FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CLAUS GULMANN

fremsat den 18. maj 1993 ( *1 )

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. Den belgiske Hof van Cassatie har i den foreliggende sag anmodet Domstolen om en fortolkning af overenskomsten af 22. juli 1972 mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken Østrig, nærmere bestemt af dennes protokol nr. 3, der fastlægger regler angående definitionen af begrebet »varer med oprindelsesstatus«, og angående metoderne for administrativt samarbejde ( 1 ).

Det relevante regelsæt

2. Overenskomsten fastlægger en toldpræferenceordning for varer med oprindelse i Østrig eller i Fællesskabet. Protokol nr. 3 fastsætter oprindelsesreglerne og bestemmer, at en vares oprindelsesstatus dokumenteres ved fremlæggelse af et varecertifikat EUR.1, jf. artikel 8, stk. 1. Certifikatet EUR.l udstedes af udførselslandets toldmyndigheder, jf. artikel 9, stk. 1. Toldmyndighederne i f.eks. Østrig er bemyndiget til at udstede certifikatet EUR.l ikke blot for varer med oprindelse i Østrig, jf. artikel 9, stk. 2, men også for varer, som befinder sig på Østrigs område, og som har oprindelse i Fællesskabet eller i et af de øvrige EFTA-lande, med hvilke der er indgået overenskomster svarende til overenskomsten mellem Fællesskabet og Østrig, jf. artikel 9, stk. 3. Certifikatet EUR.l udstedes efter skriftlig anmodning fra eksportøren, jf. artikel 10, stk. 1, der skal vedlægge sin anmodning supplerende relevant dokumentation, der kan bevise, at varerne, der skal udføres, opfylder betingelserne for udstedelse af et certifikat EUR.l, jf. artikel 10, stk. 4. Har en vare tidligere cirkuleret inden for EØF/EFTA-frihandelsområdet, skal der ske fremlæggelse af de tidligere udstedte certifikater EUR.l, jf. artikel 9, stk. 3, andet led. Det påhviler udførselslandets toldmyndigheder at foretage de nødvendige skridt til at undersøge varernes oprindelsesstatus og at kontrollere de øvrige oplysninger i certifikatet, jf. artikel 10, stk. 3. Anmodninger om certifikater EUR.l samt tidligere udstedte certifikater, der har dannet grundlag for udstedelse heraf, skal opbevares af udførselslandets toldmyndigheder i mindst to år, jf. artikel 10, stk. 6. Certifikatet EUR.l holdes til disposition for eksportøren, så snart den faktiske udførsel har fundet sted, jf. artikel 9, stk. 1, og skal inden fire måneder fremlægges for indførselslandcts toldmyndigheder, jf. artikel 12, stk. 1, hvorefter der kan ske anvendelse af de præferentielle told- og kvoteordninger i overenskomsten, jf. artikel 8, stk. 1, og artikel 10, stk. 3.

3. Foruden den kontrol, som udførselslandets myndigheder udøver i forbindelse med udstedelse af certifikatet EUR.1, hjemler protokol nr. 3 mulighed for, at der foretages en efterfølgende undersøgelse af rigtigheden af certifikatet, jf. artikel 17, stk. 1. Den efterfølgende undersøgelse udføres på begæring fra indførselslandets toldmyndigheder af toldmyndighederne i udførselslandet, der underretter indførselslandets toldmyndigheder om resultatet heraf så hurtigt som muligt. Dette resultat skal gøre det muligt at afgøre, om det certifikat EUR.1, hvis ægthed er draget i tvivl, kan finde anvendelse for de faktisk udførte varer, og om disse varer omfattes af præferenceordningen, jf. artikel 17, stk. 3. I tilfælde, hvor sådanne sager ikke kan afgøres mellem toldmyndighederne i indførsels-landet og udførselslandet, skal disse forelægges Toldkomitéen under Den Blandede Komité, jf. artikel 17, stk. 3. Kommissionen har oplyst, at det af administrative grunde ikke er muligt at udføre en systematisk forudgående kontrol, hvorfor protokol nr. 3 lægger stor vægt på muligheden for at udføre denne efterfølgende kontrol. Protokol nr. 3 fastslår, at der skal anvendes sanktioner mod enhver person, der udfærdiger eller lader udfærdige et dokument med urigtige oplysninger for at få præferencebehandling for en vare, jf. artikel 16, stk. 4.

De faktiske omstændigheder og de forelagte spørgsmål

4. De forelagte spørgsmål er opstået i en straffesag anlagt af den belgiske stat mod direktøren i et belgisk selskab, som i 1985 importerede en maskine til samling af forsendelseskartoner fra Østrig, og mod to ansatte i det firma, som varetog importformaliteterne i forbindelse hermed ( 2 ). Baggrunden for sagen er følgende: 1 forbindelse med eksport af maskinen til Belgien udstedte de østrigske myndigheder et certifikat EUR.l, som angav, at maskinen havde oprindelse i Vesttyskland. Dette certifikat blev af de tiltalte forelagt de belgiske myndigheder med henblik på at opnå en toldmæssig præferencebehandling. De belgiske myndigheder anmodede efterfølgende de østrigske toldmyndigheder om at foretage en undersøgelse af rigtigheden af certifikatet EUR.l. Ved skrivelse af 26. marts 1987 meddelte de østrigske myndigheder, at den efterfølgende undersøgelse havde vist følgende: »Den af varecertifikatet omfattede komplette, men brugte maskine til samling af forsendelseskartoner blev i 1970 — altså inden frihandelsaftalen EØF-Østrig var trådt i kraft — leveret af firmaet Jagenberg, Düsseldorf, der også havde fremstillet maskinen. I anledning af Deres anmodning om efterprøvning har firmaet Schausberger (dvs. den østrigske eksportør) søgt at fremskaffe dokumentation fra den daværende eksportør (dvs. firmaet Jagenberg i Vesttyskland), hvoraf det eventuelt skulle fremgå, at maskinen, hvis de daværende produktionsvilkår lægges til grund, i det mindste fiktivt kan anerkendes som havende oprindelse i Forbundsrepublikken, således som det ville være tilfældet, hvis maskinen i dag blev fremstillet under samme vilkår. Som firmaet Jagenberg, Düsseldorf, imidlertid har meddelt, er samtlige dokumenter herom allerede tilintetgjort.« Herefter konkluderede de østrigske myndigheder som følger: »Der kan ikke længere fremskaffes noget konkret bevis fra den ... tyske eksportør. Varen må derfor anses for at være af en sådan ubestemmelig oprindelse, at varecertifikatet ikke længere kan opretholdes.« De belgiske myndigheder besluttede på denne baggrund al opkræve told under henvisning til, at maskinen var af ukendt oprindelse, hvorfor præferenceordningen ikke kunne finde anvendelse. Herudover blev der rejst tiltale mod ovennævnte personer for »til Belgien at have indført varer, der blev angivet direkte til fri omsætning ved at fremlægge eller lade fremlægge falske, vildledende eller urigtige dokumenter, nemlig et af del østrigske toldvæsen fejlagtigt udstedt certifikat EUR.1 ...«.

5. Første instansens dom, hvorved de tiltalte frifandtes, blev indanket til Hof van Beroep, Gent, som stadfæstede dommen. Af forelæggelseskendelsen fremgår det, at Hof van Beroep har fastslået, at det østrigske toldvæsen i virkeligheden ikke, som anført i det ovenfor citerede brev, havde henvendt sig til den østrigske eksportør for at få fremskaffet den nødvendige dokumentation. Dette støttes dels på en telefonisk oplysning herom fra den østrigske eksportør tilvejebragt den 9. december 1987 under de belgiske toldmyndigheders afhøring af en af de tiltalte, dels på det forhold, at anklagemyndigheden under sagen har kunnet fremlægge en faktura udstedt af firmaet Jagenberg til firmaet Schausberger den 25. januar 1970, hvoraf fremgår, at maskinen er af vesttysk oprindelse. Hof van Beroep har på denne baggrund fastslået, at såfremt det ved den efterfølgende undersøgelse ikke har kunnet bevises, at oplysningerne i certifikatet EUR.1 er rigtige, må dette skyldes, at det østrigske toldvæsen har udvist »forsømmelighed, hvad enten denne er ’forsætlig’ eller ej«. Herefter har appelinstansen i sin dom fastslået, at en undladelse begået af en af de kontraherende parters myndigheder må anses for force majeure, der kommer de tiltalte til gode, da disse ikke bør være offer for myndighedernes passivitet.

6. Den belgiske stat ankede dommen til Hof van Cassatie, som har stillet Domstolen følgende tre spørgsmål: »1) Hvis den begunstigede stat (in casu Østrig), som anmodes om at kontrollere oprindelsescertifikatet EUR.1, ikke kan fastslå en vares faktiske oprindelse, skal den da bestemme, at varen er af ukendt oprindelse, hvilket indebærer, at certifikatet EUR.1 er udstedt med urette, og at der med urette er indrømmet præferencebehandling? 2) Skal indførselslandet (in casu Belgien) i så fald efterfølgende kræve betaling af den ved indførslen ikke erlagte told? 3) Indebærer det forhold, at den østrigske myndighed på grund af sin forsømmelighed, hvad enten denne er ’forsætlig’ eller ej, er ude af stand til at fastslå, om oplysningen om varens oprindelse på det certifikat EUR.1, som den har udstedt, er rigtig, at importøren i indførselslandet (in casu Belgien) kan påberåbe sig force majeure?«

Indledende bemærkninger

7. Det er ved vurderingen af denne sag, der efter de foreliggende oplysninger ikke synes behandlet optimalt af de involverede myndigheder, vigtigt at være opmærksom på — at det, som også fremhævet af Kommissionen, ikke synes bestridt, at den importerede maskine faktisk havde oprindelse i Vesttyskland, og — at det af Hof van Beroep er lagt til grund, at de østrigske toldmyndigheder ikke gav den østrigske eksportør mulighed for i forbindelse med den efterfølgende undersøgelse at dokumentere varens oprindelsesstatus.

8. For så vidt angår det første forhold er det værd at bemærke, at det af den ovenfor citerede skrivelse af 26. marts 1987 fra de østrigske myndigheder fremgår, at disse ikke har konkrete grunde til at betvivle maskinens oprindelsesstatus, men mener, at denne bør anses for at være af ukendt oprindelse, fordi der ikke har kunnet fremskaffes et bevisdokument for varens oprindelse i Vesttyskland. Imidlertid er der som nævnt under sagen blevet fremlagt en faktura, hvis ægthed de belgiske myndigheder ikke synes at bestride, og hvoraf fremgår, at maskinen er af vesttysk oprindelse. Det er ikke muligt efter de foreliggende oplysninger med sikkerhed at udtale sig om, hvornår fakturaen er fremkommet, men det er dog efter min mening overvejende sandsynligt, at den er fremlagt af importøren i forbindelse med de afhøringer i sagen, som blev foretaget af de belgiske toldmyndigheder. Hof van Beroep har således i sin dom oplyst, at fakturaen var vedlagt de sagsakter, som anklagemyndigheden fremlagde under retssagens behandling ( 3 ).

9. For så vidt angår det andet af de nævnte forhold er det værd at bemærke, at det af Hof van Beroep's dom fremgår, at oplysningen om, at de østrigske myndigheder ikke i forbindelse med den efterfølgende undersøgelse havde givet den østrigske eksportør mulighed for at dokumentere varens oprindelse, fremkom allerede den 9. december 1987 i forbindelse med dc belgiske toldmyndigheders afhøring af en af de tiltalte.

10. Den pågældende oplysning burde have givet de belgiske toldmyndigheder anledning til at tage kontakt med de østrigske myndigheder for at få belyst den tvivl, der var rejst om rigtigheden af resultatet af de østrigske toldmyndigheders efterfølgende undersøgelse. Efter det i sagen oplyste kontaktede de belgiske toldmyndigheder ikke de østrigske toldmyndigheder, og det kan efter min mening på denne baggrund give anledning til tvivl om, hvorvidt de belgiske myndigheder havde tilstrækkeligt grundlag for at fortsætte toldbehandlingen ud fra den opfattelse, at varen var af ukendt oprindelse. Da det resultat, de østrigske myndigheder meddelte de belgiske toldmyndigheder, ikke umiddelbart syntes at kunne lægges til grund ved toldbehandlingen af varen, kunne det således gøres gældende, at grundlaget for toldbehandlingen måtte være det certifikat EUR.l, som de østrigske myndigheder oprindeligt havde udstedt. Denne opfattelse er imidlertid så vidt ses hverken gjort gældende under de belgiske domstoles behandling af sagen eller i de for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlæg. Det vil ses, at de forelagte spørgsmål tværtimod nødvendiggør en stillingtagen til flere principielle spørgsmål, herunder hvorvidt toldmyndighederne i indførsclslandct er forpligtet til at lægge det af toldmyndighederne i udførsclslandct meddelte resultat af en efterfølgende undersøgelse til grund, hvorvidt en faktura udgør et tilstrækkeligt bevisdokument i protokol nr. 3's forstand, og hvorvidt der af protokol nr. 3 kan udledes en forpligtelse for importøren af en vare til at være i stand til at dokumentere dennes oprindelsesstatus.

11. Lad mig som afslutning på disse indledende bemærkninger henlede opmærksomheden på, at de forelagte spørgsmål er opstået i en straffesag, og at Kommissionen efter min mening med rette har henvist til, at protokol nr. 3 ganske vist må fortolkes således, at importlandets myndigheder hos importøren skal opkræve told, hvis det må lægges til grund, at en importeret vare er af ukendt oprindelse, men at overenskomsten og protokollen ikke kræver, at importøren under alle omstændigheder skal straffes. Nok bestemmer protokollens artikel 16, stk. 4, at der skal anvendes sanktioner, når der er udfærdiget dokumenter »med urigtige oplysninger for at få præferencebehandling for en vare«, men denne pligt gælder efter min mening kun i forhold til personer, der opfylder sædvanlige subjektive betingelser for at blive strafansvarlig.

Det første og det andet spørgsmål

12. Den forelæggende rets første og andet spørgsmål er nært forbundne, og jeg finder det derfor hensigtsmæssigt al tage stilling til dem samtidig.

13. Det forhold, at protokol nr. 3 udtrykkeligt omtaler og fastlægger metoderne for gennemførelsen af en efterfølgende undersøgelse af rigtigheden af de i certifikatet EUR.l indeholdte oplysninger, er efter min opfattelse tilstrækkeligt til at konstatere, at certifikatet EUR.l ikke er et uafkræfteligt bevis for, at en vare har den heri angivne oprindelsesstatus og dermed har krav på en toldmæssig præferenccbchandling. Såfremt det i forbindelse med den efterfølgende undersøgelse må konstateres, at det i modstrid med det i certifikatet EUR.1 oplyste faktisk ikke er muligt at fastlægge en vares oprindelsesstatus, er dette ensbetydende med, at certifikatet EUR.1 er udstedt med urette, og præferencebehandlingen dermed ligeledes indrømmet med urette. Toldmyndighederne i indførselslandet må følgelig være beføjet til at drage konsekvenserne af denne konstatering i form af efteropkrævning af den ikke betalte told ( 4 ).

14. Som fremhævet i mine indledende bemærkninger er det ejendommelige i denne sag imidlertid, at de østrigske toldmyndigheder alene synes at mene, at maskinen må anses for af ukendt oprindelse, fordi der ikke har kunnet fremlægges et konkret bevisdokument, mens de belgiske myndigheder faktisk har fået forelagt et bevisdokument, nemlig fakturaen, men på trods heraf fastholder, at maskinen er af ukendt oprindelse, således som det blev meddelt af de østrigske myndigheder. Det vil på denne baggrund ses, at det centrale element i den forelæggende rets første spørgsmål er, hvorvidt »den begunstigede stat (in casu Østrig)... skal... bestemme, at varen er af ukendt oprindelse, hvilket indebærer, at certifikatet EUR.1 er udstedt med urette« (min fremhævelse). Der må med andre ord ved besvarelsen af dette spørgsmål tages stilling til, hvorvidt toldmyndighederne i indførselslandet under alle omstændigheder er forpligtet til at lægge det af toldmyndighederne i udførselslandet meddelte resultat af den efterfølgende undersøgelse til grund. Må dette spørgsmål besvares således, at toldmyndighederne i indførselslandet i hvert fald under visse betingelser kan undlade at lægge det af toldmyndighederne i udførselslandet meddelte resultat af den efterfølgende undersøgelse til grund, opstår der, som påpeget af Kommissionen i dens skriftlige indlæg og som drøftet i de for Domstolen afgivne mundtlige indlæg, et spørgsmål om, hvorvidt der ved denne afgørelse kan lægges vægt på en faktura som bevis for en vares oprindelsesstatus.

Hvorvidt toldmyndighederne i indførselslandet er forpligtet til at lægge det af toldmyndighederne i udførselslandet meddelte resultat af den efterfølgende undersøgelse til grund

15. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg anført, at det vil være »meningsløst at nægte maskinen præferencebehandling«, når henses til, at »det i virkeligheden ikke synes bestridt, at maskinen har oprindelse inden for Fællesskabet«, og at »den fremlagte faktura ... støtter denne antagelse«. På denne baggrund foreslår Kommissionen den forelæggende rets spørgsmål besvaret med, at myndighederne i indførselslandet er berettiget til at opkræve told som for varer af ukendt oprindelse, når eksportøren af en vare i forbindelse med en efterfølgende undersøgelse ikke kan fremlægge bevis for dennes oprindelsesstatus, »medmindre varernes præferenceoprindelse alligevel efterfølgende kan bestemmes med tilstrækkelig sikkerhed«. Som svar på et spørgsmål herom fra Domstolen har Kommissionen under den mundtlige forhandling i sagen præciseret sit synspunkt som følger: Indførsclslandets toldmyndigheder er ved deres stillingtagen til, om der kan ydes præferencebehandling, i princippet afhængig af de oplysninger, som tilvejebringes af udførselslandets toldmyndigheder. Det følger af protokollens artikel 17, stk. 3, at resultatet af en efterfølgende undersøgelse meddeles indførselslandet så hurtigt som muligt, og at man på dette grundlag skal kunne afgøre, om præferenceordningen kan finde anvendelse. Følgelig tilkommer det toldmyndighederne i indførsels-landet at vurdere, om betingelserne for at opnå præfcrencebehandling er opfyldt, og om de tilvejebragte oplysninger bekræfter certifikatets gyldighed og fjerner enhver tvivl med hensyn til varens oprindelse. Kommissionen konkluderer: »Ifølge Kommissionens opfattelse kan indførsclslandet faktisk udøve cl vist skøn, der ganske vist er begrænset, for så vidt angår præfcrencebchandlingen, og dette såfremt eksportlandet efterfølgende ikke med tilstrækkelig sikkerhed kan bekræfte gyldigheden af certifikatet EUR.1.«

16. Meget taler efter min opfattelse for at give Kommissionen medhold i, al toldmyndighederne i indførsclslandet må have en vis selvstændig beføjelse til at vurdere, om der i forbindelse med en efterfølgende undersøgelse er tilvejebragt tilstrækkelig dokumentation for rigtigheden af oplysninger i et certifikat EUR.1. Som fremhævet af Kommissionen bestemmer artikel 17, stk. 3, at »indførsclslandcts toldmyndigheder skal underrettes om resultatet af den efterfølgende undersøgelse«, og at »dette resultat skal gøre det muligt at afgøre, om det certifikat EUR.1 ... hvis ægthed er draget i tvivl, kan finde anvendelse for de faktisk udførte varer, og om disse varer omfattes af præferenceordningen«. Ordlyden af denne bestemmelse kan formentlig tages til indtægt for, at den endelige afgørelse af, om certifikatet EUR.l kan finde anvendelse, under alle omstændigheder tilkommer indførsclslandcts toldmyndigheder. I den foreliggende sag har de østrigske myndigheder meddelt, at det udstedte certifikat EUR.1 ikke kan finde anvendelse, men der synes ikke i selve artikel 17, stk. 3, at være nogen forudsætning om, at udførselslandets toldmyndigheder skal eller kan træffe den endelige afgørelse. Også et rimeligt og praktisk hensyn til de involverede erhvervsdrivende lalcr for en sådan fortolkning. Er der f.cks. tale om, at indførsclslandcts toldmyndigheder i forbin delse med gennemførelse af en efterfølgende undersøgelse direkte fra importøren modtager bevisdokumenter, der af disse myndigheder vurderes som tilstrækkelige for at godtgøre, at certifikatet EUR.1 er korrekt, kan det næppe være formålet med reglerne at forhindre, at disse dokumenter tages i betragtning som grundlag for en præfcrencebehandling, med den begrundelse, at dokumenterne ikke er tilvejebragt og vurderet af udførselslandets toldmyndigheder. Det kan af artikel 16, stk. 1, udledes, at formålet med reglerne om administrativt samarbejde tværtimod må være at sikre, såvel at der ikke ydes præferencebehandling, når betingelserne herfor ikke er opfyldt, som at denne behandling ydes, når betingelserne faktisk er opfyldt.

17. Det er dog, når omfanget af indførsels-landets myndigheders selvstændige kompetence skal fastlægges, vigtigt at erindre, at metoderne for administrativt samarbejde i protokol nr. 3 tager udgangspunkt i et system med gensidig respekt af de afgørelser, der træffes af de berørte toldmyndigheder. Hvis toldmyndighederne i én stat ønsker at anfægte afgørelser truffet af toldmyndighederne i en anden stat, skal dette principielt ske ved forelæggelse af spørgsmålet for Toldkomitéen. I sin dom af 12. juli 1984 i sag 218/83, Les Rapides Savoyards ( 5 ), har Domstolen beskrevet systemet i den tilsvarende protokol nr. 3 til overenskomsten mellem Fællesskabet og Schweiz på følgende måde: »Det følger af en samlet vurdering af disse bestemmelser, at fastlæggelsen af en vares oprindelse ifølge protokol nr. 3 er et spørgsmål, hvis regulering er baseret på en kompetencefordeling mellem toldmyndighederne hos frihandelsaftalens parter, derved, at varernes oprindelse fastlægges af myndighederne i den stat, hvorfra varen udføres, idet kontrollen med ordningens funktion sker gennem et gensidigt samarbejde mellem begge de berørte myndigheder ... Denne ordning kan imidlertid kun fungere efter hensigten, såfremt toldmyndighederne i indførselsstaten lægger de afgørelser til grund, der lovligt er truffet af myndighederne i udførselsstaten. En anerkendelse af sådanne afgørelser hos toldmyndighederne i medlemsstaterne er en forudsætning for, at Fællesskabet kan forvente, at myndighederne i de øvrige stater, som det gennem frihandelsordninger har forbindelse med, respekterer de afgørelser, som toldmyndighederne i medlemsstaterne træffer med hensyn til oprindelsen af varer, der udføres fra Fællesskabet til disse stater. Det bemærkes, at der ikke er grund til at befrygte, at anvendelsen af disse bestemmelser kan lede til misbrug, når henses til, at der i artikel 16 og 17 i protokol nr. 3, navnlig i deres nye affattelse, er opstillet detaljerede regler for samarbejdsmetoder mellem de berørte toldmyndigheder, såfremt en vares oprindelse anfægtes, eller hvis eksportører eller importører forsøger at omgå de gældende regler« ( 6 ).

18. Domstolens udtalelse i denne dom havde navnlig til formål at fastslå, at toldmyndighederne i indførselslandet har pligt til at respektere certifikater EUR.1 udstedt af toldmyndighederne i udførselslandet. Domstolen udtalte således netop, at kontrollen med ordningens funktion skal ske gennem et gensidigt samarbejde, og at muligheden for at foretage en efterfølgende undersøgelse bevirker, at der ikke er grund til befrygte, at et system med gensidig anerkendelse af trufne afgørelser leder til misbrug. For så vidt de af Domstolen fremsatte betragtninger om betydningen af, at trufne afgørelser gensidigt respekteres, til trods herfor antages også at gælde det af udførselslandet meddelte resultat af en efterfølgende undersøgelse, er det efter min opfattelse vigtigt at fremhæve, at nødvendigheden af at anerkende afgørelser af denne type først og fremmest gør sig gældende, hvor indførselslandet i modsætning til udførselslandet ikke mener, at der er tilvejebragt tilstrækkeligt bevis for rigtigheden af certifikatet EUR.1, og derfor ikke ønsker at indrømme præferencebehandling. I denne situation tilsiger hensynet til ordningens funktion og til en hensigtsmæssig kompetencefordeling mellem toldmyndighederne, at indførselslandet er forpligtet til at respektere udførselslandets vurdering, medmindre spørgsmålet indbringes for Toldkomitéen, og denne træffer en anden afgørelse. I den omvendte situation, hvor myndighederne i udførselslandet ikke mener at kunne fremskaffe tilstrækkeligt bevis for, at det oprindeligt udstedte certifikat EUR.1 faktisk er korrekt, mens myndighederne i indførselslandet mener sig i besiddelse af et sådant tilstrækkeligt bevis, gør der sig efter min mening ikke det samme hensyn gældende. Der er nemlig her tale om, at indførselslandet i givet fald har til hensigt at give varer fra udførselslandet en mere gunstig behandling, end udførselslandet for så vidt mener, at indførselslandet er forpligtet til. Skulle udførselslandets toldmyndigheder mod forventning ønske at bestride en sådan gunstig behandling, har de mulighed for at indbringe spørgsmålet for Toldkomitécn. Denne løsning forekommer mig mere hensigtsmæssig end en løsning, ifølge hvilken indførselslandets toldmyndigheder som generel regel skulle være afskåret fra at træffe afgørelser, hvorefter certifikater EUR.1 anerkendes som korrekte. Når artikel 17 bestemmer, at den efterfølgende undersøgelse gennemføres af udførselslandets myndigheder, er der derfor efter min opfattelse først og fremmest tale om en regel, der har til formål at tilvejebringe grundlaget for et praktisk samarbejde mellem de berørte myndigheder. Derimod mener jeg ikke, denne regel kan gives en betydning, som indebærer, at indførselslandet herefter skulle være udelukket fra at træffe en selvstændig beslutning om at lade certifikatet EUR.1 finde anvendelse.

19. Selv om Domstolen dike måtte være enig i denne fortolkning, hvorefter indførsclslandets toldmyndigheder generelt må indrømmes en selvstændig kompetence til at træffe positive afgørelser om at lade certifikater EUR.1 finde anvendelse, mener jeg under alle omstændigheder ikke, der kan fremføres relevante betænkeligheder ved at indrømme myndighederne en sådan kompetence, hvor der, som i den foreliggende sag, ikke er tale om, at indførselslandels toldmyndigheder ændrer eller tilsidesætter en bevisvurdering foretaget af udførselslandets toldmyndigheder, men derimod er tale om, at indførsels-landets toldmyndigheder har mulighed for at tage yderligere beviser, der er blevet fremlagt for disse myndigheder, i betragtning.

20. Jeg skal på denne baggrund foreslå Domstolen at fastslå, at toldmyndighederne i indførselslandet har mulighed for at tage bevisdokumenter, som er blevet fremlagt for dem, i betragtning, og på dette grundlag træffe afgørelse om at lade certifikatet EUR.1 finde anvendelse, og dette uanset at toldmyndighederne herved efter omstændighederne måtte undlade at lægge det af udførselslandets toldmyndigheder meddelte resultat af den efterfølgende undersøgelse til grund.

Hvorvidt en faktura er et tilstrækkeligt bevisdokument i protokol nr. 3's forstand

21. Da indførselslandets toldmyndigheder har mulighed for at tage bevisdokumenter, som er blevet fremlagt for dem, i betragtning, og da der i den foreliggende sag er tale om, at de belgiske myndigheder har fået forelagt en faktura, forudsætter en fyldestgørende besvarelse af de forelagte spørgsmål, at der tages stilling til, om en faktura er et tilstrækkeligt bevisdokument i protokol nr. 3's forstand.

22. Kommissionen har påpeget, at det i princippet følger af artikel 9, stk. 3, i protokollen, at et certifikat EUR.1 i en situation, hvor der er tale om reeksport til Fællesskabet, kun kan udstedes ved fremlæggelse af det tidligere udstedte certifikat EUR.1 ( 7 ). Kommissionen finder dog en sådan fortolkning unødigt formalistisk i en situation som den foreliggende, hvor varen er blevet eksporteret fra Fællesskabet til Østrig på et tidspunkt, hvor overenskomsten mellem disse parter ikke var trådt i kraft. Da det i denne situation ikke er muligt at føre bevis ved fremlæggelse af et tidligere certifikat EUR.1, er det Kommissionens opfattelse, at beviset for varens oprindelse i Fællesskabet må tillades ført på anden måde, f.eks. ved fremlæggelse af en faktura fra den oprindelige eksportør.

23. Jeg kan i det hele tilslutte mig Kommissionens opfattelse på dette punkt. Der er efter min opfattelse ingen grund til at antage, at protokol nr. 3 har til formål at udelukke præferencebehandling af varer, der har oprindelse i Fællesskabet, men er blevet udført herfra til Østrig før ikrafttrædelsen af overenskomsten mellem Fællesskabet og Østrig. Denne fortolkning bestyrkes efter min mening af det forhold, at artikel 9, stk. 3, er blevet ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 4271/88 af 21. december 1988 ( 8 ), således at der nu ikke længere kræves fremlæggelse af tidligere certifikater EUR.1, men blot af »de tidligere udstedte eller udfærdigede oprindelsesbeviser«. Det er endvidere mere konkret min opfattelse, at det i en situation som den foreliggende, hvor der ikke synes at være grund til at betvivle, at maskinen faktisk har oprindelse i Vesttyskland, forekommer rimeligt at acceptere fakturaen udstedt af den oprindelige eksportør, ikke blot som et relevant, men også som et tilstrækkeligt bevisdokument herfor ( 9 ).

24. Jeg skal på denne baggrund foreslå Domstolen at fastslå, at en faktura er et acceptabelt og efter omstændighederne tilstrækkeligt bevis for en vares oprindelsesstatus, for så vidt der er tale om varer, som er udført fra oprindelsesstaten på et tidspunkt, hvor overenskomsten mellem Fællesskabet og Østrig endnu ikke var trådt i kraft, og for hvilke der derfor ikke kan fremlægges et tidligere udstedt certifikat EUR.1.

Det tredje spørgsmål

25. Mit forslag til besvarelse af den forelæggende rets første og andet spørgsmål kan for så vidt siges at overflødiggøre en besvarelse af dens tredje spørgsmål vedrørende force majeure. Lægges det til grund, at de belgiske toldmyndigheder under alle omstændigheder kunne lage et bevisdokument, der var blevet fremlagt for dem, i betragtning som grundlag for at lade certifikatet EUR.1 finde anvendelse, og at den fremlagte faktura under de foreliggende omstændigheder udgør et acceptabelt og så vidt ses tilstrækkeligt bevisdokument for maskinens oprindelsesstatus, kan disse konstateringer formentlig udgøre et tilstrækkeligt grundlag for den forelæggende ret, når den skal tage stilling til, om de tiltalte kan straffes, og om der kan ske opkrævning af told. Det synes med andre ord ikke nødvendigt at tage stilling til, hvorvidt det forhold, at de østrigske toldmyndigheder på grund af deres forsømmelighed ikke var i stand til at fastslå rigtigheden af oplysningerne i det udstedte certifikat EUR.1, kan påberåbes af den belgiske importør som et tilfælde af force majeure. Det er dog muligt, at den forelæggende ret af processuelle grunde er nødt til at tage stilling til, om de østrigske myndigheders handlemåde, som fastslået af Hof van Beroep, udgør et tilfælde af force majeure, og jeg vil derfor tage stilling til dette spørgsmål.

26. Da protokol nr. 3 ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse om force majeure, må der ved besvarelsen af dette spørgsmål først tages stilling til, hvorvidt den belgiske importør overhovedet har mulighed for at påberåbe sig dette princip. Domstolen har aldrig udtrykkeligt anerkendt force majeure som hørende til EF-rettens generelle principper, men har tværtimod i visse sager afvist at anerkende force majeure uden en eksplicit bestemmelse herom ( 10 ). Dette udelukker dog ikke, at der også uden udtrykkelig hjemmel herfor under visse betingelser kan anerkendes et force majeure-forbehold. Det er i denne forbindelse vigtigt, at forbeholdet for så vidt kan anses for et konkret udslag af proportionalitetsprincippet, som ubestrideligt figurerer blandt fællesskabsrettens generelle principper. Domstolen har da også anerkendt, at det selv uden udtrykkelig hjemmel kan være berettiget at fritage en erhvervsdrivende for visse forpligtelser, når den manglende overholdelse af sådanne forpligtelser skyldes omstændigheder, der kan sidestilles med force majeure, og når fritagelsen ikke kommer i konflikt med de pågældende bestemmelsers væsentlige formål ( 11 ). Det er min opfattelse, at der i den foreliggende situation bør være mulighed for at anvende en sådan uskreven force majeure-klausul. Formålet med overenskomsten er at give en toldmæssig præferencebehandling til varer, der opfylder de materielle kriterier herfor, dvs. har oprindelse i Fællesskabet eller i Østrig. Reglerne i protokol nr. 3 har til formål at tilvejebringe grundlaget for den praktiske gennemførelse af dette mål. Det vil efter min opfattelse ikke være i konflikt med formålet bag disse regler at åbne mulighed for, at der gennem anvendelse af et force majeure-forbehold sker berigtigelse af materielt forkerte afgørelser, der er truffet som følge af omstændigheder, der må sidestilles med force majeure.

27. Der skal herefter tages stilling til, hvorvidt betingelserne for force majeure er opfyldt i den foreliggende sag. Den belgiske regering har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at den belgiske importør ikke kan påberåbe sig force majeure, idet ikke blot eksportøren, men også importøren »ved indgåelsen af den oprindelige aftale ... burde have taget nødvendigheden af at fremskaffe bevisdokumenter for varernes oprindelse i betragtning«. På denne baggrund konkluderer den belgiske regering, at »eventuelle vanskeligheder eller undvigende svar på tidspunktet for den efterfølgende undersøgelse ikke kan betragtes som ’objektiv’ force majeure«, og at »de to parter i det oprindelige forretningsforhold må være vidende om deres pligt til at fremlægge dokumentation og fra starten forsyne sig med de nødvendige bevisdokumenter«, hvorfor »det subjektive element af force majeure således heller ikke er til stede i det foreliggende tilfælde«. I sit forslag til besvarelse af det tredje spørgsmål fastslår den belgiske regering, at denne forpligtelse for parterne til at være i besiddelse af de nødvendige bevisdokumenter indebærer, at »administrationens forsømmelighed (bevidst eller ej) med dens heraf flydende mulighed for på dette tidspunkt at kontrollere varernes virkelige oprindelse, ikke af importøren i importmedlemsstaten kan påberåbes som force majeure«. Under den mundtlige forhandling i sagen har den belgiske regering fastholdt, at parterne har en fælles bevispligt over for toldmyndighederne, men har dog samtidig anført, at »den østrigske eksportør normalt skal levere beviset, men ... det er den belgiske importør, som vil skulle erlægge tolden. De har således en fælles handelsmæssig interesse at varetage«.

28. Kommissionen har, støttet af de tiltalte i hovedsagen, i sit skriftlige indlæg anført, at »protokol nr. 3 ikke indeholder nogen bestemmelse, hvorefter importøren tillægges nogen som helst rolle i forbindelse med bestemmelsen af og kontrollen med varernes oprindelse. Ansvaret herfor påhviler eksportøren, som formodes at være i besiddelse af den nødvendige dokumentation ... samt toldmyndighederne i udførselslandet ... Det kan ikke udelukkes, at den belgiske administration har glemt at tage dette forhold i betragtning, da den besluttede at indlede en straffesag, hvorunder der også blev indtalt civilretlige krav, mod importøren og nogle af dennes forretningsforbindelser«.

29. Det er min opfattelse, at Kommissionen bør gives medhold i, at der ikke af reglerne i protokol nr. 3 kan udledes en forpligtelse for importøren til selv at være i besiddelse af eller have mulighed for at fremskaffe de nødvendige bevisdokumenter. Jeg mener, at pligten til at dokumentere varens oprindelsesstatus efter protokol nr. 3 alene påhviler eksportøren og toldmyndighederne i udførselslandet ( 12 ). Den belgiske regering støtter sit anbringende om en bevispligt for importøren på artikel 12, stk. 1, i protokol nr. 3, der bestemmer: »Certifikat EUR.1 skal inden fire måneder fra datoen for den af udførselslandet foretagne udstedelse fremlægges for det toldsted i indførselslandet, ved hvilket varerne frembydes ... Disse myndigheder ... kan endvidere kræve, at fortoldningsbcgæringcn suppleres med en attestation fra importøren om, at varerne opfylder de betingelser, der kræves for anvendelse af overenskomsten.« Denne bestemmelse ændrer imidlertid ikke det faktum, at det, som påpeget af Kommissionen, er eksportøren, der efter protokollen har pligt til at fremlægge bevisdokumenter for en vares oprindelsesstatus. Jeg ser således ingen holdepunkter for at antage, at en attestation fra importøren af det nævnte indhold skulle betyde, at importøren overtager denne pligt. Den belgiske regering har ikke påvist yderligere bestemmelser, hvoraf der skulle kunne udledes en bcvispligt for importøren. Det er i denne forbindelse vigtigt, at spørgsmålet, om der gælder en egentlig pligt for importøren, ikke må forveksles med dennes naturlige interesse i at være i stand til at kunne fremlægge de nødvendige bevisdokumenter. Importøren må naturligvis være indstillet på, at han løber en risiko, såfremt han kontraherer med en eksportør uden forinden at sikre sig, at denne er i besiddelse af dokumentation for varens oprindelse. Kan eksportøren i strid med sine forpligtelser i henhold til protokol nr. 3 ikke fremlægge den fornødne dokumentation, må importøren bære følgerne heraf i form af betaling af told ( 13 ).

30. Der må herefter tages stilling til, hvorvidt det forhold, at eksportøren som følge af de østrigske myndigheders handlemåde ikke er givet mulighed for i forbindelse med den efterfølgende undersøgelse at opfylde sin pligt til at fremlægge beviser for maskinens oprindelsesstatus, efter omstændighederne kan udgøre et tilfælde af force majeure, som kan påberåbes af den belgiske importør. Domstolen har i sin praksis fastslået, at »... der ved force majeure [forstås] helt usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den pågældende virksomhed ikke havde nogen indflydelse på, og hvis virkninger ikke kunne være undgået trods enhver udvist agtpågivenhed ...« ( 14 ). Det fremgår af Domstolens praksis, at foranstaltninger truffet af offentlige myndigheder efter omstændighederne kan udgøre force majeure. I sin dom af 18. marts 1993 i sag C-50/92, Firma Molkerei-Zentrale Süd ( 15 ), fastslog Domstolen i præmis 12 og 13 følgende: »Indtræffer der i en medlemsstat en forsinkelse i forbindelse med administrationens kontrol af, om smørret er blevet forarbejdet, og i forbindelse med fremsendelsen af kontroldokumentet til oprindelsesstatens myndigheder, er det en omstændighed, som virksomheden ikke havde indflydelse på, da den ikke havde mulighed for at gribe ind i gennemførelsen heraf. Betingelsen om, at den omstændighed, der medfører negative følger for virksomheden, skal være helt usædvanlig og uforudsigelig, må anses for opfyldt, når virksomheden — i forbindelse med en ordning for forvaltning af landbrugsmarkederne — på grund af adfærden hos en myndighed, hvis medvirken er nødvendig, bliver ude af stand til at opfylde sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten.« Hof van Beroep, Gent, har som bekendt i sin dom fastslået, at der i den foreliggende sag er tale om, at de østrigske myndigheder har tilsidesat deres forpligtelse til at udføre en efterfølgende undersøgelse og oven i købet i denne forbindelse har afgivet urigtige og vildledende oplysninger. En sådan situation er efter min opfattelse udtryk for en helt usædvanlig, uden for de erhvervsdrivendes vilje, liggende omstændighed. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den belgiske importør har udvist tilstrækkelig agtpågivenhed, er det min opfattelse, at der efter det foreliggende ikke er noget at bebrejde denne. Som bekendt blev der af de tiltalte taget telefonisk kontakt til den østrigske eksportør med henblik på at opklare, hvad der var sket, allerede i forbindelse med de belgiske toldmyndigheders afhøringer. En endelig stillingtagen til dette spørgsmål bør dog efter min opfattelse overlades til den forelæggende ret ( 16 ).

Forslag til afgørelse

På baggrund af disse betragtninger skal jeg foreslå Domstolen at besvare de forelagte spørgsmål som følger:

Det første og det andet spørgsmål

Hvis det i forbindelse med en efterfølgende undersøgelse af rigtigheden af et certifikat EUR.1, udført af toldmyndighederne i udførselslandet i henhold til artikel 17 i protokol nr. 3 til overenskomsten mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken Østrig (EFT 1984 L 323, s. 1), må konstateres, at det ikke er muligt at fastslå en vares oprindelse, vil certifikatet EUR.1 være udstedt med urette, hvilket indebærer, at der med urette er indrømmet præferencebehandling i henhold til overenskomsten. I denne situation skal toldmyndighederne i indførselslandet efterfølgende kræve betaling af den ved indførslen ikke erlagte told.

Selv om toldmyndighederne i udførselslandet, som er blevet anmodet om at foretage nævnte efterfølgende undersøgelse, har meddelt toldmyndighederne i indførselslandet, at der ikke kan fremskaffes bevis for den pågældende vares faktiske oprindelse, kan toldmyndighederne i indførselslandet træffe afgørelse om at lade det oprindeligt udstedte certifikat finde anvendelse som grundlag for en toldmæssig præferencebehandling, såfremt der for disse myndigheder er fremlagt nye bevisdokumenter, som er egnet til at godtgøre rigtigheden af den i certifikatet EUR.1 angivne oprindelsesstatus.

Hvor der er tale om varer, som er udført fra oprindelseslandet på et tidspunkt, hvor nævnte overenskomst endnu ikke var trådt i kraft, og for hvilke der derfor ikke kan fremlægges et tidligere udstedt certifikat EUR.1 i henhold til artikel 9, stk. 3, i protokol nr. 3, vil en faktura udstedt af den oprindelige eksportør efter omstændighederne kunne udgøre et tilstrækkeligt bevis for en vares oprindelsesstatus.

Det tredje spørgsmål

Hvis det forhold, at de relevante beviser for en vares oprindelsesstatus ikke er blevet fremlagt af eksportøren i forbindelse med en efterfølgende undersøgelse, skyldes fejl og forsømmelser begået af toldmyndighederne i udførselslandet, kan importøren påberåbe sig force majeure. Dette gælder dog kun, såfremt importøren ikke ville have kunnet undgå følgerne af myndighedernes fejl og forsømmelser trods enhver udvist agtpågivenhed.

( *1 ) – Originalsprog: dansk.

( 1 ) – Overenskomsten, herunder protokol nr. 3, er offentliggjort som bilag til Rådets forordning (EØF) nr. 2836/72 af 19.12.1972 (EFT Specialudgave, 31.12.1972, s. 3). Protokol nr. 3 er blevet ændret flere gange. Den i den foreliggende sag relevante version er offentliggjort som bilag til Rådets for ordning (EØF) nr. 3386/84 af 3 10.1984 (EIT L 323, s. 1).

( 2 ) – De to selskaber er inddraget i sagen som civilretligt ansvarlige.

( 3 ) – Det kan derfor ikke være rigtigt, som oplyst af den belgiske regering under den mundtlige forhandling, at det ikke længere er muligt at finde ud af, hvornår og hvorledes fakturaen er fremkommet, men at det »nødvendigvis må være sket under retsforhandlingerne for kriminalretten vedrørende overtrædelsen af toldbestemmelserne, som var genstand for straffesagen«.

( 4 ) – Se i denne forbindelse Domstolens dom af 11.12.1980, sag 827/79, Amministrazione delle finanze mod Acampora, Sml. s. 3731, der vedrørte toldpræferenceordningen for varer med oprindelse i udviklingslande. Domstolen fastslog i præmis 8: »Det må anerkendes, at muligheden for at foretage en undersøgelse, efter at indførslen har fundet sted, og uden at importøren forud er blevet underrettet herom, kan påføre denne vanskeligheder, når han i god tro, men på grundlag af fejlagtige certifikater ... har indført varer i henhold til toldpræferenceordningen. Hertil må imidlertid for det første bemærkes, at Fællesskabet ikke bør bære de skadelige følger af en ukorrekt adfærd hos personer, der leverer varer til statsborgere i Fællesskabet, for det andet, at importøren kan anlægge erstatningssag mod den, der har forfalsket certifikatet, og for det tredje, at en påpasselig erhvervsdrivende, der kender de gældende regler, samtidig med at han vurderer, hvilket udbytte en handel med præfcrenccbercttigcdc varer kan indbringe, må kunne bedømme, hvilke risici der findes på det pågældende marked, og indkalkulere dem som normale ulemper i forbindelse med handelen.«.

( 5 ) – Sml. s. 3105.

( 6 ) – Præmis 26, 27 og 28.

( 7 ) – Artikel 9, stk. 3, andet led, bestemmer: »I tilfælde, hvor artikel 2 og, i givet fald, artikel 3 i denne protokol finder anvendelse, udstedes certifikaterne EUR.1 af toldmyndighederne i hvert af de lande, i hvilke varerne har været oplagt før deres genudførsel i uforandret tilstand ... I disse tilfælde skal de tidligere udstedte certifikater EUR.l fremlægges.« Uanset denne henvisning til artikel 2 og 3, der vedrører samhandelen mellem Fællesskabet og Østrig på den ene side og de seks øvrige EFTA-Iande på den anden side, mener jeg, bestemmelsen må fortolkes således, at kravet om fremlæggelse af tidligere certifikater EUR.1 også stilles, hvor en va'c er blevet udført fra Fællesskabet til Østrig og herfra ønskes genudført.

( 8 ) – EFT L 381, s. 1.

( 9 ) – Den belgiske regering har under den mundtlige forhandling i sagen gjort et synspunkt gældende om, at fakturaen ikke kan anerkendes som et tilstrækkeligt bevisdokument, fordi denne ikke giver et tilstrækkeligt grundlag for at sikre, at maskinen er identisk med den maskine, som oprindeligt blev eksporteret til Østrig, herunder at maskinen ikke er blevet ændret eller tilføjet væsentlige dele. Jeg mener ikke, dette synspunkt kan tillægges vægt. Dels stiller det eksportøren over for et umuligt beviskrav, da det er svært at se, hvilke yderligere eller andre dokumenter der skulle kunne godtgøre, at maskinen ikke har undergået substantielle ændringer i Østrig. Dels mener jeg ikke, at der i denne henseende er nogen forskel på bevisværdien af en faktura og et eventuelt tidligere udstedt certifikat EUR.1.

( 10 ) – Se f.eks. Domstolens dom af 5.3.1980, sag 38/79, Nord mark, Sml. s. 643, præmis 7, 8 og 9.

( 11 ) – Se i denne forbindelse bl. a. Domstolens dom af 19.4.1988, sag 71/87, Inter Kom, Sml. s. 1979, hvor Domstolen i pra: mis 10 og 11 fastslog, at selv om den pågældende fælles skabsbestemmelse ikke udtrykkeligt indeholdt en force majeure klausul, måtte det på baggrund af opbygningen af og formalet med den omhandlede bestemmelse undersoges, om en underforstået force majeure klausul kunne anerken des.

( 12 ) – Som del fremgår af Kommissionens skriftlige indlæg, er der ved Rådets forordning (F.ØF) nr. 1598/88 af 24.5 1988 (EFT L 149, s. 1) indsat en ny artikel 15, stk. 2, i protokol nr. 3, hvorefter eksporteren er forpligtet til at opbevare doku mentation for varens oprindelsesstatus i mindst to är. Filer min opfattelse folger det imidlertid allerede implieil al reg lerne i den i denne sag relevante version af protokol nr. 3, licrundcr især artikel 10, stk. 4, at eksporteren i forbindelse med en cftcrfolgendc undersogclsc bor vxrc i stand til straks at fremlægge de relevante bevisdokumenter. Se for så vidt angår forpligtelsen for udforsclslandcts toldmyndighc der til at opbevare relevante dokumenter artikel 10, stk. 6, og artikel 17, stk. 3, sidste led, i protokol nr. 3.

( 13 ) – Det fremgår af Domstolens praksis, at importoren ikke kan pâberâbc sig force majeure i en situation, hvor den mang ende tilvejebringelse af beviser kan tilregnet eksportoren Domstolen har fastslået, al handlinger begået af medkontra henter ikke kan anses for at ligge uden for den handlendes vilje. Synspunktet má være, at tiet påhviler den handlende al vælge sine handelspartnere omhyggeligt og ved kontrakten al binde dem iil at overholde kontraktbestemmelserne til slrækkcligt noie saml i givet fald fastsætte sanktioner for manglende opfyldelse af kontrakten. Se bl. a Domstolens dom af 13.12.1979, sag 42/79, Kierkontor, Sml. s. 3703. præmis 10, og af 13.11.1984. forenede sager 98/83 og 230/83, Van Gena & Loos, Sml. s. 3763, præmis 16.

( 14 ) – Se senest Domstolens dom af 18.3.1993, sag C-50/92, Firma Molkerei-Zentrale Süd, Sml. s. 1035, præmis 11. Se endvidere Domstolens dom af 17.12.1970, sag 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, Sml. s. 235, org. réf.: Rec. s. 1125, af 22.1.1986, sag 266/84, Denkavit France, Sml. s. 149, og af 7.5.1991, sag C-338/89, Danske Slagterier Sml. I, s. 2315.

( 15 ) – Se også forslag til afgørelse i sagen fremsat af generaladvokat Lenz den 9.2.1993.

( 16 ) – Se i samme retning Domstolens dom i sagen Firma Molkerei-Zentrale Süd, præmis 15.