Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 30. marts 1995. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE GENNEMFOERELSE AF RAADETS DIREKTIV 89/392/EOEF OG RAADETS DIREKTIV 91/368/EOEF. - SAG C-182/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-01465



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 Raadets direktiv 89/392/EOEF af 14. juni 1989 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maskiner (1) og Raadets direktiv 91/368/EOEF af 20. juni 1991 om aendring af direktiv 89/392/EOEF om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maskiner (2) skulle have vaeret gennemfoert i national ret af medlemsstaterne inden den 1. januar 1992 (3).

2 I den foreliggende traktatsbrudssag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har overtraadt sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten ved ikke rettidigt at have vedtaget de noedvendige love og administrative forskrifter for at efterkomme de to direktiver. Kommissionen har endvidere paastaaet Den Italienske Republik tilpligtet at betale sagens omkostninger.

3 Den Italienske Republik bestrider ikke, at den ikke har efterkommet sin forpligtelse til at vedtage de regler, som er noedvendige for at gennemfoere de naevnte direktiver.

4 Til sit forsvar har Den Italienske Republik dog henvist til, at Kommissionen i sin begrundede udtalelse af 28. maj 1993 havde fastsat en frist paa 2 maaneder for Den Italienske Republik til at efterkomme sine forpligtelser. I loebet af denne periode vedtog Raadet imidlertid yderligere to direktiver - direktiv 93/44/EOEF af 14. juni 1993 (4) og direktiv 93/68/EOEF af 22. juli 1993 (5) - om aendring af direktiv 89/392. Den faellesskabsretlige regulering, som sagsoegte i henhold til det af Kommissionen anfoerte ikke har tilpasset sin lovgivning til, var derfor derfor ikke laengere aktuel. Der var derfor alene tale om et traktatbrud af formel karakter, og der er ikke hjemmel i artikel 169 til at anlaegge sag paa dette grundlag. Det af Kommissionens indbragte soegsmaal boer derfor afvises paa grund af manglende retlig interesse.

5 Dette anbringende fra Den Italienske Republik kan ikke laegges til grund. Som Kommissionen med rette har gjort gaeldende, behoever den ikke at paavise nogen retlig interesse under udoevelsen af sine befoejelser efter EF-traktatens artikel 169 (6). Ligeledes berettiget er Kommissionens bemaerkning om, at medlemsstaterne heller ikke for saa vidt angaar direktiver, der i tidens loeb ajourfoeres relativt ofte, har adgang til at unddrage sig deres forpligtelse til at gennemfoere disse. I saa tilfaelde ville der blive sat spoergsmaalstegn ved hele den indbyrdes tilnaermelse af medlemstaternes lovgivning. Sagsoegtes synspunkt ville alene have en vis berettigelse, saafremt den manglende gennemfoerelse af et direktiv bliver overfloedig i kraft af en senere aendring af faellesskabsretten, dvs. i tilfaelde, hvor det paagaeldende direktiv ophaeves ved et senere direktiv. Dette er tydeligvis ikke tilfaeldet her (og sagsoegte har da heller ikke fremfoert argumenter herom).

6 I sin aabningsskrivelse af 20. maj havde Kommissionen ikke alene opregnet direktiv 89/392 og direktiv 91/368, men ogsaa paatalt den manglende gennemfoerelse af seks andre direktiver. I svarskriftet har Den Italienske Republik gjort gaeldende, at denne fremgangsmaade kan give anledning til forvirring, og at EF-traktatens artikel 169 foreskriver en strengt formel fremgangsmaade. Der staar uklart, hvorvidt sagsoegte med disse bemaerkninger fremsaetter en formalitetsindsigelse. Ogsaa hvis dette skulle vaere tilfaeldet, kan paastanden ikke tages til foelge. Intet er til hinder for, at Kommissionen i forbindelse med et og samme traktatbrudssoegsmaal forfoelger mere end et traktatbrud. Der hersker desuden ikke tvivl om, at Den italienske Republik var klar over indholdet af det traktatbrud, som den bebrejdes. Dette ses allerede af argumentationen i svarskriftet om, at gennemfoerelsen af de to omtvistede direktiver blev udskudt, fordi direktiverne 93/44 og 93/68 i mellemtiden var blev vedtaget.

Forslag til afgoerelse

7 Derfor foreslaar jeg, at Kommissionen gives medhold, og at Den Italienske Republik tilpligtes at baere sagens omkostninger.

(1) - EFT L 183, s. 9.

(2) - EFT L 198, s. 16.

(3) - Jf. artikel 13, stk. 1, i direktiv 89/392 og artikel 3, stk. 1, i direktiv 91/368.

(4) - EFT L 175, s. 12.

(5) - EFT L 220, s. 1.

(6) - Jf. allerede Domstolens dom af 4.4.1974, sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 359, praemis 15).