ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

I tilfælde af et bekræftende svar på det første spørgsmål er det — med henblik på vurderingen af betingelserne for en medlemsstats ansvar for den skade, som forvoldes borgere ved en tilsidesættelse af EU-retten — relevant, sådan som det er tilfældet i hovedsagen, at en medlemsstat selv har fastsat regler for finansiering af affald fra fotovoltaiske paneler før vedtagelsen af et direktiv, hvilket direktiv medførte, at fotovoltaiske paneler blev omfattet af EU-rettens anvendelsesområde og at producenterne herved blev pålagt forpligtelsen til at afholde omkostningerne forbundet hermed, herunder for så vidt angår paneler, der var blevet bragt i omsætning før udløbet af fristen for gennemførelsen af direktivet (og selve vedtagelsen af retsakten på EU-retligt niveau)?
1)

Skal 25. betragtning til Rådets forordning (EU) nr. 904/2010 (1) af 7. oktober 2010 om administrativt samarbejde og bekæmpelse af svig vedrørende merværdiafgift, hvori der anføres, at »de frister, der er fastlagt i denne forordning med henblik på meddelelse af oplysninger, skal forstås som maksimumfrister«, fortolkes således, at disse tidsfrister ikke må overskrides, og at overskridelse af disse frister medfører, at udsættelse af en afgiftskontrol ikke er lovlig?
1)

Kan det føre til en kunstig opdeling af markederne som omhandlet i Domstolens praksis, hvis de sikkerhedselementer på en original ydre emballage/originalemballage, der er fastsat i artikel 54, litra o), og artikel 47a i direktiv 2001/83/EF (1), kun kan ændres af parallelforhandleren under bibeholdelse af denne originalemballage og under overholdelse af artikel 47a, stk. 1, litra b), i direktiv 2001/83/EF på en måde, så der resterer synlige spor af, at emballagen har været brudt, efter at de oprindelige sikkerhedselementer er blevet helt eller delvist fjernet eller tildækket?
4)

Såfremt første og tredje spørgsmål besvares bekræftende: Ud fra hvilket benchmark sker gratistildelingen af emissionskvoter, såfremt et anlæg, der er omfattet af emissionshandelsordningen, både opfylder kriterierne for at udgøre en delinstallation med varmebenchmark og kriterierne for at udgøre en delinstallation med procesemissioner? Har en ret til tildeling med varmebenchmark forrang frem for en ret til tildeling for procesemissioner, eller har retten til tildeling for procesemissioner som den mere specielle bestemmelse forrang frem for varmebenchmarket og brændselsbenchmarket?
—

Rettens dom af 22. januar 2020 i sag T-19/18, Litauen mod Kommissionen, EU:T:2020:4, hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i det søgsmål, som Republikken Litauen havde anlagt den 19. januar 2018 med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/2014 af 8. november 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), ophæves.
1)

Skal reglen i artikel 5, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA (1) om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, fortolkes således, at myndigheden i fuldbyrdelsesstaten ikke har nogen supplerende beføjelser til at nægte fuldbyrdelsen, såfremt udstedelsesstaten har angivet en af de i bestemmelsen opregnede former for adfærd, og at den derfor skal fuldbyrde?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Hvilket retligt kriterium skal der anvendes inden for rammerne af vurderingen af den individuelle karakter i henhold til artikel 4, stk. 2, litra b), og artikel 6, stk. 1, i forordning (EF) nr. 6/2002 ved fastlæggelsen af helhedsindtrykket for så vidt angår en komponent, der — som eksempelvis en del af et køretøjskarosseri — inkorporeres i et sammensat produkt? Kan der navnlig lægges vægt på, om komponentens udseende, således som det opfattes af en informeret bruger, ikke udviskes fuldstændig i det sammensatte produkts udseende, men har en vis formmæssig selvstændighed og enhed, som gør det muligt at identificere et æstetisk helhedsindtryk, der er uafhængigt af den overordnede udformning?
1)

Såfremt i) en skatte-og afgiftsmyndighed, leverandøren og den afgiftspligtige erhvervsdrivende fejlfortolker de EU-retlige momsforskrifter og behandler en levering, der er afgiftspligtig til normalsatsen, som fritaget for moms, ii) det i aftalen mellem leverandøren og den erhvervsdrivende er fastsat, at prisen for leveringen er uden moms, og at den erhvervsdrivende bærer omkostningerne, hvis der skal betales moms, iii) leverandøren aldrig opkræver og ikke længere kan opkræve den yderligere moms, der skal betales, fra den erhvervsdrivende, og iv) skatte- og afgiftsmyndigheden (grundet forældelsesfrister) ikke kan eller ikke længere kan opkræve den moms, der skulle have været betalt, fra leverandøren, har direktivet (1) da den virkning, at den pris, der faktisk er betalt, er kombinationen af et nettoafgiftsgrundlag samt moms heraf, således at den erhvervsdrivende kan fradrage indgående moms i henhold til direktivets artikel 168, litra a), som moms, der faktisk »er betalt« for denne levering?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Procura della Repubblica di Trento (Italien) den 24. januar 2020 — straffesag mod XK

(Sag C-66/20)

(2020/C 209/08)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Procura della Repubblica di Trento

Tiltalt i straffesagen

XK

Den anden part

Finanzamt Münster

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 1, litra c), nr. ii), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU (1) af 3. april 2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager — for så vidt angår den del, hvori det fastsættes, at som udstedelsesmyndighed kan også anses »enhver anden kompetent myndighed som defineret af udstedelsesstaten, der i den pågældende sag handler i sin egenskab af efterforskningsmyndighed i straffesager med kompetence til at indsamle bevismateriale i henhold til national ret«, idet efterforskningskendelsen dog i dette tilfælde »før den overføres til fuldbyrdelsesmyndigheden, efter en undersøgelse af dens overensstemmelse med betingelserne i henhold til dette direktiv for udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse, navnlig betingelserne i artikel 6, stk. 1, [skal] godkendes af en dommer, domstol, undersøgelsesdommer eller offentlig anklager i udstedelsesstaten« — fortolkes således, at en medlemsstat kan bestemme, at en administrativ myndighed undtages fra kravet om at få den europæiske efterforskningskendelse godkendt af en judiciel myndighed, idet den førstnævnte myndighed kvalificeres som »judiciel myndighed som omhandlet i direktivets artikel 2«?

(1) EUT 2014, L 130, s. 1.
5)

Foreligger der kun individuel markedsføring, som opfylder kriterierne for en »henvendelse« som omhandlet i bilag I, nr. 26), første punktum, til direktiv 2005/29/EF (2), hvis en kunde kontaktes ved hjælp af et medium, der normalt anvendes til individuel kommunikation mellem en afsender og en modtager, eller er det tilstrækkeligt, hvis — som det er tilfældet for den markedsføring, der er genstanden for hovedsagen — en individuel relation etableres ved, at reklamen vises i indbakken for en privat e-mailkonto og dermed i et område, hvor kunden forventer meddelelser, der er rettet individuelt til ham?
1)

(a) Kræves det efter artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (1), at fortsat markedsføring af de pågældende varemærkeprodukter skader eller kan skade en eller flere af de af varemærkets funktioner, der omhandles ovenfor i 3.2.4, for at varemærkeindehaveren med føje kan modsætte sig en sådan markedsføring? (b) Såfremt spørgsmål 1(a) besvares bekræftende, er der da tale om et krav, det stilles ud over kravet om »rimelig grund«? (c) Er det efter artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 altid tilstrækkeligt, at en eller flere af de af varemærkets funktioner, der omhandles i spørgsmål 1(a), skades, for at varemærkeindehaveren med føje kan modsætte sig fortsat markedsføring?
1)

Skal artikel 3 i direktiv 2011/95/EU (1) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter det mindreårige ugifte barn af en person, som har fået tilkendt flygtningestatus, skal tilkendes en af denne afledt flygtningestatus (såkaldt familieflygtningebeskyttelse) også i tilfælde af, at dette barn — via den anden forælder — i hvert fald også har statsborgerret i et andet land, som ikke er identisk med flygtningens hjemland, og hvis beskyttelse det kan gøre krav på?
Appel iværksat den 30. januar 2020 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 20. november 2019 i sag T-502/16, Stefano Missir Mamachi di Lusignano m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-54/20 P)

(2020/C 209/05)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Schima, T.S. Bohr og G. Gattinara, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Stefano Missir Mamachi di Lusignano i egenskab af arving til Livio Missir Mamachi di Lusignano, Anne Jeanne Cécile Magdalena Maria Sintobin i egenskab af arving til Livio Missir Mamachi di Lusignano, Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano i egenskab af arving til Livio Missir Mamachi di Lusignano, Carlo Amedeo Missir Mamachi di Lusignano, Giustina Missir Mamachi di Lusignano, Tommaso Missir Mamachi di Lusignano og Filiberto Missir Mamachi di Lusignano

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, for så vidt som Retten tilpligtede Kommissionen at erstatte den ikke-økonomiske skade, som Maria Letizia Missir og Stefano Missir havde lidt som følge af Alessandro Missirs død.

— Domstolen træffer afgørelse i sagen, og Kommissionen frifindes i søgsmålet i første instans.

— Stefano Missir og Maria Letizia Missir tilpligtes at betale sagsomkostningerne i denne sag og i sagen i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Kommissionen fremsat to anbringender.

Det første anbringende er opdelt i to led. Med det første led gøres det gældende, at der er begået en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af begrebet person, »der er omfattet af« vedtægten. Dette første led vedrører den appellerede doms præmis 48-64. Med det andet led gøres det subsidiært gældende, at der er sket en retlig fejl, idet Retten på grundlag af vedtægten tilkendte broderen og søsteren til en afdød tjenestemand erstatning for en ikke-økonomiske skade. Dette led vedrører den appellerede doms præmis 134 og 135.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at der er sket en tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet Kommissionen tilpligtedes at betale erstatning for den ikke-økonomiske skade, som broderen og søsteren til en afdød tjenestemand har lidt som følge af sidstnævntes død. Dette andet anbringende vedrører den appellerede doms præmis 154-168, 171, 172 og 181.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Gliwicach (Polen) den 5. marts 2020 — D. Spółka Akcyjna mod W. Zrt

(Sag C-127/20)

(2020/C 209/16)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy w Gliwicach

Parter i hovedsagen

Sagsøger: D. Spółka Akcyjna

Sagsøgt: W. Zrt

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 (1) af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 fortolkes således, at et transporterende luftfartsselskab, hvis luftfartøj kolliderer med en fugl, er forpligtet til — inden for rammerne af de rimelige forholdsregler, det skal træffe — at afsætte tiltrækkelig tid til gennemførelse af den krævede sikkerhedskontrol ved planlægningen af sit rotationsbaserede flyveplanlægningssystem?

i tilfælde af, at det første spørgsmål besvares benægtende:

Skal artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 fortolkes således, at et transporterende luftfartsselskab, hvis luftfartøj kolliderer med en fugl, er forpligtet til — inden for rammerne af de rimelige forholdsregler, det skal træffe — at udarbejde en tjenesteplan eller besætningsplan på en sådan måde, at besætningen står standby til at påtage sig flyvetjeneste straks efter udførelsen af den krævede sikkerhedskontrol, uafhængigt af de begrænsninger, der er til flyvetid og besætningen samt kravene til hvileperiode, der er fastsat i bilag II til Kommissionens forordning (EU) nr. 965/2012 (2) af 5. oktober 2012 om fastsættelse af tekniske krav og administrative procedurer for flyveoperationer i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 216/2008?

(1) EUT 2004, L 46, s. 1.

(2) EUT 2012, L 296, s. 1.
1)

Er en situation, hvor en fysisk person, der, som revisionsappellanten i hovedsagen, har givet afkald på sit statsborgerskab i en medlemsstat i Den Europæiske Union — og dermed på sit unionsborgerskab — for at opnå statsborgerskab i en anden medlemsstat i overensstemmelse med et tilsagn om tildeling af statsborgerskab i den anden medlemsstat, som denne person har ansøgt om, og hvor den pågældendes mulighed for at generhverve unionsborgerskabet efterfølgende bortfalder som følge af, at dette tilsagn tilbagekaldes, efter sin natur og sine konsekvenser omfattet af EU-retten, således at EU-retten skal overholdes ved tilbagekaldelsen af tilsagnet om tildeling? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 7. februar 2020 — VI mod KRONE — Verlag Gesellschaft mbH & Co KG

(Sag C-65/20)

(2020/C 209/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VI

Sagsøgt: KRONE — Verlag Gesellschaft mbH & Co KG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, sammenholdt med artikel 1 og 6, i Rådets direktiv 85/374/EØF (1) af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar fortolkes således, at også et fysisk eksemplar af et dagblad, som indeholder et fagligt ukorrekt sundhedstip, der forårsager skade på helbredet, hvis det følges, skal anses for et (defekt) produkt?

(1) EFT 1985, L 210, s. 29.
Sag anlagt den 23. april 2020 — Europa-Kommissionen mod Republikken Portugal

(Sag C-169/20)

(2020/C 209/26)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved M. França og C. Perrin, som befuldmægtigede)

Sagsøg: Republikken Portugal

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Portugal har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 110 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), idet den ikke tager hensyn til værditabet på miljøkomponenten ved beregningen af værdien af brugte køretøjer, der er importeret til portugisisk område og købt i andre medlemsstater, ved fastsættelsen af registreringsafgiften.

— Republikken Portugal tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Den pågældende portugisiske lovgivning indfører en forskelsbehandling mellem afgiften på et importeret køretøj og afgiften på et tilsvarende indenlandsk køretøj. De gældende regler og metoden for beregning medfører, at afgiften på importerede køretøjer næsten altid er højere.

Dette er særligt bekymrende, fordi det er i strid med Domstolens praksis: Den portugisiske lovgivning om beregning af afgiften på brugte køretøjer, der er købt i andre medlemsstater, har allerede været genstand for tidligere traktatbrudssager og flere domme afsagt af Domstolen.

Den portugisiske lovgivning sikrer ikke, at brugte køretøjer, der importeres fra andre medlemsstater, ikke beskattes med et beløb, der er højere end afgiften på tilsvarende indenlandske brugte køretøjer. Dette kan forklares ved det forhold, at der som følge af lovændringen i 2016 ikke tages hensyn til værdiforringelsen af den miljøkomponent, der anvendes ved beregningen af værdien af et brugt køretøj.

Det følger af det ovenstående, at den værdiforringelsestabel, som er vedtaget ved den nationale lovgivning, ikke medfører en rimelig tilnærmelse til det importerede brugte køretøjs faktiske værdi. Det beløb, som betales for at indregistrere et importeret brugt køretøj, er derfor højere end det, der betales for et lignende brugt køretøj, der allerede er registreret i Portugal, hvilket bekræfter, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 110 TEUF og Domstolens praksis.
Sag anlagt den 1. juni 2020 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-227/20)

(2020/C 255/16)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Tricot og G. Gattinara, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 511/2014 af 16. april 2014 om de overholdelsesforanstaltninger fra Nagoyaprotokollen om adgang til genetiske ressourcer samt rimelig og retfærdig deling af de fordele, der opstår ved udnyttelsen af disse ressourcer, som brugere i Unionen skal respektere (1), idet den ikke har fastsat bestemmelser om sanktioner for overtrædelser af artikel 4 og 7 i forordning nr. 511/2014, ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen af disse bestemmelser, ikke har sikret, at sanktionerne er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, og idet den ikke senest den 11. juni 2015 underrettede Kommissionen om disse bestemmelser om sanktioner.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør gældende, at Den Italienske Republik endnu ikke har fastsat bestemmelser om sanktioner for overtrædelser af artikel 4 og 7 i forordning nr. 511/2014, til trods for at disse bestemmelser for det første burde have været fastsat i medlemsstaternes retsordener senest den 11. juni 2014, og medlemsstaterne for det andet burde have efterlevet disse bestemmelser og truffet »alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen heraf«, således som det fremgår af sidste del af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 511/2014.

Tilsidesættelsen af denne forordnings artikel 11 vedrører ligeledes den omstændighed, at Den Italienske Republik har undladt at underrette Kommissionen om bestemmelserne om sanktioner. I henhold til artikel 11 var Den Italienske Republik nemlig forpligtet til at underrette Kommissionen om »de i stk. 1« omhandlede bestemmelser, dvs. om »bestemmelser[ne] om sanktioner for overtrædelser af artikel 4 og 7« senest den 11. juni 2015.

(1) EUT 2014, L 150, s. 59.
3)

Såfremt kautionisten i henhold til de gældende EU-retlige forskrifter hverken anses for debitor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 221, stk. 3, for at være den person, som fuldbyrdelsen af afgørelsen eller inddrivelsen af skylden er rettet imod, eller for en person, som er berørt af fuldbyrdelsen, kan det af retssikkerhedsprincippet afledte krav om overholdelse af en rimelig forældelsesfrist da anvendes over for kautionisten?
3)

Skal artikel 5, stk. 1, i forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område sammenholdt med princippet om, at den nationale ret skal sikre processuelle rettigheder med henblik på en effektiv beskyttelse af de rettigheder, der følger af EU-retten, fortolkes således, at denne bestemmelse forpligter en national ret, som efter at have udstedt et betalingspåbud over for en bestemt skyldner har konstateret, at den pågældende skyldner sandsynligvis ikke har noget sædvanligt opholdssted i den stat, hvor retten er beliggende, og på den betingelse, at dette i henhold til national lovgivning udgør en hindring for udstedelsen af et betalingspåbud over for en sådan skyldner, til ex officio at ophæve det udstedte betalingspåbud, selv om der ikke findes en udtrykkelig lovbestemmelse desangående?
6)

Kan en national ret, som er blevet anmodet om at fastslå, at den nationale lovgivning er uforenelig med artikel 15 i direktiv 2002/58/EF, og/eller at undlade at anvende denne lovgivning, og/eller at fastslå, at anvendelsen af en sådan lovgivning har krænket en borgers rettigheder, uanset om det sker inden for rammerne af en procedure, der er indledt for at muliggøre et anbringende om anerkendelse af bevismidler i forbindelse med en straffesag eller på anden vis, være berettiget til at nægte at tillade brugen af dette retsmiddel for så vidt angår data, der lagres i henhold til den nationale bestemmelse, der er vedtaget i henhold til forpligtelsen i artikel 288 TEUF om at gennemføre et direktivs bestemmelser i national ret, eller til at begrænse en sådan konstatering til tidsrummet efter datoen, hvor Domstolen erklærede direktiv 2006/24/EF for ugyldigt, hvilket skete den 8. april 2014?
Appel iværksat den 30. januar 2020 af K.A. Schmersal Holding GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 21. november 2019 i sag T-527/18 — K.A. Schmersal Holding mod EUIPO — Tecnium (tec.nicum)

(Sag C-52/20 P)

(2020/C 247/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: K.A. Schmersal Holding GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwalt A. Haudan)

Den anden part i appelsagen appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. maj 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at K.A. Schmersal Holding GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
C 247/3

Appel iværksat den 12. februar 2020 af Hästens Sänger AB til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 3. december 2019 i sag T-658/18 — Hästens Sänger mod EUIPO (Gengivelse af et mønster af kvadrater)

(Sag C-74/20 P)

(2020/C 247/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Hästens Sänger AB (ved advokat R. Wessman)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. maj 2020 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at Hästens Sängar AB bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzgericht (Østrig) den 16. april 2020 — AZ mod Finanzamt Hollabrunn Korneuburg Tulln

(Sag C-163/20)

(2020/C 247/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AZ

Sagsøgt: Finanzamt Hollabrunn Korneuburg Tulln

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18 og artikel 45, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning (EU) nr. 492/2011 (1), artikel 4, artikel 5, litra b), artikel 7 og artikel 67 i forordning (EF) nr. 883/2004 (2) samt artikel 60, stk. 1, andet punktum, i forordning (EF) nr. 987/2009 (3) fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for anvendelsen af en national ordning, hvorefter familieydelser for et barn, der faktisk ikke opholder sig permanent i den medlemsstat, som betaler disse ydelser, men derimod faktisk i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, en anden stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, eller Schweiz, skal tilpasses i forhold til den medlemsstat, der betaler familieydelserne, på grundlag af de sammenlignelige prisniveauer, som Den Europæiske Unions Statistiske Kontor har offentliggjort for hver enkelt stat?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16.11.2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2009, L 284, s. 1).