ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Hamburg (Tyskland) den 19. december 2017 — Anke Hartog mod British Airways plc

(Sag C-711/17)

(2018/C 134/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Anke Hartog

Sagsøgt: British Airways plc

Præjudicielt spørgsmål

Skal betingelsen i artikel 3, stk. 2, litra a) — for at Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) finder anvendelse — fortolkes således, at passagerer, der har en bekræftet reservation, er »til stede ved indcheckningen«, såfremt de, hvis der ikke er angivet noget tidspunkt, senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid møder op i køen ved luftfartsselskabets skranke til den pågældende indcheckning?

(1) EFT L 46, s. 1.
2)

Skal artikel 3, stk. 1, litra g), i forordning nr. 650/2012 fortolkes således, at et notarielt arvebevis, som oprettes af notaren på grundlag af en uomtvistet anmodning fra alle procesdeltagere i en sag om bekræftelse af arvingestatus og har samme retsvirkninger som en af retten afsagt retskraftig kendelse om et retsligt arvebevis — såsom et af en polsk notar oprettet notarielt arvebevis — anses for en retsafgørelse som omhandlet i denne bestemmelse? Og skal artikel 3, stk. 2, første punktum i forordning nr. 650/2012 dermed forstås således, at en notar, som opretter et sådant notarielt arvebevis, skal anses for at være en ret i sidstnævnte bestemmelses forstand?
1)

Skal artikel 1, stk. 1, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1535 (1) af 9. september 2015 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester fortolkes således, at en lovbestemmelse, som begrænser tildelingen af et opstillingssted for en vindmølle derved, at den fastsætter en mindsteafstand mellem vindmøllens placering og en beboelsesejendom eller en bygning med blandet anvendelse, herunder anvendelse til beboelse, som skal være den samme eller større end det tidobbelte af den målte højde på vindmøllen fra jordniveau til det højeste punkt på konstruktionen inkl. de tekniske komponenter, herunder særligt rotoren med rotorbladene, er en »teknisk forskrift«, hvor udkastet til forskriften skal meddeles Kommissionen i henhold til dette direktivs artikel 5, stk. 1?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 134/13

Appel iværksat den 13. december 2017 af Toni Klement til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 10. oktober 2017 i sag T-211/14 RENV — Toni Klement mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-698/17 P)

(2018/C 134/17)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Toni Klement (ved Rechtsanwalt J. Weiser)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Den appellerede dom afsagt af Retten den 10. oktober 2017 i sag T-211/14 RENV ophæves.

2. Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har i det væsentlige gjort tre appelanbringender gældende.

Med det første appelanbringende har appellanten gjort gældende, at bedømmelsen af det omtvistede tredimensionale varemærkes særpræg er utilstrækkeligt begrundet. Den appellerede dom indeholder ingen begrundelse for, hvorfor det omtvistede tredimensionale varemærke skulle have et særligt stærkt særpræg, selv om dets form er rent teknisk betinget. Dermed er dommens begrundelse på et væsentligt punkt ikke klar og forståelig, og den er følgelig retligt fejlagtig.

Med det andet appelanbringende har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom er selvmodsigende og utilstrækkeligt begrundet for så vidt angår særpræget ved ordbestanddelen »Bullerjan«, der er blevet tilføjet det appellerede varemærke ved brugen. I den appellerede dom var der intet anført om, hvilken grad af særpræg Retten havde tillagt den tilføjede ordbestanddel. Når det ikke blev fastslået, hvilket særpræg den tilføjede bestanddel havde, kunne det ikke bedømmes, om det omtvistede varemærkes særpræg påvirkes af dette. Derudover er den appellerede dom selvmodsigende på dette punkt. Således lægger Retten på den ene side til grund, at ordbestanddelen kunne lette bestemmelsen af varernes handelsmæssige oprindelse, men anfører på den anden side, at den ikke påvirker det omtvistede tredimensionale varemærkes særpræg. Lettelsen af bestemmelsen af den handelsmæssige oprindelse og en manglende påvirkning af særpræget udelukker imidlertid hinanden.

Med det tredje appelanbringende har appellanten gjort gældende, at der er er blevet anvendt en fejlagtig retlig målestol ved bestemmelsen af det omtvistede tredimensionale varemærkes særpræg. For at fastlægge et tredimensionalt varemærkes grad af særpræg skal den beskyttede form sammenlignes med de former, der findes på markedet. Retten tager i sin begrundelse imidlertid ikke udgangspunkt i de foreliggende former, men i »formen på en ovn i almindelighed«. Der findes imidlertid ikke en sådan gennemsnitsform for en ovn.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 123/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesverwaltungsgericht Oberösterreich (Østrig) den 21. december 2017 — Ahmad Shah Ayubi

(Sag C-713/17)

(2018/C 123/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesverwaltungsgericht Oberösterreich

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ahmad Shah Ayubi

Sagsøgt: Bezirkshauptmannschaft Linz-Land

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal artikel 29 i direktiv 2011/95/EU (1), hvorefter en medlemsstat er forpligtet til at yde personer med international beskyttelse (i den medlemsstat, der har tildelt denne beskyttelse) den nødvendige sociale bistand, som statsborgere i en medlemsstat modtager, fortolkes således, at den opfylder de kriterier om direkte anvendelighed, som Domstolen har udviklet i sin praksis?

2) Skal artikel 29 i direktiv 2011/95/EU fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som kun yder asylberettigede med permanent opholdstilladelse social bistand i form af behovsorienteret mindstesikring i fuldt omfang og dermed i samme omfang som medlemsstatens statsborgere, men nedsætter den sociale bistand fra den behovsorienterede mindstesikring for de asylberettigede, der kun har fået tildelt en tidsbegrænset opholdstilladelse, og dermed med hensyn til den sociale bistands størrelse sidestiller disse med personer med subsidiær beskyttelse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).
1)

I henhold til artikel 43, stk. 1, i direktiv 2014/26/EU er medlemsstaterne forpligtede til at sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 10. april 2016 og til straks at underrette Kommissionen herom. Som følge af den manglende meddelelse af de nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv har Kommissionen nu besluttet at indklage sagen for Domstolen.
—

Følgelig: sagen henvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse vedrørende realiteten af det søgsmål i første instans, som blev indbragt for den, eller, hvis Domstolen finder, at sagen er moden til påkendelse, appellanten gives medhold i hans påstande i første instans, og følgelig:
—

Efter Alfamicros opfattelse kan det ud fra såvel en analyse af Kommissionens skrivelse af 28. oktober 2014 som den sammenhæng, denne indgår i, klart udledes, at skrivelsen er en administrativ akt, der har karakter af en beslutning, dvs. en administrativ afgørelse. Ordlyden, den omstændighed at den er baseret på en revision fra Revisionsretten, det forhold at Kommissionen ekstrapolerede revisionskonklusionerne til alle de øvrige aftaler, som appellanten har indgået, og de erstatninger, som Kommissionen gav, taler for, at der er tale om en administrativ afgørelse. Rettens afgørelse, som afspejler, at Retten anser det anlagte søgsmål for at være et anerkendelsessøgsmål og ikke et søgsmål til anfægtelse af den administrative afgørelse, udgør en alvorlig tilsidesættelse af princippet om lighed mellem parterne og princippet om kontraktmæssig ligevægt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/10

Appel iværksat den 3. januar 2018 af Den Hellenske Republik til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 25. oktober 2017 i sag T-26/16, Den Hellenske Republik mod Europa-Kommissionen

(Sag C-6/18 P)

(2018/C 063/14)

Processprog: græsk

Parter

Appellant: Den Hellenske Republik (ved G. Kanellopoulos, I. Pachi og A. Vasilopoulou)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og den appellerede dom afsagt af Retten den 25. oktober 2017 i sag T-26/16 ophæves, for så vidt som Kommissionen blev frifundet, Den Hellenske Republiks søgsmål af 22. januar 2016 tiltrædes, Europa-Kommissionens afgørelse 2015/2098 af 13. november 2015 (1) annulleres, for så vidt som Den Hellenske Republik efter kontrollerne IR/2009/004/GR og IR/2009/0017/GR blev pålagt engangs- og faste finansielle korrektioner — som følge af forsinkelse af tilbagesøgningsproceduren, idet Den Hellenske Republik ikke havde fremlagt oplysninger, og generelt som følge af mangler ved gældsforvaltningsprocedurerne — på i alt 11 534 827,97 EUR.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat to anbringender.

Det første anbringende om den del af Kommissionens afgørelse, hvorved Den Hellenske Republik blev pålagt en fast finansiel korrektion, vedrører Rettens urigtige fortolkning og anvendelse af artikel 31, 32 og 33 i forordning nr. 1290/2005 (2), en retlig fejl hvad angår anvendelsen af retningslinjerne i Kommissionens dokument 5330/1997 for pålæggelse af faste korrektioner under de i artikel 32, stk. 4, i forordning nr. 1290/2005 omhandlede tilfælde, en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet samt en utilstrækkelig begrundelse af den appellerede dom.

Det andet anbringende om den del af Kommissionens afgørelse, hvorved Den Hellenske Republik pålægges en engangskorrektion, vedrører en urigtig fortolkning og anvendelse i den appellerede dom af artikel 32, stk. 4, og artikel 49 i forordning nr. 1290/2005, en tilsidesættelse af princippet om forbud mod loves tilbagevirkende kraft og af retssikkerhedsprincippet samt en selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse af Rettens dom.

(1) Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/2098 af 13.11.2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (meddelt under nummer C(2015) 7716) (EUT 2015, L 303, s. 35).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21.6.2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EUT 2005, L 209, s. 1).
Republikken Kroatien har tilsidesat Rådets forordning (EF) nr. 1224/2009 af 20. november 2009 om oprettelse af en kontrolordning for Unionen med henblik på at sikre overholdelse af reglerne i den fælles fiskeripolitik og Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 404/2011 af 8. april 2011. Uden Republikken Sloveniens tilladelse ledsager kroatiske politifartøjer kroatiske fiskere, som fisker i slovensk farvand, hvorved de forhindrer de slovenske fiskeinspektører i at udføre deres kontrol. Samtidig udsteder de kroatiske myndigheder bøder for ulovlig grænsepassage og ulovligt fiskeri til de slovenske fiskere, som fisker i det slovenske farvand, som ifølge Republikken Kroatien tilhører den. Republikken Kroatien giver endvidere ingen oplysninger til Republikken Slovenien om de kroatiske fartøjers aktiviteter i slovensk farvand, således som de to ovennævnte forordninger kræver. Herved forhindrer Republikken Kroatien Republikken Slovenien i at udføre kontrol af de farvande, der henhører under Republikken Sloveniens suverænitet og jurisdiktion, ligesom den ikke respekterer Republikken Sloveniens enekompetence over sine territorialfarvande som kyststat, og Republikken Kroatien tilsidesætter således forordning (EF) nr. 1224/2009 og (EU) nr. 404/2011.
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter (1), idet den — med undtagelse af artikel 46 og 47 i delstaterne Wien, Steiermark og Kärnten — ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, henholdsvis meddelt disse forskrifter til Kommissionen.
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (1) idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, henholdsvis meddelt disse forskrifter til Kommissionen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/26

Sag anlagt den 6. februar 2018 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-76/18)

(2018/C 112/34)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. von Rintelen, P. Ondrůšek og M. Noll-Ehlers, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/25/EU af 26. februar 2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF (1), idet den ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre dette direktiv i national ret, eller ikke har meddelt Kommissionen disse bestemmelser.

— Republikken Østrig pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF, at betale en tvangsbøde på 42 377 EUR pr. dag for tilsidesættelse af forpligtelsen til at meddele gennemførelsesforanstaltningerne.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 106, stk. 1, i direktiv 2014/25/EU var medlemsstaterne forpligtede til senest den 18. april 2016 at vedtage de nationale foranstaltninger, der var nødvendige for at tilpasse deres nationale ret til forpligtelserne i henhold til dette direktiv. Da Republikken Østrig ikke har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre dette direktiv, eller ikke har meddelt Kommissionen disse bestemmelser, har Kommissionen besluttet at indbringe sagen for Domstolen.

I stævningen har Kommissionen nedlagt påstand om, at Republikken Østrig pålægges en tvangsbøde på 42 377 EUR pr. dag. Tvangsbødens størrelse er beregnet under hensyntagen til overtrædelsens grovhed og varighed og den afskrækkende virkning i forhold til denne medlemsstats ydeevne.

(1) EUT 2014, L 94, s. 243.
1.

Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/89/EU af 23. juli 2014 om rammerne for maritim fysisk planlægning bestemmer, at medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 18. september 2016. De underretter straks Kommissionen herom. Eftersom Kommissionen ikke har modtaget underretning om de nationale foranstaltninger til gennemførelse af dette direktiv, har den besluttet at indbringe sagen for Domstolen.
2)

I bekræftende fald, skal princippet om EU-rettens forrang da fortolkes således, at det er til hinder for, at en national domstol, der i henhold til national ret er bundet af den materielle retskraft, som en strafferetlig afgørelse har i forhold til en civilretlig afgørelse, drager konsekvenserne af en afgørelse truffet af en straffedomstol — der er afsagt på en måde, der er uforenelig med EU-retten — og inden for rammerne af et civilretligt søgsmål tilpligte en arbejdsgiver at betale erstatning til en arbejdstager, alene fordi denne arbejdsgiver er blevet dømt inden for rammeren af en straffesag for ikkedeklareret arbejde.
2)

Nærmere bestemt ønskes det oplyst, om en sådan bekendtgørelse er omfattet af artikel 3, stk. 4, idet der er tale om en plan eller et program, som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, således at medlemsstaterne skal afgøre, om den kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet i overensstemmelse med stk. 5?
1)

Udgør beslutninger truffet af retsfællesskaber — der ikke er en juridisk person og som er opstået i henhold til lovgivningen på grund af et særligt ejerskab — som træffes af et flertal af deres medlemmer, men er bindende for alle, herunder dem, som ikke har stemt, et grundlag for en »kontraktlig forpligtelse« med henblik på at bestemme den internationale kompetence i henhold til artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning (EU) nr. 1215/2012 (1)?
1)

Skal artikel 87, stk. 8, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1) fortolkes således, at en person, der, inden den 1. maj 2010, indledte en lønnet beskæftigelse i Storhertugdømmet Luxembourg og selvstændig virksomhed i Belgien, for at være omfattet af den lovgivning, der finder anvendelse i henhold til forordning nr. 883/2004, skal indgive en udtrykkelig anmodning herom, selv om den pågældende ikke var omfattet af den belgiske lovgivning før den 1. maj 2010 og først var omfattet af den belgiske lovgivning om den sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende med tilbagevirkende kraft efter udløbet af den frist på tre måneder, der løb fra den 1. maj 2010?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 112/25

Sag anlagt den 29. januar 2018 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-51/18)

(2018/C 112/32)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved N. Gossement og B. R. Killmann, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivets artikel 2, idet det har opkrævet merværdiafgift af vederlaget i henhold til følgeretten for ophavsmanden til et originalkunstværk.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for stævningen har sagsøgeren gjort følgende anbringender gældende:

Østrig har opkrævet merværdiafgift af vederlaget til ophavsmanden til et originalt billedkunstværk i forbindelse med videresalg heraf i henhold til følgeretten, som Østrig har indført inden for rammerne af gennemførelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/84/EF (1) af 27. september 2001 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk. Østrig har derved tilsidesat momsdirektivets artikel 2.

I henhold til følgeretten består der ingen udveksling af ydelser mellem ophavsmanden og den betalingspligtige person. Den del af provenuet, der skal betales til ophavsmanden i henhold til følgeretten følger af loven og er indrettet således, at sælgeren — eller hvem end der var part i videresalget — skal betale ophavsmanden et vederlag, uden at denne leverer nogen ydelse i denne forbindelse. Ophavsmanden har således leveret sin ydelse før selve videresalget, da han første gang solgte det originale værk.

Det vederlag, som følger af følgeretten og skal betales til ophavsmanden, modsvarer ikke værdien af nogen ydelse, som ophavsmanden har leveret, men fastsættes alene på grundlag af den pris, der er opnået ved videresalget, uden at ophavsmanden kan påvirke størrelsen af dette beløb. Ophavsmanden modtager vederlaget, uden at denne skal eller kan levere nogen ydelse — hvad enten der måtte være tale om at handle eller at undlade at handle. Vederlaget som følge af følgeretten er dermed ikke en betaling for en levering eller en ydelse som omhandlet i momsdirektivets artikel 2.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/84/EF af 27.9.2001 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk (EFT L 272, s. 32).
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/26/EU af 26. februar 2014 om kollektiv forvaltning af ophavsret og beslægtede rettigheder samt multiterritoriale licenser for rettigheder til musikværker med henblik på onlineanvendelse i det indre marked (EUT 2014, L 84. s. 72), idet det ikke senest den 10. april 2016 har vedtaget de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er nødvendige med henblik på at opfylde dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse bestemmelser.
1)

Kan artikel 148, stk. 4, i forordning nr. 1308/2013 (1) fortolkes således, at den hvad angår formålet om at styrke råmælksproducenternes forhandlingsposition og hindre urimelig handelspraksis og under hensyntagen til visse særlige strukturelle forhold i mælke- og mejerisektoren i medlemsstaten og ændringer i mælkemarkedet, ikke forbyder indførelsen af en national retlig regulering, som begrænser kontraktparters frihed til at forhandle købsprisen på råmælk i den forstand, at det er forbudt for en opkøber af råmælk at betale forskellige priser på råmælk til sælgere af råmælk fra den samme gruppe, der er grupperet i henhold til den solgte mængde mælk, og som ikke er medlem af en anerkendt organisation for mælkeproducenter, for råmælk af den samme kvalitet og med den samme sammensætning som den, der leveres til opkøberen på den samme måde, og at parterne dermed ikke kan blive enige om en anden købspris på råmælk under hensyntagen til andre faktorer?
1)

Er artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF (1) af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) generelt til hinder for en af de nedenfor anførte forpligtelser for en host provider, som ikke omgående har fjernet ulovlig information, dvs. ikke kun at fjerne denne ulovlige information som omhandlet i direktivets artikel 14, stk. 1, litra a), men også anden ordret identisk information: a.a. i hele verden? a.b. i den pågældende medlemsstat? a.c. fra den pågældende bruger i hele verden? a.d. fra den pågældende bruger i den pågældende medlemsstat?
3)

Såfremt den nævnte frist kan anvendes smidigt, skal der da gives prioritet til oplysninger om transaktioner, der ligger tættere på tidspunktet for indførslen af de varer, der skal værdiansættes, og som vedrører identiske eller lignende varer, der sælges i tilstrækkelige mængder til, at det er muligt at fastlægge enhedsprisen, eller derimod til oplysninger om transaktioner, der ligger fjernere i tid, men som specifikt vedrører de indførte varer?
—

Urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og en retlig fejl, for så vidt som Retten kvalificerede afgørelsen af 19. maj 2005 både som en liste over egnede ansøgere og som en afgørelse om forlængelse af listen over egnede ansøgere.