ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Er EU-retten, navnlig artikel 15, stk. 1, i direktiv 90/619/EØF (1), artikel 31 i direktiv 92/96/EØF (2) og artikel 35, stk. 1, i direktiv 2002/83 (3), i givet fald sammenholdt med artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for nationale bestemmelser eller retspraksis, hvorefter forsikringstageren — efter retmæssig udøvelse af sin fortrydelsesret — pålægges at angive og føre bevis for det udbytte, som forsikringsgiveren selv har opnået? Såfremt en sådan fordeling af angivelsespligten og bevisbyrden er tilladt, kræver EU-retten, og herved navnlig effektivitetsprincippet, da, at forsikringstageren til gengæld kan forlange at modtage oplysninger eller andre lettelser fra forsikringsgivers side, der sætter den pågældende i stand til at håndhæve sine rettigheder?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende: skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, og artikel 5, stk. 1-3, i traktaten om den Europæiske Union sammenholdt med artikel 47 og 51, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at bestemmelserne pålægger en domstol i en medlemsstat en forpligtelse til at ophæve en endelig afgørelse truffet af en domstol, hver gang det fastslås, at en sådan forflyttet dommer har deltaget i behandlingen af sagen, og at den pågældende domstol — henset til dommerens deltagelse — ikke var uafhængig og upartisk, ved anvendelse af et retsmiddel til at genoptage endelige afgørelser, såsom en ekstraordinær appel, eller henhører virkningerne af en sådan tilsidesættelse under medlemsstaternes procesautonomi?
3)

Skal kvalifikationsdirektivets artikel 15 fortolkes således, at ved bedømmelsen af behovet for subsidiær beskyttelse skal den såkaldte glidende skala, som Domstolen allerede har præciseret skal finde anvendelse, når det gøres gældende, at der er frygt for alvorlig overlast som omhandlet i kvalifikationsdirektivets artikel 15, litra c), også finde anvendelse ved bedømmelsen af, om der er frygt for alvorlig overlast som omhandlet i kvalifikationsdirektivets artikel 15, litra b)?
4)

Såfremt der gælder den standard, at denne politiske anskuelse skal være dybt rodfæstet, kan det da forventes af en ansøger, som ikke dokumenterer, at den pågældende repræsenterer en dybt rodfæstet politisk anskuelse, at vedkommende efter at være hjemvendt til sit oprindelsesland afstår fra at ytre sin politiske mening for ikke at komme i søgelyset hos en aktør, der kan stå bag forfølgelse?
2)

Såfremt det antages, at der ikke er tale om en »ne bis in idem«-situation, fordi der ikke er fuld identitet mellem de strafbare handlinger i overensstemmelse med de kriterier, der er fastsat i denne afgørelse: A. Er begrænsningerne af virkningerne af domme fra andre EU-medlemsstater som udtrykkeligt fastsat i artikel 14, stk. 2, i Ley Orgánica 7/2014 de 12 de noviembre, sobre intercambio de información de antecedentes penales y consideración de resoluciones judiciales penales en la Unión Europea (organisk lov nr. 7/2014 af 12.11.2014 om udveksling af oplysninger vedrørende straffeattester og om behandling af strafferetlige afgørelser i Den Europæiske Union, herefter »organisk lov nr. 7/2014«), der gennemfører europæisk lovgivning — når man tager omstændighederne i den foreliggende sag i betragtning — forenelige med Rådets rammeafgørelse 2008/675/RIA (1) af 24. juli 2008 om hensyntagen til domme afsagt i medlemsstaterne i Den Europæiske Union i forbindelse med en ny straffesag samt med artikel 45 og artikel 49, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder og princippet om gensidig anerkendelse af domme inden for EU? B. Er manglen på en procedure eller mekanisme i spansk ret, der giver mulighed for anerkendelse af udenlandske europæiske domme, omarbejdning og tilpasning eller begrænsning af sanktioner på en måde, der sikrer deres proportionalitet, når en udenlandsk dom skal fuldbyrdes i Spanien, og dommen vedrører handlinger, der er indbyrdes sammenhængende eller har en forbindelse til andre lovovertrædelser, i forhold til hvilke der også er afsagt dom i Spanien, i strid med artikel 45 og artikel 49, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 4, stk. 6, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA (2) af 13. juni 2002 og artikel 8, stk. 1 og 2, i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA (3) af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union og generelt med princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser inden for EU’s område?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (Belgien) den 17. januar 2022 — VN mod Belgische Staat

(Sag C-34/22)

(2022/C 213/28)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent

Parter i hovedsagen

Sagsøger: VN

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Tilsidesætter artikel 21, stk. 1, nr. 5, i W1B 1992, som ændret ved artikel 170 i Wet van 25 april 2014 houdende diverse bepalingen (lov af 25. april 2014 om forskellige bestemmelser), artikel 56 og 63 TEUF og artikel 36 og 40 i EØS-aftalen henset til, at den omtvistede bestemmelse, selv om den uden forskel gælder for inden- og udenlandske tjenesteydere, foreskriver, at ikke alene skal de betingelser, der er analoge med betingelserne i artikel 2 i Koninklijk besluit tot uitvoering van het WIB 1992 (kongelig bekendtgørelse om gennemførelse af WIB 1992, herefter »KB/WIB 1992«), som de facto er specielle for det belgiske marked, være opfyldt, men først og fremmest også foreskriver, at sådanne analoge krav skal være fastsat af myndighederne i de pågældende EØS-stater, hvilket går videre, end det lokale indskudssikringstilsyn kræver, og omfattes af indskudsgarantiordningen i henhold til direktiv 94/19/EF (1), og udenlandske tjenesteydere derfor i alvorlig grad hindres i at tilbyde deres tjenester i Belgien?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/19/EF af 30.5.1994 om indskudsgarantiordninger (EFT 1994, L 135, s. 5).
3)

Har sagsøgeren ikke egenskab af forbruger allerede af den grund, at hun underskrev en af sagsøgte forud formuleret købekontrakt, som fortrykt indeholdt køberens betegnelse som »firma«, og hvor der under overskriften »Særlige aftaler«, som var skrevet med en mindre skrifttype, var tale om »erhvervskøb/ingen tilbagetagelse, ingen garanti/udlevering sker først, når betalingen er modtaget«, uden at protestere mod dette og henvise til sin egenskab af forbruger?
1)

Er situationer, hvori der i forbindelse med efterforskningen af et strafbart forhold, som vedrører besiddelse af narkotika, er blevet iværksat tvangsforanstaltninger i form af kropsvisitation og beslaglæggelse over for en person, som politiet formoder er i besiddelse af narkotika, omfattet af anvendelsesområdet for henholdsvis direktiv 2013/48/EU (1) om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen og direktiv 2012/13/EU (2) om ret til information under straffesager?
4)

Hvis det første spørgsmål besvares benægtende, er bestemmelserne i Rådets forordning (EØF) nr. 2080/92 af 30. juni 1992 om en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget — i lyset af bestemmelserne i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 — da til hinder for, at en bestemmelse i national lovgivning, der ved gennemførelse af bestemmelserne i forordning 2080/92 foreskriver, at støttemodtagere i tilfælde af konstaterede uregelmæssigheder i forbindelse med ydelse af støtte fortaber retten hertil og skal tilbagebetale modtagne støttebeløb, fortolkes således, at støttemodtageren har pligt til at tilbagebetale hele støttebeløbet og ikke bare beløbene svarende til det år, for hvilket der er blevet konstateret uregelmæssigheder i forbindelse med ydelse af støtte?
C 213/35

Appel iværksat den 4. april 2022 af Mylan IRE Healthcare Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 26. januar 2022 i sag T-303/16, Mylan IRE Healthcare Ltd mod Kommissionen

(Sag C-237/22 P)

(2022/C 213/46)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Mylan IRE Healthcare Ltd (ved avocats I. Vernimme og L. Bidaine)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og UAB VVB

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen fremmes til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Såfremt Domstolen måtte finde, at sagen er moden til påkendelse, annulleres Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2016) 2083 final af 4. april 2016 om markedsføringstilladelserne for de humanmedicinske lægemidler »Tobramycin VVB og relaterede navne«, som indeholder det virksomme stof »tobramycin«, jf. artikel 29 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF (herefter »den omtvistede afgørelse«), eller hjemvises sagen til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellantens sagsomkostninger i både appelsagen og sagen i første instans.

— UAB VVB tilpligtes at betale sine egne sagsomkostninger i både nærværende appelsag og sagen i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende om en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet »klinisk overlegenhed« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 141/2000 af 16. december 1999 om lægemidler til sjældne sygdomme (1) (herefter »forordningen om lægemidler til sjældne sygdomme«), navnlig henset til Rettens fortolkning af begrebet »væsentlig gavn« som omhandlet i artikel 3 i forordningen om lægemidler til sjældne sygdomme.

Andet anbringende om Rettens utilstrækkelige begrundelse til støtte for dens konklusion om, at TOBI/Tobramycin VVB var sikrere end Tobi Podhaler for en væsentlig del af målpopulationen, navnlig henset til indholdet af den omtvistede afgørelse.

(1) EFT 2000, L 18, s. 1.
1)

Hvilke kriterier skal være opfyldt for, at der indtræder en ret til som minimum at opnå det faste beløb på 40 EUR, der er nævnt i artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU (1) om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner, i aftaler med gentagne eller løbende ydelser?
2)

Er det foreneligt med princippet ne bis in idem, der er fastsat i [chartrets] artikel 50 og [gennemførelseskonventionens] artikel 54, og er det endeligt til hinder for, at der i en medlemsstat indledes en ny straffesag mod den samme person og for de samme handlinger, at anklagemyndigheden, selv om det er muligt at genoptage en straffesag i en medlemsstat, indtil den strafbare handling er forældet, ikke har anset det for berettiget at genoptage en sådan sag ex officio som følge af en beslutning fra anklagemyndigheden om at opgive straffesagen (efterforskningen) i den pågældende medlemsstat?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 5, nr. 1), litra b), og artikel 5, nr. 1), andet afsnit, i direktiv 2014/23/EU (2) da fortolkes således, at den enhed, der har fået tildelt kontrakten, ikke overtager risikoen for driften af de pågældende tjenesteydelser, såfremt den tildelte kontrakt: a) er baseret på bruttoomkostningen, idet den enhed, der foretager tildelingen, oppebærer alle indtægter; b) fastsætter, at operatørens driftsindtægter alene realiseres ved, at den enhed, der foretager tildelingen, betaler et vederlag målt efter tjenesteydelsens omfang (og derfor uden hensyn til risikoen på efterspørgselssiden); c) bestemmer, at den enhed, der foretager tildelingen, bærer driftsrisikoen på efterspørgselssiden (som følge af nedsættelse af vederlag i tilfælde af nedsættelse af tjenesteydelsernes omfang over forhåndsbestemte grænser), den lovmæssige risiko (som følge af ændringer i love og forskrifter samt forsinket udstedelse af tilladelser og/eller certificeringer fra de kompetente enheder), den finansielle risiko (som følge af udeblevet eller forsinket betaling af vederlag samt manglende tilpasning af vederlag) samt risikoen på grund af force majeure (som følge af en uforudsigelig ændring i betingelserne vedrørende levering af tjenesteydelsen); og d) fastsætter, at den enhed, der har fået tildelt kontrakten, bærer driftsrisikoen på udbudssiden (som følge af ændringer i omkostningerne vedrørende faktorer uden for operatørens kontrol — energi, råvarer, materialer), risikoen ved arbejdsmarkedsforholdene (som følge af ændringer i personaleomkostninger i henhold til overenskomster), forretningsrisikoen (som følge af en negativ udvikling af driftsomkostningerne i tilfælde af fejlagtige prognoser) samt den socioøkonomiske og miljømæssige risiko (som følge af uventede begivenheder, som i løbet af kontraktens gennemførelse omfatter goder, der udgør et middel til levering af tjenesteydelsen)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Craiova (Rumænien) den 28. januar 2022 — NR mod Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova

(Sag C-58/22)

(2022/C 213/29)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Craiova

Parter i hovedsagen

Appellant og tiltalt: NR

Anden part i proceduren: Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova

Præjudicielt spørgsmål

Skal princippet ne bis in idem, som garanteret af artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med Rumæniens forpligtelser til at opfylde de specifikke benchmarks i MSK-beslutningen (Europa-Kommissionens beslutning 2006/928), fortolkes således, at en beslutning om henlæggelse, som anklagemyndigheden træffer efter indhentning af de væsentlige beviser i den respektive sag, er til hinder for, at der indledes en anden straffesag vedrørende samme forhold, selv med en forskellig retlig kvalifikation, mod samme person, fordi beslutningen er endelig, medmindre det konstateres, at omstændigheden til grund for henlæggelsen ikke foreligger, eller der fremkommer nye forhold eller omstændigheder, hvoraf det fremgår, at omstændigheden til grund for henlæggelsen ikke længere foreligger?
1.

Skal artikel 169, stk. 1, TEUF og artikel 169, stk. 2, litra a), TEUF og artikel 114, stk. 3, TEUF fortolkes således, at de er til hinder for artikel 5 i direktiv 2015/2302 (1) om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer, da denne artikel blandt de bindende oplysninger, der skal gives til den rejsende forud for aftaleindgåelsen, ikke omfatter den i direktivets artikel 12 anerkendte ret til at opsige aftalen om en pakkerejse inden dens begyndelse med fuld refusion af alle betalinger i tilfælde af uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder, der i væsentlig grad påvirker leveringen af pakkerejsen?
1)

Skal artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (1) fortolkes således, at anmodningen fra en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagens realitet, hvis den finder, at en ret i en anden medlemsstat, som barnet har en særlig tilknytning til, er bedre egnet til at behandle sagen eller en specifik del af sagen, om at erklære sig kompetent, også kan tages til følge, hvis den anden medlemsstat er en medlemsstat, som barnet har sædvanligt opholdssted i efter ulovligt at være blevet bortført dertil?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d'État (Belgien) den 11. marts 2022 — ME mod État belge

(Sag C-191/22)

(2022/C 213/43)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d'État

Parter i hovedsagen

Appellant: ME

Indstævnt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og [artikel 4, stk. 1, litra c)] i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring (1) samt princippet om ligebehandling og retssikkerhedsprincippet fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtede til at tage hensyn til den familiesammenførte persons alder, ikke på tidspunktet for ansøgningen om familiesammenføring, men på tidspunktet for referencepersons indgivelse af ansøgningen om international beskyttelse, når denne er indrømmet flygtningestatus, og anse barnet for mindreårigt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, litra c), i direktiv 2003/86/EF, når han eller hun var mindreårig på det tidspunkt, hvor referencepersonen indgav sin asylansøgning, men er blevet myndig, inden referencepersonen opnår flygtningestatus, og inden ansøgningen om familiesammenføring indgives?

(1) EUT 2003, L 251, s. 12.
—

Sopra Steria Benelux og Unisys Belgium tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med nærværende sag for Domstolen såvel som i sagen for Retten.
2)

Er den generelle forordning om databeskyttelse — navnlig henset til artikel 6, stk. 3, andet afsnit, heri– til hinder for en national lovgivning, ifølge hvilken navnene på de personer, der er berørt af USK’s afgørelse, varigheden af udelukkelsen og grundene hertil offentliggøres, uden at det er muligt at udlede helbredsoplysninger om den registrerede? Spiller det i den forbindelse en rolle, at der i henhold til den nationale ordning kun kan ses bort fra offentliggørelse af disse oplysninger over for offentligheden, såfremt den registrerede er en motionsidrætsudøver, en mindreårig person eller en person, der ved meddelelse af oplysninger eller andre informationer i væsentligt omfang har bidraget til at afsløre potentielle overtrædelser af antidopingregler?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny (Polen) den 15. februar 2022 — P.M. mod Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Warszawie

(Sag C-105/22)

(2022/C 207/20)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Naczelny Sąd Administracyjny

Parter i hovedsagen

Sagsøger: P.M.

Sagsøgt: Dyrektor Izby Administracji Skarbowej w Warszawie

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og princippet om, at punktafgift pålægges én enkelt gang som en afgift på det faktiske forbrug, samt proportionalitetsprincippet fortolkes således, at disse bestemmelser udelukker anvendelsen af en national regel såsom artikel 107 stk. 1, i Ustawa z dnia 6 grudnia 2008 r. o podatku akcyzowym (lov af 6.12.2008 om punktafgifter) (Dz.U. af 2020, pos. 722, som ændret) for så vidt som denne regel forhindrer den afgiftspligtige i at få godtgjort den punktafgift, der er betalt ved eksport af en indregistreret personbil, og som er forholdsmæssigt beregnet i forhold til perioden for bilens brug i indlandet?
C 207/11

Appel iværksat den 10. januar 2022 af Sanford LP til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 10. november 2021 i sag T-443/20 — Sanford mod EUIPO — Avery Zweckform (Labels)

(Sag C-19/22 P)

(2022/C 207/15)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Sanford LP (ved Rechtsanwalt J. Zecher)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Avery Zweckform GmbH

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 6. april 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Sanford LP bærer sine egne omkostninger.
C 222/11

Appel iværksat den 17. februar 2022 af Helene Hamers til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 21. december 2021 i sag T-159/20, Hamers mod Cedefop

(Sag C-111/22 P)

(2022/C 222/18)

Processprog: græsk

Parter

Appellant: Helene Hamers (ved dikigoroi Vasileios Spiridon Christianos, Alexandros Politis og Michail Rodopoulos)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Cedefop)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 21. december 2021 i sag T-159/20, Hamers mod Cedefop, EU:T:2021:913, ophæves delvist.

— Om fornødent hjemvises sagen til Retten til fornyet prøvelse.

— Cedefop tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Genstanden for den appellerede dom er den skade, som appellanten har lidt som følge af Cedefops handlinger og undladelser før, under og efter afslutningen på en national straffesag ved de græske retslige myndigheder vedrørende rigtigheden og lovligheden af Cedefops tildeling af offentlige kontrakter til tredjeparter i perioden fra 2001 til 2005.

Appellanten har fremsat to anbringender og gjort følgende gældende vedrørende den appellerede dom:

For det første har Retten i præmis 55-61 og 83 begået en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), for det første fordi Cedefop i modsætning til, hvad Retten har fastslået i disse præmisser, ikke foretog en upartisk undersøgelse af appellanten, og for det andet fordi Cedefops klageudvalgs afgørelse ikke afhjalp manglen ved afgørelsen af 3. juli 2019. Samtidig hermed har Retten af anførte grunde begrundet de ovenfor nævnte præmisser utilstrækkeligt.

For det andet har Retten i præmis 65, 68-75 og 83 begået en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen af den af appellanten i henhold til chartrets artikel 48, stk. 1, påberåbte uskyldsformodning, der er blevet bestyrket som følge af tilsidesættelsen af loyalitetsprincippet som omhandlet i artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union. Samtidig hermed har Retten af de anførte grunde begrundet de ovenfor nævnte præmisser utilstrækkeligt.
2)

Skal artikel 44, stk. 2, litra a), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1974/2006 af 15. december 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) i lyset af proportionalitetsprincippet fortolkes således, at såfremt en støttemodtagers bedrift — i perioden, hvor en forpligtelse, der er pålagt som betingelse for ydelse af støtte, udføres — helt eller delvist overdrages til en anden person, og denne anden støttemodtager, på trods af, at vedkommende allerede har opfyldt en betydelig del af den pågældende forpligtelse, indstiller sin landbrugsvirksomhed, og det ikke er muligt for efterfølgeren at overtage forpligtelsen, skal den person, der overtog forpligtelsen [retteligt: støtten], da alene tilbagebetale den støtte, som er ydet vedkommende (for den periode vedkommende var støttemodtager), eller tillige tilbagebetale den støtte, der er ydet til den første støttemodtager?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stuttgart (Tyskland) den 17. februar 2022 — TAP Portugal mod flightright GmbH

(Sag C-156/22)

(2022/C 222/22)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Stuttgart

Parter i hovedsagen

Appellant: TAP Portugal

Indstævnt: flightright GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at der foreligger en usædvanlig omstændighed i denne bestemmelses forstand, hvis en flyvning fra en lufthavn uden for det transporterende luftfartsselskabs base aflyses, fordi et besætningsmedlem på denne flyvning (her andenpiloten), som har bestået de foreskrevne regelmæssige lægelige undersøgelser uden begrænsninger, kort før flyvningens påbegyndelse pludselig, og uden at det kunne have været forudset af luftfartsselskabet, dør eller bliver så syg, at vedkommende ikke er i stand til at gennemføre flyvningen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).