ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-667/15

Loterie Nationale – Nationale Loterij NV van publiek recht

mod

Paul Adriaensen m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af hof van beroep te Antwerpen)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2005/29/EF – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – vildledende handelspraksis – salgsfremmende pyramideordning – vederlag, der betales af nye deltagere, og kompensation, der modtages af eksisterende deltagere – indirekte finansiel sammenhæng«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 15. december 2016

Tilnærmelse af lovgivningerne – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 – vildledende handelspraksis – begreb – salgsfremmende pyramideordning – omfattet – krav om direkte finansiel sammenhæng mellem de vederlag, der betales af nye deltagere, og den kompensation, der modtages af eksisterende deltagere – foreligger ikke

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29, bilag I, punkt 14)

Punkt 14 i bilag I til direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked skal fortolkes således, at denne bestemmelse giver mulighed for at betegne en handelspraksis som »salgsfremmende pyramideordning« selv i det tilfælde, hvor der kun foreligger en indirekte sammenhæng mellem de vederlag, der betales af nye deltagere i et sådan system, og den kompensation, der udbetales til eksisterende deltagere.

Det kan således ikke udledes af ordlyden af punkt 14 i bilag I til direktiv 2005/29, at den finansielle sammenhæng, der kræves, nødvendigvis skal være direkte. Det afgørende er, at det vederlag, der betales af nye deltagere til et sådan system, kvalificeres som »hovedsageligt« eller »væsentligt«. Den modsatte fortolkning af denne bestemmelse risikerer desuden at fratage bestemmelsen dens effektive virkning, eftersom kravet om en direkte sammenhæng giver mulighed for nemt at omgå det absolutte forbud mod salgsfremmende pyramideordninger.

Under alle omstændigheder synes et system således at opfylde betingelserne for at udgøre en »handelspraksis« som omhandlet i bilag I til direktiv 2005/29, når det har til formål at skabe et overskud til systemet selv, dvs. til dette systems iværksættere og ikke kun til spillerne. Det tilkommer den nationale ret at bedømme dette.

(jf. præmis 30, 31, 33 og 34 samt domskonkl.)
Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at varer såsom lamper med lysemitterende dioder henhører under position 8543 i denne nomenklatur med forbehold af den forelæggende rets bedømmelse af samtlige de faktiske omstændigheder, som den råder over.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
Artikel 2, nr. 1), i direktiv 2000/35 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at en fysisk person, der er indehaver af en tilladelse til at udøve virksomhed som selvstændig håndværker, skal anses for at være en virksomhed som omhandlet i denne bestemmelse, og den transaktion, som den pågældende har indgået, som en handelstransaktion som omhandlet i samme bestemmelse, såfremt denne transaktion, selv om den ikke vedrører en aktivitet, der er omfattet af den nævnte tilladelse, indgår i udøvelsen af en struktureret, stabil og selvstændig økonomisk eller erhvervsmæssig aktivitet, hvilket det under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Det er således ikke tilstrækkeligt, at en person indgår en transaktion, der vedrører en økonomisk aktivitet såsom udlejning af et gode til tredjemand, for at være omfattet af begrebet virksomhed og for, at denne transaktion kan kvalificeres som handelstransaktion som omhandlet i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2000/35. Denne person skal ydermere som enhed handle som led i en sådan aktivitet eller som led i selvstændig erhvervsmæssig aktivitet. Dette krav indebærer, at nævnte person, uanset dennes retlige form og status, udøver denne aktivitet på en struktureret og stabil måde, som derfor ikke kan begrænse sig til en særskilt og enkeltstående levering, og at den pågældende transaktion indgår i nævnte aktivitet. Det følger derimod for det første ikke af artikel 2, nr. 1), i direktiv 2000/35, at den pågældende aktivitet nødvendigvis skal være den pågældende persons primære økonomiske eller erhvervsmæssige aktivitet, eller være tilknyttet sidstnævnte aktivitet. For det andet kan kvalificeringen af en person som virksomhed i denne bestemmelses forstand ikke afhænge af de nationale kompetente myndigheders udstedelse af en tilladelse til udøvelse af den pågældende aktivitet.

Selv om den omstændighed, at den pågældende person i sidstnævnte henseende har indgået en transaktion i forbindelse med den aktivitet, for hvilken denne person har opnået tilladelse til udøvelse, blandt andre momenter kan tages i betragtning for at prøve, om denne person har handlet i egenskab af virksomhed som omhandlet i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2000/35, kan denne omstændighed ikke være afgørende. Til disse andre omstændigheder, der kan tages i betragtning, hører bl.a. det forhold, at den pågældende person handler under sit firmanavn eller under sit navn til erhvervsmæssigt brug, og at den indgåede transaktion giver anledning til udstedelsen af en faktura.

(jf. præmis 33-36, 40, 42 og 44 samt domskonkl. 1)
Forenede sager C-145/15 og C-146/15

K. Ruijssenaars m.fl.

mod

Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene))

»Luftfart — forordning (EF) nr. 261/2004 — artikel 7 — kompensation til passagererne ved aflysning af en flyafgang eller forsinkelse på mere end tre timer — artikel 16 — nationale organer, der har ansvaret for håndhævelse af forordningen — kompetence — vedtagelse af tvangsforanstaltninger over for luftfartsselskabet med henblik på udbetalingen af den kompensation, der tilkommer en passager«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 17. marts 2016

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – kompensation og bistand til luftfartspassagerer – lang forsinkelse af et fly – nationale organer, der har ansvaret for håndhævelse af forordningen – forpligtelse til at vedtage tvangsforanstaltninger over for et luftfartsselskab med henblik på udbetalingen af den kompensation, der tilkommer en passager – fravær

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, 21. betragtning og art. 7, stk. 1, og art. 16)

Artikel 16 i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning nr. 295/91 skal fortolkes således, at det organ, som hver stat udpeger i henhold til denne artikels stk. 1, og hvortil der er indgivet en individuel klage fra en passager som følge af, at et luftfartsselskab har nægtet at udbetale sidstnævnte den kompensation, som er fastsat i nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, ikke er forpligtet til at vedtage tvangsforanstaltninger over for dette luftfartsselskab med henblik på at tvinge dette til at udbetale denne kompensation.

De klager, der kan blive indbragt for det nationale organ af den enkelte passager, jf. artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 261/2004, skal nemlig snarere forstås som oplysninger, der skal bidrage til den korrekte anvendelse af denne forordning generelt, uden at dette organ er forpligtet til at handle som følge af sådanne klager for at sikre hver enkelt passagers ret til at opnå en kompensation. Begrebet »sanktioner«, der er indeholdt i den nævnte artikels stk. 3, sammenholdt med 21. betragtning til den nævnte forordning, skal desuden fortolkes således, at det betegner de foranstaltninger, der træffes som reaktion på de tilsidesættelser, som organet opdager under udøvelsen af sin generelle overvågning i henhold til artikel 16, stk. 1, og ikke de administrative tvangsforanstaltninger, der skal vedtages i hvert enkelt tilfælde.

(jf. præmis 31, 32 og 38 samt domskonkl.)
EU-retten skal fortolkes således, at når et anbringende vedrørende en tilsidesættelse af national ret, der fremføres for første gang for den nationale retsinstans under kassationsanken, i henhold til national ret kun kan antages til realitetsbehandling, hvis dette anbringende vedrører grundlæggende retsprincipper (ordre public), skal et anbringende om en tilsidesættelse af retten til at blive hørt, således som denne ret garanteres i EU-retten, der fremføres for første gang for den pågældende retsinstans, antages til realitetsbehandling, såfremt denne ret til at blive hørt, således som den er garanteret i national ret, opfylder de i national ret krævede betingelser for at blive kvalificeret som et anbringende vedrørende grundlæggende retsprincipper (ordre public), hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I mangel af EU-regler på området tilkommer i medfør af princippet om procesautonomi hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte sådanne bestemmelser, dog på den betingelse, at disse overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Ækvivalensprincippet forudsætter, at den omhandlede nationale regel finder anvendelse uden forskel på de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, ligesom vedrørende søgsmål, der vedrører tilsidesættelse af national ret, og hvor sagsgenstanden og søgsmålsgrundlaget er de samme. Overholdelsen af dette princip indebærer således en ligebehandling mellem de søgsmål, der støttes på en tilsidesættelse af national ret, og de tilsvarende søgsmål, der støttes på en tilsidesættelse af EU-retten. Såfremt en national retsinstans som kassationsinstans finder, at et anbringende vedrørende manglende overholdelse af retten til at blive hørt er et anbringende vedrørende nationale grundlæggende retsprincipper (ordre public), der kan påberåbes for første gang for denne retsinstans inden for rammerne af en tvist, der er reguleret i national ret, kræver ækvivalensprincippet i denne henseende, at et lignende anbringende vedrørende en tilsidesættelse af EU-retten inden for rammerne af samme tvist også kan gøres gældende for første gang for denne samme ret i kassationsankesagen.

(jf. præmis 24, 29, 31 og 35 samt domskonkl.)
En sag om ophævelse af en gavekontrakt vedrørende fast ejendom på grund af gavegiverens manglende retsevne og om slettelse af registreringen af gavemodtagerens ejendomsret i tingbogen falder inden for det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 1215/2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Selv om forordningens artikel 1, stk. 2, litra a), bl.a. udelukker fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne fra forordningen, forholder det sig imidlertid således, at gavegiverens retsevne i forbindelse med en sådan sag ikke er sagens hovedgenstand, som vedrører den retlige gyldighed af en gave, men et indledende spørgsmål.

Bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, skal fortolkes således, at en sag om ophævelse af en gavekontrakt på grund af gavegiverens manglende retsevne ikke henhører under enekompetencen for retten i den medlemsstat, hvor ejendommen befinder sig, som fastsat i denne forordnings artikel 24, nr. 1), men under den specielle kompetenceregel i forordningens artikel 7, nr. 1), litra a).

Det er således ikke tilstrækkeligt, at en rettighed over fast ejendom berøres af sagen, eller at sagen har forbindelse med en fast ejendom, for at retten i den medlemsstat, på hvis område ejendommen er beliggende, er kompetent. Søgsmålet skal derimod være baseret på en tinglig ret, og ikke på en personlig ret til en fast ejendom. Spørgsmålet om, hvorvidt kontrakten, hvis ugyldighed gøres gældende, knytter sig til fast ejendom eller til løsøre, spiller ingen rolle for overvejelserne med hensyn til dens gyldighed, da rettighedens karakter af ret over fast ejendom i denne forbindelse kun er af sekundær betydning. Artikel 7, nr. 1), litra a), i forordning nr. 1215/2012 kan imidlertid lægges til grund for en kompetence i forbindelse med påstanden om ophævelse af gavekontrakten vedrørende fast ejendom. I henhold til denne bestemmelse kan sager om kontraktforhold undersøges af retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes, dvs. den forpligtelse, der svarer til den aftalemæssige rettighed som sagsøgerens søgsmål bygger på.

(jf. præmis 34, 36, 38, 39 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at der ved barn af en grænsearbejder, som indirekte kan nyde godt af de sociale fordele, der er omhandlet i sidstnævnte bestemmelse, såsom den studiestøtte, som en medlemsstat tildeler børnene af de arbejdstagere, der udøver eller har udøvet deres aktiviteter i denne stat, ikke kun skal forstås et barn, der har et slægtskabsforhold med denne arbejdstager, men også et barn af den nævnte arbejdstagers ægtefælle eller registrerede partner, når sidstnævnte forsørger dette barn.

Dette sidstnævnte krav følger af faktiske forhold, som det tilkommer administrationen og i givet fald de nationale retter at vurdere, uden at det er nødvendigt, at disse fastslår, hvad der er grunden til dette bidrag, eller anslår den nøjagtige størrelse deraf.

Det er nemlig allerede blevet fastslået i forbindelse med fortolkningen af artikel 10 i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, at status som familiemedlem, der forsørges af arbejdstageren som omhandlet i denne bestemmelse, ikke forudsætter, at den pågældende har krav på underhold. Hvis det var tilfældet, ville den familiesammenføring, som denne bestemmelse omhandler, være afhængig af de nationale lovgivninger, som er forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, hvilket ville føre til en uensartet anvendelse af EU-retten. Artikel 10, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1612/68 er derfor blevet fortolket således, at status som familiemedlem, der forsørges af arbejdstageren, følger af faktiske forhold. Der er tale om et familiemedlem, som forsørges af arbejdstageren, uden at det er nødvendigt at fastslå, hvad der er grunden til denne forsørgelse, og at rejse det spørgsmål, om den pågældende er i stand til at sørge for sine fornødenheder gennem lønnet beskæftigelse. Denne fortolkning er påkrævet på grund af princippet om, at der skal anlægges en udvidende fortolkning af bestemmelserne til gennemførelse af arbejdskraftens frie bevægelighed, som er et af Unionens grundlæggende principper.

En sådan fortolkning finder ligeledes anvendelse, når der er tale om en grænsearbejders bidrag til forsørgelsen af den pågældendes ægtefælles eller anerkendte partners børn.

Status som familiemedlem til en grænsearbejder, der forsørges af sidstnævnte, kan således – for så vidt angår situationen for barnet af denne arbejdstagers ægtefælle eller anerkendte partner – følge af objektive elementer, såsom eksistensen af en fælles bopæl for denne arbejdstager og den studerende.

(jf. præmis 58-60, 64 og domskonkl.)
Det følger nemlig klart af bestemmelserne i bilag I, punkt 7, litra c), til direktiv 2011/92, at EU-lovgiver har ønsket, at den pligt for medlemsstaterne til at underkaste visse vejanlægsprojekter en systematisk vurdering af deres indvirkning på miljøet skulle være forbeholdt projekter, som vedrører vejafsnit af en betydelig længde, i det foreliggende tilfælde mindst 10 km. I denne henseende forholder det sig således, at selv om anvendelsesområdet for direktiv 2011/92 er vidt og direktivets formål meget bredt, kan en fortolkning af direktivet under hensyn til den bagvedliggende målsætning ikke vende op og ned på den hensigt, som EU-lovgiver klart har givet udtryk for.

Bilag I, punkt 7, litra c), til direktiv 2011/92 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet kan ikke fortolkes således, at denne bestemmelse omfatter et vejprojekt, der, selv om det, som det i hovedsagen omhandlede, vedrører en strækning på mindre end 10 km, består i en udvidelse af eller et anlægsarbejde på en eksisterende vej med mindst fire kørebaner.

Begrebet »anlæg« som omhandlet i bilag I, punkt 7, litra b), til direktiv 2011/92 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at det vedrører opførelse af tidligere ikke-eksisterende bygninger eller fysisk ændring af allerede eksisterende anlæg. Med henblik på at vurdere, om en sådan ændring på grund af dens omfang og karakter kan anses for at svare til et sådant anlæg, tilkommer det den forelæggende ret at tage hensyn til alle det pågældende anlægsarbejdes karakteristika og ikke blot til dets længde eller til bevarelsen af den eksisterende linjeføring.

Bestemmelserne i bilag I, punkt 7, litra b), til direktiv 2011/92, indeholder nemlig i modsætning til bestemmelserne i samme punkt 7, litra a) og c), ikke nogen henvisning til en minimumslængde for de veje, som bestemmelserne vedrører. I øvrigt kan det ikke udelukkes, at et vejanlægsarbejde, selv af en begrænset længde, blot på grund af sin karakter har et sådant omfang, at der er en væsentlig indvirkning på miljøet. Følgelig indebærer begrebet »anlæg« som omhandlet i bilag I, punkt 7, litra b), til direktiv 2011/92 ikke, at det pågældende vejafsnit skal have en vis længde.

(jf. præmis 41-43, domskonkl. 3)
I lyset af dette direktivs artikel 16, litra a), hvorefter medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at ophæve administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, må direktivets artikel 3, stk. 1, litra b), desuden forstås således, at den også omfatter en bestemmelse om beskatning, der blev vedtaget med sigte på at fremme unges adgang til uddannelse og dermed deres situation på arbejdsmarkedet.

En sådan ordning kan nemlig anses for at vedrøre adgangen til erhvervsuddannelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 2000/78.

Artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at en beskatningsordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en persons udgifter til erhvervsuddannelse behandles forskelligt skattemæssigt set afhængigt af den pågældendes alder, er omfattet af direktivets materielle anvendelsesområde, for så vidt som den har til formål at fremme unges adgang til uddannelse

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en beskatningsordning, der på visse betingelser giver personer under 30 år mulighed for at trække alle deres udgifter til en erhvervsuddannelse fra deres skattepligtige indkomst, mens denne fradragsret er begrænset for personer, der har nået denne alder, for så vidt som, for det første, denne ordning er objektivt og rimeligt begrundet i et legitimt beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitisk formål, og, for det andet, midlerne til at opfylde dette formål er hensigtsmæssige og nødvendige. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet.

Det skal nemlig lægges til grund, at formålet om at fremme unges situation på arbejdsmarkedet med henblik på at forbedre deres beskæftigelsesegnethed eller at sikre deres beskyttelse kan anse for legitimt som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78.

Hvad derudover angår spørgsmålet om, hvorvidt en sådan beskatningsordning er hensigtsmæssig, er det ubestridt, at en sådan ordning kan fremme unges situation på arbejdsmarkedet ved at give dem et incitament til at tage en erhvervsuddannelse.

Hvad endelig angår spørgsmålet om, hvorvidt denne beskatningsordning er strengt nødvendig, fremgår det, henset til den vide skønsmargin, som er overladt medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter for så vidt angår social- og beskæftigelsespolitik, ikke, at en national lovgiver, som vedtager en beskatningsordning, går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål.

(jf. præmis 27, 29, 34 og 35 samt domskonkl. 2)
Sag C-662/15

Lohmann & Rauscher International GmbH & Co. KG

mod

BIOS Medical Services GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – tilnærmelse af lovgivningerne – direktiv 93/42/EØF – medicinsk udstyr – udstyr i klasse I (kirurgiske sårforbindinger), som har været genstand for fabrikantens overensstemmelsesvurderingsprocedure – parallelimport – tilføjelse på mærkningen af oplysninger om importøren – supplerende overensstemmelsesvurderingsprocedure«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 24. november 2016

Tilnærmelse af lovgivningerne – medicinsk udstyr – direktiv 93/42 – parallelimport – tilføjelse på mærkningen af oplysninger om importøren – importørens forpligtelse til at foretage en supplerende overensstemmelsesvurdering af nævnte medicinske udstyr – foreligger ikke

[Rådets direktiv 93/42, art. 1, stk. 2, litra f), art. 8, stk. 1, art. 10, 11 og 14b]

Artikel 1, stk. 2, litra f), og artikel 11 i direktiv 93/42 om medicinsk udstyr, som ændret ved direktiv 2007/47, skal fortolkes således, at de ikke pålægger en parallelimportør af medicinsk udstyr, der er forsynet med CE-mærkning, og som har været genstand for en overensstemmelsesvurdering som omhandlet i denne bestemmelse, at foretage en ny vurdering til attestation af overensstemmelsen af de oplysninger, som gør det muligt at identificere denne importør, og som tilføjes mærkningen på dette udstyr med henblik på markedsføring af udstyret i importmedlemsstaten.

Når en person i en medlemsstat køber medicinsk udstyr, efter at dette er blevet bragt i omsætning i EU af fabrikanten heraf med henblik på herefter at videresælge det i en anden medlemsstat under fabrikantens navn uden hverken at ændre dets emballering eller dets originale præsentation ud over at anbringe en etiket, som – ved at anføre dennes oplysninger samt en kode til at identificere dette udstyr – angiver, at denne er ansvarlig for markedsføringen, kan denne person således ikke anses for at have ompakket eller markedsført dette udstyr »i eget navn«. Under sådanne omstændigheder kan parallelimportøren af medicinsk udstyr, idet denne ikke har markedsført udstyret i eget navn, ikke anses for at være omfattet af artikel 1, stk. 2, litra f), i direktiv 93/42. Følgelig kan importøren ikke være forpligtet til at underkaste det pågældende udstyr en ny overensstemmelsesvurderingsprocedure i henhold til direktivets artikel 11.

Kombinationen af de beskyttelses- og sundhedsovervågningsprocedurer, der er fastsat i artikel 8, stk. 1, artikel 10 og artikel 14b i direktiv 93/42, gør det desuden muligt at beskytte menneskers sundhed og sikkerhed og samtidig begrænse de indgreb i varernes frie bevægelighed, der ville følge af anvendelsen af nationale foranstaltninger, der pålægger importøren at foretage en overensstemmelsesvurdering i forhold til de ændringer, som denne har foretaget af mærkningen af det medicinske udstyr, der allerede er forsynet med CE-mærkning.

(jf. præmis 32, 33, 38 og 39 samt domskonkl.)