ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 27 i afgørelse 2013/255, som ændret, bestemmer i stk. 1-4:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at hindre indrejse i eller transit gennem deres område for de personer, der er ansvarlige for den voldelige undertrykkelse af civilbefolkningen i Syrien, for personer, der drager fordel af eller støtter regimet, og for personer med tilknytning til dem, jf. listen i bilag I.

2. I overensstemmelse med Rådets vurderinger og afgørelser med henblik på situationen i Syrien som omhandlet i [5.-11.] betragtning […] træffer medlemsstaterne også de nødvendige foranstaltninger for at hindre indrejse i eller transit gennem deres område for:

a) fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien

b) medlemmer af Assad- eller Makhlouffamilierne

c) ministre i den syriske regering efter maj 2011

d) medlemmer af det syriske militær med rang af oberst eller en tilsvarende eller højere rang, som gjorde tjeneste efter maj 2011

e) medlemmer af de syriske sikkerheds- og efterretningstjenester, som gjorde tjeneste efter maj 2011

f) medlemmer af militser med tilknytning til regimet eller

g) personer, der opererer inden for området spredning af kemiske våben

[…]

3. Personer i en af de kategorier, der er omhandlet i stk. 2, medtages eller opretholdes ikke på listen over personer og enheder i bilag I, hvis der foreligger tilstrækkelige oplysninger om, at de ikke er eller ikke længere er tilknyttet regimet eller udøver indflydelse på det eller ikke udgør en reel risiko for omgåelse.

4. Alle afgørelser om opførelse på listen træffes efter en konkret og individuel vurdering under hensyntagen til foranstaltningens proportionalitet.«
21

På denne baggrund har Curtea de Apel Cluj (appeldomstolen i Cluj) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 1, [stk. 2], i direktiv [93/13] fortolkes således, at den ikke er til hinder for at undersøge den urimelige karakter af et kontraktvilkår, der gentager en udfyldende bestemmelse, som parterne kunne fravige, men som de konkret ikke fraveg, fordi kontraktvilkåret ikke blev genstand for forhandling, såsom det i den foreliggende situation omhandlede kontraktvilkår om, at lånet skal tilbagebetales i samme udenlandske valuta som den, hvori det blev ydet? 2) Kan det i en sammenhæng, hvor en forbruger i forbindelse med indgåelse af et lån i udenlandsk valuta ikke er blevet forevist beregninger/prognoser om den økonomiske virkning af et eventuelt valutakursudsving på de samlede aftalemæssige betalingsforpligtelser, hævdes med rette, at et kontraktvilkår om, at kursrisikoen bæres alene af forbrugeren (i kraft af det nominalistiske princip), er affattet klart og forståeligt, og at den erhvervsdrivende/banken i god tro har opfyldt sin oplysningspligt over for aftaleparten, såfremt forbrugernes maksimale gældsætningsgrad fastsat af Banca Națională a României (den rumænske nationalbank) er opgjort med henvisning til den vekselkurs, som var gældende på datoen for ydelse af lånet? 3) Er direktiv [93/13], retspraksis vedrørende dette direktiv samt effektivitetsprincippet til hinder for, at en aftale fortsætter uforandret på trods af, at et kontraktvilkår om kursrisiko er blevet erklæret urimeligt? Hvilken ændring er mulig [at foretage i aftalen] for at undlade at anvende det urimelige kontraktvilkår og for at overholde effektivitetsprincippet?«
66

Hvad for det andet angår bemærkningerne fra Land Hessen, hvorefter et parlamentarisk udvalgs aktiviteter ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i forordning 2016/679, bemærkes, at Domstolen allerede, hvad angår artikel 3, stk. 2, i direktiv 95/46, har haft lejlighed til at præcisere, at da dette direktiv er udstedt med hjemmel i EF-traktatens artikel 100 A (efter ændring nu artikel 95 EF) forudsætter anvendelsen af dette retsgrundlag ikke, at der rent faktisk i enhver af de situationer, der er omfattet af den pågældende retsakt, skal foreligge en tilknytning til den frie bevægelighed mellem medlemsstater, og at udtrykket »aktiviteter, der ikke er omfattet af [EU-]retten« ikke bør fortolkes således, at det har en sådan rækkevidde, at det i hvert enkelt tilfælde skal efterprøves, om den pågældende specifikke aktivitet direkte påvirker den frie bevægelighed mellem medlemsstaterne (dom af 6.11.2003, Lindqvist, C-101/01, EU:C:2003:596, præmis 40 og 42).
43

Hvad særligt angår vægten af den bortkomne bagage skal det, for så vidt som det principielt alene er luftfartsselskabet, der kan levere et sådant bevis efter indcheckningen af bagagen, bemærkes, at den nationale ret for at sikre overholdelsen af effektivitetsprincippet er forpligtet til at anvende alle de til rådighed værende processuelle midler efter national ret, som bl.a. omfatter muligheden for at anordne den nødvendige bevisoptagelse, herunder at pålægge en part eller en tredjemand at fremlægge et aktstykke eller et dokument, hvis den fastslår, at den omstændighed, at en part pålægges at føre et bevis, kan gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at føre et sådant bevis, navnlig på grund af den omstændighed, at det vedrører forhold, som parten ikke har rådighed over (jf. i denne retning dom af 7.9.2006, Laboratoires Boiron, C-526/04, EU:C:2006:528, præmis 55).
34

Snarere end et rent formuetab er der i den foreliggende sag tale om en materiel skade, som resulterer i et tab af værdi for hvert omhandlet køretøj, og som følger af den omstændighed, at med afsløringen af installeringen af software, som manipulerer oplysningerne om udstødningsemissioner, består modværdien for betalingen for erhvervelsen af et sådant køretøj i et køretøj, som er behæftet med en mangel, og som derfor har en ringere værdi.
20

Varhoven administrativen sad (øverste forvaltningsdomstol) har, idet det er dens opfattelse, at afgørelsen af den tvist, der verserer for den, nødvendiggør en fortolkning af begrebet »ekstraordinære omstændigheder«, der fremgår af artikel 172, stk. 2, i delegeret forordning 2015/2446, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Foreligger der ekstraordinære omstændigheder som omhandlet i […] artikel 172, stk. 2, [i delegeret forordning 2015/2446,] som kan danne grundlag for at udstede en bevilling med tilbagevirkende kraft efter EU-toldkodeksens artikel 211, stk. 2, til at anvende toldproceduren for særlige anvendelsesformål i henhold til EU-toldkodeksens artikel 254 vedrørende en import af varer, som er gennemført før datoen for antagelsen af anmodningen om bevilling og efter ophøret af [gyldigheden af afgørelsen om bindende tariferingsoplysninger] til fordel for indehaveren af proceduren for disse varer på grund af ændring af den kombinerede nomenklatur, når der i perioden (på ca. ti måneder) mellem ophøret af [gyldigheden af afgørelsen om bindende tariferingsoplysninger] og den import, for hvilken der [ansøges om] anvendelse af proceduren for særlige anvendelsesformål, blev gennemført [(ni)] importer af varer, uden at toldmyndighederne korrigerede den angivne KN-kode, og varerne blev anvendt til et formål, som er fritaget for antidumpingtold?«
39

Endelig skal det præciseres, at selv om det følger af ovenstående betragtninger, at medlemsstaterne ikke i henhold til artikel 8, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/48 har pligt til at give de kompetente retslige myndigheder mulighed for at bestemme, at oplysninger om e-mailadresse, telefonnummer eller IP-adresse på de i denne bestemmelse omhandlede personer skal udleveres i forbindelse med sager om krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed, har de ikke desto mindre mulighed for at gøre dette. Som det fremgår af selve ordlyden af dette direktivs artikel 8, stk. 3, litra a), har EU-lovgiver nemlig udtrykkeligt fastsat, at medlemsstaterne har mulighed for at tillægge indehaverne af intellektuelle ejendomsrettigheder en mere vidtgående ret til information, dog forudsat at der sikres en rimelig balance mellem de forskellige foreliggende grundlæggende rettigheder, og at de andre almindelige EU-retlige principper, som f.eks. proportionalitetsprincippet, overholdes (jf. i denne retning kendelse af 19.2.2009, LSG-Gesellschaft zur Wahrnehmung von Leistungsschutzrechten, C-557/07, EU:C:2009:107, præmis 29, og dom af 19.4.2012, Bonnier Audio m.fl., C-461/10, EU:C:2012:219, præmis 55).
5

Artikel 8 i direktiv 2009/18 har følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne sikrer, at sikkerhedsundersøgelser gennemføres under ansvar af en permanent, upartisk undersøgelsesinstans, som skal have de nødvendige beføjelser, og af behørigt kvalificerede undersøgelsesmedarbejdere med kompetence inden for ulykker og hændelser til søs. For at kunne foretage en upartisk sikkerhedsundersøgelse skal undersøgelsesinstansen i sin organisation, retlige struktur og beslutningstagning være uafhængig af andre parter, hvis interesser kunne komme i konflikt med denne opgave. […] 2. Undersøgelsesinstansen sikrer, at de enkelte undersøgelsesmedarbejdere har et praktisk kendskab til og erfaringer med de emneområder, der indgår i deres almindelige undersøgelsesopgaver. Undersøgelsesinstansen sikrer desuden, at der om nødvendigt er let adgang til relevant ekspertise. 3. De opgaver, der er pålagt undersøgelsesinstansen, kan udvides til at omfatte indsamling og analyse af data vedrørende sikkerhed til søs, især til forebyggende formål, for så vidt som disse opgaver ikke påvirker instansens uafhængighed eller indebærer et ansvar for regulering, administration eller standardisering. […] 5. Undersøgelsesinstansen skal kunne reagere omgående, når den underrettes om en ulykke, og bevilges tilstrækkelige midler til at varetage sine funktioner på uafhængig vis. Undersøgelsespersonalet skal have en status, der giver den nødvendige garanti for deres uafhængighed. 6. Undersøgelsesorganet kan kombinere sine opgaver i medfør af dette direktiv med opgaver vedrørende undersøgelse af andre tildragelser end jernbaneulykker og ‑hændelser, såfremt en sådan undersøgelse ikke bringer dets uafhængighed i fare.«
65

På denne baggrund, og henset til den omstændighed, at den anden situation, der er fastsat i tredje afsnit i bilag I til direktiv 2004/35, har til formål at gøre det muligt for medlemsstaterne at fastsætte en fritagelse for ejere og operatører for de skader, der er forvoldt på beskyttede arter og naturtyper i forbindelse med en sædvanlig forvaltning af det pågældende areal, skal det konkluderes, at vurderingen af, om en praksis er hævdvunden, kun kan afgøres på grundlag af tidspunktet for skadens indtræden. Det er således kun, når en sædvanlig forvaltningsforanstaltning er blevet praktiseret i en tilstrækkelig lang tidsperiode frem til skadens indtræden, og at den er almindeligt anerkendt og veletableret, at denne skade vil kunne anses for at ikke at være betydelig.
9

Dette direktivs artikel 16 med overskriften »Forholdene under frihedsberøvelsen« fastsætter: »1. Frihedsberøvelse skal som hovedregel finde sted i faciliteter for frihedsberøvede. Når en medlemsstat ikke kan indkvartere de frihedsberøvede tredjelandsstatsborgere i særlige faciliteter for frihedsberøvede og er nødt til at anbringe dem i et fængsel, skal de frihedsberøvede tredjelandsstatsborgere holdes adskilt fra almindelige indsatte. 2. Frihedsberøvede tredjelandsstatsborgere skal efter anmodning have tilladelse til i tide at sætte sig i forbindelse med retlige repræsentanter, familiemedlemmer og kompetente konsulære myndigheder. 3. Der tages særligt hensyn til sårbare personers situation. Der skal sikres akut lægebehandling og absolut nødvendig behandling af sygdom. 4. Relevante og kompetente nationale, internationale og ikke-statslige organisationer og organer skal have mulighed for at besøge faciliteter for frihedsberøvede som omhandlet i stk. 1, for så vidt de anvendes til frihedsberøvelse af tredjelandsstatsborgere i overensstemmelse med dette kapitel. Det kan kræves, at der indhentes tilladelse til sådanne besøg. 5. Tredjelandsstatsborgere, der frihedsberøves, skal systematisk have oplysninger, der forklarer de regler, der gælder i faciliteten, og som angiver deres rettigheder og pligter. Sådanne oplysninger omfatter oplysninger om deres ret i henhold til national lovgivning til at kontakte de organisationer og organer, der er omhandlet i stk. 4.«
Det tilkommer den kompetente myndighed at bedømme, om en afgørelse om at forlænge den oprindeligt fastsatte frist for udførelsen af et projekt om opførelse af en genforgasningsterminal for flydende naturgas, hvis oprindelige tilladelse er bortfaldet, skal gøres til genstand for en vurdering af virkningerne som fastsat i artikel 6, stk. 3, første punktum, i direktiv 92/43, og, i givet fald, om denne skal angå hele projektet eller en del af dette, idet der bl.a. tages hensyn til såvel en eventuelt tidligere foretaget vurdering som udviklingen af de relevante miljømæssige og videnskabelige oplysninger, men også til en eventuel ændring af projektet, eller om der foreligger andre planer eller projekter.

Denne vurdering af virkningerne skal foretages, når det ikke på grundlag af den bedste videnskabelige viden på området kan udelukkes, at dette projekt påvirker bevaringsmålsætningen for den omhandlede lokalitet. En tidligere vurdering af det nævnte projekt, som er foretaget inden vedtagelsen af den oprindelige tilladelse hertil, kan kun udelukke denne risiko, hvis den indeholder fuldstændige, præcise og endelige konklusioner, der kan fjerne enhver rimelig videnskabelig tvivl for så vidt angår virkningerne af arbejderne, og med forbehold af, at der ikke er sket en udvikling af de relevante miljømæssige og videnskabelige oplysninger, at projektet eventuelt er blevet ændret, eller at der foreligger andre planer eller projekter.
158

Da Francisco Carreras Sequeros m.fl. i det foreliggende tilfælde har tabt sagen, og da Rådet har nedlagt påstand om, at de tilpligtes at betale sagsomkostningerne, bør de pålægges at betale Rådets omkostninger i nærværende appelsager og i sagen for Retten. Da Kommissionen for Retten, men ikke for Domstolen, har nedlagt påstand om, at Carreras Sequeros m.fl. tilpligtes at betale sagsomkostningerne, skal disse pålægges at betale Kommissionens omkostninger for Retten, mens Kommissionen skal betale sine egne omkostninger i nærværende appelsager.
44

På denne baggrund har High Court (ret i første instans) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en national rets forpligtelse til at fortolke direktiv 2006/115 […] under hensyn til Romkonventionens og/eller WPPT’s formål og mål begrænset til begreber, som udtrykkeligt er nævnt i [dette] direktiv[…], eller omfatter den alternativt begreber, som alene findes i de to internationale aftaler? I hvilket omfang skal […] [navnlig] artikel 8 [i direktiv 2006/115] fortolkes på grundlag af kravet om »national behandling« i WPPT’s artikel 4? 2) Har en medlemsstat en skøns[beføjelse] til at fastlægge kriterierne for afgørelse af, hvilke kunstnere der betragtes som »udøvende kunstnere« i medfør af […] artikel 8 [i direktiv 2006/115]? Kan en medlemsstat navnlig begrænse retten til at få del i det rimelige vederlag til tilfælde, hvor enten i) fremførelsen finder sted i et [EØS-land], eller ii) de udøvende kunstnere har bopæl eller ophold i et EØS-land? 3) Hvilken skøns[beføjelse] har en medlemsstat med hensyn til at reagere på et forbehold, som en anden kontraherende part har taget i henhold til WPPT’s artikel 15, stk. 3? Er medlemsstaten navnlig forpligtet til […] nøjagtigt at afspejle vilkårene i det forbehold, som den anden kontraherende part har taget? Er en kontraherende part forpligtet til ikke at anvende 30-dagesreglen i Romkonventionens artikel 5, i det omfang den kan føre til, at en [fremstiller] henhørende under den part, som har taget forbehold, modtager et vederlag i henhold til artikel 15, stk. 1, mens den samme optagelses udøvende kunstnere ikke modtager et vederlag? Kan den kontraherende part alternativt tildele rettigheder til statsborgere henhørende under den part, som har taget forbehold, på et mere generøst grundlag end den part, som har taget forbehold, har gjort, dvs. kan den kontraherende part tildele rettigheder, som ikke gengældes af den part, som har taget forbehold? 4) Er det under nogen omstændigheder tilladt at begrænse retten til et rimeligt vederlag til [fremstillerne] af en lydoptagelse, dvs. at nægte retten for de udøvende kunstnere, hvis fremførelser er blevet optaget i denne lydoptagelse?«
19

Det er den forelæggende rets opfattelse, at selv om ordlyden af artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 261/2004 faktisk alene kræver, at hotelophold »tilbydes«, taler det formål om at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer, som er anført i første betragtning til denne forordning, til fordel for en bredere fortolkning af indkvarteringsforpligtelsen, herunder således at passageren følgelig har mulighed for at anlægge sag mod det transporterende luftfartsselskab for at opnå erstatning for en skade, som lides på dette hotels område. Denne transportør pålægges i dette tilfælde ikke et uforholdsmæssigt ansvar, for så vidt som selskabet kan fremsætte et krav over for det nævnte hotels ejer i henhold til den kontrakt, som binder dem. Eftersom forpligtelsen til at indkvartere passageren på et hotel alene skal opfyldes i tilfælde af det transporterende luftfartsselskabs forsømmelse, er det naturligt, at luftfartsselskabet og ikke passageren bærer risikoen for et søgsmål, der anlægges for en ret i en anden medlemsstat end den, hvor luftfartsselskabet har hjemsted.
74

Den omstændighed, at en international organisation som SHAPE til støtte for sit søgsmål om foreløbige forholdsregler har påberåbt sig eksekutionsimmunitet, er derudover ikke til hinder for, at retten vurderer sin internationale kompetence i medfør af forordning nr. 1215/2012. Spørgsmålet om, hvorvidt den immunitet, som en international organisation har påberåbt sig, er til hinder for at fastlægge kompetencen hos den ret, for hvilken et sådant søgsmål er indbragt, eller for, at der træffes fuldbyrdelsesforanstaltninger over for en sådan organisation, opstår nemlig på et senere tidspunkt, efter at den internationale kompetence for denne ret er blevet fastlagt.
13

Den forelæggende ret har anført, at artikel 358 i lov om civilret af 23. april 1964 i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen, er blevet fortolket af Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen) i dom af 16. maj 2012, der blev afsagt i sag III CSK 273/11. Den har forklaret, at den fordring, der var omhandlet i denne sag, blev fremsat i en fremmed valuta, og at parterne ikke var enige om, hvorvidt kravet kunne konverteres til polske zloty (PLN). For så vidt som debitor ikke havde valgt at betale det skyldige beløb i polsk valuta, og der ikke forelå nogen aftale mellem parterne derom, fastslog Sąd Najwyższy (øverste domstol), at kreditor kun kunne gøre krav på betaling i udenlandsk valuta. For den pågældende øverste domstol er det kun debitor, der har ret til at vælge den valuta, som vedkommende vil opfylde sin forpligtelse med, hvad enten han betaler inden for den fastsatte frist eller er forsinket med betalingen eller misligholder den. I tilfælde af debitors misligholdelse af opfyldelsen af en ydelse vedrørende et pengebeløb i udenlandsk valuta er kreditor udelukkende berettiget til at vælge den valutakurs, der skal anvendes. Endvidere kan kreditor kun udøve sin ret til at vælge valutakursen, såfremt debitor har valgt den polske valuta.
33

Under disse omstændigheder har Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstol i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er et stof, der ikke er et biprodukt som omhandlet i [direktiv 2008/98], pr. definition heller ikke et animalsk biprodukt som omhandlet i [forordning nr. 1069/2009], således at dette stof ikke i henhold til artikel 1, stk. 3, i forordning [nr.] 1013/2006 er undtaget fra anvendelsesområdet for forordning [nr.] 1013/2006? Eller er det ikke udelukket, at et stof omfattes af definitionen af animalske biprodukter som omhandlet i [forordning nr. 1069/2009], hvis dette stof ikke opfylder betingelserne i artikel 5, stk. 1, i [direktiv 2008/98], således at det ikke uden videre omfattes af forordning [nr.] 1013/2006? 2) Hvorledes skal en overførsel, der omfattes af godkendelseskravene i forordning […] nr. 1774/2002 – nu forordning […] nr. 1069/2009 – som omhandlet i artikel 1, stk. 3, i forordning [nr.] 1013/2006 forstås: Menes der hermed transporten (fra et land til et andet) af animalske biprodukter, uanset hvilken kategori materialet tilhører? Eller menes der hermed transport af det i artikel 48 i [forordning nr. 1069/2009] (før artikel 8 i forordning [nr.] 1774/2002) omhandlede materiale, der er begrænset til animalske biprodukter eller afledte produkter i denne bestemmelses forstand, altså kategori 1- og kategori 2-materiale [og visse heraf afledte produkter], herunder forarbejdede animalske proteiner afledt af kategori 3-materiale? 3) Såfremt der ved overførsel, der omfattes af godkendelseskravene i forordning […] nr. 1774/2002 – nu forordning […] nr. 1069/2009 – som omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra d), i forordning [nr.] 1013/2006 også skal forstås transport (fra et land til et andet) af animalske biprodukter[,] uanset hvilken kategori materialet tilhører, skal artikel 1, stk. 3, litra d), i forordning [nr.] 1013/2006 da endvidere forstås således, at der hermed også menes overførsel af blandinger af animalske biprodukter og andre stoffer, og i bekræftende fald, har mængdeforholdet mellem de animalske biprodukter og andre stoffer da betydning? Eller mister et animalsk biprodukt sin karakter af animalsk biprodukt som omhandlet i [forordning nr. 1069/2009], og bliver det animalske biprodukt til affald som omhandlet i forordning [nr.] 1013/2006 som følge af opblandingen med et andet stof?«
12., 13., 16. og 20. betragtning til direktiv 93/13 er affattet således:

»[D]e nationale lovgivninger giver imidlertid på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[D]et antages, at de love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne, som direkte eller indirekte fastsætter vilkårene for forbrugeraftaler, ikke indeholder urimelige kontraktvilkår; det forekommer derfor ikke nødvendigt at lade kontraktvilkår, der afspejler love eller bindende administrative bestemmelser samt bestemmelser i internationale konventioner, som medlemsstaterne eller Fællesskabet er part i, være underlagt bestemmelserne i dette direktiv; udtrykket »love og bindende administrative bestemmelser«[, der fremgår af artikel 1, stk. 2,] omfatter ligeledes de regler, som ifølge lovgivningen gælder mellem de kontraherende parter, når der ikke er aftalt anden ordning.

[…]

[…] [D]en erhvervsdrivende kan opfylde kravet om god tro ved at handle loyalt og rimeligt med den anden part, hvis legitime interesser han skal tage hensyn til.

[…]

[K]ontrakterne skal være formuleret på en klar og forståelig måde, og forbrugeren skal have en reel mulighed for at gøre sig bekendt med alle vilkårene, og i tvivlstilfælde gælder den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugeren.«
33

Det skal i denne henseende fremhæves, at opt-in og opt-out-ordningerne medfører tilsvarende gener for kunderne, for så vidt som disse ordninger begge består i at opfordre kunderne til at tilkendegive deres ønske over for roamingudbyderen. EU-lovgiver var imidlertid af den opfattelse, at ordningen med et automatisk skifte til RLAH bl.a. som følge af den stiltiende accept af RLAH i en fravælgelsesordning (opt-out) var den mest effektive ordning med henblik på at opfylde formålet med forordning nr. 531/2012, som er at opnå et indre marked for mobilkommunikationstjenester, hvor der ikke skelnes mellem indenlandske tariffer og roamingtariffer.