I betragtning af, at eksportrestitutionerne blev fastsat med regelmæssige mellemrum, og af den ensartede procedure, der gjaldt for vedtagelsen af de respektive forordninger, kan en standardbegrundelse accepteres, forudsat at Kommissionen handler i overensstemmelse med sin sædvanlige praksis, når den fastsætter dette beløb. Denne konklusion kan således ikke drages i tvivl, fordi Kommissionen generelt på landbrugsområdet har en vid skønsmargen.

En afgørelse, som indgår i en fast beslutningspraksis, kan begrundes kortfattet, navnlig ved henvisning til denne praksis. Det påhviler derimod EU-myndigheden, når den går væsentligt længere end de foregående afgørelser, udførligt at gøre rede for sin argumentation. Hvis en standardbegrundelse er tilstrækkelig, fordi Kommissionen ved vedtagelsen af den pågældende retsakt havde en fast beslutningspraksis, opfyldte henvisningen i den pågældende akt til de gældende bestemmelser begrundelsespligten. Ved sædvanlig praksis forstås den handlemåde, som den pågældende institution normalt følger, henset til de gældende vilkår på markedet.

Som led i Kommissionens fastsættelse af størrelsen af eksportrestitutionerne betyder den omstændighed alene, at dette beløb for første gang blev fastsat til nul for de pågældende produkter, ikke automatisk, at Kommissionen har brudt med sin sædvanlige praksis. I denne forbindelse er ændringen af eksportrestitutionerne iboende i ordningen med at fastsætte disse eksportrestitutioner med regelmæssige mellemrum, hvorfor den samme begrundelse kan dække meget forskellige eksportrestitutioner.

om led i Kommissionens fastsættelse af størrelsen af eksportrestitutionerne forpligter intet denne til at tage hensyn til, at der inden for WTO foregår forhandlinger vedrørende ophævelsen heraf, så længe disse forhandlinger ikke har ført til indgåelse af en bindende aftale. Kommissionen har dog ret til ved fastsættelsen af eksportrestitutionerne at tage hensyn til den fremtidige udvikling af den fælles landbrugspolitik og forhandlingerne inden for WTO, selv om disse forhold ikke er udtrykkeligt fastsat i artikel 164, stk. 3, i forordning nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter.

Vedtagelsen af almengyldige retsakter befinder sig nemlig altid i en generel politisk og økonomisk kontekst. Selv om denne artikel 164, stk. 3, udtrykkeligt fastsætter visse aspekter, der kan tages hensyn til, følger det ikke desto mindre heraf, at vedtagelsen af en forordning om fastsættelse af eksportrestitutioner sker i en sådan kontekst, som Kommissionen i givet fald kan tage hensyn til. Det er i denne forbindelse ikke altid nødvendigt at omtale den generelle kontekst i en forordnings begrundelse. Eftersom det er helt normalt, at Kommissionen tager hensyn til den generelle politiske og økonomiske kontekst, medfører den blotte omstændighed, at den gør det, således ikke, at den handler uden for sin sædvanlige praksis. Endvidere er de berørte erhvervsdrivende normalt bekendte med den generelle politiske og økonomiske kontekst.

Hensyntagen til forhandlingerne inden for WTO og de fremtidige politiske retningslinjer skulle således ikke udtrykkeligt nævnes i begrundelsen for forordning nr. 689/2013 om fastsættelse af eksportrestitutioner for fjerkrækød, medmindre disse forhold ikke blot var en del af den generelle politiske og økonomiske kontekst, der blev taget hensyn til ved fastsættelsen af eksportrestitutionerne, men var årsagen til den anfægtede forordnings eksistens.

Når der findes en politisk aftale om de fremtidige retningslinjer for den fælles landbrugspolitik, er denne aftale i denne forbindelse en del af den generelle politiske og økonomiske kontekst, som Kommissionen kan tage hensyn til. Det samme gør sig gældende for forhandlingerne inden for WTO. En sådan hensyntagen betyder ikke, at Kommissionen overskrider grænserne for sine skønsbeføjelser, og dette gælder, selv hvis den liste over kriterier, der er fastsat i artikel 164, stk. 3, i forordning nr. 1234/2007, blev anset for udtømmende. Den generelle sammenhæng kan nemlig altid påvirke Kommissionens udøvelse af sit skøn, og selv en udtømmende opremsning af de kriterier, som Kommissionen kan tage hensyn til, kan ikke være til hinder for, at der tages hensyn til den generelle sammenhæng.

(jf. præmis 57, 58, 60, 61, 66, 71, 73 og 157)