ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Artikel 40, stk. 4, i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke gør det muligt for en medlemsstat, der ikke har vedtaget specifikke retsakter til gennemførelse af denne bestemmelse, under henvisning til de almindelige nationale forvaltningsretlige procedureregler at afvise at realitetsbehandle en fornyet ansøgning, når de nye elementer eller oplysninger, som er blevet gjort gældende til støtte for denne ansøgning, forelå i forbindelse med proceduren vedrørende den tidligere ansøgning og ikke blev fremlagt inden for rammerne af denne procedure på grund af en fejl, som ansøgeren bærer ansvaret for.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 2. september 2021 — O.D. m.fl. mod Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Corte costituzionale — Italien)

(Sag C-350/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2011/98/EU - rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der er indehavere af en kombineret tilladelse - artikel 12 - ret til ligebehandling - social sikring - forordning (EF) nr. 883/2004 - koordinering af de sociale sikringsordninger - artikel 3 - ydelser ved moderskab og faderskab - familieydelser - lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en kombineret tilladelse, ikke har ret til en fødselsydelse og en moderskabsydelse)

(2021/C 462/21)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte costituzionale

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: O.D., R.I.H.V., B.O., F.G., M.K.F.B., E.S., N.P. og S.E.A.

Sagsøgt: Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

Procesdeltager: Presidenza del Consiglio dei Ministri

Konklusion

Artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter tredjelandsstatsborgere som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b) og c), ikke har ret til en fødselsydelse og en moderskabsydelse som fastsat i denne lovgivning.

(1) EUT C 329 af 5.10.2020.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 2. september 2021 — TP mod Institut des Experts en Automobiles (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d’appel de Mons — Belgien)

(Sag C-502/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - etableringsfrihed - fri udveksling af tjenesteydelser - anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer - direktiv 2005/36/EF - artikel 5, stk. 2 - bilsagkyndig etableret i en medlemsstat, som rejser til en anden medlemsstats område, for dér, midlertidigt og lejlighedsvis, at udøve sit erhverv - afslag fra det faglige organ i den værtsmedlemsstat, hvor den bilsagkyndige tidligere var etableret, på at optage denne i registret over midlertidige og lejlighedsvise tjenesteydelser - begrebet »midlertidige og lejlighedsvise« tjenesteydelser)

(2021/C 462/24)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Mons

Parter i hovedsagen

Sagsøger: TP

Sagsøgt: Institut des Experts en Automobiles

Konklusion

Artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 7. september 2005 af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/55/EU af 20. november 2013, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en lovgivning i værtsmedlemsstaten som omhandlet i denne bestemmelse, der, som fortolket af de kompetente myndigheder i denne medlemsstat, ikke gør det muligt for en erhvervsdrivende, der er etableret i en anden medlemsstat, midlertidigt og lejlighedsvis at udøve sit erhverv i værtsmedlemsstaten, med den begrundelse, at denne erhvervsdrivende tidligere rådede over et forretningssted i denne medlemsstat, at de ydelser, som denne leverer, sker med en vis hyppighed, og at denne i den nævnte medlemsstat har faciliteter, såsom et kontor.

(1) EUT C 35 af 1.2.2021.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. september 2021 — B mod Udlændingenævnet (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Østre Landsret — Danmark)

(Sag C-379/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - associeringsaftalen EØF-Tyrkiet - afgørelse nr. 1/80 - artikel 13 - standstill-klausul - ny begrænsning - familiesammenføring af mindreårige børn af tyrkiske arbejdstagere - aldersbetingelse - krav om særlige grunde for at opnå familiesammenføring - tvingende alment hensyn - vellykket integration - proportionalitet)

(2021/C 462/23)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter i hovedsagen

Sagsøger: B

Sagsøgt: Udlændingenævnet

Konklusion

Artikel 13 i Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet skal fortolkes således, at en national foranstaltning, hvorefter aldersgrænsen for, at et barn af en tyrkisk arbejdstager, som opholder sig lovligt på værtsmedlemsstatens område, kan indgive en ansøgning om familiesammenføring, nedsættes fra 18 år til 15 år, udgør en »ny[…] begrænsning[…]« i denne bestemmelses forstand. En sådan begrænsning kan imidlertid begrundes i det formål, der består i at sikre en vellykket integration af de pågældende tredjelandsstatsborgere, forudsat at de nærmere bestemmelser for gennemførelsen heraf ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte formål.

(1) EUT C 348 af 19.10.2020.
C 462/18

Domstolens dom (Femte Afdeling) af 9. september 2021 — XY mod Hauptzollamt B (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Sag C-100/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - beskatning af energiprodukter og elektricitet - direktiv 2003/96/EF - artikel 17, stk. 1, litra a) - afgiftslempelse for energi- og elektricitetsforbrug til fordel for energiintensive virksomheder - fakultativ nedsættelse - fremgangsmåden for tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med bestemmelser i national ret, der er vedtaget på grundlag af en mulighed, som medlemsstaterne har i henhold til dette direktiv - betaling af renter - ligebehandlingsprincippet)

(2021/C 462/17)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XY

Sagsøgt: Hauptzollamt B

Konklusion

EU-retten skal fortolkes således, at den kræver, at der i tilfælde af tilbagebetaling af en uretmæssigt opkrævet elektricitetsafgift på grund af en urigtig anvendelse af en national bestemmelse, der er vedtaget på grundlag af en mulighed, som medlemsstaterne har i henhold til Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, skal tillægges renter af dette beløb.

(1) EUT C 209 af 22.6.2020.
2)

Artikel 58 og artikel 60, stk. 1, i direktiv 2007/64 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at kautionisten for en betalingstjenestebruger som følge af, at udbyderen af betalingstjenester har tilsidesat sine forpligtelser i forbindelse med en uautoriseret transaktion, påberåber sig, at en sådan udbyder, der er kautionsmodtager, har pådraget sig et civilretligt ansvar, med henblik på at anfægte størrelsen af den gæld, der er kautioneret for, i henhold til en ordning for almindeligt erstatningsansvar i kontraktforhold.
3)

Artikel 10, stk. 2, litra l), i direktiv 2008/48 skal fortolkes således, at kreditaftalen som en konkret procentsats skal angive den gældende morarentesats på tidspunktet for indgåelsen af aftalen og konkret skal beskrive ordningen for tilpasning af morarenten. I tilfælde af, at parterne i den omhandlede aftale har aftalt, at morarenten skal ændres på grundlag af ændringen af den basisrente, som er fastsat af en medlemsstats centralbank, og som offentliggøres i et statstidende, der er let tilgængelig, er en henvisning i aftalen til den pågældende basisrentesats tilstrækkelig, forudsat at beregningsmetoden for denne morarentesats på grundlag af basisrenten fremgår af kreditaftalen. I denne forbindelse skal to betingelser være opfyldt. For det første skal angivelsen af denne beregningsmetode være let forståelig for en gennemsnitsforbruger, der ikke har en specialiseret viden på det finansielle område, og den skal gøre det muligt for denne forbruger at beregne morarenten på grundlag af de oplysninger, der gives i den samme aftale. For det andet skal det ligeledes angives i den omhandlede aftale, hvor ofte ændringen af den pågældende basisrentesats, der er fastsat i de nationale bestemmelser, kan finde sted.
1.

Rådets afgørelse (EU) 2020/245 af 17. februar 2020 om den holdning, der skal indtages på Den Europæiske Unions vegne i Partnerskabsrådet, der er nedsat ved den omfattende og udvidede partnerskabsaftale mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Armenien på den anden side, til vedtagelsen af forretningsordenen for Partnerskabsrådet, for Partnerskabsudvalget, for underudvalgene og for andre organer, der nedsættes af Partnerskabsrådet, og til oprettelsen af listen over underudvalg, for så vidt angår anvendelsen af nævnte aftale, med undtagelse af nævnte aftales afsnit II, og Rådets afgørelse (EU) 2020/246 af 17. februar 2020 om den holdning, der skal indtages på Den Europæiske Unions vegne i Partnerskabsrådet, der er nedsat ved den omfattende og udvidede partnerskabsaftale mellem Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Armenien på den anden side, til vedtagelsen af forretningsordenen for Partnerskabsrådet, for Partnerskabsudvalget, for underudvalgene og for andre organer, der nedsættes af Partnerskabsrådet, og til oprettelsen af listen over underudvalg, for så vidt angår anvendelsen af nævnte aftales afsnit II, annulleres.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 2. september 2021 — Peek & Cloppenburg KG, repræsenteret ved Peek & Cloppenburg Düsseldorf Komplementär B.V. mod Peek & Cloppenburg KG, repræsenteret ved Van Graaf Management GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-371/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - direktiv 2005/29/EF - urimelig handelspraksis - former for handelspraksis, som under alle omstændigheder anses for urimelige - vildledende handelspraksis - punkt 11, første punktum, i bilag I - salgsfremmende foranstaltninger - anvendelse af et redaktionelt indhold i medierne med henblik på at promovere et produkt - promovering betalt af den erhvervsdrivende selv - begrebet »betaling« - promovering af salg af produkter fra annoncøren og fra det udgivende medieselskab - »advertorial«)

(2021/C 462/22)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Peek & Cloppenburg KG, repræsenteret ved Peek & Cloppenburg Düsseldorf Komplementär B.V.

Sagsøgt: Peek & Cloppenburg KG, repræsenteret ved Van Graaf Management GmbH

Konklusion

Punkt 11, første punktum, i bilag I Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at promoveringen af et produkt ved offentliggørelsen af et redaktionelt indhold er »betalt« af en erhvervsdrivende som omhandlet i denne bestemmelse, når denne erhvervsdrivende leverer en modydelse, som har en pengeværdi, for denne offentliggørelse, det være sig i form af betaling af et pengebeløb eller under enhver anden form, når der er en klar forbindelse mellem den således af den nævnte erhvervsdrivende indrømmede betaling og den nævnte offentliggørelse. Dette er bl.a. tilfældet, hvis den samme erhvervsdrivende vederlagsfrit stiller billeder, der er beskyttet af brugsrettigheder, til rådighed, når disse billeder forestiller de forretningslokaler og de produkter, som denne erhvervsdrivende udbyder til salg.

(1) EUT C 348 af 19.10.2020.
1)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en national lovgivning, der forbyder et apotek, som sælger lægemidler pr. postordre, at foranstalte en reklamekampagne i form af en præmiekonkurrence, der gør det muligt for deltagerne at vinde andre almindelige hverdagsgenstande end lægemidler, idet deltagelsen i denne konkurrence er betinget af fremsendelsen af en bestilling på et receptpligtigt humanmedicinsk lægemiddel, der ledsages af denne recept.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 15. juli 2021 — CG mod The Department for Communities in Northern Ireland (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Appeal Tribunal (Northern Ireland) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-709/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - unionsborgerskab - ikke-erhvervsaktiv statsborger i en medlemsstat, som opholder sig på en anden medlemsstats område på grundlag af national ret - artikel 18, stk. 1, TEUF - forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet - direktiv 2004/38/EF - artikel 7 - betingelser for opnåelse af en ret til ophold i mere end tre måneder - artikel 24 - sociale ydelser - begreb - ligebehandling - aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden - overgangsperiode - national bestemmelse, som udelukker unionsborgere, der har ret til tidsbegrænset ophold i henhold til national ret, fra retten til at modtage sociale ydelser - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 1, 7 og 24)

(2021/C 349/17)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Appeal Tribunal (Northern Ireland)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CG

Sagsøgt: The Department for Communities in Northern Ireland

Konklusion

Artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, der udelukker ikke-erhvervsaktive unionsborgere, som ikke råder over tilstrækkelige midler, og på grundlag af hvilke den nævnte medlemsstat har tildelt unionsborgeren en midlertidig opholdsret, fra at modtage sociale ydelser, selv om disse ydelser er sikret statsborgere i den pågældende medlemsstat, der befinder sig i samme situation.

Når en unionsborger i henhold til national ret opholder sig lovligt på en anden medlemsstats område end den, hvor den pågældende er statsborger, har de nationale myndigheder, som har beføjelse til at tildele sociale ydelser, imidlertid pligt til at sikre sig, at et afslag på at tildele sådanne ydelser, der er baseret på denne lovgivning, ikke udsætter den pågældende borger og de børn, som vedkommende har forsørgerpligt over for, for en konkret og aktuel risiko for tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder, således som de er fastsat i artikel 1, 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Når denne borger ikke råder over nogen midler til at forsørge sig selv eller sine børn og er enlig, skal disse myndigheder sikre sig, at denne samme borger i tilfælde af afslag på tildeling af sociale ydelser ikke desto mindre kan leve sammen med sine børn under værdige forhold. I forbindelse med denne undersøgelse kan nævnte myndigheder tage hensyn til samtlige bistandsforanstaltninger, der er fastsat i national ret, og som den berørte unionsborger og dennes børn faktisk og aktuelt kan nyde godt af.

(1) EUT C 110 af 29.3.2021.
3)

Virkningerne af afgørelse af 11. april 2017 truffet af Den Fælles Afviklingsinstans på sit eksekutivmøde om beregning af ex ante-bidrag for 2017 til Den Fælles Afviklingsfond (SRB/ES/SRF/2017/05), for så vidt som den vedrører Landesbank Baden-Württemberg, opretholdes indtil ikrafttrædelsen, inden for en rimelig frist, som ikke kan overstige seks måneder regnet fra datoen for afsigelse af denne dom, af en ny afgørelse fra Den Fælles Afviklingsinstans om fastsættelse af dette instituts ex ante-bidrag for 2017 til Den Fælles Afviklingsfond.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 15. juli 2021 — RH mod AB Volvo, Volvo Group Trucks Central Europ GmbH, Volvo Lastvagnar AB og Volvo Group España SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid — Spanien)

(Sag C-30/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - forordning (EU) nr. 1215/2012 - artikel 7, nr. 2) - kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt - stedet for skadens indtræden - kartel, der er blevet erklæret i strid med artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde - fastlæggelse af den internationale og stedlige kompetence - kompetencekoncentration til fordel for en specialiseret domstol)

(2021/C 349/10)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RH

Sagsøgt: AB Volvo, Volvo Group Trucks Central Europ GmbH, Volvo Lastvagnar AB og Volvo Group España SA

Konklusion

Artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at der inden for det marked, der berøres af hemmelige aftaler om prissætning og prisstigninger for varer, foreligger international og stedlig kompetence til på grundlag af det sted, hvor skaden er indtrådt, at træffe afgørelse i et søgsmål med påstand om erstatning for skade, der er forvoldt ved disse aftaler, som er i strid med artikel 101 TEUF, for enten den ret, inden for hvis værneting den virksomhed, som hævder at have lidt skade, har købt de varer, der er berørt af de nævnte aftaler, eller — i tilfælde af, at denne virksomhed har foretaget køb flere steder — den ret, inden for hvis værneting virksomhedens vedtægtsmæssige hjemsted er beliggende.

(1) EUT C 161 af 11.05.2020.
2)

Artikel 13, stk. 6, i direktiv 2012/34 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse på en situation, hvor ejeren af en bygning, der huser en servicefacilitet som omhandlet i direktivets artikel 3, nr. 11), som benyttes, ønsker at opsige en lejeaftale vedrørende denne bygning for atter at benytte bygningen til eget brug.
1)

Artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 91/250/EØF af 14. maj 1991 om retlig beskyttelse af edb-programmer skal fortolkes således, at den, der retmæssigt har erhvervet et edb-program, har ret til at dekompilere hele dette program eller en del af det for at korrigere fejl, der påvirker dette programs funktion, herunder når korrektionen består i at deaktivere en funktion, der forhindrer en applikation, der udgør en del af det pågældende program, i at fungere korrekt.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 6. oktober 2021 — CS mod Eurowings GmbH (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landesgericht Salzburg — Østrig)

(Sag C-613/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - lufttransport - forordning (EF) nr. 261/2004 - artikel 5, stk. 3 - fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved aflysning eller lange forsinkelser - fritagelse for forpligtelsen til at betale kompensation - begrebet »usædvanlige omstændigheder« - strejke blandt luftfartsselskabets personale - strejke blandt et datterselskabs personale i solidaritet med moderselskabets personale)

(2021/C 490/14)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Salzburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CS

Sagsøgt: Eurowings GmbH

Konklusion

Artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at en strejke, som indledes med det formål at sikre opfyldelsen af medarbejderes lønkrav og/eller sociale ydelser, og som indledes på opfordring af en fagforening for et transporterende luftfartsselskabs personale i solidaritet med strejken mod moderselskabet, hvori dette luftfartsselskab udgør et af datterselskaberne, og gennemføres af en personalekategori, der er nødvendig for at gennemføre en flyvning, og som fortsætter ud over den periode, som den fagforening, som har opfordret til strejken, oprindeligt har varslet, til trods for den omstændighed, at der i mellemtiden er opnået enighed med moderselskabet, ikke er omfattet af begrebet en »usædvanlig omstændighed« i denne bestemmelses forstand.

(1) EUT C 35 af 1.2.2021.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. oktober 2021 — sag vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af en bødestraf pålagt over for LU (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Zalaegerszegi Járásbíróság — Ungarn)

(Sag C-136/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - rammeafgørelse 2005/214/RIA - fuldbyrdelse af bødestraffe - princippet om gensidig anerkendelse - artikel 5, stk. 1 - lovovertrædelser, der giver anledning til anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktionsafgørelser uden kontrol af dobbelt strafbarhed - artikel 5, stk. 3 - lovovertrædelser, for hvilke medlemsstaten har mulighed for at gøre anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktionsafgørelser betinget af dobbelt strafbarhed - den fuldbyrdende medlemsstats kontrol af den retlige kvalificering af lovovertrædelsen, som den udstedende medlemsstat har givet i den attest, der ledsager sanktionsafgørelsen)

(2021/C 490/08)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Zalaegerszegi Járásbíróság

Parter i hovedsagen

Sagsøgt: LU

Konklusion

Artikel 5, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at når en af de grunde til at undlade anerkendelse og fuldbyrdelse, som udtrykkeligt er fastsat i rammeafgørelsen, ikke foreligger, kan myndigheden i fuldbyrdelsesstaten principielt ikke afslå at anerkende og fuldbyrde en afgørelse, hvorved der endeligt er blevet pålagt en bødestraf, når myndigheden i den udstedende medlemsstat i den attest, som er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 4, har anset den pågældende lovovertrædelse for at henhøre under en af de lovovertrædelseskategorier, for hvilke nævnte artikel 5, stk. 1, ikke fastsætter kontrol af dobbelt strafbarhed.

(1) EUT C 215 af 29.6.2020.
1)

Den Europæiske Unions Rets kendelse af 3. juli 2020, Tognoli m.fl. mod Parlamentet (T-395/19, T-396/19, T-405/19, T-408/19, T-419/19, T-423/19, T-424/19, T-428/19, T-433/19, T-437/19, T-443/19, T-455/19, T-458/19 — T-462/19, T-464/19, T-469/19 og T-477/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:302), ophæves, for så vidt som Carlo Tognoli m.fl.’s påstande om annullation af meddelelserne af 11. april 2019 udarbejdet af chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Europa-Parlamentets Generaldirektorat for Finanser, og som vedrørte tilpasningen af størrelsen af de pensioner, som appellanterne har ret til efter ikrafttrædelsen den 1. januar 2019 af afgørelse nr. 14/2018 vedtaget af Ufficio di Presidenza della Camera dei deputati (præsidiet for deputeretkammer, Italien), og af de afgørelser truffet af Europa-Parlamentet, som kom til udtryk i skrivelserne af 20. juni 2019 (sag T-396/19), af 8. juli 2019 (sagerne T-405/19, T-408/19, T-443/19 og T-464/19), af 15. juli 2019 (sagerne T-419/19, T-433/19, T-455/19, T-458/19 — T-462/19, T-469/19 og T-477/19) og af 23. juli 2019 (sagerne T-395/19, T-423/19, T-424/19 og T-428/19), herved blev afvist.