ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 138, stk. 1, og artikel 139, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/88, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en afgiftsmyndighed i en medlemsstat afslår at indrømme ret til merværdiafgiftsfritagelse for en levering inden for Fællesskabet med den begrundelse, at erhververen ikke var merværdiafgiftsregistreret i en anden medlemsstat, og at leverandøren hverken har godtgjort ægtheden af den underskrift, der er påført de dokumenter, som leverandøren har fremlagt til støtte for sin angivelse af den levering, der hævdes at være fritaget, eller repræsentationsbemyndigelsen for den person, der har underskrevet disse dokumenter på erhververens vegne, selv om de dokumenter, der til støtte for angivelsen blev fremlagt af leverandøren som bevis for retten til fritagelse, var i overensstemmelse med den liste over dokumenter, som i henhold til national ret skal fremlægges for nævnte myndighed, og i første omgang blev accepteret af denne myndighed som bevis.

Den omstændighed, at den kompetente afgiftsmyndighed under sådanne omstændigheder kræver supplerende beviser, er således for det første i strid med retssikkerhedsprincippet.

En eventuel uregelmæssighed, der påvirker registret over afgiftspligtige, kan for det andet ikke medføre, at en erhvervsdrivende, der har støttet sig på de oplysninger, der fremgår af nævnte register, fratages retten til den fritagelse, som vedkommende har ret til. En kompetent afgiftsmyndighed, som i første omgang har vedtaget og accepteret, at en erhverver er merværdiafgiftsregistreret i en anden medlemsstat ifølge en nationalretlig betingelse, men som under en efterfølgende kontrol fastslår, at sidstnævnte betingelse ikke var opfyldt, og som på dette grundlag giver afslag på merværdiafgiftsfritagelse, tilsidesætter retssikkerhedsprincippet og proportionalitetsprincippet.

(jf. præmis 33-36 og 43 samt domskonkl. 1)
3.

Tilnærmelse af lovgivningerne — byggevarer — direktiv 89/106 — væsentlige krav — iværksættelse gennem harmoniserede standarder — varer, der bærer »CE«-mærkningen — formodning for egnet til brug — forpligtelse til at overholde de i direktivet fastsatte procedurer for anfægtelse af harmoniserede standarder — en medlemsstats vedtagelse af ensidige nationale foranstaltninger, der begrænser den frie bevægelighed for byggevarer, der er i overensstemmelse med den harmoniserede standard — traktatbrud (Rådets direktiv 89/106, art. 4, stk. 2, art. 5, art. 6, stk. 1, og art. 21) (jf. præmis 51-58)
Artikel 126, stk. 1, i forordning nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning nr. 1290/2005, nr. 247/2006, nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning nr. 1782/2003 skal fortolkes således, at begrebet »kriterier, som de pågældende medlemsstater har vedtaget i 2006 og 2007« omfatter det produktionsår, som disse medlemsstater skulle vælge inden den 30. april 2006 som repræsentativ periode for tildeling af særskilt sukkerbetaling i henhold til artikel 143ba, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, nr. 1452/2001, nr. 1453/2001, nr. 1454/2001, nr. 1868/94, nr. 1251/1999, nr. 1254/1999, nr. 1673/2000, nr. 2358/71 og nr. 2529/2001, som ændret ved forordning nr. 319/2006, nr. 2011/2006 og nr. 2012/2006.

Henset til formålet med den særskilte sukkerbetaling, som er at kompensere for de indtægtstab, der er en følge af reformen af den fælles markedsordning for sukker, må artikel 143ba og artikel 126 i forordning nr. 73/2009 nemlig anses for at have til formål at støtte de landbrugere, der har nydt godt af sukkermarkedets støtteforanstaltninger inden den reform, der blev foretaget i 2006. I denne forbindelse anføres i artikel 143ba, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003 udtrykkeligt produktionsårene 2004/2005, 2005/2006 og 2006/2007 som de perioder, blandt hvilke medlemsstaterne kan vælge ved fastlæggelsen af referenceperioden for tildeling af den særskilte sukkerbetaling. Denne repræsentative periode skulle endvidere endeligt være fastsat af den pågældende medlemsstat inden den 30. april 2006. Det skal i denne forbindelse fastslås, at de pågældende produktionsår er repræsentative for en periode, hvorunder landbrugerne nød godt af den institutionelle støttepris for EF-sukker. På denne baggrund skal artikel 126, stk. 1, i forordning nr. 73/2009 ikke fortolkes således, at den med hensyn til tildeling af den særskilte sukkerbetaling omfatter en repræsentativ periode, der ikke er et af de produktionsår, der er opregnet i den pågældende artikel 143ba, stk. 1, og som skulle vælges endeligt af den pågældende medlemsstat inden den 30. april 2006 i henhold til denne bestemmelse.

(jf. præmis 32, 34, 35 og 37 samt domskonkl. 38)
Ifølge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

For så vidt angår et søgsmål anlagt af franske redere for og aktionærer i notfartøjer til tunfiskeri, der fører fransk flag, til prøvelse af forordning nr. 530/2008 om indførelse af hasteforanstaltninger gældende for notfartøjer, der fisker efter tun i Atlanterhavet øst for 45°V og i Middelhavet, udgør en dom afsagt af Domstolen under sagens behandling, som alene fastslår, at nævnte forordning var ugyldig, for så vidt som spanske notfartøjer fik en yderligere uges fiskeri, mens gyldigheden af det tidspunkt, hvor forbuddet fik virkning for de andre fartøjer, blev opretholdt, ikke en ny retlig omstændighed, som gør det muligt at fremsætte et nyt anbringende. Eftersom fiskeriforbuddet over for notfartøjer, der fører græsk, fransk, italiensk, cypriotisk og maltesisk flag, er forblevet gyldigt, har nævnte dom blot bekræftet en retstilstand, som appellanterne var bekendt med på det tidspunkt, hvor de anlagde sagen.

(jf. præmis 55 og 58-60)
Kompetencen i spørgsmål vedrørende forældreansvar for en ret i en medlemsstat – som følger af, at indehaverne af forældreansvaret efter fælles overenskomst har anlagt sag for den pågældende ret som omhandlet i artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 – ophører, når der er truffet en endelig afgørelse inden for rammerne af den pågældende sag.

Det fremgår således af ordlyden af denne forordnings artikel 8, stk. 1, og artikel 12, stk. 3, at en rets kompetence i sager vedrørende forældreansvar skal undersøges og fastlægges i hvert enkelt tilfælde, når en ret får forelagt en sag, hvilket indebærer, at den ikke opretholdes ud over afslutningen af en verserende sag.

Desuden skal kompetence i sager vedrørende forældreansvar først og fremmest fastlægges af hensyn til barnets bedste.

Det skal følgelig fastslås, at når en ret får forelagt en sag i henhold til artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003, kan hensynet til barnets tarv kun iagttages ved, at der i hvert enkelt tilfælde foretages en vurdering af spørgsmålet om, hvorvidt aftalen om værneting er i overensstemmelse med dette hensyn.

Eftersom nævnte artikel 12, stk. 3, har til formål at gøre det muligt for indehaverne af forældreansvaret efter fælles aftale og på visse andre betingelser at indbringe spørgsmål vedrørende forældreansvaret for en ret, som i princippet ikke har kompetence til at pådømme disse spørgsmål, kan det desuden ikke antages, at en sådan aftale under alle omstændigheder består efter afslutningen af den anlagte sag, og vedrørende andre spørgsmål, der kan opstå senere.

Det skal derfor fastslås, at en aftale om værneting på grundlag af artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 kun gælder for den bestemte del af sagen, som den ret, der har det aftalte værneting, har fået forelagt, og at denne kompetence ophører til fordel for kompetencen for den ret, der har den generelle kompetence i henhold til denne forordnings artikel 8, stk. 1, når den sag, der gav anledning til aftalen om værneting, er endeligt afsluttet.

(jf. præmis 40 og 45, 47-50 samt domskonkl.)
Sag C‑525/13

Vlaams Gewest

mod

Heidi Van Den Broeck

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Cassatie)

»Præjudiciel forelæggelse — fælles landbrugspolitik — forordning (EF) nr. 2419/2001 — integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger — arealstøtteansøgninger — artikel 33 — sanktioner — forsætligt begåede uregelmæssigheder«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 2. oktober 2014

Landbrug – fælles landbrugspolitik – integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger – støtte knyttet til arealer med markafgrøder og udtagning – forsætligt begåede uregelmæssigheder i støtteansøgningen – sanktion – fratagelse af hele støtten

(Kommissionens forordning nr. 2419/2001, art. 33)

Artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 2419/2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved forordning nr. 3508/92, som ændret ved forordning nr. 118/2004, skal fortolkes således, at landbrugeren i tilfælde af forsætligt begåede uregelmæssigheder, som konstateres inden for rammerne af en arealstøtteansøgning, fratages hele den støtte, som landbrugeren ville være berettiget til i henhold til den støtteordning, som denne ansøgning vedrører, og i henhold til hvilken den afgrødegruppe, som var omfattet af denne uregelmæssighed, var støtteberettiget.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)

Sag C‑525/13

Vlaams Gewest

mod

Heidi Van Den Broeck

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Cassatie)

»Præjudiciel forelæggelse — fælles landbrugspolitik — forordning (EF) nr. 2419/2001 — integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger — arealstøtteansøgninger — artikel 33 — sanktioner — forsætligt begåede uregelmæssigheder«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 2. oktober 2014

Landbrug — fælles landbrugspolitik — integreret system for forvaltning og kontrol af visse støtteordninger — støtte knyttet til arealer med markafgrøder og udtagning — forsætligt begåede uregelmæssigheder i støtteansøgningen — sanktion — fratagelse af hele støtten

(Kommissionens forordning nr. 2419/2001, art. 33)

Artikel 33, stk. 1, i forordning nr. 2419/2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved forordning nr. 3508/92, som ændret ved forordning nr. 118/2004, skal fortolkes således, at landbrugeren i tilfælde af forsætligt begåede uregelmæssigheder, som konstateres inden for rammerne af en arealstøtteansøgning, fratages hele den støtte, som landbrugeren ville være berettiget til i henhold til den støtteordning, som denne ansøgning vedrører, og i henhold til hvilken den afgrødegruppe, som var omfattet af denne uregelmæssighed, var støtteberettiget.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Artikel 49 TEUF er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter fastsættelsen af alderspensionsrettigheder er underlagt den forudgående betingelse, at betalingen af socialsikringsbidrag vedrørende en beskæftigelse udøvet i en anden medlemsstat er blevet afbrudt.

En sådan afbrydelse af betalingen af bidrag kan nemlig vise sig at være vanskelig eller ligefrem umulig for en arbejdstager, der gør brug af sin ret til fri bevægelig eller etableringsfrihed ved at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse som lønmodtager eller arbejde som selvstændig i en anden medlemsstat. Navnlig kunne de administrative procedurer, der kan følge af denne afbrydelse i en medlemsstat, anspore eller endda tvinge en sådan arbejdstager til at ophøre med sin erhvervsmæssige beskæftigelse i en periode af ikke nærmere afgrænset varighed for at få tildelt en alderspension i medfør af denne lovgivning.

En sådan afbrydelse kunne bringe fortsættelsen af den erhvervsmæssige beskæftigelse for en selvstændig i fare og gøre den pågældendes erhvervsmæssige situation usikker, eftersom denne person efter denne afbrydelse ikke havde nogen sikkerhed for at kunne fortsætte sit arbejde eller finde et nyt.

Afbrydelsen kunne ligeledes, efter at den nævnte arbejdstager er vendt tilbage til arbejdet, have negative konsekvenser for den pågældendes løn, karriereforløb og forfremmelse og f.eks. medføre et tab af retten til betalt ferie, en lavere indplacering eller en lavere anciennitet.

Det følger heraf, at en sådan lovgivning kan forhindre personer, der modtager en alderspension i medfør af lovgivningen i den pågældende medlemsstat, i, eller afskrække dem fra, at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse i en anden medlemsstat, og derved udgør en hindring for den frie bevægelighed og navnlig etableringsfriheden, der er omhandlet i artikel 49 TEUF.

Det rent formelle krav om afbrydelse af en sådan beskæftigelse er i øvrigt ikke begrundet i et formål af almen interesse, som det skal sikre gennemførelsen af, for så vidt som der ifølge den pågældende medlemsstat er tale om et ikke-eksisterende, uhensigtsmæssigt og ulogisk formål, således at det nævnte krav er blevet ophævet i mellemtiden, og der ikke er nogen nødvendig og direkte forbindelse mellem betalingen af en alderspension i medfør af den nævnte medlemsstats ret og ophøret af en lønnet erhvervsmæssig beskæftigelse, eftersom en forsikret bevarer retten til at udøve lønnet erhvervsmæssig beskæftigelse, efter at den pågældendes pensionsrettigheder er blevet fastsat.

(jf. præmis 42-45 og 47-50 samt domskonkl. 1)
Artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at der med henblik på en sag vedrørende forældreansvar kan udledes en kompetence for en ret i en medlemsstat, som ikke er retten på det sted, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, selv om der ikke verserer en anden sag for den valgte ret.

En indskrænkning af anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 3, i forordning nr. 2201/2003 til kun at omfatte situationer, hvor sagen vedrørende forældreansvar har tilknytning til en anden allerede verserende sag, ville således i betydeligt omfang indskrænke mulighederne for at anvende den aftale om værneting, der er fastsat i denne bestemmelse, når henses til, at behovet for at anlægge en sag vedrørende forældeansvar kan opstå uafhængigt af enhver anden sag og ville således være til hinder for den effektive virkning af denne bestemmelse og målet om en ensartet behandling af alle børn.

(jf. præmis 46, 50 og 52 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, stk. 2, artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, andet led, litra c), i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter en maksimal aldersgrænse på 30 år for ansættelse som betjent i lokalpolitiet.

Den omstændighed, at en person skal besidde særlige fysiske evner, kan ganske vist anses for at være et »regulært og afgørende erhvervsmæssigt krav« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2000/78 med henblik på udøvelsen af erhvervet som betjent i det lokale politi. Derudover er ønsket om at sikre politiets operationelle karakter og rette funktion et legitimt mål som omhandlet i denne bestemmelses forstand.

En sådan national lovgivning indfører imidlertid et uforholdsmæssigt krav, når det hverken er bevist, at de særlige fysiske evner, som kræves til stillingen som betjent i lokalpolitiet, nødvendigvis er forbundet med en bestemt alder, og om personer over en vis alder ikke kan besidde disse særlige fysiske evner, eller at formålet om at sikre lokalpolitiets operationelle karakter og rette funktion kræver, at der opretholdes en bestemt aldersstruktur inden for denne styrke, som medfører, at der alene må ansættes tjenestemænd under 30 år.

En sådan lovgivning er desuden hverken egnet og nødvendig med henblik på at nå målet om at sikre uddannelsen af de omhandlede betjente i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 6, stk. 1, andet led, litra c). Endelig kan en sådan lovgivning ikke kan anses for at være nødvendig med henblik på at sikre disse betjente en rimelig periode i beskæftigelse før pensionering i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i samme bestemmelse.

(jf. præmis 41, 44, 48, 56, 57, 70, 72 og 74 samt domskonkl.)
Da Fællesskabet kun råder over tildelte kompetencer, skal en kompetence – tilmed en enekompetence – finde sin begrundelse i en fuldstændig og konkret analyse af forholdet mellem den påtænkte internationale aftale og gældende fællesskabsret. Denne analyse skal tage hensyn til de områder, som omfattes af fællesskabsreglerne, henholdsvis bestemmelserne i den påtænkte aftale, deres forudsete udviklingsperspektiver samt til karakteren og indholdet af disse regler og bestemmelser, med henblik på at efterprøve, om aftalen kan være til skade for en ensartet og sammenhængende anvendelse af fællesskabsreglerne og den tilfredsstillende funktion af den ordning, som oprettes ved disse regler.

EF-traktaten skal fortolkes således, at Det Europæiske Fællesskab, henset til bestemmelserne i direktiv 2001/77 om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet, råder over en ekstern enekompetence, som er til hinder for en national bestemmelse, der fastsætter, at der skal gives dispensation fra forpligtelsen til at erhverve grønne certifikater på grund af indførelsen på det nationale forbrugsmarked af importeret elektricitet fra et tredjeland under forudsætning af en forudgående indgåelse mellem en medlemsstat og tredjelandet af en aftale, hvorved det garanteres, at den således importerede elektricitet er produceret fra vedvarende energikilder efter fremgangsmåder, der er identiske med dem, som det nævnte direktivs artikel 5 fastsætter.

Medlemsstaternes indgåelse af sådanne aftaler uden at være beføjet dertil ved direktiv 2001/77 kan nemlig påvirke dels dette direktivs formål om at fremme forøgelsen af vedvarende energikilders bidrag til produktionen af elektricitet inden for det indre marked for elektricitet, dels den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne til at øge deres produktion af grøn elektricitet, således at de bidrager til at nå de nationale mål, der påhviler dem i overensstemmelse med samme direktivs artikel 3, og således deltager i forfølgelsen af det samlede, vejledende mål på fællesskabsniveauet selv.

I denne henseende er en national bestemmelse, der indleder en procedure, som kan føre til indgåelsen af en sådan aftale, tilstrækkelig til at skade Fællesskabets eksterne kompetence.

(jf. præmis 38, 55, 59, 60 og 65 samt domskonkl. 1)
Retten til at blive hørt i forbindelse med enhver procedure, således som den finder anvendelse inden for rammerne af direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, og navnlig dette direktivs artikel 6, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en national myndighed undlader specifikt at høre en tredjelandsstatsborger vedrørende en tilbagesendelsesafgørelse, når denne myndighed – efter ved afslutningen af en procedure, hvorunder tredjelandsstatsborgerens ret til at blive hørt er blevet fuldt ud respekteret, at have fastslået, at vedkommendes ophold på det nationale område er ulovligt – påtænker at træffe en sådan afgørelse over for den pågældende, uanset om denne tilbagesendelsesafgørelse er eller ikke er en følge af et afslag på opholdstilladelse.

Eftersom tilbagesendelsesafgørelsen i medfør af direktiv 2008/115 er snævert knyttet til fastslåelsen af opholdets ulovlige karakter, kan retten til at blive hørt følgelig ikke fortolkes således, at den kompetente nationale myndighed – når den påtænker at træffe en afgørelse, der fastslår, at et ophold er ulovligt, sammen med en tilbagesendelsesafgørelse – nødvendigvis skal høre den berørte person, således at vedkommende gives mulighed for specifikt at anføre sit synspunkt vedrørende denne sidstnævnte afgørelse, når den pågældende har haft mulighed for på en hensigtsmæssig og effektiv måde at fremsætte sit synspunkt med hensyn til ulovligheden af sit ophold og de hensyn, der i medfør af den nationale lovgivning kan begrunde, at den nationale myndighed afholder sig fra at træffe en tilbagesendelsesafgørelse.

Det følger dog af den i direktivets artikel 6, stk. 1, foreskrevne forpligtelse for medlemsstaterne til, i henhold til en retfærdig og gennemsigtig procedure, at træffe en tilbagesendelsesafgørelse over for tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold på deres område, at medlemsstaterne inden for rammerne af den procesautonomi, som de råder over, for det første i deres nationale lovgivning udtrykkeligt skal fastsætte en forpligtelse til at forlade området i tilfælde af ulovligt ophold, og for det andet skal drage omsorg for, at den berørte person bliver hørt på passende vis i forbindelse med proceduren vedrørende den pågældendes ansøgning om opholdstilladelse eller, i givet fald, vedrørende ulovligheden af vedkommendes ophold. Retten til at blive hørt kan dog ikke i denne henseende bruges som instrument til at genåbne den administrative procedure på ubestemt tid, og dette med henblik på at bevare balancen mellem den berørte persons grundlæggende ret til at blive hørt, inden der træffes en for den pågældende bebyrdende afgørelse, og medlemsstaternes forpligtelse til at bekæmpe ulovlig indvandring.

(jf. præmis 60-62, 71 og 82 samt domskonkl.)