FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

V. TRSTENJAK

fremsat den 4. september 2008 ( 1 )

Sag C-375/07

Staatssecretaris van Financiën

mod

Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV

»Anmodning om præjudiciel afgørelse — gyldigheden af en tariferingsforordning — fortolkning af bilaget til forordning (EF) nr. 1196/97 — toldkodeksens artikel 220 og 239 — artikel 871 og 905 i forordning (EØF) nr. 2454/93 — tørrede plader fremstillet af rismel, salt og vand — tarifering — efteropkrævning af importafgifter — fritagelse for importafgift — påviselig fejl fra toldmyndighedernes side — åbenbar forsømmelighed fra importørens side«

I — Indledning

1. Denne anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene), er blevet fremsat i en sag mellem Staatssecretaris van Financiën (skatteministeriet) og Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading BV (herefter »Heuschen & Schrouff«) vedrørende efteropkrævning af importafgifter.

2. Anmodningen vedrører for det første tariferingen af en vare, der er beskrevet som »rice-paper« (henholdsvis rispapir og risplader, herefter »rispapir«), og gyldigheden af Kommissionens forordning om bestemmelser vedrørende denne vares tarifering.

3. For det andet verserer der samtidig med denne anmodning om præjudiciel afgørelse en anden sag ved Domstolen vedrørende Heuschen & Schrouffs import af dette rispapir og importens toldmæssige behandling. Heuschen & Schrouff søger at få annulleret Kommissionens beslutning REM 19/2002 af 17. juni 2004. Med henblik herpå har selskabet iværksat appel til prøvelse af dommen afsagt den af Retten i Første Instans ( 2 ) (sag C-38/07 P ( 3 )).

4. I forbindelse med denne samtidigt verserende sag mellem Heuschen & Schrouff og Kommissionen stiller den forelæggende ret spørgsmål vedrørende nationale retsinstansers beføjelser i parallelle sager, der verserer samtidig på nationalt niveau og på fællesskabsniveau, samt om, hvilke foranstaltninger der i en sådan situation sikrer en ensartet anvendelse af fællesskabsretten.

II — Retsforskrifter

A — Fællesskabsbestemmelser

1. Regler for tarifering

5. Den kombinerede nomenklatur (herefter »KN«), der er indført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif ( 4 ) i bilag I, er baseret på det globale harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem (herefter »HS«), der er udarbejdet af Toldsamarbejdsrådet — nu Verdenstoldorganisationen — og blev indført ved den internationale konvention, der blev indgået i Bruxelles den og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 87/369/EØF af ( 5 ). KN gentager HS’ positioner og sekscifrede underpositioner, idet det syvende og ottende ciffer er underpositioner, der er specifikke for den kombinerede nomenklatur ( 6 ).

6. Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 2658/87 giver Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber beføjelse til med bistand fra et udvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne efter fremgangsmåden i artikel 10 i forordning nr. 2658/87 at vedtage foranstaltninger til tarifering af varer i KN.

7. I de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende KN, der findes i bilag I, første del, afsnit I, punkt A, i forordning nr. 2658/87, anføres bl.a.: »Tariferingen af varer i den kombinerede nomenklatur sker efter følgende regler: 1. Overskrifter til afsnit, kapitler og underkapitler tjener alene til orientering; tariferingen skal ske med hjemmel i positionsteksterne og de til afsnit og kapitler knyttede bestemmelser samt, for så vidt det ikke strider mod de nævnte tekster og bestemmelser, efter nedenstående regler. […] 3. Såfremt varer […] kan henføres under to eller flere positioner, afgøres tariferingen efter følgende regler: a) Den position, der har den mest specificerede varebeskrivelse, skal foretrækkes for positioner med en mere almindelig varebeskrivelse. […] […]«

8. Bilag I, del II, afsnit IV, kapitel 19, i forordning nr. 2658/87 indeholder KN-koderne for »tilberedte varer af korn, mel, stivelse eller mælk; bagværk«.

9. Pos. 1901 i KN omfatter »maltekstrakt; tilberedte næringsmidler fremstillet af mel, gryn, groft mel, stivelse eller maltekstrakt, også med indhold af kakao, […] mindre end […]; tilberedte næringsmidler fremstillet af produkter henhørende under pos. 0401 til 0404[ ( 7 )] […]«, herunder underposition 19019099 i KN, med varebeskrivelsen »andre varer«.

10. Pos. 1905 i KN vedrører »brød, wienerbrød, kager, kiks og andet bagværk, også tilsat kakao; kirkeoblater, oblatkapsler af den art, der anvendes til lægemidler, segloblater og lignende varer af mel eller stivelse: […]«, herunder i underposition 190590 i KN, »andre varer«, den yderligere underposition 19059020 i KN »kirkeoblater, oblatkapsler af den art, der anvendes til lægemidler, segloblater og lignende varer af mel eller stivelse«.

11. Ifølge punkt 1 i bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1196/97 af 27. juni 1997 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur ( 8 ) (denne forordning henviser til ovennævnte artikel 9 i forordning nr. 2658/87) skal produkter med følgende varebeskrivelse tariferes i underposition 19059020 i KN: »Næringsmiddel i form af tørrede tynde plader af forskellig størrelse, fremstillet af rismel, salt og vand. Disse plader anvendes sædvanligvis efter at være blevet opløst i vand som »svøb« til forårsruller og lignende produkter.«

12. Punkt 1 i bilaget til forordning nr. 1196/97 indeholder følgende begrundelse desangående: »Tarifering i henhold til almindelig tariferingsbestemmelse 1 og 6 vedrørende den kombinerede nomenklatur og teksten til KN-kode 1905, 190590 og 19059020«.

2. Bestemmelser vedrørende tilfælde, hvor der af billighedshensyn ses bort fra en bogføring eller sker fritagelse/tilbagebetaling, samt vedrørende nationale institutioners og fællesskabsinstitutioners proceduremæssige beføjelser

13. Artikel 220 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks ( 9 ) (herefter »toldkodeksen«) indeholder bestemmelser om efterfølgende bogføring af toldskylden i tilfælde, hvor det afgiftsbeløb, der svarer til toldskylden, enten ikke er blevet bogført eller er blevet bogført med et lavere beløb end det efter lovgivningen skyldige beløb.

14. Toldkodeksens artikel 220, stk. 2, bestemmer bl.a.: »[…] foretages der ikke efterfølgende bogføring, når […] b) det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter […]«

15. Med hensyn til en eventuel fritagelse for import- eller eksportafgifter i særlige tilfælde bestemmes i toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led: »[…] fritagelse for import- eller eksportafgifter kan indrømmes i […] situationer […], som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed. […]«

16. Den administrative procedure for afgørelser vedrørende toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 239, stk. 1, andet led, er fastsat i kapitlet »Opkrævning af toldskyldsbeløb« i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 ( 10 ), der er blevet ændret flere gange. Den forelæggende ret henviser i sit tredje præjudicielle spørgsmål ( 11 ) til forordning nr. 2454/93, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1677/98 af ( 12 ) ( 13 ). Ved denne forordning blev der foretaget ændringer i kompetencefordelingen mellem de nationale toldmyndigheder og Kommissionen vedrørende de administrative procedurer, der er af interesse i denne sag. En omfattende ændring af bestemmelserne om kompetencefordelingen mellem de nationale toldmyndigheder og Kommissionen fandt senere sted med virkning fra den , idet forordning nr. 2454/93 blev ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1335/2003 af ( 14 ). Da både ordlyden før og efter retsændringen i år 2003 kan være af betydning i denne sag, afhængigt af, hvis afgørelse på hvilket tidspunkt der er tale om, skal jeg her behandle begge versioner.

17. For så vidt angår beslutninger vedrørende toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), reguleres den administrative procedure af artikel 869 til artikel 876, litra a), i forordning nr. 2454/93 for så vidt angår beslutninger vedrørende toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, af artikel 899 og 905 ff. i forordning nr. 2454/93.

18. Både for retstilstanden indtil den 31. juli 2003 og for retstilstanden efter den 1. august 2003 ( 15 ) gælder, at de nationale toldmyndigheder ved afgørelser vedrørende toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), og ved afgørelser vedrørende artikel 239, stk. 1, andet led, under alle omstændigheder altid selv træffer afgørelse, når de ikke anser betingelserne i disse bestemmelser for opfyldt ( 16 ).

19. Såfremt de nationale toldmyndigheder vil træffe en afgørelse, der er gunstig for debitor, gælder der både for den administrative procedure for afgørelser vedrørende toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), og for den administrative procedure for afgørelser vedrørende toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, bestemte regler for kompetencefordelingen mellem de nationale toldmyndigheder og Kommissionen. Den udgave af forordning nr. 2454/93, som den forelæggende ret henviser til i det tredje præjudicielle spørgsmål, dvs. retsstillingen indtil den 31. juli 2003, var kendetegnet ved en beløbsgrænse på 50000 EUR for hver sag, over hvilken grænse sagen skulle forelægges Kommissionen med henblik på beslutning, hvis der ville blive truffet en gunstig afgørelse. Under denne grænseværdi var der mulighed for at forelægge en sag, f.eks. i tvivlstilfælde. For retsstillingen fra den gælder derimod en grænseværdi på 500000 EUR, ligesom der i øvrigt er sket en kraftig forskydning i afgørelsespraksis i retning af de nationale toldmyndigheder ( 17 ). En forelæggelse for Kommissionen kan nu kun komme i betragtning i ganske få grupper af tilfælde.

20. Artikel 869 i forordning nr. 2454/93, som den forelæggende ret har henvist til, bestemte i den ordlyd, der gjaldt indtil den 31. juli 2003: »Toldmyndighederne træffer selv afgørelse om ikke at foretage efterfølgende bogføring af ikke-opkrævede afgifter i følgende tilfælde: […] b) når toldmyndighederne finder, at alle betingelserne i artikel 220, stk. 2, litra b), i kodeksen er opfyldt, for så vidt som det beløb, der ikke er opkrævet hos debitor som følge af en og samme fejl, og som i givet fald vedrører flere indførsler eller udførsler, er under 50000 [EUR] […]«

21. Artikel 871, stk. 1, i forordning nr. 2454/93, som der ligeledes henvises til, bestemte i den ordlyd, der gjaldt indtil den 31. juli 2003: »Når toldmyndighederne, bortset fra de i artikel 869 omhandlede tilfælde, enten finder, at betingelserne i kodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), er opfyldt, eller når de er i tvivl om den præcise rækkevidde af kriterierne i denne bestemmelse, for så vidt angår det pågældende tilfælde, forelægger disse myndigheder sagen for Kommissionen, for at der kan træffes beslutning efter den i artikel 872-876 fastlagte procedure. […]«

B — Nationale bestemmelser

22. Artikel 8:72, stk. 4, i den nederlandske lov om offentlig forvaltning (Algemene Wet Bestuursrecht) bestemmer følgende: »Såfremt retten giver klageren medhold, kan den pålægge forvaltningsmyndigheden at træffe en ny afgørelse eller at foretage en anden handling inden for rammerne af rettens afgørelse, eller retten kan bestemme, at dens egen afgørelse skal træde i stedet for den annullerede afgørelse eller dele af den annullerede afgørelse.«

III — Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

23. Heuschen & Schrouff, der er importør af levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, har i mange år importeret rispapir fra Vietnam.

24. I 1996 og i de efterfølgende år angav den toldspeditør, der handlede på Heuschen & Schrouffs vegne, importeret rispapir i underposition 19019099 i KN med henblik på overgang til fri omsætning. De kompetente nationale toldmyndigheder accepterede angivelserne, også efter at en udtaget stikprøve var blevet analyseret med henblik på tariferingen ( 18 ).

25. I anledning af en angivelse med henblik på overgang til fri omsætning af 14. januar 1998 tariferede den kompetente toldmyndighed i Rotterdam den efter en kontrol rispapiret i underposition 19059020 i KN ( 19 ).

26. Ved ansættelser, som blev meddelt den 22. november 2000, blev Heuschen & Schrouff pålagt at betale told på i alt 645399,50 NLG (292869,52 EUR ( 20 )) for alle importerede mængder rispapir i perioden fra den til den . Med henvisning til forordning nr. 1196/97 anførte toldmyndigheden, at den i angivelserne angivne underposition 19019099 i KN ikke var korrekt, og at det derfor blev nødvendigt at korrigere de pågældende ansættelser.

27. Efter at Heuschen & Schrouff havde indgivet klage, opretholdt Inspecteur ved afgørelse af 9. marts 2001 betalingspålæggene, med undtagelse af et pålæg om betaling af et beløb på 13650,30 NLG (6194,24 EUR ( 21 )) vedrørende en angivelse fra den , som blev annulleret ( 22 ).

28. Den 29. marts 2001 indbragte Heuschen & Schrouff den afgørelse, hvorved Inspecteur havde afvist selskabets klage, for Tariefcommissie, nu Afdelingen for Toldsager ved Gerechtshof te Amsterdam (herefter »Gerechtshof te Amsterdam«).

29. Retsmødet ved Gerechtshof te Amsterdam fandt sted den 17. december 2002.

30. I den dom, som Gerechtshof te Amsterdam afsagde den 7. december 2004, fastslog retten vedrørende rispapirs egenskaber, at der er tale om et produkt, der fremstilles af ingredienserne rismel, vand og salt. De tre bestanddele blandes og æltes til en dej, hvoraf der formes klumper. Disse klumper rulles ud til cirkelformede, gennemsigtige plader, som dernæst tørres. Produktet som sådant er ikke egnet til direkte konsum, men skal først gennemgå en varmebehandling.

31. Gerechtshof te Amsterdam fastslog, at dette produkt med henblik på bestemmelse af toldtariffen skulle tariferes i underposition 19059020 i KN. Der skulle i medfør af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), ikke ske efterfølgende bogføring af importafgifterne, fordi Heuschen & Schrouff havde handlet i god tro og overholdt alle de bestemmelser, der gjaldt for toldangivelsen. Gerechtshof te Amsterdam antog sagen til realitetsbehandling og annullerede Inspecteurs afgørelse samt betalingspålæggene.

32. Sideløbende med den sag, der er anlagt ved Gerechtshof te Amsterdam, fremsatte Heuschen & Schrouff den 13. september 2002 ( 23 ) med hensyn til den foreliggende toldskyld anmodning om fritagelse i henhold til toldkodeksens artikel 239, stk. 1, over for den nationale toldmyndighed. Denne anmodning blev den forelagt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som ved beslutning af afslog den med den begrundelse, at der ganske vist forelå en særlig situation i toldkodeksens artikel 239's forstand, men at Heuschen & Schrouff havde gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed.

33. Da Gerechtshof te Amsterdam afsagde sin dom den 7. december 2004, verserede der en sag til prøvelse af Kommissionens beslutning ved Retten i Første Instans, anlagt den . I denne sag blev sagsøgerens påstand forkastet ved dom af , som blev appelleret til Domstolen ( 24 ).

34. Som led i kassationsankesagen til prøvelse af dom afsagt af Gerechtshof te Amsterdam har Hoge Raad der Nederlanden ved kendelse af 13. juli 2007 forelagt Domstolen de spørgsmål, der ønskes undersøgt i nærværende sag: »1) Falder plader som defineret i bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1196/97 ind under den kombinerede nomenklaturs pos. 1905, såfremt der er tale om plader fremstillet af rismel, salt og vand, som er tørret, men ikke har undergået nogen varmebehandling? 2) Er den ovennævnte forordning gyldig i betragtning af svaret på det foregående spørgsmål? 3) Skal artikel 871 i […] forordning (EF) nr. 2454/93 […], som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1677/98 af 29. juli 1998 […], fortolkes således, at såfremt der i henhold til den nævnte artikel 871, stk. 1, påhviler toldmyndighederne en forpligtelse til at forelægge Kommissionen en sag, før de kan træffe afgørelse om, hvorvidt det skal undlades at foretage efterfølgende bogføring i denne sag, har den nationale ret, der træffer afgørelse i en sag, som afgiftsdebitor har anlagt til prøvelse af toldmyndighedernes afgørelse om (faktisk) at overtage efterfølgende bogføring, ikke kompetence til at annullere den efterfølgende bogføring med den begrundelse, at den finder, at betingelserne i artikel 220, stk. 2, litra b), for, at det (skal) undlades at foretage efterfølgende bogføring, er opfyldt, når denne opfattelse ikke støttes af Kommissionen? 4) Såfremt svaret på det tredje spørgsmål lyder, at den omstændighed, at der er overladt Kommissionen en beslutningskompetence med hensyn til efteropkrævning af told, ikke medfører nogen begrænsning af den kompetence, som tilkommer den nationale ret, der skal træffe afgørelse i en sag om efteropkrævning af told, indeholder fællesskabsretten da en anden regel, som sikrer en ensartet anvendelse af fællesskabsretten, når der i et konkret tilfælde foretages divergerende vurderinger af Kommissionen og af den nationale ret efter de kriterier, som anvendes inden for rammerne af toldkodeksens artikel 220 for at afgøre, om en afgiftsdebitor kan opdage en fejl begået af toldmyndighederne?«

35. Idet den forelæggende ret henviser til Gerechtshof te Amsterdams fastlæggelse af rispapirs egenskaber, gør retten i forbindelse med sine første to spørgsmål opmærksom på, at der foreligger to meget forskellige opfattelser af fortolkningen af, hvilken kendetegnende egenskab ved en vare som rispapir der er afgørende for tariferingen under pos. 1901 og 1905 i KN. Ifølge retten rejser navnlig dommen i Uelzena Milchwerke-sagen ( 25 ) tvivl om tariferingen i henhold til pos. 1905 i KN. Såfremt pos. 1905 i KN ikke er korrekt, opstår spørgsmålet, om forordning nr. 1196/97 er gyldig.

36. Den forelæggende ret har stillet det tredje og fjerde spørgsmål med henblik på den ensartede anvendelse af fællesskabsbestemmelserne, i dette tilfælde toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led, samt med henblik på den risiko for divergerende afgørelser, der er forbundet med parallelle sager for Kommissionen og Fællesskabets retsinstanser på den ene side og de nationale toldmyndigheder og retsinstanser på den anden side.

37. Det følger nemlig af Domstolens praksis ( 26 ), at der ved afgørelsen af, om debitor har udvist åbenbar forsømmelighed som omhandlet i toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, anvendes de samme kriterier som dem, der skal anvendes inden for rammerne af toldkodeksens artikel 220 for at afgøre, om en fejl fra toldmyndighedernes side ikke med rimelighed kunne opdages af debitor.

38. I denne forbindelse tager det tredje spørgsmål navnlig sigte på, hvorvidt en ret, hvis afgørelse kan være genstand for anke eller kassationsanke, uden at denne forelægger Domstolen en anmodning om en præjudiciel afgørelse af spørgsmålet, kan træffe en afgørelse, hvori det, idet Kommissionen forbigås, bestemmes, at en efteropkrævning ikke skal finde sted, eller om retten højst kan træffe en afgørelse, hvorved den i efteropkrævningsafgørelsen implicit indeholdte afgørelse fra de nationale toldmyndigheder om ikke at forelægge sagen for Kommissionen, annulleres.

39. Efter afslutningen af den skriftlige forhandling har der været afholdt et retsmøde den 22. maj 2008, hvor Heuschen & Schrouff, Kommissionen, den nederlandske regering, den græske regering og den italienske regering afgav mundtlige indlæg. Der fremkom ingen nye aspekter under retsmødet.

IV — Retlig bedømmelse

A — Om tariferingen af rispapir

40. Den forelæggende rets første spørgsmål vedrører kriterierne ( 27 ) for den korrekte tarifering af rispapir i KN. Med hensyn til KN-koderne 1901 og 1905 er spørgsmålet, hvilken kendetegnende egenskab for varen der er relevant for tariferingen. I sit spørgsmål fremhæver den forelæggende ret med hensyn til pos. 1905 i KN navnlig den manglende varmebehandling. Svaret på det første spørgsmål leder herefter frem til det andet spørgsmål vedrørende gyldigheden af forordning nr. 1196/97.

41. Før de tariferingsprincipper, der vedrører KN, behandles, skal jeg først se nærmere på det produkt, der skal tariferes. Asiatisk rispapir (eller risplader) i spiselig form ( 28 ) anvendes som (spiselig) emballage til levnedsmidler. Som Gerechtshof te Amsterdam har fastslået, er der i denne sag tale om et produkt, der fremstilles af ingredienserne rismel, vand og salt. Efter blanding og æltning af bestanddelene formes der klumper, der rulles ud til cirkelformede, gennemsigtige plader, som dernæst tørres. Gerechtshof te Amsterdam har endvidere anført, at produktet som sådant ikke er egnet til direkte konsum, men først skal gennemgå en varmebehandling. Jeg skal tilføje, at de papirtynde rispapirblade skal udblødes i vand, inden de anvendes på nogen måde, herunder varmebehandles. De bages, steges eller friteres sammen med deres fyld (f.eks. som forårsruller), men kan dog alt efter opskrift åbenbart også konsumeres ubagte som fyldte ruller med indhold.

42. Med udgangspunkt i punkt 1 i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende KN ( 29 ) skal tariferingen navnlig ske med hjemmel i positions- og underpositionsteksterne i KN ( 30 ). Domstolens faste praksis præciserer, at det afgørende kriterium ved tarifering af varer, af såvel retssikkerheds- som kontroltekniske hensyn, normalt vil være disses objektive karakteristika og egenskaber som beskrevet i den enkelte position i den kombinerede nomenklatur og de supplerende bestemmelser til dennes afsnit og kapitler ( 31 ).

43. Den forelæggende ret har ret i, at det af ordlyden i pos. 1905 i KN ikke udtrykkeligt fremgår, at de deri anførte varer er kendetegnede ved at være bagte. Ganske vist er den første varegruppe i positionen »brød, wienerbrød, kager, kiks og andet bagværk, også tilsat kakao«. Derefter følger dog, tydeligt adskilt med et semikolon, en yderligere varegruppe, hvori kendetegnet »at være bagt« ikke nævnes udtrykkeligt: »kirkeoblater, oblatkapsler af den art, der anvendes til lægemidler, segloblater og lignende varer af mel eller stivelse«. Denne gruppe af varer falder med netop ovennævnte tekst eksplicit ind under underposition 19059020 i KN. Begrebet »bagt« nævnes slet ikke direkte. Fællestræk, der forekommer hyppigt i denne underposition, er snarere udformningen som plader og den tørre tilstand, der tilvejebringes med forskellige metoder (tørring med eller uden varmebehandling).

44. Dette bekræftes i øvrigt af forskellige sprogversioner af bestemmelsen ( 32 ). I visse versioner, dog ikke i den nederlandske ( 33 ), nævnes udtrykkeligt »tørrede« varer, og endda »tørrede varer af mel« ( 34 ). Denne beskrivelse passer på den vare, der skal tariferes i denne sag. I visse versioner, f.eks. i den engelske og den slovenske, nævnes begrebet »rispapir« ( 35 ) eksplicit.

45. Dommen i Uelzena Milchwerke-sagen ( 36 ) er ikke til hinder for en tarifering i underposition 19059020 i KN. Heuschen & Schrouff har ganske vist i sine indlæg i den foreliggende sag med henvisning til denne dom fremhævet, at en vare skal være »bagt« for at kunne tariferes i pos. 1905 i KN. Herimod taler dog, at nævnte dom kun vedrører den første varegruppe i pos. 1905 i KN, hvis karakteristika og egenskaber er angivet med »brød, wienerbrød, kager, kiks og andet bagværk, også tilsat kakao«. Konkret vedrører Uelzena Milchwerke-dommen underposition 190530 i KN, »kiks, biskuits, småkager […]«. Da denne dom således ikke omhandler varegrupperne »kirkeoblater, oblatkapsler af den art, der anvendes til lægemidler, segloblater og lignende varer af mel eller stivelse«, kan den ikke bidrage til en fortolkning i den foreliggende sammenhæng.

46. En sammenligning med varebeskrivelserne i pos. 1901 i KN viser desuden, at der ikke i disses ordlyd, navnlig heller ikke i ordlyden af underposition 19019099 i KN (»i andre tilfælde«), som Heuschen & Schrouff har anset for den korrekte underposition, findes holdepunkter, der kan udgøre en mere specificeret varebeskrivelse som omhandlet i punkt 3, litra a), i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende KN ( 37 ).

47. Efter min opfattelse er det i en sådan situation, hvor tariferingen i henhold til KN-kodens ordlyd er klar, ikke nødvendigt at inddrage de af Verdenstoldorganisationen udarbejdede forklarende bemærkninger ( 38 ), som Heuschen & Schrouff har henvist til ( 39 ).

48. Den forelæggende rets første spørgsmål må følgelig besvares bekræftende, hvilket i øvrigt også er blevet foreslået af den nederlandske, græske og italienske regering samt af Kommissionen. Herefter skal plader som defineret i bilaget til Kommissionens forordning nr. 1196/97 tariferes under pos. 1905 i KN — i det konkrete tilfælde i underposition 19059020 i KN, når der er tale om plader fremstillet af rismel, salt og vand, der er blevet tørret, men ikke har undergået nogen varmebehandling.

49. Da det heraf følger, at tariferingen af risplader i henhold til forordning nr. 1196/97 stemmer overens med den måde, hvorpå denne vare skal tariferes i henhold til ordlyden i KN, hersker der ikke tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1196/97.

B — Om undladelse af bogføring eller fritagelse/tilbagebetaling af billighedshensyn samt om nationale institutioners og fællesskabsinstitutioners proceduremæssige beføjelser

50. Med det tredje og fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, ved hvilke foranstaltninger det kan sikres, at toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led, anvendes ensartet, når der i en situation som den foreliggende træffes afgørelse af en ret, hvis afgørelse kan være genstand for anke eller kassationsanke.

51. For at kunne besvare disse spørgsmål skal det først afklares, om det er nødvendigt, at toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led, der indeholder de to bestemmelser om billighedshensyn, fortolkes og anvendes ensartet. Dette må besvares bekræftende, såfremt de kriterier, der skal anvendes, er helt eller i det mindste delvis identiske.

52. Med hensyn til placeringen af de to bestemmelser, der er relevante i denne sag, skal jeg herved indledningsvis bemærke, at de anvendes på forskellige tidspunkter. Begge bestemmelser indgår i toldkodeksens afsnit VII, »Toldskyld«, men findes i forskellige kapitler. Artikel 220, stk. 2, indgår i kapitel 3, »Opkrævning af toldskyldsbeløb«. I dette kapitel findes bestemmelserne vedrørende princippet om bogføring — dvs. beregning og indskrivning »i regnskabsregistrene« af afgiftsbeløb ( 40 ) — samt detailspørgsmål vedrørende denne procedure, som f.eks. om den efterfølgende bogføring i artikel 220, dvs. tilfælde, hvor der i første omgang ikke er sket nogen bogføring. På dette tidspunkt drejer det sig inden for rammerne af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, om, at der eventuelt bortses fra en efterfølgende bogføring af billighedshensyn. Toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, indgår derimod i kapitel 5, »Godtgørelse af og fritagelse for afgifter«. Tidspunktet herfor ligger efter bogføringen eller den efterfølgende bogføring. Toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, indeholder en af flere muligheder for at berigtige afgiftsbeløb, der allerede er bogført, dvs. indskrevet i regnskabsregistrene, ved tilbagebetaling eller fritagelse. Bestemmelsen indeholder en generel billighedsklausul ( 41 ), som har til formål at dække en usædvanlig situation, som anmelderen befinder sig i i forhold til andre erhvervsdrivende, der udøver samme aktivitet ( 42 ). Denne generelle klausul finder navnlig anvendelse, når de omstændigheder, som karakteriserer forholdet mellem den erhvervsdrivende og myndighederne, er sådanne, at det ikke er rimeligt at påføre den erhvervsdrivende et tab, som han normalt ikke ville have lidt ( 43 ).

53. I lighed med toldkodeksens artikel 220, stk. 2, giver toldkodeksens artikel 239, stk. 1, også mulighed for billighedshensyn. Begge bestemmelser forfølger det samme formål ( 44 ), nemlig at begrænse efteropkrævninger af import- eller eksportafgifter til tilfælde, hvor en sådan opkrævning er berettiget, og hvor den er forenelig med et grundlæggende princip, f.eks. princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ( 45 ). Bestemmelserne udspringer således af overvejelser om ret og rimelighed og navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. De overlapper til dels hinanden (hvilket senere vil blive påvist), men er ikke helt identiske ( 46 ), idet toldkodeksens artikel 239, stk. 1, i forhold til toldkodeksens artikel 220, stk. 2, har et bredere anvendelsesområde.

54. Spørgsmålet, hvorvidt visse kriterier i toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led, er identiske, er allerede blevet besvaret i praksis ( 47 ). I dommene i sagerne Hewlett Packard France ( 48 ), Söhl & Söhlke ( 49 ) og Nederlandene mod Kommissionen ( 50 ) har Domstolen udtrykkeligt fastslået, at de kriterier, der finder anvendelse i forbindelse med toldkodeksens artikel 220 med henblik på at afgøre, om en fejl begået af toldmyndighederne skulle kunne opdages af en erhvervsdrivende, skal anvendes analogt på begrebet »åbenbar forsømmelighed« i toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet leds forstand, som er af interesse i denne sag.

55. Da de i denne sag omhandlede kriterier således i vid udstrækning er identiske, men de pågældende afgørelser ikke i alle tilfælde træffes af samme instans, kan der være risiko for, at fællesskabsretten i tilfælde af parallelle sager, som i denne sag, ikke anvendes ensartet.

56. Med hensyn til at sikre en ensartet anvendelse af de fælles elementer i de to omhandlede bestemmelser og til at undgå den risiko for divergerende afgørelser, der er forbundet med parallelle sager for Kommissionen og Fællesskabets retsinstanser på den ene side og de nationale toldmyndigheder og retsinstanser på den anden side, indeholder Domstolens hidtidige praksis allerede væsentlige holdepunkter. I lighed med den græske regering skal jeg herved nævne dommene, der vedrører toldretten, i sagerne Deutsche Fernsprecher ( 51 ), Mecanarte ( 52 ), Faroe Seafood m.fl. ( 53 ) og Conseil général de la Vienne ( 54 ), der ganske vist ikke er afsagt i en situation med parallelle sager, men som alligevel vedrører kompetencefordelingen mellem de nationale myndigheder og Kommissionen ved efteropkrævning af afgifter. På grundlag af de holdepunkter, disse domme indeholder, kan der af den konkurrenceretlige dom i Masterfoods-sagen ( 55 ), der omhandlede parallelle sager for nationale retsinstanser og Fællesskabets retsinstanser, udledes principper, der kan anvendes på denne sag, hvilket den nederlandske regering i øvrigt også har anført. Efter min opfattelse peger ovennævnte retspraksis i samme retning.

57. I præmis 33 i Mecanarte-dommen fremhævede Domstolen, hvilket den også tidligere havde gjort i Deutsche Fernsprecher-dommen, med hensyn til kompetencefordelingen mellem de nationale myndigheder og Kommissionen ved efteropkrævning af import- eller eksportafgifter helt klart, at Domstolen i en situation som den foreliggende »inden for rammerne af den præjudicielle procedure [kan] sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet«. Bestrider debitor således rigtigheden af en afgørelse om efteropkrævning ved de nationale retsinstanser, skal den ensartede anvendelse af fællesskabsbestemmelserne i al fald sikres ved forelæggelse af en anmodning om præjudiciel afgørelse.

58. I den situation, der lå til grund for Mecanarte-dommen, var det på baggrund af de præjudicielle spørgsmål i sagen ikke nødvendigt at behandle de aspekter af denne problematik, der er relevante i denne sag, mere indgående.

59. I den situation, jeg skal behandle her, hvor det f.eks. også er af interesse, om der for en ret, der ikke er forpligtet til at forelægge spørgsmål til præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234, stk. 3, EF, og som ikke vil udsætte sin egen sag herom og afvente resultatet, alligevel undtagelsesvis kan gælde en forelæggelsespligt ( 56 ), repræsenterer Masterfoods-dommen en fortsættelse af den opfattelse, der fremgår af de nævnte domme i sagerne Deutsche Fernsprecher, Mecanarte, Faroe Seafood m.fl. og Conseil général de la Vienne.

60. Den situation, der lå til grund for Masterfoods-dommen ( 57 ), omhandlede ligeledes parallelle sager for nationale retsinstanser og Fællesskabets retsinstanser, dog vedrørende EF-traktatens artikel 85 og 86 (nu artikel 81 EF og 82 EF). En yderligere forskel i forhold til situationen i denne sag er, at afgørelsen af den sag, der verserede for den nationale ret, afhang af, hvorvidt Kommissionens beslutning var gyldig, hvorimod denne sag drejer sig om, hvorvidt kriterierne for vurdering er identiske.

61. I præmis 51 i Masterfoods-dommen fastslog Domstolen, med henvisning til præmis 47 i Delimitis-dommen ( 58 ), om anvendelsen af EF-traktatens artikel 85, stk. 1, artikel 86 samt artikel 85, stk. 3, at de nationale retter, når de træffer afgørelse vedrørende praksis eller aftaler, som fortsat kan gøres til genstand for en kommissionsbeslutning, skal undgå at træffe afgørelser, der er i strid med en beslutning, som Kommissionen har til hensigt at træffe.

62. I præmis 52 i Masterfoods-dommen fastslog Domstolen endvidere, at det, såfremt de nationale retter, når de træffer afgørelse vedrørende aftaler eller praksis, som allerede er genstand for en kommissionsbeslutning, så meget desto mere påhviler dem ikke at træffe afgørelser, der er i strid med Kommissionens beslutning, selv om den sidstnævnte beslutning er i strid med den afgørelse, der er truffet af en national ret i første instans.

63. I Masterfoods-dommen var Domstolens konstateringer i så henseende formuleret meget generelt og ikke specielt tilpasset konkurrenceretlige situationer. Der er efter min opfattelse intet til hinder for, at disse principper anvendes på det toldretlige område, hvor der, som i denne sag, er risiko for en uensartet anvendelse og divergerende afgørelser vedrørende ensartede retlige aspekter i parallelle sager.

64. Besvarelsen i Masterfoods-dommen af spørgsmålet om, hvad en national ret skal gøre i en situation, der som den foreliggende er kendetegnet ved parallelle forløb, består af to dele: For at undgå at træffe en afgørelse, der strider mod Kommissionens beslutning, skal den udsætte sagen, indtil Fællesskabets retsinstanser har truffet en endelig afgørelse vedrørende annullationssøgsmålet, medmindre den finder, at det efter omstændighederne i sagen er berettiget at forelægge et præjudicielt spørgsmål for Domstolen vedrørende gyldigheden af Kommissionens beslutning ( 59 ).

65. Af dette svar fremgår, at en udsættelse, indtil der er truffet endelig afgørelse vedrørende annullationssøgsmålet, klart er at foretrække, uden at en præjudiciel forelæggelse dog udelukkes. Det er i en situation som den foreliggende helt klart, at afgørelsen vedrørende annullationssøgsmålet bør have fortrinsret, når man betænker, hvor stor forskel der er på indfaldsvinklen i et annullationssøgsmål og i et præjudicielt søgsmål ( 60 ).

66. På den anden side kan det af særlige årsager, f.eks. i en situation som den foreliggende, også være hensigtsmæssigt ikke at afvente en afgørelse, men forelægge spørgsmålet for Domstolen. I en situation som den foreliggende vedrører Kommissionens beslutning nemlig spørgsmålet om fritagelse for importafgifter, der egentlig kommer i anden række efter en afklaring af det reelt grundlæggende spørgsmål (efteropkrævning af importafgifter). For at afklare dette grundlæggende spørgsmål må der i den retssag, i hvilken de præjudicielle spørgsmål er stillet, foretages en analyse af, hvorledes rispapir skal tariferes ( 61 ). Dette kan udgøre en særlig forelæggelsesgrund, idet det også er tænkeligt, at der efterfølgende kun skal træffes afgørelse om dette aspekt på nationalt niveau.

67. Domme som dem, der f.eks. er afsagt i Sportgoods-sagen ( 62 ) og Sommer-sagen ( 63 ), udgør ingen hindring for at fastslå, at praksis fra Masterfoods-dommen kan finde anvendelse, idet de vedrører en anden situation end den her foreliggende. I begge tilfælde vedrørte Domstolens afgørelse, i modsætning til, hvad der er tilfældet i denne sag, en situation, hvor Kommissionens beslutning ikke indeholdt nogen retlige eller faktiske oplysninger om spørgsmålet om hjemmel til at foretage efteropkrævning af de pågældende importafgifter i medfør af den omtvistede forordning. Dermed havde Kommissionens beslutning i så henseende ingen bindende virkning for alle organer i den stat, den var rettet til, herunder domstolene ( 64 ).

68. Henset hertil er jeg af den opfattelse, at det i situationer som den foreliggende, der er kendetegnet ved parallelle sager, er nødvendigt, at de nationale retsinstanser respekterer Kommissionens beslutningskompetence, der konkret kommer til udtryk i de ved forordning nr. 2454/93 fastsatte procedurer.

69. Dette kan, når der allerede foreligger en beslutning fra Kommissionens side, der søges annulleret i en anden sag, først og fremmest sikres derved, at sagen for den nationale retsinstans udsættes, indtil der er truffet endelig afgørelse vedrørende annullationssøgsmålet, herunder allerede fra første instans i domstolshierarkiet. Den anden, dog snarere subsidiære, mulighed i en sådan situation, hvis særlige grunde taler imod den nævnte foretrukne mulighed, er en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF ( 65 ).

70. Såfremt Kommissionens beslutning endnu ikke er truffet, er situationen en anden, hvilket Kommissionen også har fremhævet i sine bemærkninger. Dette aspekt er i øjeblikket af hypotetisk karakter, da det ligger uden for den forelæggende rets spørgsmål. Da det, når der træffes en afgørelse, imidlertid er en fordel også at inddrage potentielle tilfælde og undersøge den påtænkte løsning ud fra disse, skal dette spørgsmål behandles kort. I lighed med Kommissionen mener jeg, at hensynet til Kommissionens beslutningskompetence vil kræve, at den nationale ret udsætter sagen, indtil denne beslutning foreligger ( 66 ). I modsat fald er der risiko for, at retsafgørelsen foregriber kommissionsbeslutningen, dvs. erstatter denne.

71. Med henblik på i praksis at sikre den beskrevne form for samarbejde mellem nationale retsinstanser og Fællesskabets retsinstanser er det efter min opfattelse nødvendigt, at enhver national ret, der beskæftiger sig med sådanne parallelle retlige aspekter i fællesskabsretten, af egen drift indhenter oplysninger for at få klarhed over, om der er indgivet eller stadig rettidigt kan indgives en anmodning, der må anses for parallel hertil ( 67 ), og som Kommissionen skal træffe beslutning om, samt på hvilket stadium (beslutning, retskraft) denne i givet fald befinder sig ( 68 ).

72. Endelig skal jeg behandle et specielt aspekt af den forelæggende rets tredje spørgsmål. Dette spørgsmål vedrører nemlig konkret fortolkningen af artikel 871, stk. 1, i forordning nr. 2454/93, der indeholder procedureregler for de nationale toldmyndigheder. Baggrunden for dette spørgsmål er, som det fremgår af den nederlandske regerings indlæg med henvisning til artikel 8:72, stk. 4, i den nederlandske lov om offentlig forvaltning, at de nederlandske toldmyndigheder i henhold hertil i en dom om annullation kan få meddelt pålæg og anvisninger vedrørende den videre procedure. En sådan anvisning kan f.eks. være, at de nationale toldmyndigheder herefter skal forelægge debitors anmodning for Kommissionen, da en afgørelse, der er gunstig for debitor, kan komme i betragtning.

73. Dermed foreligger der en yderligere mulighed for at sikre en ensartet fortolkning af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led, nemlig annullationen af den nationale toldmyndigheds afgørelse uden dermed selv at træffe en afgørelse i sagen. Dertil skal jeg bemærke, at i det omfang den nationale procesret indeholder en sådan mulighed for at annullere den nationale myndigheds afgørelse og forelægge denne sagen på ny med pålæg, kan denne procedure være i overensstemmelse med fællesskabsretten ( 69 ), så længe Kommissionens beslutningskompetence respekteres.

V — Forslag til afgørelse

74. På baggrund af det anførte foreslår jeg Domstolen at besvare de af Hoge Raad der Nederlanden forelagte præjudicielle spørgsmål således: »1) Plader som defineret i bilaget til Kommissionens forordning (EF) nr. 1196/97 falder ind under den kombinerede nomenklaturs pos. 1905, når der er tale om plader fremstillet af rismel, salt og vand, der er blevet tørret, men ikke har undergået nogen varmebehandling. 2) Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er ovennævnte forordning nr. 1196/97 gyldig. 3) For at sikre en ensartet anvendelse af fællesskabsretten skal nationale retsinstanser, uanset deres placering i domstolshierarkiet, i tilfælde af indholdsmæssigt identiske kriterier i toldkodeksen respektere Kommissionens beslutningskompetence. For i tilfælde af parallelt verserende sager om (delvis) identiske bestemmelser at undgå at træffe en afgørelse, der strider mod Kommissionens beslutning, skal den nationale ret udsætte sagen, indtil Fællesskabets retsinstanser har truffet en endelig afgørelse vedrørende annullationssøgsmålet, medmindre den finder, at det efter omstændighederne i sagen er berettiget at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål vedrørende gyldigheden af Kommissionens beslutning. En fornyet forelæggelse for de nationale toldmyndigheder med pålæg om at indbringe sagen for Kommissionen inden for rammerne af proceduren for administrativt samarbejde mellem toldmyndighederne og Kommissionen kan også komme i betragtning.«

( 1 ) – Originalsprog: tysk.

( 2 ) – Dom afsagt den 30.11.2006 af Retten i Første Instans, sag T-382/04, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mod Kommissionen.

( 3 ) – Jf. herom mit forslag til afgørelse af 4.9.2008, sag C-38/07 P, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading mod Kommissionen.

( 4 ) – EFT L 256, s. 1.

( 5 ) – EFT L 198, s. 1.

( 6 ) – Jf. betragtningerne i forordning nr. 2658/87, navnlig tredje betragtning, denne forordnings artikel 1 og 3 samt dom af 27.9.2007, forenede sager C-208/06 og C-209/06, Medion, Sml. I, s. 7963, præmis 3.

( 7 ) – Pos. 0401 til 0404 omfatter varer såsom mælk, fløde, valle og deraf fremstillede produkter.

( 8 ) – EFT L 170, s. 13.

( 9 ) – EFT L 302, s. 1.

( 10 ) – EFT L 253, s. 1.

( 11 ) – Jf. nedenfor, punkt 34 i dette forslag til afgørelse.

( 12 ) – EFT L 212, s. 18. Ved denne forordning blev eksempelvis den administrative procedure for afgørelser vedrørende toldkodeksens artikel 239, stk. 1, i artikel 905, stk. 1, udvidet med andet afsnit.

( 13 ) – Derimod henviser retten på et sted i sin begrundelse til »den version, der var gældende indtil den 1.8.2003«, idet den dog anfører en grænseværdi på 50000 EUR, der gjaldt under den retstilstand, der var gældende indtil den .

( 14 ) – EFT L 187, s. 16. Ifølge Berr og Trémeau, »Le droit douanier, Communautaire et national«, 7. udg., 2006, s. 232, blev denne omfattende ændring bl.a. foretaget for at fjerne ulemperne ved det hidtidige system med dobbelt kompetence, for at opnå en væsentlig aflastning af Kommissionen og for at give medlemsstaterne ansvaret for administrationen af EU's egne midler tilbage. Jf. herom også anden betragtning til forordning nr. 1335/2003, der er citeret i fodnote 17.

( 15 ) – Jf. ovenfor, punkt 16, i dette forslag til afgørelse vedrørende datoen for retsændringen.

( 16 ) – Vedrørende en tidligere bestemmelse om de administrative procedurer, der er af interesse i denne sag, har Domstolen i dom af 27.6.1991, sag C-348/89, Mecanarte, Sml. I, s. 3277, præmis 33, bemærket, at der er risiko for, at den ensartede anvendelse af fællesskabsretten, der skal sikres, ikke opnås i de tilfælde, hvor myndighederne imødekommer en anmodning om at undlade efteropkrævning, eftersom den vurdering, som en medlemsstat lægger til grund for at imødekomme anmodningen, sandsynligvis ikke vil blive indbragt for en domstol, og derfor i praksis risikerer ikke at blive genstand for en prøvelse, der kan sikre en ensartet anvendelse af betingelserne i henhold til fællesskabsbestemmelserne. Denne situation foreligger derimod ikke, når de nationale myndigheder, uanset beløbets størrelse i det enkelte tilfælde, foretager efteropkrævning. Debitor kan her anfægte en sådan afgørelse ved de nationale retter. Domstolen kan derfor inden for rammerne af den præjudicielle procedure sikre, at fællesskabsretten anvendes ensartet.

( 17 ) – Jf. herom første til fjerde betragtning til forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 1335/2003:

»(1) Artikel 220, stk. 2, litra b), og artikel 239 i forordning (EØF) nr. 2913/92 fastsætter, at import- eller eksportafgifter i visse tilfælde af billighedshensyn ikke skal bogføres efterfølgende, eller at der kan indrømmes godtgørelse af eller fritagelse for sådanne afgifter.

(2) Da ansvaret for at opkræve EU's traditionelle egne indtægter først og fremmest påhviler medlemsstaterne, jf. artikel 8 i Rådets afgørelse 2000/597/EF, Euratom om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter […], må det følgelig også påhvile medlemsstaternes myndigheder alene at afgøre, om importafgifter eller eksportafgifter i givet fald skal bogføres efterfølgende i henhold til artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning (EØF) nr. 2913/92 eller gøres til genstand for godtgørelse eller fritagelse i medfør af artikel 239 i samme forordning.

(3) For at sikre en ensartet behandling af operatørerne og sikre beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser bør der dog stadig være en forpligtelse til at forelægge sagerne for Kommissionen til beslutning, når medlemsstaterne er af den opfattelse, at der bør træffes en gunstig beslutning, og når der enten henvises til en aktiv fejl eller forsømmelighed fra Kommissionens side, eller at omstændighederne i sagen har at gøre med fællesskabsundersøgelser, som bl.a. gennemføres efter Rådets forordning (EF) nr. 515/97 af 13. marts 1997 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes administrative myndigheder og om samarbejde mellem disse og Kommissionen med henblik på at sikre den rette anvendelse af told- og landbrugsbestemmelserne […], eller at det pågældende toldskyldsbeløb er højere end eller lig med 500000 EUR.

(4) Denne forpligtelse til at forelægge sager er dog ikke nødvendig, hvis Kommissionen allerede har vedtaget en beslutning om en sag, hvor lignende faktiske og retlige forhold gør sig gældende, idet medlemsstaterne så kan basere sig på den seneste beslutning fra Kommissionen, hvor lignende faktiske og retlige forhold gør sig gældende, når de skal træffe deres endelige afgørelse.«

( 18 ) – Dom afsagt den 7.12.2004 af Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer, sag nr. 01/900096 DK, s. 2.

( 19 ) – Af dommen afsagt af Retten i Første Instans i sagen Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 2, i den parallelt verserende klagesag med henblik på annullation af Kommissionens beslutning REM 19/2002 af 17.6.2004 fremgår følgende: Efter udstedelsen af forordning nr. 1196/97, der blev offentliggjort den og trådte i kraft den , fortsatte Heuschen & Schrouff med at importere rispapir fra Vietnam i underposition 19019099 i KN, hvilket de nederlandske toldmyndigheder i seks måneder accepterede for 29 angivelsers vedkommende (efter kontrol af dokumenterne og — i et tilfælde — efter kontrol af varerne). Den meddelte de nederlandske toldmyndigheder, at der ved angivelsen skulle anvendes underposition 19059020 i KN. Senere samme dag fastslog de samme toldmyndigheder imidlertid, at en angivelse, hvor underposition 19019099 i KN var anvendt, var rigtig. Fra den anvendte Heuschen & Schrouff underposition 19059020 i KN for importen af rispapir.

( 20 ) – Jf. dom afsagt af Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer, nævnt ovenfor i fodnote 18, s. 1 og 3, samt dommen afsagt af Retten i Første Instans i sagen Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 2, præmis 12.

( 21 ) – Jf. dommen afsagt af Gerechtshof te Amsterdam, Douanekamer, nævnt ovenfor i fodnote 18, s. 3.

( 22 ) – Ifølge præmis 12 i dommen afsagt af Retten i Første Instans i sagen Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 2, drejer det sig i sidste ende om betaling af et beløb på 636518,40 NLG (282645,21 EUR).

( 23 ) – Jf. med hensyn til datoen præmis 13 i dommen afsagt af Retten i Første Instans i sagen Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods mod Kommissionen, nævnt ovenfor i fodnote 2.

( 24 ) – Jf. ovenfor, punkt 3, i dette forslag til afgørelse.

( 25 ) – Dom af 11.8.1995, sag C-12/94, Uelzena Milchwerke, Sml. I, s. 2397.

( 26 ) – Dom af 13.3.2003, sag C-156/00, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 2527.

( 27 ) – Domstolens opgave, når den er forelagt en præjudiciel sag om tarifering, er mere at oplyse den nationale ret om de kriterier, hvorved den nationale ret korrekt kan tarifere de pågældende produkter i KN, end selv at foretage denne tarifering, så meget mere som Domstolen ikke nødvendigvis er i besiddelse af alle de hertil nødvendige oplysninger. Den nationale ret er således under alle omstændigheder bedre i stand til at foretage tariferingen (dom af 7.11.2002, forenede sager C-260/00 — C-263/00, Lohmann og Medi Bayreuth, Sml. I, s. 10045, præmis 26).

( 28 ) – Asiatisk rispapir kan bl.a. udvindes af forskellige plantefibre og anvendes, f.eks. i Japan og Kina, til meget forskelligartede formål, endog i boligindretningen, f.eks. til skillevægge og lamper.

( 29 ) – Jf. ovenfor, punkt 7, i dette forslag til afgørelse.

( 30 ) – Også Lyons, »EC Customs Law«, 2. udg., 2008, s. 142, har fremhævet disses særlige betydning.

( 31 ) – Jf. bl.a. dom af 26.9.2000, sag C-42/99, Eru Portuguesa, Sml. I, s. 7691, præmis 13, af , sag C-495/03, Intermodal Transports, Sml. I, s. 8151, præmis 47, og af , forenede sager C-208/06 og C-209/06, Medion, Sml. I, s. 7963, præmis 34.

( 32 ) – Fællesskabsforordninger skal fortolkes ensartet. Ifølge fast praksis udelukker dette, at en bestemmelses ordlyd i tvivlstilfælde betragtes isoleret, idet nævnte hensyn tværtimod kræver, at ordlyden fortolkes og anvendes på baggrund af versionerne på de andre officielle sprog, dom af 11.11.1999, sag C-48/98, Söhl & Söhlke, Sml. I, s. 7877, præmis 46, jf. om den faste praksis også dom af , sag C-408/06, Götz, Sml. I, s. 11295, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis.

( 33 ) – Den nederlandske version, »dergelijke producten van meel of van zetmeel«, den danske, »lignende varer af mel eller stivelse«, og den svenske version, »liknande produkter«, er med en mere eller mindre detaljeret henvisning til »lignende varer« til slut i opremsningen mindre udførlig end en del af de andre versioner, der mellem ordene »segloblater« og »lignende varer« desuden indeholder de begreber, der er anført i fodnoten nedenfor.

( 34 ) – Det gælder bl.a. for den tyske version, »getrocknete Teigblätter aus Mehl oder Stärke«, den franske, »pâtes séchées de farine, d’amidon ou de fécule en feuilles«, den spanske, »pastas secas de harina, almidón o fécula, en hojas«, og den portugisiske version, »pastas secas de farinha, amido ou fécula«.

( 35 ) – Jf. »rice paper« i den engelske version og »rižev papir« i den slovenske version.

( 36 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 25 i dette forslag til afgørelse.

( 37 ) – Jf. ovenfor, punkt 7, i dette forslag til afgørelse.

( 38 ) – De forklarende bemærkninger til KN, der er udarbejdet af Kommissionen, og de forklarende bemærkninger udarbejdet inden for rammerne af Verdenstoldorganisationen, for så vidt angår det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem (HS), indeholder vigtige, om end ikke bindende, bidrag til fortolkningen af de forskellige toldpositioner, dom af 17.3.2005, sag C-467/03, Ikegami, Sml. I, s. 2389, præmis 17.

( 39 ) – Den forelæggende ret har i øvrigt også nævnt disse bemærkninger, dog med et andet sigte end Heuschen & Schrouff.

( 40 ) – Jf. toldkodeksens artikel 217 vedrørende enkeltheder om bogføring.

( 41 ) – Bl.a. dom af 3.4.2008, sag C-230/06, Militzer & Münch, Sml. I, s. 1895, præmis 50.

( 42 ) – Bl.a. dom af 7.9.1999, sag C-61/98, De Haan, Sml. I, s. 5003, præmis 52, og af , sag C-62/05 P, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8647, præmis 41, om tidligere bestemmelser, der er afløst af toldkodeksens artikel 239, stk. 1, andet led, og artikel 905 i forordning nr. 2454/93.

( 43 ) – Jf. punkt 68 og 69 i mit forslag til afgørelse af 13.3.2008 i sag C-204/07 P, CAS mod Kommissionen, og den deri nævnte retspraksis.

( 44 ) – Dom af 1.4.1993, sag C-250/91, Hewlett Packard France, Sml. I, s. 1819, præmis 46, Alexander, »Vorbemerkungen zu Art. 220, 221«, i: Witte, Zollkodex, Kommentar, 4. opl. 2006, punkt 5, Huchatz, »Art. 239 — Erstattung oder Erlass in Sonderfällen«, ibidem, punkt 32.

( 45 ) – Hewlett Packard France-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 44, præmis 46.

( 46 ) – Jf. De Haan-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 42, præmis 42 sammenholdt med præmis 41, vedrørende tidligere bestemmelser afløst af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led. Alexander, »Vorbemerkungen zu Art. 220, 221«, nævnt ovenfor i fodnote 44, punkt 2, påpeger, at toldkodeksens artikel 220, stk. 2, kun indeholder en delbestemmelse vedrørende beskyttelsen af den berettigede forventning. Beskyttelsen af den berettigede forventning er på den ene side ikke udtømmende fastlagt gennem denne bestemmelse. På den anden side giver bestemmelsen ikke mulighed for på differentieret måde at tage hensyn til tilfælde, hvor både toldmyndigheden og debitor har gjort sig skyldige i fejl. For at undgå disse mangler vil de berørte parter i stigende grad fremsætte parallelle begæringer om tilbagebetaling eller anlægge erstatningssøgsmål. Alexander påpeger herefter risikoen for væsentlige fejlkilder, når der føres flere retligt adskilte sager vedrørende samme faktiske forhold med højst forskellige formelle og materielle forudsætninger. Dette nødvendiggør normalt en i faglig henseende kvalificeret, omfattende og dermed dyr rådgivning af debitor samt et uforholdsmæssigt stort administrativt arbejde for de berørte toldmyndigheder og Kommissionen. Af hensyn til procesøkonomien vil sagerne derfor hyppigt ikke blive behandlet sideløbende, men til dels blive udsat. For at afhjælpe denne situation er en omfattende ændring af den efterfølgende bogføring og af bestemmelserne om fritagelse og tilbagebetaling nødvendig. Jf. også Lyons, nævnt ovenfor i fodnote 30, s. 496, om det forhold, at de to bestemmelser ikke dækker nøjagtigt samme områder. Han henviser herved desuden til praksis i dom afsagt den 19.2.1998 af Retten i Første Instans, sag T-42/96, Eyckeler & Malt mod Kommissionen, Sml. II, s. 401, præmis 135 ff., om de tilsvarende tidligere bestemmelser, der er afløst af toldkodeksens artikel 220, stk. 2, og artikel 239, stk. 1, andet led.

( 47 ) – Jf. ovenfor i fodnote 46 i dette forslag til afgørelse vedrørende det synspunkt, at de pågældende bestemmelser på trods heraf ikke dækker nøjagtigt samme områder.

( 48 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 44, præmis 46.

( 49 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 32, præmis 55 og 56.

( 50 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 26, præmis 92.

( 51 ) – Dom af 26.6.1990, sag C-64/89, Deutsche Fernsprecher, Sml. I, s. 2535, præmis 13.

( 52 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 16, præmis 33.

( 53 ) – Dom af 14.5.1996, forenede sager C-153/94 og C-204/94, Faroe Seafood m.fl., Sml. I, s. 2465, præmis 80.

( 54 ) – Dom af 22.6.2006, sag C-419/04, Conseil général de la Vienne, Sml. I, s. 5645, præmis 42.

( 55 ) – Dom af 14.12.2000, sag C-344/98, Masterfoods og HB, Sml. I, s. 11369.

( 56 ) – Anerkendt f.eks. med henblik på at få fastslået, at en fællesskabsretsakt er ugyldig, jf. bl.a. dom af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, præmis 20, og af , sag C-6/99, Greenpeace France m.fl., Sml. I, s. 1651, præmis 54. Jf. også dom af , forenede sager C-143/88 og C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest, Sml. I, s. 415, præmis 24.

( 57 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 55.

( 58 ) – Dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935, præmis 43-54.

( 59 ) – Nævnt ovenfor i fodnote 55, præmis 57 og 59.

( 60 ) – Generaladvokat Cosmas har i sit forslag til afgørelse af 16.5.2000, Masterfoods, nævnt ovenfor i fodnote 55, punkt 40-55, beskæftiget sig indgående med denne problematik, der også prægede de daværende parters bemærkninger i sagen. Generaladvokat Cosmas nævner bl.a. den mulighed, at parterne eller en part kan forsøge at vælge, hvilken type sag der skal føres, og derigennem vælge et fællesskabsretsmiddel. En præjudiciel forelæggelse, der ikke tager sigte på en vurdering af de faktiske forhold, er uegnet til prøvelse af gyldigheden af en afgørelse truffet af Kommissionen som led i besvarelsen af et præjudicielt spørgsmål, da der for sådanne forvaltningsakters vedkommende må foretages en fuld retslig prøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse. Efter min opfattelse bør det tilføjes, at der også foreligger alvorlige problemer med hensyn til påberåbelsespligt og bevisbyrde: Disse aspekter spiller en afgørende rolle i forbindelse med et annullationssøgsmål, men har derimod ingen betydning i en præjudiciel forelæggelse. Hertil kommer den relativt stramme struktur for de »retlige omstændigheder« i et direkte søgsmål, der medfører, at mange punkter afgøres på grundlag af en vurdering af, hvorvidt de kan antages til realitetsbehandling, uden at spørgsmålet, om de er begrundede, berøres, og på den anden side den relativt åbne struktur i en præjudiciel forelæggelse, hvor der tages stilling til indholdet af de argumenter, der fremsættes af alle parter i sagen (herunder af eventuelle deltagende medlemsstater). Disse forskelligheder kan i sidste ende resultere i betydelige skævheder, afhængig af, i hvilken form for søgsmål Domstolen først får forelagt sagen.

( 61 ) – Jf. herom punkt 36 i mit forslag til afgørelse af 4.9.2008 i sag C-38/07 P, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading mod Kommissionen.

( 62 ) – Dom af 24.9.1998, sag C-413/96, Sportgoods, Sml. I, s. 5285, præmis 41-43.

( 63 ) – Dom af 19.10.2000, sag C-15/99, Sommer, Sml. I, s. 8989, præmis 31.

( 64 ) – Sportgoods-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 62, præmis 41.

( 65 ) – Man skal dog være opmærksom på, at det, hvis fristen for et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 5, EF allerede er udløbet, og den pågældende kommissionsbeslutning dermed er blevet endelig i forhold til adressaten, ikke er muligt at anfægte denne fællesskabsretsakt, der udfolder retsvirkninger, igen ved et søgsmål ved nationale retsinstanser og en eventuel anmodning om præjudiciel afgørelse i forbindelse hermed, jf. dom af 9.3.1994, sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833, præmis 13-26, og af , sag C-178/95, Wiljo, Sml. I, s. 585, præmis 20-31.

( 66 ) – Herfor taler også præmis 48 i De Haan-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 42.

( 67 ) – For en anmodning i henhold til toldkodeksens artikel 239, stk. 2, gælder f.eks. en frist på 12 måneder fra datoen for underretningen om afgifter, der kun kan forlænges i undtagelsestilfælde.

( 68 ) – Da det drejer sig om indgivne anmodninger, vil en oplysning fra parterne i den pågældende retssag i mange tilfælde være tilstrækkelig. Derudover bemærkes det, at der i givet fald også er mulighed for at rette en forespørgsel til Kommissionen vedrørende en sag, som den behandler. I henhold til artikel 10 EF påhviler der Kommissionen en pligt til loyalt samarbejde med medlemsstaternes retsinstanser, jf. herom Delimitis-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 58, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis.

( 69 ) – I et tilfælde som det foreliggende skal jeg dog bemærke, at muligheden for at forelægge et sådant for Kommissionen siden ændringen af retstilstanden fra den 1.8.2003, jf. ovenfor, punkt 16-19, i dette forslag til afgørelse, er meget begrænset, hvilket også den italienske regering har påpeget. Den pågældende ret skal således i hvert enkelt tilfælde konkret undersøge, om der stadig er mulighed for at forelægge sagen for Kommissionen.