Sag T-113/96

Edouard Dubois et Fils

mod

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Ansvar uden for kontraktforhold — europæisk fælles akt — speditør«

Rettens dom (Pcmte Afdeling) af 29. januar 1998 II-129

Sammendrag af dom

Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – generel retsakt, der bygger på et økonomisk-politisk valg – tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en højere retsregel til beskyttelse af private – utilstrækkelige foranstaltninger fra fællesskabsinstitutionernes side til fordel for speditørerhvervet i anledning af indførelsen af det indre marked – tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af velerhvervede rettigheder – foreligger ikke

Ansvar uden for kontraktforhold – fællesskabsinstitutionernes tilsidesættelse af en retlig forpligtelse til at handle – afskaffelsen af erhvervet som speditør som følge af fællesakten – forpligtelse for institutionerne til at handle – foreligger ikke – pligt for Fællesskabet til at betale erstatning til udøverne af erhvervet – foreligger ikke

Efter artikel 19, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal en stævning angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkelig klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde, fremgår af selve stævningen. For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab.

Et søgsmål, som sigter mod at få fastslået et ansvar for Fællesskabet for et tab, der har sit udspring i fællesakten, må afvises, idet fællesakten er en del af den primære fællesskabsret og således hverken udgør en handling foretaget af Fællesskabets institutioner eller en handling foretaget af Fællesskabets ansatte under udøvelsen af deres hverv og derfor ikke kan danne grundlag for et ansvar uden for kontraktforhold for Fællesskabet. Det følger i øvrigt af reglernes trinfølge, at traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, som regulerer Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold og henhører under den primære ret, ikke kan finde anvendelse på retsakter på samme niveau, såfremt der ikke er udtrykkelig hjemmel hertil.

Fællesskabsinstitutionernes undladelser kan kun begrunde ansvar uden for kontraktforhold for Fællesskabet, såfremt den pågældende institution ikke har overholdt en i en fællesskabsretlig bestemmelse fastsat retlig forpligtelse til at handle. For så vidt angår afskaffelsen af erhvervet som speditør inden for Fællesskabet som følge af fællesakten, følger en sådan forpligtelse hverken af selve fællesakten eller af nogen anden formel bestemmelse i den skrevne fællesskabsret, og heller ikke af et eventuelt generelt retligt princip, hvorefter Fællesskabet har pligt til at yde erstatning til en person, der er blevet udsat for ekspropriation eller begrænsninger i hans frie adgang til at udnytte sin ejendomsret, idet Fællesskabet ikke kan forpligtes til at yde erstatning for handlinger, som ikke kan tilskrives Fællesskabet. Det følger heraf, at Fællesskabet ikke har pligt til at yde erstatning til udøverne af det pågældende erhverv. Det er dog ikke udelukket, at der efter omstændighederne vil kunne gælde en erstatningspligt i henhold til national ret i den medlemsstat, hvor den pågældende toldklarerer eller speditør udøvede sin virksomhed.

Fællesskabet kan kun ifalde ansvar uden for kontraktforhold for skader forvoldt ved generelle retsakter, der er vedtaget af dets institutioner, eller ved culpøse undladelser, såfremt der foreligger en krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private. Hvis en institution har udstedt, eller undladt at udstede, en generel retsakt under udøvelsen af en vid skønsbeføjelse, kræves det desuden — for at Fællesskabet kan ifalde erstatningsansvar — at overtrædelsen er tilstrækkelig kvalificeret, dvs. at den er åbenbar og grov. Det forhold, at fællesskabsinstitutionerne måtte have truffet utilstrækkelige foranstaltninger til fordel for speditørcrhvervet i anledning af indførelsen af det indre marked, kan, selv hvis det antages, at institutionerne har tilsidesat en forpligtelse til at handle, ikke give grundlag for et ansvar for Fællesskabet som følge af en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet institutionerne i forbindelse med vedtagelsen af generelle retsakter, der bygger på et økonomisk-polilisk valg, har en vid skønsbeføjelse ved fastlæggelsen af deres foranstaltninger. Forordning nr. 3632/85 om fastlæggelse af betingelserne for, at en person kan udfærdige en toldangivelse, som ikke definerer og fastlægger udøvelsen af erhvervene som toldklarerer og speditør fællesskabsretligt, men alene harmoniserer betingelserne for, at en person kan udfærdige en toldangivelse, har ikke skabt nogen fordel for toldklarererne og speditørerne, der kan betegnes som en velerhvervet rettighed. Selv hvis det antages, at forordning nr. 3632/85 har givet toldklarererne og speditørerne en særlig fordel, kan udøverne af disse erhverv ikke påberåbe sig en velerhvervet ret til bevarelse af denne fordel, idet fællesskabsinstitutionerne er berettigede til at foretage de nødvendige tilpasninger af reglerne på baggrund af udviklingen, og da de erhvervsdrivende således ikke kan påberåbe sig en velerhvervet ret til bevarelse af en fordel, som er et resultat af sådanne regler, og som de på et givet tidspunkt har haft.

Muligheden for at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning står åben for enhver, der befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at fællesskabsadministrationen har givet den pågældende anledning til begrundede forhåbninger. Derimod kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter.