Afgørelsen af 24. juli 1978 støttes bl.a. på følgende grunde:

»Direktøren for personalet, direktøren for personale og administration, (Luxembourg), direktøren for Publikationskontoret har kunnet gennemgå de personlige akter og bl.a. kunnet undersøge bedømmelsen vedrørende alle de tjenestemænd, som kan forfremmes«;

»De har foretaget en sammenligning af alle de tjenestemænds fortjenester, som kan komme i betragtning ved forfremmelsen.«

Vedrørende sagsøgerens bedømmelsesrapporter må det fastslås, som sagsøgeren har anført, at denne sammenligning ikke har fundet sted, for så vidt angår sagsøgeren: hverken tjenestegrenene eller det pågældende forfremmelsesudvalg eller ansættelsesmyndigheden var i besiddelse af de to sidste bedømmelser vedrørende sagsøgeren; disse bedømmelser vedrørte årene 1973-1975 og 1975-1977.

Dette fremgår af referatet af de møder, som forfremmelsesudvalget for kategori B afholdt henholdsvis den 7. og 13. juni i Luxembourg og Bruxelles: »udvalget har endelig fastslået, at den sidste bedømmelse (tidsrummet 1975-1977) ikke indeholdes i adskillige tjenestemænds personlige akter. Repræsentanterne for generaldirektørerne og afdelingscheferne blev anmodet om at udbedre denne mangel inden udvalgets næste møde«. Dette møde fandt sted den 26. juni, men ligesom ved de to tidligere møder blev de to bedømmelser vedrørende sagsøger heller ikke fremskaffet til dette møde.

Den bedømmelsesrapport, som kræves i vedtægtens artikel 43, og som udfærdiges hvert andet år, er et uundværligt vurderingskriterium, hver gang ansættelsesmyndigheden skal tage tjenestemandens karriere i betragtning, og navnlig ved forfremmelse.

I henhold til artikel 45, stk. 1, første afsnit, »sker forfremmelse efter ansættelsesmyndighedens afgørelse... Den foretages udelukkende på grundlag af en udvælgelse blandt de tjenestemænd, der har en minimumsanciennitet i deres lønklasse. Udvælgelsen sker blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem.«

Naturligvis er det ikke Domstolens opgave på dette område at erstatte den administrative myndigheds skøn med sit eget skøn, men det tilkommer den at efterprøve de fremgangsmåder og midler, som har kunnet føre til denne vurdering. Når der ikke foreligger en bedømmelse, kan myndigheden ikke udøve sit skøn korrekt. Da der er tale om en forfremmelse, er bedømmelserne så meget desto vigtigere, eftersom ved udvælgelsesprøver, i hvert fald ved udvælgelsesprøver på grundlag af prøver, disse sidstnævnte udgør det vigtigste vurderingskriterium. Vedtægtens artikel 45 kan kun anvendes, såfremt vedtægtens artikel 43 er overholdt.

Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i sag Macevičius (Smi. 1977, s. 895), drejer det sig om »retsakter, som de myndigheder i institutionerne, der har beføjelser til at bedømme, faktisk skal gennemføre, som følgelig er obligatoriske for disse myndigheder, og som må tillægges en vis, ja endog åbenbar betydning for forløbet af tjenestemændenes karriere, især med henblik på forfremmelse«.

Jeg anførte endvidere (s. 898): »Domstolen har ganske rigtigt fremhævet, at de to årlige bedømmelsesrapporter ikke alene har betydning for forløbet af en tjenestemands karriere, men også at en periodisk og korrekt bedømmelse er obligatorisk. For så vidt det først og fremmest er på grundlag af disse rapporter, at mulighederne for forfremmelse og adgang til interne udvælgelsesprøver bliver undersøgt, er det en kendsgerning, at den forpligtelse, som vedtægtens artikel 43 medfører for institutionerne til at gennemføre en regelmæssigt tilbagevendende procedure, er en grundlæggende regel, hvis tilsidesættelse kan gøre bedømmelsesproceduren ugyldig, gør indgreb i tjenestemændenes rettigheder og have en ugunstig virkning på deres karriere«.

I samme forslag anførte jeg (s. 899), at som generaladvokat Dutheillet de Lamothe udtrykte det: »den årlige eller to årlige bedømmelsesrapporter og meddelelsen heraf er, undskyld udtrykket, kun et skuespil, hvis det ikke er denne bedømmelse, der er afgørende for den ansattes kvalifikationer« (forslag til afg. i sagen Rittweger, Sml. 1971, s.l; org. ref. Recueil 1971, s. 21; dom af 3. 2. 1971, Recueil, s. 7).

Domstolen har selv statueret (dom af 12. 5. 1977, Macevičius, Sml., s. 883), »det står fast, at disse bedømmelsesrapporter i almindelighed spiller en mere eller mindre betydningsfuld rolle, når den pågældende tjenestemand kommer i betragtning med henblik på forfremmelser eller deltager i udvælgelsesprøver i henhold til vedtægtens artikel 29«.

Vedrørende »sammenligningen af de tjenestemænds fortjenester, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen«, er det for mig et tegn på, at sagsøgerens sag ikke er blevet behandlet med den fornødne omhu, at det for personalespørgsmål ansvarlige kommissionsmedlem, som havde afvist sagsøgerens klage den 13. november 1977, først den 1. december 1978 blev kar over, at hun ikke var tilknyttet generaldirektorat VII-A-4, men Generaldirektorat VII »transport«, generaldirektørens sekretariat, og at — som jeg anførte det i indledningen — direktøren for personalet den 13. december 1978 med tilbagevirkende kraft fra den 1. december 1976 bragte sagsøgerens »midlertidige« tilknytning til direktorat VB »Den europæiske Socialfond« til ophør, hvilken tilknytning blev meddelt sagsøgeren den 17. oktober 1975.

Uanset hvad der vil blive anført i bedømmelsen af sagsøgeren for tidsrummet 1975-1977, skal jeg endelig bemærke, at det fremgår af sagens akter, at bedømmelsesudvalget, som havde fået forelagt bedømmelsesrapporten for tidsrummet 1973-1975, og som Kommissionens repræsentant i nærværende sag var medlem af, »under hensyn til, at der var begået fejl fra flere sider, hvorved de fastsatte regler ikke var blevet korrekt anvendt«, den 17. februar 1978 havde fundet, at bedømmelsen var behæftet med mangler.

Under hensyn til ovenstående er jeg af den mening, at hverken forfremmelsesudvalget eller ansættelsesmyndigheden havde en klar forestilling om sagsøgerens anvendelse og reelle arbejdsopgaver. Bedømmelsesrapporten indeholder en særlig rubrik med henblik på beskrivelse af disse opgaver; men som anført, forelå de to sidste bedømmelser over sagsøgeren hverken for udvalget eller for ansættelsesmyndigheden på det pågældende tidspunkt.