ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er det ved bedømmelsen af spørgsmålet om, hvorvidt en brug i henseende til art og omfang er reel som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i direktiv 2008/95 (1), for et varemærke, som er registreret for en bred varekategori — i den foreliggende sag køretøjer, navnlig automobiler og dele hertil — men som faktisk kun benyttes for et særligt markedssegment — i den foreliggende sag dyre luksussportsvogne og dele hertil — markedet for hele den registrerede varekategori, der er afgørende, eller kan det særlige markedssegment lægges til grund for bedømmelsen? I tilfælde af, at brugen for det særlige markedssegment er tilstrækkelig, skal varemærket da i forbindelse med en ugyldighedssag på grund af fortabelse opretholdes for så vidt angår dette markedssegment?
1)

Tillader bestemmelserne i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, herunder navnlig 12., 21. og 23. betragtning samt artikel 2, litra b), artikel 6, stk. 1, artikel 7, stk. 2, og artikel 8, i medfør af princippet om procesautonomi og det hermed forbundne ækvivalensprincip og effektivitetsprincip en helhed af retsmidler, som består af et almindeligt søgsmål, som ikke er genstand for forældelse, og hvis formål det er, at det fastslås, at visse kontraktvilkår indeholdt i forbrugeraftaler er urimelige, og et almindeligt søgsmål af personlig og formueretlig art, som er genstand for forældelse, og hvormed forfølges direktivets mål om at fjerne virkningerne af alle de forpligtelser, som er affødt af eller gennemført i medfør af et kontraktvilkår, som det er blevet fastslået er urimeligt i forhold til forbrugeren?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 da fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning og/eller retspraksis, hvorefter der efter fornyet ophør af denne arbejdstagers ansættelse ikke består et krav på finansiel godtgørelse for ikke afholdt årlig betalt ferie for perioden fra den forrige opsigelsesdag til genansættelsesdagen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal d’instance Épinal (Frankrig) den 13. december 2018 — Cofidis mod YP

(Sag C-782/18)

(2019/C 54/19)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal d’instance Épinal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Cofidis

Sagsøgt: YP

Præjudicielt spørgsmål

Er den beskyttelse, som Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (1) giver forbrugeren, til hinder for en national bestemmelse, der i sager anlagt af erhvervsdrivende mod en forbruger på grundlag af en kreditaftale mellem dem, forbyder den nationale ret efter udløbet af en forældelsesfrist på fem år at regne fra indgåelsen af aftalen, af egen drift eller efter en indsigelse fra forbrugeren at henvise til eller sanktionere en tilsidesættelse af bestemmelserne i direktivets artikel 8 om forpligtelsen til at vurdere forbrugerens kreditværdighed, af bestemmelserne om, at oplysningerne skal være angivet klart og koncist i aftalen som anført i direktivets artikel 10 ff., og mere generelt af alle direktivets bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne?

(1) EUT L 133, s. 66.
Appel iværksat den 12. december 2018 af Mellifera eV, Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 27. september 2018 i sag T-12/17, Mellifera e. V. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-784/18 P)

(2019/C 54/20)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Mellifera eV, Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung (ved Rechtsanwalt A. Willand)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Rettens dom af 27. september 2018, Mellifera e. V. mod Europa-Kommissionen, T-12/17, ophæves, for så vidt som Retten forkastede første led af appellantens påstande (den appellerede doms præmis 18, første led) om annullation af indstævntes afgørelse af 8. november 2016, Ares(2016)6306335 og pålagde appellanten at betale sagsomkostningerne.

2. Indstævntes afgørelse, der er nævnt ovenfor i nr. 1, annulleres.

3. Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har i det væsentlige fremsat to appelanbringender.

Første appelanbringende: Tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1367/2006 (1) sammenholdt med denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra g), og Århus-konventionen.

I modsætning til Rettens opfattelse er forlængelsen af godkendelsesperioden for aktivstoffet glyphosat en forvaltningsakt, der kan prøves efter den i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006 omhandlede procedure. Det følger navnlig af ordlyden af og formålet med artikel 2, litra g), i forordning (EF) nr. 1367/2006, at bestemmelsens krav om, at en foranstaltning skal være individuel for at være omfattet af den deri fastsatte definition, vedrører det materielle anvendelsesområde, og ikke antallet af de personer, der berøres af foranstaltningen, eller hvorvidt de kan identificeres.

Andet appelanbringende: Tilsidesættelse af princippet om, at bestemmelser i afledt EU-ret skal fortolkes i overensstemmelse med folkeretlige aftaler.

Retten har tilsidesat princippet om i videst muligt omfang at foretage en fortolkning i overensstemmelse med folkeretten, idet den ikke har fortolket artikel 10 i forordning (EF) nr. 1367/2006 sammenholdt med denne forordnings artikel 2, stk. 1, litra g), i overensstemmelse med Århus-konventionen, selv om dette ville have været i overensstemmelse med ordlyden og formålet med de relevante EU-retlige bestemmelser i forordning (EF) nr. 1367/2006.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1367/2006 af 6.9.2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (EUT 2006, L 264, s. 13)
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rēzeknes tiesa (Letland) den 28. november 2018 — SIA Elme Messer Metalurgs mod Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

(Sag C-743/18)

(2019/C 54/12)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Rēzeknes tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SIA Elme Messer Metalurgs

Sagsøgt: Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, nr. 7), i Rådets forordning nr. 1083/2006 (1) fortolkes således, at såfremt en støttemodtager ikke er i stand til at nå op på det fastsatte omsætningsniveau inden for den relevante periode som følge af, at denne støttemodtagers eneste samarbejdspartner i samme periode ophører med sin erhvervsmæssige virksomhed eller bliver insolvent, skal dette anses for en handling eller undladelse, der kan tilskrives en økonomisk aktør (støttemodtager), og som skader eller vil kunne skade Den Europæiske Unions almindelige budget?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11.7.2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (EUT L 210, s. 25).
—

Er artikel 45 i direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 (2), som var gældende på det relevante tidspunkt (nu artikel 55 i direktiv (EU) 2015/2366 af 25.11.2015 (3)) og artikel 9-14 i direktiv 2014/92/EU af 23. juli 2014 (4) vedrørende fremme af bankmobilitet og gebyrer for lukning af en betalingskonto til hinder for, at lukning af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for at indbetale sine indtægter til denne til gengæld for en individualiseret fordel i forbindelse med en kreditaftale, medfører, at denne fordel fortabes, hvis lukningen sker før udløbet af den periode, som er fastsat i aftalen, herunder mere end et år efter oprettelsen af kontoen, og er de samme bestemmelser desuden til hinder for, at varigheden af denne periode er op til ti år eller svarer til hele lånets løbetid?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Łodzi (Polen) den 3. september 2018 — Miasto Łowicz mod Skarbowi Państwa — Wojewodzie Łódzkiemu

(Sag C-558/18)

(2019/C 44/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Łodzi

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Miasto Łowicz

Sagsøgt: Skarbowi Państwa — Wojewodzie Łódzkiemu

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU fortolkes således, at forpligtelsen til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, hvilken forpligtelse følger af nævnte bestemmelse, er til hinder for bestemmelser, som i væsentlig grad forøger risikoen for, at garantien for en uafhængig disciplinær procedure for dommere i Polen undergraves, grundet:

1) politisk indflydelse på forløbet af de disciplinære procedurer,

2) risiko for, at disciplinærsystemet misbruges til en politisk kontrol af indholdet i retslige afgørelser, og
4)

Skal artikel 2, 9 og 11 i direktiv 2000/78, sammenholdt med chartrets artikel 21 og 47 fortolkes således, at en domstol, der træffer afgørelse i øverste instans i en medlemsstat, i forbindelse med den forskelsbehandling på grund af alder, der udøves mod dommere ved denne domstol, som følge af en nedsættelse af deres pensionsalder fra tidligere 70 år til 65 år, er forpligtet til, når den træffer afgørelse i enhver sag i et dommerkollegium, hvor en af de dommere, der er berørt af konsekvenserne af de diskriminerende nationale bestemmelser, og som ikke har givet udtryk for et ønske om at drage fordel af den nye pensionsalder, har sæde, med henblik på at træffe afgørelse om det indledende spørgsmål om sammensætningen af dommerkollegiet, at undlade at anvende de nationale bestemmelser, der er i strid med direktiv 2000/78 og chartrets artikel 21, og fortsætte sammensætningen af dommerkollegiet med den pågældende dommers deltagelse, såfremt denne fremgangsmåde er den eneste effektive måde at sikre en effektiv retsbeskyttelse af de rettigheder, som dommeren har i henhold til Unionens retsorden?
1)

Skal artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder sammenholdt med artikel 9, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) fortolkes således, at den øverste ret i en medlemsstat i tilfælde af iværksættelse af et retsmiddel (søgsmål) ved denne ret, hvorved det gøres gældende, at forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af alder er blevet overtrådt over for en dommer ved denne ret, samtidig med, at der fremsættes begæring om sikring af det rejste krav — med henblik på at beskytte de rettigheder, der følger af EU-retten, ved hjælp af foreløbige forholdsregler i henhold til national lov — er forpligtet til at undlade at anvende de nationale bestemmelser, hvorved kompetencen i den tvist, hvori retsmidlet er iværksat, tillægges en organisatorisk enhed ved denne ret, der ikke er funktionsdygtig, idet de pågældende dommerstillinger ikke er blevet besat?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Warszawie (Polen) den 5. september 2018 — straffesag mod VX, WW og XV

(Sag C-563/18)

(2019/C 44/12)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Tiltalte i straffesagen

VX, WW og XV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU fortolkes således, at forpligtelsen til at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, hvilken forpligtelse følger af nævnte bestemmelse, er til hinder for bestemmelser, som ødelægger garantierne for en uafhængig disciplinær procedure for dommere i Polen grundet politisk indflydelse på forløbet af de disciplinære procedurer, og for at der opstår risiko for, at disciplinærsystemet misbruges til en politisk kontrol af indholdet i retslige afgørelser?
1)

Skal artikel 267, stk. 3, TEUF sammenholdt med artikel 19, stk. 1, og artikel 2 TEU samt artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at en helt nyetableret afdeling af den øverste domstol i en medlemsstat, som har kompetencen i forbindelse med en national dommers søgsmål, og som udelukkende skal bestå af dommere, der vælges af et nationalt organ, der har til opgave at sikre retsvæsenets uafhængighed (det nationale råd for retsvæsenet), men som på grund af den måde, hvorpå det er blevet sammensat og arbejder, ikke sikrer uafhængighed af den lovgivende og den udøvende magt, er en uafhængig domstol i EU-rettens forstand?
4)

Navnlig for så vidt angår radio- og tv-virksomhed, og i betragtning af, at disse enheder kan have en tosidet karakter, og ligeledes i betragtning af, at de sammen med de offentligretlige organer, som er hovedaktionærer heri, anses for én enkelt afgiftspligtig person, er det da alene muligt at fradrage den del af den indgående moms, som kan anses for at være tilknyttet deres økonomiske virksomhed?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgerichts Nürnberg (Tyskland) den 9. november 2018 — Geld-für-Flug GmbH mod Ryanair DAC

(Sag C-701/18)

(2019/C 72/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgerichts Nürnberg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Geld-für-Flug GmbH

Sagsøgt: Ryanair DAC

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at et vilkår i et erhvervsmæssigt luftfartsselskabs almindelige forretningsbetingelser, der ikke har været genstand for individuel forhandling, og hvorefter en aftale, som er indgået elektronisk med en forbruger, der skal transporteres, er underlagt loven i den medlemsstat, hvor luftfartsselskabet har sit hjemsted, som ikke er identisk med loven på det sædvanlige opholdssted for den forbruger, der skal transporteres, er urimeligt, såfremt det vildleder forbrugeren ved ikke at oplyse, at det i henhold til artikel 5, stk. 2, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 (2) af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) kun er begrænset muligt at vælge en anden lov, og at der ikke kan vælges en vilkårlig anden lov, men kun de lovgivninger, der er nævnt i Rom I-forordningens artikel 5, stk. 2, andet afsnit?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.

(2) EUT 2008, L 177, s. 6.
1)

Skal den EU-retlige bestemmelse i artikel 4, stk. 2, litra a), sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets rammeafgørelse 2004/757/RIA af 25. oktober 2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor (1) fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at begrebet »store mængder narkotika« i hvert enkelt tilfælde fortolkes af den nationale domstol ved en individuel bedømmelse, og at denne bedømmelse ikke kræver anvendelse af noget objektivt kriterium, og navnlig ikke kræver en konstatering af, at gerningsmanden besidder dette narkotikum med henblik på at begå handlinger som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 4, stk. 2, litra a), dvs. produktion, tilbud, udbud til salg, distribution, mæglervirksomhed, levering på hvilke som helst betingelser?
1.

Med det første gøres det gældende, at Retten begik en retlig fejl, for så vidt som den med urette fastslog, at Rådet havde iagttaget sin begrundelsespligt.
2)

Navnlig: Kan afslaget støttes på, at det konstateres, at den berørte person, der som regel opholder sig i fuldbyrdelsesstaten — til trods for, at de gældende regler i udstedelsesstaten for forkyndelse og fristerne for at anfægte en afgørelse som omhandlet i artikel 1, litra a), nr. ii) og iii), i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA var overholdt — på det trin i proceduren, der går forud for indbringelsen af sagen for retten, ikke havde nogen reel og effektiv mulighed for at forsvare sine rettigheder, idet fristen for at reagere hensigtsmæssigt på afgørelsen om pålæggelse af sanktionen var utilstrækkelig?
Appel iværksat den 17. december 2018 af Jean-François Jalkh til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 17. oktober 2018 i sag T-27/17, Jalkh mod Parlamentet

(Sag C-793/18 P)

(2019/C 65/37)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Jean-François Jalkh (ved advokat F. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Annullation af dom afsagt den 17. oktober 2018 af Den Europæiske Unions Ret (Syvende Afdeling) (sag T-27/17). Følgelig:

— Annullation af Europa-Parlamentets afgørelse af 22. november 2016 om vedtagelse af rapport nr. A8-0319/2016 om anmodningen om ophævelse af medlem af Europa-Parlamentet Jean-François JALKH’s privilegier og immuniteter.

— Domstolen træffer afgørelse om det beløb, der skal tildeles appellanten til dækning af procesudgifter.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appelanbringenderne vedrører tilsidesættelse af EU-retten, retlige fejl og fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheders retlige karakter samt anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn.

1. Om indledende bemærkninger til dommen

I modsætning til det af Retten fastslåede i den appellerede doms præmis 21 fratager en manglende ophævelse af den parlamentariske immunitet ikke en part muligheden for i Frankrig civilt at retsforfølge et parlamentsmedlem med henblik på erstatning for et tab på grundlag af culpa (artikel 1240 i den civile lovbog).

2. Om det første anbringende, som Retten undersøgte

Rettens analyse er baseret på en sammenblanding af to bestemmelser. Punkt H indgår i begrundelsen med henvisning til artikel 8 i Protokol nr. 7, om meningstilkendegivelser, mens Retten fremstiller sin begrundelse vedrørende samme emne i præmis 44-46, med henvisning til artikel 9 i Protokol nr. 7, om immunitet, som henviser til de relevante nationale bestemmelser.

3. Om det andet og tredje anbringende, som Retten undersøgte

Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den ikke tillagde arbejdsdokumentet fra Generaldirektoratet for Research »Parliamentary Immunity in the Member States of the European Union and in the European Parliament, Legal Affairs Series« en normativ værdi og ikke tog hensyn til de deri anførte principper, hvilket medførte, at den anlagde en forkert vurdering af artikel 9 i Protokol nr. 7 henset til de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag.

4. Om det fjerde anbringende, som Retten undersøgte

— Om eksisterende retspraksis I modsætning til det af Retten fastslåede fandtes der en fast praksis i Parlamentet »om at afvise anmodninger om ophævelse af den parlamentariske immunitet, som er baseret på faktiske omstændigheder, der vedrører parlamentsmedlemmernes politiske aktiviteter«, som burde have ført til, at Retten var kommet frem til en anden konklusion vedrørende ophævelsen af den parlamentariske immunitet.
2)

Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 17 i forordning (EF) nr. 2201/2003 fortolkes således, at retten — ved manglende aftale mellem parterne, der er bosiddende i en anden [EU-]medlemsstat (i det foreliggende tilfælde Italien), om valget af den kompetente ret — af egen drift skal eller kan rejse indsigelse om de rumænske retters manglende internationale kompetence til at træffe afgørelse om en »skilsmisse, hvor et barn er involveret« (med den følge, at begæringen afvises, fordi den ikke er omfattet af de rumænske retters kompetence), med forrang i forhold til bestemmelserne i artikel 915, stk. 2, i Codul de procedură civilă (retsplejeloven), hvorefter der kan rejses indsigelse om manglende stedlig enekompetence med hensyn til Judecătoria Rădăuţi (retten i første instans i Rădăuţi) (med den følge, at retten skal erklære sig inkompetent, idet sagen skal realitetsbehandles af Judecătoria Sectorului 5 Bucureşti (retten i første instans i Afdeling 5 i Bukarest, Rumænien)), især fordi de førstnævnte artikler er mindre gunstige end den nationale bestemmelse (artikel 915, stk. 2, i Codul de procedură civilă)?
1)

Pålægger bestemmelserne i artikel 288, [stk. 1], nr. 4), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (EUT) L 347 af 11. december 2006 (1), under de i den foreliggende sag relevante omstændigheder, hvor en fysisk person udøver økonomisk virksomhed, som omfatter udøvelse af flere liberale erhverv samt udlejning af en fast ejendom, hvoraf vedkommende opnår løbende indtægter, at identificere en bestemt erhvervsvirksomhed som hovedvirksomhed med henblik på at vurdere, om udlejningen kan kvalificeres som en bitransaktion i forhold til hovedvirksomheden og, hvis spørgsmålet besvares bekræftende, på grundlag af hvilke kriterier kan da denne hovedvirksomhed identificeres, eller [skal ovennævnte bestemmelser] fortolkes således, at samtlige erhvervsvirksomheder, hvori denne fysiske persons økonomiske virksomhed finder udtryk, udgør vedkommendes »hovedvirksomhed«?
1)

Skal artikel 8 og 52 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 7, litra f), i direktiv 95/46/EF (1) om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, og navnlig artikel 5, stk. 2, i lov nr. 677/2001 og artikel 6 i afgørelse nr. 52/2012 fra ANSPDCP (Autoritatea Națională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal, den nationale tilsynsmyndighed for behandlingen af personoplysninger), hvorefter videoovervågning uden den registreredes samtykke kan anvendes dels for at tilvejebringe sikkerhed for og beskyttelse af personer, genstande og værdier, dels for at forfølge legitime interesser?
1.

For det første er Kommissionen, i modsætning til Retten, af den opfattelse, at afgørelsen om ophævelse af immuniteten ikke udgør en bebyrdende retsakt for appelindstævnte og derfor ikke kan være genstand for et annullationssøgsmål. Den appellerede dom er følgelig behæftet med en retlig fejl for så vidt som det heri fastslås, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.