DA Den Europæiske Unions Tidende C 409/29

Appel iværksat den 25. september 2014 af Forbundsrepublikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. juli 2014 i sag T-295/12, Forbundsrepublikken Tyskland mod Europa-Kommissionen

(Sag C-446/14 P)

2014/C 409/42

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved T. Henze og J. Möller, som befuldmægtigede, og Rechtsanwälte Prof. Dr. T. Lübbig og Dr. M. Klasse)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Den appellerede dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. juli 2014 i sag T-295/12 ophæves i sin helhed.

2. Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Herudover gives Forbundsrepublikken Tyskland fuldt medhold i de påstande, der blev nedlagt i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel vedrører Rettens dom af 16. juli 2014 i sag T-295/12, Forbundsrepublikken Tyskland mod Europa-Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen i det af Forbundsrepublikken Tyskland anlagte søgsmål til prøvelse af Europa-Kommissionens afgørelse af 25. april 2012 om Tysklands foranstaltning SA-25051 (C-19/2010) (ex NN 23/2010) til fordel for Zweckverband Tierkörperbeseitigung i Rheinland-Pfalz, i Saarland, i Rheingau-Taunus-Kreis og i Landkreis Limburg-Weilburg (sag K(2012) 2557).

Forbundsrepublikken Tyskland har med appellen anfægtet den urigtige fastlæggelse af de bevismæssige kriterier, som Retten opstillede med henblik på fastlæggelsen af et »åbenbart urigtigt skøn« i det tilfælde, at en medlemsstat definerer en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse i en sektor, som ikke har været genstand for en EU-retlig harmonisering. Den (formodede) støttemodtager i den tilgrundliggende administrative procedure er Zweckverband Tierkörperbeseitigung i Rheinland-Pfalz, som er en institution, der har modtaget statslige kompensationsydelser til den dyresundhedsmæssige opgave at stille anlæg til destruktion af dyrekadavere til rådighed i tilfælde af epidemiudbrud. Det afgørende for kvalificeringen af disse kompensationsydelser som støtte i den appellerede dom er i det væsentlige, at Retten ikke kvalificerede de dyresundhedsmæssige opgaver, som Zweckverband varetager, som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse.

Forbundsrepublikken Tyskland har støttet appellen på tre appelanbringender.

For det første foreligger der en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og artikel 106, stk. 2, TEUF, for så vidt som disse bestemmelser er blevet fortolket urigtigt i den appellerede dom, idet det blev fastslået, at de tyske myndigheder ved kvalificeringen af dyreepidemireserven som en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse begik så alvorlige fejl, at disse efter Rettens opfattelse måtte kvalificeres som »åbenbare«. Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at den appellerede dom griber ind i den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne råder over ved definitionen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse. Efter Forbundsrepublikken Tysklands opfattelse foreligger der under alle omstændigheder ikke et »åbenbart urigtigt skøn« ved definitionen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse. Forbundsrepublikken Tyskland har henvist til, at dette prøvelseskriterium ubestrideligt ikke blev nævnt med et ord af Kommissionen i den tilgrundliggende afgørelse, at Kommissionen også ved sagen for Retten havde erklæret, at den ikke var forpligtet til at bevise, at der forelå et »åbenbart urigtigt skøn«, og at Kommissionens betragtninger i afgørelsen lige så lidt som Rettens udtalelser i den appellerede dom kan udgøre et indholdsmæssigt grundlag for, at der foreligger et »åbenbart urigtigt skøn«.

For det andet foreligger der som følge af en urigtig konstatering af en økonomisk fordel på grund af en fejlagtig prøvelse af Altmark-kriterierne (1) en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Forbundsrepublikken Tyskland har bl.a. gjort gældende, at Retten begik fejl ved prøvelsen af det tredje Altmark-kriterium (om at kompensationsydelserne skal være nødvendige). Retten så bort fra, at Kommissionen retsstridigt havde undladt at efterprøve, om kompensationsydelserne for epidemireserven oversteg nettomeromkostningerne som følge af tilrådighedstillelsen af denne reserve. Kommissionen og Retten, der tilsluttede sig Kommissionen, havde i stedet på forhånd afvist, at sådanne udgifter var nødvendige, under henvisning til, at det angiveligt var unødvendigt at opretholde en særskilt epidemireserve.

For det tredje er den appellerede dom behæftet med en begrundelsesmangel, navnlig med hensyn til, at den fejl, som de tyske myndigheder angiveligt havde begået, var så tungtvejende, at den måtte kvalificeres som »åbenbar«. Det er i hvert fald ikke begrundet, hvorfor de tyske myndigheders opfattelse var uholdbar ud fra alle tænkelige synspunkter.

(1) Dom Altmark, C-280/00, EUC:2003:415.