Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 30. april 1998. - Kruidvat BVBA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Selektivt distributionssystem - Kosmetiske luksusprodukter - Umiddelbart og individuelt berørt virksomhed. - Sag C-70/97 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-07183



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 Den foreliggende sag vedroerer appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans (1), hvori Retten afviste en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 92/428/EOEF af 24. juli 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.542 - Parfums Givenchy's selektive distributionssystem) (2) (herefter »den anfaegtede beslutning« eller »beslutningen«), med den begrundelse, at sagsoegeren, Kruidvat BVBA (herefter »Kruidvat«), ikke var individuelt beroert af beslutningen.

2 Kruidvat er det belgiske datterselskab af en nederlandsk kaede paa ca. 300 forretninger, der bl.a. saelger luksusparfumer, herunder parfumer fra Parfums Givenchy SA (herefter »Givenchy«), som Kruidvat erhverver paa det parallelle marked. Givenchy, der hoerer til Louis Vuitton Moët-Hennessy-koncernen, saelger sine produkter gennem et selektivt distributionsnet (»distributionsnettet«) paa grundlag af aftaler med sine eneforhandlere og med specialiserede forhandlere.

3 Givenchy anmeldte distributionsnettet til Kommissionen for enten at opnaa en negativattest i henhold til artikel 2 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (3), subsidiaert om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Da Kommissionen i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 meddelte, at den havde til hensigt at traeffe en positiv beslutning om aftalesystemet, og opfordrede alle interesserede parter til at fremsaette bemaerkninger, indsendte et nederlandsk organ, Raad voor het Filiaal- en Grootwinkelbedrijf (herefter »Raad FGB«), der repraesenterede detailhandelskaeder og supermarkeder, ved skrivelse, som blev indgivet den 29. november 1991, sine bemaerkninger. Paa det tidspunkt var det nederlandske selskab Kruidvat NV, et af Kruidvat BVBA's moderselskaber, medlem af Raad FGB. Den 24. juli 1992 vedtog Kommissionen derefter den anfaegtede beslutning, ifoelge hvilken artikel 85, stk. 3, fra den 1. januar 1992 fandt anvendelse paa Givenchy's selektive distributionssystem.

4 Den 3. juli 1992 havde Copardis SA, Givenchy's eneforhandler i Belgien, anlagt sag mod Kruidvat BVBA ved Rechtbank van koophandel, Dendermonde (Handelsretten, Dendermonde), og herunder gjort gaeldende, at salg af Givenchy-produkter gennem en ikke-godkendt forhandler var i strid med belgisk lovgivning om illoyal konkurrence. Kruidvat gjorde herimod gaeldende, at distributionsnettet var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1 og 2. Den 23. februar 1993 besluttede praesidenten for Rechtbank van koophandel, Dendermonde, uden en undersoegelse af lovligheden af Givenchy's distributionsnet, at Copardis' paastand ikke kunne tages til foelge, da belgisk lov ikke forboed den omhandlede handelspraksis. Copardis indbragte denne afgoerelse for Hof van beroep, Gent (appelretten, Gent).

5 Kruidvat modtog desuden en skrivelse af 17. juli 1992 fra Belluco, som repraesenterer alle de godkendte generelle forhandlere for Belgien og Luxembourg inden for luksuskosmetiksektoren, herunder af Givenchy-produkter. Efter et moede med Kruidvat den 8. juli 1992 fastslog Belluco, at Kruidvat ikke kom i betragtning som godkendt forhandler, da dets navn ikke var af en saadan art, at det kunne forenes med luksuskosmetik, og at en ikke-godkendt forhandlers salg af maerkevarer var ulovlig. Belluco paalagde endvidere Kruidvat at ophoere med salget af de omhandlede kosmetikvarer i hele Belgien inden to uger, idet en undladelse heraf ville betyde, at Belluco ville tage ethvert noedvendigt lovligt skridt.

6 Ved staevning indleveret den 16. oktober 1992 anlagde Kruidvat sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning. Ved et saerligt dokument indleveret den 3. marts 1993 paastod Kommissionen sagen afvist. Den 14. april 1993 indgav Kruidvat sine bemaerkninger hertil. Givenchy og to europaeiske repraesentative organer for parfumeindustrien, Comité de Liaison des Syndicats Européens de l'Industrie de la Parfumerie et des Cosmétiques (herefter »Colipa«) og Fédération Européenne des Parfumeurs Détaillants fik tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

7 Den anfaegtede beslutning retter sig til Givenchy, og er saaledes rettet til »en anden person« som omhandlet i traktatens artikel 173. Kruidvat skulle derfor godtgoere, at beslutningen alligevel beroerte Kruidvat umiddelbart og individuelt. Kruidvat fremsatte for Retten tre hovedargumenter for at godtgoere, at det var individuelt beroert af beslutningen, nemlig: at Kruidvat havde deltaget i den administrative procedure, idet moderselskabet var medlem af Raad FGB, at der verserede en konkret sag ved belgiske domstole, og at virksomheden med henblik paa en fuldstaendig retsbeskyttelse boer kunne anlaegge et saadant annullationssoegsmaal. Retten i Foerste Instans afviste sagen med den begrundelse, at Kruidvat ikke var individuelt beroert af beslutningen (4).

II - Rettens dom

8 Den begrundelse, som Retten i Foerste Instans har givet for at afvise Kruidvat's tre argumenter for at vaere individuelt beroert og for ikke at give Kruidvat medhold i soegsmaalet, kan sammenfattes som foelger.

A - Kruidvat's foerste argument

9 Retten fastslog, at hverken Kruidvat, dets moderselskaber Profimarkt BV og Kruidvat BV eller Evora-koncernen havde indgivet klage til Kommissionen i medfoer af artikel 3 i forordning nr. 17. De havde heller ikke selv deltaget i den administrative procedure i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 eller anmodet Givenchy om at faa adgang til dets selektive distributionsnet (5). Skoent Kruidvat NV var medlem af Raad FGB, er der intet i sagens akter, der tydede paa, at Raad FGB havde handlet paa Kruidvat NV's vegne, eller at Kruidvat NV havde bidraget paa nogen maade til eller blot havde haft indflydelse paa Raad FGB's skrivelse. Der var i virkeligheden mindst én vigtig forskel mellem det standpunkt, Raad FGB indtog over for Kommissionen, og det standpunkt, Kruidvat indtog for Retten, idet Raad FGB havde accepteret princippet med selektiv distribution, forudsat at kriterierne er objektive og ikke-diskriminerende, hvorimod Kruidvat drog selve princippet i systemet i den paagaeldende sektor i tvivl. Derfor var der ikke tilstraekkelig sammenhaeng mellem Kruidvat NV - og saa meget mindre for Kruidvat's - og Raad FGB's deltagelse i den administrative procedure, der resulterede i den anfaegtede beslutning (6).

B - Kruidvat's andet argument

10 Retten udtalte, at saafremt Kruidvat ikke var i stand til at skaffe Givenchy-produkter gennem det selektive distributionsnet i Faellesskabet, var det ikke stillet anderledes end mange andre virksomheder. Det var i hvert fald ikke blevet godtgjort, at Kruidvat ikke - som tidligere - ville kunne skaffe Givenchy-produkter, da det ikke var forpligtet af bestemmelserne i de selektive distributionsaftaler (7).

11 Retten bemaerkede, at sagen for den nationale ret hoejst havde indirekte forbindelse med gyldigheden af den anfaegtede beslutning. Den paagaeldende sag vedroerte ikke afslag paa en ansoegning om adgang til Givenchy-nettet eller et krav om erstatning paa grund af en paastaaet tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, men principalt navnlig anvendelse af belgiske bestemmelser om illoyal konkurrence; enhver detailhandler eller forhandler af parfumeprodukter kunne have interesse i at anfaegte lovligheden af distributionsnettet under en sag for en national ret, hvorfor Kruidvat's stilling ikke var tilstraekkeligt individualiseret; det var i hvert fald et rent tilfaelde, at en sag for en national ret var blevet anlagt paa et saadant tidspunkt, at Kruidvat var i stand til at overholde fristen for anlaeggelse af et annullationssoegsmaal med hensyn til den anfaegtede beslutning (8).

12 Retten i Foerste Instans fastslog endvidere, at det ikke var blevet godtgjort, at skrivelsen til erhvervsorganisationen Belluco var blevet godkendt af Givenchy eller Copardis, og at den ikke var et afslag paa adgang til nettet (9).

C - Kruidvat's tredje argument

13 Retten fastslog, at selv om beslutningens gyldighed kunne faa indflydelse paa udfaldet af sagen for den nationale ret, kan denne, hvis den finder det noedvendigt, anvende den praejudicielle forelaeggelse i henhold til traktatens artikel 177, hvilket ville indebaere en effektiv retsbeskyttelse for selskabet (10).

III - Anbringender og argumenter til stoette for appellen

14 Kruidvat har appelleret den af Retten i Foerste Instans afsagte dom. Selskabet har for Domstolen nedlagt paastand om, at dommen ophaeves, at sagen antages til realitetsbehandling, og at Kommissionen doemmes til at betale sagens omkostninger. Kruidvat har anfoert fire hovedargumenter til stoette for det foerste anbringende vedroerende forkert fortolkning og anvendelse af traktatens artikel 173. Med hensyn til det andet anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 190 har Kruidvat anfoert syv punkter, hvor der i den appellerede dom ikke er givet en tilstraekkelig begrundelse.

15 Der er ligeledes afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg af Kommissionen, Colipa og Givenchy. Disse har principalt nedlagt paastand om afvisning af appellen, subsidiaert frifindelse, samt at det paalaegges Kruidvat at afholde intervenienternes sagsomkostninger.

A - Foerste anbringende: Urigtig fortolkning af artikel 173

i) Deltagelse gennem en sammenslutning

16 Dette argument bestaar af tre led. For det foerste goer Kruidvat gaeldende, at kravet om, at det skal godtgoere, at det har medvirket aktivt ved udarbejdelsen af den skrivelse, der er blevet sendt af Raad FGB, udgoer en forkert opfattelse af, hvorledes en sammenslutning, der repraesenterer medlemmerne inden for en sektor, fungerer. Saadanne sammenslutninger skal til enhver tid anses for at handle med bemyndigelse fra medlemmerne. Kruidvat henviser til dommen i sagen AITEC m.fl. mod Kommissionen, hvori en forening »- i overensstemmelse med sine vedtaegter og uden at de paagaeldende medlemmer har modsat sig det - [havde varetaget] visse medlemmers interesser« (11). For det andet anfoerer Kruidvat, at Retten ikke burde have henvist til en formodet forskel i opfattelse hos Raad FGB og Kruidvat, som i hvert fald ikke var udtryk for, at de var af modsat opfattelse. Saadanne sammenslutninger indtager et generelt standpunkt, som skal afvejes af hensyn til alle medlemmernes interesse. Retten har ikke taget hensyn til, at tendensen i de indlaeg, der er fremsat i medfoer af artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 ikke er afgoerende for de argumenter, der senere kan fremsaettes i medfoer af artikel 173. For det tredje forsoeger Kruidvat ved en analyse af skrivelsen fra Raad FGB at paavise, at Retten tog fejl, da den fastslog, at der var modstrid mellem skrivelsen og den opfattelse, som Kruidvat havde fremfoert under proceduren.

17 Ifoelge Kommissionen vil den administrative procedure i medfoer af forordning nr. 17 miste en stor del af sin betydning, saafremt parter, som ikke har fremsat bemaerkninger, alligevel kan anfaegte de endelige beslutninger for Retten. Raad FGB kunne have anlagt sag, saafremt den havde oensket det, ligesom i AITEC-sagen. Colipa anfoerer, at der maa sondres strengt mellem Kruidvat's deltagelse under den administrative procedure og Raad FGB's deltagelse. Kommissionen anser ikke forskellen mellem Raad FGB's og Kruidvat's opfattelse som vaerende afgoerende, idet selv fuldstaendig enslydende bemaerkninger ikke ville have vaeret tilstraekkeligt til at individualisere Kruidvat's stilling, helt bortset fra, at det er utaenkeligt, at en nederlandsk erhvervsorganisation repraesenterer et belgisk selskabs interesser. Bedoemmelsen af disse forskelle i opfattelse (som var fundamentale) er i hvert fald en faktisk omstaendighed, som ikke kan anfaegtes under en appelsag. Givenchy tilfoejer, at dets godkendte forhandlere ligeledes var medlemmer af Raad FGB.

18 Jeg skal straks anfoere, at jeg er enig med Kommissionen og Colipa i, at Kruidvat's tredje argument vedroerende forskellen mellem Kruidvat's og Raad FGB's opfattelse maa afvises. Selv om en konstatering af reelle forskelle mellem dokumenter ofte er afhaengig af, hvilken lov der finder anvendelse paa den bedoemmelse, der ligger til grund, hvilket eventuelt kan goeres til genstand for en appel, koncentrerede Retten sig her efter min opfattelse foerst og fremmest om at bedoemme i hvilket omfang - hvis overhovedet - Kruidvat faktisk havde deltaget i udarbejdelsen af Raad FGB's bemaerkninger til Kommissionen, hvor den modstrid, der var mellem deres opfattelser, var oplysninger vedroerende faktiske omstaendigheder. Kruidvat's tredje argument vedroerer saaledes Rettens konstatering og bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, mens en appel af Rettens afgoerelser er begraenset til retsspoergsmaal (12). Endvidere har Kruidvat ikke godtgjort, at bevismidlerne var blevet urigtigt gengivet (13).

ii) Den af Copardis anlagte sag

19 Kruidvat anfoerer, at paa det tidspunkt, da selskabet anlagde sag ved Retten i Foerste Instans, var det allerede involveret i den sag, der var blevet anlagt mod det af Copardis, hvori Kruidvat til sit forsvar bestred gyldigheden af det af Givenchy opretholdte distributionsnet. Kruidvat kritiserer Retten for ikke at have taget hensyn til dommen i sagen Metro mod Kommissionen (Metro II) (14). Det stoetter sig navnlig til, at generaladvokat VerLoren van Themaat i denne sag tilsyneladende var enig i, at Kommissionens hypotetiske accept under dens argumentation af, at den omstaendighed, at der var anlagt et civilt soegsmaal mellem sagsoegeren og medlemmer af et kartel paa tidspunktet for beslutningen, ville vaere tilstraekkelig identifikation af sagsoegeren til at antage soegsmaalet til behandling. Retten har ifoelge Kruidvat vendt tingene paa hovedet og tillagt det betydning, at det paagaeldende soegsmaal var blevet anlagt af Copardis og ikke af Kruidvat, at det vedroerte belgisk konkurrenceret, at enhver parfumeforhandler havde en tilsvarende interesse i at bestride distributionsnettet, og at det var et rent tilfaelde, at sagen var anlagt paa tidspunktet for beslutningen, saaledes at Kruidvat var i stand til at opfylde den i artikel 173 fastsatte frist. Retten har ogsaa fejlfortolket Cartier-dommen (15), hvoraf fremgaar, at resultatet af sagen for den nationale ret i et saadant tilfaelde afgoeres af gyldigheden af den anfaegtede beslutning. Endvidere anfoerer Kruidvat, at det argument, at selskabet i modsaetning til sagsoegerne i en raekke af de tidligere sager, ikke havde ansoegt om adgang til det selektive distributionssystem, maatte forkastes, da det forhold, at der er anlagt sag ved en national ret skaber en tilsvarende direkte forbindelse. Derfor bestaar der en direkte forbindelse mellem Copardis-sagen og den anfaegtede beslutning.

20 Kommissionen anfoerer hertil, at situationen for saa vidt angaar en virksomhed, som har faaet afslag paa adgang til et distributionssystem, har en meget mere direkte sammenhaeng med gyldigheden af en beslutning, hvori dette system godkendes, og at Kruidvat aldrig har haft til hensigt at blive godkendt forhandler. Den nationale ret havde selv fastslaaet, at distributionsnettets lovlighed ikke var et afgoerende spoergsmaal i sagen. Beslutningen paavirker endvidere ikke Kruidvat's ret til at saelge Givenchy-produkter, da den kun vedroerer kontraktforholdet mellem Givenchy og medlemmerne af dets salgsnet. Colipa sondrer saaledes mellem de »indre« og de »ydre« virkninger af selektive distributionsaftaler; de ydre virkninger finder anvendelse paa alle parallelforhandlere af Givenchy-produkter, som i medfoer af faellesskabsretten ikke er forpligtet af distributionsnettets kontraktbestemmelser.

iii) Fejlagtig vurdering af konkurrenceforholdene

21 Da Kruidvat koeber og saelger Givenchy-produkter, er det en konkurrent til de godkendte forhandlere inden for salgsnettet. Kruidvat anfoerer derfor, at det ud fra dets stilling som konkurrent til et statsstoettet selskab, og under henvisning til dommen i sagen Cook mod Kommissionen og i sagen Matra mod Kommissionen (16), analogt kan sluttes, at Kruidvat netop er individuelt beroert af en beslutning fra Kommissionen, der er udstedt i medfoer af forordning nr. 17, saaledes som sagsoegerne var i de sager, hvor beslutningen blev truffet i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Til imoedegaaelse af Rettens henvisning til, at der ikke forelaa nogen ansoegning fra selskabet om adgang til det selektive distributionsnet, henviser Kruidvat til den af Copardis anlagte sag og skrivelsen fra Belluco som bevis for, at dette paa forhaand var blevet afslaaet af Givenchy og dets repraesentanter. Kruidvat bestrider endvidere Rettens konklusion om, at den anfaegtede beslutning ikke ville hindre selskabet i at skaffe forsyninger paa det parallelle marked, som det havde gjort hidtil. Det kriterium, Retten burde have lagt til grund, var, om beslutningen gjorde det vanskeligere at skaffe forsyninger. I virkeligheden betyder beslutningen, at Kruidvat kun kan skaffe forsyninger fra leverandoerer uden for distributionsnettet. Endvidere har Retten undladt at tage hensyn til Kruidvat's argument om, at virkningen af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (17), gennem indfoerelsen af princippet om konsumption af rettigheder for varer, som er blevet markedsfoert inden for Faellesskabet i stedet for global konsumption, var, at det hindrede Kruidvat i at skaffe forsyninger uden for Faellesskabet (18).

22 Kruidvat fremfoerer navnlig ét argument vedroerende den haevdede manglende sammenhaeng mellem den opfattelse, der er fremfoert i den appellerede dom, og den opfattelse, som Retten fremfoerte i sin dom i sagen Métropole télévision m.fl. mod Kommissionen (19). I denne sag blev annullationssoegsmaalet antaget til realitetsbehandling, selv om to af de sagsoegende virksomheder, som var interesserede tredjemaend som omhandlet af artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, ikke havde deltaget aktivt i den administrative procedure.

23 Kommissionen anser ikke retspraksis vedroerende artikel 93, stk. 2, for saerlig relevant, idet den anfoerer, at Kruidvat's konkurrenceposition ikke blev paavirket i vaesentlig grad ved en godkendelse fra Givenchy's salgsnet (20). Colipa tilfoejer, at Matra-sagen og Cook-sagen drejede sig om soegsmaal vedroerende annullation af beslutninger om ikke at indlede en retssag, og at de involverede parter var individuelt beroert ved, at deres processuelle rettigheder blev naegtet dem. Kommissionen anfoerer, at spoergsmaalet om virkningen af beslutningen paa Kruidvat's forsyninger vedroerer faktiske omstaendigheder. Skrivelserne fra Belluco kan ikke betragtes som et afslag paa adgang til distributionsnettet, som Kruidvat ikke havde til hensigt at tilslutte sig. Afgoerelsen om antagelse til realitetsbehandling i Métropole-sagen var ifoelge Kommissionen forkert.$

24 Colipa gaar paa den ene side ind for en afvejning af den interesse, som Kommissionen og adressaterne har i, at der hersker retssikkerhed, og paa den anden side i, at andre parter har mulighed for at beskytte deres interesser. Disse interesser kan beskyttes gennem deltagelse i den administrative procedure; der er ogsaa mulighed for at faa en praejudiciel afgoerelse under en national retssag. Virkningen af direktiv 89/104/EOEF kan lades ude af betragtning, da direktivet foerst blev gennemfoert i Benelux-staterne den 1. januar 1996.

iv) Manglen paa en effektiv retsbeskyttelse

25 I sit sidste anbringende vedroerende artikel 173 bestrider Kruidvat Rettens opfattelse af, at muligheden for at indhente en praejudiciel afgoerelse i medfoer af traktatens artikel 177 giver en effektiv retsbeskyttelse. Kruidvat henviser til generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i sagen Extramet Industrie mod Raadet (21) og goer gaeldende, at Retten er saerlig velegnet til at foretage en proevelse af komplicerede retlige og faktiske spoergsmaal i direkte soegsmaal, at nationale retsinstanser ikke kan bedoemme gyldigheden af Kommissionens beslutninger, at soegsmaal for nationale retter tager lang tid, og at Domstolen kun kan tage stilling til naermere specificerede spoergsmaal, der forelaegges den.

26 Kommissionen anfoerer hertil, at Domstolen i dommen i sagen TWD Textilwerke Deggendorf (22) implicit har tilkendegivet, at proceduren i henhold til artikel 177 giver de virksomheder, der ikke er umiddelbart og individuelt beroert af en beslutning, tilstraekkelig beskyttelse.

B - Andet anbringende: Tilsidesaettelse af artikel 190

27 Kruidvat goer gaeldende, at Rettens dom er en tilsidesaettelse af det generelle princip om, at enhver domsmyndighed har pligt til at begrunde sine afgoerelser, navnlig ved at angive grundene til, at den ikke har taget et klagepunkt, som formelt er paaberaabt for den, til foelge (23).

i) Kruidvat's foerste argument: Ubegrundet modstrid med tidligere retspraksis

28 Kruidvat anfoerer, at Retten har undladt at begrunde den modstrid, der er mellem Rettens dom og retspraksis paa tre punkter. For det foerste er dommen efter Kruidvat's opfattelse i strid med AITEC-dommen, for saa vidt den kraever, at medlemmer af en erhvervsorganisation for at kunne anses for individuelt beroert af en afgoerelse, skal have godkendt eller anmodet om at intervenere i den administrative procedure (24). For det andet er Rettens begrundelse om, at forbindelsen mellem et nationalt soegsmaal og gyldigheden af en beslutning fra Kommissionen vedroerende et selektivt distributionsnet er mindre direkte, end hvis det drejede sig om et afslag paa adgang til dette net (25), i strid med dommen i Cartier-sagen. For det tredje har Retten ikke taget hensyn til sin tidligere dom i Métropole-sagen, naar den konkluderer, at der ikke var forskel mellem Kruidvat og andre erhvervsdrivende (26).

ii) Kruidvat's andet argument: Andre begrundelsesmangler

29 Ifoelge Kruidvat har Retten ikke givet en tilstraekkelig begrundelse for sin konklusion om, at der var en betydelig forskel mellem det standpunkt, Kruidvat har indtaget, og det standpunkt, som Raad FGB har indtaget (27); Retten har endvidere ikke taget hensyn til Kruidvat's stilling som »den absolutte nr. 1« med hensyn til salg af parfume i Nederlandene ved dens vurdering, hvorefter der ikke var forskel mellem Kruidvat og andre erhvervsdrivende i denne sektor (28); Retten er ikke gaaet naermere ind paa Kruidvat's argumenter om, at en praejudiciel afgoerelse ikke er tilstraekkelig til at beskytte Kruidvat's rettigheder i forbindelse med et nationalt soegsmaal angaaende distributionsnettet (29); Retten har ikke taget hensyn til virkningen af direktiv 89/104/EOEF paa Kruidvat's fortsatte mulighed for at skaffe forsyninger fra leverandoerer uden for distributionsnettet, selv om selskabet under den mundtlige forhandling havde tilbudt at godtgoere dette (30).

30 Kommissionen, Colipa og Givenchy har alle anfoert, at Kruidvat's argumenter vedroerende det andet anbringende ikke foejer noget til de vaesentlige argumenter, selskabet har fremfoert vedroerende det foerste anbringende.

IV - Gennemgang af Kruidvat's anbringender under appellen

A - Foerste anbringende: Urigtig fortolkning af artikel 173

31 Domstolens dom i sagen Plaumann mod Kommissionen (31) er fortsat udgangspunktet for en gennemgang af spoergsmaalet om, hvorvidt andre personer end dem, til hvem en beslutning er rettet, er individuelt beroert heraf som omhandlet i traktatens artikel 173. Vedroerende spoergsmaalet om, hvorledes udtrykket »en anden person« skal fortolkes, udtalte Domstolen, at den var tilhaenger af »den bredest mulige fortolkning« (32). Det er klart, at enhver fysisk eller juridisk person kan anlaegge en sag under de i artikel 173 naevnte betingelser (33).

32 Paa den anden side har Domstolen fastholdt sin indstilling til spoergsmaalet om, hvem der er individuelt beroert, navnlig med hensyn til beslutningers oekonomiske virkninger. I Plaumann-dommen fremsatte Domstolen en udtalelse, der siden ofte er citeret, og som lyder:

»andre personer end en beslutnings adressater vil kun kunne paastaa, at de beroeres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten« (34).

33 Denne udtalelse er, som Retten har paapeget i praemis 62 i sin dom, stadig gaeldende ret. Den omstaendighed alene, at man er aktiv paa et beroert marked, endda selv om det tillige er godtgjort, at der er sket alvorlig skade paa oekonomiske interesser, medfoerer ikke, at man er individuelt beroert. Det er noedvendigt, at den paagaeldende kan udskilles fra alle andre personer (35). Jeg skal herefter gennemgaa Domstolens samt senest Rettens praksis vedroerende spoergsmaalet, om sagsoegerne adskiller sig fra andre derved, at de direkte eller gennem andre deltager i den administrative procedure for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. Formaalet hermed er umiddelbart at behandle Kruidvat's foerste argument, men gennemgangen er tillige relevant for besvarelsen af selskabets tredje argument under dette anbringende.

i) Kruidvat's foerste argument: Deltagelse via en sammenslutning

34 Domstolen har efterhaanden erkendt, at aktive deltagere i de administrative procedurer, som foerte til vedtagelsen af beslutninger paa omraadet for konkurrence, statsstoette og antidumping kan vaere individuelt beroert, eller at der boer foretages en sondring. I dommen i sagen Metro mod Kommissionen (Metro I) (36), blev et annullationssoegsmaal antaget til realitetsbehandling, efter det var blevet fastslaaet, at sagsoegeren havde indsendt den oprindelige klage til Kommissionen i medfoer af artikel 3, stk. 2, litra b), i forordning nr. 17, som gav anledning til den anfaegtede beslutning, havde indgivet skriftlige bemaerkninger og foranlediget visse aendringer i det distributionssystem, som sagsoegeren anfaegtede, og som fortsat naegtede sagsoegeren adgang. Domstolen fandt, at soegsmaalet kunne antages til behandling af to naert beslaegtede, men alligevel helt forskellige, grunde: nemlig at naar fysiske eller juridiske personer, i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17, er befoejede til at fremsaette en klage, var det »af hensynet saavel til retssikkerheden som til en korrekt anvendelse af artikel 85 og 86« noedvendigt at give disse personer »en klageadgang til beskyttelse af deres berettigede interesser, saafremt deres begaering helt eller delvis ikke tages til foelge« (37). Faellesskabet har en interesse i at modtage noejagtige og praecise oplysninger under den administrative procedure, inden faellesskabsinstitutionen traeffer beslutning, og Faellesskabets interesse harmonerer staerkt med beskyttelsen af de personers interesse, der er i stand til at fremskaffe disse oplysninger. En person, der spiller en rolle under beslutningstagningen adskiller sig paa en saadan maade fra de oevrige erhvervsdrivende, at denne person er individuelt beroert af beslutningen.

35 Det staar fast, at en organisation i sin egenskab af repraesentant for en gruppe af personer eller virksomheder ikke kan anses for at vaere individuelt beroert af en retsakt, som paavirker denne gruppes generelle interesse (38). Det er imidlertid klart, at Faellesskabets interesse i at modtage fuldstaendige og praecise oplysninger under administrative procedurer kan tilgodeses ved, at sammenslutninger af de beroerte personer eller virksomheder deltager heri. Deres ret til at deltage i visse administrative procedurer er udtrykkeligt eller implicit anerkendt i faellesskabsretten (39). Det vil endda fremme procedurens effektivitet, saafremt sammenslutninger af erhvervsdrivende eller producentsammenslutninger deltager aktivt, idet disse organer er bedre informeret og i besiddelse af viden og ekspertise og kan vaere faellesskabsinstitutionerne behjaelpelige ved besvarelse af spoergsmaal, hvorved uhensigtsmaessigt og unoedvendigt dobbeltarbejde kan undgaas (40). Saadanne sammenslutninger er i fortsaettelse af argumentationen i Metro I-dommen blevet anset for individuelt beroert af faellesskabsretsakter, som udstedes i anledning af en saadan administrativ procedure. I Fediol-sagen (41) havde Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) indgivet en klage forud for en antidumpingsag. Domstolen fastslog, at det stod fast, »at klagerne maa anerkendes at have soegsmaalsret, saafremt de har gjort gaeldende, at Faellesskabets myndigheder har tilsidesat de rettigheder, klagerne udtrykkeligt er tillagt efter [forordning nr. 3017/79]«, dvs. »retten til at indbringe en klage, og den dermed forbundne ret til at kraeve, at Kommissionen undersoeger klagen med fornoeden omhu« (42). Domstolen fastslog, at »paa grundlag af den baerende tanke bag de principper, der ligger til grund for traktatens artikel 164 og 173, maa det desuden anerkendes, at klagerne ... kan paaberaabe sig en proevelsesret, der er afpasset efter de befoejelser, der inden for omraadet er forbeholdt Faellesskabets institutioner« (43). Domstolen fortsatte: »Ved Domstolen maa klagerne derfor kunne fremkomme med enhver bemaerkning med henblik paa afgoerelsen af, om Kommissionen har overholdt de proceduremaessige garantier, klagerne har i henhold til forordning nr. 3017/79« (44). Jeg skal dog herved anfoere, at i Fediol-sagen var sagsoegeren i annullationssoegsmaalet og klageren i den administrative procedure den samme, hvorfor der i sagen ikke var tale om nogen forskel i identitet og interesse, som tilfaeldet er i den foreliggende sag.

36 Det samme kan siges om dommen i Van der Kooy-sagen, den seneste af to relevante sager, hvori en beslutning fra Kommissionen anfaegtes, og hvori det blev fastslaaet, at den naturgastakst, der blev anvendt af NV Nederlandse Gasunie, et privatretligt selskab, hvori den nederlandske stat ejer 50%, udgjorde en ulovlig statsstoette. Landbouwschap var for det foerste det offentligretlige organ, der var ansvarlig for forhandling af gastaksterne og kontrakterne med Gasunie paa vegne af gartnernes organisationer og var den ene part i disse kontrakter; for det andet deltog Landbouwschap i denne egenskab i den administrative procedure i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2. Selv om generaladvokat Sir Gordon Slynn fremfoerte, at Landbouwschap ikke noedvendigvis behoevede at vaere omfattet af artikel 173 for at kunne forsvare sine medlemmers interesser, fordi disse kunne handle paa egne vegne som personer, der var direkte beroert af den omhandlede beslutning, fastslog Domstolen alligevel, at Landbouwschap paa grund af disse to elementer i faellesskab var direkte og individuelt beroert af beslutningen (45).

37 Dommen i sagen Timex mod Raadet og Kommissionen (46) vedroerte en individuel virksomheds stilling, efter at der paa initiativ af en erhvervsorganisation, som virksomheden var medlem af, var blevet indledt en administrativ antidumpingprocedure. Timex Corporation anlagde annullationssoegsmaal vedroerende en antidumpingretsakt, der var blevet vedtaget som foelge af en klage fra British Clock and Watch Manufacturers' Association, som Timex Corporation var medlem af. Det viste sig dog, at erhvervsorganisationen foerst handlede, efter at en tidligere klage fra Timex var blevet afvist af Kommissionen, fordi den kun var indgivet af en producent. Domstolen accepterede ogsaa som bevis, at Timex var individuelt beroert af retsakten, at dets synspunkter var blevet taget i betragtning under den administrative procedure, at proceduren hovedsagelig stoettedes paa redegoerelser fra Timex, og at tolden var blevet fastsat under hensyn til de foelger, som denne dumping havde for Timex (47). Den anfaegtede retsakt var derfor »begrundet i sagsoegerens saerlige situation« (48). Det i Fediol-dommen fastslaaede princip om, at de proceduremaessige garantier, klagerne har i henhold til forordning nr. 3017/79, skal beskyttes, fandt derfor anvendelse (49).

38 Dommen i Cofaz-sagen (50) var den foerste af de to ovennaevnte nederlandske gassager, som er eksempler paa, at selskaber, der er medlemmer af en sammenslutning, der deltager i den administrative procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, herved har retlig interesse i at anlaegge annullationssoegsmaal. Domstolens dom er uklar med hensyn til de sagsoegende virksomheders deltagelse i denne procedure. Saavel i dommen som i forslaget til afgoerelse fra generaladvokat VerLoren van Themaat fastslaas det, at en sammenslutning, Syndicat Professionnel de l'Industrie des Engrais Azotés, indgav en klage til Kommissionen over naturgasprisens karakter af favoerpris. Sammenslutningen havde til formaal at forsvare de franske producenter af nitratgoednings interesser. I retsmoederapporten anfoeres det, at alle faktiske skridt i den administrative procedure blev taget af sammenslutningen, selv om det ogsaa anfoeres, hvilket ogsaa er tilfaeldet i dommen, at sammenslutningen indgav klage »bl.a. paa vegne af de sagsoegende virksomheder« (51). Senere behandler Domstolen den blot som en klage, som de sagsoegende virksomheder »indgav« (52), og fortsaetter med at fastslaa, at endvidere »fulgte de sagsoegende virksomheder Kommissionens opfordring og fremsatte deres bemaerkninger, jf. artikel 93, stk. 2«. Det fremgaar dog, at generaladvokaten tilskriver sammenslutningen alle disse handlinger. Skoent sagsoegerne haevdede, at Kommissionen »holdt naer kontakt« med dem, og at »de sagsoegende virksomheder ... havde modtaget et brev fra Kommissionen, hvis indhold i vidt omfang var identisk med indholdet af Kommissionens skrivelse til den nederlandske regering«, er den eneste brevveksling, der er naevnt i retsmoederapporten, generaladvokatens forslag til afgoerelse og dommen, brevvekslingen mellem Kommissionen og sammenslutningen. Domstolen behandler meddelelsen om beslutningen, som om den af sagsoegerne var blevet modtaget »gennem SPIEA« (den paagaeldende brancheorganisation) (53).

39 Trods uklarhederne i disse detaljer er det muligt at naa frem til visse konklusioner med hensyn til Domstolens argumentation i Cofaz-dommen, hvilken sag har stoerst lighed med den foreliggende sag. For det foerste henviser Domstolen til dommene i sagerne Metro I, Fediol og Demo-Studio Schmidt, som jeg allerede har henvist til, idet de viser, at »klagende virksomheder, der ved en forordning er tillagt processuelle garantier, hvorefter de kan fremsaette en begaering til Kommissionen om konstatering af en overtraedelse af faellesskabsreglerne, ogsaa maa have adgang til at anlaegge sag med henblik paa beskyttelse af deres berettigede interesser« (54). For det andet bemaerkede Domstolen, idet den sammenlignede sagsoegernes situation med Timex', at »det i den forbindelse navnlig maa undersoeges, hvilken rolle sagsoegeren har spillet i den forudgaaende administrative procedure« (55), navnlig om sagsoegeren havde taget initiativ til klagen, og om sagsoegeren havde fremfoert bemaerkninger, der i vidt omfang havde vaeret afgoerende for procedurens forloeb. For det tredje anvendte Domstolen sin argumentation fra Metro I-dommen, en konkurrencesag, og Timex-dommen, en antidumpingsag, hvor de processuelle garantier paa begge omraader er lovreguleret, paa en forespoergsel fra Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, hvori det anfoeres »generelt og uden tilfoejelser af nogen art, at de interesserede parter har adgang til at fremsaette bemaerkninger« (56). Hertil var knyttet den betingelse, at de paagaeldende virksomheders konkurrencestilling var vaesentligt paavirket. For det fjerde havde Cofaz - i modsaetning til Timex - status som klager (57).

40 I den forbindelse skal jeg blot paa baggrund af denne praksis undersoege, om det paavirker virksomhedernes soegsmaalskompetence, at en erhvervsorganisation, som de er medlemmer af, har deltaget i den administrative procedure, f.eks. i medfoer af forordning nr. 17, antidumping- og stoettelovgivningen, og traktatens artikel 93, stk. 2, forud for vedtagelsen af de anfaegtede beslutninger. Jeg skal herefter som svar paa Kruidvat's tredje argument behandle spoergsmaalet, om en saadan direkte eller indirekte deltagelse overhovedet er noedvendig paa baggrund af denne og senere retspraksis, for at virksomheder, der saaledes havde adgang til at deltage, kan anfaegte beslutningerne.

41 De klare administrative fordele ved aktiv deltagelse af brancheforeninger eller -organisationer, som jeg allerede har naevnt, taler for, at Domstolen ikke boer kraeve, at medlemmer af saadanne organisationer udtrykkeligt deltager som betingelse for at fastslaa en individuel interesse. Et saadant krav vil betyde dobbelt arbejde og tilsidesaette formaalet med procesoekonomi. Naar en sammenslutning klart har handlet paa vegne af naermere angivne erhvervsdrivende eller producenter, har brugt materiale, som de har fremlagt, eller har arrangeret eller tilladt, at de overvaerer moeder eller paa anden maade har involveret dem i proceduren, boer de anses for at have deltaget. Trods visse indvendinger, som generaladvokat VerLoren van Themaat har fremfoert (58), er jeg af den opfattelse, at der ikke er noget grundlag for at foretage en adskillelse mellem deltagerne i den administrative procedure, som er afhaengige af den formelle status som klager (59). I begge tilfaelde boer man se paa, om der foreligger en faktisk deltagelse.

42 Endvidere taler foerste del af Domstolens dom i Plaumann-sagen for en vid fortolkning af udtrykket »en anden person«. I den paagaeldende sag var den anfaegtede beslutning rettet til en medlemsstat, og Kommissionen gjorde gaeldende, at den ikke var rettet til »en anden person«. Under den foreliggende appel er den anfaegtede beslutning ubestridt rettet til en anden person, nemlig Parfums Givenchy SA; i den forstand er den foreliggende appel det modsatte af Plaumann-sagen. Grunden til, at Domstolen har valgt at anvende den »bredest mulige fortolkning«, var, at »de bestemmelser i traktaten, som vedroerer borgernes soegsmaalsret, [i oevrigt] ikke kan fortolkes indskraenkende« (60). Naar jeg anvender dette princip paa en sag, hvor en erhvervsdrivende antager, at erhvervsorganisationen varetager hans interesser, kommer jeg til den konklusion, at bevis for selv en meget lille indsats vil vaere tilstraekkeligt til at godtgoere, at et erhvervsdrivende medlem havde deltaget gennem erhvervsorganisationen og derfor opfyldte betingelserne for at vaere individuelt beroert med hensyn til en eventuel foelgende beslutning. Kruidvat gaar imidlertid videre og siger, at det er unoedvendigt at paavise, at man har vaeret involveret i eller har godkendt den skrivelse, som i denne sag er blevet sendt af Raad FGB; faktisk er det tilstraekkeligt blot at vaere medlem af Raad FGB. Heri er jeg ikke enig. For saa vidt en eller anden form for deltagelse i administrative procedurer er paakraevet, saafremt der ikke foreligger andre maader til at individualisere en sagsoeger, er jeg af den opfattelse, at der boer saettes visse graenser, om ikke for andet for at afvaerge faren for misbrug. Det blotte medlemskab af et nationalt eller multinationalt industri- og handelskammer kunne f.eks. aabne doeren saa vidt, at det ville fratage begrebet »individuelt beroert« enhver betydning og fratage artikel 173 dens vaesentlige rolle med, som er - af hensyn til retssikkerheden - at fastlaegge soegsmaalsrettens omfang.

43 Dette standpunkt er helt i overensstemmelse med Domstolens domme i Timex-sagen og Cofaz-sagen og med Rettens dom i AITEC-sagen. I Timex-sagen havde Timex Corporation selv fremsat bemaerkninger og var ligeledes klart ansvarlig for erhvervsorganisationens klage. I Cofaz-sagen var de sagsoegende virksomheder saa naert forbundet med den sagsoegende sammenslutning, at det naermest saa ud til, at der kunne saettes lighedstegn mellem dem.

44 I AITEC-sagen bemaerkede Retten, at den sagsoegende sammenslutning havde deltaget i en administrativ procedure i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, og derunder at sagsoegeren »ved - i overensstemmelse med sine vedtaegter og uden at de paagaeldende medlemmer har modsat sig det - [har varetaget] visse medlemmers interesser« (61). Retten var imidlertid allerede kommet til den konklusion, at de paagaeldende medlemmer, som var blevet naevnt specielt i AITEC's bemaerkninger til Kommissionen, i realiteten var individuelt beroert af den omtvistede beslutning (62). Retten oenskede tilsyneladende kun at fastslaa, at i modsaetning til det generelle forbud for erhvervsorganisationer mod at anlaegge annullationssoegsmaal til beskyttelse af deres medlemmers generelle, uspecificerede interesser, kunne AITEC anses for at have handlet paa vegne af visse af sine medlemmer, der hver isaer selv havde haft soegsmaalskompetence. Muligheden for en saadan kollektivt anlagt sag frembyder processuelle fordele (63). Saafremt en erhvervsorganisation repraesenterer alle sine medlemmer i en administrativ procedure, uden at disse har modsat sig dette, kan dette imidlertid ikke udskille en bestemt tilsluttet medlemsvirksomheds stilling uden yderligere bevis, som individualiserer virksomheden, enten ved en henvisning til dette medlem i erhvervsorganisationens bemaerkninger eller ved positiv dokumentation for, at medlemsvirksomheden har anmodet om, godkendt eller medvirket under forberedelsen og indgivelsen af erhvervsorganisationens bemaerkninger.

45 Paa baggrund af disse overvejelser finder jeg, at Retten, ved bedoemmelsen af beviserne for, at Kruidvat som haevdet har deltaget i Kommissionens droeftelser med Raad FGB som mellemled, anlagde en meget generoes fortolkning, inden den fastslog, at Retten ikke finder, »at der er en forbindelse mellem Raad FGB's deltagelse i den administrative procedure ved skrivelsen af 29. november 1991 og Kruidvat NV's saerlige situation, der er tilstraekkelig til at 'individualisere' sidstnaevnte i traktatens artikel 173's forstand«.

46 Rettens afgoerende begrundelse findes i praemis 64:

»Med hensyn til Raad FGB's deltagelse i den i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 foreskrevne procedure ved skrivelsen af 29. november 1991, er der - til trods for, at det er godtgjort, at et af Kruidvat's moderselskaber, nemlig Kruidvat NV, var medlem af Raad FGB paa det paagaeldende tidspunkt - intet i sagens akter, der tyder paa, at denne skrivelse blev sendt paa begaering af Kruidvat NV, eller at dette har deltaget i udarbejdelsen heraf eller har godkendt den eller blot haft indflydelse paa dens indhold.«

47 I de faktiske omstaendigheder, der saaledes er fastslaaet af Retten, fremgaar ikke noget element, der tyder paa, at Kruidvat faktisk har deltaget. Den appellerede dom har baade taget stilling til sagsoegeren Kruidvat's, dvs. det belgiske selskab Kruidvat BVBA's stilling, og det nederlandske moderselskab Kruidvat NV's stilling. Dens afgoerelse afhaenger dog hverken af den omstaendighed, at det ikke var Kruidvat, men dets moderselskab, der var medlem af Raad FGB, eller af den omstaendighed, at Kruidvat har hjemsted i en anden medlemsstat end Raad FGB. Det understreges i praemis 66 i dommen: »Hvis skrivelsen fra Raad FGB ... ikke er tilstraekkelig til at 'individualisere' Kruidvat NV, gaelder dette saa meget desto mere for Kruidvat.« Derfor var Kruidvat's argumenter vedroerende de skattemaessige grunde, der var til at etablere sig i Belgien og Raad FGB's rolle med hensyn til at varetage store detailhandelskaeders interesser i Nederlandene, ikke relevante. Disse argumenter blev ikke anvendt mod Kruidvat. Saafremt det var blevet godtgjort, at Kruidvat NV, paa datterselskabets vegne, havde deltaget aktivt ved at bistaa Raad FGB ved udarbejdelsen af skrivelsen af 29. november 1991, eller paa anden maade havde deltaget i skrivelsens afsendelse, kunne der vaere anlagt andre overvejelser. Jeg vil ikke gerne fastlaegge strenge regler for, i hvilket omfang man noedvendigvis skal have deltaget, da det ikke er noedvendigt for denne sag, men jeg er af den opfattelse, at en sagsoeger i en sag som den foreliggende boer kunne fremlaegge en vis dokumentation for, at erhvervsorganisationen enten specielt varetog sagsoegerens interesser eller i det mindste varetog disse interesser med sagsoegerens viden og godkendelse.

48 Som andet led af argumentet vedroerende bemaerkningerne fra Raad FGB kritiserer Kruidvat praemis 65 i den anfaegtede dom, hvori Retten har fastslaaet foelgende: »Endvidere er der i det mindste en betydelig forskel mellem det standpunkt, Raad FGB har indtaget i sin skrivelse af 29. november 1991, og Kruidvat's standpunkt under denne sag«. Kruidvat anfoerer, at en organisation som Raad FGB skal foretage en afvejning af de forskellige medlemmers interesser. For det foerste forekommer det mig, at den fuldstaendige mangel paa deltagelse i den administrative procedure fra Kruidvat's eller dets moderselskabs side, saaledes som det er sammenfattet i praemis 64 i dommen, er det afgoerende element i Rettens afgoerelse. For det andet maa henvisningen i praemis 65 til forskellen mellem Kruidvat's standpunkt og Raad FGB's standpunkt efter min opfattelse forstaas saaledes, at denne vedroerer yderligere faktisk dokumentation for Kruidvat's manglende deltagelse (64), og ikke som udtryk for et krav om, at der skal vaere fuld overensstemmelse mellem de synspunkter, der fremsaettes af en erhvervsorganisation og dem, der fremsaettes af alle de medlemmer, som den repraesenterer. I den forstand er jeg enig med Kommissionen vedroerende det sidste punkt, at en saadan overensstemmelse mellem synspunkterne ikke er noedvendig, og jeg har ikke forstaaet det saadan, at Retten har givet udtryk for det modsatte standpunkt.

49 Jeg finder derfor, at Kruidvat's foerste argument vedroerende det foerste anbringende boer forkastes.

ii) Kruidvat's andet argument: Den af Copardis anlagte sag

50 Kruidvat har tillige gjort gaeldende, at selskabet er individuelt beroert paa grund af den omstaendighed, at Copardis havde anlagt sag paa det tidspunkt, da den anfaegtede beslutning blev vedtaget. Jeg mener, at det er en forkert opfattelse. Saafremt Kruidvat ikke adskiller sig paa grund af saerlige og individuelle markedsforhold, fordi det deler skaebne med andre faktiske eller potentielle erhvervsdrivende paa det parallelle marked, aendrer det forhold, at der verserer en sag om dets virksomhed ved domstolene i en medlemsstat, ikke denne konklusion. Kruidvat's henvisning til generaladvokatens forslag til afgoerelse i Metro II-sagen er ikke tilstraekkelig til at aendre min mening. Forslaget til afgoerelse henviser hoejst til Kommissionens synspunkt vedroerende et hypotetisk tilfaelde, nemlig et samtidigt soegsmaal, som ikke blev rejst under sagen. Der er intet i dommen i denne sag, der stoetter Kruidvat's opfattelse paa dette punkt.

51 En beslutning, hvormed et selektivt distributionsnet godkendes, kan stille udenforstaaende som Kruidvat ringere i kommerciel henseende i forhold til deltagerne deri. Soegsmaal kan muligvis anlaegges af en forhandler eller af andre parter i distributionsnettet mod en parallel forhandler som Kruidvat. Paa samme maade kan saadanne erhvervsdrivende anlaegge soegsmaal ved de nationale domstole med paastand om, at distributionsnettet er ulovligt. Dette er dog kun, hvad der foelger af det generelle indbyrdes forhold mellem dem, der er inden for, og dem, der er uden for systemet. Saafremt dette blev anset for relevant, kunne enhver tredjepart paastaa at vaere individuelt beroert af en beslutning ved simpelt hen at anlaegge sag om samme realitet ved en national retsinstans inden udloebet af den i artikel 173 fastsatte frist. Retten handlede efter min opfattelse ogsaa korrekt ved at anse, at sammenfaldet mellem et soegsmaal anlagt mod en erhvervsdrivende af en part, der profiterer af eller er ansvarlig for distributionsnettets oprettelse, og fristen for at anfaegte en tilsvarende beslutning er rent tilfaeldig.

52 Saadanne soegsmaal kan indledes saavel af den ene som af den anden side paa grundlag af en raekke nationale soegsmaalsgrunde, som kan have mere eller mindre direkte forbindelse med genstanden for den anfaegtede beslutning. Som Domstolen har udtalt i en tilsvarende sammenhaeng i Cartier-sagen »... maa der foerst tages stilling til, om aftalen er gyldig i relation til traktatens artikel 85« (65). Forudsat at betingelserne i medfoer af faellesskabsretten overholdes, er det imidlertid de nationale retsinstanser, der skal afgoere, hvorledes national ret anvendes. Afgoerelser vedroerende andre praejudicielle spoergsmaal, som udelukkende er af national karakter, kan medfoere, at sagen afvises, og dermed udelukke en proevelse af, om saadanne aftaler i henhold til faellesskabsretten er gyldige (66). Det var faktisk det, der skete med Copardis-sagen i foerste instans ved Rechtbank van koophandel, Dendermonde. Traktatens artikel 177 har givet de nationale retter kompetence til at afgoere, om det er noedvendigt at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal vedroerende gyldigheden af eller fortolkningen af en faellesskabsretsakt, for at retten kan afgoere den foreliggende sag. Det ville derfor vaere ulovligt, hvis Domstolen, naar der ikke foreligger en anmodning om en praejudiciel afgoerelse, forsoeger at bestemme, hvornaar et soegsmaal i henhold til national ret kraever en afgoerelse af saadanne spoergsmaal. I betragtning af de mange forskellige retlige og faktiske omstaendigheder, der kan foere til, at genstanden for en beslutning bliver indbragt for de nationale retter, er det forhold alene, at der er anlagt en saadan national sag, ikke tilstraekkelig til at medfoere den samme individuelle interesse i en beslutning om et selektivt distributionssystem, som en regulaer afvisning af en ansoegning om adgang til et saadant distributionsnet ville vaere.

53 Udvidelsen af den individuelle interesse til ogsaa at omfatte parter i samtidige nationale retssager er i hvert fald ikke noedvendig for at saette disse parter i stand til, om noedvendigt, at anfaegte en relevant faellesskabsbeslutning. Den nationale ret kan, saafremt den anser det for noedvendigt, forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende beslutningens gyldighed. Dette er - i processuel henseende - mere effektivt og vigtigere af hensyn til retssikkerheden end den automatiske antagelse af, at parterne i saadanne sager er individuelt beroerte, uanset hvor langt de underliggende nationale retsspoergsmaal ligger fra spoergsmaalet om gyldighed.

54 Kruidvat's argument kan ogsaa vanskeligt forenes med Domstolens dom i sagen TWD Textilwerke Deggendorf. Domstolen fastslog heri, at en person, der har ret til at anlaegge sag for Retten med paastand om annullation af en faellesskabsbeslutning, ikke, naar han har indledt en saadan sag, og naar han var bekendt med beslutningen, paa det tidspunkt da den blev truffet, kan paaberaabe sig beslutningens ugyldighed i en sag for den nationale ret (67). Som argument for at fastslaa, at der bestaar soegsmaalskompetence i henhold til artikel 173, paa grund af en allerede verserende, tilsvarende national retssag, kan naeppe anvendes det argument, at en part i den paagaeldende retstvist, som ikke rettidigt har indbragt sagen for Retten, ville vaere udelukket fra at anfaegte gyldigheden af den omtvistede beslutning ved den nationale ret, hvor sagen er anlagt, og fra herved at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal. Dette ville resultere i, at parterne blev tvunget til at tage skridt til at anlaegge sag ved Retten, saafremt de mente, at en afgoerelse vedroerende gyldigheden af en faellesskabsbeslutning indirekte eller eventuelt kunne vaere relevant for deres sager ved de nationale retter. Dette ville overhovedet ikke vaere i overensstemmelse med begrebet procesoekonomi og vaere helt unoedvendigt for retsbeskyttelsen af deres rettigheder.

55 Jeg kan finde indirekte stoette for mit synspunkt i Domstolens dom i sagen Stichting Greenpeace Council (Greenpeace International) m.fl. mod Kommissionen (68). I den sag blev paastanden om annullation af bestemte beslutninger fra Kommissionen om stoette til projektbyggeri i Spanien, fordi disse byggeprojekter ville vaere i strid med Faellesskabets miljoelovgivning, afvist af Retten (69), og derefter i appelsagen af Domstolen paa grund af manglende individuel interesse. Nogle af sagsoegerne havde tillige anlagt sag ved de nationale spanske retter til proevelse af de udstedte byggetilladelser og de for de paagaeldende anlaegsprojekter udarbejdede erklaeringer vedroerende indvirkningen paa miljoeet (70). Domstolen bemaerkede, at disse soegsmaal og den for Retten anlagte sag har forskellig genstand, men at de bygger paa de samme rettigheder i medfoer af faellesskabsretten. Den fastslog, at sagsoegernes rettigheder fuldt ud var beskyttet af de nationale retter, der eventuelt kan forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177 (71). Det blev ikke gjort gaeldende af nogen, at disse nationale soegsmaal inden for samme omraade ville vaere tilstraekkeligt til at individualisere sagsoegerne fra alle andre interesserede personer med henblik paa at fastslaa, at de var individuelt beroert.

56 Herefter foreslaar jeg, at Kruidvat's andet argument med hensyn til det foerste anbringende forkastes.

iii) Kruidvat's tredje argument: Urigtig bedoemmelse af konkurrencevirkningerne

57 Foerst skal jeg behandle det, Kruidvat har anfoert vedroerende skrivelsen fra Belluco, og derefter undersoege dets mere generelle argumenter vedroerende foelgerne af den anfaegtede beslutning paa Kruidvat's stilling som forhandler af Givenchy-produkter og som interesseret tredjemand som omhandlet i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17.

58 Retten fastslog med hensyn til Belluco's skrivelse til Kruidvat af 17. juli 1992, at: »som svar paa ... findes det ikke tilstraekkelig godtgjort, at Givenchy eller Copardis har godkendt, at det blev afsendt. Desuden er denne skrivelse ikke et svar paa en ansoegning fra Kruidvat om adgang til Givenchy-nettet« (72). Dette er faktiske omstaendigheder, der ikke kan goeres til genstand for en appel. Truslen om sagsanlaeg, saafremt Kruidvat fortsatte forhandlingen af Givenchy-produkter, kan i hvert fald ikke individualisere Kruidvat's stilling, lige saa lidt som Copardis' faktiske sagsanlaeg ved en national ret kan.

59 Kruidvat goer ikke gaeldende, at det er individuelt beroert, fordi virkningerne adskiller Kruidvat fra alle andre erhvervsdrivende, hvilket tilsyneladende er paakraevet i henhold til det kriterium, der anvendes saa konsekvent paa grundlag af ovennaevnte afsnit fra Plaumann-dommen. Kruidvat's stilling adskiller ikke fra alle andre mulige andre detailhandlendes, som handler med Givenchy-produkter, og som staar uden for det selektive distributionsnet. Kruidvat's henvisning til dets egen betydning paa markedet er irrelevant. Det samme er tilfaeldet med henvisningen til den formodede virkning af gennemfoerelsen af direktiv 89/104/EOEF paa dets mulighed for at skaffe forsyninger fra lande uden for Faellesskabet, da alle forhandlere uden for nettet, saafremt forudsigelserne er korrekte, vil moede de samme vanskeligheder. Kruidvat henviser imidlertid til Domstolens domme i Cook-sagen og Matra-sagen for at fastlaegge en analogi mellem de »interesserede parter«, som saaledes har ret til at fremsaette deres bemaerkninger i forbindelse med en undersoegelse foretaget af Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, og »interesserede tredjemaend«, der i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 har ret til at fremkomme med bemaerkninger til Kommissionen i forbindelse med en paataenkt beslutning fra Kommissionen om udstedelse af negativattester eller anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, og konkluderer, at de interesserede tredjemaend kan anlaegge annullationssoegsmaal. Dette er efter min opfattelse en forkert fortolkning af dommene i Cook-sagen og Matra-sagen.

60 Saavel i Cook-sagen som i Matra-sagen havde sagsoegerne klaget til Kommissionen over en angiveligt ulovlig statsstoette (73). I begge sager afslog Kommissionen at indlede proceduren i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2 (74), men sagsoegerne anlagde sag om annullation af Kommissionens beslutning herom, som var rettet til medlemsstaterne. Domstolen fastslog, at der maa:

»... sondres mellem paa den ene side den indledende fase af undersoegelsen af stoetteforanstaltninger i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 3 - der alene har til formaal at goere det muligt for Kommissionen at danne sig en foersteopfattelse af, om den paagaeldende stoette er delvis eller fuldt ud forenelig med faellesmarkedet - og paa den anden side undersoegelsesfasen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Foerst i denne undersoegelsesfase, som skal give Kommissionen mulighed for at opnaa fuldstaendige oplysninger om alle sagens momenter, er Kommissionen i henhold til traktaten forpligtet til at give de beroerte adgang til at fremsaette deres bemaerkninger« (75).

Domstolen fortsatte:

»Naar Kommissionen - uden at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2 - i medfoer af artikel 93, stk. 3, fastslaar, at en stoette er forenelig med faellesmarkedet, kan de beroerte parter, der er indroemmet disse processuelle garantier, kun opnaa, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe Kommissionens beslutning for Domstolen« (76).

Under disse omstaendigheder begraensede Domstolen ikke soegsmaalskompetencen for et saadant soegsmaal til kun at omfatte personer, som mere eller mindre paa eget initiativ havde fremsat en klage eller havde interveneret paa anden maade; den fastslog, at de beroerte parter i artikel 93, stk. 2's forstand, er: »de personer, virksomheder eller sammenslutninger, hvis interesser maatte vaere beroert af den tildelte stoette, herunder navnlig konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer« (77).

61 Det fremgaar klart af den brede personkreds, der som resultat af Domstolens domme i ovennaevnte sager kan vaere soegsmaalsberettiget, saavel som af Domstolens henvisning dels til de begraensninger, der er for personerne til at indgive deres bemaerkninger til Kommissionen, dels til, at sagsanlaeg ved Domstolen er den eneste klagemulighed for parterne, saafremt en saadan procedure ikke afholdes, og Domstolen fandt, at deltagelse ikke var tilstraekkeligt til at vaere individuelt beroert og saaledes til at sikre, at disse personers processuelle rettigheder i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, blev sikret tilstraekkelig beskyttelse. Saadanne personer ville normalt ikke vaere bekendt med en forudgaaende undersoegelse af stoetten, foerend undersoegelsen var afsluttet (78). Proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, herunder opfordringen til de beroerte parter til at fremsaette bemaerkninger, er uundvaerlig, naar Kommissionen stoeder paa alvorlige vanskeligheder ved undersoegelsen af, om en paataenkt stoette er forenelig med faellesmarkedet, saaledes at disse parter er berettiget til at sikre, at beslutningen om ikke at indlede en saadan undersoegelse er truffet paa et rigtigt grundlag (79).

62 Paa baggrund af disse faktorer er der ingen aegte analogi med en sag som den foreliggende, hvori der forelaa en ansoegning, en opfordring til at fremkomme med bemaerkninger og en beslutning vedroerende indholdet. Interesserede parter, herunder Kruidvat, havde lejlighed til at udoeve deres ret til at goere deres synspunkter gaeldende over for Kommissionen. Der kan derfor foretages en behoerig afvejning af deres og Kommissionens interesser samt af de interesser, adressaten for den anfaegtede beslutning har med hensyn til retssikkerhed, saaledes som Colipa har foreslaaet, ved at fastslaa, at alene de, der udnyttede denne mulighed og saaledes anses for individuelt beroert og dermed for at have soegsmaalskompetence, kan anfaegte beslutningen.

63 Kruidvat henviser endvidere til Rettens dom i Métropole-sagen. I denne sag skulle Retten tage stilling til, om to tv-selskaber havde soegsmaalskompetence til at anlaegge sag vedroerende annullation af en beslutning fra Kommissionen, der var rettet til European Broadcasting Union (EBU), hvori traktatens artikel 85, stk. 3, blev bragt i anvendelse paa det af Eurovision anvendte system for tildeling af tv-rettigheder til sportsbegivenheder. Ansoegningen fra et af disse selskaber, Antena 3, om adgang til EBU var blevet afslaaet, inden beslutningen var vedtaget. Dette blev af Retten betragtet som en bekraeftelse paa, at tv-selskabet havde soegsmaalskompetence (80). Det andet tv-selskab, RTI, overvaerede Kommissionens hoeringer, men fremkom ikke med skriftlige bemaerkninger og indtog ikke noget saerskilt standpunkt. Retten fastslog imidlertid, at »den proceduremaessige rettighed, der har hjemmel i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, er nemlig ikke undergivet nogen betingelser med hensyn til, hvorledes den udoeves« (81).

64 Disse resultater var af Retten dog kun ment som supplement til et mere generelt forslag vedroerende begge selskabers soegsmaalskompetence. Begge selskaber var interesserede tredjemaend efter artikel 19, stk. 3, i forordning 17 og var derfor berettiget til af Kommissionen at blive inddraget i den administrative procedure for vedtagelsen af den anfaegtede beslutning. »Selskabet [Antena] skal i samme egenskab anses for individuelt beroert af beslutningen i traktatens artikel 173's forstand« (82). Retten fortsatte herefter:

»Det kan ikke til stoette for det modsatte resultat anfoeres, at Antena 3 konkret ikke gjorde sine proceduremaessige rettigheder i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 gaeldende og ikke fremkom med skriftlige eller mundtlige bemaerkninger under den administrative procedure for vedtagelsen af beslutningen. At opstille et generelt krav om, at naermere angivne tredjemaend, som er tillagt processuelle rettigheder under den administrative procedure, ogsaa rent faktisk skal have deltaget i proceduren for at have soegsmaalskompetence, ville nemlig vaere ensbetydende med at opstille en ny betingelse - i form af en obligatorisk forudgaaende procedure - der ikke er hjemmel for i traktatens artikel 173« (83).

65 Til stoette for dette sidste argument henviste Retten til sine domme i to tilsvarende sager, nemlig CCE de la Société Générale des Grandes Sources m.fl. mod Kommissionen (84) og CCE de Vittel m.fl. mod Kommissionen (85). I disse sager indtog Retten samme standpunkt som det netop citerede med hensyn til anerkendte arbejdstagerorganisationers manglende deltagelse i den administrative procedure for en paataenkt virksomhedssammenslutning i henhold til forordning nr. 4064/89. Artikel 18, stk. 4, i denne forordning henviser udtrykkeligt til saadanne repraesentanters ret til at blive hoert, naar Kommissionen udarbejder den oekonomiske balance for den omhandlede virksomhedssammenslutning, som i visse tilfaelde kan medfoere hensyn af social art. Retten fastslog, at denne ret til at blive hoert er »udtryk for, at man har villet sikre, at disse arbejdstageres kollektive interesser tages i betragtning under den administrative procedure« (86).

66 Det er ikke min opgave at bedoemme rigtigheden af Rettens afgoerelser. Endvidere er afgoerelsen i Métropole-sagen appelleret til Domstolen (87). Det kan ikke forenes med en behoerig rettergang og respekterer navnlig ikke princippet om en kontradiktorisk procedure i verserende sager, hvis Domstolen under saadanne omstaendigheder forud udtrykkeligt kommenterede Rettens afgoerelser. I hvert fald er de faktiske omstaendigheder i Métropole-, Grandes Sources- og Vittel-sagerne og den retlige baggrund i de sidste to sager tilstraekkeligt forskellige til, at de generelle begrundelser, der blev givet i disse sager, kun vanskeligt kan anvendes paa de faktiske omstaendigheder i den foreliggende sag.

67 Jeg skal hellere straks anfoere, hvorledes Domstolens praksis vedroerende artikel 173, navnlig praksis vedroerende personer med processuelle rettigheder under den administrative procedure for vedtagelsen af beslutninger, efter min mening skal anvendes med hensyn til en interesseret tredjemand i Kruidvat's situation. Jeg har allerede anfoert, at det er min opfattelse, at Domstolens afgoerelser i sagerne Cook og Matra ikke er relevante for Kruidvat. Domstolens dom i Plaumann-sagen fastslaar, at en person, der rammes af en beslutning paa grund af en faktisk markedsadfaerd paa det paagaeldende marked, dvs. paa grund af en handelsvirksomhed, som naar som helst kan udoeves af hvem som helst, og saaledes ikke kan udskille ham i forhold til den anfaegtede beslutning paa lignende maade som adressaten, ikke er individuelt beroert af denne beslutning (88). Disse personer er dog normalt interesserede tredjemaend efter artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, saaledes som Kruidvat var det i den foreliggende sag. Jeg er enig i generaladvokat Jacobs' opfattelse, som gengivet i dennes forslag til afgoerelse i Extramet-sagen, hvorefter det af sagerne om deltagelse i administrative procedurer - Metro-sagerne samt Demo-Studio Schmidt-, Cofaz- og Timex-sagerne - fremgaar, at kun den omstaendighed, at virksomhederne deltager, snarere end evnen eller retten til at deltage, saetter dem i stand til at opfylde kriteriet om at vaere individuelt beroert, hvilket ellers ikke ville vaere tilfaeldet, da de i praksis ikke er mere direkte beroert af de anfaegtede foranstaltninger end andre inden for samme branche (89). Generaladvokat Lenz fremfoerte ligeledes et vigtigt argument i sit forslag til afgoerelse i CIRFS-sagen, idet han anfoerte, at en virksomheds deltagelse i og indflydelse paa den administrative procedure har som resultat, at den udstedte beslutning behandles som et tilfaelde vedroerende anvendelse af de relevante konkurrenceregler paa denne virksomhed (90).

68 Det centrale i Kruidvat's tredje argument er, at det selektive distributionsnet goer det vanskeligere at skaffe forsyninger. Hvis dette er rigtigt, er virksomhedens stilling den samme som for enhver anden interesseret forhandler, der ikke er medlem af distributionsnettet. Dette argument kan ikke foelges, uden at der sker en vigtig justering, for ikke at sige kovending, i forhold til Plaumann-dommen, hvilket ikke kan paavises i Domstolens senere praksis. Jeg ser ingen grund til at foreslaa en saadan kursaendring i den foreliggende sag.

69 Jeg skal derfor foreslaa, at Kruidvat's tredje argument med hensyn til det foerste anbringende forkastes.

iv) Kruidvat's fjerde argument: Manglende effektiv retsbeskyttelse

70 Inden spoergsmaalet om effektiv retsbeskyttelse skal jeg citere Domstolens generelle udtalelse herom i dommen i sagen Les Verts mod Parlamentet (91):

»Herom bemaerkes, at Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab er et retsfaellesskab, idet baade dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Faellesskabets forfatning, som er traktaten. Saerligt er der dels ved artikel 173 og 184, dels ved artikel 177 i traktaten indfoert et fuldstaendigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter.«

71 Kruidvat stoetter hovedsagelig sit fjerde argument paa forslaget til afgoerelse fra generaladvokat Jacobs i Extramet-sagen. Generaladvokat Jacobs gjorde opmaerksom paa nogle af de ulemper, der var forbundet med en praejudiciel procedure som alternativ til et direkte soegsmaal for Domstolen i antidumpingsager. Han henviste til manglen paa specialviden hos de nationale retter med hensyn til dette specielle emne, og til en sandsynlig manglende ensartethed som foelge deraf, til, at en praejudiciel procedure var begraenset til bestemte punkter, til muligheden for, at fremgangsmaaden generelt ville blive anvendt for ofte, til de omkostninger og forsinkelser, som dette medfoerte, til, at de foreloebige foranstaltninger er undergivet saglige og geografiske begraensninger samt til den mere begraensede udveksling af skriftlige indlaeg i artikel 177-sager (92).

72 Jeg skal anfoere, at generaladvokat Jacobs fremkom med disse bemaerkninger som svar paa et argument om, at det forhold, at der forelaa retsmidler for de nationale retter, herunder ogsaa muligheden af praejudicielle spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177, burde udelukke muligheden af et direkte soegsmaal for Domstolen i henhold til artikel 173 (93). Det er faktisk det modsatte af det argument, som blev anfoert af Kruidvat med hensyn til Copardis-sagen. Generaladvokat Jacobs havde efter min opfattelse ret i at konkludere, ligesom generaladvokat Reischl gjorde det i sagen Roquette Frères mod Raadet (94) og Retten i Air France-sagen (95), at muligheden for anlaeg af et annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173 ikke er afhaengigt af, at der ikke foreligger andre appelmuligheder ved de nationale domstole i medlemsstaterne (96).

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 697C0070.1

73 Manglerne i proceduren i medfoer af artikel 177, som jeg erkender eksisterer, kraever ikke, at muligheden for et soegsmaal ved de nationale retter vedroerende gyldigheden af en faellesskabsbeslutning altid skal modsvares af muligheden for et annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173. Dette ville vaere i strid med god procesoekonomi og med tanken bag indfoerelsen af to forskellige procedureformer; det ville ligeledes vaere i strid med begraensningen af retssikkerhedshensyn af soegsmaalskompetencen i henhold til artikel 173 til kun at omfatte personer, der er umiddelbart og individuelt beroert af beslutninger, der ikke er rettet til dem, samt med Domstolens begrundelse i sagen TWD Textilwerke Deggendorf, som i de fleste tilfaelde udelukkede muligheden for saadanne parallelle soegsmaal (97). I det ovenfor citerede afsnit fra dommen i sagen Les Verts mod Parlamentet antydede Domstolen, at den praejudicielle afgoerelse og annullationssoegsmaalet var to sider af et to-strenget retsbeskyttelsessystem, som er blevet indfoert ved selve traktaten. Domstolen, som har til opgave at fortolke og anvende Faellesskabets konstitutionelle bestemmelser, kan ikke stille spoergsmaalstegn ved dette grundlaeggende valg af et to-strenget retsbeskyttelsessystem.

74 Selv om de potentielle problemer, som generaladvokat Jacobs har gjort opmaerksom paa, er indbygget i den praejudicielle procedure, kan de overvindes gennem loyalt og samvittighedsfuldt samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter. Det maa ikke glemmes, at de nationale retter ogsaa kan henvende sig til Kommissionen for at faa hjaelp i komplekse sager som f.eks. konkurrencelovgivning (98). Der er i den foreliggende sag intet, der tyder paa, at Kruidvat er blevet naegtet en effektiv retsbeskyttelse, hverken i forbindelse med den verserende sag, som er anlagt af Copardis, eller paa grund af et afslag paa et eventuelt soegsmaal ved de nationale domstole med henblik paa at faa fastslaaet distributionsnettets ulovlige karakter og den anfaegtede beslutnings ugyldighed. Domstolens dom i Greenpeace-sagen medfoerer, at den kun vil overveje en udvidelse af det normale personbegreb i artikel 173, naar det i en konkret sag er fastslaaet, at de nationale domstole har afslaaet at give fuld retsbeskyttelse eller ikke kan sikre denne (99).

75 Jeg foreslaar derfor, at Kruidvat's fjerde argument vedroerende det foerste anbringende forkastes.

B - Andet anbringende: Tilsidesaettelse af artikel 190

76 Paa baggrund af mit forslag til afgoerelse vedroerende Kruidvat's omfattende argumenter vedroerende det foerste anbringende, maa dette anbringende efter min opfattelse ligeledes forkastes. Rettens dom er ikke i modstrid med dommene i AITEC-sagen og Cartier-sagen. Da Rettens afgoerelse vedroerende antagelse til realitetsbehandling var korrekt og klart i overensstemmelse med Domstolens praksis, var det ikke noedvendigt for Retten at gaa naermere ind paa Métropole-sagen. Retten begrundede sit standpunkt vedroerende forskellene mellem Raad FGB og Kruidvat under henvisning til de af Raad FGB til Kommissionen indgivne bemaerkninger. Kruidvat's markedsandel og virkningen af direktiv 89/104/EOEF var begge irrelevante, og der var ikke noget, der tydede paa, at den praejudicielle procedure i forbindelse med muligheden for sagsanlaeg ved nationale retter, ikke sikrede Kruidvat tilstraekkelig beskyttelse.

77 Derfor vil jeg foreslaa, at Kruidvat's andet anbringende forkastes.

V - Forslag til afgoerelse

78 Paa baggrund af ovenstaaende foreslaar jeg derfor Domstolen:

- at forkaste appellen i sin helhed, og

- at doemme appellanten til at betale sagens omkostninger.

(1) - Dom af 12.12.1996, sag T-87/92, Kruidvat, Sml. II, s. 1931.

(2) - EFT L 236, s. 11.

(3) - EFT 1959-1962, s. 81, herefter »forordning nr. 17«.

(4) - I den efterfoelgende redegoerelse henviser jeg undertiden til sagsoegerens locus standi eller retlige interesse. Dette skal naturligvis ikke forstaas saaledes, at det antyder, at loesningen af problemet om, hvorvidt en person er individuelt beroert, som er kernen i spoergsmaalet vedroerende den retlige interesse i denne sag, goer det unoedvendigt at opfylde de oevrige betingelser i artikel 173, nemlig at der skal vaere tale om en beslutning, som kan anfaegtes, og som umiddelbart beroerer sagsoegeren.

(5) - Kruidvat-dommen, praemis 63.

(6) - Praemis 64-66.

(7) - Praemis 69-71. Jf. dom af 15.4.1997, sag C-226/94, Grand Garage Albigeois m.fl., Sml. I, s. 651, og af 5.2.1996, sag C-309/94, Nissan France m.fl., Sml. I, s. 677.

(8) - Praemis 72-74.

(9) - Praemis 76.

(10) - Praemis 75.

(11) - Dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, praemis 62.

(12) - Artikel 51 i EF-statutten for Domstolen.

(13) - Dom af 2.3.1994, sag C-53/92, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10 og 43, og af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 48. Se vedroerende en senere anvendelse af dette princip kendelse af 6.10.1997, sag C-55/97, AIUFFASS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5383.

(14) - Dom af 22.10.1986, sag 75/84, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 3021.

(15) - Dom af 13.1.1994, sag C-376/92, Metro mod Cartier, Sml. I, s. 15, praemis 24.

(16) - Dom af 19.5.1993, sag C-198/91, Cook mod Kommissionen, Sml. I, s. 2487, praemis 24, og af 15.6.1993, sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203, praemis 18.

(17) - EFT 1989 L 40, s. 1.

(18) - Se generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse af 29.1.1998 i sag C-355/96, Silhouette International Schmied, Sml. I, s. 4802.

(19) - Rettens dom af 11.7.1996, forenede sager T-528/93, T-542/93, T-543/93 og T-546/93, Sml. II, s. 649.

(20) - Dom af 28.1.1986, sag 169/84, Cofaz mod Kommissionen, Sml. s. 391.

(21) - Dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Sml. I, s. 2501, praemis 73 og 74.

(22) - Dom af 9.3.1994, sag C-188/92, Sml. I, s. 833.

(23) - Dom af 1.10.1991, sag C-283/90 P, Vidrányi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 29.

(24) - Den anfaegtede dom, praemis 64 og 76.

(25) - Den anfaegtede dom, praemis 73 og 74.

(26) - Den anfaegtede dom, praemis 69 og 70.

(27) - Praemis 65.

(28) - Praemis 1 og 70.

(29) - Praemis 75.

(30) - Praemis 71.

(31) - Dom af 15.7.1963, sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197.

(32) - Anfoerte dom, s. 413.

(33) - Herunder ogsaa foreninger, som ikke er juridiske personer, jf. f.eks. dom af 4.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913; dette problem loeses ved »teorien om de faktiske forhold eller funktionen«, som anfoert i forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat Rozès (s. 2939). Jf. tillige dom af 28.10.1982, sag 135/81, Groupement des agences de voyages mod Kommissionen, Sml. s. 3799, praemis 8-11.

(34) - A.st., s. 414.

(35) - Jf. f.eks. dom af 10.12.1969, forenede sager 10/68 og 18/68, Eridania mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 117, org. ref.: Rec. s. 459, og af 14.2.1989, sag 206/87, Lefebvre Frères et Soeur mod Kommissionen, Sml. s. 275.

(36) - Dom af 25.10.1977, sag 26/76, Sml. s. 1875. Jf. tillige dom af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045, praemis 14 og 15, og Cartier-dommen, anfoert ovenfor, praemis 22.

(37) - Metro I, praemis 13, min fremhaevelse.

(38) - Dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Producteurs de Fruits mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901, og af 7.10.1982, sag 250/81, Greek Canners' Association mod Kommissionen, Sml. s. 3535.

(39) - Retten for »enhver fysisk eller juridisk person samt enhver sammenslutning uden status som juridisk person, som optraeder paa vegne af en erhvervsgren i Faellesskabet, der anser sig for skadet eller truet af dumpingimport eller subsidieret import«, til at indgive en skriftlig klage til Kommissionen blev fastslaaet ved Raadets forordning nr. 459/68/EOEF af 5.4.1968 om beskyttelse mod dumping, praemier eller subventioner fra lande, der ikke tilhoerer Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, EFT 1968 I, s. 77, nu afloest af Raadets forordning (EOEF) nr. 2423/88 af 11.7.1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, EFT L 209, s.1. Udoevelsen af denne ret, som i sin tid var indeholdt i artikel 5, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 3017/79 af 20.12.1979 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, EFT L 339, s. 1, ligger til grund for Domstolens afgoerelse i Fediol-sagen, som er behandlet naermere nedenfor. Sammenslutninger anerkendes implicit som vaerende berettiget til at indlede eller deltage i administrative procedurer i medfoer af forordning nr. 17 paa grund af deres status som »fysiske eller juridiske personer, som kan godtgoere en berettiget interesse« i henhold til artikel 3, stk. 2, litra b), eller som »interesseret tredjemand« som omhandlet i artikel 19, stk. 3.

(40) - Jf. forslag til afgoerelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn i de forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1988, s. 219, paa s. 246, og AITEC-dommen, anfoert ovenfor, praemis 60.

(41) - A.st.

(42) - Praemis 28, min fremhaevelse. Se endvidere med hensyn til retten til at indlede en administrativ procedure nedenstaaende behandling af Cook-dommen og Matra-dommen.

(43) - A.st., praemis 29.

(44) - A.st., praemis 30.

(45) - Et andet eksempel paa sammenslutningers soegsmaalskompetence for saa vidt angaar statsstoette til selv at anlaegge sag i medfoer af artikel 173 indeholdes i dom af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125, praemis 29 og 30.

(46) - Dom af 20.3.1985, sag 264/82, Sml. s. 849.

(47) - A.st., praemis 13, 14 og 15.

(48) - A.st., praemis 15.

(49) - A.st., praemis 16.

(50) - A.st., fodnote 20.

(51) - Jf. fodnote 20, praemis 3.

(52) - A.st., praemis 26.

(53) - A.st., praemis 9.

(54) - A.st., praemis 23.

(55) - A.st., praemis 24.

(56) - A.st., praemis 25. Den samme argumentation, som er blevet yderligere udviklet i Cook-dommen og Matra-dommen, er siden af Retten blevet udvidet til at omfatte omraadet for virksomhedssammenslutninger, der er omfattet af Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21.12.1989 om kontrol med virksomhedssammenslutninger, EFT L 395, s. 1, i dom af 24.3.1994, sag T-3/93, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 121, praemis 81, selv om det undtagelsesvis fremgaar, at den i denne sag blev anvendt til at identificere en direkte, snarere end en individuel interesse.

(57) - Dette var aabenbart ogsaa generaladvokatens opfattelse. Skoent han advarede mod at udvide soegsmaalsadgangen, ud over »interesserede tredjemaend, der har indgivet en klage«, mente han, at sagsoegerne havde opfyldt kriterierne, jf. s. 405 og 407 i generaladvokatens forslag til afgoerelse. Se tillige Rettens bemaerkninger i AITEC-dommen, anfoert ovenfor, praemis 59, om, at visse virksomheder, hvis konkurrenceforhold var blevet omtalt under de af brancheorganisationen fremsatte bemaerkninger i forbindelse med en administrativ procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, uden at vaere blevet modsagt af virksomhederne, »var repraesenteret af Confindustria og AITEC«.

(58) - Cofaz-dommen, anfoert ovenfor, forslag til afgoerelse, s. 405.

(59) - Dette foelger ligeledes af Domstolens dom i Timex-sagen og af Rettens dom i AITEC-sagen.

(60) - S. 413.

(61) - A.st., praemis 62, min fremhaevelse.

(62) - Praemis 58 og 59.

(63) - Praemis 60.

(64) - Jeg skal erindre om, at jeg finder, at Kruidvat's argument mod Rettens konstatering af denne forskel af samme grund boer afvises.

(65) - A.st., praemis 24.

(66) - Dette kan endda vaere fast praksis ved de nationale domstole: jf. f.eks. udtalelser fra dommer J. Henchy, Irish Supreme Court, i sagen Doyle mod An Taoiseach ((1986) Irish Law Reports Monthly, s. 693), og Irish Supreme Court's dom i sagen Attorney General mod X ((1992) 1 Irish Reports 1; (1992) Irish Law Reports Monthly, s. 401).

(67) - Praemis 17, 18 og 24.

(68) - Dom af 2.4.1998, sag C-321/95 P, Sml. I, s. 1651.

(69) - Rettens kendelse af 9.8.1995, sag T-585/93, Stichting Greenpeace Council m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2205.

(70) - Praemis 32 i Domstolens dom.

(71) - A.st., praemis 33.

(72) - Praemis 76.

(73) - Cook-dommen, praemis 6; Matra-dommen, praemis 4.

(74) - Cook-dommen, praemis 8; Matra-dommen, praemis 5.

(75) - Cook-dommen, praemis 22, min fremhaevelse; jf. tillige Matra-dommen, praemis 16.

(76) - Cook-dommen, praemis 23, min fremhaevelse; jf. tillige Matra-dommen, praemis 17.

(77) - Cook-dommen, praemis 24; Matra-dommen, praemis 18; jf. dom af 14.11.1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, praemis 16.

(78) - Se forslag til afgoerelse fra generaladvokat Tesauro i Cook-sagen, punkt 43.

(79) - Cook-dommen, praemis 29; Jf. dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451, praemis 13.

(80) - Praemis 63. Retten henviste i den forbindelse til dommene i sagerne Metro I, praemis 13, og Metro II, praemis 18-23.

(81) - Praemis 76, min fremhaevelse. Det er ikke helt klart, om Retten i dette afsnit udtrykte den opfattelse, at overvaerelse af Kommissionens hoering uden at give sin mening til kende udgoer en form for deltagelse, som medfoerer soegsmaalskompetence i fortsaettelse af den raekke sager, der begyndte med Metro I-sagen, eller om Retten henviste til sin tidligere opfattelse, at status alene som interesseret tredjemand uden yderligere, medfoerer soegsmaalskompetence. Jeg skal bemaerke, at RTI's moderselskab fremsatte kritiske bemaerkninger paa opfordring fra Kommissionen, inden meddelelsen om, at Kommissionen paataenkte at traeffe beslutning i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, vedroerende de regler, som EBU havde anmeldt til Kommissionen.

(82) - Praemis 61, for saa vidt angaar Antena 3, og i praemis 75 med hensyn til RTI. Retten henviste til dommene i sagerne Cook, praemis 24-26; Matra, praemis 18-20; og kendelse af 30.9.1992, sag C-295/92, Landbouwschap mod Kommissionen, Sml. I, s. 5003, praemis 12.

(83) - Praemis 62.

(84) - Dom af 27.4.1995, sag T-96/92, Sml. II, s. 1213, praemis 35 og 36.

(85) - Dom af 27.4.1995, sag T-12/93, Sml. II, s. 1247, praemis 46 og 47.

(86) - Grandes Sources-dommen, praemis 29; Vittel-dommen, praemis 39.

(87). - Sag C-320/96 P. Den skriftlige forhandling er endnu ikke afsluttet. Appellen er blevet ivaerksat af EBU, som intervenerede ved Retten til stoette for Kommissionen, dog kun for saa vidt angik en paastand fra et andet selskab end Antena 3 eller RTI om annullation af den omtvistede kommissionsbeslutning. Spoergsmaalet om, hvorvidt sagen skal antages til behandling, er saaledes ikke relevant, men Kommissionen tager i sine indlaeg udgangspunkt i, at dette spoergsmaal kan blive rejst af Domstolen ex officio.

(88) - S. 414.

(89) - Punkt 63.

(90) - Punkt 88.

(91) - Dom af 23.4.1986, sag 294/83, Sml. s. 1339, praemis 23.

(92) - Punkt 72-74. Jf. tillige generaladvokat Reischl's bemaerkninger i sagen Metro I, s. 1923, og generaladvokat VerLoren van Themaat's i Cofaz-sagen, s. 403.

(93) - Punkt 69.

(94) - Dom af 29.10.1980, sag 138/79, Sml. s. 3333, paa s. 3367.

(95) - Dom af 24.3.1994, sag T-3/93, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 121, praemis 69.

(96) - Punkt 70 i forslag til afgoerelse fra generaladvokat Jacobs.

(97) - Domstolen anerkendte muligheden for at anlaegge to sager samtidig inden for den fastsatte frist, idet den i praemis 19 henviste til dom af 21.5.1987, forenede sager 133/85-136/85, Rau m.fl., Sml. s. 2289.

(98) - Dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis Sml. I, s. 935, praemis 53; jf. tillige kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, praemis 18, og dom af 19.3.1998, sag T-83/96, Van der Wal mod Kommissionen, Sml. II, s. 545. Jf. tillige meddelelse 93/C 39/05 om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1993 C 39, s. 6), isaer punkt 33-42 og punkt 16, hvori fordelene ved nationale procedurer er anfoert, herunder f.eks. muligheden for at kraeve erstatning og for at kombinere faellesskabsretlige og nationalretlige krav.

(99) - Praemis 33.