GENERALADVOKAT M. WATHELETS STILLINGTAGEN

fremsat den 29. oktober 2015 ( 1 )

Sag C-455/15 PPU

P

mod

Q

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Varbergs tingsrätt (byretten i Varberg, Sverige))

»Område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — retligt samarbejde i civile sager — kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar — forordning (EF) nr. 2201/2003 — princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser — grund til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar — artikel 23, litra a) — afgørelse, der er i åbenbar strid med grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til — artikel 24 — forbud mod prøvelse af kompetencen for retten i domsstaten«

I – Indledning

1. Ved nærværende præjudicielle spørgsmål af 25. august 2015, der er indgået til Domstolen den 28. august 2015, anmodes Domstolen om at tage stilling til rækkevidden af artikel 23, litra a), og artikel 24 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 ( 2 ).

2. Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem P og Q vedrørende forældremyndigheden over en af deres to døtre.

II – Retsforskrifter

A – EU-retten

3. Artikel 2 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Definitioner« bestemmer: »I denne forordning forstås ved: […] 9) »forældremyndighed«: navnlig rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo […]«

4. Artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Generel kompetence« bestemmer: »1. Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges. 2. Stk. 1 finder anvendelse med forbehold af artikel 9, 10 og 12.«

5. Forordningens artikel 15 med overskriften »Henvisning til en ret, der er bedre egnet til at behandle sagen«, bestemmer: »1. Undtagelsesvis kan en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, såfremt dette er til barnets bedste: a) udsætte behandlingen af sagen eller den specifikke del heraf og opfordre parterne til at anlægge sag ved retten i den pågældende anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 4 eller b) anmode en ret i en anden medlemsstat om at erklære sig kompetent i overensstemmelse med stk. 5. 2. Stk. 1 finder anvendelse: a) på anmodning af en af parterne b) af rettens egen drift, eller c) på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, jf. stk. 3. Henvisningen kan dog kunne finde sted af rettens egen drift eller på anmodning af en ret i en anden medlemsstat, hvis i det mindste én af parterne er indforstået hermed. 3. Barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat som omhandlet i stk. 1: a) hvis barnet har fået sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, efter at sagen er anlagt ved den i stk. 1 omhandlede ret b) hvis barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat c) hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat d) hvis en indehaver af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i den pågældende medlemsstat, eller e) hvis barnets formue befinder sig i den pågældende medlemsstat, og sagen vedrører foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af denne formue eller disponering herover. 4. Den ret i den første medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, fastsætter et tidsrum, inden for hvilket der skal anlægges sag ved en ret i den anden medlemsstat i overensstemmelse med stk. 1. Er sagen ikke anlagt inden udløbet af dette tidsrum, fortsætter den ret, ved hvilken sagen er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 5. Retten i den anden medlemsstat kan, hvis dette på grund af sagens særlige omstændigheder er til barnets bedste, erklære sig kompetent inden seks uger efter, at sagen er anlagt, eller anmodningen er modtaget i medfør af stk. 1, litra a) eller b). I så fald erklærer den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, sig inkompetent. Erklærer retten i den anden medlemsstat sig ikke kompetent, fortsætter den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, med at udøve sin kompetence i overensstemmelse med artikel 8-14. 6. Ved anvendelsen af denne artikel arbejder retterne sammen, enten direkte eller gennem de centralmyndigheder, der er udpeget i medfør af artikel 53.«

6. Nævnte forordnings artikel 20 med overskriften »Foreløbige, herunder sikrende, retsmidler« bestemmer: »1. Denne forordning er ikke til hinder for, at retterne i en medlemsstat i hastetilfælde kan anvende de foreløbige, herunder sikrende, retsmidler, der er fastsat i denne medlemsstats lovgivning, over for personer eller aktiver i denne medlemsstat, selv om en ret i en anden medlemsstat i medfør af denne forordning har kompetence til at påkende sagens realitet. 2. Retsmidler, der er bragt i anvendelse i medfør af stk. 1, ophører med at gælde, når den ret i en medlemsstat, der i medfør af denne forordning har kompetence til at påkende sagens realitet, har truffet de foranstaltninger, den finder relevante.«

7. Artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Anerkendelse af retsafgørelser« bestemmer: »Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.«

8. Artikel 23 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Grunde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar« bestemmer: »En retsafgørelse om forældreansvar kan ikke anerkendes: a) såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, under hensyntagen til barnets bedste […]«

9. Forordningens artikel 24 med overskriften »Forbud mod prøvelse af kompetencen for retten i domsstaten« bestemmer: »Kompetencen for retten i domsstaten kan ikke efterprøves. Den i […] artikel 23, litra a), omhandlede efterprøvelse vedrørende grundlæggende retsprincipper kan ikke foretages i forhold til kompetencereglerne i artikel 3-14.«

10. Nævnte forordnings artikel 26 med overskriften »Forbud mod prøvelse med hensyn til sagens realitet« bestemmer: »En retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.«

11. Samme forordnings artikel 27 med overskriften »Udsættelse af sagen« bestemmer: »1. Gøres anerkendelse af en retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, gældende ved en ret i en anden medlemsstat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse. […]«

B – Haagerkonventionen af 1980

12. Artikel 13 i Haagerkonventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, udfærdiget den 25. oktober 1980 i Haag (herefter »Haagerkonventionen af 1980«) bestemmer: »Uanset bestemmelserne i den foregående artikel har den judicielle eller administrative myndighed i modtagerstaten ikke pligt til at bestemme, at barnet skal tilbagegives, hvis den person, institution eller anden myndighed, som modsætter sig tilbagegivelsen, godtgør, at: a) den person, institution eller anden myndighed, som drog omsorg for barnets person, ikke faktisk udøvede forældremyndigheden, da bortførelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller havde samtykket i eller efterfølgende affundet sig med bortførelsen eller tilbageholdelsen; eller b) der er en alvorlig risiko for, at tilbagegivelsen vil udsætte barnet for fysisk eller psykisk overlast eller på anden vis bringe det i en ikke-acceptabel situation. Den judicielle eller administrative myndighed kan også nægte at tilbagegive barnet, hvis den finder, at barnet modsætter sig tilbagegivelsen, og at barnet har nået en sådan alder og modenhedsgrad, at der bør tages hensyn til barnets mening. Når de judicielle eller administrative myndigheder overvejer de forhold, der er nævnt i denne artikel, skal de tage hensyn til de oplysninger vedrørende barnets sociale baggrund, som fremskaffes af centralmyndigheden eller en anden kompetent myndighed i den stat, hvor barnet har bopæl.«

III – Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

13. P og Q har sammen to børn, hvoraf det første, V, er født i 2000, og det andet, S, er født i 2009.

14. P og Q blev gift i 1997. Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė, Litauen) opløste ægteskabet mellem dem den 6. februar 2006 ( 3 ) og fastslog herved, at V skulle bo hos sin mor, idet forældrene skulle have fælles forældremyndighed.

15. I 2005 var familien imidlertid flyttet fra Litauen til Sverige, hvor forældrene og barnet (V) blev opført i folkeregistret i 2006. S blev født i Sverige i 2009. Begge børn taler svensk og har gået i skole i Falkenberg i Sverige, hvor størstedelen af deres omgangskreds befinder sig.

16. Den 27. november 2013 opdagede P, at Q og begge børn var forsvundet. Q havde kontaktet socialforvaltningen i Falkenberg kommune, som indledte en undersøgelse i anledning af, at Q påstod, at hun og børnene havde været udsat for straffelovsovertrædelser begået af P. De omhandlede hændelser blev politianmeldt, og Q og børnene blev indkvarteret i et familiehjem. Nogle måneder senere blev efterforskningen af P indstillet, men han fik forbud mod at kontakte børnene.

17. Den 29. marts 2014 tog Q sine to børn med til Litauen. P og Q havde på daværende tidspunkt fælles forældremyndighed over begge børn ( 4 ), som den 31. marts 2014 blev opført i folkeregistret i Šilutė kommune i Litauen.

18. Den 8. april 2014 anlagde Q sag mod P ved Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) med påstand om, at den traf en foreløbig afgørelse om bopælen for og den fulde forældremyndighed over S ( 5 ) samt en afgørelse om at tildele hende underholdsbidrag for begge børn.

19. Den 11. april 2014 anlagde P sag mod Q ved den forelæggende ret, Varbergs tingsrätt (byretten i Varberg), med påstand om, at han foreløbigt blev tildelt den fulde forældremyndighed over begge børn.

20. Samme dag traf Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) foreløbig afgørelse om, at S skulle have bopæl hos sin mor.

21. I juni 2014 indgav P en anmodning til Kongeriget Sveriges Utrikesdepartement (udenrigsministeriet) om tilbagegivelse af børnene i henhold til Haagerkonventionen af 1980.

22. Den 30. juli 2014 anlagde P sag ved Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) med påstand om, at han blev tildelt den fulde forældremyndighed over V ( 6 ). Denne sag blev forenet med den sag, som Q havde anlagt den 8. april 2014.

23. I sit svarskrift til P’s stævning nedlagde Q den 2. september 2014 påstand om, at P’s søgsmål ikke skulle tages til følge, og anførte, at V var blevet behandlet for posttraumatisk stress på et hospitalscenter i Klaipėda (Litauen), og at lægeerklæringerne viste en negativ reaktion hos barnet ved enhver kontakt med dets far P.

24. For samme ret nedlagde P den 29. september 2014 påstand for den nævne ret om, at den skulle undlade at behandle sagen anlagt af Q om tildeling af forældremyndigheden over S, eftersom denne ret ifølge P ikke havde kompetence.

25. Den 1. august 2014 indgav P en anmodning til Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius, Litauen) om bl.a. tilbagegivelse af S til barnets sædvanlige opholdssted, dvs. Sverige. Den 18. august 2014 indgav Q i denne forbindelse et svarskrift, hvorved hun bestred, at S var udrejst ulovligt til Litauen, fremhævede P’s uacceptable adfærd over for sine mindreårige børn og nedlagde påstand om, at P’s anmodning forkastedes.

26. Den 4. september 2014 afslog Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) P’s anmodning om tilbagegivelse af barnet, og den 21. oktober 2014 stadfæstede Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) afgørelsen, som blev støttet på artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980.

27. Som følge af sidstnævnte afgørelse fremsendte den svenske centralmyndighed, dvs. udenrigsministeriet ( 7 ), dokumenter til den forelæggende ret i overensstemmelse med artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 2201/2003.

28. Den 18. oktober 2014, efter et retsmøde afholdt uden Q’s medvirken, traf den forelæggende ret foreløbig afgørelse om, at P skulle have den fulde forældremyndighed over S.

29. Den 18. februar 2015 bestemte Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė), at S skulle have bopæl hos Q, og pålagde P at betale underholdsbidrag for begge børn (herefter »den omtvistede afgørelse«). Det fremgår af denne afgørelse, at P havde trukket den påstand om fuld forældremyndighed over V, som han havde nedlagt den 30. juli 2014, tilbage.

30. Den forelæggende ret finder, at dens egen kompetence er baseret på artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, eftersom de to børn på tidspunktet for sagens anlæggelse ved Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) den 8. april 2014 og ved den forelæggende ret den 11. april 2014 havde sædvanligt opholdssted i Sverige som omhandlet i denne bestemmelse.

31. Til støtte for, at sagen fortsat skal versere for den forelæggende ret, har P for denne ret gjort gældende, at den omtvistede afgørelse ikke skal anerkendes. Ifølge P skal afslaget på at anerkende afgørelsen ske på grundlag af artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003. P har medgivet, at det i henhold til denne forordnings artikel 24 normalt ikke er tilladt at efterprøve kompetencen for retten i domsstaten. Ifølge P henviser denne bestemmelse imidlertid ikke til nævnte forordnings artikel 15, på hvilken Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) har baseret sin kompetence. Denne ret har imidlertid tilsidesat sidstnævnte bestemmelse ved helt uafhængigt at tillægge sig kompetence til at tage stilling til sagen.

32. P har endvidere anført, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) på baggrund af den omstændighed, at en litauisk ret har afslået at tilbagegive barnet på grundlag af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980, desuden har konkluderet, at barnets sædvanlige opholdssted nu befinder sig i Litauen. Dette vil være i strid med, hvad Domstolen anførte i præmis 44 i dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400), nemlig at »den ulovlige fjernelse af et barn i princippet ikke bør have til virkning at overføre kompetencen for retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse, til retterne i den medlemsstat, som barnet er bragt til, og dette uanset om barnet efter bortførelsen har fået sædvanligt opholdssted dér«.

33. Selv om P anerkender, at de grundlæggende retsprincipper skal fortolkes indskrænkende, har han gjort gældende, at der findes en vis skønsmargen, såfremt den udenlandske ret har begået alvorlige fejl. Ifølge P har Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) begået en sådan alvorlig fejl, idet den enten bevidst eller på grund af uvidenhed har tilsidesat ikke alene artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, men også det grundlæggende princip, hvorefter det på området for børnebortførelser i sidste ende tilkommer retterne i det land, hvor barnet oprindeligt havde sit opholdssted, at træffe afgørelse.

34. Q har for den forelæggende ret gjort gældende, at artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 fastsætter et forbud mod at efterprøve kompetencen for en ret i en medlemsstat. Det er kun muligt at afslå at anerkende den omtvistede afgørelse, hvis den strider mod grundlæggende retsprincipper. Ifølge Q er dette imidlertid ikke tilfældet, eftersom det klart fremgår, at P ikke opfylder sine faderlige forpligtelser på passende vis, hvilket indebærer, at S skal blive hos sin mor. Dette er blevet fastslået i fire forskellige sager. Børnene går desuden i skole i Litauen, og der er ikke fare for børnenes sundhed eller udvikling. Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) og Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) har fastslået, at de to børn lovligt blev ført til Litauen af deres mor. Den forelæggende ret har ingen grund til at betvivle den vurdering, som de litauiske retter og myndigheder (herunder kontoret for beskyttelse af børns rettigheder under de lokale myndigheder i distriktet Šilutė (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) har foretaget.

35. Q har endvidere tilføjet, at P frem til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse har deltaget aktivt i de retssager, som er blevet ført ved de litauiske retter, og har haft alle retsmidler til prøvelse af de trufne afgørelser til rådighed. P har desuden på egen foranledning trukket sin anmodning om, at det fastslås, at V skal bo sammen med ham, tilbage, og har således accepteret, at dette barn bor sammen med sin mor i Litauen. Ved at kræve forældremyndigheden over S har P dermed tilsidesat børnenes rettigheder og deres legitime interesser.

36. På denne baggrund har Varbergs tingsrätt (byretten i Varberg) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

IV – Om den præjudicielle hasteprocedure og retsforhandlingerne for Domstolen

37. Den forelæggende ret har anmodet om, at anmodningen om præjudiciel afgørelse undergives den hasteprocedure, der er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement. Under henvisning til dom Detiček (C-403/09 PPU, EU:C:2009:810) har den forelæggende ret begrundet sin anmodning med, at P siden den 29. marts 2014, hvor det omhandlede barn med rettens ord blev bortført, ikke har haft lejlighed til at se barnet. Enhver forlængelse af sagen vil være i strid med barnets interesser og til skade for barnets forhold til sin far. For at undgå fortsat retsusikkerhed er det nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse hurtigst muligt, således at tvisten kan løses endeligt.

38. Domstolens Fjerde Afdeling har den 9. september 2015 efter at have hørt mig besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren. Denne afdeling har derudover i henhold til procesreglementets artikel 109, stk. 3, besluttet at anmode Republikken Litauen om skriftligt at fremkomme med alle relevante præciseringer vedrørende nærværende sag. Domstolens Fjerde Afdeling har også opfordret parterne i hovedsagen, Kongeriget Sverige og Republikken Litauen til at besvare spørgsmål, helst skriftligt og ellers under retsmødet.

39. P, Kongeriget Sverige ( 8 ), Republikken Litauen og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. P, Q, Kongeriget Spanien, Republikken Litauen og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg under retsmødet, der blev afholdt den 27. oktober 2015.

V – Om det præjudicielle spørgsmål

A – Parternes indlæg

40. P har fremhævet, at det særlige ved hovedsagen er, at den omtvistede afgørelse om forældremyndigheden over S er blevet truffet efter en afgørelse om, at barnet ikke skal tilbagegives, men inden at retten i domsstaten har kunnet træffe afgørelse i spørgsmålet om, hvorvidt barnet skal tilbagegives eller ej.

41. Efter P’s opfattelse begrunder Šilutės rajono apylinkės teismas’ (distriktsdomstolen i Šilutė) tilsidesættelse af de principper, som ligger til grund for den ordning, der finder anvendelse på ulovlig fjernelse, og den omstændighed, at den har erklæret sig for kompetent til trods for den omstændighed, at spørgsmålet om, hvorvidt barnet skulle tilbagegives eller ej, verserede for en ret i domsstaten, at den omtvistede afgørelse ikke anerkendes. P har gentaget henvisningen til dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 44), som han havde påberåbt sig for den forelæggende ret ( 9 ).

42. P har anført, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) i den omtvistede afgørelse ikke klart har angivet, hvilke elementer den støttede sig på for at begrunde sin kompetence. Ifølge P har Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) støttet kompetencen på en generel begrundelse vedrørende hensynet til barnets bedste eller alternativt på en fuldstændig fejlagtig fortolkning af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Han har bemærket, at »når artikel 24 bestemmer, at efterprøvelsen vedrørende grundlæggende retsprincipper kan ikke foretages i forhold til kompetencereglerne, henvises der til artikel 3-14. Den omhandlede indsigelse vedrører trods alt ikke den vurdering, som den litauiske ret har foretaget, af den måde, hvorpå en af disse artikler skal anvendes, men den omstændighed, at retten uafhængigt og i strid med forpligtelsen til at opnå [den forelæggende rets] accept har erklæret sig kompetent i henhold til artikel 15 eller alternativt ved fuldstændig at se bort fra reglerne i forordning nr. 2201/2003«.

43. P er af den opfattelse, at princippet om, at det tilkommer retten i barnets oprindelsesmedlemsstat endeligt at afgøre spørgsmålene om forældremyndighed og eventuel tilbagegivelse af barnet, er grundlæggende for reglerne om ulovlig fjernelse som fastsat i forordning nr. 2201/2003. Han har anført, at hvis det i en sådan sag ikke var muligt at nægte at anerkende den omtvistede afgørelse, kunne selve de grundlæggende principper, som ligger til grund for den ordning, der finder anvendelse på de ulovlig fjernelser af børn som fastsat i forordning nr. 2201/2003, meget let fraviges.

44. Republikken Litauen har anført, at den omtvistede afgørelse bør anerkendes i Sverige i henhold til artikel 21 i forordning nr. 2201/2003. Republikken Litauen har bemærket, at samme forordnings artikel 23 fastsætter en udtømmende liste over grunde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar. Ifølge Republikken Litauen er en af disse grunde, at anerkendelsen åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvilket ifølge denne artikel 23 skal fortolkes under hensyntagen til barnets bedste. Republikken Litauen har tilføjet, at det i henhold til artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 imidlertid ikke er muligt at påberåbe sig grundlæggende retsprincipper med henblik på at efterprøve kompetencen for retterne i domsstaten, i det foreliggende tilfælde de litauiske retter. Endvidere bestemmer samme forordnings artikel 26 bl.a., at en retsafgørelse i intet tilfælde kan efterprøves med hensyn til sagens realitet.

45. Uanset det ovenstående har Republikken Litauen gjort gældende, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) i den omtvistede afgørelse har taget hensyn dels til afgørelsen om, at barnet ikke skal tilbagegives, som Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) traf, og kendelsen fra Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol), dels til ordlyden af artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003, »som bl.a. fastsætter, at barnet anses for at have en særlig tilknytning til en medlemsstat […], hvis barnet er statsborger i den pågældende medlemsstat (idet de to børn er statsborgere i Republikken Litauen)«.

46. Hvad angår afgørelsen om, at barnet ikke skal tilbagegives, har Republikken Litauen bemærket, at Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) og Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) har fastslået, at der ikke var sket ulovlig fjernelse af barnet S.

47. Republikken Litauen er derfor af den opfattelse, henset til, at fjernelsen af barnet var gyldig, at der er forløbet næsten et år siden fjernelsen, at børnene går i skole og tilstedeværelsen af andre integrationstegn, »at [Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė)] med rette har baseret sig på forhold, da den påtog sig kompetencen og traf afgørelse om, at den er den [mest] egnede ret til at efterprøve sagen«.

48. Republikken Litauen har desuden anført, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) kun var særlig opmærksom på indholdet af bestemmelserne i artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, for så vidt som den indeholder et af kriterierne, der gør det muligt at fastslå, hvilken ret der er bedst egnet til at behandle sagen og først har erklæret sig for kompetent efter at have konstateret, at barnets udrejse fra Sverige var lovlig, og at den anså sig for retten ved barnets sædvanlige opholdssted, hvilket gav den kompetencen som omhandlet i artikel 8 i forordning nr. 2201/2003.

49. I retsmødet den 27. oktober 2015 har Kongeriget Spanien gjort gældende, at selv om tilsidesættelsen af en kompetenceregel ikke i sig selv er tilstrækkelig til at give anledning til ikke-anerkendelse af en afgørelse på grundlag af artikel 23, litra a), og artikel 24 i forordning nr. 2201/2003, er det muligt at nægte anerkendelse, når tilsidesættelsen af kompetencereglerne er åbenbar, og når denne ikke-anerkendelse tjener hensynet til barnets bedste.

50. Kommissionen har anført, at begrebet »grundlæggende retsprincipper« skal fortolkes strengt, da det er en hindring for at realisere en af forordningens grundlæggende mål, nemlig fri bevægelighed for retsafgørelser, og at det således kun kan påberåbes i undtagelsestilfælde ( 10 ). Ifølge Kommissionen er det desuden udelukket at basere sig på artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003 for at nægte at anerkende en retsafgørelse, blot fordi afgørelsen åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper, da der ved anvendelsen af samme bestemmelse skal tages hensyn til barnets bedste.

51. Kommissionen har tilføjet, at artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 præciserer, at den i nævnte forordnings artikel 23, litra a), omhandlede efterprøvelse vedrørende grundlæggende retsprincipper ikke kan foretages i forhold til kompetencereglerne i artikel 3-14 heri. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at denne forordning udelukker enhver efterprøvelse af kompetencen for retten i domsstaten. Kommissionen har anført, at den omstændighed, at nævnte forordnings artikel 15 ikke nævnes i dens artikel 24, skyldes, at det er overflødigt, idet det generelle princip er, at der ikke skal ske en efterprøvelse af kompetencen for retten i medlemsstaten.

52. Kommissionen har gjort gældende, at selv om den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke har ret til at efterprøve kompetencen for retten i domsstaten, kan den stadig foretage en generel efterprøvelse i betragtning af grundlæggende retsprincipper.

53. Kommissionen har anført, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) fastslog, at børnene havde opnået sædvanligt opholdssted i Litauen efter afgørelsen om, at de ikke skulle tilbagegives. Kommissionen er af den opfattelse, at denne holdning er tvivlsom, fordi den omstændighed, at en medlemsstat nægter, at børn skal tilbagegives, ifølge dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 44) ikke har til virkning at overføre kompetencen for retterne i nævnte medlemsstat.

54. Kommissionen har desuden anført, at selv hvis det antages, at børnene havde deres sædvanlige opholdssted i Litauen, har Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) anset sig for kompetent på grundlag af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Ifølge Kommissionen er denne tilgang vanskelig at forstå. Kommissionen mener, at den litauiske ret, hvis den virkelig mente, at børnene havde deres sædvanlige opholdssted i Litauen, burde have støttet sin kompetence på artikel 8 i forordning nr. 2201/2003. Endvidere har nævnte ret ved anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 hverken overholdt betingelserne heri eller anvendt den procedure, som den fastsætter.

55. Ifølge Kommissionen er et af de grundlæggende principper inden for det europæiske retlige område, herunder i Sverige og Litauen, gensidig tillid, som hviler på et loyalt samarbejde mellem retterne. Kommissionen har anført, at den åbenbare manglende overholdelse af reglerne i det europæiske retsområde ved omgåelse kan udgøre en tilsidesættelse af en retsregel, der anses for grundlæggende i Unionens retsorden og dermed i den svenske retsorden.

56. Kommissionen har desuden anført, at der også skal tages hensyn til det forhold, at P havde mulighed for at appellere den omtvistede afgørelse i domsstaten, og at han burde have udnyttet denne mulighed. Kommissionen mener, at et sådant skridt er i overensstemmelse med det generelle princip i forordning nr. 2201/2003, hvorefter enhver fejlagtig anvendelse af reglerne skal anfægtes for retterne i domsstaten. Endelig har Kommissionen mindet om, at det skal efterprøves, hvorvidt det er til barnets bedste at anvende grundlæggende retsprincipper til at nægte at anerkende en afgørelse.

57. Ifølge Kommissionen påhviler det den forelæggende ret at afgøre, hvorvidt tilsidesættelsen af EU-retten i den foreliggende sag er en fejl, der med rimelighed kan afhjælpes ved de retsmidler, der er tilgængelige i domsstaten (kombineret med de retsmidler, der er fastsat i forordning nr. 2201/2003), eller om foreligger en åbenbar tilsidesættelse af de EU-retlige principper om gensidig tillid og loyalt samarbejde ved omgåelse.

B – Indledende bemærkninger

58. Med sit præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den, uanset forbudet i artikel 23 i forordning nr. 2201/2003 mod at foretage en efterprøvelse af kompetencen for retten i domsstaten, i henhold til denne forordnings artikel 23, litra a), kan nægte at anerkende den omtvistede afgørelse, hvorved det blev fastslået, at S skal bo hos sin mor ( 11 ).

59. Indledningsvis bemærkes, at henvisningen i det præjudicielle spørgsmål til artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 synes at antyde, at den forelæggende ret kun er i tvivl om muligheden for at nægte at anerkende den omtvistede afgørelse, såfremt Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) ikke skulle have overholdt reglerne om tildeling af kompetence.

60. Selv om det præjudicielle spørgmål vedrører artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003, som fastsætter en grund til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar, såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper, har den forelæggende ret desuden undladt at anføre, hvorledes en anerkendelse af den omtvistede afgørelse på helt uantagelig måde vil være i strid med grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, eller i Den Europæiske Union.

61. Det er således kun P’s argumenter for denne ret, som er blevet gentaget i anmodningen om præjudiciel forelæggelse ( 12 ), der giver en antydning af den påståede tilsidesættelse af grundlæggende retsprincipper. P har i denne henseende for den forelæggende ret gjort gældende, at en anerkendelse af den omtvistede afgørelse åbenbart var i strid mod grundlæggende retsprincipper, idet Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) havde begået en alvorlig fejl, da den enten bevidst eller på grund af uvidenhed havde tilsidesat dels artikel 15 i forordning nr. 2201/2003, dels den i denne forordning fastsatte tilbagegivelsesprocedure, herunder navnlig det grundlæggende princip, hvorefter det på området for børnebortførelse i sidste ende tilkommer retterne i det land, hvor barnet oprindeligt havde sit opholdssted, at træffe afgørelse i henhold til nævnte forordnings artikel 11, stk. 8 ( 13 ).

62. I denne stillingtagen vil jeg behandle disse to problemer ét for ét.

C – Om den påstående tilsidesættelse af kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003 og undtagelsen vedrørende grundlæggende retsprincipper i samme forordnings artikel 23, litra a)

63. P har anført, at det ikke er klart angivet i den omtvistede afgørelse, hvilke elementer, som Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) har lagt til grund for at begrunde sin kompetence. P mener desuden, at den omtvistede afgørelse kan anses for at være en foreløbig afgørelse i henhold til artikel 20 i forordning nr. 2201/2003, således at den, jf. dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437), ikke har virkning uden for litauisk område.

64. Domstolen fastslog i præmis 76-78 i dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437), at enhver afgørelse, hvoraf det ikke fremgår, at den er blevet truffet i henhold til kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003, henhører under nævnte forordnings artikel 20, hvis den opfylder de betingelser, som er fastsat i denne bestemmelse. Domstolen har i denne henseende i den doms præmis 83 fastslået, at ordningen med anerkendelse og fuldbyrdelse fastsat i forordning nr. 2201/2003 ikke finder anvendelse på retsmidler henhørende under forordningens artikel 20.

65. Jeg mener, at denne retspraksis ikke finder anvendelse på omstændighederne i hovedsagen.

66. I modsætning til det af P ( 14 ) anførte fremgår således af den omtvistede afgørelse, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) har baseret sin kompetence på kompetencereglerne fastsat i forordning nr. 2201/2003. I denne henseende nævnes i den omtvistede afgørelse ikke alene artikel 15 ( 15 ) i forordning nr. 2201/2003, men også ( 16 ) denne forordnings artikel 8 og 9 ( 17 ).

67. Det følger heraf, at den omtvistede afgørelse, eftersom den indeholder tilstrækkelige oplysninger, der viser, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) har støttet sin kompetence på de i forordning nr. 2201/2203 fastsatte regler, ikke udgør en foreløbig afgørelse som omhandlet i samme forordnings artikel 20 og skal ( 18 ) anerkendes af den forelæggende ret i henhold til princippet om gensidig anerkendelse ( 19 ) af retsafgørelser som fastsat i nævnte forordnings artikel 21, stk. 1, medmindre en af grundende til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar som fastsat i samme forordnings artikel 23 finder anvendelse ( 20 ).

68. Henset til formålene med forordning nr. 2201/2003, som jeg har nævnt, og til selve ordlyden af nævnte forordnings artikel 23, litra a), som fastsætter, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes, såfremt en anerkendelse »åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, under hensyntagen til barnets bedste«, mener jeg, at anvendelsen af klausulen om grundlæggende retsprincipper, som fremgår af denne forordnings artikel 23, litra a), kun kan spille en rolle i undtagelsestilfælde ( 21 ). Da denne grund fraviger princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser, der er baseret på gensidig tillid, og dermed kan udgøre en hindring for gennemførelsen af et de grundlæggende mål med forordning nr. 2201/2003 ( 22 ), skal den fortolkes indskrænkende ( 23 ).

69. Det skal tilføjes, at ud over det meget begrænsede anvendelsesområde for undtagelsen i artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003, bekræfter denne forordnings artikel 24, første punktum, at retterne i de andre medlemsstater ikke kan efterprøve den vurdering, som den første ret har foretaget af sin kompetence. Dette grundlæggende princip ( 24 ) støttes ligeledes af, at det i samme bestemmelses andet punktum præciseres, at »[d]en i […] artikel 23, litra a), omhandlede efterprøvelse vedrørende grundlæggende retsprincipper […] ikke [kan] foretages i forhold til kompetencereglerne i artikel 3-14«.

70. Den omstændighed, at artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 ikke henviser til denne forordnings artikel 15, kan ikke have til virkning at begrænse rækkevidden det grundlæggende princip, der er fastsat i nævnte artikel 24, hvorefter anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, ikke kan nægtes under henvisning til grundlæggende retsprincipper i den stat, anmodningen rettes til, alene med den begrundelse, at retten i domsstaten ikke har overholdt kompetencereglerne ( 25 ).

71. Jeg vil i denne henseende gerne understrege, at dette grundlæggende princip, der er baseret på den gensidige tillid, der sikrer fri bevægelighed for retsafgørelser inden for Unionen, ikke kan drages i tvivl med henvisning til grovheden af den påstående manglende overholdelse af kompetencereglerne.

72. Det følger heraf, at selv hvis det antages, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) ikke har overholdt kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003 eller ordlyden af denne forordnings artikel 15, således som påstået af P og Kommissionen ( 26 ) (hvilket ikke er tilfældet efter min mening), kan en sådan konstatering ikke medføre eller gøre det muligt for den forelæggende ret ikke at anerkende den omtvistede afgørelse.

73. Artikel 26 i forordning nr. 2201/2003 fastsætter desuden, at en retsafgørelse i intet tilfælde kan efterprøves med hensyn til sagens realitet ( 27 ). Det følger heraf, at retten i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke, uden at dette bringer formålet med forordning nr. 2201/2003 i fare, kan nægte at anerkende en retsafgørelse fra en anden medlemsstat, alene fordi den finder, at den nationale ret eller EU-retten er anvendt urigtigt i afgørelsen ( 28 ).

74. Det må derimod antages, at det retsmiddelsystem, der gælder i hver enkelt medlemsstat, suppleret med adgangen til at forelægge præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF, udgør en tilstrækkelig garanti for borgerne i sådanne tilfælde ( 29 ).

75. I retsmødet den 27. oktober 2015 blev det bekræftet af Republikken Litauen, at den omtvistede afgørelse kunne have været genstand for en appel og en eventuel retssag. P har for sin del i samme retsmøde bekræftet, at han ikke havde appelleret den omtvistede afgørelse til de litauiske retter. P har dermed ikke udtømt de retsmidler, som han har ifølge litauiske ret, og dette på trods af hans aktive deltagelse i de adskillige sager vedrørende forældreansvaret for og tilbagegivelsen af hans børn ( 30 ), som er blevet anlagt til de litauiske retter. Han har således ikke udnyttet muligheden for at bestride kompetencen for Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) til at vedtage den omtvistede afgørelse.

76. Henset til det ovenstående mener jeg, at grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke kan gøres gældende til støtte for at nægte anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, i henhold til artikel 23, litra c), og artikel 2 i forordning nr. 2201/2003 alene med den begrundelse, at retten i domsstaten ikke har overholdt kompetencereglerne i forordning nr. 2001/2003.

77. Det skal tilføjes, at der, selv hvis grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, kunne påberåbes i henhold til artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003, ikke er blevet fremført noget argument, bortset fra det frugtesløse argument om den påståede tilsidesættelse af kompetencereglerne i denne forordning, som jeg har forkastet, for at godtgøre, hvordan disse grundlæggende retsprincipper skulle være blevet tilsidesat.

D – Om artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 og tilbagegivelsesproceduren

78. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel forelæggelse og af ordlyden af det præjudicielle spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, at tvistens genstand ( 31 ) for denne udelukkende vedrører forældremyndighed som defineret i artikel 2, punkt 9), i forordning nr. 2201/2003.

79. P ( 32 ), Kongeriget Sverige og Republikken Litauen har som svar på et skriftligt spørgsmål fra Domstolen desuden anført, at tvistens genstand i hovedsagen og i tvisten for Šilutės rajono apylinkės teismas’ (distriktsdomstoenl i Šilutė), som gav anledning til den omtvistede afgørelse, er sammenfaldende. Q har desuden bekræftet dette i retsmødet den 27. oktober 2015 ( 33 ).

80. Det bemærkes dog, at Kongeriget Sverige i sit skriftlige indlæg har anført, at »siden Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) den 21. oktober 2014 forkastede anmodningen om tilbagegivelse af børnene, er dokumenterne blevet fremsendt til Varbergs tingsrätt (byretten i Varberg) i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning [nr. 2201/2003], via den svenske centralmyndighed, dvs. det svenske udenrigsministerium. P har anmodet om, at hans anmodning omfattes af den verserende sag om forældremyndighed. Det følger af artikel 11, stk. 8, i forordning [nr. 2201/2003], at uanset om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet, truffet af en ret, der har kompetence i medfør af nævnte forordning, eksigibel for at sikre tilbagegivelse af barnet«.

81. Jeg mener derfor, at det ikke med sikkerhed kan fastslås, at den forelæggende ret faktisk har fået forelagt en anmodning om tilbagegivelse i henhold til artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 2201/2003.

82. Det skal tilføjes, at selv om P faktisk har påberåbt sig, at barnet er blevet ulovligt fjernet ( 34 ), fremgår det af s. 4 i den omtvistede afgørelse, at Šilutės rajono apylinkės teismas’ (distriktsdomstolen i Šilutė) har fastslået, at den omhandlede fjernelse af barnet til Litauen var lovlig. Ifølge Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) har Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) »understreget, at P i forbindelse med S’s afrejse havde fået forbud mod at nærme sig Q og pigerne samt at forsøge at kontakte dem, idet deres identitet og opholdssted blev holdt hemmeligt, hvilket i det væsentlige svarer til en begrænsning af hans forældremyndighed. På grund af disse forhold fastslog Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius), at der ikke var grundlag for at fastslå, at barnet S var udrejst ulovligt som omhandlet i Haagerkonventionen af 1980 og i forordning (EF) nr. 2201/2003«. Hvis fjernelsen og efter omstændighederne barnet S’s fortsatte ophold i Litauen er lovlige, finder præmis 44 i dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400) imidlertid ikke anvendelse ( 35 ).

83. Det fremgår desuden af sagsakterne for Domstolen, at der efter Vilniaus apygardos teismas’ (den regionale domstol i Vilnius) kendelse af 4. september 2014 om afslag på den af P fremsatte anmodning om tilbagegivelse af barnet, som blev stadfæstet ved Lietuvos apeliacinis teismas’ (Litauens appeldomstol) kendelse af 21. oktober 2014 ( 36 ), og uanset at der den 28. november 2014 blev fremsendt en genpart af disse retsafgørelser om ikke-tilbagegivelse i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 2201/2003 til den forelæggende ret, er der ikke blevet truffet en senere retsafgørelse om tilbagegivelse af barnet i henhold til artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 2201/2003 ( 37 ). Kongeriget Sverige har i sit skriftlige indlæg anført, at »spørgsmålet fortsat står åbent ved den svenske centralmyndighed«.

84. Det bemærkes i denne henseende, at et søgsmål, der vedrører realiteten i forbindelse med forældreansvar, ikke har samme genstand og ikke hviler på samme grundlag som et søgsmål, der er anlagt med henblik på, at der træffes afgørelse om, at et barn, som er blevet fjernet til eller ulovligt tilbageholdes i en anden medlemsstat, tilbagegives til domsstaten ( 38 ).

85. Domstolen har fastslået, at skønt tæt forbundet med andre emner i forordning nr. 2201/2003, særligt forældremyndigheden, har eksigibiliteten af afgørelser om tilbagegivelsen af et barn i henhold til artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 2201/2003, vedtaget efter en beslutning om ikke at tilbagegive det i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 2201/2003, processuel autonomi for ikke at forsinke tilbagegivelsen af et barn, som ulovligt er blevet fjernet ( 39 ).

86. På baggrund af ovenstående betragtninger og henset til ordlyden af det præjudicielle spørgsmål, de forskellige formål med retsafgørelserne om forældremyndighed over børnene og om tilbagegivelse, samt at der i sagsakterne for Domstolen fuldstændig mangler oplysninger om en svensk rets eventuelle vedtagelse af en retsafgørelse om tilbagegivelse i henhold til artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 2201/2003 ( 40 ) – og dette på trods af, at det er måneder siden, at Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) den 21. oktober 2014 traf afgørelse om ikke-tilbagegivelse ( 41 ) – mener jeg, at P’s bemærkninger vedrørende tilbagegivelsesproceduren ikke er relevante for besvarelsen af det spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt.

VI – Forslag til afgørelse

87. På grundlag af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer det præjudicielle spørgsmål, som Varbergs tingsrätt (byretten i Varberg, Sverige) har forelagt, således: »Artikel 23, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, ikke kan gøres gældende til støtte for at nægte anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, alene med den begrundelse, at retten i domsstaten ikke har overholdt kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003.«

( 1 ) Originalsprog: fransk.

( 2 ) EUT L 338, s. 1.

( 3 ) Det fremgår af afgørelsen af 18.2.2015 fra Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė), at ægteskabet mellem P og Q blev opløst den 9.3.2006 (jf. denne stillingtagens punkt 29).

( 4 ) Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse fremgår det imidlertid af sagsakterne for Domstolen, at Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) ved afgørelse af 6.2.2006 (9.3.2006) fastslog, at V skulle bo hos Q.

( 5 ) Q nedlagde påstand om, at S skulle have bopæl hos hende.

( 6 ) P nedlagde påstand om, at V skulle have bopæl hos ham.

( 7 ) Jf. artikel 53 i forordning nr. 2201/2003.

( 8 ) Jeg præciserer, at Kongeriget Sveriges indlæg er begrænset til en besvarelse af de spørgsmål, som Domstolen havde stillet det.

( 9 ) Jf. denne stillingtagens punkt 32.

( 10 ) Jf. analogt domme Solo Kleinmotoren (C-414/92, EU:C:1994:221, præmis 20), Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 21) og Renault (C-38/98, EU:C:2000:225, præmis 26).

( 11 ) Det bemærkes i denne henseende, at forældremyndigheden ifølge artikel 2, nr. 9), i forordning nr. 2201/2003 omfatter retten til at bestemme, hvor barnet skal bo. Jf. desuden dom C (C-376/14 PPU, EU:C:2014:2268, præmis 63).

( 12 ) Jf. punkt 32 og 33 i denne stillingtagen.

( 13 ) Det bemærkes, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke indeholder nogen henvisning til svensk ret. Det drejer sig således kun om de EU-retlige bestemmelser, nemlig artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 og den i denne forordning fastsatte tilbagegivelsesprocedure, herunder navnlig forordningens artikel 11, stk. 8. Selv om det er korrekt, at artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003 kun vedrører »grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til«, mener jeg, at denne bestemmelse desuden finder anvendelse, såfremt en anerkendelse af en afgørelse åbenbart vil stride mod Unionens grundlæggende retsprincipper. Jf. i denne retning dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 48).

( 14 ) Jf. denne stillingtagens punkt 42.

( 15 ) Der kan være flere forklaringer på henvisningen i den omtvistede afgørelse til artikel 15 i forordning nr. 2201/2003. Enten har Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) blot gengivet de bestemmelser, som parterne har citeret i deres mundtlige indlæg, hvilket Republikken Litauen har anført, eller også har den fundet, at det under hensyntagen til barnets bedste ikke var passende at overføre sagen til en svensk ret.

( 16 ) Jf. Republikken Litauens bemærkninger (punkt 48 i denne stillingtagen).

( 17 ) Jeg er af den opfattelse, at selv om det i henhold til artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 ikke tilkommer den forelæggende ret at efterprøve den vurdering, som Šilutės rajono apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Šilutė) har foretaget af sin kompetence, er det uløseligt forbundet med princippet om gensidig tillid, at den ret i en medlemsstat, for hvilken en sag om forældreansvar er blevet indbragt, prøver sin kompetence på grundlag af artikel 8-14 i forordning nr. 2201/2003, og at det tydeligt fremgår af afgørelsen afsagt af denne ret, at sidstnævnte har haft til hensigt at underlægge sig de kompetenceregler, som finder direkte anvendelse, og som er fastsat i denne forordning, eller at den har truffet afgørelse i overensstemmelse med disse. Derimod kan retterne i andre medlemsstater ikke, som det fremgår af denne forordnings artikel 24, efterprøve den vurdering, som den første ret har foretaget af sin kompetence. Dette forbud foregriber ikke den mulighed, som en ret – for hvilken en afgørelse, som ikke indeholder oplysninger, der utvetydigt viser, at retten i domsstaten har kompetence til at påkende sagens realitet – har for at efterprøve, om det af denne afgørelse fremgår, at sidstnævnte ret har haft til hensigt at basere sin kompetence på en bestemmelse i forordning nr. 2201/2003. En sådan efterprøvelse udgør ikke en kontrol af kompetencen hos retten i domsstaten, men udelukkende en fastlæggelse af det grundlag, som retten har baseret sin kompetence på. Jf. i denne retning dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, præmis 73-75).

( 18 ) Med forbehold af bestemmelserne i kapitel III, afdeling 4, i forordning nr. 2201/2003, som vedrører eksigibiliteten af visse retsafgørelser, herunder visse retsafgørelser om tilbagegivelse af barnet (jf. artikel 21, stk. 3). Domstolen fastslog i præmis 65 i dom Rinau (C-195/08 PPU, EU:C:2008:406), at »[d]et forbehold, der er taget i forordningens artikel 21, stk. 3, ved formuleringen »jf. dog afdeling 4«, […] tilsigter at præcisere, at den mulighed, der følger af bestemmelsen, for en berettiget part til at få fastslået, at en retsafgørelse truffet i en medlemsstat skal anerkendes eller ikke skal anerkendes, ikke udelukker muligheden for – når betingelserne herfor er opfyldt – at anvende den ordning, der er fastsat i [nævnte] [forordnings] artikel 11, stk. 8, artikel 40 og 42 i tilfælde af en tilbagegivelse af et barn efter en afgørelse om ikke at tilbagegive barnet, idet denne ordning har forrang for den ordning, der er fastsat i kapitel III, afdeling 1 og 2«.

( 19 ) Det fremgår af 2. betragtning til forordning nr. 2201/2003, at princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser er hjørnestenen i oprettelsen af et ægte retligt område. Ifølge 21. betragtning til den nævnte forordning bør denne anerkendelse være baseret på princippet om gensidig tillid. Dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, præmis 70 og 71). Jf. analogt dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 40). Som Domstolen har fastslået i dom Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis), er det denne gensidige tillid, der har gjort det muligt at indføre en bindende kompetenceordning, som alle de retter, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003, har pligt til at respektere, og medlemsstaternes modsvarende afståelse fra at anvende nationale regler om anerkendelse og fuldbyrdelse til fordel for en forenklet ordning for anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, der træffes inden for rammerne af sager om forældreansvar.

( 20 ) I dom Rinau (C-195/08 PPU, EU:C:2008:406, præmis 50) har Domstolen fastslået, at i overensstemmelse med princippet om gensidig tillid bør grundene til ikke-anerkendelse begrænses til det nødvendige minimum. Jf. desuden dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 40). De grunde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar, som kan påberåbes, er udtrykkeligt og udtømmende fastsat i artikel 23 i forordning nr. 2201/2003. Jf. i denne retning dom C. (C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, præmis 104).

( 21 ) Jf. analogt dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis), som vedrører artikel 34, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, en bestemmelse med en ordlyd, der stort set svarer til artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003. Jeg mener derfor, at Domstolens praksis baseret på artikel 34, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 kan overføres på fortolkningen af artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003, dog altid under forudsætning af, at der i overensstemmelse med denne sidste bestemmelse tages hensyn til barnets bedste. Jf. desuden artikel 45 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT L 351, s. 1), som finder anvendelse fra den 10.1.2015. Det bemærkes, at Domstolen i denne doms præmis 44 fastslog, at »[e]n anvendelse af klausulen om grundlæggende retsprincipper i artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 kan kun komme på tale i tilfælde, hvor anerkendelse af den retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, på helt uantagelig måde vil være i strid med retsordenen i den stat, anmodningen rettes til, idet dette ville udgøre et indgreb i et grundlæggende princip. For at være i overensstemmelse med forbuddet mod efterprøvelse af realiteten af en retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat, må det kræves, at indgrebet udgør en åbenbar overtrædelse af en retsregel, der anses for væsentlig i retsordenen i den stat, anmodningen rettes til, eller af en rettighed, der er anerkendt som grundlæggende i den pågældende retsorden«.

( 22 ) Jf. analogt domme Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 19 og 21) og Renault (C-38/98, EU:C:2000:225, præmis 26), som vedrører fortolkningen af artikel 27, stk. 1, i konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17), som ændret ved konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1 og – som ændret – s. 77) og ved konventionen af 25.10.1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse (EFT L 388, s. 1, herefter »Bruxelleskonventionen«). Bruxelleskonventionens artikel 27, stk. 1, bestemmer, at »[e]n retsafgørelse kan ikke anerkendes […], [s]åfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til« (min fremhævelse). Det bemærkes, at selv om ordet »åbenbart« – i modsætning til i artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003 og i artikel 34, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 – mangler (hvilket kun understøtter min argumentation), kan Domstolens praksis baseret på artikel 27, stk. 1, i Bruxelleskonventionen overføres på fortolkningen af artikel 23, litra a), i forordning nr. 2201/2003, dog altid under forudsætning af, at der i overensstemmelse med denne sidste bestemmelse tages hensyn til barnets bedste.

( 23 ) Jf. analogt dom flyLAL-Lithuanian Airlines (C-302/13, EU:C:2014:2319 præmis 46 og 47), som bl.a. vedrører artikel 34, stk. 1, i forordning 44/2001.

( 24 ) Jf. dom Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, præmis 90). Jf. analogt dom Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 31).

( 25 ) Jf. analogt dom Krombach (C-7/98, EU:C:2000:164, præmis 32). Denne dom vedrører Bruxelleskonventionens artikel 28, stk. 3, andet punktum, hvis ordlyd stort set svarer til artikel 24, andet punktum, i forordning nr. 2201/2003.

( 26 ) Jeg mener, at Kommissionens bemærkninger undertiden er forvirrede og selvmodsigende. Kommissionen har anført, dels at kompetencen for retten i domsstaten ikke kan være genstand for nogen efterprøvelse, dels at den medlemsstat, som anmodningen rettes, stadig kan foretage en generel efterprøvelse i betragtning af de grundlæggende retsprincipper i tilfælde af åbenbar og vidtgående manglende overholdelse af kompetencereglerne. Efter min mening risikerer en sådan tilgang alvorligt at skade ikke kun forordning nr. 2201/2003, men også ordningen med fri bevægelighed for retsafgørelser inden for Unionen, der er gennemført ved andre forordninger. Da Kommissionen i retsmødet blev spurgt til dette, anførte den et eksempel, hvor retten i domsstaten havde tilsidesat artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4.11. 1960. Selv om dette ganske vist kan berøre grundlæggende retsprincipper, er det på ingen måde omfattet af kompetencereglerne. Desuden kan Kommissionen, hvis den mener, at der er bevis for, at visse nationale retter bevidst tilsidesætter kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003, indlede en traktatbrudsprocedure. Jf. analogt dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 53-55).

( 27 ) Jf. dom C. (C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, præmis 103).

( 28 ) I denne henseende må retten i den stat, anmodningen rettes til, heller ikke efterprøve rigtigheden af den retlige bedømmelse eller den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der er foretaget af retten i domsstaten. Jf. analogt dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 43), som vedrører artikel 36 i forordning nr. 44/2001, hvis ordlyd stort set svarer til artikel 26 i forordning nr. 2201/2003.

( 29 ) Jf. analogt dom Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, præmis 49 og 63).

( 30 ) Hovedsagen føjes således til de talrige andre sager, der er anlagt for de litauiske retter, som hver gang er faldet ud til Q’s fordel. I denne henseende har Republikken Litauen i retsmødet den 27.10.2015 nævnt fire sager, nemlig sagen om forældremyndigheden over S for Šilutės rajono apylinkės teismas’ (distriktsdomstolen i Šilutė), som gav anledning til den omtvistede afgørelse, tilbagegivelsessagen for Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) samt appellen for Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol), sagen for Vilniaus apygardos teismas (den regionale domstol i Vilnius) og Lietuvos apeliacinis teismas (Litauens appeldomstol) om de foreløbige retningslinjer for P’s kommunikation med barnet S og endelig sagen for Klaipėda apylinkės teismas (distriktsdomstolen i Klaipėda) og Klaipėda apygardos teismas (den regionale domstol i Klaipėda) om overholdelse af de fastsatte retningslinjer for kontakt med S. Ifølge Republikken Litauen har mindst 16 dommere i 4 forskellige sager givet Q medhold under hensyntagen til barnets bedste.

( 31 ) Jf. første side af anmodning om præjudiciel forelæggelse.

( 32 ) Det fremgår af P’s skriftlige indlæg, at det henset til »de forskellige gældende nationale lovgivninger vedrørende forældremyndighed og fastlæggelse af bopæl, og under hensyntagen til, at de to sager vedrører datteren S’s bopæl og forældrenes forældreansvar over hende, skal fastslås, at de verserende sager i disse forskellige lande har samme genstand«. Han har bekræftet sin holdning hertil i retsmødet den 27.10.2015.

( 33 ) Henset til dette sammenfald mellem den pågældende tvist for den forelæggende ret (anlagt den 11.4.2014) og den for Šilutės rajono apylinkės teismas’ (distriktsdomstolen i Šilutė) (anlagt den 8.4.2014), som gav anledning til den omtvistede afgørelse, kunne man spørge sig selv, hvorfor den forelæggende ret ikke har udsat sagen i henhold til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003, som fastsætter, at »[s]åfremt der anlægges sag vedrørende forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået«. En sådan tilgang havde undgået, at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige medlemsstater, og at der eventuelt træffes uforenelige afgørelser (jf. dom Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, præmis 64).

( 34 ) Jf. denne stillingtagens punkt 41.

( 35 ) Jf. denne stillingtagens punkt 16 og 17 (vedrørende de faktiske omstændigheder) og punkt 47 (vedrørende Republikken Litauens bemærkninger).

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas’ (Litauens appeldomstol) gav ikke P medhold i appellen. Denne ret fastslog, at det var ubestridt, at P »har udvist en uacceptabel adfærd i strid med moralske standarder og en adfærd over for et mindreårigt barn, der kan risikere at skade barnets normale udvikling, dets sociale velbefindende og hensynet til barnets bedste«.

( 37 ) Selv om artikel 11, stk. 4-6, i forordning nr. 2201/2003 fastsætter, at en ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af et barn, ligesom det er tilfældet i hovedsagen, kan afslå at tilbagegive barnet i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980, kan den kompetente ret i henhold til denne forordning, uanset en afgørelse om ikke-tilbagegivelse, træffe en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet i henhold til nævnte forordnings artikel 11, stk. 8, idet denne retsafgørelse er eksigibel i den medlemsstat, hvor barnet opholder sig, uden af myndighederne i denne medlemsstat kan afslå denne anerkendelse.

( 38 ) Jf. analogt domme Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, præmis 68), C (C-376/14 PPU, EU:C:2014:2268, præmis 40) og artikel 19 i Haagerkonventionen af 1980, hvorefter »[e]n afgørelse om tilbagegivelse af barnet i medfør af denne konvention [ikke] skal […] anses for en realitetsafgørelse om noget forældremyndighedsspørgsmål«. I præmis 40 i dom C (C 376/14 PPU, EU:C:2014:2268) fastslog Domstolen, at »[d]er [således ikke] kan […] foreligge litispendens mellem sådanne søgsmål«. I præmis 46 i dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400) bekræftede Domstolen, at en afgørelse om forældremyndighed er en endelig afgørelse, der er vedtaget på grundlag af en fuldstændig gennemgang af alle relevante oplysninger, og hvorved den kompetente ret træffer en afgørelse om forældremyndigheden over barnet, som herefter ikke er genstand for yderligere administrative eller retlige beslutninger. Den omstændighed, at afgørelsen af forældremyndigheden forudsætter en vurdering eller en periodisk revurdering inden for en fastsat frist eller i forhold til bestemte omstændigheder, bevirker ikke, at afgørelsen mister sin endelige karakter. I samme doms præmis 43 understregede Domstolen derimod, at formål med en procedure for tilbagegivelse af barnet i henhold til bl.a. artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 er at modvirke børnebortførelser mellem medlemsstaterne og i tilfælde af bortførelse at opnå, at tilbagegivelsen af barnet sker uden opsættelse. I dom Aguirre Zarraga (C-491/10 PPU, EU:C:2010:828, præmis 45) fastslog Domstolen, at det bydende krav om hurtighed, der ligger til grund for tilbagegivelsesordningen i forordning nr. 2201/2003, kræver, at de nationale retter, til hvilke der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af barnet, fremmer sagen hurtigt.

( 39 ) Jf. dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 59 og 60).

( 40 ) Den omhandlede ret skal, inden den træffer en afgørelse om tilbagegivelse i henhold til artikel 11, stk. 8, i forordning nr. 2201/2003, tage hensyn til de grunde og det bevismateriale, som dannede grundlag for afgørelsen om, at barnet ikke skulle gives tilbage. Ifølge Domstolen »[bidrager] [d]enne hensyntagen […] til at begrunde en sådan afgørelses eksigibilitet, når den er truffet, i overensstemmelse med det princip om gensidig tillid, der ligger til grund for [nævnte] forordning[…]«. »Denne ordning omfatter endvidere en dobbelt vurdering af spørgsmålet om barnets tilbagegivelse, hvorved der sikres et bedre grundlag for afgørelsen og en udvidet beskyttelse af barnets interesser.« Jf. dom Povse (C-211/10 PPU, EU:C:2010:400, præmis 59 og 60).

( 41 ) Det bemærkes desuden, at »[f]risten for at tage stilling til en anmodning om ikke at tilbagegive et barn er meget kort«. Jf. dom Rinau (C-195/08 PPU, EU:C:2008:406, præmis 66).