a)

Van den Avenne og Joosen har anført, at samtlige indtægter, der hidrører fra iandbrugsimportafgifter, fra 1. januar 1971 indgår i Fællesskabernes budget. Det fremgår af artikel 3, stk. 1, tredje afsnit i Rådets afgørelse af 21. april 1970, at disse afgifter straks fra opkrævningen endeligt tilhører Fællesskabet. Selv om disse fællesskabsmidler opkræves af medlemsstaterne i henhold til deres nationale love og administrativt fastsatte bestemmelser, drejer det sig kun om et »opkrævningsmandat«, således som det fremgår af det sidste punktum i artikel 6, stk 1 i ovennævnte bestemmelse. I medfør af rorordning nr. 729/70 har Fællesskabet herefter, dvs. fra 1. januar 1971, gennem Fonden direkte finansieret restitutionerne ved udførsel til tredjelande (artikel 1, stk. 2 og artikel 2). Ganske vist udpeger medlemsstaterne selv de kontoret og organer, som de bemyndiger til at afholde de omhandlede udgifter (artikel 4, stk. 1), men her drejer det sig kun om et »betalingsmandat«, således som det fremgår af artikel 4, stk. 2 og artikel 5, stk. 2. Spørgsmålet, om der den 1. januar 1971 skete overdragelse af suveræne beføjelser, bør derfor ud fra EØF-traktatens artikel 201 og Domstolens praksis besvares bekræftende. EØF-traktatens artikel 201 foreskriver en særlig procedure til sikring af de nationale parlamenters medbestemmelsesret, thi en beslutning om udskiftning af medlemsstaternes finansielle bidrag med Fællesskabets egne indtægter fratager de nationale parlamenter deres kompetence på dette område. Fra 1. januar 1971 indgår landbrugsimportafgifterne i Fællesskabets budget i stedet for i medlemsstaternes, og de nødvendige midler til betaling af restituioner trækkes på Fællesskabets egne indtægter og stilles til medlemsstaternes disposition. Magten til at sikre sig egne indtægter og af disse at finansiere egne udgifter er et af de ældste kendetegn ved en uafhængig stat. Hvis der gives afkald herpå til fordel for Fællesskabet, omend inden for visse grænser, sker der en reel og betydelig overdragelse af suveræne beføjelser. Staternes mulighed for at overdrage suveræne beføjelser til Fællesskabet er ved flere lejligheder fastslået af Domstolen, særligt i dommene Van Gend en Loos af 5. februar 1963, sag nr. 26/62, Recueil 1963, s. 1, Costa mod Enel af 15. juli 1964, sag nr. 6/64, Recueil 1964, s. 1141, og Kommissionen mod Rådet af 31. marts 1971, sag nr. 22/70, Recueil 1971, s. 263. Med henblik på det foregående er det klart, at medlemsstaternes beføjelse til at bistå Fællesskabet med opkrævning eller betaling ikke længere er nogen selvstændig kompetence, men en beføjelse der udøves på Fællesskabets vegne. Det drejer sig her om en nødvendig kompetencedelegation, eftersom Fællesskabet kun disponerer over en »planlæggende administration« og ikke over en »udøvende administration«, hvorfor det har været tvunget til at appellere til de nationale administrationer for at kunne iværksætte den fælles politik og fællesskabsretten. I dette tilfælde fungerer disse administrationer for så vidt som Fællesskabets udøvende myndigheder. Med henblik på spørgsmålet om, hvorvidt det følger af kompetenceoverdragelsen til Fællesskabet, at alene Fællesskabet efter dette tidspunkt er søgsmålsbe-rettiget, har Van den Avenne og Joosen henvist til Rådets forordning nr. 283/72 af 7. februar 1972 om uregelmæssigheder og tilbagebetaling af beløb, der uberettiget er udbetalt inden for rammerne af finansieringen af den fælles landbrugspolitik samt om oprettelse af et informationssystem på dette område (EFT specialudgave 1972 (I), s. 85; original reference JO nr. L 36, 1972, s. 1). Denne forordning er blevet udstedt under henvisning til artikel 8 i forordning nr. 729/70. I henhold til denne bestemmelse skal medlemsstaterne træffe de fornødne foranstaltninger for at forhindre og forfølge uregelmæssigheder vedrørende restitutionerne og gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser. I medfør af artikel 5, stk. 1 og artikel 6, stk. 3 påhviler det medlemsstaterne at indlede retslig og administrativ forfølgning med henblik på en officiel konstatering af uregelmæssighederne eller forsømmelserne. Det er altså klart, at det er medlemsstaterne, der skal sørge for retsforfølgning i forbindelse med de uretmæssigt udbetalte restitutioner. Ikke desto mindre må det tages i betragtning, at denne bemyndigelse til at indlede retsforfølgning, der er overdraget medlemsstaterne, udgør en kompetence, der udøves på Fællesskabets vegne, en reel beføjelse, der knytter sig rent accessorisk til »betalingsmandatet« i henhold til forordning nr. 729/70. Det unterstreges, at udøvelsen af denne søgsmålskompetence er af særegen natur, eftersom den ikke længere udøves i medfør af medlemsstaternes selvstændige beføjelser men i medfør af en ren administrativ beføjelse, der er overdraget de nationale administrationer, der for så vidt fungerer som Fællesskabets udøvende myndigheder. Van den Avenne og Joosen anmoder om, at den forelæggende ret må blive gjort bekendt med det ovenfor udviklede synspunkt. Hvad angår tilbagesøgningen af de unddragne importafgifter, trænger den samme løsning sig på. Selv om Rådets forordning nr. 2/71 af 2. januar 1971 om gennemførelse af afgørelsen af 21. april 1970 angående udskiftning af medlemsstaternes finansiele bidrag med Fællesskabsernes egne indtægter (EFT specialudgave 1971 (I), s. 3; original reference JO 1971 nr. L 3, s. 1) ikke overdrager medlemsstaterne noget mandat til at indlede retsforfølgning, er dette dog indeholdt i »det almindelige mandat til at sørge for tilbagebetaling«, der blev givet medlemsstaterne ved Rådets afgørelse af 21. april 1970. I henhold til Van den Avenne og Joosen fik den her konstaterede overdragelse af selvstændige beføjelser og forandringen i medlemsstaternes retlige adgang til at indlede retsskridt angående uretmæssigt udbetalte restitutioner eller unddragne importafgifter straks virkning fra den 1. januar 1971, endog hvad angår retskrav, der var tingfæstet på denne dato, og vedrørende tidligere fremkomne omstændigheder eller tidligere opståede rettigheder. Overdragelsen af medlemsstaternes selvstændige beføjelser til Fællesskabet bevirkede, at alle under denne kompetence henhørende rettigheder og forpligtelser i forhold til borgerne udelukkende tilkommer Fællesskabet. Således udgør retten til at pålægge afgifter (importafgifter) og retten til at yde støtte (restitutioner) en kompetence, som fra den 1. januar 1971 tilkommer Fællesskabet i henseende til betalingen af skyldige importafgifter eller tilbagesøgningen af de restitutioner, der tidligere er uretmæssigt udbetalt. Overdragelsen af selvstændige beføjelser medfører et fuldstændigt brud med fortiden og betyder her i det foreliggende tilfælde, at de retssager, medlemsstaterne før den 1. januar 1971 har indledt vedrørende importafgifter eller restitutioner, må genoptages, eller endog at de, hvis det er bestemt i national ret, fremover skal føres af Fællesskabet, selv om dette optræder ved medlemsstaternes mellemkomst. Disse intervenerer imidlertid i denne sag med en anden adkomst end den, hvormed de indledte sagen før den 1. januar 1971. Ganske vist kan artikel 12 i forordning nr. 283/72 anføres mod den oven for udviklede opfattelse, idet det heri bestemmes, at medlemsstaterne intet skal tilbagebetale til Fællesskabet som følge af uregelmæssigheder og forsømmelser, der vedrører regnskabsperioderne 1962/63 til 1966/67. Denne bestemmelse, der kun sigter til anvendelsen af de generhvervede beløb, svækker imidlertid ikke den almindelige grundsætning om medlemsstaternes henholdsvis Fællesskabets retlige kompetence vedrørende tilbagesøgningen. Endelig kan man ikke tillægge den tilsyneladende fravigelse af det ovenfor nævnte princip, der skete ved dom nr. 22/70, nogen vægt. Denne fravigelse vedrører kun forhandlingerne med tredjelande: da disse tredjelande var i god tro med hensyn til de gældende kompetenceregler, kunne man ikke påtvinge dem en ny kompetenceordning, der var oprettet, mens forhandlingerne stod på, med fare for at disse skulle strande. I denne sag er der derimod ikke i den i den nævnte dom forudsatte betydning involveret noget tredjeland, hvis berettigede tillid til lovligheden af de tidligere kompetenceregler måtte tilsikres, således som det var tilfældet i den nævnte dom. Under hensyn til det foregående foreslår Van den Avenne og Joosen følgende svar på det andet spørgsmål: a) Bestemmelserne i Rådets afgørelse af 21. april 1970 og i forordning nr. 729/70 såvel som disse forskrifters gennemførelsesbestemmelser skal fortolkes således, at alle selvstændige beføjelser vedrørende opkrævning af landbrugsimportafgifter og finansiering af landbrugsrestitutioner fra den nævnte afgørelses og forordnings ikrafttræden, dvs. fra 1. januar 1971, af hver medlemsstat er overdraget til Fællesskabet. Det følger heraf, at den ret, der er tillagt medlemsstaterne til at opkræve importafgifter og yde restitutioner fra den 1. januar 1971, ikke længere er nogen selvstændig kompetence, men en kompetence, der udøves på Fællesskabernes vegne ifølge delegation. Det samme gælder for muligheden for at søge de uretmæssigt udbetalte restitutioner tilbagebetalt ad rettens vej, hvilken beføjelse er tillagt medlemsstaterne ved forordning nr. 283/72. Også denne beføjelse er delgeret og udøves af medlemsstaterne på Fællesskabets vegne. b) På grund af den øjeblikkelige og absolutte virkning af overdragelsen af de selvstændige beføjelser har denne overdragelse og de heraf flydende retsvirkninger, der er beskrevet oven for, også virkning for de retssager, medlemsstaterne har anlagt før overdragelsen af de selvstændige beføjelser, men som endnu verserede på overdragelsestidspunktet. Det påhviler den nationale dommer at drage de for sagen nødvendige konklusioner heraf.