ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Artikel 33 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at såfremt varer, som sælges af en leverandør, der er etableret i en medlemsstat, til kunder med bopæl i en anden medlemsstat, befordres til kunderne af et selskab, som anbefales af leverandøren, men med hvilket det står kunderne frit for at kontrahere med henblik på denne befordring, skal disse varer anses for at forsendes eller transporteres »af leverandøren eller for hans regning«, såfremt den nævnte leverandørs rolle er afgørende for så vidt angår initiativet til og organiseringen af de væsentlige faser i forsendelsen eller transporten af de nævnte varer, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve under hensyn til samtlige omstændigheder i tvisten i hovedsagen.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 11. juni 2020 — RB mod TÜV Rheinland LGA Products GmbH og Allianz IARD S.A. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Frankfurt am Main — Tyskland)

(Sag C-581/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - EU-ret - almindelige principper - artikel 18 TEUF - forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet - EU-rettens anvendelighed - defekte brystimplantater - ansvarsforsikring for fremstilling af medicinsk udstyr - forsikringsaftale, der fastsætter en geografisk begrænsning for dækningen)

(2020/C 271/05)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Frankfurt am Main

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RB

Sagsøgte: TÜV Rheinland LGA Products GmbH og Allianz IARD S.A.

Konklusion

Artikel 18, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse på et vilkår i en aftale indgået mellem et forsikringsselskab og en fabrikant af medicinsk udstyr, som begrænser den geografiske rækkevidde af forsikringsdækningen for det civilretlige ansvar for dette udstyr til skader, der opstår på en enkelt medlemsstats område, eftersom en sådan situation ikke på EU-rettens nuværende udviklingstrin er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 18. juni 2020 — KH mod Sparkasse Südholstein (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Landgericht Kiel — Tyskland)

(Sag C-639/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - fjernsalg af finansielle tjenesteydelser - direktiv 2002/65/EF - artikel 1 - anvendelsesområde - aftaler om finansielle tjenesteydelser, der omfatter en første aftale om tjenesteydelser efterfulgt af successive operationer - anvendelse af direktiv 2002/65 på alene den første aftale - artikel 2, litra a) - begrebet »aftale om finansielle tjenesteydelser« - tillæg til en låneaftale om ændring af den rentesats, som oprindeligt var fastsat)

(2020/C 271/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Kiel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KH

Sagsøgt: Sparkasse Südholstein

Konklusion

Artikel 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/65/EF af 23. september 2002 om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser til forbrugerne og om ændring af Rådets direktiv 90/619/EØF samt direktiv 97/7/EF og 98/27/EF skal fortolkes således, at et tillæg til en låneaftale ikke er omfattet af begrebet »aftale om finansielle tjenesteydelser« som omhandlet i denne bestemmelse, når tillægget alene ændrer den oprindeligt fastsatte rentesats uden at forlænge varigheden af det nævnte lån eller størrelsen heraf, og de oprindelige lånevilkår foreskrev indgåelse af et sådant tillæg eller i mangel heraf anvendelse af en variabel rentesats.

(1) EUT C 25 af 21.1.2019.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 11. juni 2020 — SI, Brompton Bicycle mod Chedech/Get2Get (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de l'entreprise de Liège — Belgien)

(Sag C-833/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - intellektuel og industriel ejendomsret - ophavsret og beslægtede rettigheder - direktiv 2001/29/EF - artikel 2-5 - anvendelsesområde - brugsgenstand - begrebet »værk« - ophavsretlig beskyttelse af værker - betingelser - et produkts form, som er nødvendig for at opnå et teknisk resultat - foldecykel)

(2020/C 271/12)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de l'entreprise de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SI, Brompton Bicycle

Sagsøgt: Chedech/Get2Get

Konklusion

Artikel 2-5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2011 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at den ophavsretlige beskyttelse, som de fastsætter, finder anvendelse på et produkt, hvis form i det mindste delvist er nødvendig for at opnå et teknisk resultat, når dette produkt udgør et originalt værk, der er resultatet af en intellektuel frembringelse, idet dets ophavsmand gennem denne form på original måde udtrykker sin kreative evne ved at foretage frie og kreative valg, således at den nævnte form afspejler dennes personlighed, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve under hensyntagen til alle de relevante elementer i tvisten i hovedsagen.

(1) EUT C 82 af 4.3.2019.
1)

Artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF skal fortolkes således, at besiddelse af et tidsubegrænset opholdskort som omhandlet i dette direktivs artikel 20 fritager en person, der ikke er statsborger i en medlemsstat, men som er familiemedlem til en unionsborger og er indehaver af et sådant kort, for kravet om visum for at indrejse på medlemsstaternes område.
2)

Kommissionens afgørelse C(2015) 4805 final af 15. juli 2015 om statsstøtte SA.41187 (2015/NN) — Ungarn — Sundhedsbidrag pålagt virksomheder i tobaksindustrien, og Kommissionens afgørelse C(2015) 4808 final af 15. juli 2015 om statsstøtte SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) — 2014-ændringen af det ungarske gebyr for fødevarekædekontrol, annulleres, for så vidt som det med disse afgørelser pålægges at indstille anvendelsen af den progressive afgiftssats, satsen for sundhedsafgiften og gebyret for fødevarekædekontrol, således som disse satser og dette gebyr fremgår af lov nr. XCIV af 2014 om tobaksindustriens sundhedsafgifter og af 2014-ændringen af lov nr. XLVI af 2008 om fødevarekæden og kontrol hermed.
Domstolens dom (4. juni 2020 Afdeling) af Niende — Trendsetteuse SARL mod DCA SARL (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de commerce de Paris — Frankrig)

(Sag C-828/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - selvstændige handelsagenter - direktiv 86/653/EØF - artikel 1, stk. 2 - begrebet »handelsagent« - formidling af salg eller køb af varer for agenturgiveren - mellemmand, der ikke har en beføjelse til at ændre salgsbetingelserne for eller priserne på de varer, som den pågældende sælger)

(2020/C 262/06)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de commerce de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Trendsetteuse SARL

Sagsøgt: DCA SARL

Konklusion

Artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at en person ikke nødvendigvis skal råde over en beføjelse til at ændre priserne på de varer, som den pågældende sælger for agenturgiverens regning, for at kunne anses for en handelsagent i denne bestemmelses forstand.

(1) EUT C 82 af 4.3.2019.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. september 2020 — Autoritatea naţională de reglementare în domeniul energiei (ANRE) mod Societatea de Producere a Energiei Electrice în Hidrocentrale Hidroelectrica SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunalul Bucureşti — Rumænien)

(Sag C-648/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - det indre marked for elektricitet - frie varebevægelser - artikel 35 TEUF - kvantitative udførselsrestriktioner - foranstaltninger med tilsvarende virkning - national foranstaltning, der pålægger elektricitetsproducenterne at udbyde al den elektricitet, som de råder over, på den pågældende medlemsstats centraliserede konkurrenceprægede marked)

(2020/C 390/04)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Bucureşti

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Autoritatea naţională de reglementare în domeniul energiei (ANRE)

Sagsøgt: Societatea de Producere a Energiei Electrice în Hidrocentrale Hidroelectrica SA

Konklusion

Artikel 35 TEUF og 36 TEUF skal fortolkes således, at en national lovgivning, der, således som denne bliver fortolket af den myndighed, der er ansvarlig for dens anvendelse, pålægger de nationale elektricitetsproducenter at udbyde al den elektricitet, som de råder over, på platforme, der forvaltes af den eneste udpegede operatør for handelsydelser på det nationale elektricitetsmarked, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ udførselsrestriktion, der ikke kan begrundes i hensyn til den offentlige sikkerhed i forbindelse med energiforsyningssikkerheden, for så vidt som en sådan lovgivning ikke står i et rimeligt forhold til det formål, der forfølges.

(1) EUT C 25 af 21.1.2019.
2)

Artikel 3, stk. 4, litra b), i direktiv 2001/23, sammenholdt med artikel 8 i direktiv 2008/94, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, således som fortolket i national retspraksis, som i forbindelse med indtrædelsen af en begivenhed, der giver ret til ydelser i forbindelse med alderdom i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning efter indledningen af den insolvensbehandling, hvorunder overførslen af virksomheden fandt sted og for så vidt angår den del af disse ydelser, som ikke påhviler erhververen, fastsætter, dels at den i overensstemmelse med national ret fastsatte garantiinstitution mod insolvens ikke er forpligtet til at intervenere, når den delvis erhververede ret til ydelser i forbindelse med alderdom ikke allerede var endelig på tidspunktet for indledningen af denne insolvensbehandling, dels at dette beløb, med henblik på fastsættelsen af størrelsen af den del af disse ydelser, som den nævnte institution har ansvaret for, beregnes på grundlag af den månedlige bruttoløn, som den pågældende arbejdstager oppebar på tidspunktet for indledningen af den nævnte behandling, hvis det heraf følger, at arbejdstagerne fratages den minimumsbeskyttelse, der er sikret ved denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 3. september 2020 — Vivendi SA mod Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio — Italien)

(Sag C-719/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - elektronisk kommunikation - artikel 11, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - mediefrihed og mediepluralisme - etableringsfrihed - artikel 49 TEUF - direktiv 2002/21/EF - artikel 15 og 16 - national lovgivning, der forbyder en virksomhed, som har en stærk markedsposition i en sektor, at opnå en »betydelig økonomisk størrelse« i en anden sektor - beregning af indtægter, der oppebæres i den elektroniske kommunikationssektor og i mediesektoren - definition af den elektroniske kommunikationssektor - begrænsning til markeder, der er genstand for forhåndsregulering - medtagelse af indtægter fra tilknyttede selskaber - fastsættelse af en indtægtsgrænse, der er forskellig for selskaber, der driver virksomhed i den elektroniske kommunikationssektor)

(2020/C 378/03)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vivendi SA

Sagsøgt: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

Procesdeltager: Mediaset SpA

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som indebærer, at et selskab, der er registreret i en anden medlemsstat, og hvis indtægter inden for den elektroniske kommunikationssektor som defineret i denne lovgivning udgør mere end 40 % af de samlede indtægter inden for denne sektor, hindres i at oppebære indtægter i det integrerede kommunikationssystem på mere end 10 % af de indtægter, der oppebæres i dette system.

(1) EUT C 103 af 18.3.2019.
1)

Den Europæiske Unions Rets dom af 13. september 2018, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (T-627/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:538), ophæves, i det omfang Retten med denne dom forkastede det anbringende i søgsmålet, der vedrører den punktvise korrektion på 462 517,83 EUR for regnskabsårene 2013-2015, for så vidt som dette anbringende angår begrundelsen for manglerne i risikoanalysen, og det anbringende i søgsmålet, der vedrører en fast korrektion på 636 516,20 EUR for regnskabsårene 2011-2014, for så vidt som dette anbringende angår begrundelsen for utilstrækkelige kontroller på stedet angående finansierede investeringer i vinsektoren.
2)

Artikel 46, stk. 1, og artikel 46, stk. 2, litra c), i forordning 2016/679 skal fortolkes således, at de fornødne garantier, de rettigheder, som kan håndhæves, og de effektive retsmidler, som kræves ved disse bestemmelser, skal sikre, at der for de rettigheder, som tilkommer personer, hvis oplysninger overføres til et tredjeland på grundlag af standardbestemmelser om databeskyttelse, gælder et beskyttelsesniveau, der i det væsentlige svarer til det niveau, der er sikret i Den Europæiske Union ved denne forordning, sammenholdt med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Med henblik herpå skal der ved vurderingen af det beskyttelsesniveau, som er sikret i forbindelse med en sådan overførsel, navnlig tages hensyn til både de kontraktvilkår, som er aftalt mellem den dataansvarlige eller dennes databehandler, der er etableret i Den Europæiske Union, og modtageren af overførslen, der er etableret i det pågældende tredjeland, og — for så vidt angår en eventuel adgang for dette tredjelands offentlige myndigheder til de således overførte personoplysninger — til de relevante forhold i dettes retssystem, herunder navnlig de elementer, som er opregnet i den nævnte forordnings artikel 45, stk. 2.
C 297/10

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. juli 2020 — ACTC GmbH mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Taiga AB

(Sag C-714/18 P) (1)

(Appel - EU-varemærker - forordning (EF) nr. 207/2009 - ansøgning om registrering af EU-ordmærket tigha - indsigelse rejst af indehaveren af det ældre EU-varemærke TAIGA - delvist afslag på registreringsansøgningen - artikel 8, stk. 1, litra b) - vurdering af risikoen for forveksling - vurdering af de omtvistede tegns begrebsmæssige lighed - artikel 42, stk. 2 - bevis for reel brug af det ældre varemærke - bevis for brug »for en del af […] varer[ne] eller tjenesteydelser[ne]« - fastlæggelse af en selvstændig underkategori af varer)

(2020/C 297/12)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: ACTC GmbH, Erkrath (ved Rechtsanwälte V. Hoene, S. Gantenbrink og D. Eickemeier)

De andre parter i sagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (ved D. Gája, som befuldmægtiget) og Taiga AB (ved Rechtsanwälte C. Eckhartt, A. von Mühlendahl, K. Thanbichler-Brandl og C. Fluhme)

Konklusion

1) Appellen forkastes

2) ACTC GmbH betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 82 af 4.3.2019.
2)

Artikel 63 TEUF ff. skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter et loft over aktiver for udøvelse af bankvirksomhed i andelsbanker, der er etableret i denne medlemsstat og oprettet som kooperative aktieselskaber, ud over hvilket disse banker har pligt til at omdannes til aktieselskaber, bringe deres aktiver under dette loft eller lade sig likvidere, forudsat at denne lovgivning er egnet til at sikre gennemførelsen af de mål af almen interesse, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
1)

Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 37, stk. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF og artikel 41, stk. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF, idet denne medlemsstat ikke har sikret en effektiv adgang til at klage over den nationale reguleringsmyndigheds bekendtgørelser om fastsættelse af afgifterne for netadgang.
4)

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, som ikke fastsætter en ret for en fredsdommer til at få en årlig betalt ferie på 30 dage ligesom den ferie, der er fastsat for ordinære dommere, i det tilfælde, hvor denne fredsdommer henhører under begrebet »en person med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i denne rammeaftales § 2, stk. 1, og hvor han befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for en ordinær dommer, medmindre en sådan forskelsbehandling er begrundet i forskellene i de krævede kvalifikationer og karakteren af de opgaver, som de nævnte dommere har ansvaret for, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 16. juli 2020 — Nexans France SAS og Nexans SA mod Europa-Kommissionen

(Sag C-606/18 P) (1)

(Appel - konkurrence - karteller - det europæiske marked for jord- og undervandselkabler - opdeling af markedet inden for rammerne af projekter - forordning (EF) nr. 1/2003 - artikel 20 - Europa-Kommissionens kontrolundersøgelsesbeføjelser i kartelsager - beføjelse til at kopiere oplysninger uden forudgående undersøgelse og efterfølgende at undersøge dem i Kommissionens lokaler - bøder - fuld prøvelsesret)

(2020/C 297/08)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Nexans France SAS og Nexans SA (ved avocate G. Forwood og solicitors M. Powell og A. Rogers)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved C. Giolito, P. Rossi, C. Sjödin og F. Castilla Contreras, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes

2) Nexans France SAS og Nexans SA betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 427 af 26.11.2018.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 16. juli 2020 — AFMB Ltd m.fl. mod Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Centrale Raad van Beroep — Nederlandene)

(Sag C-610/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - vandrende arbejdstagere - social sikring - lovgivning, der finder anvendelse - forordning (EØF) nr. 1408/71 - artikel 14, nr. 2), litra a) - begrebet »en person, der hører til det kørende […] personel i en virksomhed« - forordning (EF) nr. 883/2004 - artikel 13, stk. 1, litra b) - begrebet »arbejdsgiver« - lastbilchauffører, der normalt har lønnet beskæftigelse i to eller flere medlemsstater eller stater i Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) - lastbilchauffører, der har indgået en ansættelseskontrakt med en virksomhed, men som placeres under en anden virksomheds faktiske ledelsesbeføjelser, der er hjemmehørende i disse chaufførers bopælsmedlemsstat - fastlæggelse af, hvilken virksomhed der har status som »arbejdsgiver«)

(2020/C 297/09)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Centrale Raad van Beroep

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: AFMB Ltd m.fl.

Sagsøgt: Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank

Konklusion

Artikel 14, nr. 2), litra a), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 631/2004 af 31. marts 2004, og artikel 13, stk. 1, litra b), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, skal fortolkes således, at en international lastbilchaufførs arbejdsgiver som omhandlet i disse bestemmelser er den virksomhed, der udøver den faktiske ledelsesbeføjelse over denne lastbilchauffør, som faktisk bærer de tilsvarende lønomkostninger, og som har den faktiske ret til at afskedige vedkommende, og ikke den virksomhed, med hvilken den nævnte chauffør har indgået en ansættelseskontrakt, og som formelt er angivet i denne kontrakt som denne chaufførs arbejdsgiver.

(1) EUT C 455 af 17.12.2018.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 9. juli 2020 — Santen SAS mod Directeur général de l’Institut national de la propriété industrielle (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour d’appel de Paris — Frankrig)

(Sag C-673/18) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - humanmedicinsk lægemiddel - supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler - forordning (EF) nr. 469/2009 - artikel 3, litra d) - betingelser for udstedelse af et certifikat - opnåelse af en første tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel - markedsføringstilladelse for en ny terapeutisk anvendelse af en kendt aktiv ingrediens)

(2020/C 287/04)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour d’appel de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Santen SAS

Sagsøgt: Directeur général de l’Institut national de la propriété industrielle

Konklusion

Artikel 3, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 469/2009 af 6. maj 2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal fortolkes således, at en markedsføringstilladelse ikke kan anses for at udgøre den første tilladelse til markedsføring som omhandlet i denne bestemmelse, når den vedrører en ny terapeutisk anvendelse af en aktiv ingrediens eller en kombination af aktive ingredienser, der allerede har været genstand for en tilladelse til markedsføring af en anden terapeutisk anvendelse.

(1) EUT C 25 af 21.1.2019.
1)

Artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at et vilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og hvis urimelige karakter kan fastslås af en retsinstans, kan være genstand for en kontrakt om novation mellem denne erhvervsdrivende og denne forbruger, hvorved forbrugeren giver afkald på virkningerne af, at det fastslås, at dette vilkår er urimeligt, for så vidt som dette afkald følger af et frit og informeret samtykke fra forbrugerens side, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.