Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 12. februar 1992. - BEIRAFRIO - INDUSTRIA DE PRODUTOS ALIMENTARES LDA MOD CHEFE DO SERVICO DA CONFERENCIA FINAL DA ALFANDEGA DO PORTO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL FISCAL ADUANEIRO DO PORTO - PORTUGAL. - EFTEROPKRAEVNING AF TOLD. - SAG C-371/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-02715



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. De praejudicielle spoergsmaal, der er genstand for denne sag, vedroerer fortolkningen af artikel 5, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkraevning af import- eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure (1).

Idet jeg henviser til retsmoederapporten med hensyn til de naermere enkeltheder, skal jeg herefter kort sammenfatte de omstaendigheder, der ligger til grund for hovedsagen.

2. Med henblik paa indfoersel af flere partier frosset kulmule fra Chile anmodede Beirafrio - Indústria de Produtos Alimentares, Lda (herefter benaevnt "Beirafrio") ved telex af 4. december 1989 Divisão de Nomenclatura e Política Pautal da Direcção-Geral das Alfândegas om oplysninger vedroerende den toldsats, der skulle anvendes paa dette produkt i henhold til den generelle praeferenceordning (herefter benaevnt "praeferenceordningen"). I besvarelse af anmodningen oplyste den naevnte myndighed ved telex, at der skulle anvendes en sats paa 6%.

Paa grundlag af denne oplysning indfoerte Beirafrio fra Chile syv partier frosset kulmule, som efter betaling af 6% i told blev toldbehandlet og bragt i fri omsaetning.

Senere fastslog de portugisiske toldmyndigheder, at frosset kulmule fra Chile ikke var omfattet af praeferenceordningen, og at der derfor skulle anvendes en betydelig hoejere sats (13,5% i importafgifter og 15% i henhold til den faelles toldtarif). Herefter foretog myndighederne en efteropkraevning af told for de omhandlede produkter.

Under henvisning til faellesskabsretten anlagde Beirafrio sag ved Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto og anfaegtede lovligheden af efteropkraevningsafgoerelserne. Tribunal Fiscal forelagde derefter Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 5, stk. 1, foerste led, i forordning nr. 1697/79, hvorefter toldmyndighederne ikke kan foretage efteropkraevning af told, der ikke er blevet opkraevet, saafremt tolden var beregnet "paa grundlag af bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv".

3. Med det foerste spoergsmaal oensker den nationale ret afgjort, om "bindende oplysninger" omfatter oplysninger om gaeldende toldsatser.

Jeg skal foerst bemaerke, at den omhandlede bestemmelse er begraenset til et forbud mod efteropkraevning af afgifter, som skulle have vaeret opkraevet, naar de er beregnet paa grundlag af bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv. Det fremgaar imidlertid ikke af bestemmelsen, hvilke oplysninger der maa anses for bindende for de myndigheder, som meddeler dem.

Saaledes som det kan udledes af anden betragtning til forordning nr. 1697/79, er formaalet med artikel 5, stk. 1, ikke at foretage en harmonisering paa dette omraade, men at knaesaette "den sikkerhed, som debitorerne med rette kan forvente i forbindelse med administrative handlinger, der har oekonomiske konsekvenser". Efter min mening er dette tilstraekkeligt til at fastslaa, at alene medlemsstaterne paa det for sagen relevante tidspunkt havde kompetence til at fastsaette foelgerne af de af myndighederne meddelte oplysninger.

Jeg skal nemlig her fremhaeve, at Raadet i mellemtiden har vedtaget forordning (EOEF) nr. 1715/90 af 20. juni 1990 om oplysninger fra medlemsstaternes toldmyndigheder vedroerende tarifering af varer i nomenklaturen (2). Raadet gennemfoerte netop ved denne forordning en harmonisering paa omraadet, idet det bestemtes, at alene oplysninger vedroerende tariferingen maa betragtes som bindende for myndighederne. Forordningen fastsatte yderligere proceduren for indhentning af bindende tariferingsoplysninger og bestemte, hvilke myndigheder der har kompetence til at meddele saadanne oplysninger.

Dette bekraefter, at spoergsmaalet om, hvorvidt de af toldmyndighederne meddelte oplysninger var bindende for myndighederne inden forordning nr. 1715/90' s ikrafttraeden, var undergivet den gaeldende nationale lovgivning, for saa vidt som alene medlemsstaten selv kunne bestemme, hvilke oplysninger der maatte anses for bindende og derfor ikke gav mulighed for efteropkraevning af ikke-betalte afgifter, der forskriftsmaessigt skulle have vaeret opkraevet.

4. Ifoelge de paa det for sagen relevante tidspunkt gaeldende portugisiske regler var toldmyndighederne kun bundet af oplysninger i forbindelse med besvarelsen af en forudgaaende forespoergsel vedroerende tariferingen af varerne. Naar henses til det vide skoen, medlemsstaternes havde paa dette omraade, kan sagsoegerens opfattelse, hvorefter fastsaettelsen af den afgiftssats, der skal anvendes, ofte kan vise sig at vaere saerdeles indviklet, og oplysningerne vedroerende afgiftssatserne og ikke blot vedroerende tariferingen som saadan derfor maa vaere omfattet af begrebet "bindende oplysninger", ikke tillaegges nogen betydning.

For saa vidt angaar det vaesentlige i denne sag er det i virkeligheden tilstraekkeligt at henvise til, at den naevnte bestemmelse i de portugisiske regler ikke er i strid med formaalet med artikel 5, stk. 1, hvilket i oevrigt netop fremgaar af forordning nr. 1715/90, hvorefter alene tariferingsoplysninger er bindende. Det er overfloedigt at understrege, at det ikke tilkommer Domstolen at tage stilling til Beirafrio' s anbringender vedroerende de portugisiske regler, herunder navnlig det forhold, at det ifoelge Beirafrio er i strid med portugisisk lovgivning paa dette omraade, at oplysninger vedroerende afgiftssatser ikke anses for bindende for myndighederne.

I lyset af disse betragtninger skal jeg herefter fastslaa, at oplysningerne vedroerende toldsatserne paa det for sagen relevante tidspunkt kun var bindende for de myndigheder, der havde meddelt oplysningerne, hvis det fremgik af den dagaeldende nationale lovgivning paa dette omraade.

5. Med det andet spoergsmaal oensker den nationale ret afgjort, hvad der skal forstaas ved det i artikel 5, stk. 1, anvendte udtryk "de kompetente myndigheder". Det oenskes navnlig afgjort, om udtrykket ogsaa omfatter centrale toldmyndigheder eller alene det organ, som ifoelge national lovgivning har til opgave at meddele bindende oplysninger. Det tredje spoergsmaal vedroerer derimod problemet, om en medlemsstats bestemmelser kan begraense arten af de oplysninger, som maa betragtes som bindende, og om saadanne oplysninger skal meddeles skriftligt.

Da der paa det for sagen relevante tidspunkt ikke fandtes faellesskabsregler, der udtrykkeligt regulerede disse forhold, maa spoergsmaalene noedvendigvis besvares paa samme maade som det foerste spoergsmaal, dvs. at det alene tilkom den enkelte stats lovgiver at bestemme, hvilke myndigheder der havde kompetence til at meddele bindende oplysninger, samt fastsaette de procedurer, der skulle foelges for at indhente saadanne oplysninger.

6. Endelig oensker den nationale ret med det fjerde spoergsmaal afgjort, om begrebet bindende oplysninger, der afskaerer myndighederne fra at foretage efteropkraevning, alene omfatter oplysninger, der er behaeftet med en fejl, som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget.

Jeg skal her foerst erindre om, at de kompetente myndigheder ifoelge artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 kun kan undlade at foretage efteropkraevning af afgifter, "der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter". Alle tre betingelser skal vaere opfyldt.

Det forhold, at debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen, udgoer saaledes en af betingelserne for at anvende artikel 5, stk. 2, som vedroerer en anden situation end samme artikels stk. 1. Artikel 5, stk. 1, indeholder nemlig et absolut forbud mod, at toldmyndighederne foretager efteropkraevning, saafremt fejlen skyldes bindende oplysninger fra de kompetente myndigheder selv. Ifoelge stk. 2 kan der derimod udmaerket vaere tale om oplysninger, som ikke binder de myndigheder, der har meddelt dem, men som ikke desto mindre hindrer efteropkraevning, bl.a. hvis det fastslaas, at debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen.

Heraf foelger, at oplysninger, som ikke er bindende for myndighederne, men som alligevel har vildledt debitor, kan vaere omfattet af artikel 5, stk. 2, saafremt de deri fastsatte betingelser er opfyldt. For saa vidt angaar navnlig den betingelse, at der skal vaere tale om en fejl, som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, skal jeg henvise til Domstolens praksis, hvorefter det tilkommer den nationale ret at afgoere, om betingelsen er opfyldt, idet der skal tages hensyn til fejlens karakter, den paagaeldende erhvervsdrivendes erfaring og den agtpaagivenhed, han har udvist (3). Domstolen har yderligere udtalt (4), at fejl vedroerende fastsaettelsen af toldsatsen kan opdages af debitor, saafremt den paagaeldende sats udtrykkeligt er anfoert i en faellesskabsforordning, idet det er tilstraekkeligt at se efter i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. Der er her tale om en almindelig pligt til at udvise agtpaagivenhed, som i det mindste paahviler erhvervsdrivende med en vis faglig erfaring.

7. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa Domstolen at besvare de af Tribunal Fiscal Aduaneiro do Porto forelagte spoergsmaal saaledes:

"1) Artikel 5, stk. 1, foerste led, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1697/79 skal fortolkes saaledes, at fastsaettelsen af, hvilke oplysninger der maa anses for bindende, saaledes at de kompetente myndigheder er afskaaret fra at foretage efteropkraevning af forskriftsmaessigt skyldige beloeb, hvilke myndigheder der kan meddele saadanne oplysninger, og hvilken procedure der skal anvendes, udelukkende afhang af gaeldende nationale bestemmelser paa dette omraade, idet der paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder ikke fandtes saerlige bestemmelser herom i faellesskabsretten.

2) Ved anvendelsen af artikel 5, stk. 1, foerste led, i forordning nr. 1697/79 er det uden betydning, om debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget fejlen. Denne betingelse er derimod en forudsaetning for at anvende forordningens artikel 5, stk. 2, som den erhvervsdrivende kan paaberaabe sig, saafremt alle de heri fastsatte betingelser er opfyldt, og fejlen skyldes oplysninger, som ikke er bindende."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 197, s. 1.

(2) - EFT L 160, s. 1.

(3) - Dom af 26.6.1990, sag C-64/89, Deutsche Fernsprecher, Sml. I, s. 2535, praemis 24.

(4) - Jf. f.eks. dom af 17.7.1989, sag 161/88, Binder, Sml. s. 2415, og af 28.6.1990, sag C-80/89, Behn Verpackungsbedarf, Sml. I, s. 2659.