I —

Hovedsagen, som har givet anledning til den foreliggende præjudicielle forelæggelse, skyldes et økonomisk mellemværende i det miljø af nederlandske statsborgere, der handler med blomster i Ruhrdistriktet. Det fremgår af de forelagte sagsakter, at tvisten er opstået under følgende omstændigheder: Ifølge den nederlandske statsborger, van der Putte, der på daværende tidspunkt boede i Wuppertal-Barmen, og som tilsyneladende allerede dengang ejede to blomsterforretninger, en i Solingen og en i Wuppertal-Barmen, overtog Sanders, ligeledes nederlandsk statsborger, der også på daværende tidspunkt boede i Forbundsrepublikken Tyskland, i februar 1973 fra omtalte van der Putte med virkning fra den 5. marts 1973 driften af en blomsterforretning i Wuppertal-Elberfeld. Forpagtningsafgiften herfor blev fastsat til 700 DM om ugen; for »nemheds skyld« påtog Sanders sig også at betale lejen af lokalerne på 1900 DM månedligt direkte til den faste ejendoms egentlige ejer, et tysk forsikringsselskab. Sanders skulle desuden betale 25000 DM eller HFL (dette punkt er uklart) for goodwill. For øvrigt skulle denne aftale være undergivet de samme bestemmelser, der gjaldt for forpagtning af en tilsvarende butik i Wuppertal-Barmen, en forpagtning, der var kommet i stand ved notarialt oprettet dokument af 21. august mellem van der Putte, bortforpagter, og Sanders, der overtog forpagtningen sammen med sin kone. Sanders var indstillet på at opfylde denne kontrakt, men meddelte dog van der Putte, at hans ægtefælles godkendelse var nødvendig i betragtning af, at hun også var deltager i forretningen i Wuppertal-Barmen. Denne godkendelse blev imidlertid ikke givet. Sanders efterkom dog den 17. april 1973 kontrakten men påbegyndte først driften af den i Wuppertal-Elberfeld beliggende forretning, efter at formanden for underretten i Arnhem i en sag om foreløbige retsmidler den 10. april 1973 havde pålagt ham at overtage nævnte forretningslokale, sanktioneret med dagbøder på 300 HFL for hver overtrådt dag. Dog blev den udlejeren tilkommende aftalte leje (1900 DM månedligt) og forpagtningsafgiften for forretningen (700 DM ugentligt) samt beløbet for goodwill imidlertid ikke betalt. Ved stævning udtaget den 3. juli 1973 krævede van der Putte foruden betaling af goodwill og forfalden leje og forpagtningsafgift også betaling af et beløb på 21794 HFL, som skriftligt var aftalt for overtagelse af lager og forskelligt løsøre. Denne sidste post betalte Sanders med en samlet sum af 19635 HFL. Ved dom af 10. januar 1974 udsatte underretten i Arnhem sagen og beordrede, at parterne skulle afgive forklaring for undersøgelsesdommeren (de rechter-commissaris). Van der Putte indbragte denne afgørelse for appelretten i Arnhem, Gerechtshof Arnhem. Da ejeren af det i Solingen beliggende lokale senere opsagde lejekontrakten med van der Putte og kontraherede direkte med Sanders, anmodede van der Putte åbenbart Landgericht Wuppertal om at beordre Sanders til at rømme stedet. Jeg kender ikke udfaldet af denne sag. I en deldom af 3. december 1975 tilkendte Gerechtshof Arnhem van der Putte restbeløbet hidrørende fra overtagelse af lageret, dvs 2158,06 HFL. Retten antog ud fra de tilvejebragte beviser, at der forelå en formodning for en aftale, men at Sanders kunne afkræfte denne. Da Sanders ikke foretog sig noget i så henseende, traf Gerechtshof Arnhem ved dom af 4. maj 1976 endelig afgørelse vedrørende forpagtningsafgiften og beløbet for goodwill således, at Sanders skulle betale forpagtningsafgift indtil den 1. januar 1976, på hvilken dato den omstridte forpagtning blev opsagt af Sanders, og en godtgørelse for goodwill på 25000 HFL. Under forhandlingerne ved Gerechtshof Arnhem havde Sanders rejst indsigelse mod denne domstols kompetence. Han anførte herved, at selv forudsat, at der gyldigt var indgået en aftale mellem parterne — hvad han bestred — indeholdt denne en værnetingsaftale, hvorefter retten i Wuppertal var kompetent som det sted, hvor forretningslokalet var beliggende. I den endelige dom forkastede retten i Arnhem denne indsigelse under henvisning til artikel 17, stk. 1 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som trådte i kraft den 1. februar 1973. Retten antog, at den omhandlede værnetingsaftale ikke var skriftlig eller indgået mundtligt og skriftligt bekræftet, hvilket den nævnte bestemmelse kræver. Sanders møde for retten havde i øvrigt ikke kun til formål at bestride den nederlandske rets kompetence, idet dette kompetencespørgsmål først blev rejst på et senere stadium af sagen. Ikke desto mindre tilføjede retten i Arnhem ex officio, angiveligt på grundlag af artikel 19 i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, følgende præmisser vedrørende nævnte konventions artikel 16: »Herved skal der navnlig tages hensyn til artikel 16, indledningen og stykke 1, nemlig: »Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er: 1. i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende; …« a) idet Gerechtshof går ud fra, at parternes aftale skal anses for gyldig, må der efter rettens mening lægges mindre vægt på overdragelsen til brug mod betaling af en bestemt fast ejendom — som van der Putte i øvrigt også selv blot havde til leje — end på overdragelsen til brug mod betaling af en hel virksomhed, hvilket under retssagen er benævnt 'forpagtning' af denne virksomhed; b) i så henseende foreligger de omstændigheder ikke, som ifølge P. Jenard (formand for det embedsmandsudvalg, som skulle forberede konventionen) skulle begrunde, at søgsmål afledt af leje og forpagtning af fast ejendom henføres under enekompetencen hos retten i det land, hvor ejendommen er beliggende, nemlig at leje og forpagtning af fast ejendom normalt reguleres af særlige lovbestemmelser, og at det må foretrækkes, at disse bestemmelser alene anvendes af retterne i det land, hvor de gælder; c) følgelig finder retten sig ikke stillet over for et søgsmål vedrørende leje eller forpagtning af fast ejendom som nævnt i konventionens artikel 16, således at der heller ikke her findes grundlag for at erklære den nederlandske ret inkompetent«. Det er mod disse præmisser, at Sanders har indgivet kassationsanke, og at Nederlandenes Hoge Raad har besluttet i henhold til artiklerne 2 og 3 i protokollen af 3. juni 1971 at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse på forslag af sin procureur-generaal. Hoge Raad gik' nemlig ud fra, at undtagelsen fra konventionens artikel 18 måtte ses i forlængelse af artikel 19, og at »aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt … de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente (artikel 17, nr. 2)«. Den i artikel 16 foreskrevne enekompetence — som retten endog skal undersøge i embeds medfør, når der anmodes om anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse (artiklerne 28, stk. 1 og 34, stk. 2) — ma ikke gøres afhængig af parternes adfærd under eller uden for retssagen. Det er under disse omstændigheder, at Hoge Raad i Nederlandene ved dom af 10. juni 1977 har forelagt Domstolen følgende spørgsmål: 1. Omfatter udtrykket »leje eller forpagtning af fast ejendom« i artikel 16, nr. 1 i konventionen af 1968 også en aftale om »forpagtning« af driften af en forretning, der drives i en fast ejendom, som bortforpagteren har lejet af en tredjemand? 2. Er i bekræftende fald retterne i den stat, hvor den faste ejendom er beliggende, enekompetente også for så vidt angår et på en sådan aftale støttet krav om a) betaling af »forpagtningsafgift« for driften af forretningen eller b) forpagterens betaling af den leje, som bortforpagteren selv skylder ejeren af den faste ejendom, eller c) betaling af en godtgørelse for forretningens goodwill? 3. Gør det nogen forskel for besvarelsen af de foregående spørgsmål, om sagsøgte, forpagteren, under sagen har bestridt, at der foreligger en aftale?