bestemmelser om loenningsregulativ ophaeves, men at beslutningen af 13. og 14.10.1958 truffet af EKSF' s saerlige Ministerraad forbliver i kraft. Denne beslutning er ikke offentliggjort, saa det kan ikke udelukkes, at den tillige vedroerer omraadet, der her skal undersoeges. Spoergsmaalet er dog af rent historisk interesse.

(44) - JO af 19.7.1962, s. 1724.

(45) - JO af 19.7.1962, s. 1713. Forordningen er ikke dateret.

(46) - JO af 19.7.1962, s. 1730.

(47) - JO af 19.7.1962, s. 1734.

(48) - I den nye regel omtales Grundgehalt (grundloen), hvor der i beslutningerne fra aarene 1953-1954 var tale om Gehalt (loen). Det er spoergsmaalet, om dette nye ordvalg ogsaa havde en aendring i beregningsgrundlaget til foelge. Den maksimale pension andrager under alle omstaendigheder ° svarende til reglen i bestemmelserne i beslutningen fra aarene 1953- 1954 ° 50% af den sidste grundloen (artikel 9).

(49) - Bortset fra henvisningen, der allerede er droeftet, til Grundgehalt (grundloen) i stedet for Gehalt (loen, jf. note 48).

(50) - Det mest slagkraftige ° og mest muntre ° eksempel er haandskriftet Lex Salica, som opstod i 6./7. aarhundrede, og som munken Agambert udfaerdigede. Se i denne forbindelse H. Nehlsen, Zur Aktualitaet und Effektivitaet germanischer Rechtsaufzeichnungen , i Recht und Schrift im Mittelalter, udgivet af P. Classen, s. 449, s. 465 ff.

(51) - Jf. f.eks. dom af 12.11.1969, sag 29/69, Stauder mod byen Ulm, Sml. 1969, s. 107, praemis 3, org. ref.: Rec. s. 419.

(52) - Jf. ovenfor note 6 og den dertil hoerende tekst (med forordningens nuvaerende titel).

(53) - EFT 1970 III, s. 646.

(54) - EFT 1971 I, s. 181.

(55) - Artikel 3 i forordning nr. 723/71. Denne bestemmelse giver tillige belaeg for, at den nummerering, jeg har valgt, af afsnittene i den regel, der her gennemgaaes, er sagligt korrekt (jf. note 3).

(56) - Jf. ovenfor i punkt 45, in fine.

(57) - Den omdiskuterede passus (som i forordning nr. 2290/77 udgoer artikel 16, stk. 1, tredje afsnit, andet led) blev indfoejet i de paagaeldende bestemmelser ved forordning nr. 1416/81 (jf. note 2).

(58) - EFT L 155, s. 8.

(59) - Det siger sig selv, at omtalen i artikel 15 af Kommissionen og Domstolen i forordning nr. 2290/77 alle steder blev erstattet med en henvisning til Revisionsretten .

(60) - Meddelelsen af 22.7.1992 henviser ganske vist i den forbindelse til forordningens artikel 12. Denne unoejagtighed (der alligevel ikke udtrykkeligt er paatalt af sagsoegeren) er dog efter min opfattelse uden betydning for sagen.

(61) - Jf. ovenfor i punkt 26.