ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Skal artikel 4, nr. 1, formel A, litra a), i Kommissionens forordning (EØF) nr. 570/88 af 16. februar 1988 om salg af smør til nedsat pris og ydelse af støtte for smør og koncentreret smør til fremstilling af konditorvarer, konsumis og andre levnedsmidler, som ændret ved forordning (EØF) nr. 949/88, nr. 2951/88, nr. 352/89, nr. 1048/89, nr. 1157/91 og nr. 2675/91, sammenholdt med KN-kode 190530 i den fælles toldtarif, fortolkes således, at der kan gives støtte til et produkt, der består af dybfrossen, bageklar smørmørdej (smørmørdejsstænger), der er udformet som kiks, har et gennemsnitligt melindhold på 46% og er bestemt til at bages for første gang af den endelige forbruger?

Er et produkts melindhold af betydning for, om det kan henføres under artikel 4, nr. 1, formel A, i forordning nr. 570/88?
4.

Det fremgår af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig bestemmelser, fremgangsmåder eller forhold i sin nationale retsorden til støtte for, at forpligtelser i henhold til fællesskabsretten ikke overholdes ( 2 ). Det fremgår ligeledes af Domstolens faste praksis ( 3 ), at genstanden for en sag anlagt i medfør af EF-traktatens artikel 169 fastlægges i Kommissionens begrundede udtalelse. Selv i det tilfælde, hvor traktatbruddet ophører, mens sagen verserer for Domstolen, er det stadig af interesse at opretholde søgsmålet med henblik på at fastlægge grundlaget for det ansvar, en medlemsstat som følge af traktatbruddet kan pådrage sig over for andre medlemsstater, Fællesskabet eller private.
11.

I stævningen synes Kommissionen også at antage, at Kongeriget Spanien har handlet traktatstridigt derved, at Kommissionen ikke har modtaget underretning om de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre direktivet. Selv om det ved en fortolkning af stævningen kunne antages, at Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen også fastslår dette traktatbrud, ville det være overflødigt at behandle dette spørgsmål, idet det under alle omstændigheder står fast, at Kongeriget Spanien ikke har udstedt de nødvendige bestemmelser inden for den fastsatte frist ( 5 ).
2.

Ved udløbet af fristen for gennemførelse havde Kommissionen hverken fået underretning om foranstaltninger til gennemførelse eller rådede over oplysninger, der gav grundlag for at antage, at en gennemførelse havde fundet sted. Kommissionen indledte følgelig en traktatbrudsprocedure. Ved åbningsskrivelse af 28. juni 1991 meddelte Kommissionen den sagsøgte medlemsstat en frist på to måneder til at fremkomme med bemærkninger til det påståede traktatbrud. Den pågældende medlemsstats regering fik fristen forlænget med en måned og oplyste ved skrivelse af 14. oktober 1991, at en række bestemmelser til gennemførelse af direktivet var under forberedelse. Da Kommissionen ikke modtog yderligere oplysninger, fremsendte den en begrundet udtalelse den 6. november 1992, hvori den fastsatte en frist på to måneder til gennemførelse af de nødvendige foranstaltninger. Den begrundede udtalelse forblev ubesvaret. Kommissionen anlagde derfor den 26. juli 1994 sag ved Domstolen.
14.

For det andet vil det efter min opfattelse være i strid med artikel 6, stk. 6's formål, såfremt der ikke skulle gives underretning om foranstaltninger til regulering af specielle situationer på grund af disse foranstaltningers form. Formålet med den fastsatte underretningsprocedure fremgår klart, når man undersøger selve direktivets formål. Som anført i direktivets første og anden betragtning bidrager tilnærmelsen af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om mærkning af, præsentationsmåder og reklame for levnedsmidler til sikring af de frie varebevægelser for sådanne produkter og til at tilvejebringe mere lige konkurrencevilkår. Det fremgår dog klart af ottende betragtning, at direktivets formål ikke er at fastsætte regler om »obligatoriske angivelser [af alle de oplysninger], der bør forekomme på den liste, der i princippet gælder for samtlige levnedsmidler«, og det udtales udtrykkeligt i denne betragtning, at der på et senere tidspunkt vil blive vedtaget supplerende fællesskabsbestemmelser. På samme måde udtales det i fjerde betragtning, at Fællesskabet skal vedtage særlige bestemmelser, som kun finder anvendelse på visse bestemte levnedsmidler. I niende betragtning og i artikel 6, stk. 6, anføres det udtrykkeligt, at medlemsstaterne kan vedtage foranstaltninger, såfremt der ikke findes specifikke fællesskabsbestemmelser. Domstolen har antaget, at direktivet kun udgør det første skridt i en harmoniseringsproces, som efterhånden skal ophæve alle hindringer for den frie bevægelighed for levnedsmidler, som skyldes de forskelle, der består mellem medlemsstaternes ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser om mærkning af disse varer ( 4 ). Direktivet bygger på, at forskellen i nationale regler om mærkning kan hindre de frie varebevægelser og fordreje konkurrencevilkårene. Når direktivet derfor udtrykkeligt giver medlemsstaterne mulighed for at træffe foranstaltninger, såfremt der ikke findes detaljerede fællesskabsregler på området, kræver dette til gengæld, at der findes en mekanisme, som forhindrer, at der på ny skabes hindringer for de frie varebevægelser og konkurrencefordrejninger. Denne mekanisme udgøres af den procedure, som er fastsat i direktivets artikel 6, stk. 6, i kombination med artikel 16. Jeg er derfor af den opfattelse, at det ikke er relevant at sondre mellem nationale bestemmelser af generel karakter og nationale bestemmelser af en specifik eller detaljeret karakter. De specifikke og detaljerede foranstaltninger, som medlemsstaterne træffer, kan i lige så høj grad hindre samhandelen inden for Fællesskabet for et bestemt produkt som en mere generel foranstaltning.
62.

Det Forenede Kongerige tager endvidere fejl, hvis det hævder, at Domstolen i Jackson og Cresswell-sagen fastslog, at en ydelse som »family credit« ikke er et arbejdsvilkår i den i direktivet anvendte betydning. Den sociale sikringsydelse, som Domstolen dér skulle tage stilling til, var netop ikke en ydelse som »family credit«. Ydelsen skulle derimod ene og alene give lavtlønnede familier supplerende hjælp til at dække deres behov. Ydelsen i Jackson og Cresswell-sagen kunne ikke opfylde den anden funktion — at lette adgangen til lavtlønnet beskæftigelse — som »family credit« har, for det var ikke en betingelse for at opnå den, at ansøgeren havde lønnet beskæftigelse. Det Forenede Kongeriges argument om, at »family credit« ikke kunne være et arbejdsvilkår i direktivets betydning, fordi dette argument så ville have været fremført i Jackson og Cresswell-sagen, må af denne grund også forkastes. I den foreliggende sag er de faktiske forhold ikke de samme som i Jackson og Cresswell-sagen.
7.

Sagsøgte har dog alligevel påstået sig frifundet. Sagsøgte anfører herved, at der i juni 1992 blev udarbejdet et udkast til et præsidentdekret, der skulle gennemføre de tre direktiver i national ret. Udkastet blev i marts 1994 forelagt Simvulio Epikratias (Statsrådet) til udtalelse. Den pågældende forsinkelse skyldes, at vedkommende myndigheder undersøgte udkastet meget grundigt, hvortil kommer, at der i den pågældende periode skete en række personudskiftninger inden for de relevante ministerier og myndigheder. Statsrådet udtalte i 1994, at det ikke længere var muligt at udstede dekretet, da direktiverne i mellemtiden var blevet ændret, ved direktiv 92/49/EØF ( 4 ) og 92/96/EØF ( 5 ). De græske myndigheder er herefter i færd med at udarbejde et nyt udkast til præsidentdekret, der skal gennemføre, ikke alene de tre her omhandlede direktiver, men også direktiv 92/49 og 92/96, i national ret.
For fuldstændighedens skyld nævner jeg endelig Rådets forordning (EØF) nr. 3699/93 ( 10 ), der trådte i kraft den 1. januar 1994, og som derfor ikke finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen. Denne forordning, der betegner nogle væsentlige nyskabelser i forhold til den tidligere gældende ordning, opstiller en udtrykkelig forpligtelse for medlemsstaterne til at træffe »foranstaltninger til at justere fiskeriindsatsen for som et minimum at nå målene i de flerårige udviklingsprogrammer, der er nævnt i artikel 5«, hvorved medlemsstaterne om nødvendigt skal træffe »foranstaltninger i form af endeligt ophør... af fartøjernes fiskeriaktivitet« (artikel 8, stk. 1). Disse foranstaltninger kan endvidere efter artikel 8, stk. 3, omfatte »en begrænsning af tilladte fangst- eller havdage pr. fastlagt periode...«.

I henhold til den nye ordning efter forordning nr. 3699/93 må de af medlemsstaterne i disses FUP fastlagte målsætninger således antages at have en bindende karakter. Denne bindende karakter fremgår da også af Rådets beslutning 94/15/EF 11, der heller ikke finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i sagen, da beslutningen blev vedtaget efter udstedelsen af den omtvistede bekendtgørelse. Beslutningen, hvis retsgrundlag er artikel ( 11 ) i forordning nr. 3760/92, opstiller en formel forpligtelse for medlemsstaterne til at begrænse deres flåders fiskeriindsats i overensstemmelse med de i FUP fastlagte målsætninger, hvorved Kommissionen skal påse, at disse målsætninger opfyldes (jf. artikel 1 og 2).
2.

Den kompetente institution i enhver medlemsstat, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet, anvender følgende regler, såfremt de foreskrevne betingelser for erhvervelse af ret til ydelser kun opfyldes ved anvendelse af artikel 45 og/eller artikel 40, stk. 3: a) Institutionen beregner det teoretiske beløb for den ydelse, som den pågældende ville kunne gøre krav på, hvis samtlige forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt i de medlemsstater, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende har været omfattet, havde været tilbagelagt i den omhandlede stat og efter den lovgivning, der gælder for den pågældende institution på det tidspunkt, da ydelsen skal fastsættes; såfremt ydelsens beløb efter nævnte lovgivning er uafhængigt af længden af de tilbagelagte perioder, anses dette beløb for det i nærværende litra omhandlede beløb. b) Institutionen fastsætter derefter det faktiske beløb for ydelsen på grundlag af det i litra a) nævnte teoretiske beløb efter forholdet mellem længden af de forsikrings- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, og den samlede længde af de forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de berørte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtræden. c) Såfremt den samlede længde af de forsikrings- og bopælsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i samtlige berørte stater forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, overstiger den længste forsikringstid, der efter en af de pågældende staters lovgivning kræves tilbagelagt for opnåelse af en fuld ydelse, skal den kompetente institution i nævnte stat ved anvendelsen af bestemmelserne i dette stykke tage denne længste forsikringstid i betragtning i stedet for den samlede længde af de nævnte perioder; denne beregningsmetode kan ikke medføre pligt for den pågældende institution til at udrede en højere ydelse end den fulde ydelse, der er hjemlet i den for denne institution gældende lovgivning. d) ...
5.

Ved skrivelse af 14. september 1992 meddelte den græske regering Kommissionen, at proceduren til gennemførelse af direktiverne var iværksat. Da den græske regering ikke fremsendte yderligere oplysninger til Kommissionen, fremsatte denne den 25. maj 1993 en begrundet udtalelse, hvori det anføres, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten ved ikke inden for den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre direktiv 90/219 og direktiv 90/220 i national lovgivning. Kommissionen opfordrede Den Hellenske Republik til at træffe de nødvendige foranstaltninger inden to måneder efter meddelelsen af den begrundede udtalelse. Kommissionen modtog intet svar herpå, og den 18. maj 1994 anmodede Kommissionen om oplysninger angående gennemførelsen af direktiverne under et møde med de græske myndigheder, der svarede, at de nødvendige gennemførelsesforanstaltninger var under forberedelse. Kommissionen anlagde herefter nærværende sag den 15. juni 1994.
Viljen til at udøve denne ret fremgår af skrivelsen af 21. januar 1993 ( 19 ). Heri henviser Parlamentet udtrykkeligt til kontraktens artikel 4 uden at gøre noget klagepunkt gældende over for Heidemij:

»...

Consequently, in accordance with Article 4 of our contract with you of 27 July 1990, I hereby give you notice of termination of this contract as at 30 June 1993.

On behalf of my colleagues in the Directorate-General for Administration I would like to express my appreciation and thanks for the services you have rendered to the Parliament in recent years.

We do hope that you will respond to the new call for tender to be issued shortly.«
55.

Nationale sikkerhedsspørgsmål skal først og fremmest vurderes af myndighederne i den pågældende stat, som understreget af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i forbindelse med artikel 15 i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvorefter de kontraherende stater kan træffe forholdsregler, der fraviger deres forpligtelser ifølge konventionen »under krig eller anden offentlig faretilstand, der truer nationens eksistens«. I Irland mod Det Forenede Kongerige ( 22 ) fastslog Domstolen i Strasbourg: »It falls in the first place to each Contracting State, with its responsibility for ’the life of [its] nation’, to determine whether that life is threatened by a ’public emergency’ and, if so, how far it is necessary to go in attempting to overcome the emergency. By reason of their direct and continuous contact with the pressing needs of the moment, the national authorities are in principle in a better position than the international judge to decide both on the presence of such an emergency and on the nature and scope of derogations necessary to avert it.«
5.

Det af Kongeriget Spanien anførte kan ikke tiltrædes. Når henses til en traktatbrudssags objektive karakter, er det tilstrækkeligt til at fastslå, at der er sket et traktatbrud, at den spanske regering ikke bestrider den overtrædelse, den kritiseres for ( 3 ). Kongeriget Spanien forsøger blot for det første at retfærdiggøre den manglende rettidige gennemførelse af direktivet med, at parlamentet var blevet opløst. I henhold til Domstolens faste praksis kan en medlemsstat imidlertid ikke unddrage sig sin forpligtelse til at gennemføre et direktiv rettidigt under henvisning til interne forhindringer af teknisk, institutionel eller politisk karakter ( 4 ). Kongeriget Spanien gør for det andet gældende, at forpligtelserne med hensyn til det med direktivet tilsigtede mål (EF-traktatens artikel 189, stk. 3) foreløbig bliver opfyldt gennem administrative bestemmelser, som er indeholdt i den såkaldte »Protocolo«. Selv om det måtte antages, at en tilsidesættelse af traktaten ville kunne afhjælpes på denne måde, ville Kongeriget Spanien vanskeligt kunne påberåbe sig de pågældende regler. I henhold til ordlyden af bilag I til svarskriftet fik den nævnte »Protocolo« nemlig først virkning fra den 1. juli 1994. Tilsidesættelsen af traktaten skulle imidlertid have været bragt til ophør inden udløbet af den frist på to måneder, der var fastsat i Kommissionens begrundede udtalelse af 15. februar 1994. Da reglerne i den spanske »Protocolo« har karakter af generelle tjenestebefalinger og ikke har nogen direkte virkning for borgerne, ville de imidlertid under alle omstændigheder ikke opfylde de betingelser, der efter Domstolens faste praksis gælder for medlemsstaterne, når de skal vælge, hvorledes og under hvilken form de vil gennemføre et direktiv ( 5 ).
Efter min opfattelse har Domstolen allerede i den nævnte dom af 28. juni 1983 i sag 271/81, Mialocq, taget stilling til forholdet mellem traktatens artikel 37 og nationale regler som de foreliggende. I denne dom fastslog Domstolen, at artikel 37 omhandler udveksling af varer og ikke vedrører et tjenesteydelsesmonopol. Der var intet grundlag for at antage, at de franske regler om inseminering af hornkvæg indirekte indførte et monopol, som hindrede de frie varebevægelser:

»Det fremgår nemlig af nævnte oplysninger, at i henhold til gældende fransk lovgivning kan den enkelte opdrætter frit anmode det insemineringscenter, som han hører under, om at skaffe sæd fra et produktionscenter efter hans eget valg, enten i Frankrig eller i udlandet. Den franske regering har anført, at efter de franske bestemmelser er der intet til hinder for, at et insemineringscenter eller endog en enkelt opdrætter kan rette direkte henvendelse til et udenlandsk center med henblik på køb af sæd og opnå den dertil fornødne importtilladelse.

Det første spørgsmål bør derfor besvares på den måde, at artikel 37 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke omfatter et tjenesteydelsesmonopol, selv om et sådant monopol giver den pågældende medlemsstat mulighed for at varetage ledelsen af en erhvervsgren inden for den nationale økonomi, medmindre monopolet tilsidesætter princippet om de frie varebevægelser ved at diskriminere indførte varer til fordel for indenlandske varer« (præmis 12 og 13).
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 13. juli 1995. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - DIREKTIV 91/339/EOEF - MANGLENDE GENNEMFOERELSE. - SAG C-236/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-03025



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 Ved staevning indgivet den 18. august 1994 har Kommissionen nedlagt paastand om, at Domstolen fastslaar, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktaten, idet det ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme Raadets direktiv 91/339/EOEF af 18. juni 1991 om ellevte aendring af direktiv 76/769/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om begraensning af markedsfoering og anvendelse af visse farlige stoffer og praeparater (1).

2 Jeg skal i denne sammenhaeng alene anfoere, at den belgiske regering ikke bestrider den paastaaede overtraedelse. Regeringen har alene i sine indlaeg oplyst, at et forslag om tilpasning af den nationale lovgivning til direktivet behandles i regeringen.

3 Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at give Kommissionen medhold og paalaegge den sagsoegte medlemsstat at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 186, s. 64.
Da Domstolen for nylig tog stilling til en situation, der minder om den, jeg behandler her, fandt den, at to franske organer, der varetog administrationen af henholdsvis en obligatorisk alderdomsforsikring for håndværkere og en ligeledes obligatorisk syge- og moderskabsforsikring for selvstændige inden for andre erhverv end landbruget ( 10 ), ikke var omfattet af de fælles konkurrencereglers anvendelsesområde.

Som grundlag for denne antagelse henviste Domstolen til, at de pågældende ordninger varetog sociale formål, byggede på et solidaritetsprincip og var undergivet kontrol fra offentlige myndigheder, bl.a. med hensyn til fastsættelse af bidrag og ydelser.
Sagsøgeren i hovedsagen, Cyril Richardson, er født den 18. august 1929. Den 9. marts 1993 havde han, der endnu ikke var fyldt 65 år og således endnu ikke opfyldte den aldersmæssige betingelse for tildeling af alderspension, henvendt sig skriftligt til Secretary of State for Health og klaget over receptgebyret, herunder særlig at der skete forskelsbehandling af mænd og kvinder, idet kvinder på 60-64 år er fritaget for receptgebyr, hvorimod mænd i samme alder ikke er fritaget herfor. Den pågældende klage blev afvist ved skrivelse af 6. maj 1993.

Efter at Cyril Richardson den 2. september 1993 på et apotek var blevet afkrævet et receptgebyr på 4.75 UKL (svarende til 5,55 ECU) i forbindelse med udlevering af medicin, har han den 3. november 1993 anlagt sag ved High Court of Justice, Queen's Bench Division, med påstand bl.a. om ophævelse af de pågældende bestemmelser i 1989-Regulations, fordi de er i strid med direktivet, samt om erstatning.
3.

Førelsen af registeret (som alle virksomheder, der udfører vejgodstransport for fremmed regning, skal være optaget i) forestås af et centraludvalg, hvis sammensætning i medfør af artikel 3 i lov nr. 298 er som følger: »Centraludvalget består af: a) en consigliere di Stato (medlem af den øverste forvaltningsdomstol) som formand b) fire repræsentanter for Ministeriet for Trafik og Civil Luftfart, en repræsentant for Ministeriet for Industri, Handel og Håndværk, for Ministeriet for Statens Finansielle Anlægsvirksomhed, for Ministeriet for Udenrigshandel, for Land- og Skovbrugsministeriet, for Indenrigsministeriet, for Ministeriet for Offentlige Arbejder, for Finansministeriet og for Ministeriet for Statskassen c) fire repræsentanter for regionerne, hvoraf en repræsenterer de regioner, der har særlig status, mens tre repræsenterer henholdsvis regionerne i Mellemitalien, det sydlige og det nordlige Italien. De nærmere regler om udpegelse af repræsentanterne fastsættes i forordningen til gennemførelse af denne lov d) tolv repræsentanter for de mest repræsentative nationale sammenslutninger inden for kategorien vejgodstransport for fremmed regning, samt for nationale sammenslutninger med henblik på varetagelse, rådgivning og beskyttelse af andelsbevægelsens interesser ... Udvalgets medlemmer udnævnes ved bekendtgørelse udstedt af ministeren for transport og civil luftfart. Udnævnelserne sker efter indstilling fra: — præsidenten for Consiglio di Stato for så vidt angår det under litra a) nævnte medlem — vedkommende ministre for så vidt angår de under litra b) nævnte medlemmer — de respektive nationale sammenslutninger for så vidt angår de under litra d) nævnte medlemmer. Af de fire repræsentanter for Trafikministeriet vælges de to blandt tjenestemænd i Generaldirektoratet for Civil Trafik og for Transport, der er omfattet af koncessionsordninger (de træder i så fald uden for nummer), og to blandt tjenestemænd i Generaldirektoratet for Samordning og Almindelige Anliggender. I gennemførelsesforordningen fastsættes de nærmere betingelser for udpegelsen af repræsentanterne for de i denne artikels litra d) og i artikel 4, litra f), omhandlede nationale sammenslutninger. Udvalget vælger blandt sine medlemmer to næstformænd, hvoraf mindst en vælges blandt de under litra d) nævnte repræsentanter. Centraludvalgets medlemmer udøver deres mandat for en periode på fem år.«
Dette udgangspunkt er fuldt foreneligt med hensynet til interesserne hos de arbejdstagere, der ikke ønsker at arbejde for erhververen af den virksomhed, i hvilken de pågældende hidtil har været ansat. Domstolen har således allerede fastslået, at direktivet ikke »hindrer en arbejdstager i at rejse indsigelse mod overførselen af hans arbejdskontrakt eller arbejdsforhold og dermed give afkald på den beskyttelse, direktivet yder ham«. Noget sådant ville tilsidesætte arbejdstagerens fundamentale rettigheder, »idet denne skal være frit stillet ved valget af sin arbejdsgiver og ikke kan forpligtes til at arbejde for en arbejdsgiver, han ikke selv har valgt« ( 5 ).

Der må gives Det Forenede Kongerige medhold i, at Merckx og Neuhuys i sagen måske i virkeligheden har gjort brug af denne ret til at rejse indsigelse. Til støtte herfor taler navnlig indholdet af de skrivelser, som Merckx og Neuhuys den 27. oktober 1987 fremsendte til Anfo Motors ( 6 ). Det henhører selvsagt under den forelæggende retsinstans at træffe afgørelse om dette spørgsmål. Retten skal ved sin prøvelse herved tage hensyn til, at direktivet ikke opstiller nogen forpligtelse for medlemsstaterne til at foreskrive, at arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet med overdrageren opretholdes i tilfælde, hvor arbejdstageren beslutter sig til ikke at videreføre arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet med erhververen. Medlemsstaterne kan bestemme, at arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet i en sådan situation vedbliver at bestå med overdrageren. Medlemsstaterne kan imidlertid også foreskrive, at arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet i dette tilfælde skal anses for opsagt enten af arbejdstageren eller af arbejdsgiveren ( 7 ).