2.

Om det første spørgsmål skal det anføres, at dets formulering rejser en vis tvivl, der er så meget desto mere beklagelig, som alle de i det andet spørgsmål indeholdte enkeltspørgsmål afhænger af, at det første spørgsmål besvares beskræftende. I virkeligheden synes den nationale ret, når den spørger, om EØF-traktatens artikel 37 er en lex specialis i forhold til artiklerne 92 og 93, at tage den mulighed i betragtning, at artikel 37 kunne tænkes at have forrang for bestemmelserne i artikel 92 og 93 og eventuelt udgøre en undtagelsesbestemmelse i forhold hertil. Når retten imidlertid præciserer, at den vedrører »statslige foranstaltninger, som påvirker varebevægelserne mellem medlemsstaterne og i givet fald mellem medlemsstaterne og tredjelande«, og som bl.a. indebærer en støtte, og spørger, om denne støtte også skal bedømmes efter artikel 37, stilles problemet i et andet lys: herved forudsættes det nemlig, at foranstaltninger af den nævnte art falder inden for anvendelsesområdet for artikel 92 og 93, og der består da alene tvivl om, hvorvidt der udover disse artikler også skal tages hensyn til artikel 37 i tilfælde, hvor støtten er forbundet med et statsligt handelsmonopols virksomhed. Hvad man kan sige med sikkerhed er i hvert fald, at den tyske ret har rejst et problem om forholdet mellem artikel 37 på den ene side og artiklerne 92 og 93 på den anden side. Efter min opfattelse bør dette problem først anskues generelt, hvorefter man kan gå over til at undersøge de forskellige punkter i det andet spørgsmål et for et. Jeg skal først understrege, at bestemmelserne i artikel 37 utvivlsomt ikke kan fortolkes som et middel til fravigelse af bestemmelserne om statsstøtte. Målsætningen for artikel 37 er i overensstemmelse med visse grundlæggende principper i EØF-traktaten: forbudet mod forskelsbehandling af medlemsstaternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår samt afskaffelse af told og kvantitative restriktioner. En eventuel fravigelse af et andet grundprincip (beskyttelse af den fri konkurrence med de heraf følgende begrænsninger for statsstøtte) ville have krævet en udtrykkelig bestemmelse, og en sådan findes ikke. Selv om staterne anvender statslige handelsmonopoler ved ydelse af støtte til visse virksomheder, er de fuldt ud underkastet bestemmelserne i artiklerne 92 og 93. Når dette er sagt, må det imidlertid erindres, at der ved statsstøtte, som ydes via et monopol med henblik på at lette handelen med landbrugsprodukter, skal tages hensyn til traktatens artikel 42, hvorefter »bestemmelserne i kapitlet om konkurrenceregler [kun finder] anvendelse på produktionen af og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Rådet beslutter dette …«. Rådet bestemte således i forordning nr. 26/62 af 4. april 1962 (i artikel 4), at »bestemmelserne i artikel 93, stk. (1) og (3), første sætning, i traktaten finder anvendelse på den støtte, der ydes til produktion af eller handel med de varer, der er anført i bilag II i traktaten«. Artikel 92 nævnes overhovedet ikke i forordningen. Som bekendt pålægger artikel 93, stk. 1, Kommissionen den opgave sammen med medlemsstaterne at foretage en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i disse stater, og giver endvidere Kommissionen beføjelse til at foreslå dem »sådanne foranstaltninger, som fællesmarkedets funktion eller gradvise udvikling kræver«. Stk. 3, 1. pkt., pålægger medlemsstaterne at underrette Kommissionen betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, men giver kun fællesskabsinstitutionen beføjelse til at fremsætte sine bemærkninger hertil. Må det heraf udledes, at de væsentlige begrænsninger inden for landbrugsområdet i medlemsstaternes beføjelse til at yde støtte, som er fastsat i artikel 92, og den tilsvarende henlæggelse af besluttende myndighed til Kommissionen i henhold til artikel 93, stk. 2, stadig ikke har gyldighed? Kommissionen har udtalt sig i denne retning i det svar, som den afgav den 9. december 1976 på den parlamentariske forespørgsel nr. 543/76 vedrørende omformningen af det pågældende monopol (JO C 23 af 31. 1. 1977, s. 12). Der findes efter min opfattelse tilstrækkelig mange vægtige grunde til at tvivle på, om denne fortolkning er i overensstemmelse med fællesskabsretten. I dommen af 10. december 1974 i sag 48/74, Charmasson (Sml. 1974, s. 1394) fastslog Domstolen bl.a., at de afvigelser »fra traktatens almindelige regler«, som en national ordning kan medføre, under alle omstændigheder var begrænset til overgangsperioden. Det forhold, at der efter overgangsperiodens udløb ikke er oprettet nogen fælles markedsordning for de produkter, der allerede var underkastet en national markedsordning, kan ikke bevirke, at denne kan fravige traktatens almindelige regler. Selv om problemet i den nævnte retssag hovedsagelig var blevet rejst i relation til forbudet mod kvantitative restriktioner i samhandelen inden for Fællesskabet, giver de generelle vendinger, som blev anvendt i dommens begrundelse, og logikken i ræsonnementet grund til at antage, at pligten til at udforme en national markedsordning i overensstemmelse med traktaten ikke er begrænset til kontingenter. I Charmasson-dommen er der således mere generelt henvist til nødvendigheden af en tilpasning »af den nationale ordning til reglerne om oprettelsen af fællesmarkedet«; hertil hører utvivlsomt også forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner og forbudet mod afgifter med tilsvarende virkning som told. I andre sager har Domstolen fremhævet, at der er sammenhæng mellem disse forbud og forbudet mod fiskal diskrimination i traktatens artikel 95; det synes derfor logisk at antage, at også denne bestemmelse finder anvendelse på landbrugssektoren uafhængig af, om der findes en fælles markedsordning. Vedrørende spørgsmålet om anvendeligheden af artikel 92 og 93 på langbrugsområdet er det væsentligt at bemærke, at der i de forskellige forordninger om oprettelse af fælles markedsordninger findes en bestemmelse, som erklærer disse artikler for anvendelige på de sektorer, som er reguleret af hver enkelt af disse forordninger. Det siges imidlertid ikke, at der skal findes en fælles markedsordning for hvert enkelt land-brugsprodukt. Det kan tænkes, at visse sektorer fungerer tilfredsstillende, for så vidt angår forfølgelsen af de formål, som er nævnt i traktatens artikel 39, uden at de behøver være underkastet en særlig fællesskabsordning, kendetegnet ved orienterings- og interventionsmekanismer for produktion, handel og priser, blot de almindelige regler om oprettelse af fællesmarkedet følges. Hvis man derimod antog, at medlemsstaterne også efter overgangsperiodens udløb — dvs. efter det tidspunkt, som er nævnt i traktatens artikel 40, stk. 1, som afgørende for fastlæggelsen af den fælles landbrugspolitik — fortsat råder over et vidt skøn med hensyn til at yde støtte inden for landbrugssektorer, som endnu ikke er underkastet en fælles markedsordning, ville man legitimere en situation, som ikke er forenelig med, at landbrugsområdet fuldt ud er underkastet de. nævnte almindelige regler. Enhver medlemsstat, der råder over en ukontrolleret mulighed for at støtte indenlandske virksomheder, ville inden for disse sektorer have mulighed for at forhindre handelen med produkter fra de andre medlemsstater og at give den indenlandske produktion en privilegeret stilling konkurrencemæssigt. Ydelsen af ny statsstøtte kunne anvendes som middel til at genindføre restriktioner for samhandelen inden for Fællesskabet i en anden form og hermed medføre lignende resultater som dem, der fremkaldes af foranstaltninger, der er traktatstridige ifølge Charmasson-dommen. Jeg mener derfor, at det ville være urimeligt inden for rammerne af den ordning, som jeg har beskrevet i lyset af Domstolens retspraksis, at fortsætte med at give medlemsstaterne frie hænder til at yde støtte inden for landbrugssektorer, som endnu ikke er underkastet en fælles markedsordning (og som måske aldrig bliver det). I overensstemmelse med ordningen i traktaten er det efter min opfattelse nødvendigt at fastslå, at traktatens artikel 92 og 93 også finder anvendelse på landbruget efter overgangsperiodens udløb. Over for dette synspunkt kan det ikke med gyldighed anføres, at Rådets forordning nr. 26 af 4. april 1962 alene indskrænker sig til (som nævnt ovenfor) at erklære artikel 93, stk. 1 og stk. 3, 1. pkt., for anvendelig. Jeg tvivler nemlig på, at forordningen stadig bør anses for at være i kraft, i det mindste for denne dels vedkommende, altså nærmere bestemt, at artikel 4 i forordning nr. 26 stadig skulle være i kraft. I denne sammenhæng må det være på sin plads at fremhæve, at alle bestemmelserne i kapitlet om konkurrencereglerne (med visse tilpasninger for så vidt angår artikel 85, stk. 1 og 91, stk. 1) i den pågældende forordning er erklæret for anvendelige, med undtagelse af artikel 92, artikel 93, stk. 2 og 3 — den sidste fra og med andet punktum — samt artikel 94. Forklaringen på baggrunden herfor findes i den sidste betragtning til forordning nr. 26: man ønskede at sætte Kommissionen i stand til »at udfærdige en fortegnelse over eksisterende, ny eller påtænkt støtte, til over for medlemsstaterne at fremsætte hensigtsmæssige bemærkninger og til at foreslå dem egnede foranstaltninger«, hvilket skulle ske »med henblik på inden for rammerne af den fælles landbrugspolitiks udarbejde at iværksætte regler vedrørende støtte til produktion eller handel med landbrugsvarer«. Udelukkelsen af artikel 92, en stor del af artikel 93 og af artikel 94 havde altså foreløbig karakter; desuden havde forordning nr. 26 som sådan foreløbig karakter; hvilket klart fremgår af udtalelserne i den første betragtning (»nedennævnte bestemmelser skal derfor suppleres under hensyntagen til denne politiks udvikling«) og af den anden betragtning, hvori det bl.a. hedder: (»til senere at fastlægge en konkurrenceordning, der er tilpasset den fælles landbrugspolitiks udvikling«). Der har imidlertid utvivlsomt fundet en væsentlig udvikling sted i den fælles landbrugspolitik fra 1962 og indtil i dag; jeg har allerede tidligere fremhævet, at bestemmelserne om oprettelse af de fælles markedsordninger, som i mellemtiden er blevet udstedt, også regulerer statsstøtten. Parallelt hermed er det princip blevet bekræftet i Domstolens retspraksis, at de nationale markedsordninger er underkastet traktatens almindelige bestemmelser. Jeg mener, at det er berettiget at drage den konklusion heraf, at artikel 4 i forordning nr. 26 af samme grund må anses for ophævet som værende uforenelig med de gældende fællesskabsregler på landbrugsområdet.