Kravet om oprindelsescertifikat for varer, som kommer fra andre stater, anvendes inden for de frie samhandelszoner, hvor det i mangel af en ydre fælles toldtarif er nødvendigt at skelne mellem de produkter, som har oprindelse inden for zonen og derfor er i fri omsætning og produkter fra tredjelande.

I vort tilfælde har dette krav imidlertid ikke en toldmæssig funktion, men har udelukkende til formål at beskytte respekten for de oprindelsesbetegnelser, som er godkendt af de belgiske myndigheder.

I mangel af en fællesskabsretlig definition er en medlemsstat klart berettiget til at acceptere den definition af et typeprodukt, som er givet af de kompetente myndigheder i det producerende tredjeland, for — under overholdelse af internationale aftaler — at beskytte oprindelsesbetegnelsen for fremmede produkter.

Det, der inddrages i sagen ved det første spørgsmål, er ikke, om de nationale lovgivninger, der har til formål at beskytte varernes oprindelse, er i overensstemmelse med traktaten, men blot lovligheden af det særlige middel, som den belgiske lovgivning har anvendt vedrørende beviset for, om produktet er i overensstemmelse med den retlige definition. Dette middel består i at kræve et oprindelsescertifikat, der er udstedt af myndighederne i det land, hvor varerne er blevet produceret, selv i tilfælde, hvor varerne allerede behørigt er bragt i fri omsætning i en medlemsstat.

Den frygt, Tribunal de Bruxelles nærer for, at dette krav hæmmer den fri bevægelse mellem medlemsstaterne, endog i en sådan grad, at denne i visse tilfælde helt forhindres, er givet begrundet. Det ville klart forholde sig sådan, hvis man krævede et oprindelsescertifikat udstedt direkte i den belgiske importørs navn; eller hvis de nationale myndigheder, endog uafhængigt af oplysninger fra modtageren af varen, krævede det originale certifikat uden mulighed for forevisning af ækvivalente kopier, endog selvom disse er gjort autentiske ved lov. Disse krav kan altså ikke — selv ikke isoleret betragtet — let opfyldes af den, som køber produkterne i andet led i en medlemsstat i Fællesskabet med henblik på genudførsel til Belgien.

Jeg vil imidlertid uden nu at opholde mig mere ved disse ydertilfælde koncentrere min undersøgelse om det mere generelle spørgsmål, om et krav om oprindelsescertifikat for varer, der bærer en betegnelse, som behørigt er blevet godkendt i importstaten, er foreneligt med fællesskabsretten.

Kravet om oprindelsescertifikat, som udstedes af produktionslandets myndigheder på eksporttidspunktet, har en restriktiv virkning på varebevægelsen mellem medlemsstaterne på grund af de praktiske vanskeligheder for dem, der handler i andet led, og som normalt begrænser sig til at købe et parti af en større leverance hos enekoncessionshaveren, med at opnå certifikatet. Selv om tredjemænd også teoretisk set har mulighed for senere at anmode de britiske myndigheder om certifikatet, gør nødvendigheden af at opgive en række præcise data, som gør det muligt nøjagtigt at identificere det parti, som er genstanden for en bestemt eksportforretning, det praktisk meget vanskeligt for ikke at sige fuldstændig umuligt at opnå dette certifikat og især vedrørende små mængder, som hidrører fra større partier. Dette gælder så meget mere, når de enkelte enekoncessionshavere i de forskellige medlemsstater ikke på nogen måde er indstillet på at samarbejde med andre forretningsdrivende — f.eks. ved ikke altid at give dem de nødvendige data til identificeringen af partiet — enten fordi de har indgået en formel aftale med eksportøren om ikke at eksportere, eller fordi de vil undgå at forstyrre en bekvem territorial opdeling af markederne. Heraf følger i praksis, at de forskellige markeder bliver uigennemtrængelige for frie varebevægelser, som kun kan ske ensrettet i fastlagte spor med de velkendte muligheder for objektivt uberettigede differentieringer i prisniveauet for samme produkt i de forskellige medlemsstater.

Rent faktisk kan de omhandlede produkter kun importeres lovligt til Belgien af producenternes koncessionshavere og eneforhandlere, idet disse er de eneste, som får direkte leverancer, og som således uden besvær kan få oprindelsescertifikatet.

Den mulighed, tredjelande har for til Belgien at importere original scotch whisky ved at degradere den til en artswhisky, giver ikke — da den strider mod de økonomiske love — tilstrækkelig mulighed for at anskue den ovenfor beskrevne situation på en anden måde. Vi genfinder her en situation, som frembyder analogier med den situation, Domstolen har beskæftiget sig med i sagerne Grundig-Consten. Men der er ligeledes vigtige forskelle. For det første følger den restriktive virkning for de frie varebevægelser og for konkurrencen, som her ikke hidrører fra varemærkeretten men fra bestemmelserne vedrørende beskyttelsen af varers oprindelsesbetegnelse, objektivt og nødvendigvis af selve loven, som kan anvendes, uden at der kræves et initiativ fra interesserede enkeltpersoner. Mens varemærket dengang udtrykkeligt blev anvendt i de enkelte virksomheders egen interesse med henblik på at udelukke parallelimport af produkter fra samme fabrikant, tilsigter de retlige sanktioner i vor sag at sikre overholdelsen af et retligt krav, der var skabt for at beskytte en offentlig interesse, og som i importstaten hovedsageligt falder sammen med forbrugernes interesse i at kunne bestemme varernes kvalitet. Mens der i Grundig-sagen var tale om en uoverstigelig juridisk hindring i national ret for den parallelimport af varemærke-beskyttede produkter på grund af den absolutte eneret, som direkte var garanteret den nationale varemærkeindehaver, findes der ikke i den foreliggende sag noget retligt forbud mod parallel import til Belgien af de produkter, som bærer en oprindelsesbetegnelse; hertil kræves kun et dokument, som enhver teoretisk kan være i besiddelse af, og som særskilt betragtet utvivlsomt er et effektivt middel til at kontrollere produktets ægthed.