ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 56 EF og 58 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning om beregning af arveafgifter, som i tilfælde af erhvervelse ved arv af en fast ejendom, som er beliggende på denne medlemsstats område, foreskriver et bundfradrag i afgiftsgrundlaget, der, når afdøde og arvingen på tidspunktet for dødsfaldet var bosiddende i et tredjeland såsom Det Schweiziske Forbund, er mindre end det bundfradrag, der ville have fundet anvendelse, hvis mindst én af dem på nævnte tidspunkt havde været bosiddende i nævnte medlemsstat.

Denne lovgivning udgør nemlig for det første en restriktion for kapitalens frie bevægelighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 56, stk. 1, EF.

Når en national lovgivning med hensyn til beskatning af en fast ejendom erhvervet ved arv og beliggende i den pågældende medlemsstat ligestiller på den ene side en ikke-bosiddende arving, der har erhvervet dette formueaktiv fra en ikke-bosiddende afdød person, og på den anden side en ikke-bosiddende eller bosiddende arving, der har erhvervet et sådant formueaktiv fra en bosiddende afdød person, og en bosiddende arving, der har erhvervet dette formueaktiv fra en ikke-bosiddende afdød person, kan denne lovgivning for det andet ikke inden for rammerne af selv samme beskatningsordning behandle disse arvinger forskelligt for så vidt angår anvendelsen af bundfradraget på afgiftsgrundlaget for denne faste ejendom uden at komme i strid med EU-rettens krav. Da den nationale lovgiver, bortset fra størrelsen af arvingens bundfradrag, behandler arv til disse to persongrupper ens, har lovgiver anerkendt, at disse persongrupper med hensyn til de nærmere regler og vilkår for opkrævning af gaveafgift ikke befinder sig i objektivt forskellige situationer, som kan begrunde en forskellig behandling.

Lige så vel som denne egenskab af arveafgiftspligtig person ikke afhænger af bopælsstedet, idet den omhandlede lovgivning pålægger afgiftspligt for enhver erhvervelse af fast ejendom beliggende i denne medlemsstat, uanset om den afdøde eller arvingen er bosiddende dér eller ej, vedrører formålet med den delvise skattefritagelse af en familieformue således tilsvarende alle personer, der er arveafgiftspligtige i denne medlemsstat, uanset om de er bosiddende dér eller ej, eftersom denne fritagelse har til formål at reducere den samlede arv.

Da bundfradragets størrelse ikke beror på afgiftsgrundlagets størrelse, men indrømmes arvingen i dennes egenskab af arveafgiftspligtig person, udgør en begrænset afgiftspligt for en ikke-bosiddende arving herved ikke en omstændighed, der for så vidt angår dette bundfradrag kan gøre denne arvings situation objektivt forskellig fra situationen for en ikke-bosiddende arving efter en bosiddende afdød person eller for en bosiddende arving efter en bosiddende eller ikke-bosiddende afdød person.

(jf. præmis 26, 51, 53, 55 og 68 samt domskonkl.)
Artikel 20 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger ret til at opholde sig på sit område, når denne statsborger er eneforsørger af små børn, som er unionsborgere, og som har opholdt sig sammen med den pågældende tredjelandsstatsborger i denne medlemsstat siden deres fødsel, uden at de er statsborgere i denne samme stat eller har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, for så vidt som disse unionsborgere ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. Dette direktivs artikel 7, stk. 1, litra b), som bestemmer, at sådanne unionsborgere skal råde over tilstrækkelige midler og en sygeforsikring, der dækker samtlige risici, skal ganske vist fortolkes således, at det er tilstrækkeligt, at unionsborgerne har sådanne midler til rådighed, uden at denne bestemmelse indebærer noget som helst krav med hensyn til, hvor midlerne kommer fra, idet de bl.a. kan tilvejebringes af en statsborger fra et tredjeland, der er forælder til de pågældende mindreårige statsborgere. Hvis betingelserne i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2004/38 ikke er opfyldt, skal artikel 21 TEUF dog fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at deres forælder nægtes ret til at opholde sig på bopælsmedlemsstatens område.

(jf. præmis 27, 29-31 og 36 samt domskonkl.)
Artikel 1, litra a), første afsnit, i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved beslutning 96/350, skal fortolkes således, at gylle – der er produceret i en intensiv svineopdrætsbedrift og opbevaret i venten på at blive leveret til landbrugere, således at disse kan anvende den som gødning på deres jorder – ikke udgør affald i nævnte bestemmelses forstand, men et biprodukt, når producenten påtænker i en senere proces at omsætte denne gylle på betingelser, som er økonomisk fordelagtige for ham, forudsat at denne genanvendelse ikke blot er mulig, men sikker, og at genanvendelsen sker uden forudgående forarbejdning og i forlængelse af fremstillingsprocessen.

Med henblik på at prøve, om andre landbrugeres genanvendelse af gyllen til tilførsel til jorden fremviser en tilstrækkelig grad af sikkerhed til at begrunde dens opbevaring i en anden periode end den, der er nødvendig til at indsamle den med henblik på bortskaffelse, skal det bl.a. sikres, at nævnte landbrugeres jorder, hvorpå denne genanvendelse skal finde sted, fra start er klart identificeret.

Det er også vigtigt, at den faktiske opbevaring af gyllen er strengt begrænset til den påtænkte tilførsel til jorden, hvilket kræver dels, at de opbevarede mængder er begrænset på en sådan måde, at de i deres helhed faktisk er beregnet til at blive genanvendt, dels at varigheden af opbevaringen begrænses i forhold til de nødvendigheder, der i denne henseende følger af tilførslens sæsonprægede karakter.

I denne henseende påhviler det bl.a. de nationale retter at sikre sig, at de af gylleproducenten benyttede opbevaringsanlæg er fremstillet på en sådan måde, at enhver overfladisk frastrømning eller nedsivning i jorden af dette stof undgås, og at de har en kapacitet, der er tilstrækkelig til, at gyllen kan opbevares heri i venten på, at den faktisk overdrages til de pågældende landbrugere.

I øvrigt skal de pågældende tredjeparters genanvendelse af gyllen, således som denne genanvendelse er planlagt af producenten, kunne give sidstnævnte en fordel, der går længere end blot at kunne skille sig af med dette produkt, idet en sådan omstændighed, når den bekræftes, desuden øger sandsynligheden for en faktisk genanvendelse.

(jf. præmis 52, 55-57 og 60 samt domskonkl. 1)
Artikel 28, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at den lovgivning, af hvilken pensionisten (rentemodtageren) har været omfattet længst som omhandlet i denne bestemmelse, er lovgivningen om pensioner eller renter.

I henhold til denne forordnings artikel 27, 28 og 28a udreder institutionen på bopælsstedet nemlig naturalydelserne til de personer, der har ret til pension eller rente, på vegne af og påhvilende institutionen i en af de medlemsstater, der er kompetent med hensyn til pensioner. Det følger heraf, at den ordning, der er indført ved disse bestemmelser, etablerer en forbindelse mellem kompetencen til at udrede pensionerne eller renterne og forpligtelsen til at afholde udgifterne til naturalydelserne ved sygdom og moderskab, idet denne forpligtelse er accessorisk til en effektiv kompetence med hensyn til pensioner eller renter. En sådan ordning kan forhindre, at medlemsstater, hvis lovgivning giver en ret til ydelser ved sygdom og moderskab alene på grundlag af bopælen på deres område, straffes.

Denne fortolkning støttes desuden af artikel 33 i nævnte forordning nr. 1408/71 og af artikel 95 i Rådets forordning nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71. Den første af disse bestemmelser tillader således den medlemsstat, som det påhviler at udbetale en pension eller rente, og som efter den lovgivning, der gælder, skal tilbageholde bidrag til dækning af ydelser ved sygdom og moderskab, at foretage disse tilbageholdelser i de pensioner eller renter, som den skal udbetale, når den skal udrede udgifterne ved disse ydelser i pensionistens (rentemodtagerens) bopælsmedlemsstat. Hvad angår artikel 95 i forordning nr. 574/72 fremgår det af denne bestemmelse, at naturalydelserne ved sygdom og moderskab, der udredes til pensionister eller rentemodtagere i deres bopælsmedlemsstat, under alle omstændigheder refunderes af en medlemsstat, som det påhviler at udbetale pension, idet denne grundlæggende bærer risikoen forbundet med udredelsen af naturalydelser ved sygdom i den medlemsstat, hvor pensionisten eller rentemodtageren har bopæl.

(jf. præmis 46-48, 51, 52 og 56 samt domskonkl.)
Medlemsstaterne kan endvidere kun træffe sådanne foranstaltninger, når de er nødvendige. Den nødvendige karakter af foranstaltningerne udgør således en betingelse for den mulighed, der er givet medlemsstaterne ved den nævnte artikel, og betyder på ingen måde, at disse er tvunget til at vedtage de omhandlede undtagelser i alle de tilfælde, hvor denne betingelse er opfyldt.

Medlemsstaterne er ikke forpligtede til i deres nationale ret at fastsætte undtagelser med henvisning til de formål, der er opregnet i artikel 13, stk. 1, litra a)-g); lovgiver har derimod villet overlade det til dem at afgøre, om og i givet fald til hvilke formål de ønsker at træffe lovmæssige foranstaltninger, der tilsigter at begrænse bl.a. rækkevidden af forpligtelserne til at give den registrerede oplysninger.

Artikel 13, stk. 1, i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke har pligt til, men mulighed for i deres nationale lovgivning at gennemføre en eller flere af de undtagelser, der er fastsat i denne artikel, fra pligten til at oplyse de registrerede om behandlingen af deres personoplysninger.

Virksomheden som privatdetektiv, der handler på vegne af et fagligt organ for at efterforske brud på etiske regler for et lovreguleret erhverv, er omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, litra d), i direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger.

Eftersom dette direktiv ikke præciserer fremgangsmåderne for efterforskningen og for afsløringen af brud på lovgivningen, er det ikke til hinder for, at et fagligt organ såsom det, der regulerer hvervet som ejendomsmægler, anvender specialiserede undersøgere, såsom privatdetektiver, der skal forestå denne efterforskning og denne afsløring, til at udføre sin opgave.

Hvis medlemsstaten omvendt ikke har fastsat denne undtagelse, skal de registrerede oplyses om behandlingen af deres personoplysninger efter de fremgangsmåder, bl.a. med hensyn til frister, der er fastsat i nævnte artikel 10 og 11.

Det står således medlemsstaterne frit for at lægge til grund, at de faglige organer og de privatdetektiver, der handler på disse organers vegne, på trods af anvendelsen af artikel 10 og 11 i dette direktiv, råder over tilstrækkelige midler til at kunne afsløre brud på den omhandlede etiske regel, således at det ikke er nødvendigt at gennemføre denne undtagelse for at gøre det muligt for disse organer at udføre deres opgave, der består i at tilse, at lovgivningen overholdes.

(jf. præmis 44-46, 48 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 13 i afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen, vedtaget af associeringsrådet oprettet ved aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara af Republikken Tyrkiet på den ene side og EØF’s medlemsstater og Fællesskabet på den anden side, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963, skal fortolkes således, at når en værtsmedlemsstats foranstaltning har til formål at fastlægge kriterier for tyrkiske statsborgeres lovlige ophold ved at vedtage eller ændre de materielle betingelser for og/eller fremgangsmåden ved disse statsborgeres indrejse, ophold og i givet fald beskæftigelse på dens område, og når disse betingelser udgør en ny begrænsning for udøvelsen af den frie bevægelighed for tyrkiske arbejdstagere i henhold til »standstill«-klausulen i denne artikel, gør alene den omstændighed, at foranstaltningen har til formål at forhindre ulovlig indrejse og ulovligt ophold forud for indgivelse af ansøgning om en opholdstilladelse, det ikke muligt at udelukke anvendelsen af denne klausul.

Vedtagelsen af sådanne foranstaltninger forudsætter, at de tyrkiske statsborgere, som de finder anvendelse på, opholder sig ulovligt, således at disse foranstaltninger, hvis de kan dreje sig om virkningerne af en sådan ulovlighed uden at falde ind under anvendelsesområdet for »standstill«-klausulen i artikel 13 i afgørelse nr. 1/80, ikke må tilsigte at fastlægge selve ulovligheden. En sådan begrænsning, som ville have til formål eller til følge at undergive en tyrkisk statsborgers udøvelse af arbejdskraftens frie bevægelighed på det nationale område mere restriktive betingelser end dem, der var gældende på datoen for afgørelse nr. 1/80’s ikrafttræden, er forbudt, medmindre den henhører under de begrænsninger, der er fastsat i denne afgørelses artikel 14, eller hvis den er begrundet i et tvingende alment hensyn. Hvis formålet bestående i at forhindre ulovlig indrejse og ulovligt ophold i denne henseende er et tvingende alment hensyn, er det endvidere nødvendigt, at den omhandlede foranstaltning er egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette formål, og at den ikke går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå formålet.

(jf. præmis 36, 38 og 40-42 samt domskonkl.)
Direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, navnlig dets artikel 73 og 78, skal fortolkes således, at når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af merværdiafgiften, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for merværdiafgift for den afgiftspligtige transaktion, skal den aftalte pris i det tilfælde, hvor leverandøren ikke har mulighed for at få tilbagebetalt den af skatteforvaltningen krævede merværdiafgift af erhververen, anses for allerede at omfatte merværdiafgiften.

Det forholder sig derimod anderledes i det tilfælde, hvor leverandøren ifølge national ret har mulighed for at tilføje et supplement til den aftalte pris, der svarer til den afgift, der finder anvendelse på transaktionen, og få tilbagebetalt dette fra erhververen af varen.

(jf. præmis 37 og 43 samt domskonkl.)
Direktiv 2003/35 om mulighed for offentlig deltagelse i forbindelse med udarbejdelse af visse planer og programmer på miljøområdet, som tilføjede artikel 10a til direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, en bestemmelse, som udvidede retten til domstolsprøvelse for medlemmerne af offentligheden, der er berørt af afgørelser, handlinger eller undladelser omfattet af dette direktiv, skal, for så vidt som det fastsætter, at det skal gennemføres senest den 25. juni 2005, fortolkes således, at de nationale bestemmelser, der vedtages med henblik på gennemførelsen af denne artikel, ligeledes skal finde anvendelse på administrative tilladelsesprocedurer, som blev indledt før den 25. juni 2005, når disse procedurer førte til udstedelse af en tilladelse efter dette tidspunkt.

Artikel 10a i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2003/35, som bestemmer, at afgørelser, handlinger eller undladelser, der er omfattet af nævnte artikel, skal kunne indbringes for en retsinstans med henblik på at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at medlemsstaterne begrænser anvendelsen af bestemmelserne til gennemførelse af denne artikel til det tilfælde, hvor lovligheden af en afgørelse anfægtes, som følge af at der ikke blev gennemført en miljøvurdering, uden at udvide anvendelsen til det tilfælde, hvor der blev gennemført en sådan vurdering, men denne er ulovlig.

Artikel 10a, litra b), i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 2003/35, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national retspraksis, som ikke anerkender, at en rettighed er krænket som omhandlet i denne artikel, hvis det godtgøres, at det, henset til omstændighederne i det foreliggende tilfælde, er muligt, at den anfægtede afgørelse ikke ville have været anderledes uden den af sagsøgeren påberåbte processuelle fejl.

Det forholder sig imidlertid kun således, såfremt den domstol eller det organ, som behandler sagen, ikke på nogen måde lader bevisbyrden herfor påhvile sagsøgeren og træffer afgørelse, i givet fald henset til de beviser, der er fremlagt af bygherren eller de kompetente myndigheder, og mere generelt til samtlige de sagsakter, som de har fået forelagt, idet de bl.a. tager hensyn til den påberåbte fejls grovhed, og idet de i denne forbindelse særligt undersøger, om fejlen har frataget den berørte offentlighed en af de garantier, der er indført med henblik på, i overensstemmelse med formålene med direktiv 85/337, at gøre det muligt for denne at få adgang til oplysninger og at have kompetence til at deltage i beslutningsprocessen.

(jf. præmis 51, 53, 54 og 57 samt domskonkl. 3)
Artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en retshjælpsforsikrer, som i sine forsikringsaftaler fastsætter, at retshjælpen i princippet ydes af forsikrerens medarbejdere, ligeledes fastsætter, at udgifterne til retshjælp ydet af en advokat eller repræsentant, som forsikringstageren frit har valgt, kun godtgøres, såfremt forsikreren finder, at sagens behandling skal overdrages til en ekstern rådgiver.

Det har ikke nogen betydning for fortolkningen af artikel 4, stk. 1, litra a), i direktiv 87/344, om der i henhold til national ret er pligt til juridisk rådgivning i den omhandlede retssag eller administrative sag.

Det frie valg af repræsentant har således almindelig rækkevidde og et obligatorisk indhold. Det fremgår af såvel 11. betragtning til direktiv 87/344 som direktivets artikel 4, stk. 1, at hensynet til den retshjælpssikredes interesser indebærer, at denne frit kan vælge sin advokat eller enhver anden person, som har de af den nationale lovgivning krævede kvalifikationer for at kunne give møde under en sag behandlet retsligt eller administrativt. Det følger således af en samlet læsning af disse bestemmelser, at forsikringstagerens frie valg af advokat ikke kan begrænses alene til de situationer, hvor forsikreren beslutter, at der skal anvendes en ekstern rådgiver.

(jf. præmis 22, 23, 25, 29 og 32 samt domskonkl. 1 og 2)
En lovbestemt garantiordning – der indeholder en forpligtelse for de statslige myndigheder, bl.a. de regionale, til at træde til, hvis det pågældende kreditinstitut standser betalingerne eller træder i likvidation, og hvorefter kreditinstitutters kreditorer kan gøre et direkte krav gældende over for den offentlige myndighed, som er garant, i det tilfælde, hvor kreditinstituttet befinder sig i en likvidations- eller betalingsstandsningssituation, og det nævnte instituts aktiver ikke er tilstrækkelige til at fyldestgøre dem – er, henset til kendetegnene ved denne ordning ikke blevet indgået under normale markedsvilkår og kan følgelig ikke tages i betragtning ved bedømmelsen af de nationale myndigheders adfærd i lyset af kriteriet om den private markedsøkonomiske investor.

Det, der er afgørende i forbindelse med anvendelsen af kriteriet om den private investor, er nemlig at vide, om de omhandlede foranstaltninger hører under dem, som en sådan investor, der forventer at opnå fortjeneste på kortere eller længere sigt, ville kunne have tildelt.

(jf. præmis 48-50)
Sag C-95/12

Europa-Kommissionen

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud — dom, hvori Domstolen fastslår et traktatbrud — national lovgivning, der fastsætter et mindretal på 20% af aktionærerne i Volkswagen AG for at blokere for vedtagelse af visse beslutninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. oktober 2013

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår traktatbrud – tilsidesættelse af pligten til at opfylde dommen – særlig retslig procedure for opfyldelse af Domstolens domme – behandling af traktatbrud, som Domstolen har fastslået i medfør af artikel 258 TEUF (Art. 258 TEUF) Traktatbrudssøgsmål – Domstolens dom, der fastslår traktatbrud – retsvirkninger – den dømte medlemsstats forpligtelser – opfyldelse af dommen – traktatbrud, der følger af sammenholdelsen af to nationale bestemmelser – medlemsstatens ophævelse af den ene af disse bestemmelser – ophævelsen tilstrækkelig for fuldt ud at opfylde denne dom (Art. 260, stk. 1, TEUF)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 23) Såfremt Domstolen fastslår, at en medlemsstat ikke har overholdt en forpligtelse, som påhviler den i henhold til traktaterne, skal denne medlemsstat i henhold til artikel 260, stk. 1, TEUF gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger. Domskonklusionen i dom af 23. oktober 2007, Kommissionen mod Tyskland, i sag C-112/05, er af særlig betydning for så vidt angår genstanden for det traktatbrud, som Domstolen har fastslået, idet Domstolen i denne dom fastslog et traktatbrud som følge af sammenholdelsen af to nationale bestemmelser, men ikke som følge af hver af disse bestemmelser isoleret set. Denne konklusion støttes af dommens præmisser, som domskonklusionen skal forstås i lyset af. En ophævelse eller ændring af blot en af disse bestemmelser er følgelig tilstrækkelig for fuldt ud at opfylde denne dom. (jf. præmis 33, 35-37, 39 og 40)

Sag C-95/12

Europa-Kommissionen

mod

Forbundsrepublikken Tyskland

»Traktatbrud — dom, hvori Domstolen fastslår et traktatbrud — national lovgivning, der fastsætter et mindretal på 20% af aktionærerne i Volkswagen AG for at blokere for vedtagelse af visse beslutninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. oktober 2013

Traktatbrudssøgsmål — Domstolens dom, der fastslår traktatbrud — tilsidesættelse af pligten til at opfylde dommen — særlig retslig procedure for opfyldelse af Domstolens domme — behandling af traktatbrud, som Domstolen har fastslået i medfør af artikel 258 TEUF (Art. 258 TEUF) Traktatbrudssøgsmål — Domstolens dom, der fastslår traktatbrud — retsvirkninger — den dømte medlemsstats forpligtelser — opfyldelse af dommen — traktatbrud, der følger af sammenholdelsen af to nationale bestemmelser — medlemsstatens ophævelse af den ene af disse bestemmelser — ophævelsen tilstrækkelig for fuldt ud at opfylde denne dom (Art. 260, stk. 1, TEUF)