FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 20. OKTOBER 1983 ( 1 )

Høje Domstol.

1. De faktiske omstændigheder

For en oversigt over de faktiske omstændigheder og de skriftlige indlæg henviser jeg til den meget fyldige retsmøderapport.

Sagen kan sammenfattes således.

En nederlandsk statsborger, der var bosat i Nederlandene, var i Belgien indblandet i en færdselsulykke, hvorved hun blev kvæstet. Hendes nederlandske sygeforsikringsselskab (NV Tiel-Utrecht Schadeverzekeringsmaatschappij) har godtgjort hende udgifterne til lægehjælp på 94069 BFR.

Efter den retssag blev det fastslået, at en tredjemand, der var forblevet ukendt, havde forårsaget ulykken. Tiel-Utrecht, der var indtrådt i skadelidtes krav, anlagde derefter sag med krav om godtgørelse af det beløb, selskabet havde udbetalt, mod den belgiske »Gemeenschappelijke Motorwaarborgfonds« i Belgien, som netop et oprettet med henblik på bl.a. tilfælde af denne art (artikel 70 i den belgiske lov af 9. 8. 1963 om den obligatoriske forsikringsordning mod sygdom og invaliditet). Garantifonden mente imidlertid ikke at kunne udbetale beløbet, da de pågældende nationale bestemmelser, som muliggør et sagsanlæg mod fonden, skal fortolkes således, at kun belgiske institutioner og ikke nederlandske falder ind under de i disse bestemmelser omhandlede »forsikringsinstitutioner«.

Tiel-Utrecht påberåbte sig dernæst for den nationale domstol artikel 93 i forordning nr. 1408/71 og gjorde gældende, at den nationale bestemmelse på grundlag af denne bestemmelse må fortolkes »analogt«. Efter min opfattelse mente man hermed, at den nederlandske forsikringsgiver i kraft af artikel 93 i forordning nr. 1408/71 bliver stillet i stedet for, henholdsvis skal betragtes som sidestillet med den belgiske forsikringsinstitution, som nævnes i de relevante nationale bestemmelser. Desuden skulle det nederlandske forsikringsselskab ifølge denne opfattelse anses for »institution« i forordningens forstand.

Garantifonden gjorde bl.a. gældende, at forordningen ikke fandt anvendelse, da der bestod et kontraktsforhold mellem forsikringsselskabet, Tiel-Utrecht, og den forsikrede, henholdsvis at en national lovbestemt ordning ikke kan anvendes »analogt«.

Hvorom alting er, stillede den nationale domstol to præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af artikel 93 i forordning nr. 1408/71.

2. De præjudicielle spørgsmål

De præjudicielle spørgsmål lyder således:

»1. Kan de ’institutioner’, der nævnes i artikel 93, uanset om de betragtes som ’landsammenslutninger’ eller’hjælpekasser’ i den betydning, hvori disse udtryk anvendes i artikel 2, litra d), i den belgiske lov af 9. august 1963, anses for at høre til de ’forsikringsinstitutioner’, der omhandledes i artikel 70, sidste stykke, i den belgiske lov af 9. august 1963?

2. Skal udtrykket ’erstatningspligtig tredjemand’ i forordningens artikel 93 forstås som personer, der er ansvarlige for en skade og forpligtet til at erstatte den, jfr. artilderne 1382 ff. i den belgiske code civil, eller skal udtrykket tværtimod fortolkes videre, således at det omfatter enhver regresret over for tredjemand, uanset på hvilket retsgrundlag«?

I begrundelsen anfører den nationale domstol, at artikel 93 skal fortolkes i to henseender med henblik på afgørelsen af den foreliggende sag. Herved går den ud fra den forudsætning, at den nederlandske forsikringsgiver »klart« skal anses for en »institution« i forordning nr. 1408/71's forstand. Den kommer til dette Idare resultat på grundlag af forordningens artikel 1, litra n), hvorefter udtrykket institution betyder »et organ eller den myndighed, som det påhviler at administrere hele lovgivningen eller en del af den«. Den er imidlertid i tvivl om, hvorvidt den nederlandske forsikringsgiver kan betragtes som en belgisk forsikringsinstitution som omhandlet i nævnte lovs artikel 70. Ræsonnementet er derefter, så vidt jeg kan se, at da den nederlandske forsikringsgiver skal anses for en »institution« i forordningens forstand, er spørgsmålet, om den nævnte belgiske forsikringsinstitution ligeledes kan anses for en »institution« i forordningens forstand, således at det er berettiget at sidestille den nederlandske forsikringsinstitution med den belgiske, henholdsvis at lade den træde i stedet for sidstnævnte. Det andet spørgsmåls mening fremgår klart af dets ordlyd.

3. Indledende spørgsmål om forordning nr. 1408/71's anvendelsesområde

Før gennemgangen af de præjudicielle spørgsmål har Kommissionen i sit skriftlige indlæg henledt opmærksomheden på problemet, om der i dette tilfælde virkelig foreligger et spørgsmål om fællesskabsretten, når henses til anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71.

For det første har Kommissionen sat spørgsmålstegn ved det personelle anvendelsesområde, da det ikke af noget dokument fremgår, at den kvæstede nederlandske statsborger falder ind under forordningen, enten som arbejdstager eller som en arbejdstagers familiemedlem.

Ifølge sagens akter er der imidlertid, som allerede fremført, i hovedsagen fremført indsigelser mod, at forordningen anvendes på grund af aftaleforholdet mellem den pågældende nederlandske statsborger og hendes forsikringsselskab, idet det hævdes, at der ikke er tale om en »lovgivning«, som det kræves i henhold til artikel 4, stk. 1. Denne artikel bestemmer under overskriften »Sagligt anvendelsesområde«, at forordningen finder anvendelse »på enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedrører [følgende]«. Også i den nævnte artikel 93 tales om ydelser, der modtages »efter en medlemsstats lovgivning«. Ifølge artikel 1, litra j), defineres udtrykket »lovgivning« som »bestående og fremtidige love, administrative forskrifter, vedtægtsmæssige bestemmelser og alle andre gennemførelsesregler ...«. I det derpå følgende punktum hedder det, at »udtrykket omfatter ikke bestemmelser i bestående eller fremtidige kollektive overenskomster ...«.

Det fremgår af sagens akter (supplerende afgørelse nr. 14) og af NV Tiel-Utrechťs besvarelse af et spørgsmål fra Domstolen, at selskabets forbindelse med skadelidte er af rent kontraktmæssig art.

På grundlag af denne oplysning og i betragtning af bestemmelsen i forordningens artikel 4, stk. 1, må det efter min mening konkluderes, at den nationale domstols spørgsmål vedrørende artikel 93 i forordning nr. 1408/71 ligger uden for forordningens saglige anvendelsesområde. I dette tilfælde opstår der intet spørgsmål om fællesskabsretten. Det præjudicielle spørgsmål er da uden genstand. Der er i så fald ingen grund til at besvare det af den nationale domstol stillede spørgsmål, som Domstolen har statueret i sag 132/81, Vlaeminck, Sml. 1982, s. 2960.

Ifølge fast praksis udtaler Domstolen sig imidlertid inden for rammerne af en præjudiciel sag ikke om de nationale retsregler, henholdsvis de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen, men begrænser sig til en fortolkning af fællesskabsretlige bestemmelser (f.eks. sag 117/77, Pierik, Sml. 1978, s. 834). Inden for disse rammer kan spørgsmålet omformuleres således, at svaret med en fortolkning af den pågældende fællesskabsretlige bestemmelse giver et bedre holdepunkt for den nationale domstols afgørelse af sagen (f.eks. sag 111/76, Van den Hazel, Sml. 1977, s. 901).

Også i denne sag kan nævnte regel anvendes, hvorved Domstolen navnlig i præmisserne vil kunne henvise til betingelserne vedrørende forordningens anvendelsesområde, før den besvarer spørgsmålene (se f.eks. sag 130/78, Salumificio di Cornuda, Sml. 1979, s. 867, præmisserne 17 og 18) eller udtaler, at denne er irrelevant for afgørelsen af hovedsagen.

Denne besvarelsesmåde er efter min mening ikke i strid med den tidligere nævnte dom 132/81, Vlaeminck, da der også dér først skete en prøvelse af de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, før Domstolen kom til det resultat, at det præjudicielle spørgsmål var uden genstand.

4. Besvarelse af de præjudicielle spørgsmål

Den forelæggende domstols første præjudicielle spørgsmål drejer sig om betydningen af begrebet »institution« i forordningens artikel 93, og om dette begreb skal fortolkes således, at det også omfatter »forsikringsinstitutionerne« i den pågældende belgiske bestemmelses forstand.

Det fremgår af Domstolens tidligere nævnte praksis, at Domstolen naturligvis ikke kan udtale sig om de nationale bestemmelser som sådan, men må begrænse sig til en fortolkning af den pågældende fællesskabsbestemmelse.

Begrebet »institution« i artikel 93 fortolkes i forordningens artikel 1, litra n), som lyder således: »betyder udtrykket ’institution’ i forhold til enhver medlemsstat, det organ eller den myndighed, som det påhviler at administrere hele lovgivningen eller en del af den«.

På baggrund af denne definition henviser jeg endnu engang til, at den nationale domstol er gået ud fra den forudsætning, at den nederlandske forsikringsgiver skal anses for en »institution« i forordningens forstand. Dette er tvivlsomt, da der er tale om en forsikring på kontraktmæssigt grundlag, og det pågældende selskab følgelig ikke kan være en institution, som det påhviler at administrere lovgivningen. Vanskeligheden er imidlertid, at den nationale domstol ikke har rejst spørgsmål om fællesskabsrettens fortolkning med henblik på den nederlandske forsikringsgiver, men med henblik på de nævnte belgiske institutioner. Når henses til den nævnte belgiske lov, som vedrører den obligatoriske syge- og invaliditetsforsikring, kan der i denne henseende faktisk være tvivl om fortolkningen af fællesskabsretten. Det er den forelæggende domstols opgave at vurdere nytten af denne fortolkning.

For at give den nationale domstol et svar på dens første spørgsmål, som også sætter den i stand til at vurdere den nederlandske forsikringsinstitutions karakter, kan man hovedsagelig udtale sig i overensstemmelse med det svar, som Kommissionen har foreslået. I overensstemmelse med spørgsmålet må dette svar ganske vist til forskel fra Kommissionen forslag tage sigte på de belgiske institutioner. Ved en abstrakt formulering af Domstolens svar bliver dette svar imidlertid automatisk også anvendeligt på det nederlandske forsikringsselskab.

Med hensyn til det andet spørgsmål kan jeg fatte mig i korthed. I Domstolens praksis sonderes der mellem spørgsmålet, hvornår selve retten til indtræden i kravet opstår, og spørgsmålet om udøvelse af denne ret. Jeg henviser til sagerne 44/65, Hessische Knappschaft, Sml. 1965-1968, s. 137; 27/69, Entr'aide médicale, Smi. 1969, s. 105; 78/72, Ster - Algemeen Syndikaat/de Waal, Sml. 1973, s. 504; 72/76, Landesversicherungsanstalt Rhein-land-Pfalz/Töpfer, Sml. 1977, s. 279.

Det fremgår af denne retspraksis, at artikel 93 (henholdsvis artikel 52 i forordning nr. 3) som lovvalgsregel ikke bestemmer andet, end at spørgsmålet om ret til indtræden afgøres i henhold til den lovgivning, som anvendes af den institution, der udbetaler ydelsen, og at såfremt denne lovgivning faktisk hjemler ret til indtræden, skal denne som sådan anerkendes i de øvrige medlemsstater. Udøvelsen af denne ret, det materielle krav, reguleres derimod af de »nationale retsregler« om stiftelse af og grænserne for den ret til erstatning, som tilkommer skadelidte eller dennes retssuccessorer. Den medfører derfor ingen ændring i den ret, der finder anvendelse med hensyn til kravets stiftelse og omfang.

Hvad dette spørgsmål angår, henviser jeg fuldt ud til Kommissionens forslag til besvarelse.

5. Sammenfatning

Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen besvarer de stillede spørgsmål således :

»1. Ifølge artikel 1, litra n), i forordning nr. 1408/71 betyder udtrykket ’institution’, som bl.a. nævnes i artikel 93 i forordning nr. 1408/71, i forhold til enhver medlemsstat, det organ eller den myndighed, som det påhviler at administrere hele lovgivningen eller en del af den, hvortil kollektive overenskomster ifølge forordningens artikel 1, litra j), ikke hører. Kun i det omfang, det påhviler en forsikringsinstitution at administrere den lovgivning om social sikring eller en del deraf, der finder anvendelse, kan den anses for en institution i den i forordning nr. 1408/71 forudsatte betydning.

2. Med henblik på anvendelsen af artikel 93, i forordning nr. 1408/71, skal det afgøres i henhold til den ret, der ifølge lex fori finder anvendelse på skadelidtes krav, om institutionen ved udøvelse af det lu-av, den er indtrådt i, eller det selvstændige krav, alene kan fremsætte dette krav over for den ansvarlige tredjemand, eller om den ligeledes kan gøre kravet gældende over for ikke ansvarlige tredjemænd, som alligevel er erstatningspligtige i henhold til en særskilt lovbestemmelse«.

6. Afsluttende bemærkning

For fuldstændighedens skyld tilføjer jeg til dette forslag til afgørelse, at Kommissionens repræsentant under den mundtlige forhandling foranlediget af et skriftligt spørgsmål fra Domstolen endvidere har præciseret, at de af Kommissionen foreslåede svar ikke foregriber spørgsmålet, om den omstændighed, at garantifondens krav ifølge den belgiske lovgivning er begrænset til belgiske forsikringsinstitutioner, er i overensstemmelse med EØF-traktatens artikler 7 og 59 ff. Når denne præcisering tages med i betragtning, er det heller ikke efter min mening nødvendigt at supplere det af Kommissionen foreslåede og af mig gentagne svar på det andet spørgsmål i denne henseende. Da det nævnte spørgsmål ikke foregribes af de foreslåede svar, og da den forelæggende domstol ikke har stillet Domstolen noget særskilt spørgsmål herom, vil Domstolens svar naturligvis heller ikke kunne give noget svar på de fortolkningsspørgsmål, der opstår i denne forbindelse.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.