ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4, stk. 1, første afsnit, første og tredje punktum, og artikel 4, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, som ændret ved direktiv 2009/140, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at en national ret, for hvilken der er anlagt et søgsmål til prøvelse af en national tilsynsmyndigheds afgørelse, skal kunne annullere denne afgørelse med tilbagevirkende kraft, hvis den antager, at dette er nødvendigt for at sikre en effektiv retsbeskyttelse af den virksomhed, der har anlagt sagen.

Rammedirektivets artikel 4, stk. 1, som fastsætter en forpligtelse til at sikre en effektiv klagemekanisme, udspringer således af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten, der er sikret i chartrets artikel 47. I denne henseende hindrer eller begrænser rammedirektivets artikel 4, stk. 1, andet afsnit, ikke på nogen måde den forelæggende rets mulighed for at annullere en national tilsynsmyndigheds afgørelse med tilbagevirkende kraft. Det følger nemlig alene af denne bestemmelse, at en klage over den nævnte myndigheds afgørelse ikke har opsættende virkning, medmindre der træffes foreløbige foranstaltninger i overensstemmelse med den nationale lovgivning. Den nationale tilsynsmyndigheds afgørelse finder derfor i princippet anvendelse, mens klagen behandles, hvilket ikke foregriber muligheden for ved sagens afslutning at annullere denne afgørelse, såfremt den nationale domstol antager, at dette er nødvendigt for at sikre en effektiv retsbeskyttelse af den virksomhed, der har iværksat klagen.

I øvrigt er den forelæggende rets mulighed for at annullere en national tilsynsmyndigheds afgørelse med tilbagevirkende kraft ikke i strid med overholdelsen af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det fremgår imidlertid klart af ordlyden af rammedirektivets artikel 4, stk. 1, andet afsnit, at det kun er, mens klagesagen verserer, at den omtvistede afgørelse, som den nationale tilsynsmyndighed har truffet, ikke har opsættende virkning i medfør af den omhandlede bestemmelse. Under disse omstændigheder kan erhvervsdrivende, som har iværksat en klage som omhandlet i dette direktivs artikel 4, stk. 1, ikke have nogen berettigede forventninger om, at en annullation af den pågældende afgørelse fra den nationale tilsynsmyndighed ikke vil have virkning ex tunc, såfremt afgørelsen måtte blive annulleret.

(jf. præmis 24-28, 30, 31 og domskonkl.)
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt ækvivalensprincippet skal fortolkes således, at det er til hinder for en national procedureregel, der kræver, at en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus skal være indgivet inden for en præklusiv frist på 15 arbejdsdage fra den kompetente myndigheds meddelelse om, at den afviste asylansøger har mulighed for at indgive en sådan ansøgning, er påberåbelsen af ækvivalensprincippet uden relevans.

Overholdelse af ækvivalensprincippet forudsætter således, at en national regel finder anvendelse uden forskel på procedurer, der vedrører EU-retten, og procedurer, der vedrører national ret.

Situationen, der danner grundlag for det præjudicielle spørgsmål, vedrører to procedurer baseret på EU-retten, nemlig en ansøgning om at opnå flygtningestatus og en ansøgning om at opnå subsidiær beskyttelsesstatus.

(jf. præmis 24, 30, 32 og 35)
Artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/79 om medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik skal fortolkes således, at den ikke pålægger en parallelimportør af udstyr til selvtestning af blodsukker, som er forsynet med CE-mærkning, og som har været genstand for en overensstemmelsesvurdering udført af et bemyndiget organ, at foretage en ny vurdering til attestering af overensstemmelsen af mærkningen på og brugsanvisningen til udstyret som følge af, at disse er blevet oversat til importmedlemsstatens officielle sprog.

Selv om medlemsstaterne med hensyn til udstyr til selvtestning er forpligtet til at kræve, at de oplysninger, der er nødvendige for, at det kan anvendes korrekt og sikkert, oversættes til deres officielle sprog, kan de nemlig ikke gå så langt som til at pålægge importøren af sådant udstyr, der er forsynet med en CE-mærkning og har været genstand for en overensstemmelsesvurdering udført af et bemyndiget organ, at denne skal lade det undersøge af et bemyndiget organ med henblik på at vurdere overensstemmelsen af de ændringer, der er forårsaget af denne oversættelsesforpligtelse.

(jf. præmis 41 og 52 samt domskonkl.)
En national lovgivning, som hverken medfører en fordel for et selskabs aktionærer eller for selskabet selv, idet den blot forhindrer, at dette selskabs budget belastes med en omkostning, der under normale omstændigheder ikke ville være forekommet, idet denne lovgivning således alene indeholder en særlig mulighed uden at lette omkostninger, som dette selskab normalt skulle have båret, kan ikke anses for en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

Imidlertid skal denne regel alene finde anvendelse på sager vedrørende en dobbelt fravigende ordning, dvs. en ordning, som med henblik på at forhindre, at støttemodtagerens budget belastes med en byrde, som ikke havde eksisteret i en normal situation, fastsætter en undtagelse, der tilsigter at ophæve en tidligere undtagelse til ordningen efter de almindelige regler.

(jf. præmis 25 og 27)
Artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse på en offentligretlig plejesag, der er indledt af den kompetente myndighed i en medlemsstat, og som vedrører vedtagelsen af foranstaltninger vedrørende forældreansvar, når det – for at retten i en anden medlemsstat skal kunne erklære sig kompetent – er nødvendigt, at en myndighed i denne anden medlemsstat efterfølgende indleder en sag i medfør af egen lovgivning og eventuelt vedrørende andre faktiske omstændigheder, som er særskilt i forhold til den sag, der er indledt i den første medlemsstat.

Artikel 15 i forordning nr. 2201/2003 er således indeholdt i afdeling 2 af denne forordnings kapitel II, som fastsætter en række kompetenceregler i sager om forældreansvar. Henset til opbygningen af nævnte afdeling 2 i kapitel II og til den plads, som artikel 15 har heri, skal det bemærkes, at denne artikels materielle anvendelsesområde er det samme som det materielle anvendelsesområde for samtlige de kompetenceregler, der er fastsat i den nævnte afdeling, og navnlig for forordningens artikel 8. I denne henseende fremgår det ganske vist af ordlyden af artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2201/2003, at disse kompetenceregler finder anvendelse på »det civilretlige område« for spørgsmål vedrørende tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar, således som sidstnævnte begreb er defineret i forordningens artikel 2, nr. 7). De kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 2201/2003 på området for forældreansvar, skal imidlertid i lyset af femte betragtning til denne forordning fortolkes således, at de finder anvendelse i sager om forældreansvar, hvis genstand er vedtagelsen af foranstaltninger til beskyttelse af børn, herunder i de tilfælde, hvor disse sager i medfør af en medlemsstats nationale ret anses for offentligretlige.

Det skal endvidere bemærkes, at for så vidt som en national procedureregel – hvorefter det, for at retten i en anden medlemsstat skal kunne erklære sig kompetent, er nødvendigt, at en myndighed i denne anden medlemsstat efterfølgende indleder en sag, der er særskilt i forhold til den i den første medlemsstat indledte sag – først skal bringes i anvendelse efter vedtagelsen af den afgørelse, hvorved den ret, der sædvanligvis har kompetence i denne første medlemsstat, har anmodet om at måtte henvise sagen til en ret i en anden medlemsstat i medfør af artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, og efter vedtagelsen af den afgørelse, hvorved denne anden ret har erklæret sig kompetent på grundlag af samme artikels stk. 5, kan den nævnte procedureregel ikke anses for at udgøre en hindring for vedtagelsen af disse afgørelser.

(jf. præmis 29-32, 36 og 38 samt domskonkl. 1)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der fører til, at en national tjenestemand, der er udstationeret i en EU-institution eller i et EU-organ, som i udstationeringens varighed vælger at forblive tilsluttet den nationale pensionsordning, helt eller delvist fortaber de fordele, som følger af tilslutningen til sidstnævnte ordning, hvis han har tilbagelagt en tjenesteperiode på ti år i Unionens tjeneste, som giver ret til pension i henhold til Unionens pensionsordning.

Såfremt en tjenestemand, der er udstationeret i en EU-institution eller i et EU-organ i udstationeringens varighed vælger at forblive tilsluttet den nationale pensionsordning, pålægger en sådan lovgivning således pensionen hidrørende fra denne tilslutning en maksimumsbeløbsgrænse og et krav om udligning. Ifølge disse bestemmelser kan det pensionsbeløb, som tjenestemanden vil oppebære under den nationale pensionsordning, kun supplere den pension, der optjenes under Unionens pensionsordning, inden for grænserne af den pension, han ville have optjent under den nationale ordning, såfremt han ikke havde været udstationeret, og den nationale pension nedsættes i forhold til den pension, der er opnået ret til under Unionens pensionsordning, på en sådan måde, at det kumulerede beløb af de to pensioner ikke overstiger det således fastsatte beløbsloft.

Den tjenestemand, som forbliver tilsluttet den nationale pensionsordning, betaler under sådanne omstændigheder bidrag uden modydelse herfor. Disse regler om maksimumsbeløb og udligning kan således hæmme en sådan tjenestemands udøvelse af den ved artikel 45 TEUF sikrede frihed eller gøre udøvelsen heraf mindre tiltrækkende.

Den fakultative karakter af den fortsatte tilslutning til den nationale pensionsordning ændrer intet ved, at reglerne om maksimumsbeløb og udligning, som finder anvendelse såfremt denne valgmulighed benyttes, bevirker, at den tjenestemand, som gør brug af nævnte valgmulighed, har betalt bidrag uden modydelse herfor, hvis han har tilbagelagt en tjenesteperiode på ti år i Unionens tjeneste, som giver ret til pension i henhold til Unionens pensionsordning. Når en national pensionsordning giver udstationerede tjenestemænd mulighed for at forblive tilsluttede, skal denne mulighed være udformet således, at den ikke har en sådan virkning, for ikke at udgøre en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed.

En sådan lovgivning stiller nemlig en udstationeret tjenestemand, der er både er tilsluttet Unionens pensionsordning og den nationale pensionsordning, ringere end en tjenestemand, der bliver i oprindelsesmedlemsstaten, og som kun er tilsluttet sidstnævnte ordning, for så vidt som kun den førstnævnte, skønt han har betalt til begge ordninger samtidigt, lider et helt eller delvist tab af de fordele, som følger af tilslutningen til den nationale pensionsordning, hvis han optjener pensionsrettigheder under Unionens pensionsordning.

(jf. præmis 29, 30, 32, 34 og 38 samt domskonkl.)
—

Det er dels op til medlemsstaterne at beslutte, om de vil give arbejdstagerne yderligere betalt ferie, der supplerer den årligt betalte ferie på mindst fire uger, der er fastsat i artikel 7 i direktiv 2003/88. I så fald kan medlemsstaterne fastsætte, at en arbejdstager, der på grund af sygdom ikke har afholdt hele sin supplerende årlige betalte ferie inden arbejdsforholdets ophør, har ret til en finansiel godtgørelse for denne supplerende periode. Det påhviler dels medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for denne tildeling. Selv om direktiv 2003/88 har til formål at fastsætte minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, som medlemsstaterne skal overholde, har sidstnævnte i henhold til dette direktivs artikel 15 mulighed for at indføre en for arbejdstagerne mere gunstig lovgivning.
Artikel 11, tredje punktum, i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at begrebet »mellemmand, hvis tjenesteydelser anvendes af tredjemand til at krænke en intellektuel ejendomsrettighed« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter forpagteren af markedshaller, der udlejer forskellige boder, der befinder sig i disse haller, til handlende, hvoraf nogle bruger deres stadeplads til at sælge rettighedskrænkende kopier af mærkevarer.

Den nævnte artikel ligesom artikel 8, stk. 3, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, som den henviser til, forpligter nemlig medlemsstaterne til at sikre, at den mellemmand, hvis tjenesteydelser anvendes af tredjemand til at krænke rettighedshaverens industrielle ejendomsret, uanset om han selv er ansvarlig for de omtvistede omstændigheder, er forpligtet til at træffe foranstaltninger med henblik på at få stoppet disse krænkelser såvel som foranstaltninger med henblik på at forebygge fremtidige krænkelser.

Hvorvidt tilrådighedsstillelsen af salgssteder gælder en onlinemarkedsplads eller en fysisk markedsplads såsom markedshaller er uden betydning i denne forbindelse. Det følger nemlig ikke af direktiv 2004/48, at dets anvendelsesområde er begrænset til elektronisk handel. Det formål, der er anført i tiende betragtning til direktivet om at sikre et højt, ækvivalent og ensartet beskyttelsesniveau i det indre marked, ville i øvrigt blive væsentligt svækket, såfremt der over for en erhvervsdrivende, der giver tredjemænd adgang til en fysisk markedsplads, ikke kunne pålægges de i nævnte direktivs artikel 11, tredje punktum, indeholdte påbud.

(jf. præmis 22, 29 og 30 samt domskonkl. 1)
En handelspraksis, som består i salg af en computer, der er udstyret med præinstalleret software, uden mulighed for forbrugeren for at erhverve den samme type computer, der ikke er udstyret med præinstalleret software, udgør ikke som sådan en urimelig handelspraksis som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i direktiv 2005/29 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af direktiv 84/450 97/7, 98/27 og 2002/65 samt forordning nr. 2006/2004, medmindre en sådan praksis er i strid med kravet om erhvervsmæssig diligenspligt og væsentligt forvrider, eller kan forventes væsentligt at forvride, en gennemsnitsforbrugers økonomiske adfærd i forhold til produktet, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere under hensyn til de særlige omstændigheder i hovedsagen.

Det tilkommer i denne forbindelse den nationale ret ved den samlede bedømmelse af, om af kravet om erhvervsmæssig diligenspligt er overholdt at tage hensyn til omstændigheder såsom bl.a. behørig information af forbrugeren, overensstemmelse mellem tilgiften og forventningerne hos en stor del af forbrugerne samt forbrugerens mulighed for at acceptere alle komponenterne i dette tilbud eller opnå en ophævelse af salget. Sådanne omstændigheder kan opfylde kravene til hæderlig markedspraksis eller det generelle princip om god tro på området for fremstilling af hardware til den brede offentlighed, idet den erhvervsdrivende således har udvist omhu over for forbrugeren.

Det tilkommer desuden den nationale ret at afgøre, om forbrugerens evne til at træffe en informeret transaktionsbeslutning er blevet mærkbart indskrænket i forbindelse med et salg af en computer, der er udstyret med præinstalleret software, uden mulighed for forbrugeren for at erhverve den samme type computer, der ikke er udstyret med præinstalleret software, når forbrugeren inden vedkommende foretog købet var blevet behørigt informeret om, at den type computer, der er genstand for salget, ikke blev solgt uden præinstalleret software, og at han derfor i princippet frit kunne vælge en anden type computer af et andet mærke, som sælges uden software eller med en anden software.

(jf. præmis 37, 41 og 42 samt domskonkl. 1)
Artikel 25, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, skal fortolkes således, at begrebet »anmodning«, som er indeholdt i denne artikel, også skal forstås som en anmodning fra en virksomhed, der er etableret i en anden medlemsstat end den, hvori de virksomheder, som tildeler telefonnumre til abonnenter, er etableret, om oplysninger, som disse virksomheder råder over, til brug for levering af offentligt tilgængelige nummeroplysningstjenester og nummerfortegnelser i denne og/eller andre medlemsstater.

Artikel 25, stk. 2, i direktiv 2002/22, som ændret ved direktiv 2009/136, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en virksomhed, der tildeler telefonnumre til abonnenter, og som i henhold til en national ordning er forpligtet til at indhente et samtykke fra disse abonnenter til anvendelse af oplysninger, der vedrører de pågældende abonnenter, med henblik på at udbyde nummeroplysningstjenester og nummerfortegnelser formulerer denne anmodning på en sådan måde, at de pågældende abonnenter skal give deres samtykke til denne anvendelse specifikt i forhold til, i hvilken medlemsstat de virksomheder, der måtte ønske at anmode om oplysninger som omhandlet i denne bestemmelse, leverer disse tjenester.

(jf. præmis 41, domskonkl. 2)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at med henblik på at afgøre, om placeringen på en internetside af hyperlinks til beskyttede værker, som er frit tilgængelige på en anden internetside uden tilladelse fra indehaveren af ophavsretten, udgør en »overføring til almenheden« som omhandlet i denne bestemmelse, skal det fastslås, om disse links er anbragt uden vinding for øje af en person, som ikke vidste, eller som ikke med rimelighed kunne vide, at disse værker ulovligt var blevet offentliggjort på denne anden internetside, eller om anbringelsen af disse links derimod er sket med vinding for øje, i hvilken situation en sådan viden må formodes at foreligge.

Begrebet »overføring til almenheden« indebærer nemlig en individualiseret vurdering. Med henblik denne vurdering skal der således, når placeringen af et hyperlink til et værk, der er frit tilgængeligt på en anden internetside, foretages af en person, som i forbindelse med placeringen ikke har vinding for øje, tages hensyn til den omstændighed, at denne person ikke ved, og ikke med rimelighed kan vide, at dette værk er blevet offentliggjort uden tilladelse fra indehaveren af ophavsretten. En sådan person handler nemlig i almindelighed ikke med fuldt kendskab til konsekvenserne af sine handlinger med henblik på at give kunderne adgang til et værk, der ulovligt er offentliggjort på internettet. Når det derimod konstateres, at en sådan person vidste, eller burde vide, at det hyperlink, som den pågældende har indsat, giver adgang til et værk, som ulovligt er offentliggjort på internettet, udgør denne anbringelse en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. Det samme gør sig gældende, når dette giver brugere af den internetside, hvorpå linket befinder sig, mulighed for at omgå restriktive foranstaltninger for derved at begrænse den offentlige adgang til værket til abonnenter.

Når der placeres hyperlinks med vinding for øje, må det forventes af den person, der foretager placeringen, at den pågældende foretager den nødvendige kontrol med henblik på at sikre sig, at det omhandlede værk ikke ulovligt er offentliggjort på det netsted, som disse hyperlinks henviser til, således at det må formodes, at placeringen er foretaget med fuldt kendskab til, at der er tale om et beskyttet værk, og at indehaveren af ophavsretten eventuelt ikke har givet tilladelse til offentliggørelsen på internettet. Under disse omstændigheder, og forudsat at denne afkræftelige formodning ikke afkræftes, udgør den handling, der består i at placere et hyperlink til et værk, der ulovligt er offentliggjort på internettet, en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29

(jf. præmis 33, 47-51 og 55 samt domskonkl.)
Sag C-412/15

TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

mod

Finanzamt Kassel II – Hofgeismar

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hessisches Finanzgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — skatter og afgifter — merværdiafgift — direktiv 2006/112/EF — fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse — artikel 132, stk. 1, litra d) — levering af organer, blod og mælk fra mennesker — rækkevidde — blodplasma fra mennesker behandlet og anvendt til industrielle formål«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 5. oktober 2016

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelse i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse – levering af organer, blod og mælk fra mennesker – begrebet blod fra mennesker – blodplasma fra mennesker behandlet og anvendt til industrielle formål – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra d)]

Artikel 132, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de leverancer af blod fra mennesker, som medlemsstaterne skal fritage i henhold til denne bestemmelse, ikke omfatter plasma udvundet af blod fra mennesker, når dette plasma ikke er beregnet direkte til behandlingsformål, men udelukkende til fremstilling af lægemidler.

Artikel 132, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112 vedrører alene transaktioner, der er direkte forbundet med sundhedspleje, eller hvis formål er behandling. Såkaldt »industriel« plasma, dvs. plasma, hvis levering ikke bidrager direkte til virksomhed af almen interesse, idet det er bestemt til at indgå i en industriel produktion, bl.a. med henblik på fremstilling af lægemidler, henhører således ikke under fritagelsen i denne bestemmelse. Det er følgelig alene plasma, som faktisk er beregnet direkte til behandlingsformål, som henhører under fritagelsen i artikel 132, stk. 1, litra d), i direktiv 2006/112.

(jf. præmis 31, 35, 36 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2011/62, skal fortolkes således, at et humanmedicinsk lægemiddel, der i henhold til national ret, ikke kræver en markedsføringstilladelse, fordi det påviseligt ofte bliver ordineret af læger eller tandlæger, fordi det for så vidt angår de væsentlige produktionstrin og inden for rammerne af normal apoteksdrift fremstilles på et apotek i en mængde på op til 100 pakninger om dagen, der er færdige til udlevering, og som er beregnet til at blive udleveret inden for rammerne af den eksisterende tilladelse til apoteksdrift, ikke kan anses for at være fremstillet industrielt eller under anvendelse af en industriel proces som omhandlet i denne bestemmelse, og derfor med forbehold for de faktuelle konstateringer, som påhviler den forelæggende ret, ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)