Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Erstatningssøgsmål - sagsgenstand - krav om erstatning for et tab, som kan tilregnes Fællesskabet - Fællesskabets retsinstansers enekompetence

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

2. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder - ingen mulighed for at anfægte en fællesskabsretsakts lovlighed eller anlægge erstatningssag under henvisning til WTO-aftalerne - undtagelser - fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse aftaler, eller som udtrykkeligt og præcist henviser til dem

(EF-traktaten, art. 215, stk. 2 (nu art. 288, stk. 2, EF))

3. Landbrug - fælles markedsordning - bananer - importordning - toldkontingent - indførelse og fordeling - forskelsbehandling - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

4. Landbrug - fælles markedsordning - bananer - importordning - toldkontingent - indførelse og fordeling - fri erhvervsudøvelse - tilsidesættelse heraf - foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

5. Landbrug - fælles markedsordning - bananer - importordning - toldkontingent - indførelse og fordeling - foranstaltning tilpasset den fælles markedsordnings funktion - tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet - foreligger ikke - Rettens skøn - grænser

(Rådets forordning nr. 404/93; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

Sammendrag

1. Når den culpøse adfærd i en erstatningssag ikke er udvist af et nationalt organ, men af en fællesskabsinstitution, må de tab, som eventuelt kunne følge af de nationale myndigheders gennemførelse af fællesskabsbestemmelserne, tilregnes Fællesskabet. Da Fællesskabets retsinstanser i medfør af traktatens artikel 215 (nu artikel 288 EF) har enekompetence til at behandle sager om erstatning for et sådant tab, kan nationale retsmidler ikke sikre borgere, som anser sig for krænket af fællesskabsretsakterne, en effektiv beskyttelse af deres rettigheder.

( jf. præmis 31 og 32 )

2. Når der er tale om Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold, forudsætter en ret til erstatning, at den bestemmelse, der er overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Dette er ikke tilfældet for WTO-aftalernes vedkommende. Efter deres art og deres opbygning udgør disse aftaler principielt ikke regler, hvis overholdelse i fællesskabsinstitutionernes retsakter er genstand for efterprøvelse ved Fællesskabets retsinstanser. Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte regler i aftalerne i bilagene til WTO-overenskomsten, tilkommer det Domstolen og Retten at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

( jf. præmis 50, 51, 55, 56 og 63 )

3. Forbuddet mod forskelsbehandling kræver, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet. I denne forbindelse bemærkes, at selv hvis det antages, at situationen for kategorier af erhvervsdrivende kunne være blevet påvirket forskelligt af forordning nr. 2362/98 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet, er dette ikke forskelsbehandling, da det fremgår, at en sådan behandling står i sammenhæng med formålet, nemlig en integration af markederne i Fællesskabet. Forskellige virkninger af bestemmelserne, som skyldes objektive omstændigheder som forskelle i størrelse og placering på markedet, kan således ikke kvalificeres som en forskelsbehandling i traktatens forstand. Selv hvis det desuden antages, at en politisk indgriben fra lovgiver til støtte for små og mellemstore virksomheder kan berettiges, kan en manglende indgriben af denne art inden for rammerne af forordning nr. 2362/98 ikke være culpøs og medføre, at Fællesskabet pådrager sig ansvar uden for kontraktforhold.

( jf. præmis 74, 75 og 78 )

4. Skønt retten til fri erhvervsudøvelse hører til fællesskabsrettens almindelige grundsætninger, skal disse rettigheder imidlertid ikke behandles som absolutte forrettigheder, men skal ses i sammenhæng med deres funktion i samfundet. Udøvelsen af retten til fri erhvervsudøvelse kan derfor underkastes begrænsninger, navnlig inden for rammerne af en fælles markedsordning, forudsat at sådanne begrænsninger er i virkelig overensstemmelse med de formål, som Fællesskabet forfølger i almenhedens interesse, og ikke, når henses til det forfulgte formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uacceptabelt indgreb, der krænker selve den således garanterede rettigheds kerne. Hvad angår sektoren for bananer kan ingen erhvervsdrivende gøre krav på ejendomsret til en markedsandel, som han havde på et tidspunkt før indførelsen af den fælles markedsordning for bananer. De begrænsninger af muligheden for at indføre tredjelandsbananer, som den ved forordning nr. 2362/98 indførte åbning af toldkontingentet og fordelingsordningen for dette indebærer, opfylder endvidere de formål af almen fællesskabsinteresse, som forfølges med den fælles markedsordning for bananer, og gør følgelig ikke uretmæssigt indgreb i den frie erhvervsudøvelse for de erhvervsdrivende, der traditionelt indfører tredjelandsbananer.

( jf. præmis 80 og 81 )

5. Ved at indføre fordelingsordningen for toldkontingentet, som er indført ved forordning nr. 2362/98, og ved at fastsætte nærmere bestemmelser for dens gennemførelse har fællesskabslovgiver blandt flere mulige ordninger valgt den, som man fandt bedst egnet til at indføre en fælles markedsordning for bananer. En sådan foranstaltning må principielt betragtes som egnet til at nå det mål at fordele tolkontingentet på en rimelig måde, selv om foranstaltningen på grund af de erhvervsdrivendes forskellige situationer ikke berører alle erhvervsdrivende på samme måde. Selv om det ikke kan udelukkes, at der kunne tænkes andre midler til at nå det forfulgte mål, kan Retten desuden ikke sætte sit skøn i stedet for Kommissionens med hensyn til, om sådanne foranstaltninger var hensigtsmæssige, når der ikke er ført bevis for, at disse var åbenbart uegnede til at nå det tilstræbte mål.

( jf. præmis 94 og 96 )