ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
97.

Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare Corte Suprema di Cassaziones anmodning om præjudiciel afgørelse således: »Artikel 49 TEUF og 56 TEUF, der vedrører etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, skal inden for sektoren for indgåelse af væddemål om resultatet af sportsbegivenheder fortolkes således, at de i forbindelse med en monopolordning for staten og en ordning med koncessioner og tilladelser: a) er til hinder for et nationalt regelsæt, der udtrykkeligt og faktisk giver indehavere af koncessioner, der er udstedt på et tidligere tidspunkt på baggrund af en udbudsrunde, som på ulovlig vis har udelukket en del af de erhvervsdrivende, en klar beskyttelse. Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om det nationale regelsæt indeholder en bestemmelse, som har denne betydning og rækkevidde b) er til hinder for et nationalt regelsæt, som reelt garanterer en fastholdelse af de markedspositioner, som er blevet opnået på baggrund af en udbudsrunde, som på ulovlig vis har udelukket en del af de erhvervsdrivende. De er navnlig til hinder for forbuddet mod, at nye koncessionærer åbner deres ekspedition inden for en vis afstand af de allerede eksisterende c) er til hinder for et nationalt regelsæt, som fastsætter fortabelse af spillekoncessionen i tilfælde, hvor koncessionæren udøver en grænseoverskridende spilleaktivitet, uafhængigt af den form, hvorunder aktiviteten udøves, herunder når der er mulighed for en direkte kontakt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende, og når virksomhedens mellemmænd, der er tilstede på det nationale område, kan underlægges en fysisk kontrol foretaget af politiet d) ikke er til hinder for et nationalt regelsæt, der kun gør det muligt at udbyde de typer spil, der fremgår af et katalog eller en liste, og som straffer det at udbyde andre spil med fortabelse af koncessionen, såfremt de administrative beslutninger om udarbejdelse af listen bygger på objektive kriterier, der ikke indebærer forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd, og såfremt de er underlagt domstolsprøvelse, og e) ikke er til hinder for et nationalt regelsæt, som fastsætter fortabelse af en spillekoncession, når der er truffet foreløbige forholdsregler eller beslutning om forelæggelse for retten i forbindelse med en given retssag mod koncessionæren, hans juridiske repræsentant eller hans ledelse, såfremt dette tilfælde er defineret ved henvisning til former for lovovertrædelse, der er forbundet med spilleaktiviteten og er klart afgrænset.«
119.

For det første har Brosmann Footwear m.fl. gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og fordrejede beviselementerne ved i den appellerede doms præmis 179 i forbindelse med de mikroøkonomiske indikatorer for skaden at fastslå, at en højere gennemsnitlig salgspris for fodtøj med overdel af læder ikke kan rejse tvivl om Rådets konklusioner om likviditet, fortjeneste og investeringsafkast samt mulighederne for at tilvejebringe kapital og investeringer. Ifølge Brosmann Footwear m.fl. ville en højere salgspris for dette fodtøj nødvendigvis have haft positive virkninger på hver af disse faktorer og ville navnlig have resulteret i større fortjenstmargener og i en mere omfattende likviditetsstrøm. Med hensyn til de makroøkonomiske indikatorer for skaden har Brosmann Footwear m.fl. ligeledes påstået, dels at Retten blot henviste til Rådets vurdering og ikke tog hensyn til en dom for forfalskede registreringer og forfalskede fakturaer udstedt af de italienske selskaber, som Brosmann Footwear m.fl. havde gjort opmærksom på, hvilket ville have medført, at Kommissionen ikke kunne have tillid til nøjagtigheden af oplysningerne fra de pågældende selskaber. Desuden påstår de, at Retten i den appellerede doms præmis 176 skulle have set bort fra den ubestridelige indflydelse, som tilfældene af svig ville have på investeringsniveauet, der bestod i at overdrive den forværring, der skulle være sket i undersøgelsesperioden, væsentligt.
39.

For det andet bemærkes det på tilsvarende måde, at selv om sjette direktiv ikke selv indeholder oplysninger vedrørende det særlige formål med at inkludere netop virksomhed som vikarbureau blandt de typer af tjenesteydelser, som direktivets artikel 9, stk. 2, henviser til, fremgår det stadig, at lovgiver tilsyneladende har anset det for uhensigtsmæssigt i forhold til den almindelige regel i sjette direktivs artikel 9, stk. 1, at anse leverandørens hjemsted eller forretningssted for leveringsstedet for sådanne tjenesteydelser ( 14 ). Lovgiver anser derimod hjemstedet eller forretningsstedet for aftageren af det personale, der stilles til rådighed, og under hvis ledelse og tilsyn personalet udfører arbejdet, for det væsentligste tilknytningspunkt ved fastlæggelsen af den territoriale kompetence for afgiftsopkrævningen for sådanne tjenesteydelser.
54.

Det følger af fast retspraksis, at en medlemsstat kan opkræve registreringsafgift af et motorkøretøj, der af et selskab, som har sit hjemsted i en anden medlemsstat, stilles til rådighed for en i den førstnævnte medlemsstat bosat person, når motorkøretøjet i det væsentlige skal anvendes varigt i den førstnævnte medlemsstat, eller når den faktisk anvendes på denne måde ( 31 ). Såfremt der ikke kan konstateres nogen varig brug eller et tilsvarende anvendelsesformål, kræver afgiften for det første en »yderligere« begrundelse ( 32 ), og den må for det andet kun opkræves proportionalt med varigheden af brugen i den pågældende medlemsstat ( 33 ).
56.

Kommissionen erkendte under retsmødet, at den fremgangsmåde, som skulle være fulgt i denne sag – hvor udstedelsesmedlemsstaten skulle have rettet en forespørgsel til de kompetente tyske myndigheder, og derefter, efter at have fået kendskab til Wolfgang Hofmanns alkoholproblem, skulle have anvendt foranstaltningerne i punkt 14.1 i bilag III til direktiv 2006/126 – kunne anses for at være i overensstemmelse med ånden i dette direktiv, således at det af Den Tjekkiske Republik udstedte kørekort kunne gøres gældende over for Forbundsrepublikken Tyskland.
43.

Jeg mener nemlig ikke, at det er ligegyldigt i forhold til beskyttelsen af borgernes rettigheder, at EU-lovgiver beslutter sig for at overdrage beføjelserne til at træffe afgørelse til en bestemt myndighed frem for en anden. De begrundelser, der ligger til grund for dette valg, kan have en forbindelse med beskyttelsen af borgerne, idet EU-lovgiver udpeger den myndighed, som denne anser for at være bedst egnet til at udøve de offentligretlige beføjelser på det pågældende område. Der er i princippet – forhåbentlig – ikke tale om et ubetydeligt valg og heller ikke om et tilfældigt valg. Valget kan – f.eks. og hvis vi koncentrerer os om det konkrete tilfælde i den foreliggende sag – være begrundet i et ønske om at give den nationale myndighed, der har udstedt en markedsføringstilladelse, mulighed for at beslutte, om det er nødvendigt at trække den tilbage. Jeg mener ikke, man kan sige, at Kommissionen ikke var i besiddelse af den nødvendige ekspertise til at kunne træffe en sådan beslutning. Det skal tages i betragtning, at EU-lovgiver på et bestemt tidspunkt har været berettiget til at mene, at de nationale myndigheder var de bedst egnede til at træffe den pågældende afgørelse.
9.

Lægemiddellovens artikel 4 bestemmer i de relevante passager som følger: »1. Under forbehold af stk. 3 og stk. 4, kan lægemidler, der indføres til Polen fra udlandet, markedsføres uden indhentelse af markedsføringstilladelse, hvis deres anvendelse er nødvendig for at redde liv eller beskytte en patients helbred, på betingelse af, at det omhandlede lægemiddel lovligt kan markedsføres i det land, hvorfra det indføres, og er genstand for en ajourført markedsføringstilladelse. 2. Grundlaget for indførsel af et i stk. 1 omhandlet lægemiddel er et behov ved det hospital eller den eksterne læge, som behandler patienten, som bekræftet af en konsulent i den berørte sundhedssektor. 3. Følgende lægemidler kan ikke markedsføres i henhold til stk. 1: 1) lægemidler, for hvilke ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender har udstedt en afgørelse, der giver afslag på godkendelse, afslag på forlængelse af gyldigheden af en tilladelse, eller tilbagekalder en godkendelse, og 2) lægemidler, som indeholder det samme virksomme stof eller stoffer, den samme dosering og som har den samme form som det lægemiddel, der har opnået godkendelse, under forbehold af stk. 3a. 3a. Reglen i stk. 3, nr. 2), finder ikke anvendelse på lægemidler som omhandlet i stk. 1, hvis pris er konkurrencedygtig i sammenligning med prisen på det lægemiddel, der er blevet tildelt godkendelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1 eller 2, på betingelse af, at kravet er blevet fremsat af en sygekasselæge og er blevet bekræftet af en konsulent i den berørte sundhedssektor, og at ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender ved afgørelse har udtrykt sit samtykke til indførsel af disse produkter. 4. Lægemidler som omhandlet i stk. 1, som under hensyntagen til sikkerheden ved deres anvendelse eller omfanget af deres indførsel skal have markedsføringstilladelse i henhold til artikel 3, stk. 1, må heller ikke markedsføres. 5. Apoteker, grossister og hospitaler, som forretningsmæssigt sælger lægemidler som omhandlet i stk. 1, skal føre et register over disse produkter. 6. På grundlag af dette register skal en farmaceutisk grossist fremsende en kortfattet liste over de indførte lægemidler til ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender senest ti dage efter afslutningen af hvert kvartal. 7. Ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender skal ved bekendtgørelse fastsætte: 1) (ophævet) 2) de nærmere bestemmelser om måden og formen for indførsel fra udlandet af lægemidler som omhandlet i stk. 1, herunder særlig med hensyn til: a) kravets karakter b) måden, hvorpå ministeren bekræfter de i stk. 3 omhandlede omstændigheder c) måden, hvorpå præsidenten for den nationale sundhedsfond bekræfter de omstændigheder, som omhandles i artikel 36, stk. 4, i lov af 27. august 2004 om offentlig finansiering af sundhedsydelser (Dziennik Ustaw nr. 210, punkt 2135, med senere ændringer) d) måden, hvorpå registeret over indførte lægemidler skal føres af grossister, farmaceuter og hospitaler, og e) omfanget af den information, som en farmaceutisk grossist skal levere til ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender.«
44.

Kommissionen henviste ligeledes til Domstolens dom i Lucchini-sagen ( 22 ) og navnlig i Fallimento Olimpiclub-sagen ( 23 ). Begge sager vedrørte anvendelsen af princippet om den materielle retskraft i italiensk lovgivning. I Lucchini-dommen fastslog Domstolen, at EU-retten var til hinder for anvendelse af en national bestemmelse i national ret, der har til formål at fastslå dette princip, såfremt dens anvendelse er til hinder for tilbagesøgning af en statsstøtte, som Kommissionen ved en beslutning, der er blevet endelig, har anset for at være uforenelig med fællesmarkedet. I Fallimento Olimpiclub-dommen, der henviser til Lucchini-dommen, fastslog Domstolen, at anvendelsen af samme bestemmelse var udelukket i en tvist om moms, som vedrører et skatteår, med hensyn til hvilket der endnu ikke er truffet nogen endelig retsafgørelse, når en sådan bestemmelse er til hinder for, at den nationale ret tager hensyn til fællesskabsbestemmelser vedrørende momsrelateret misbrug. Kommissionen forsøger at drage en parallel mellem disse to anvendelser af princippet om retskraft, der er i strid med EU-retten, og den omtvistede bestemmelse, for så vidt som sidstnævnte synes at give retskraft til afgørelsen i første appelinstans, og samtidig ophæver samtlige spørgsmål om forenelighed med EU-retten i (hvad der ellers ville have været) den sidste appelinstans.
138.

For det andet vil jeg subsidiært henvise til, at det helt klart i en sag som den foreliggende kan antages, at der foreligger et erhvervsmæssigt formål. Også selv om radioudsendelser, som patienterne hører i en tandlægepraksis, sikkert ikke tæller med til en væsentligt bestanddel af tandlægens ydelse, kan det dog ikke bestrides, at de kan have et praktisk formål. For patienterne i venteværelset er det nemlig som regel mere behageligt at lytte til radioudsendelser end til larmen fra boret fra behandlingsværelset. Desuden tjener sådanne udsendelser til underholdning i den ventetid, der som regel er i lægepraksisser. Den omstændighed, at behandlingens pris ikke har noget at gøre med, om fonogrammer er hørbare eller ikke, er efter min opfattelse ikke egnet til at udelukke en erhvervsmæssig hensigt. Det er nemlig tilstrækkeligt for at antage, at der foreligger en sådan erhvervsmæssig hensigt, at der er tale om et element af ydelsen, der kan være egnet til at forbedre patienternes samlede billede af ydelsen. Dette forekommer mig på grundlag af de ovenfor nævnte argumenter at være tilfældet.
82.

På denne baggrund kan der ikke udledes noget EU-retligt påbud af Vanbraekel-dommen om, at udenlandske tjenesteydere i tilfælde af midlertidige udlandsophold skal have godtgjort deres ydelser i henhold til den sociale plejeforsikrings satser for naturalydelser. I denne dom bedømmes »den omstændighed, at en socialt forsikret opnår et mindre fordelagtigt dækningsniveau, når han modtager hospitalsbehandling i en anden medlemsstat, end når han modtager samme behandling i den medlemsstat, hvori han er forsikret« ( 49 ), ganske vist sådan, at den udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, men det må være nok at henvise til, at Vanbraekel-dommen bygger på en forudsætning om, at der er tale om »samme behandling«, dvs. en identisk ydelse i begge stater. Dette kan der ikke uden videre være tale om for så vidt angår den sociale plejeforsikrings naturalydelsessystem sammenholdt med ydelser fra selvstændige udbydere, som ikke er tilsluttet den sociale plejeforsikring, eftersom selvstændige udbydere af tjenesteydelser ikke er underlagt de strenge kvalitets- og kontrolstandarder, der kendetegner den sociale plejeforsikring, som den tyske forbundsregering uden at blive modsagt har betegnet som et »system, der er enestående i Europa« ( 50 ).
Forordningens artikel 3, stk. 1 og 2, bestemmer vedrørende fastlæggelsen af den ret, der har kompetence til at indlede en insolvensbehandling:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.«
75.

På baggrund af alle ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen dels at udtale, at der ikke er grundlag for at besvare det andet præjudicielle spørgsmål, dels at besvare Bundesgerichtshofs første og tredje præjudicielle spørgsmål således: »Den rimelige godtgørelse, som en landbruger i medfør af artikel 94, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse skal betale indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse for at have anvendt formeringsmateriale fra en beskyttet sort, der er opnået ved dyrkning uden opfyldelse af forpligtelserne i artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2100/94 og artikel 8 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1768/95 af 24. juli 1995 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende landbrugsundtagelsen i artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2100/94, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2605/98 af 3. december 1998, skal beregnes på grundlag af det gennemsnitlige beløb, der modtages for produktionen på licens af formeringsmateriale fra den pågældende beskyttede sort i den samme region. Henset dels til, at beregningen af den rimelige godtgørelse på ovennævnte grundlag gør det muligt at stille indehaveren i samme situation som før krænkelsen og at afhjælpe følgerne af krænkelsen af hans rettigheder, dels til at indehaveren skal anses for at have medtaget omkostningerne til kontrol og overvågning i licensbeløbet, kan indehaveren kun kræve betaling af disse omkostninger, for så vidt som der er tale om supplerende omkostninger, der går forud for eller vedrører tvisten, og som er forbundet med undersøgelsen af en bestemt krænkelsessag, hvor der kan kræves tilbagebetaling i medfør af og under forbehold af betingelserne i artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94.«
41.

Når dette er sagt og for at fortsætte linjen i min argumentation, bemærkes, at det grundlæggende problem ved den ovenfor beskrevne løsning er, at en sagsøgt med bopæl i en stat, som endnu ikke var medlem af EU på datoen for sagens indledning, på daværende tidspunkt ville være blevet anset for at have bopæl i en tredjestat efter reglerne i forordning nr. 44/2001. Selv om forordningen fandt anvendelse, ville den sagsøgte virksomhed have haft en relativt svagere processuel retsstilling end den, virksomheden ville have haft, hvis den havde haft hjemsted i en medlemsstat.
98.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af den af Lord Chancellor i henhold til section 76 i Trade Mark Act 1994 udpegede dommer vedrørende afgørelser truffet af varemærkemyndigheden stillede præjudicielle spørgsmål, der er fremsendt af High Court of Justice (England & Wales) (Det Forenede Kongerige), således: »1) a) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker og Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker skal fortolkes således, at identifikationen af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke ansøgeren ansøger om beskyttelse, skal opfylde kravene om tilstrækkelig klarhed og præcision, som gør det muligt for de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende med sikkerhed at fastlægge omfanget af den beskyttelse, som varemærket giver. b) Disse krav kan opfyldes ved en konkret opregning af hver af de varer og tjenesteydelser, for hvilke ansøgeren ansøger om beskyttelse. De kan ligeledes opfyldes ved en identifikation af de grundlæggende varer eller tjenesteydelser, som gør det muligt for de kompetente myndigheder og de erhvervsdrivende at fastlægge de pågældende varers og tjenesteydelsers væsentligste objektive kendetegn og egenskaber. 2) Direktiv 2008/95 og forordning nr. 207/2009 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at ansøgeren identificerer de varer eller tjenesteydelser, for hvilke han ansøger om beskyttelse, ved at bruge de generelle angivelser i klasseoverskrifterne i den fælles klassifikation for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke et varemærke er registreret, for så vidt som denne identifikation opfylder kravene om klarhed og præcision. 3) Meddelelse nr. 4/03 fra præsidenten for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) af 16. juni 2003 vedrørende brug af klasseoverskrifter i fortegnelsen over varer og tjenesteydelser for EF-varemærkeansøgninger og -registreringer, hvorved han anfører, dels at Harmoniseringskontoret ikke modsætter sig brugen af generelle angivelser og klasseoverskrifter, der er for vage og udefinerede, dels at brugen af disse angivelser indebærer, at der gøres krav på alle de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af den pågældende klasse, garanterer ikke den klarhed og præcision, der kræves med henblik på registrering af et varemærke, uanset om det er et nationalt varemærke eller et EF-varemærke.«
65.

Da det er åbenlyst, at omstændighederne i Nemec-dommen ( 40 ) væsentligt adskiller sig fra omstændighederne i Bosmann-dommen ( 41 ), kan det ikke af henvisningen til Nemec-dommen i Bosmann-dommens præmis 29 udledes, at Domstolen fandt, at Brigitte Bosmanns tab af retten til familieydelse som følge af ændringen med hensyn til, hvilken lovgivning der skulle anvendes, gav Tyskland, som ikke-kompetent medlemsstat, mulighed for ikke desto mindre at tildele denne ydelse på grundlag af sin nationale lovgivning. Efter min mening henviste Domstolen mere generelt til denne retspraksis – tillige med andre faktorer såsom artikel 42 EF og præamblen til forordning nr. 1408/71 – for at illustrere, at forordningen skal fortolkes til fordel for vandrende arbejdstagere i den forstand, at dens bestemmelser for så vidt angår det spørgsmål, som Bosmann-sagen omhandlede, ikke må bevirke, at en medlemsstat – selv om der ikke er tale om den kompetente stat – fratages retten til at tildele arbejdstagere sociale ydelser i henhold til sin nationale lovgivning ( 42 ).
115.

Det kan være til hjælp først at læse generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse i Chronopost I-sagen, som blev fulgt af Domstolen. I punkt 47 forklarer generaladvokaten, at »en privat virksomhed, der ikke er forpligtet til at opretholde et offentligt postnet, der kan sammenlignes med La Postes, for at sikre leveringen af befordringspligtige posttjenester […] under »sædvanlige markedsbetingelser« ikke råder over et sådant postnet og dermed ikke kan yde logistisk bistand af den her omhandlede type til et af sine datterselskaber. Retten har […] ved at anmode Kommissionen om at bedømme den modydelse, som et hypotetisk privat finansieringsselskab […], der ikke er forpligtet til at sikre leveringen af befordringspligtige posttjenester og dermed ikke drager fordel af et monopol, kræver for en sådan bistand, anlagt en forkert fortolkning af artikel 87 EF, i det omfang Retten ved efterprøvelsen af, om der forelå statsstøtte, har anvendt parameteret om en privat erhvervsdrivende, der reelt ikke findes under »sædvanlige markedsbetingelser««. Han konkluderer i punkt 45, at »Retten […] har anmodet Kommissionen om at anvende en test, der er åbenbart urealistisk og dermed uegnet til at fastslå, om der i en tilsvarende sammenhæng eventuelt er tale om statsstøtte i henhold til artikel 87 EF«.
48.

På dette punkt har forordning nr. 343/2003 i det væsentlige overtaget konceptet fra Dublinkonventionen af 15. juni 1990, dvs. idéen om, at hver enkelt medlemsstat i et område, hvor den frie bevægelighed for personer er sikret i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, er ansvarlig over for alle de andre for sine handlinger med hensyn til tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold og må påtage sig konsekvenserne heraf i en ånd af solidaritet og loyalt samarbejde. De vigtigste kriterier for tildeling af ansvaret og deres indbyrdes rækkefølge afspejler denne generelle fremgangsmåde, idet ansvaret påhviler den medlemsstat, der har spillet den største rolle med hensyn til asylansøgerens indrejse eller ophold på medlemsstaternes områder, enten ved at tildele ham et visum eller en opholdstilladelse eller ved ikke at have ført tilstrækkelig kontrol ved sine grænser eller ved at lade ham indrejse uden visum. En anden gruppe af kriterier sigter mod at drage konsekvenserne af, at en medlemsstat ikke effektivt bekæmper ulovlig indvandring ( 23 ).
58.

I den forbindelse skal det også tages i betragtning, at hvis man frafalder kildebeskatning, kan dette kun udlignes gennem en direkte skatteopkrævning hos den udenlandske tjenesteyder. Dermed ville den her omhandlede restriktion ganske vist bortfalde. Som flere regeringer imidlertid har gjort gældende, ville en direkte opkrævning kunne medføre en betydelig belastning for den udenlandske tjenesteyder, som eventuelt ville være nødt til at indgive en selvangivelse på et for ham fremmed sprog og finde sig til rette i et for ham fremmed skattesystem. Da dette kunne afskrække den udenlandske tjenesteyder fra at levere tjenesteydelsen i indlandet, kunne det i sidste ende endda blive endnu vanskeligere for modtageren af tjenesteydelser at gøre brug af en udenlandsk tjenesteydelse.