ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
113.

Hvad sker der, hvis medlemsstaten ikke fremsender en gyldig betalingsanmodning til Kommissionen (f.eks. hvis den endelige rapport fremsendes til Kommissionen efter den periode på 18 måneder, der er fastsat i artikel D, stk. 3, i bilag II til forordning nr. 1164/94 (som det kan have været tilfældet i denne forbindelse), eller slet ikke fremsendes)? ( 67 ). Jeg mener, at det under sådanne omstændigheder er nødvendigt at tage hensyn til slutdatoen for projektet i finansieringsaftalen og Kommissionens beslutning om godkendelse af projektet. Perioden på 18 måneder fra fristen for slutdatoen for arbejdets gennemførelse og for betalinger, der skal foretages af den kompetente nationale myndighed i henhold til artikel D, stk. 3, i bilag II til forordning nr. 1164/94, bør i så fald anvendes som erstatning for den faktiske fremsendelse af den endelige rapport. I et sådant tilfælde bør i henhold til denne bestemmelse betalingen af restbeløbet under alle omstændigheder annulleres, og Kommissionen bør fastslå, om det er hensigtsmæssigt at foretage en finansiel korrektion. Der synes at være en lakune i lovbestemmelsen, for så vidt som medlemsstaterne er pålagt en forpligtelse til at sørge for, at dokumenter er til rådighed i en periode på tre år efter den endelige betaling, men der ikke er anført en tilsvarende tidsfrist, hvis denne betaling ikke foretages. Det ville imidlertid være i strid med retssikkerhedsprincippet, hvis Kommissionen ikke havde nogen tidsbegrænsning for at efterprøve situationen. Det ville ligeledes være mærkeligt, hvis den relevante periode var kortere end de tre år, der er fastsat i artikel G, stk. 3, i bilag II til forordning nr. 1164/94. Jeg mener derfor, at denne periode på tre år også bør gælde i tilfælde, hvor den pågældende medlemsstat ikke har fremsendt en gyldig betalingsanmodning til Kommissionen.
17.

First-tier Tribunal (Tax Chamber) (ret i første instans (afdelingen for sager om skatter og afgifter)) i Det Forenede Kongerige, ved hvilken sagen er anlagt, har den 3. december 2015 forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF: »1) Er det foreneligt med etableringsfriheden, de frie kapitalbevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser, at en medlemsstat indfører og opretholder lovgivning såsom section 80 i Taxation of Chargeable Gains Act 1992, hvorefter der sker beskatning af urealiserede gevinster på værdien af aktiver i en trust[…], såfremt trustees i en trust på noget tidspunkt ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten? 2) Forudsat at en sådan beskatning begrænser udøvelsen af den relevante frihed, kan en sådan beskatning da begrundes i en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, og er en sådan beskatning da forholdsmæssig, såfremt lovgivningen hverken giver trustees mulighed for at udskyde beskatningen eller at foretage afdragsvis betaling eller tager hensyn til et efterfølgende fald i værdien af trustens aktiver? Navnlig forelægges Domstolen følgende spørgsmål: 3) Er det i strid med nogle af de grundlæggende friheder, at en medlemsstat beskatter urealiserede kapitalgevinster på værdistigningen af aktiverne i en trust på det tidspunkt, hvor flertallet af trustees ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten? 4) Kan den restriktion af den frie bevægelighed, der opstår ved denne exitbeskatning, begrundes i hensynet til at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen under omstændigheder, hvor det var muligt, at kapitalgevinster i form af realiserede gevinster stadig kunne beskattes, men kun såfremt bestemte omstændigheder opstod i fremtiden? 5) Skal forholdsmæssigheden bestemmes ud fra de faktiske omstændigheder i den enkelte sag? Er den restriktion, der opstår ved en sådan beskatning, navnlig forholdsmæssig under omstændigheder, hvor: a) lovgivningen ikke fastsætter en mulighed for at udskyde skattebetalingen eller for afdragsvis betaling, eller for at der kan tages hensyn til efterfølgende fald i værdien af trustens aktiver efter exit b) men hvor, under de særlige omstændigheder ved den skatteansættelse, som er genstand for appel, aktiverne blev solgt, før skatten forfaldt, og de relevante aktiver ikke faldt i værdi mellem flytningen af trusten og salgsdatoen?«
Retten anførte i den appellerede doms præmis 125 og 126, at:

»125 Det […] bemærkes, at den indtrædelse af forældelse, der er fastsat i artikel 25 i forordning nr. 1/2003, ikke bevirker, at eksistensen af en overtrædelse slettes, eller at Kommissionen forhindres i i en afgørelse at fastslå et ansvar for en sådan overtrædelse (jf. i denne retning dom af 6.10.2005, Sumitomo Chemical og Sumika Fine Chemicals mod Kommissionen, T-22/02 og T-23/02, Sml., EU:T:2005:349, præmis 60-63)[ ( 28 )]), men udelukkende, at de, som drager fordel heraf, slipper for retsforfølgning med henblik på pålæggelse af sanktioner (jf. i denne retning dom af 27.6.2012, Bolloré mod Kommissionen, T-372/10, Sml., EU:T:2012:325, præmis 194)[ ( 29 )]).

126 Det fremgår endvidere af en ordlyds-, formåls- og sammenhængsfortolkning af artikel 25 i forordning nr. 1/2003, at indtrædelsen af forældelse i henhold til artikel 25, stk. 1 – i lighed med de individuelle processuelle garantier, såsom retten til forsvar og nødvendigheden af, at Kommissionen fremsender både en klagepunktsmeddelelse og en afgørelse om pålæggelse af sådanne sanktioner til den berørte juridiske person […] – er til gavn for og kan påberåbes særskilt af hver af de juridiske personer, når de er genstand for Kommissionens retsforfølgninger. Det er således allerede blevet anerkendt i retspraksis, at det forhold alene, at et datterselskab i en selskabskoncern, set som en økonomisk enhed, drager fordel af udløbet af forældelsesfristen, ikke har til følge, at der rejses tvivl om moderselskabets ansvar, og at retsforfølgninger af moderselskabet forhindres (jf. i denne retning dom Bolloré mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 125, EU:T:2012:325, præmis 193-196 […]).«
12.

Note (2A) to Group 10 (fortolkende note (2A) til kategori 10) definerer et »berettiget organ« som et organ, der ikke arbejder med gevinst for øje, og som opfylder visse betingelser. Ifølge Note (3) to Group 10 (fortolkende note 3 til kategori 10) kan offentligretlige organer, der ikke arbejder med gevinst for øje (dvs. lokale myndigheder, ministerier og offentlige organer og enheder, der optræder på den liste, der blev offentliggjort i 1993 af Office of Public Service and Science (kontoret for offentlig tjeneste og videnskab)), ikke betragtes som et »berettiget organ« i henhold til Item 3 to Group 10 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (punkt 3 i kategori 10 i bilag 9 til momsloven af 1994).
64.

Det er på denne baggrund, at forpligtelsen til at udpege et neutralt og uafhængigt kontrolorgan skal vurderes. Udpegelsen af et sådant organ udgør nemlig et organisatorisk aspekt, der er forbundet med at sikre, at de vurderingsprocedurer, der er indført ved de nævnte bestemmelser, fungerer korrekt. Disse organer har bl.a. til opgave at foretage stikprøvekontrol af korrektheden af de erklæringer, som interessenterne indgiver, og at anmode om dokumentation for, at de krav, der er fastsat i de omtvistede forordninger, er opfyldt, samt at underrette de kompetente nationale myndigheder om de indgivne erklæringer og om resultaterne af stikprøvekontrollen ( 19 ). Jeg skal for fuldstændighedens skyld bemærke, at udpegning af et sådant organ efter min opfattelse er i overensstemmelse med de principper, der er fastsat i bilag II til direktiv 2010/40, og navnlig principperne om effektivitet og om proportionalitet.
43.

Det afgørende er, om en beskatning af disse ydelser fordyrer adgangen til den ydelse, der er fritaget for moms. Et eksempel herpå er samarbejdet mellem to virksomheder til direkte fordel for den endelige forbruger, der skal fritages for moms, som f.eks. i Horizon College-dommen ( 18 ). Denne dom vedrørte to uddannelsesinstitutioners samarbejde om arbejdsdeling på indtægtssiden. Domstolen anså ydelser mellem to uddannelsesinstitutioner for at være fritaget for moms for at forhindre, at de begunstigede studerende kun belastes med moms, fordi uddannelsesydelsen ikke erlægges direkte, men kun indirekte over for dem via en anden uddannelsesinstitution. Der er ikke tale om en sådan situation her. I det foreliggende tilfælde erlægges der på udgiftssiden på én og samme tid uddannelsesydelser mod vederlag til de studerende og restaurations- og teaterydelser mod vederlag til tredjemænd.
72.

For så vidt angår Desfina fremlagde Den Hellenske Republik fire prøver for 2011, to prøver for 2012 og otte prøver for 2013. Kommissionen har bemærket, at i henhold til bilag I, litra D, burde der være udtaget 12 prøver i løbet af 2012, fordi en af de i 2011 udtagne prøver ikke overholdt de foreskrevne værdier. Tilsvarende burde Den Hellenske Republik have udtaget 12 prøver i løbet af 2013, idet en af de i 2012 udtagne prøver ikke blev anset for at overholde de foreskrevne værdier. Dernæst kunne de udtagne prøver ikke udtages med regelmæssige mellemrum, da antallet ikke var tilstrækkeligt. Endvidere overholdt et af parametrene for en af prøverne for 2013 ikke de værdier, der er fastsat i punkt 4 i bilag I, litra D, til direktivet.
50.

Således drejede Cachaldora Fernández-sagen ( 27 ) sig om grundlaget for beregning af en pension ved varig uarbejdsdygtighed. Den nationale rets vurdering byggede på den forudsætning, at den i sagen omtvistede nationale bestemmelse vedrørte en gruppe deltidsansatte, hvoraf langt størstedelen var kvinder, men ikke gjaldt for fuldtidsansatte. Den nationale bestemmelse angik kun arbejdstagere, for hvilke der var lakuner i bidragsindbetalingen i referenceperioden på de seneste otte år forud for den begivenhed, som havde givet anledning til uarbejdsdygtigheden, i tilfælde, hvor lakunen var fulgt efter en periode med deltidsarbejde. Det var imidlertid ikke muligt klart at identificere gruppen af berørte deltidsansatte. Domstolen rådede ikke over statistiske oplysninger, som viste, for hvor mange deltidsansatte der var en lakune i bidragene, eller om denne gruppe hovedsagelig bestod af kvinder. Det blev ligeledes fastslået, at den i sagen omhandlede nationale bestemmelse faktisk kunne stille nogle deltidsansatte gunstigt ( 28 ). Domstolen fandt derfor, at der ikke kunne drages den konklusion af de generelle statistiske oplysninger, som den forelæggende ret havde lagt til grund, at den gruppe af arbejdstagere, der blev stillet ugunstigt af den i hovedsagen omhandlede nationale retsforskrift, primært bestod af deltidsansatte og i særdeleshed af kvindelige arbejdstagere.
43.

Det følger af forklaringerne i den praktiske vejledning, at virksomhed »af marginalt omfang« ikke skal tages i betragtning ved anvendelsen af lovvalgsreglerne vedrørende en person, der er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i to eller flere medlemsstater. En person, der udøver virksomhed »af marginalt omfang« i en anden medlemsstat, kan ikke anses for »normalt« at udøve lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater. Virksomhed af marginalt omfang defineres endvidere som beskæftigelse, der er permanent, men ubetydelig med hensyn til tid og økonomisk afkast, hvilket indikerer, at beskæftigelse, der tegner sig for mindre end 5% af arbejdstagerens almindelige arbejdstid og/eller mindre end 5% af vedkommendes løn, bør betragtes som marginal. Karakteren af beskæftigelsen, f.eks. den omstændighed, at den ikke er selvstændig eller udføres hjemmefra, kan også indikere, at den er marginal.
46.

Appellanten har anført, at artikel 136 TEUF er en kompleks bestemmelse, der ifølge retslitteraturen skal forstås således, at den supplerer artikel 121 TEUF og 126 TEUF. En anerkendelse i EU-retten af dette nødretsprincip forfølger det formål, der fremgår af artikel 136, stk. 1, TEUF, som er at sikre Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde. Det var derfor med urette, at Retten fastslog, at en sådan anerkendelse fastlægger en lovgivningsmekanisme for ensidig afskrivning af gæld, idet nødretsprincippet kun giver en medlemsstat, der har alvorlige økonomiske vanskeligheder, mulighed for midlertidigt at udsætte betalingen af alle sine gældsforpligtelser for at tilpasse sin økonomiske politik til væksten ved at tilskynde økonomiske investeringer. Appellanten er endvidere af den opfattelse, at den første procedure for sanering af den græske gæld blev vedtaget den 21. juli 2011 under et Eurotopmøde, i hvilken forbindelse der blev truffet afgørelse herom. Der findes således et retsgrundlag i EU-retten for afskrivning af offentlig gæld. En sådan afskrivning vil endvidere uden for enhver tvivl bidrage til at sikre Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde, som er det formål, der forfølges med artikel 136, stk. 1, TEUF. Denne bestemmelse giver endvidere Rådet beføjelse til at iværksætte foranstaltninger til at udfærdige økonomisk-politiske retningslinjer. En foranstaltning, der er tilpasset den økonomiske genopretning og væksten, vil vise sig at være fuldt ud forenelig med kravene i artikel 121 TEUF. Kommissionen er derfor fuldt ud beføjet til at forelægge disse foranstaltninger for Rådet, så meget desto mere som artikel 352 TEUF tillægger den beføjelse til at foreslå foranstaltninger, der er nødvendige for at nå et af målene i traktaten, såsom stabiliteten i euroområdet. Det var under disse omstændigheder med urette, at Retten fastslog, at forslaget til EBI åbenbart ikke faldt ind under Kommissionens beføjelser, fordi det er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 136, stk. 1, TEUF. Det følger endvidere af appellantens argumentation, at en stabilitetsmekanisme og en mekanisme for finansiel støtte, således som det er muligt at indføre i henhold til artikel 136, stk. 3, TEUF, efter appellantens opfattelse kan omfatte udsættelse med betalingen af en medlemsstats gæld, når dette sker med medlemsstaternes accept og når en af medlemsstaterne befinder sig i en nødretssituation.
36.

Det skal erindres, at Kommissionen har foreholdt Irland at have begrænset den frie udveksling af tjenesteydelser inden for leje og leasing af køretøjer ved på tidspunktet for indregistreringen, som er obligatorisk, når køretøjerne skal anvendes i mere end en måned, at opkræve den fulde registreringsafgift af disse køretøjer (med mulighed for senere at opnå en delvis tilbagebetaling heraf), selv når den periode, hvori køretøjet påtænkes anvendt på det irske område, er kendt på forhånd. En sådan lovgivning, der ikke foretager en behørig sondring mellem import af et køretøj for en begrænset periode og varig import, indebærer, at det er mindre attraktivt at anvende de tjenesteydelser inden for leje- og leasing af køretøjer, der tilbydes af tjenesteydere fra andre medlemsstater, end dem, der tilbydes af nationale virksomheder. Det medfører nemlig en væsentlig økonomisk byrde at anvende de førstnævnte køretøjer, nemlig pligten til på forhånd at betale den fulde registreringsafgift, selv om det skyldige beløb faktisk kan være meget lavere, og en administrativ byrde, der indebærer et krav om at få foretaget en teknisk kontrol af køretøjet, før det tages i brug, med henblik på at fastlægge dets markedsværdi og det dermed forbundne afgiftsbeløb.
12.

Administratīvā apgabaltiesa (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Letland), for hvilken sagen nu verserer, har den 1. juli 2015 forelagt Domstolen følgende spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF: »1) Kan der bestå en selvstændig gruppe af personer som omhandlet i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), når medlemmerne af gruppen har hjemsted i forskellige medlemsstater i Den Europæiske Union, hvor den nævnte bestemmelse i direktivet er blevet gennemført med forskellige betingelser, som ikke er forenelige? 2) Kan en medlemsstat begrænse en afgiftspligtig persons ret til at anvende afgiftsfritagelsen i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), når den afgiftspligtige person opfylder samtlige betingelser for at anvende fritagelsen i sin medlemsstat, men hvor denne bestemmelse i de nationale lovgivninger i de medlemsstater, hvor andre medlemmer af gruppen har hjemsted, er blevet gennemført med restriktioner, der begrænser afgiftspligtige personer fra andre medlemsstaters mulighed for at anvende den tilsvarende merværdiafgiftsfritagelse i deres egen medlemsstat? 3) Kan afgiftsfritagelsen i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), anvendes på nogle tjenesteydelser i den medlemsstat, hvor ydelsesmodtageren, som skal betale merværdiafgift, har hjemsted, når tjenesteyderen, som skal betale merværdiafgift, i en anden medlemsstat har anvendt merværdiafgift på disse tjenesteydelser efter de almindelige regler, dvs. i den tro, at merværdiafgiften på disse tjenesteydelser i henhold til direktivets artikel 196 skulle betales i den medlemsstat, hvor ydelsesmodtageren har hjemsted? 4) Skal begrebet »selvstændig gruppe af personer« som omhandlet i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), forstås som en særskilt juridisk person, hvis oprettelse er godtgjort ved en specifik aftale om stiftelse af den selvstændige gruppe af personer? Såfremt svaret på dette spørgsmål er, at den selvstændige gruppe af personer ikke skal anses for en særskilt enhed, skal begrebet selvstændig gruppe af personer da forstås som en gruppe af forbundne virksomheder, inden for hvilken der inden for rammerne af deres sædvanlige økonomiske virksomhed gensidigt leveres support-ydelser med henblik på udøvelsen af deres erhvervsvirksomhed, og kan det forhold, at en sådan gruppe består, godtgøres med tjenesteydelseskontrakter eller via dokumentation for interne afregningspriser? 5) Kan en medlemsstat begrænse en afgiftspligtig persons ret til at anvende merværdiafgiftsfritagelsen i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), når den afgiftspligtige person har anvendt et tillægsgebyr på transaktionerne i henhold til kravene i lovgivningen om direkte beskatning i den medlemsstat, hvor den afgiftspligtige har hjemsted? 6) Finder afgiftsfritagelsen i [moms]direktivets artikel 132, stk. 1, litra f), anvendelse på tjenesteydelser, der modtages fra tredjelande? Dvs. kan et medlem af en selvstændig gruppe af personer som omhandlet i den nævnte bestemmelse i direktivet, der inden for gruppen leverer ydelser til andre medlemmer af gruppen, være en afgiftspligtig person fra et tredjeland?«
32.

Neutralitetsprincippet inden for momsretten er ikke til hinder for at nægte afgiftsfritagelse for grupper af forsikringsselskaber. For det første betyder neutralitetsprincippet, at fradragsreglerne tilsigter helt at aflaste den afgiftspligtige (virksomheden), der optræder som medhjælper for afgiftskreditor i skikkelse af en afgiftsopkræver, for moms uden for et privat endeligt forbrug, såfremt den økonomiske virksomhed selv tjener til at opnå (principielt) afgiftspligtig omsætning ( 18 ). Dette er ikke relevant i den foreliggende sag. For det andet er det til hinder for, at erhvervsdrivende, som udfører de samme transaktioner, behandles forskelligt med hensyn til opkrævning af moms ( 19 ).
13.

Følgende fremgår af direktivets artikel 2: »I dette direktiv forstås ved: a) »EF-typegodkendelse«: en fremgangsmåde, hvorved en medlemsstat attesterer, at en type køretøj, system, komponent eller teknisk enhed opfylder de tekniske krav i dette direktiv. EF-typegodkendelsen kan også benævnes EF-komponenttypegodkendelse, når den vedrører systemer, komponenter eller tekniske enheder […] c) »[g]odkendelse af enkeltkøretøjer«: fremgangsmåde, hvorved en medlemsstat attesterer, at et køretøj, der godkendes individuelt, opfylder de nationale krav d) »[k]øretøj«: enhver traktor, ethvert påhængskøretøj eller enhver form for udskifteligt trukket materiel, som er færdigopbygget, delvis opbygget eller etapevis færdigopbygget, og som er beregnet til anvendelse inden for land- eller skovbrug e) »[k]øretøjsklasse«: samling køretøjer med identiske konstruktionskarakteristika f) »[k]øretøjstype«: køretøjer af en bestemt klasse, som er identiske på de i bilag II, kapitel A, anførte væsentlige punkter. En køretøjstype kan omfatte de forskellige varianter og versioner som anført i bilag II, kapitel A […] p) »[f]abrikant«: den fysiske eller juridiske person, der er ansvarlig over for EF-typegodkendelsesmyndighederne for typegodkendelsesproceduren i enhver henseende og for sikring af produktionens overensstemmelse, uanset om denne person er direkte involveret i alle faser af konstruktionen af et køretøj, et system, en komponent eller en teknisk enhed. Begrebet fabrikant omfatter ligeledes: i) [e]nhver fysisk eller juridisk person, som til eget brug konstruerer eller lader konstruere, udfører eller lader udføre et køretøj, et system, en komponent eller en teknisk enhed ii) [e]nhver fysisk eller juridisk person, som i forbindelse med markedsføringen eller ibrugtagningen af et køretøj, et system, en komponent eller en teknisk enhed er ansvarlig for overensstemmelsen med dette direktiv […] q) »[i]brugtagning«: første anvendelse i Fællesskabet af et køretøj i overensstemmelse med dets bestemmelse. For køretøjer, hvor det før første ibrugtagning hverken er nødvendigt, at fabrikanten eller en af ham udpeget tredjemand installerer eller justerer køretøjet, anses ibrugtagningen for at have fundet sted ved registreringen eller første markedsføring […] z) »[t]ypeattest«: det dokument, som findes i bilag III til dette direktiv, og som udstedes af fabrikanten til attestering af, at et bestemt køretøj, der er godkendt i henhold til dette direktiv, er i overensstemmelse med alle de forskrifter, der er gældende på tidspunktet for dets produktion, og som angiver, at det kan registreres eller tages i brug i alle medlemsstaterne uden yderligere inspektion.«
76.

F.eks. fremgår det af fast retspraksis, at »forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning har til formål at gøre det muligt for Domstolen [eller for Retten] at efterprøve beslutningens lovlighed samt at give den berørte part de oplysninger, ved hjælp af hvilke det kan fastslås, om der er grundlag for beslutningen, eller om der muligvis foreligger en sådan fejl, at dens lovlighed kan anfægtes […]. Begrundelsen skal derfor principielt meddeles den berørte part samtidig med den beslutning, der indeholder et klagepunkt i forhold til parten. Manglen på begrundelse kan ikke afhjælpes gennem den omstændighed, at den berørte part erfarer grundene til afgørelsen under sagen for Domstolen [eller for Retten]« ( 15 ).
104.

Dette led af anbringendet forekommer mig at være ugrundet. Artikel 340, stk. 2, TEUF bestemmer således, at Den Europæiske Union er forpligtet til at erstatte skader forvoldt af dens institutioner eller ansatte under udøvelsen af deres hverv. Dette ansvar påvirkes ikke af den omstændighed, at artikel 118, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 ligeledes foreskriver, at EUIPO er forpligtet til at erstatte skader forvoldt af dets afdelinger eller af dets ansatte under udøvelsen af deres hverv. Sidstnævnte bestemmelse afspejler efter min opfattelse den omstændighed, at Unionens institutioner og organer, såsom EUIPO, repræsenterer Unionen inden for deres respektive kompetenceområder ( 44 ). Såvel EUIPO som Den Europæiske Union, som begge i øvrigt er juridiske personer ( 45 ), kan derfor holdes ansvarlige for de skader, EUIPO har forvoldt under udøvelsen af sit hverv. Retten kunne således uden at begå en retlig fejl i domkonklusionens punkt 2 i den appellerede dom lade forpligtelsen til at betale erstatning for den omhandlede skade påhvile Den Europæiske Union.