Tribunal de grande instance de Bayonne har ved domme af henholdsvis 23. april og 21. maj 1981 forelagt Domstolen fire præjudicielle spørgsmål, som næsten ordret er identiske med de spørgsmål, som Domstolen allerede har besvaret ved domme af 8. december 1981 afsagt i henholdsvis de forenede sager 180 og 266/80 (Crujeiras Tome og Yurrita) og sag 181/80 (Arbelaiz-Emazabel).

De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for de nationale domme, svarer ligeledes til de faktiske omstændigheder i de sidstnævnte sager. Således er spanske fiskerfartøjer blevet antruffet under fiskeri uden EF-licens inden for 200 sømilezonen ud for den franske atlanterhavskyst. De anvarlige besætningsmedlemmer er følgelig tiltalt for at have overtrådt de franske fiskeribestemmelser, som bl.a. skal sikre overholdelsen af EF-forordningerne. Retten i Bayonne har derfor på ny rejst spørgsmålet om gyldigheden i forhold til tidligere folkeretlige forpligtelser af Rådets forordninger om fastsættelse af midlertidige foranstaltninger til bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne, som skal finde anvendelse på fartøjer, der sejler under spansk flag — og i bekræftende fald om disse forordninger kan gøres gældende over for spanske statsborgere.

Som bekendt fastsætter disse forordninger ikke alene bestemte betingelser for udøvelse af fiskeri fra spanske fartøjer inden for Fællesskabets eksklusive økonomiske zone i Atlanterhavet og i Nordsøen uden for territorialfarvandene, idet de samtidig fastsætter nye bestemmelser for disse fartøjers fiskeri inden for fransk territorialfarvand, herunder inden for den særlige fiskerizone mellem 6 og 12 sømil. Det er derfor indlysende, at sagerne 137 og 140/81 (Campandeguy Sagarzazu og Echevarría Sagasti) svarer til Crujeiras Tome/Yurrita-dommen, for så vidt de anfægtede EF-bestemmelser kommer i betragtning i det omfang, de finder anvendelse på fiskeri i området mellem 12 og 200 sømil, mens sagerne 138 og 139/81 (Marticorena-Otazo og Prego Parada) nøjagtig svarer til Arbelaiz-Emazabel-sagen, hvor udgangspunktet var ulovligt fiskeri inden for fransk territorialfarvand.

Domstolen har i de to nævnte domme af 8. december 1981 gennemgået spørgsmålet om de pågældende EF-forordningers gyldighed i forhold til »tidligere folkeretlige forpligtelser«, som i det væsentlige følger af London-konventionen af 9. marts 1964 om fiskeri og Genève-konventionen af 29. april 1958 om fiskeri på det åbne hav og bevarelse af dets levende rigdomskilder (som nævnt i Crujeiras Tome/Yurrita-dommen) samt den franskspanske fiskeriaftale af 20. marts 1967 (som blev taget i betragtning i Arbelaiz-Emazabeldommen). Domstolen fandt efter en indgående gennemgang, at der intet var frembragt, som kunne rejse tvivl om gyldigheden af Rådets forordninger nr. 2160 af 30. september 1977 (Arbelaiz-Emazabeldommen) og 1744 af 24. juli 1978 (Crujeiras Tome/Yurrita-dommen). De pågældende forordninger kunne derfor gøres gældende over for spanske statsborgere.

Den opfattelse, som Domstolen her gav udtryk for, gælder efter min opfattelse alle de midlertidige bestemmelser, som Rådet har udstedt om fiskeri fra fartøjer, der sejler under spansk flag, begyndende med Rådets forordning nr. 373 af 24. februar 1977 og indtil ikrafttrædelsen af den den 15. april 1980 afsluttede fiskeriaftale mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og Spanien (dvs. indtil den 22. maj 1981). På dette tidspunkt var forordning nr. 554 af 27. februar 1981 i kraft. De vigtigste præmisser, som ligger til grund for de to domme af 8. december 1981, vedrører således Fællesskabets midlertidige fiskeriordning for spanske fartøjer for perioden 1977 og fremefter som helhed. Jeg kan således henvise til, at det blev fastslået, at de spanske myndigheder løbende medvirkede ved ordningens gennemførelse (præmisserne 14-16 i Crujeiras Tome/Yurrita-dommen; præmisserne 27-28 i Arbelaiz-Emazabeldommen) og den afsluttende erklæring, hvorefter »den midlertidige ordning, som Fællesskabet har indført i medfør af sine egne bestemmelser, indgår i det samarbejde, der er indledt mellem Fællesskabet og Spanien for dels at løse problemerne i forbindelse med bevaringsforanstaltningerne og udvidelsen af fiskerizonerne, dels gensidigt at sikre fiskerne adgang til de farvande, der omfattes af sådanne foranstaltninger. Dette samarbejde trådte under hensyn til det stadigt voksende behov for foranstaltninger til bevarelse af havets biologiske ressourcer og den generelle udvikling i folkeretten på havfiskeriområdet i stedet for den tidligere gældende ordning i disse fiskerizoner« (præmis 18 i førstnævnte dom og præmisserne 29-30 i sidstnævnte dom).

Jeg finder det derfor ikke nødvendigt at gentage de betragtninger, som jeg fremsatte i forslag til afgørelse af 15. september 1981 i sagerne 180, 181 og 266/80, ligesom det ikke er nødvendigt at gennemgå indholdet af de to domme af 8. december 1981. Som nævnt er de faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål næsten helt sammenfaldende i de ovenfor citerede sager og nærværende sager. Efter min opfattelse kan der ikke rokkes ved Domstolens 5-måneder gamle afgørelse. Den nationale ret har ikke fremført nye omstændigheder. Jeg kan derfor heller ikke se, hvordan en ny afgørelse skulle kunne få et andet indhold.