1.

Vi vil som den tyske regering, Kommissionen og i det væsentlige også firmaet Bollmann undersøge de 2 første spørgsmål under ét. Domstolen vil erindre de forskellige meninger, som blev fremført i den forbindelse. Forbundsregeringen finder i det store og hele, at medlemsstaterne er beføjet til at fortolke og præcisere de pågældende fællesskabsforordninger, da disse i det foreliggende tilfælde ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger, og Fællesskabet således åbenbart endnu ikke har gjort udtømmende brug af sin lovgivende magt med hensyn til tariferingen. Bortset herfra er det ifølge forbundsregeringen klart, at varebetegnelserne i forordning nr. 22 henviser til den fælles toldtarif og dennes anvendelsesprincipper og således også til den herfor nødvendige interne udfyldnings-virksomhed. Herimod hævder firmaet Bollmann, at Fællesskabet allerede i overgangsperioden har enekompetence med hensyn til tarifferne for varer, der henhører under markedsordningerne. Ifølge firmaet er der ingen tvivl om, at beføjelsen til at udstede bemærkninger vedrørende tariferingen er forbeholdt Fællesskabet. Firmaet Bollmann hævder, at de på området eksisterende fællesskabsredige tariferingsbestemmelser i øvrigt er tilstrækkelige, og navnlig at artikel 1 i forordning nr. 22. ikke nødvendiggør nogen bemærkninger. Heraf følger, at medlemsstaterne ikke kan anses for berettigede til at udstede nye tariferingsregler, der vil kunne bringe retsenheden i fare. Allerhøjest forbliver de nationale forklarende bemærkninger, som eksisterede allerede før den fælles markedsordnings ikrafttræden, anvendelige, for så vidt de er forenelige med fællesskabsretten. Endelig ligger Kommissionens opfattelse nærmere firmaet Bollmanns mening uden dog- at falde fuldstændigt sammen hermed. Kommissionen anerkender faktisk lovligheden af forholdsregler, som den nationale iovgiver vedtager for at lette anvendelsen af fællesskabsretten, og følgelig også af nationale fortolkningsregler vedrørende fællesskabsrettens generelle betegnelser. Den betoner dog, at medlemsstaterne ikke har nogen ret eller nogen skønsmæssig beføjelse til at henføre bestemte produkter til bestemte toldpositioner. Jeg må, inden jeg forsøger at besvare de stillede spørgsmål på baggrund af disse forskellige opfattelser, først understrege et væsentligt princip. Der er faktisk ingen tvivl om, at de fælles markedsordninger kun kan fungere, dersom deres ensartede anvendelse sikres i hele Fællesskabet. Man kan navnlig ikke tillade undtagelser fra det princip, at de samme produkter overalt skal være pålagt samme afgiftssatser, hvis man skal undgå, at markedsordningernes mekanisme udsættes for alvorlige forstyrrelser, og især at der forekommer omlægning i handelen med tredjelande, hvorom det jo drejer sig i hovedsagen. — Sådan set kan man sikkert ikke betvivle rigtigheden af firmaet Bollmanns og Kommissionens opfattelse, altså den opfattelse, hvorefter medlemsstaterne har overført deres suverænitet til Fællesskabet med hensyn til at fastsætte tariffer for varer under markedsordningerne. Hvis denne opfattelse slår til, er det tillige sikkert, at medlemsstaterne i princippet ikke længere har en egen skønsmæssig beføjelse til at udstede bindende juridiske regler på området. Det er nemlig Fællesskabet, der skal løse de opdukkende tariferingsspørgsmål, som det også — hvad firmaet Bollmann har påvist i sit skriftlige indlæg — allerede faktisk har været tilfældet i talrige lovgivningsakter siden 1962. På den anden side må vi også erkende, at tariffer, herunder afgiftstarifferne, almindeligvis indeholder generelle varebeskrivelser, som til stadighed giver anledning til tvivl og vanskeligheder ved anvendelsen. Dette synes også at være tilfældet for de her omhandlede varer, som det fremgår af det sagsforhold, der ligger til grund for hovedtvisten. Man kunne således med rette spørge, om ikke selve forholdets natur implicerer, at medlemsstaterne har en beføjelse til at forklare og afgrænse varebeskrivelserne uanset Fællesskabets principielle suverænitet med hensyn til at fastsætte tariffer, i hvert fald så længe der mangler en præcis og detaljeret fællesskabsregulering. Dette er, som vi har hørt, forbundsregeringens these. Det er imidlertid let at påvise, at den ikke kan få medhold heri. Det fremgår af hele det her afgørende system, at det, uanset de generelle varebeskrivelser i forordning nr. 77, er selve fællesskabsretten, som i sidste instans fastsætter den præcise tarifering af den pågældende vare. Det er i denne henseende af afgørende betydning, at angivelsen af varerne i forordningerne nr. 22 og 77 overfører nomenklaturen i den fælles toldtarif, altså henviser til den fælles toldtarif, som på sin side som bekendt bygger på Bruxelles-nomenklaturen. De forklarende bemærkninger til Bruxelles-nomenklaturen kan således, som Kommissionen har bekræftet, være en god hjælp ved fortolkningen. Rådet har endvidere ved sin beslutning af 13. februar 1960 givet tariferings -og fortolkningsregler vedrørende den fælles toldtarif. Endelig indeholder artikel 8 i selve forordning nr. 77 en særlig tariferings-bestemmelse, hvis indhold jeg senere vil vende tilbage til. — Alt dette tillader mig i virkeligheden at fastslå, at fællesskabsretten i nærværende sag er komplet, uden huller og, som firmaet Bollmann har udtalt, »self-executing«. Selv om der mangler detaljerede regler om tariferingsspørgsmål i fællesskabsretten, må man herefter frakende medlemsstaterne enhver sådan skønsmæssig beføjelse på området, som forbundsregeringen, idet den fremmaner et billede af fællesskabsretten som et grovmasket net, påberåber sig for sit vedkommende, dvs. entydigt udelukke en margen for vedtagelsen af nationale tariferingsbestemmelser med bindende virkning. I overensstemmelse med Kommissionen og i modsætning til firmaet Bollmanns opfattelse kunne man allerhøjst gøre én indskrænkning i den foran udviklede these. Hensynet til administrationen bevirker vel, at det er umuligt at komme uden om præcise og detaljerede enkel treguleringer, fordi sådanne garanterer ensartetheden i forvaltningsudøvelsen og letter denne. Det synes således forsvarligt at tillægge medlemsstaterne ret til at udstede forklarende bemærkninger til afgiftstariffen, endog sådanne, som går ud over det umiddelbare indhold af fællesskabsteksterne. Men der kan ikke herved (og dette er afgørende) være tale om endeligt bindende akter, og der må gælde det forbehold for dem, at de skal være forenelige med de forud gældende principper i fællesskabsretten om tarifering. Med denne væsentlige begrænsning kan man anerkende, at medlemsstaterne har ret til at fastsætte bemærkninger, idet en sådan ret ikke medfører nogen fare for den ensartede administrative praksis i Fællesskabet og ikke giver nogen mulighed for manupulation på nationalt plan, hvilket måtte befrygtes, dersom man overlod til medlemsstaterne skønsmæssigt at løse tariferingsproblemerne. Man kan i øvrigt så meget lettere beslutte sig for denne opfattelse, som medlemsstaterne i praksis synes at forhandle sig til rette indbyrdes og med Kommissionens eksperter, inden de udsteder sådanne forklarende bemærkninger. — Det forekommer mig imidlertid tvivlsomt, om Bundesfinanzhof ved formuleringen af sine spørgsmål har haft sådanne bemærkninger af oplysende karakter for øje. Når jeg kunne udlede min opfattelse vedrørende Fællesskabets tariferingsbeføjelse af den ved forordningerne nr. 22 og 77 indførte ordning eller, om man vil, af den måde, hvorpå artikel 1 i forordning nr. 22 præsenterer de varer, den finder anvendelse på, påhviler det mig herudover at godtgøre, at man ikke kan retfærdiggøre et andet resultat under henvisning til artikel 14 i forordning nr. 22 (som ligeledes er anført af Bundesfinanzhof). Som bekendt bestemmer artikel 14 i forordning nr. 22: »Medlemsstaterne træffer alle forholdsregler for at tilpasse deres ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, således at forordningen, hvis ikke andet er bestemt heri, effektivt kan finde anvendelse fra den 1. juli 1962«. — Det er faktisk Kommissionens fortolkning af denne artikel, som forekommer mest relevant. Ifølge den er formålet med artikel 14 og andre lignende bestemmelser, der almindeligvis forefindes i alle markedsordningerne, først og fremmest at sikre afløsningen af tidligere bestående ordninger; altså at understrege for medlemsstaterne, at de skal afskaffe modstridende intern ret. I øvrigt omhandler artikel 14, stadig ifølge Kommissionen, det samarbejde mellem medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner, som er nødvendigt inden for rammerne af de fadles markedsordninger, dvs. den opdeling af arbejdet, som er uundværlig efter markedsordningerne. I virkeligheden træffes de nødvendige centrale beslutninger jo ifølge markedsordningernes system af fællesskabsinstanserne, medens udførelsen på det administrative plan påhviler medlemsstaterne. Således betragtet tilsigter artikel 14 i forordning nr. 22 og lignende bestemmelser hovedsagelig at skabe de nødvendige administrative forudsætninger for iværksættelsen af de fælles markedsordninger. Hertil hører forholdsregler som betegnelsen af de kompetente myndigheder, fastsættelsen og udregningen af visse priser, meddelelsen af licenser, omregningen af de i regningsenheder angivne afgiftssatser, deres beregning ved anvendelsen af visse koefficienter etc. Derimod kan man ikke i noget tilfælde antage, at artikel 14 indeholder et mandat, som giver medlemsstaterne beføjelse til at udstede tarifbestemmelser, altså bestemmelser, der går ud over, hvad der kan anses for tilladelige opregninger af og bemærkninger til toldpositioner med henblik på en lettelse af administrationen i den tidligere omtalte betydning. I korthed kan man herefter sige om Bundesfinanzhofs to første spørgsmål, at beføjelsen til at fastsætte tariferingen for de i forordning nr. 22 betegnede varer blev overført til Fællesskabet fra denne forordnings ikrafttræden. Efter fællesskabsretten alene bestemmes den toldposition, som varerne skal henføres under. Der findes intet spillerum for nationale bemærkninger med bindende virkning. Med dette forbehold kan staterne imidlertid offentliggøre bemærkninger for at lette det administrative arbejde.