ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71.

Disse betingelser synes i lyset af de faktiske omstændigheder, der er konstateret i forelæggelsesafgørelsen, at være opfyldt i hovedsagen. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen for det første, at det forud for opgravningen blev fastslået, at den ikke-forurenede jord af højeste kvalitet skulle anvendes til et specifikt formål, nemlig til udjævning og genoprettelse af landbrugsarealer. For det andet, at der forelå en konkret efterspørgsel på opgravet jord, navnlig fra de landbrugere, der med henblik herpå henvendte sig til indehavere af ikke-forurenet jord af højeste kvalitet. For det tredje anføres det i forelæggelsesafgørelsen, at den opgravede jord opfyldte de tekniske krav og standarder for udjævning og genoprettelse af landbrugsarealer og var i overensstemmelse med den relevante lovgivning og de relevante standarder. For det fjerde, at anvendelsen af stoffet eller genstanden ikke ville have nogen generelle negative indvirkninger på miljøet eller menneskers sundhed, da den opgravede jord i henhold til forbundsplanen for affaldshåndtering var af højeste kvalitet. Det bør i denne forbindelse erindres, at den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen udtrykkeligt har angivet, at den i hovedsagen omhandlede opgravede jord påviseligt lå under de grænseværdier for forurening, der er fastsat i forbundsplanen for affaldshåndtering for den specifikke anvendelse i form af tilpasning og udvikling af arealer.
85.

Det skal fremhæves, at Retten i den appellerede kendelses præmis 101-137 afviste appellantens klage, for så vidt som den var rettet mod Parlamentets formands angivelige afslag på anmodningen af 20. december 2019. Retten konstaterede principalt, at klagen var rettet mod en ikke-eksisterende retsakt. Retten fremhævede i denne forbindelse, at Parlamentets formand ikke udtrykkeligt havde forkastet denne anmodning, at der i forretningsordenen ikke fastsættes nogen frist for besvarelse af en sådan anmodning, og at der ikke findes særlige omstændigheder, som gør det muligt at betragte Parlamentets formands manglende udtalelse som et indirekte afslag. Subsidiært fastslog Retten, at selv om det konstateres, at der er blevet givet et sådant afslag, kan dette ikke gøres til genstand for søgsmål, eftersom det ikke har nogen retsvirkninger. For det første er det initiativ, som Parlamentets formand har truffet på grundlag af forretningsordenens artikel 8, omfattet af hans skønsbeføjelser, og parlamentsmedlemmerne har ingen ret til at kræve, at der tages et sådant initiativ. Parlamentets formand har ikke pligt til at besvare anmodninger som den i den foreliggende sag omhandlede. For det andet har et initiativ truffet af Parlamentets formand ikke nogen bindende virkninger for medlemsstaternes myndigheder, der vil kunne ændre et parlamentsmedlems retsstilling.
53.

Direktiv 2003/86 definerer ikke begrebet »ægteskab«. Efter min opfattelse kan det imidlertid ikke udledes heraf, at dette begreb kan anses for et selvstændigt EU-retligt begreb. Ikke alene synes jeg ikke, at EU-retten i sin nuværende form indeholder tilstrækkelige oplysninger med hensyn til definitionen af »ægteskab«, men det ville også være vanskeligt at acceptere, at fastlæggelsen af, om der foreligger et ægteskab i henhold til bestemmelserne i dette direktiv, udelukkende skulle henhøre under Unionens kompetence. Jeg mener derimod generelt, at vurderingen af de individuelle situationer for de personer, der er omfattet af direktivet, såsom et slægtskabsforhold eller et ægteskabsforhold, ikke kan foretages uafhængigt af den lovgivning, der finder anvendelse på disse situationer.
94.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, som Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen) har forelagt, på følgende måde: »Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker, læst i lyset af artikel 36, andet punktum, TEUF, artikel 19, stk. 1, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at EU-retten ikke er til hinder for en praksis, hvorved domstolene i en sag vedrørende EU-varemærkebeskyttelse affatter domskonklusionen med en generel ordlyd og herved overlader det til fuldbyrdelsesmyndigheden at afgøre, hvilke varer der er omfattet af afgørelsen. Dette forudsætter, at sagsøgte på fuldbyrdelsesstadiet har mulighed for at fremsætte indsigelse mod fastlæggelsen af de markedsførte varer, og at en domstol kan undersøge og fastlægge, hvilke varer der reelt er blevet markedsført inden for EØS med varemærkeindehaverens samtykke. Når sagsøgte i en sag vedrørende EU-varemærkebeskyttelse påberåber sig, at rettighederne er konsumeret, men ikke har adgang til de nødvendige oplysninger, skal den nationale domstol overveje, om fordelingen af bevisbyrden kan tilpasses, både såfremt det fastlægges, at der er tale om et tilfælde af eneforhandling, og såfremt det i praksis er umuligt for sagsøgte at fremlægge beviser for de faktiske omstændigheder til støtte for sine indsigelser.«
31.

Databeskyttelsesforordningens artikel 19 forpligter således den dataansvarlige til at oplyse alle de modtagere, som den pågældende har videregivet personoplysninger til, om enhver anmodning om berigtigelse eller sletning af personoplysningerne eller begrænsning af behandling af disse. De således oplyste modtagere er hermed forpligtede til straks at foretage berigtigelse, sletning eller begrænsning af behandlingen, for så vidt som de stadig er i færd med at behandle de pågældende oplysninger. I forbindelse med forfølgelsen af det formål om at sikre et højt beskyttelsesniveau, der er nævnt i denne artikels stk. 24, tilsigter databeskyttelsesforordningens artikel 19 i denne retning at fritage den registrerede for byrden – efter at have anmodet om oplysninger i henhold til databeskyttelsesforordningens artikel 15, stk. 1, litra c) – at fremsende yderligere anmodninger om berigtigelse, sletning eller begrænsning af behandling til de pågældende modtagere. Den registrerede skal imidlertid have mulighed for at efterprøve, at den dataansvarlige har foretaget en berigtigelse, sletning eller begrænsning, efter at den dataansvarlige har givet meddelelse herom. I dette perspektiv fastsætter databeskyttelsesforordningens artikel 19 således, at den dataansvarlige skal oplyse den registrerede om disse adressater, hvis den registrerede anmoder herom.
56.

Menneskerettighedsdomstolen har nærmere bestemt fastslået, at der ved »other very exceptional cases« skal forstås »situations involving the removal of a seriously ill person in which substantial grounds have been shown for believing that he or she, although not at imminent risk of dying, would face a real risk, on account of the absence of appropriate treatment in the receiving country or the lack of access to such treatment, of being exposed to a serious, rapid and irreversible decline in his or her state of health resulting in intense suffering or to a significant reduction in life expectancy« ( 25 ).
Artikel 22, stk. 1-3, i lov om støtte til udvikling fastsætter:

»1. Formanden for kontoret for elektronisk kommunikation skal træffe afgørelse om adgang til den fysiske infrastruktur inden for en frist på 60 dage fra tidspunktet for fremsendelse af anmodning om sådan adgang, under særlig hensyntagen til behovet for at sikre ikke-diskriminerende og forholdsmæssige betingelser for adgang.

2. Når formanden for kontoret for elektronisk kommunikation træffer afgørelse om adgang til en telekommunikationsvirksomheds fysiske infrastruktur, skal denne sikre, at betaling for denne adgang dækker de udgifter, som denne virksomhed har afholdt, navnlig henset til de formål, der er omtalt i artikel 8 i direktiv 2002/21 og den indvirkning adgang til den fysiske infrastruktur har på nævnte telekommunikationsvirksomheds forretningsplan, i særdeleshed på dens investeringer i højhastighedsnet til telekommunikation.

3. Betaling for adgang til den fysiske infrastruktur tilhørende en enhed, der udfører opgaver i almenhedens interesse, skal fastsættes til et beløb, der muliggør godtgørelse af en del af de udgifter, som denne enhed har afholdt til vedligeholdelsen af denne infrastruktur.«
41.

For det tredje skal det endelig anføres, at selv om artikel 3, stk. 4, i direktiv 98/71 udtrykkeligt udelukker vedligeholdelse og reparation fra begrebet »normal brug«, er det imidlertid min opfattelse, at denne udelukkelse ikke skal fortolkes for bredt. Visse handlinger, navnlig i forbindelse med vedligeholdelse, er uløseligt forbundet med anvendelsen af visse produkter. Jeg tænker her især på vask og rengøring. Hvis vask og rengøring udelukkes fra begrebet »normal brug«, vil det efter min opfattelse stride mod enhver logik, bl.a. fordi regelmæssig rengøring i visse tilfælde udgør en betingelse for, at produkter kan anvendes ( 18 ). Hertil kommer den løbende vedligeholdelse, som den endelige bruger af et produkt normalt skal sørge for, og som ofte også udgør en forudsætning for dets anvendelse, såsom udskiftning af hjælpematerialer og driftsvæske, pumpning af dæk på køretøjer eller opfyldning af brændstoftanken på produkter, der er forsynet med forbrændingsmotorer. Det kan endelig for det tredje være nødvendigt at afhjælpe mindre fejl såsom papirstop i en printer. Alle disse handlinger er nødvendige for, at den endelige bruger kan anvende et produkt, og skal derfor henføres til begrebet »normal brug«.
Artikel 13, stk. 1 og 2, i direktiv 2005/36 har følgende ordlyd:

»1. Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv.

Kursus- og uddannelsesbeviser skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser.

2. Tilladelse til adgang til eller udøvelse af erhvervet som beskrevet i stk. 1, skal også gives til ansøgere, der har udøvet det pågældende erhverv på fuldtidsbasis i et år eller i en tilsvarende samlet varighed på deltidsbasis i løbet af de foregående ti år i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret, og som er i besiddelse af et eller flere kursus- eller uddannelsesbeviser, som er udstedt i en anden medlemsstat, hvor dette erhverv ikke er lovreguleret.

Kursus- eller uddannelsesbeviserne skal opfylde følgende betingelser:

a) de er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser

b) de attesterer, at indehaveren er forberedt til at udøve det pågældende erhverv.

Den i første afsnit omhandlede etårige erhvervsmæssige erfaring kan imidlertid ikke kræves, hvis det uddannelsesbevis, som ansøgeren besidder, attesterer lovreguleret uddannelse.«
13.

Gennemførelsesbestemmelserne til artikel 397 i lov om skatter og afgifter bestemmer: »81. 1) I tilfælde, der indebærer direkte fritagelse for de varer, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, i lov om skatter afgifter, indrømmes brugeren kun punktafgiftsfritagelse under den forudsætning, at leveringen sker direkte fra et afgiftsoplag, brugerens egne køb inden for Fællesskabet eller dennes egne importtransaktioner. 2) I tilfælde, der indebærer indirekte fritagelse for de varer, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, i lov om skatter og afgifter, indrømmes brugeren kun punktafgiftsfritagelse under den forudsætning, at leveringen sker direkte fra et afgiftsoplag, en registreret modtager eller brugerens egne importtransaktioner. En registreret modtager, som leverer varer, der skal anvendes til et afgiftsfritaget formål, skal på fakturaen angive den samme værdi af de punktafgifter, der er indbetalt til statsbudgettet. 3) Når en bruger foretager indkøb af ethanol inden for Fællesskabet med henblik på at anvende den til de formål, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, litra b)-i), i lov om skatter og afgifter, skal brugeren ligeledes være en registreret modtager. 4) Når ethanol indføres fra et tredjeland med henblik på, at den skal anvendes til de formål, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, litra b)-i), i lov om skatter og afgifter, skal importøren ligeledes være bruger af råvaren. 82. 1) Der indrømmes punktafgiftsfritagelse direkte: a) i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, litra d) og f), i lov om skatter og afgifter b) i det i artikel 397, stk. 1, litra b), i lov om skatter og afgifter omhandlede tilfælde kun til fremstilling af sanitetssprit c) i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 397, stk. 1, litra a), c) og e), i lov om skatter og afgifter. 2) Der gives kun direkte fritagelse som omhandlet i stk. 1, litra b) og c), til godkendte oplagshavere inden for et integreret system. Ved »integreret system« forstås anvendelsen af ethanol og andre alkoholholdige produkter i det afgiftsoplag, hvor disse produkter fremstilles, til fremstilling af færdige produkter, der skal forbruges som sådan uden at undergå yderligere ændringer. 3) I alle tilfælde, der indebærer direkte fritagelse, indrømmes fritagelsen på grundlag af en tilladelse rettet til slutbrugerne.«
88.

Konstateringen af, at en retsakt fra en institution udgør en mellemkommende foranstaltning, som ikke er udtryk for institutionens endelige holdning, er imidlertid ikke tilstrækkelig til systematisk at godtgøre, at denne akt ikke udgør en »anfægtelig retsakt«. En mellemkommende retsakt, der har selvstændige retsvirkninger, kan således være genstand for et annullationssøgsmål, for så vidt som den ulovlighed, som denne retsakt er behæftet med, ikke kan afhjælpes ved et søgsmål, der er rettet mod den endelige afgørelse, som den forbereder. Det følger heraf, at når anfægtelse af lovligheden af en mellemkommende retsakt i forbindelse med et sådant søgsmål ikke sikrer sagsøgeren en effektiv domstolsbeskyttelse mod virkningerne af denne akt, skal den kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål ( 27 ).
50.

Det er heller ikke uforholdsmæssigt at forlange af en afgiftspligtig person som sagsøgeren, at virksomheden skal udfærdige en faktura med denne angivelse, hvis den vil gøre brug af sin valgmulighed og den dermed forbundne administrative forenkling til egen fordel. Det udtrykkelige krav til fakturaen i momsdirektivets artikel 197, sammenholdt med artikel 226, nr. 11a), forfølger et legitimt mål (at informere modtageren af ydelsen og skatte- og afgiftsmyndigheden om, at der gøres brug af forenklingsordningen ved overgang af betalingspligten for momsen) og er egnet til at nå dette mål. Et lige så egnet middel til at nå dette mål ses ikke i den foreliggende sag. I betragtning af den beskedne indsats for sagsøgeren er et sådant formkrav også rimeligt.
85.

Med andre ord, og selv om der i forbindelse med bestemmelserne i den nationale lov om ejendomsregistret principielt ikke må ses bort fra betingelserne for erhvervelse af boets ejendele ( 31 ), er et europæisk arvebevis, der tilvejebringer bevis for arven, imidlertid bindende og skal tjene som grundlag for optagelsen i registret, uanset om dets indhold er i overensstemmelse med den praksis, der sædvanligvis følges ved udfærdigelsen af et sådant bevis (eller et tilsvarende nationalt dokument) i den medlemsstat, hvor ejendomsregistret er beliggende ( 32 ). Det er udelukkende, når det objektivt set er umuligt at fastlægge genstanden for ansøgningen i forbindelse med optagelsen i ejendomsregistret, at det kan vise sig nødvendigt at supplere det europæiske arvebevis med henblik på at godtgøre arveladers almindelige succession ved hjælp af supplerende dokumenter, der er nødvendige for en præcis identifikation af de arvede goder ( 33 ).
21.

Republikken Polen har anført, at den ordning, som den har indført, er baseret på EU’s ordning for punktafgiftspligtige varers bevægelighed inden for rammerne af afgiftssuspensionsordninger, hvis eksistensgrundlag omfatter forebyggelsen af svig ( 8 ). Varebevægelserne finder sted mellem afgiftsoplag, der drives af autoriserede personer, som er forpligtet til at overholde adskillige forpligtelser og udvise en høj grad af professionalisme og forsigtighed ( 9 ). Skattemyndighederne kontrollerer varebevægelserne inden for ordningen ved hjælp af elektronisk dokumentation, hvilket gør det lettere at gribe ind i tilfælde af konkret risiko for svig. Kravet om, at ethanol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, omsættes under en afgiftssuspensionsordning for at være omfattet af punktafgiftsfritagelsen, udelukker således på ingen måde, at de erhvervsdrivende kan få adgang til denne fritagelse. Det fremgår ligeledes af de oplysninger, der er fremlagt for Domstolen, at den ordning, som Polen anvender, praktisk talt fjerner risikoen for svig, unddragelse og misbrug. I den specifikke sammenhæng med fritagelsen for ethanol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, har Republikken Polen fremlagt oplysninger fra finansministeriet med henblik på at vise, at der blev gennemført 165 told- og afgiftskontroller i 2019, 545 i 2020 og 194 i 2021. Der blev konstateret uregelmæssigheder i to tilfælde. Henset til den alvorlige risiko for svig for så vidt angår ethanol, der er fritaget for punktafgift, er forpligtelsen til at omsætte ethanol, der anvendes til fremstilling af lægemidler, under en afgiftssuspensionsordning i overensstemmelse med kravene i direktiv 92/83 og proportionalitetsprincippet.
61.

Det må nemlig fastslås, som Airbnb i øvrigt har medgivet i sit skriftlige indlæg, at risikoniveauet for så vidt angår aftaler om korttidsudlejning er betydeligt højere i en situation, hvor disse aftaler indgås mellem fysiske personer, end i de situationer, hvor udlejeren er erhvervsdrivende og lejeren er forbruger. I den førstnævnte situation er der nemlig på den ene side tale om en lejer, der ikke altid er i stand til på forhånd at sikre sig den faktiske kvalitet, endsige eksistensen, af en ejendom, der ikke tilhører en erhvervsdrivende inden for turisme, og som ikke er omfattet af den beskyttelse, der ydes forbrugere, og på den anden side af udlejeren, der ikke er erhvervsdrivende og ofte ikke har den samme mulighed som en erhvervsdrivende for at sikre sig, at lejeren faktisk betaler lejen. Ved at sikre, at lejeren ikke kan få adgang til stederne uden at have betalt lejen, og at udlejeren først modtager sine penge, efter at lejeren har taget lejemålet i besiddelse og har fastslået, at det svarer til aftalevilkårene, letter formidleren således ikke blot betalingsproceduren, men skaber de betingelser for sikkerheden, der har været nødvendige for, at sektoren for ikke-erhvervsdrivendes korttidsudlejning af fast ejendom har kunnet udvikle sig til et massemarked.
63.

Retten kunne efter min opfattelse med rette fastslå i den appellerede doms præmis 112, at en ændring af kriterierne for den sammenlignende bedømmelse i løbet af udvælgelsesproceduren medfører en risiko for, at kriterierne tilpasses ansøgerne til den stilling, der ønskes besat. Parlamentet har i alt væsentligt gjort gældende, at risikoen er ubetydelig, og at Retten burde have undersøgt, hvorvidt de emner eller temaer, der blev anvendt under samtalen, gav visse ansøgere fordele. Til støtte for sit anbringende har Parlamentet henvist til dommen i sagen Vlachou mod Revisionsretten ( 24 ) og i sagen Caturla-Poch og de la Fuente Pascual mod Parlamentet ( 25 ). Det kan udledes af disse to domme, at det system eller den metode, der anvendes til vurdering af ansøgernes kvalifikationer, ikke må være af en sådan karakter, at visse ansøgere opnår en fordel frem for andre ( 26 ). Efter min opfattelse bekræfter den retspraksis dog ikke en konklusion, hvorefter det i hver enkelt sag er en forudsætning for at konstatere, at en udvælgelsesprocedure er gennemført i strid med ligebehandlingsprincippet, at der er foretaget en undersøgelse af, om visse kandidater har opnået fordele frem for andre. Dertil kommer, at problemstillingen er en anden i den foreliggende sag, nemlig forholdet mellem kriterierne og de emner eller temaer, der er drøftet under samtalen med henblik på at udvælge den bedst egnede ansøger.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det femte og det sjette præjudicielle spørgsmål, som Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) har forelagt, således:

»Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at i en situation, hvor en kontrakt om levering af juridiske tjenesteydelser, som en forbruger har indgået med en erhvervsdrivende, ikke kan opretholdes, efter at et urimeligt vilkår om vederlag for juridiske tjenesteydelser er blevet udelukket, og hvor disse ydelser er blevet leveret, er disse bestemmelser ikke til hinder for, at en national ret frifinder sagsøgte i det hele for så vidt angår den erhvervsdrivendes påstand om, at forbrugeren tilpligtes at betale vederlag for levering af juridiske tjenesteydelser, såfremt national ret ikke fastsætter nogen bestemmelser om afregning for levering af juridiske tjenesteydelser i henhold til en kontrakt, der har vist sig at være ugyldig.

Såfremt en annullation af en kontrakt om levering af juridiske tjenesteydelser vil have særligt skadelige virkninger for forbrugeren, er artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 ikke til hinder for, at den nationale ret forhindrer, at kontrakten annulleres, og fastslår, at den erhvervsdrivende tilkendes vederlag for de leverede juridiske tjenesteydelser med et beløb svarende til minimumsbeløbet for disse ydelser (minimumssatserne), der er fastsat i national ret.«
10.

Artikel 15, stk. 3 og 4, i direktivet om industrielle emissioner indeholder de i den foreliggende sag relevante bestemmelser om fastsættelse af emissionsgrænseværdier: »3. Den kompetente myndighed fastsætter emissionsgrænseværdier, der sikrer, at emissionerne under normale driftsvilkår ikke ligger over de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik som fastlagt i de afgørelser om BAT-konklusionerne, der er omhandlet i artikel 13, stk. 5, på en af følgende måder: a) fastsættelse af emissionsgrænseværdier, der ikke ligger over de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik. Disse emissionsgrænseværdier fastsættes for samme eller kortere tidsrum og med samme referencevilkår som de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik, eller b) fastsættelse af emissionsgrænseværdier, der er forskellige fra dem, der er omhandlet i litra a) for så vidt angår værdier, tidsrum og referencevilkår. Når litra b) anvendes, vurderer den kompetente myndighed mindst en gang om året resultaterne af emissionsovervågningen for at sikre, at emissionerne under normale driftsvilkår ikke ligger over de emissionsniveauer, der er forbundet med den bedste tilgængelige teknik. 4. Den kompetente myndighed kan i særlige tilfælde og med forbehold af artikel 18 dispensere fra stk. 3 ved at fastsætte mindre strenge emissionsgrænseværdier. Der kan kun gives en sådan dispensation, hvis det ved en vurdering påvises, at opnåelsen af emissionsniveauer, der er forbundet med de bedste tilgængelige teknikker som beskrevet i BAT-konklusionerne, vil medføre uforholdsmæssigt store omkostninger sammenlignet med miljøfordelene som følge af: a) det pågældende anlægs geografiske placering eller de lokale miljøforhold, eller b) det pågældende anlægs tekniske egenskaber. Den kompetente myndighed anfører i et bilag til godkendelsesvilkårene årsagerne til anvendelsen af første afsnit, herunder resultaterne af vurderingen og begrundelsen for de fastsatte vilkår. Emissionsgrænseværdier fastsat i henhold til første afsnit må dog ikke være højere end de emissionsgrænseværdier, der er fastsat i bilagene til dette direktiv, hvor disse gælder. Kompetente myndigheder skal under alle omstændigheder sikre, at der ikke forårsages væsentlig forurening, og at der opnås et højt beskyttelsesniveau for miljøet som helhed. […]«