Direktiv 2004/18 vedrører nemlig indgåelse af offentlige kontrakter, ikke indgåelse af koncessionskontrakter om tjenesteydelser, idet de sidstnævnte er udelukket af det nævnte direktivs anvendelsesområde i medfør af direktivets artikel 17. Hvad i denne henseende angår sondringen mellem en offentlig tjenesteydelseskontrakt og en koncessionskontrakt om tjenesteydelser forholder det sig således, at selv om vederlagsformen er et af de afgørende elementer for kvalificeringen af en koncessionskontrakt om tjenesteydelser, indebærer en sådan kvalificering, at tjenesteyderen påtager sig risikoen for driften af de pågældende tjenesteydelser, og at dersom den risiko, som er forbundet med leveringen af tjenesteydelsen, ikke overføres på tjenesteyderen, udgør transaktionen en offentlig tjenesteydelseskontrakt og ikke en koncessionskontrakt om tjenesteydelser. Når en tjenesteyder ikke modtager vederlag fra den ordregivende myndighed og bærer hele risikoen i forbindelse med udøvelsen af virksomhed med indsamling og videreformidling af væddemål, kan en sådan koncession derfor ikke anses for en offentlig tjenesteydelseskontrakt som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a) og d), i direktiv 2004/18.

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, der pålægger de erhvervsdrivende, som ønsker at deltage i et udbud vedrørende tildelingen af koncessioner på området for spil og væddemål, en pligt til at føre bevis for deres økonomiske og finansielle formåen ved erklæringer fra mindst to banker, uden at åbne op for muligheden for, at denne formåen ligeledes kan godtgøres på anden vis, for så vidt som en sådan bestemmelse kan opfylde betingelserne om forholdsmæssighed, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Medlemsstaterne kan nemlig frit fastsætte målene for deres politik på hasardspilsområdet og i givet fald nøjagtigt fastsætte det ønskede beskyttelsesniveau med hensyn til beskyttelsen af forbrugerne og samfundsordenen. De restriktioner, som medlemsstaterne pålægger, skal imidlertid opfylde betingelserne for så vidt bl.a. angår deres begrundelse i tvingende almene hensyn og deres forholdsmæssighed. Hvad i denne henseende angår en national bestemmelse, der for så vidt angår målet om bekæmpelse af kriminalitet knyttet til hasardspil er begrundet i ønsket om at sikre kontinuiteten i den lovlige indsamling af væddemål med henblik på at dæmme op for, at ulovlig virksomhed udvikler sig sideløbende, og i ønsket om at beskytte forbrugerne, kan et sådant mål udgøre et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en restriktion for de grundlæggende friheder.

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den nævnte restriktion er egnet til at sikre opfyldelsen af det forfulgte mål, kan pligten til at fremlægge bankerklæringer hidrørende fra to banker åbenbart sikre, at den økonomiske aktør har en økonomisk og finansiel formåen, der gør det muligt for denne at opfylde de forpligtelser, som den pågældende kan pådrage sig over for vindende spillere. Henset til den særlige karakter af økonomiske aktiviteter inden for hasardspilsektoren synes det krav om at fremlægge egnede erklæringer fra mindst to banker, som blev pålagt de tilbudsgivere, der havde været på markedet i mindre end to år, og hvis samlede indtægter fra spiludbydervirksomhed havde været under 2 mio. EUR i de foregående to regnskabsår, ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det forfulgte mål.

(jf. præmis 40, 42, 43, 45, 46, 48 og 50 samt domskonkl. 2)