ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
100.

Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Conseil d’État (appeldomstol i forvaltningsretlige sager, Belgien) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger: »Artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en ansøger om international beskyttelse ikke har adgang til retsmidler, som gør det muligt for den pågældende at påberåbe sig omstændigheder, der er indtruffet senere end vedtagelsen af afgørelsen om overførsel af den pågældende, og som kan have indvirkning på afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af den pågældendes ansøgning. Det skal være muligt at tage hensyn til sådanne senere omstændigheder for den samme nationale ret som den, der har påkendt afgørelsen om overførsel, herunder også inden for rammerne af et andet søgsmål eller gennem et søgsmål anlagt ved en anden national ret, på den betingelse, at disse søgsmål udgør effektive og hurtige retsmidler, hvis udfald skal være bindende for den ret, der behandler søgsmålet til prøvelse af afgørelsen om overførsel, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve med henblik på at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse.«
70.

I E.B.-sagen blev tvungen pensionering for en politibetjent i 1975 fastslået i en disciplinær administrativ afgørelse, efter at han var blevet dømt for blufærdighedskrænkelse af homoseksuel karakter. Pensionsbetalingerne blev i henhold til denne afgørelse også nedbragt med 25% i forhold til, hvad han ellers var berettiget til. På baggrund af, at den oprindelige afgørelse, der nedbragte E.B.’s pensionsbetalinger, ikke ville have været i overensstemmelse med direktiv 2000/78/EF ( 34 ), såfremt det havde fundet anvendelse, fastslog Domstolen, at den nationale ret ikke var forpligtet til at efterprøve den endelige disciplinære afgørelse om førtidig pensionering af E.B., men at den var forpligtet til at efterprøve nedsættelsen af hans pension med henblik på at beregne det beløb, han ville have modtaget, såfremt hans rettigheder i henhold til EU-retten ikke var blevet krænket (i dette tilfælde hans ret til ikke at blive udsat for forskelsbehandling på grund af seksuel orientering).
69.

Hvad angår risikoen for dobbeltbeskatning fremgår det, at registreringskriteriet ikke i sig selv kan undgå en sådan risiko, eftersom et skib kan være opført i to eller flere forskellige registre – som det fremgår af hovedsagen – og følgelig have en mere eller mindre direkte forbindelse med mindst to stater. Det er ligeledes korrekt, at den lovgivning, der regulerer skibsregistre, indtil nu ikke har været genstand for en harmonisering, hverken på folkeretligt eller EU-retligt plan, som ville udelukke, at det samme skib kan være opført i to forskellige staters registre. I tilfælde af dobbelt registrering i Unionen kan de to stater følgelig begge anses for en »medlemsstat, hvor registreringen er sket«, hvilket kan føre til dobbeltbeskatning.
50.

Det er imidlertid en betingelse, at retten har en sådan mulighed. Efter den forelæggende rets opfattelse udelukker ordlyden af, formålet med og systematikken i § 205 og § 205a i forbundslov om skatter og afgifter ganske vist, at de finder anvendelse på »momsfordringer, der er krediteret for sent«. Det kan imidlertid eventuelt komme på tale at fortolke disse bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten eller at anvende dem analogt. Såfremt der ikke findes bestemmelser om for meget betalt moms, foreligger der muligvis et retligt tomrum. Dette kan for så vidt angår sagsøger 2 udfyldes ved analog anvendelse af de bestemmelser om forrentning, der gælder for andre skatte- og afgiftstyper (f.eks. § 205 i forbundsloven om skatter og afgifter) i henhold til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
22.

I WDFG-dommen, for så vidt som det er relevant i den foreliggende sag, tog Domstolen Kommissionens appel til følge, idet den bl.a. sigtede mod at bestride den pligt, som Retten pålagde Kommissionen, til at identificere en gruppe af virksomheder med særlige egenskaber med henblik på at godtgøre, at en national foranstaltning er selektiv. Efter at have erindret om tretrinsmetoden for selektivitetsanalysen fandt Domstolen, at den omtvistede foranstaltning kan begunstige alle virksomheder, som har skattemæssigt hjemsted i Spanien og erhverver kapitalandele på mindst 5% i virksomheder, som har skattemæssigt hjemsted uden for denne medlemsstat, og dermed kan udgøre en støtteordning, hvorfor det påhvilede Kommissionen at godtgøre, at denne foranstaltning, uanset om den indebærer en generel fordel, indebærer fordele alene for visse virksomheder eller visse erhvervssektorer ( 18 ). Domstolen konstaterede endvidere, at Rettens ræsonnement var baseret på en fejlagtig anvendelse af betingelsen om selektivitet, og at denne betingelse er opfyldt med hensyn til en national foranstaltning, der giver en generel skattemæssig fordel, når Kommissionen kan godtgøre, at den omtvistede foranstaltning udgør en afvigelse fra det almindelige eller »normale« skattesystem i den pågældende medlemsstat, idet den ved sin konkrete virkning indfører en differentieret behandling mellem erhvervsdrivende, selv om de erhvervsdrivende, der er omfattet af den skattemæssige fordel, og dem, der er udelukket herfra, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, i forhold til det formål, der forfølges med den nævnte skatteordning i denne medlemsstat ( 19 ). Ifølge Domstolen begik Retten en retlig fejl, da den fandt, at den omtvistede foranstaltning ikke kan anses for en selektiv foranstaltning, men for en generel foranstaltning, idet den ikke omhandler en særlig kategori af virksomheder eller produktioner, finder anvendelse uafhængigt af arten af virksomhedernes aktiviteter eller er umiddelbart eller potentielt tilgængelig for alle virksomheder, der er interesseret i et erhverve kapitalandele på mindst 5% i udenlandske selskaber, og som har ejet disse andele i en uafbrudt periode på mindst et år ( 20 ). Domstolen præciserede endvidere, at i modsætning til det, som Retten havde fastslået, kan den omtvistede foranstaltnings selektive karakter ikke på nogen måde drages i tvivl ved den omstændighed, at den væsentlige betingelse for at opnå den skattemæssige fordel, som denne foranstaltning afføder, består i, at der foreligger en økonomisk transaktion, mere specifikt en »udelukkende finansiel transaktion«, som ikke kræver et mindstebeløb for investeringen, og som ikke er afhængig af arten af de begunstigede virksomheders aktiviteter ( 21 ). Domstolen konkluderede derfor, at Retten havde begået en fejl, da den kritiserede Kommissionens konstateringer om den omtvistede foranstaltnings selektive karakter uden at undersøge, om Kommissionen faktisk havde analyseret og godtgjort denne foranstaltnings diskriminerende karakter ( 22 ).
5.

Kommissionen opretholdt den formelle undersøgelsesprocedure for så vidt angår kapitalandele erhvervet uden for EU, idet de spanske myndigheder forpligtede sig til at fremkomme med nye oplysninger. Denne del af proceduren blev afsluttet ved, at Kommissionen vedtog den omtvistede afgørelse. I afgørelsens artikel 1, stk. 1, fastslog Kommissionen, at den støtteordning, som Spanien har fastsat i henhold til den omtvistede foranstaltning, er uforenelig med det indre marked »for så vidt angår den støtte, der er ydet til begunstigede i forbindelse med erhvervelser uden for EU« ( 9 ). Artiklens stk. 4 bestemmer, at »[d]e skattefradrag – som de begunstigede anvender ved gennemførelse af erhvervelser uden for EU på datoen for offentliggørelse af nærværende afgørelse i Den Europæiske Unions Tidende i forbindelse med aktiemajoriteter, som indehaves direkte eller indirekte i udenlandske virksomheder, der er etableret i Kina, Indien eller andre lande, hvor der er påvist eller kan påvises eksplicitte juridiske hindringer for grænseoverskridende virksomhedssammenslutninger – [fortsat kan] anvendes i hele den afskrivningsperiode, der er fastsat i støtteordningen«. Den omtvistede afgørelses artikel 4, stk. 1, pålægger at tilbagesøge »uforenelig støtte svarende til den skattelettelse, der er fastsat i den ordning, som er omhandlet i artikel 1, stk. 1, hos de begunstigede, hvis udenlandske virksomhedsrettigheder, der er erhvervet uden for EU, ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 1, stk. 2[-]5«.
49.

Jeg ønsker også her at henvise og henholde mig til dommen af 19. marts 2019 (præmis 66), hvori den forelæggende ret fastslog, at »vi er enige om, at det er den underliggende politik i [direktiv 2008/118], […] at enhver medlemsstat er forpligtet til at sikre betalingen af afgift. […] Det ville føre til forvridning af det indre marked, hvis medlemsstater ikke var forpligtede til at sørge for, at varer, hvoraf der skulle være betalt punktafgift, ikke kan overgå til fri omsætning på det indre marked ved siden af varer, hvoraf der er betalt punktafgift. Som Upper Tribunal [(Tax and Chancery Chamber) (appeldomstol (afdelingen for sager om skatter og afgifter og visse sager om tinglysning))] tillige tilkendegav i sagen Davison and Robinson [ ( 18 )], må HMRC, når der ikke foreligger relevante oplysninger vedrørende tidligere overgang til forbrug, foretage afgiftsopkrævning over for den person, der angiveligt har oplagt de pågældende varer, hvis det er det eneste punktafgiftsopkrævningssted, der kan fastlægges. Det skal bemærkes, at HMRC i sit indlæg har angivet, at chaufføren, i tilfælde som i den foreliggende sag vedrørende [WR], hvor en chauffør er ude af stand til at identificere afsenderen, eller importøren eller vedkommendes arbejdsgiver, er den eneste person, som afgiften kan ansættes over for. Hvis punktafgift ikke kan ansættes over for denne person i tilfælde, hvor HMRC eller en ret vurderer, at han ikke var klar over, at varerne var afgiftspligtige, bliver mulighederne for smugleri og afgiftssvig markant større. Objektiv hæftelse synes dermed, som det oprindeligt blev anført […] i Greenalls-sagen [ ( 19 )], at have været et accepteret element under ordningen i flere på hinanden følgende direktiver«.
123.

Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Naczelny Sąd Administracyjny (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Polen), således: »1) Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der fastsættes en forpligtelse til forudbetaling af merværdiafgift (moms) for erhvervelser af brændstoffer inden for Fællesskabet inden for fem dage efter brændstoffernes indførsel til det nationale område. 2) Artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv (EU) 2016/856 af 25. maj 2016, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der fastsættes en forpligtelse til forudbetaling af moms for erhvervelser af brændstoffer inden for Fællesskabet inden for fem dage efter brændstoffernes indførsel til det nationale område, forudsat at denne forpligtelse er forenelig med dette direktivs øvrige bestemmelser og navnlig bestemmelserne om afgiftens forfald. 3) Artikel 62 og 69 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2016/856, skal fortolkes således, at de er til hinder for en forpligtelse til forudbetaling af moms for erhvervelser af brændstoffer inden for Fællesskabet inden for fem dage efter brændstoffernes indførsel til det nationale område, for så vidt som den gør det muligt for skatte- og afgiftsforvaltningen at opkræve en betaling fra den afgiftspligtige person, inden afgiften forfalder, idet den mulighed for at opkræve acontobeløb, der er fastsat i dette direktivs artikel 206, kun kan vedrøre en afgift, som er forfaldet i henhold til de ovennævnte bestemmelser. 4) Artikel 206 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2016/856, skal fortolkes således, at den er til hinder for en forpligtelse til forudbetaling af moms for erhvervelser af brændstoffer inden for Fællesskabet inden for fem dage efter brændstoffernes indførsel til det nationale område, eftersom denne forpligtelse vedrører bruttobeløbet af den afgift, der skal betales for denne enkelte transaktion, og ikke afgiftens nettobeløb beregnet for hele den afgiftspligtige periode.«
95.

Det er tilstrækkeligt at erindre om, at EU-retten i henhold til Domstolens praksis er til hinder for bestemmelser i national ret, der udsætter nationale dommere for risikoen for disciplinærsager som følge af, at de har indgivet en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen ( 37 ). Dette betyder, at selve udsigten til, at en dommer i givet fald kan gøres til genstand for disciplinære foranstaltninger, fordi denne har foretaget en sådan forelæggelse eller har truffet afgørelse om at fastholde forelæggelsen, efter at den er blevet indgivet, kan skade de berørte nationale dommeres effektive udøvelse af den adgang og de funktioner inden for rammerene af artikel 267 TEUF ( 38 ). Det forhold, at disse dommere ikke må udsættes for disciplinære sanktioner for at udøve denne mulighed for at indgive en forelæggelse for Domstolen, udgør yderligere ligeledes en garanti, der er uløseligt forbundet med dommernes uafhængighed ( 39 ).
41.

Det kan i tredje række, i modsætning til det argument, som den ungarske regering fremførte i retsmødet, ikke lægges til grund, at de handlinger, som går forud for iværksættelsen af en asylprocedure ( 25 ), ikke vedrører »ansøgere om international beskyttelse« som omhandlet i direktiv 2013/32 og 2013/33. Idet en asylansøgers status er en deklaratorisk status, som opstår, når personen udsættes for forfølgelse, kan den pågældende nemlig anses for »ansøger om international beskyttelse«, selv om den pågældende endnu ikke formelt har indgivet sin ansøgning. Den ungarske regering sidestiller i øvrigt med sit argument fejlagtigt fremsættelse af en ansøgning om international beskyttelse med indgivelse af en sådan. Det må i denne henseende fastslås, at en ansøgning om international beskyttelse, således som Domstolen har fastslået, anses for at være indgivet til en myndighed, så snart den pågældende person har tilkendegivet, at vedkommende ønsker at modtage international beskyttelse, uden at tilkendegivelsen heraf kan undergives nogen form for administrative formaliteter ( 26 ). Det ville endvidere være i strid med formålet med direktiv 2013/32, som er at sikre, at mennesker, der har behov for international beskyttelse, får adgang til retligt sikre og effektive asylprocedurer, først at tildele de rettigheder, der sikres ved dette direktiv, efter indgivelsen af en ansøgning om international beskyttelse.
13.

Betingelserne for en godkendelse er fastsat i REACH-forordningens artikel 60: »1. Kommissionen er ansvarlig for at træffe afgørelser om ansøgninger om godkendelser i henhold til dette afsnit. 2. Der skal tildeles en godkendelse, hvis risikoen for menneskers sundhed eller miljøet ved anvendelsen af et stof som følge af de iboende egenskaber, der er specificeret i bilag XIV, er tilstrækkeligt kontrolleret i overensstemmelse med bilag I, punkt 6.4, og som dokumenteret i ansøgerens kemikaliesikkerhedsrapport, jf. dog stk. 3, idet der skal tages hensyn til udtalelsen fra Udvalget for Risikovurdering, jf. artikel 64, stk. 4, litra a). Ved tildelingen af en godkendelse samt fastsættelsen af eventuelle betingelser i forbindelse hermed skal Kommissionen tage hensyn til samtlige udledninger, emissioner og udslip, herunder risici i forbindelse med diffuse eller udbredte anvendelser, der er kendt på tidspunktet for afgørelsen. Kommissionen skal ikke tage hensyn til risiciene for menneskers sundhed som følge af anvendelse af stoffet i medicinsk udstyr […] 3. […] 4. Hvis der ikke kan udstedes en godkendelse i henhold til stk. 2 […], kan der kun udstedes en godkendelse, hvis det påvises, at de socioøkonomiske fordele opvejer de risici for menneskers sundhed eller miljøet, der følger af anvendelsen af stoffet, og hvis der ikke findes passende alternative stoffer eller teknologier. Afgørelse herom træffes og under hensyntagen til udtalelserne fra Udvalget for Risikovurdering og Udvalget for Socioøkonomisk Analyse, jf. artikel 64, stk. 4, litra a) og b), efter at der er taget hensyn til alle af følgende elementer: a) de risici, som stoffets anvendelser indebærer, herunder de foreslåede risikohåndteringsforanstaltningers egnethed og effektivitet b) de socioøkonomiske fordele ved dets anvendelse og de socioøkonomiske konsekvenser af en nægtelse af godkendelse, som påvist af ansøgeren eller andre berørte parter c) analysen af alternativer fremsendt af ansøgeren i henhold til artikel 62, stk. 4, litra e), eller en eventuel substitutionsplan fremsendt af ansøgeren i henhold til artikel 62, stk. 4, litra f), og eventuelle bidrag fra tredjeparter indsendt i henhold til artikel 64, stk. 2 d) foreliggende oplysninger om risici for menneskers sundhed eller miljøet ved eventuelle alternative stoffer eller teknologier. 5. Kommissionen skal ved sin vurdering af, om der findes egnede alternative stoffer eller teknologier, tage alle relevante aspekter i betragtning, herunder a) spørgsmålet om, hvorvidt en overgang til alternativer vil medføre en samlet nedsat risiko for menneskers sundhed og miljøet under hensyntagen til risikohåndteringsforanstaltningernes egnethed og effektivitet b) ansøgerens tekniske og økonomiske mulighed for at gå over til alternativer. 6. En anvendelse må ikke godkendes, hvis dette vil betyde en lempelse af en begrænsning fastsat i bilag XVII. 7. Der kan kun udstedes en godkendelse, hvis ansøgningen er udfærdiget i overensstemmelse med kravene i artikel 62. 8. […]«
53.

For det andet bemærkes, at selv hvis det antages, at begrebet »[færdsel med] køretøjer« ligeledes kan anvendes til at afgøre individuelle sager om erstatningsansvar og anvendes til at afgøre, om der på et givet tidspunkt er tale om et køretøjs almindelige brug, er der grænser for, hvor vidt (eller så lavt i abstraktionsniveauet) enhver (normativ) retsregel kan gå i lyset af det uendelige antal af mulige faktiske scenarier. I denne henseende har Domstolen allerede flere gange præciseret, at begrebet »[færdsel med] køretøjer« omfatter enhver almindelig anvendelse af køretøjet, der er i overensstemmelse med dets funktion som transportmiddel ( 41 ). Spørgsmålet om, hvorvidt en sådan definition er for bred, for snæver eller en kende cirkulær, og præcis hvordan den skal afgrænses, kan med sikkerhed give anledning til diskussion. Medmindre en sådan diskussion om rækkevidden af et EU-retligt begreb udtrykkeligt og tydeligt udløses af en forelæggelsesafgørelse, er det imidlertid vanskeligt at se, hvordan endnu en bekræftelse af, at den særlige situation, der er tale om, virkelig udgør endnu et tilfælde af »[færdsel med] køretøjer«, bidrager til at sikre en ensartet fortolkning af EU-retten i hele Unionen, således som traktaternes ophavsmænd har ønsket.
108.

Denne risiko synes at blive forstærket ved yderligere elementer vedrørende den bredere kontekst for den nye disciplinærordning. Den manglende uafhængighed for disciplinærafdelingen, der er genstand for det andet anbringende, kan navnlig anses for at bidrage til begrundet tvivl for så vidt angår uafhængigheden for præsidenten for denne afdelings uafhængighed. Det er endvidere ubestridt, at denne ordning for så vidt angår dommere ved de almindelige domstole oprettede permanente disciplinære domstole, der er tilknyttet appeldomstole, og som er bemandet af dommere, der er udnævnt af justitsministeren, efter forslag af domstolsrådet – hvis uafhængighed ligeledes er genstand for tvivl, således som det gennemgås i det andet anbringende – for en periode på seks år. Dette betyder, at mens dommerpanelet, der skal træffe afgørelse i en specifik sag, udnævnes ved lodtrækning blandt dommere på en liste over dommere ved en specifik disciplinær domstol, vil dommere, der skal træffe afgørelse i sagen, blive valgt af justitsministeren, sammenholdt med den omstændighed, at justitsministeren beslutter antallet af dommere ved hver disciplinær domstol. Dette forstærker risikoen for, at de omtvistede bestemmelser kan anvendes til at overføre en specifik sag til en specifik domstol med henblik på at opnå et specifikt resultat, i strid med kravet om, at en domstol skal være oprettet ved lov i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU.
Samme direktivs artikel 14, der henhører under kapitel III, »Procedurer og garantier i fuldbyrdelsesstaten«, har overskriften »Retsmidler«. Denne artikel har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at retsmidler svarende til dem, der er tilgængelige i en lignende national sag, finder anvendelse på de efterforskningsforanstaltninger, der er anført i den europæiske efterforskningskendelse.

2. De materielle grunde for udstedelse af den europæiske efterforskningskendelse kan kun anfægtes ved en sag anlagt i udstedelsesstaten, uden at dette anfægter garantierne for de grundlæggende rettigheder i fuldbyrdelsesstaten.

3. Hvis det ikke vil undergrave fortroligheden af en efterforskning i henhold til artikel 19, stk. 1, træffer udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden passende foranstaltninger for at sikre, at der informeres om mulighederne i henhold til national ret for at søge de retsmidler, når disse kan gøres gældende, og i tide til at sikre, at de kan udøves effektivt.

4. Medlemsstaterne sikrer, at tidsfristerne for anmodning om et retsmiddel er de samme som dem, der er foreskrevet i lignende nationale sager, og finder anvendelse på en måde, der garanterer muligheden for, at de berørte parter effektivt kan iværksætte disse retsmidler.

5. Udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden underretter hinanden om de søgte retsmidler mod udstedelsen, anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse.

6. En juridisk anfægtelse suspenderer ikke fuldbyrdelsen af efterforskningsforanstaltningen, medmindre det har denne virkning i lignende nationale sager.

7. Udstedelsesstaten tager en vellykket anfægtelse af anerkendelsen eller fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse i betragtning i overensstemmelse med dens nationale ret. Uden at dette berører nationale procedureregler sikrer medlemsstaterne, at retten til et forsvar og en retfærdig behandling af sagen respekteres i straffesager i udstedelsesstaten i forbindelse med vurderingen af det bevismateriale, der er fremskaffet gennem den europæiske efterforskningskendelse.«
Af de ovennævnte grunde foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af den forelæggende ret forelagte spørgsmål på følgende måde:

»Artikel 20 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud udelukker ikke national lovgivning, i henhold til hvilken retten til at deltage i offentlige udbudsprocedurer for reserverede kontrakter i henhold til denne bestemmelse underlægges betingelser ud over dem, der er angivet i denne bestemmelse.

Sådanne yderligere betingelser skal dog opfylde alle EU-retlige krav, der finder anvendelse, herunder artikel 18 i direktiv 2014/24 samt ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet, og disse betingelser må ikke kunstigt indskrænke konkurrencen.

En betingelse om, at alene økonomiske aktører, der ikke har vinding for øje, eller er ejet eller delvist ejet af enheder, der ikke har vinding for øje, må deltage i reserverede udbudsprocedurer, forekommer i denne forbindelse umiddelbart at række ud over hvad, der er nødvendigt for at opfylde det lovlige formål om at støtte den sociale og faglige integration af handicappede og dårligt stillede personer.

Det forekommer umiddelbart, at det ville lede til kunstig indskrænkning af konkurrencen, såfremt en stor gruppe af økonomiske aktører bevidst udelukkes fra at deltage af grunde, der ikke vedrører det lovlige formål om at støtte den sociale og faglige integration af handicappede og dårligt stillede personer.«