ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 43 EF og 49 EF er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken en hjemmehørende skattepligtig udelukkende kan opnå, dels at det beløb, som udgøres af bidrag til social sikring, som er betalt i løbet af beskatningsåret, fradrages i beskatningsgrundlaget, dels at den indkomstskat, som den pågældende skal betale, nedsættes under hensyn til sygesikringsbidrag, som er indbetalt i denne periode, såfremt nævnte bidrag er indbetalt i beskatningsmedlemsstaten, mens sådanne fordele nægtes, såfremt bidragene indbetales i en anden medlemsstat, selv om der ikke er blevet foretaget fradrag for disse bidrag i sidstnævnte medlemsstat.

En sådan lovgivning indfører en forskellig behandling af hjemmehørende skattepligtige. Skattepligtige personer, som er hjemmehørende i beskatningsmedlemsstaten, men udøver erhvervsmæssig virksomhed i en anden medlemsstat, hvor de er undergivet de lovpligtige social- og sygesikringsordninger, kan således ikke fradrage det beløb, der udgøres af de bidrag, de indbetaler, i beskatningsgrundlaget eller nedsætte den indkomstskat, de skal betale i beskatningsmedlemsstaten, under hensyn til disse bidrag, og de bliver dermed behandlet mindre fordelagtigt end skattepligtige, som er hjemmehørende i beskatningsmedlemsstaten, men begrænser sig til at udøve erhvervsmæssig virksomhed inden for denne stats grænser og indbetaler obligatoriske bidrag til social sikring og sygesikring til det kompetente offentlige organ. Hvad angår beskatningen af hjemmehørende skattepligtiges indkomster i beskatningsmedlemsstaten befinder hjemmehørende skattepligtige sig objektivt set ikke i forskellige situationer, som kan forklare en sådan forskellig behandling afhængigt af, hvor bidragene indbetales, for så vidt som de er ubegrænset skattepligtige i denne medlemsstat. Derfor skal beskatningen af deres indkomster i denne medlemsstat også foretages efter samme principper og dermed på grundlag af de samme skattefordele. Under disse omstændigheder kan afslaget på at indrømme en hjemmehørende skattepligtig de omhandlede skattefordele afholde denne skattepligtige fra at udnytte etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF, og det udgør en begrænsning af disse friheder.

(jf. præmis 66-71 og 74 samt domskonkl. 1)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. november 2009 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-495/08)

»Traktatbrud — direktiv 85/337/EØF — vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet — forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40) — forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt.

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, da det ikke har underlagt ansøgninger om ændring af tilladelser til at genoptage mineraludvinding (»Review of Mineral Planning«), indgivet i Wales før den 15. november 2000, kravene i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.

2) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. november 2009 — Kommissionen mod Det Forenede Kongerige

(Sag C-495/08)

»Traktatbrud — direktiv 85/337/EØF — vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet — forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt«

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud — tilsidesættelse af Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40) — forpligtelse til at begrunde en afgørelse om ikke at vurdere et projekt.

Konklusion

1) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 85/337/EØF om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, da det ikke har underlagt ansøgninger om ændring af tilladelser til at genoptage mineraludvinding (»Review of Mineral Planning«), indgivet i Wales før den 15. november 2000, kravene i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2.
Sag C-441/08

Elektrownia Pątnów II sp. zoo

mod

Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sad Administracyjny)

»Kapitaltilførselsafgifter — lån optaget af et kapitalselskab før en medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union — pålæggelse af kapitaltilførselsafgift i henhold til national lovgivning — konvertering af lån til kapitalandele efter medlemsstatens tiltrædelse af Den Europæiske Union — kapitaltilførselsafgift på en sådan kapitalforhøjelse — umiddelbar anvendelse af nye bestemmelser«

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. november 2009 I ‐ 10801

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter – kapitaltilførselsafgift pålagt kapitalselskaber

(Rådets direktiv 69/335, art. 5, stk. 3, andet led)

Artikel 5, stk. 3, andet led, i direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, kræver, at der ved fastlæggelse af beregningsgrundlaget for kapitaltilførselsafgift på et selskabs kapitalforhøjelse, efter en medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union den 1. maj 2004, ved konvertering af lån optaget af dette selskab før denne tiltrædelse til kapitalandele, skal tages hensyn til tidligere afgiftspålæggelser af disse lån på grundlag af den da gældende nationale lovgivning.

Indførelsen i medlemsstatens retsorden af en sådan bestemmelse, som forbyder fornyet afgiftspålæggelse på de samme beløb ved deres konvertering til kapital, kan ikke anses for en anfægtelse af afgiftspålæggelser, som allerede har fundet sted, og for derved at have tilbagevirkende kraft. Denne bestemmelse har som sit eneste formål og sin eneste konsekvens at forhindre dobbelt afgiftspålæggelse på det samme beregningsgrundlag og finder anvendelse fra dens ikrafttræden såvel på lån, der allerede er optaget før medlemsstatens tiltrædelse af Den Europæiske Union, og således ved sin ikrafttræden i denne medlemsstats retsorden, og konverteret til kapitalandele efter denne tiltrædelse, som på lån, der optages efter denne tiltrædelse.

Artikel 5, stk. 3, andet led, i direktiv 69/335 er følgelig blot en ny bestemmelse, som finder umiddelbar anvendelse på dispositioner, som gennemføres efter bestemmelsens ikrafttræden i en medlemsstat, og som falder inden for dens anvendelsesområde uden at finde anvendelse med tilbagevirkende kraft på faktiske omstændigheder, der fandt sted før denne medlemsstats tiltrædelse.

(jf. præmis 36-38, 40 og 42 samt domskonkl.)
Sag C-192/08

TeliaSonera Finland Oyj

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus)

»Telekommunikation — elektronisk kommunikation — direktiv 2002/19/EF — artikel 4, stk. 1 — net og tjenester — aftaler om samtrafik mellem teleselskaber — pligt til at forhandle i god tro — begrebet »udbyder af offentlige kommunikationsnet« — artikel 5 og 8 — de nationale tilsynsmyndigheders beføjelser — virksomhed uden en stærk markedsposition«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 14. maj 2009 I ‐ 10720

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 12. november 2009 I ‐ 10747

Sammendrag af dom

Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter, sammenholdt med dels betragtning 5, 6, 8 og 19 til direktivet, dels direktivets artikel 5 og 8, er til hinder for en national lovgivning, som ikke begrænser muligheden for at påberåbe sig forpligtelsen til at forhandle om samtrafik til kun at omfatte udbydere af offentlige kommunikationsnet. Den gensidige karakter af samtrafikken i henhold til artikel 4, stk. 1, i det nævnte direktiv indebærer, at begge forhandlingsparter er offentlige netudbydere. Derfor vedrører den i samme bestemmelse fastsatte forpligtelse til forhandling kun sammenkobling af netværk og ikke andre former for adgang til net, og påhviler kun udbydere af offentlige kommunikationsnet i forhold til andre udbydere af offentlige kommunikationsnet. Det tilkommer den nationale ret i lyset af definitionerne i artikel 2 i direktiv 2002/19 og direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester at fastslå, om de berørte erhvervsdrivende, henset til deres status og karakter, kan kvalificeres som udbydere af offentlige kommunikationsnet. (jf. præmis 33, 34, 47 og 48 samt domskonkl. 1)

En national tilsynsmyndighed kan antage, at forpligtelsen i henhold til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/19 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter til at forhandle en aftale om samtrafik ikke er opfyldt, hvis en virksomhed, der ikke har en stærk markedsposition, har tilbudt en anden virksomhed samtrafik på ensidige betingelser, som kan forhindre udviklingen af et marked i detailleddet, hvis disse betingelser er til hinder for, at den anden virksomheds kunder kan udnytte dennes tjenesteydelser. (jf. præmis 55 og domskonkl. 2)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 og artikel 4, stk. 1 og 2, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, idet det anser de ydelser, som »registradores de la propiedad« i deres funktioner vedrørende afgiftsberegning og som ejere af et »oficina liquidadora de distrito hipotecario« (kontor for opgørelser på realkreditområdet) leverer til et »Comunidad Autónoma« (spansk selvstyrende region), for ikke at være undergivet merværdiafgift.
Sag C-351/08

Christian Grimme

mod

Deutsche Angestellten-Krankenkasse

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundessozialgericht)

»Fri bevægelighed for personer — medlem af bestyrelsen i et aktieselskab efter schweizisk ret og direktør i Tyskland for en filial af dette — pligt til at lade sig forsikre i den tyske pensionsforsikring — fritagelse fra denne pligt for medlemmer af direktionen i aktieselskaber efter tysk ret«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 12. november 2009 I ‐ 10779

Sammendrag af dom

Internationale aftaler – aftale EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – ligebehandling

(Aftale EF-Schweiz om fri bevægelighed for personer, art. 1, 5, 7 og 16 samt bilag I, art. 12 og 17-19)

Bestemmelserne i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer, herunder især artikel 1, 5, 7 og 16 samt artikel 12 og 17-19 i bilag I, er ikke til hinder for en medlemsstats regler, der forpligter en person, som er statsborger i denne medlemsstat og ansat på dens område, til at lade sig forsikre i denne medlemsstats pensionsforsikring, selv om personen er medlem af bestyrelsen i et schweizisk aktieselskab, og selv om medlemmer af direktionen i aktieselskaber etableret efter reglerne i den pågældende medlemsstat ikke er forpligtede til at lade sig forsikre i nævnte pensionsforsikring.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
Artikel 10 og 12 i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der gælder en særlig søgsmålsadgang vedrørende det forbud mod afskedigelse af arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, der er fastsat i direktivets artikel 10, som udøves efter de nærmere processuelle regler vedrørende dette søgsmål, dog for så vidt som disse regler ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke er udformet på en sådan måde, at det bliver praktisk umuligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet). En præklusiv frist på femten dage, der finder anvendelse på annullations- og reintegrationssøgsmålet, forekommer i denne forbindelse ikke at opfylde denne betingelse, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 2 i direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, som ændret ved direktiv 2002/73, sammenholdt med artikel 3 i direktiv 76/207, skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der særligt vedrører den beskyttelse, der er fastsat i artikel 10 i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, i tilfælde af afskedigelse af disse, der afskærer den gravide lønmodtager, der er blevet afskediget under graviditeten, fra at anlægge et erstatningssøgsmål, når alle andre lønmodtagere, der er blevet afskediget, har adgang til at anlægge et sådant, og når en sådan begrænsning af søgsmålsmulighederne udgør en ulige behandling af en kvinde i forbindelse med graviditet. Dette vil navnlig være tilfældet, hvis de processuelle regler vedrørende det eneste retsmiddel, der er tilgængeligt ved afskedigelse af disse arbejdstagere, ikke overholder princippet om effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som borgerne er tildelt ved fællesskabsretten, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 76 og domskonkl. 2)
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsættelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri og artikel 2, stk. 1, samt artikel 31, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 2846 af , idet den har undladt på tilfredsstillende vis at kontrollere, inspicere og overvåge udøvelse af fiskeri på sit område og i de farvande, der hører under dens højhedsområde eller jurisdiktion, navnlig for så vidt angår iagttagelsen af de bestemmelser, som regulerer opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, og idet den ikke i tilstrækkeligt omfang har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af fællesskabsforskrifterne om opbevaring om bord og anvendelse af drivgarn, navnlig for så vidt angår præventivt virkende sanktioner over for nævnte personer.
Det forekommer at være i strid med både formålet med og sammenhængen mellem traktaterne, hvis forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der forbydes inden for EF-traktatens anvendelsesområde i henhold til artikel 12 EF, derimod accepteres inden for Euratomtraktatens anvendelsesområde. Selv om princippet kun er udtrykkeligt opstillet i artikel 12 EF, udgør det et almindeligt princip, der også kan finde anvendelse inden for rammerne af Euratomtraktaten.

Princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet inden for Euratomtraktatens anvendelsesområde er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, ifølge hvilken en virksomhed, der har de nødvendige administrative godkendelser for at drive et atomkraftværk beliggende på en anden medlemsstats område, kan være genstand for et retligt negatorisk søgsmål med påstand om ophør med skadevirkninger eller risiko for skadevirkninger på naboejendommene, som hidrører fra dette anlæg, hvorimod virksomheder, der har et industrianlæg beliggende i den medlemsstat, som er domstolslandet, og der har opnået en administrativ godkendelse, ikke kan være genstand for et sådant søgsmål og kun kan udsættes for et søgsmål med påstand om erstatning for de lidte skader på naboejendommen.

(jf. præmis 90, 91 og 139 samt domskonkl. 1)
Artikel 58 i akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, er til hinder for, at forpligtelser i fællesskabslovgivningen, som ikke er blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende på en ny medlemsstats sprog, selv om dette sprog er et af Unionens officielle sprog, kan gøres gældende over for borgerne i medlemsstaten, selv om disse borgere på anden vis kunne have gjort sig bekendt med denne lovgivning.

Den omstændighed, at en fællesskabsforordning ikke kan gøres gældende over for borgerne i den medlemsstat, på hvis sprog den ikke er blevet offentliggjort, har imidlertid ingen indvirkning på den omstændighed, at den som en del af gældende fællesskabsret er bindende for den pågældende medlemsstat fra tiltrædelsesdatoen. Når en medlemsstat før dennes tiltrædelsesdato vedtager lovgivning, som opfylder de forpligtelser, der følger af en fællesskabsforordning, skaber dette forpligtelser for borgerne på trods af den omstændighed, at forordningen ikke kan gøres gældende mod dem, før de har haft mulighed for at gøre sig bekendt dermed ved en forskriftsmæssig offentliggørelse på medlemsstatens sprog i Den Europæiske Unions Tidende. Under sådanne omstændigheder kan de af forordningens bestemmelser, som er gentaget i den nationale lovgivning, gøres gældende over for borgerne. I det omfang visse af bestemmelserne ikke er gennemført ved den nationale lovgivning, kan medlemsstaten til gengæld ikke påberåbe sig disse over for borgerne inden den forskriftsmæssige offentliggørelse af forordningen på medlemsstatens sprog. Det påhviler den forelæggende ret at afklare, om og i hvilken grad den nationale lovgivning har gengivet de pågældende fællesskabsbestemmelser.

(jf. præmis 31-35)
Sag C-274/08

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Sverige

»Traktatbrud — direktiv 2003/54/EF — artikel 15, stk. 2 — artikel 23, stk. 2 — det indre marked for elektricitet — forudgående godkendelse af de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår for tilslutning og adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer — national regulerende myndighed«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 29. oktober 2009 I ‐ 10649

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – foranstaltninger med henblik på det indre elektricitetsmarkeds oprettelse og funktion – direktiv 2003/54 – tilrettelæggelse af systemadgangen

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54, art. 23, stk. 2, litra a)]

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2003/54 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92, når den ikke har givet de regulerende myndigheder ansvaret for at fastsætte eller, forud for deres ikrafttræden, at godkende i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår for adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer, i henhold til dette direktivs artikel 23, stk. 2, litra a).

Selv hvis en medlemsstats gennemførelse eller fortolkning af en direktivbestemmelse gør det muligt at iagttage, eller endog bedre iagttage, visse af de med direktivet forfulgte formål, må denne medlemsstat ikke tilsidesætte udtrykkelige bestemmelser heri. En medlemsstat kan med henblik på at opfylde kravene i direktiv 2003/54 ikke blot anvende et system, hvor kontrollen af den metode, der anvendes til at fastsætte bl.a. el-transmissions- og distributionstariffer, er foretaget efterfølgende, selv om denne kontrol var lige så effektiv som en forudgående kontrol, da direktivet indeholder udtrykkelig bestemmelse om anvendelse af et system med forudgående godkendelse og derfor ikke giver medlemsstaterne mulighed for at anvende et andet system. Det fremgår af selve ordlyden af nævnte direktivs artikel 23, stk. 2, litra a), dels at de nationale regulerende myndigheder fastsætter eller forudgående godkender i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte betingelser og vilkår for adgang til nationale net, herunder transmissions- og distributionstariffer, dels at disse tariffer eller metoder skal være udformet således, at de til nettenes levedygtighed nødvendige investeringer heri kan gennemføres. Direktivets formål kan således kun opfyldes ved opstilling af konkrete tariffer eller beregningsmetoder for tarifferne, som er tilstrækkeligt præcise til, at de erhvervsdrivende kan bedømme deres omkostninger for adgang til transmissions- og distributionsnettene.

(jf. præmis 33, 34, 37, 40 og 43 samt domskonkl.)