ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53.

Som Retten udtalte ( 23 ), fremsatte Rainer Typke i den første begæring specifikt begæring om en tabel indeholdende følgende oplysninger: — »En ID-kode for hver kandidat, der ikke gjorde det muligt at identificere kandidaten ved navn, men dog at sætte vedkommende i relation til de spørgsmål, som han skulle svare på. — En ID-kode for hvert af de stillede spørgsmål uden dog at afsløre spørgsmålets indhold. — Den spørgsmålskategori, som hvert af de stillede spørgsmål tilhørte – dvs. verbalt ræsonnement, numerisk ræsonnement, abstrakt ræsonnement eller situationsbedømmelse. — Det sprog, hvorpå hvert spørgsmål blev stillet til hver ansøger. — En angivelse af den eventuelle neutralisering af visse spørgsmål. — En ID-kode for det forventede svar, der uden at afsløre spørgsmålets indhold skulle være identisk for den samme kombination af spørgsmål og svar. I denne forbindelse præciserede sagsøgeren, at såfremt de forventede svar ikke blev givet i samme rækkefølge til alle ansøgerne, burde det sikres, at den samme ID-kode anvendtes for hvert forventet svar. Han har derudover anført, at det i forhold til spørgsmålene om situationsbedømmelse ville være hensigtsmæssigt at angive hele det forventede svar – dvs. den bedste og den dårligste løsning. — Det svar, som hver ansøger har givet på hvert spørgsmål, dog under hensyntagen til, at sagsøgeren ikke tilsigtede at få kendskab til svarenes indhold, men alene at identificere de korrekte eller forkerte svar, som ansøgerne afgav. Sagsøgeren har i denne forbindelse præciseret, dels at en særskilt ID-kode burde anvendes i det tilfælde, hvor en ansøger ikke svarede på et spørgsmål, og dels at hele svaret burde gøres tilgængeligt for så vidt angår spørgsmålene vedrørende situationsbedømmelse. — Sluttelig den tid, som hver ansøger brugte på at svare på hvert spørgsmål.«
52.

Uden at forsøge at være udtømmende eller at begrænse de forskellige eksisterende eller mulige tekniske ordninger, der overholder kravene i artikel 4, stk. 25, i direktiv 2007/64, kan e-banking-postkasser efter min opfattelse betragtes som et »varigt medium« i to scenarier ( 21 ). For det første kan en e-banking-postkasse i sig selv opfylde betingelserne for at kunne betragtes som et »varigt medium«. For det andet kan sådan et system betragtes som en måde at overføre elektroniske dokumenter, der, såfremt de meddeles i et passende format, i sig selv kan udgøre et »varigt medium«. Hovedspørgsmålet i begge situationer er, hvorvidt oplysningerne kan lagres i en tiltrækkelig periode, og hvorvidt det sikres, at der kan finde uændret gengivelse sted. I begge scenarier forudsætter en »postkasse« imidlertid, at det sikres, at der findes en uafhængig lagringsplads, som brugere har adgang til med et brugernavn og et password.
105.

For det første udgør den omstændighed, at der findes en markedsordning for bananer inden for den fælles landbrugspolitik, ikke et carte blanche for prisaftaler eller udveksling af følsomme prisrelevante oplysninger mellem konkurrenter. Tværtimod er det netop på et marked, hvor der i lyset af regulatoriske indgreb kun er et begrænset spillerum for konkurrencen, vigtigt at imødegå alle påfund fra virksomhedernes side, som kunne være egnet til at forringe den lille rest af konkurrence, der er tilbage.
54.

Dommen i sagen Test Claimants in the FII Group Litigation ( 25 ), som den belgiske og den franske regering har henvist til, er ikke til hinder herfor. Den nævnte sag vedrørte det specielle tilfælde, at der var tale om et system vedrørende forskudsvis betaling af selskabsskat, som et indenlandsk moderselskab skulle erlægge, når det på sin side efterfølgende udloddede udbytte, det havde modtaget fra et udenlandsk datterselskab. Hvad dette angår fastslog Domstolen, at moder-datterdirektivets artikel 4, stk. 1, ikke indebærer en forpligtelse for en medlemsstat til at sikre, at det beløb, der skal betales forskudsvis, under alle omstændigheder fastsættes under hensyn til den selskabsskat, som datterselskabet har betalt i den stat, hvor det er hjemmehørende ( 26 ). Det kan imidlertid ikke udledes heraf, at direktivet ikke finder anvendelse, når der er tale om efterfølgende udlodning af modtaget udbytte.
Dette direktivs artikel 12 med overskriften »Abonnentfortegnelser« bestemmer bl.a.:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne gebyrfrit, og inden de medtages i fortegnelsen, underrettes om formålet med en trykt eller elektronisk abonnentfortegnelse, som er offentligt tilgængelig eller kan benyttes via oplysningstjenester, og hvori personoplysninger om abonnenterne kan medtages, og at de underrettes om andre anvendelsesmuligheder heraf på grundlag af søgefunktioner, som er indbygget i elektroniske udgaver af fortegnelsen.

2. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne får mulighed for at bestemme, om deres personoplysninger skal medtages i en offentlig fortegnelse, og i så fald hvilke, for så vidt sådanne oplysninger er relevante for formålet med fortegnelsen som angivet af udbyderen af fortegnelsen, samt mulighed for at kontrollere, få rettet eller slettet sådanne oplysninger. Det skal være gebyrfrit ikke at være medtaget i en offentlig abonnentfortegnelse og at få kontrolleret, rettet, eller slettet personoplysninger i den.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at abonnenter skal anmodes om supplerende samtykke til, at en offentlig fortegnelse anvendes til ethvert formål, der går ud over søgning efter adresseoplysninger om personer på grundlag af deres navn og eventuelt et minimum af andre identifikatorer.

[…]«
Artikel 40, stk. 3-7, i direktiv 92/49 foreskrev:

»3. Hvis de kompetente myndigheder i en medlemsstat konstaterer, at et selskab, der på denne medlemsstats område har en filial eller driver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, overtræder de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det, henstiller de til det pågældende selskab at bringe disse ulovlige forhold til ophør.

4. Foretager vedkommende selskab sig ikke det nødvendige, giver de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom. Disse træffer snarest muligt alle nødvendige foranstaltninger med henblik på, at det pågældende selskab bringer de ulovlige forhold til ophør. De kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat underrettes om arten af disse foranstaltninger.

5. Hvis selskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige, eller den pågældende medlemsstat ikke træffer nogen foranstaltninger, fortsat overtræder de retsregler, der gælder i den pågældende medlemsstat, kan denne, efter at have givet de kompetente myndigheder i hjemlandet meddelelse herom, træffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller standse yderligere overtrædelser og, såfremt det er strengt nødvendigt, forbyde selskabet at indgå flere forsikringsaftaler på dens område. Medlemsstaterne drager omsorg for, at det på deres område er muligt at give forsikringsselskaberne de nødvendige meddelelser.

6. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til i nødstilfælde at træffe egnede forholdsregler for at forhindre lovovertrædelser på deres område. Dette indebærer også mulighed for at forhindre et forsikringsselskab i at fortsætte med at indgå nye forsikringsaftaler på deres område.

7. Stk. 3, 4 og 5 berører ikke medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner ved overtrædelser på deres område.

[…]«
Artikel 10a (»Midlertidige fællesskabsregler for harmoniseret gratistildeling«) bestemmer navnlig:

»1. Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter […]

[…]

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmarks for hele Fællesskabet for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker, substitutter, alternative produktionsprocesser, højeffektiv kraftvarmeproduktion, energieffektiv genvinding af affaldsgasser, anvendelse af biomasse og opsamling og lagring af CO2, hvor sådanne anlæg forefindes, og må ikke tilskynde til at øge emissionerne. […]

For hver sektor og delsektor beregnes benchmarket i princippet for slutproduktet, frem for inputtet, for at maksimere drivhusgasreduktioner og energibesparelser i hele produktionsprocessen i den pågældende sektor eller delsektor.

[…]

2. Ved fastlæggelsen af principperne for etablering af ex ante-benchmarks i de enkelte sektorer eller delsektorer skal udgangspunktet være den gennemsnitlige præstation for de 10% mest effektive anlæg i en sektor eller delsektor i Fællesskabet i 2007-2008. […]

De forordninger, der vedtages i henhold til artikel 14 og 15, fastlægger harmoniserede regler for overvågning, rapportering og verifikation af produktionsrelaterede drivhusgasemissioner med henblik på fastsættelse af ex ante-benchmarks.

[…]«
I artikel 22 i direktiv 2008/50 fastsættes en procedure, hvorefter medlemsstaterne under visse betingelser kan anmode om en midlertidig fritagelse bl.a. fra forpligtelsen til at overholde grænseværdierne for PM10 indtil den 11. juni 2011:

»1. Hvis overholdelse af grænseværdierne for nitrogendioxid eller benzen i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås inden for fristerne i bilag XI, kan en medlemsstat udsætte disse frister med højst fem år for den pågældende zone eller det pågældende bymæssige område, på betingelse af, at der opstilles en luftkvalitetsplan i overensstemmelse med artikel 23 for den zone eller det bymæssige område, udsættelsesperioden skulle gælde for; en sådan luftkvalitetsplan skal suppleres med de oplysninger, der er opført på listen i bilag XV, del B, over de pågældende forurenende stoffer, og påvise, hvordan grænseværdierne nås inden den nye frist.

2. Hvis overholdelse af grænseværdierne for PM10 som anført i bilag XI i en given zone eller et givet bymæssigt område ikke kan opnås på grund af lokalitetsspecifikke spredningsegenskaber, ugunstige klimaforhold eller grænseoverskridende bidrag, fritages medlemsstaten fra forpligtelsen til at anvende de pågældende grænseværdier indtil den 11. juni 2011, forudsat at betingelserne i stk. 1 opfyldes, og at medlemsstaten godtgør, at der på nationalt, regionalt og lokalt plan er truffet alle hensigtsmæssige foranstaltninger for at overholde fristerne.

3. […]

4. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen, hvor stk. 1 eller stk. 2 efter deres opfattelse finder anvendelse, og fremsender de i stk. 1 omhandlede luftkvalitetsplaner, herunder alle relevante oplysninger, som er nødvendige for, at Kommissionen kan vurdere, hvorvidt de pågældende betingelser er opfyldt. Ved vurderingen tager Kommissionen hensyn til forventede virkninger på luftkvaliteten i medlemsstaterne, på nuværende tidspunkt og i fremtiden, forventede virkninger af foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne og Fællesskabet samt forventede virkninger af nuværende fællesskabsforanstaltninger og planlagte fællesskabsforanstaltninger, som Kommissionen vil stille forslag om.

Hvis Kommissionen ikke har gjort indsigelser inden ni måneder efter modtagelsen af den pågældende meddelelse, anses de relevante betingelser for anvendelse af stk. 1 eller 2 for at være opfyldt.

Hvis der gøres indsigelse, kan Kommissionen anmode medlemsstaterne om at tilpasse eller forelægge nye luftkvalitetsplaner.«
100.

Der er gode normative og pragmatiske grunde til ikke at genopfinde den dybe tallerken, dvs. skabe nye definitioner fra bunden. Sammenhængen i lovgivningen er normativt et vigtigt element af forudsigelighed og lovlighed. Som anført ovenfor i punkt 77 og 78 er dette område allerede karakteriseret ved en høj grad af definitorisk partikularisme. Følgelig gælder, at det er mere tilrådeligt lidt efter lidt at forsøge at forene de forskellige instrumenter snarere end at trække endnu en ny definition ud af hatten. Pragmatisk talt tager vurderingen efter artikel 267 TEUF allerede ganske godt højde for de væsentlige kendetegn ved et organ af judiciel karakter, der kan anses for en »ret«.
69.

For så vidt angår tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, bemærkes det her, at selv om Domstolen fastslår, at denne bestemmelse i princippet finder direkte anvendelse ( 46 ), har den kun fastslået dette i situationer, hvor tyrkiske statsborgere søgte at etablere sig eller levere tjenesteydelser i Den Europæiske Union. Dette er ikke tilfældet her, som det fremgår ovenfor. For så vidt angår »standstill-klausulen« i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, fastslog Domstolen endvidere med henvisning til fast retspraksis i Demirkan-dommen, at fortolkningen af bestemmelserne i EU-retten, herunder traktatens bestemmelser vedrørende det indre marked, under disse betingelser ikke automatisk kan overføres til fortolkningen af en aftale mellem EU og et tredjeland bortset fra i de tilfælde, hvor det fremgår af selve aftalen ( 47 ).
37.

Derfor kan retspraksis i medfør af det, der nu er artikel 3, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2011/64, vedrørende »simpel, ikke-industriel behandling« være en kilde til inspiration for Domstolen. I dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland fastslog Domstolen, at ruller af finskåren tobak, der hver især er indpakket i et rør af aluminiumfolie, der er åbent i begge ender, og hvis størrelse er egnet til, at rullen kan skydes ind i et cigaretpapirhylster med filter, hvorefter indpakningen fjernes ved hjælp af et redskab af samme størrelse som en kuglepen, mens tobakken forbliver i hylsteret, er en »simpel, ikke-industriel behandling«. Sådanne tobaksruller klassificeres derfor som cigaretter i henhold til det, der nu er artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 2011/64, frem for finskåren tobak til rulning af cigaretter – eller med et mere idiomatisk udtryk rulletobak – i medfør af det, der nu er direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), nr. i) ( 13 ). Generaladvokat Jacobs beskrev specifikt »simpel, ikke-industriel behandling« som »praktisk taget enhver proces, hvorved en ryger fremstiller sine egne cigaretter ved hjælp af forarbejdede komponenter«. Han tilføjede, at »[h]vis en gennemsnitsryger ikke efter et vist mål af øvelse, relativt let og med begrænset kundskab kunne mestre processen med henblik på at fremstille en acceptabel cigaret, ville komponenterne sandsynligvis ikke kunne finde et marked« ( 14 ).
26.

Fordi de tyske myndigheder – af grunde, der stadig forekommer mig uforståelige – ikke har ønsket at meddele en opholdstilladelse til sagsøgeren i hovedsagen ex officio, tvinger de ham således til at rejse til Tyrkiet, selv om han er født og altid har boet i Tyskland. Henset til hans meget unge alder er det udelukket, at han rejser alene ( 21 ). Da hans mor er asylansøger i Tyskland, er der en stor sandsynlighed for, at hun – i hvert fald for at bevare en chance for, at hendes ansøgning imødekommes – ikke kan ledsage ham. Selv om hun måtte ledsage barnet, ville hendes ægtefælle, der er tyrkisk arbejdstager, under alle omstændigheder blive frataget hendes og sin søns tilstedeværelse. Tilbage bliver den mulighed, at sagsøgeren i hovedsagen ledsages til Tyrkiet af sin far. I den i hovedsagen omhandlede afgørelse oplyste udlændingemyndigheden, at det ikke var »urimeligt« at forvente dette og at henvise barnets far til at »fortsætte det familiære […] samliv med sin søn […] i Tyrkiet«. Hvis barnet forpligtes til at forlade området, vil det klart få konsekvenser for familielivet, men det vil imidlertid også kunne fortolkes som et forsøg på at afholde alle barnets familiemedlemmer, herunder det medlem, der er tyrkisk arbejdstager, fra at installere sig og fortsætte deres ophold i Tyskland.
109.

Under alle omstændigheder anser jeg påstanden om, at Retten burde have sanktioneret Kommissionen for tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, for ulogisk. Det er korrekt, at Retten fastslog, at der var en fejl i beregningen af den ene af disse tre gruppers markedsandele. Denne fejl betyder imidlertid ikke, at de bøder, som blev pålagt virksomhederne i de to øvrige grupper (heriblandt Feralpi), burde have været justeret. Fejlen indebærer snarere, at de bøder, som blev pålagt de virksomheder, der kun tilhørte den førstnævnte gruppe, kunne ændres. For så vidt som metoden til beregning af de bøder, der blev pålagt virksomhederne i de to øvrige grupper, er korrekt, kan Retten ikke kritiseres for at have afvist en påstand om nedsættelse af bøderne.
71.

Domstolen har således fastslået, at både princippet om ligebehandling og gennemsigtighedsforpligtelsen, der følger heraf, kræver, at hver kontrakts genstand samt kriterierne for dens tildeling defineres klart lige fra begyndelsen af procedurerne for indgåelse heraf ( 53 ). Det følger af ligebehandlingsprincippet, at de bydende gives lige chancer i forbindelse med udformningen af deres bud. Dette indebærer, at de samme betingelser må gælde for alle bydende ( 54 ). Endvidere har gennemsigtighedsforpligtelsen til formål at sikre, at der ikke er risiko for favorisering og vilkårlighed fra den ordregivende myndigheds side. Det betyder, at alle betingelser og bestemmelser i forbindelse med tildelingsproceduren skal formuleres klart, præcist og utvetydigt i udbudsbekendtgørelsen eller i udbudsbetingelserne, for det første således at alle rimeligt velinformerede og normalt omhyggelige bydende kan forstå deres nøjagtige indhold og fortolke dem på samme måde, og for det andet således at den ordregivende myndighed behørigt kan kontrollere, om de bydendes bud opfylder kriterierne for den pågældende kontrakt ( 55 ).
35.

Indledningsvis skal det bemærkes, at sagsøgeren i hovedsagen under retsmødet navnlig har gjort gældende, at barnet V ikke havde sit sædvanlige opholdssted i Nederlandene, men i Litauen. I det øjeblik en retsafgørelse fastsætter et barns opholdssted hos en af forældrene, er det dette »juridiske« opholdssted, der ifølge sagsøgeren skal anses for at være det sædvanlige opholdssted. Som det imidlertid fremgår af fast retspraksis, »[svarer] begrebet om »sædvanligt opholdssted«, som omhandlet [i denne] forordnings artikel 8, stk. 1, […] til det sted, som afspejler en vis familiemæssig og social tilknytning for barnet. Dette sted skal fastsættes af den nationale ret ud fra en helhedsvurdering af de særlige faktiske omstændigheder i den konkrete sag« ( 5 ). Domstolen har tilføjet, at »[b]landt de kriterier, i lyset af hvilke det tilkommer den nationale ret at fastslå et barns sædvanlige opholdssted, skal særlig nævnes vilkårene og baggrunden for et barns ophold på en medlemsstats område, samt barnets statsborgerskab […]. Som Domstolen i øvrigt har fremhævet i præmis 38 i [dom af 2. april 2009 i A-sagen ( 6 )], skal der, for at fastslå et barns sædvanlige opholdssted, foruden barnets fysiske tilstedeværelse i en medlemsstat lægges vægt på andre faktorer, som kan påvise, at denne tilstedeværelse på ingen måde er af midlertidig eller tilfældig karakter«. ( 7 )
Anvendelsen af et tegn som kvalitetscertificering kan udgøre varemærkemæssig brug, der kan sikre opretholdelsen af rettigheder som omhandlet i artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker under forudsætning af, at anvendelsen af det pågældende tegn samtidig opfylder varemærkets afgørende funktion som oprindelsesangivelse.

I denne situation skal artikel 9, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 fortolkes således, at den giver indehaveren af et EU-varemærke, der udgør en kvalitetscertificering, ret til at forbyde en konkurrent at gøre brug af et identisk tegn for varer eller tjenesteydelser, der er af samme art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, når denne brug kan gøre indgreb i en af varemærkets funktioner, såsom angivelsen af varens kvalitet.

Når en tredjemand til gengæld gør brug af et tegn, der er identisk med eller ligner et varemærke, for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke dette varemærke er registreret, skal artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 fortolkes således, at indehaveren af et EU-varemærke kun kan forhindre brugen af dette tegn, såfremt der foreligger risiko for forveksling.
78.

Det bemærkes, at Kommissionen allerede i det direktivforslag, der blev fremsat den 29. maj 1974, overvejede den situation, at erhververen, i tilfælde af en virksomhedsoverførsel, ikke er part i den kollektive overenskomst, som forpligter overdrageren, og denne overenskomst ikke er blevet tillagt almindelig retsvirkning ( 25 ). Ifølge Kommissionen »ville det i dette tilfælde være i modstrid med princippet om organisationsfrihed at gøre erhververen til part i en kollektiv overenskomst imod hans vilje. For imidlertid at forhindre, at arbejdstagerne mister de arbejdsvilkår, der er fastsat i overenskomsten, søges der med stk. 3 et kompromis: Uden at erhververen er bundet af kollektive overenskomster, er denne ikke desto mindre forpligtet til at bevare hidtidige arbejdsvilkår i henhold til en kollektiv overenskomst; for tidsbegrænsede overenskomsters vedkommende indtil de udløber, og for tidsubegrænsede overenskomsters vedkommende i et tidsrum af ét år« ( 26 ).
49.

I dens begrundelse, som det her er værd at nævne i et ganske omfattende omfang, fastslog Domstolen, at ( 13 ): »[d]er kan […] være tale om dobbelt anvendelse af et energiprodukt, som er genstand for en forbrænding i en fremstillingsproces, hvor denne proces […] ikke kan gennemføres uden at anvende et stof, hvis det kan lægges til grund, at dette alene kan frembringes ved forbrændingen af det nævnte energiprodukt. Da det pågældende energiprodukt således er anvendt som energikilde i denne fremstillingsproces med henblik på at opnå den gas, der udelukkende er frembragt ved forbrændingen af nævnte energiprodukt, er det muligt at antage, at denne energikilde har to samtidige anvendelser. Hvis derimod en gas frembragt ved forbrænding, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, ikke er det krævede produkt for at fuldende fremstillingsprocessen, men et restprodukt af denne proces, som blot er udnyttet, er der ikke tale om dobbelt anvendelse af dette energiprodukt. Således er den omstændighed, at den frembragte gas udgør et råmateriale i en særskilt fremstillingsproces, ikke tilstrækkelig til at fastslå, at der er tale om dobbelt anvendelse af det energiprodukt, som er genstand for forbrændingen.« (Min fremhævelse).
45.

Artikel 355, stk. 5, litra c), TEUF fastsætter, at uanset artikel 52 TEU og artikel 355, stk. 1-4, TEUF, skal bestemmelserne i traktaterne kun finde anvendelse på Channel Islands og Isle of Man, for så vidt som det er nødvendigt for at sikre anvendelsen på disse øer af den ordning, der er fastsat i traktaten vedrørende de nye medlemsstaters tiltrædelse af EØF og af Euratom, undertegnet den 22. januar 1972. Artikel 4 i protokol nr. 3 til tiltrædelsesakten for Det Forenede Kongerige fastsætter for sin del, at den i artikel 45 TEUF fastsatte frie bevægelighed for arbejdstagere ikke finder anvendelse på Isle of Man. Det er derfor med hensyn til artikel 45 TEUF logisk nok, at situationen mellem Det Forenede Kongerige og Isle of Man ikke er en rent intern situation. Endvidere fastslog, eller rettere bekræftede Domstolen dels, at det fremgår af artikel 2 i protokol nr. 3, at de rettigheder, som tilkommer indbyggere fra Isle of Man inden for Det Forenede Kongerige, ikke berøres af tiltrædelsesakten, men at sådanne personer ifølge samme bestemmelse udtrykkeligt ikke nyder godt af fællesskabsbestemmelserne vedrørende den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser ( 23 ), dels at hverken denne bestemmelse eller nogen anden bestemmelse i den nævnte protokol kan fortolkes således, at myndighederne på Isle of Man er forpligtet til at behandle fysiske og juridiske personer i Fællesskabet på samme måde, som Det Forenede Kongerige behandler indbyggerne på Isle of Man ( 24 ). Som ligeledes anført af Kommissionen, har en statsborger i Det Forenede Kongerige, der flytter til Isle of Man, følgelig ud fra et EU-retligt perspektiv de samme rettigheder som enhver anden unionsborger. Generaladvokat Jacobs’ fremstilling skal derfor ses i den nævnte sammenhæng og har som sådan ingen direkte relevans for den foreliggende sag.