RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

9. februar 1994

Sag T-109/92

Isabel Lacruz Bassols

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — meddelelse om ledig stilling — forskelsbehandling på grundlag af sprog — forfremmelse — sammenlignende bedømmelse af fortjenester — skøn — beføjelser i forbindelse med organisation af tjenestegrenene«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-105

Angående:

Påstande om: — annulation af Domstolens afgørelser om afslag på sagsøgerens ansøgninger til de stillinger, som blev bekendtgjort ved meddelelser om ledig stilling nr. CJ 116/91, CJ 117/91 og CJ 118/91 — annulation af afgørelserne om udnævnelse truffet i forlængelse af bekendtgørelse af de nævnte meddelelser om ledig stilling samt, om nødvendigt, afgørelsen om ikke at tage sagsøgerens klage til følge.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

På foranledning af tre meddelelser om ledige stillinger som hhv. ledende tysk tolk hvorved der krævedes fuldkommen beherskelse af tysk, ledende italiensk tolk, hvorved der krævedes fuldkommen beherskelse af italiensk, og ledende tolk, der bl.a. skulle deltage i planlægningsopgaver inden for Tolkeafdelingen, havde sagsøgeren, der siden den 16. april 1989 havde været tjenestemand i lønklasse LA6 indgivet ansøgning til hver af de tre stillinger.

Institutionen havde meddelt sagsøgeren afslag på samtlige ansøgninger. Da sagsøgerens klage herover var blevet afvist, anlagde hun nærværende søgsmål.

I — Påstanden om annullation af afgørelserne i forlængelse af bekendtgørelsen af meddelelse om ledig stilling nr. CJ 118/91

1. Anbringenderne vedrørende overtrædelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1, og et åbenbart urigtigt skøn

a) Tilsidesættelse af artikel 45, stk. 1, i tjenestemandsvedtægten

Retten fastslog, at ansættelsesmyndigheden i sit valg af den tjenestemand, der skulle forfremmes til den omtvistede stilling, havde lagt en omhyggelig sammenlignende bedømmelse af de tre ansøgende tjenestemænds væsentlige fortjenester og af de afgivne udtalelser om dem til grund og forkastede derfor anbringendet (præmis 38).

b) Åbenbart urigtigt skøn

Ansættelsesmyndigheden har i sager om forfremmelse et vidt skøn med hensyn til vurderingen af, hvad der er i tjenestens interesse, og af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester med hensyn til bestridelse af stillingen, der skal besættes. EF-retsinstansen skal således begrænse sin prøvelse til spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden på baggrund af de faktorer, som kan have været afgørende for dens skøn, har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt (præmis 39).

Henvisning til : Domstolens dom af 3 december 1981, sag 280/80, Bakke-D'Aloya mod Rådet, Sml s 2887 præmis 10, og af 12 februar 1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 5; Rettens dom af 30 november 1993, sag T-78/92. Perakis mod Parlamentet, Sml. II. s. 1299. præmis 45.

Retten fastslog, at eftersom det ikke var godtgjort, at der forelå et åbenbart fejlagtigt skon, måtte dette anbringende ligeledes forkastes (præmis 40-46).

2. Anbringendet om magtfordrejning

a) Formaliteten

Retten udtalte, at en afgørelse kun er behæftet med magtfordrejning, hvis det på grund af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at den er truffet til forfølgelse af andre mål end dem, der er angivet i de pågældende bestemmelser (præmis 52).

Henvisning til: Domstolens dom af 21 juni 1984, sag 69/83, Lux. mod Revisionsretten Sml. s 2447 præmis 30 og af 8 juni 1988, sag 135/87, Vlachou mod Revisionsretten.Sml. s. 2901, præmis 27; Rettens dom af 14 februar 1990, sag T-38/89, Hochbaum mod Kommissionen, Sml. II, s. 43, præmis 22.

Den berørte tjenestemand skal have mulighed for at følge forfremmelsesprocedurens forløb og til sin tid ved anlæggelse af sag til prøvelse af de endeligt trufne afgørelser at gøre gældende, at samtlige procedurens retsakter, herunder meddelelsen om ledig stilling på grund af dennes udformning, er behæftet med magtfordrej rung, selv om der ikke er indgivet klage over meddelelsen om ledig stilling inden for den i vedtægten fastsatte frist (præmis 53).

Retten fandt, at anbringendet skulle antages til realitetsbehandling, idet det var ufornødent at træffe afgørelse i det generelle spørgsmål, om en medde'lelse om ledig stilling, når den udgør en bebyrdende retsakt, kan blive endelig, således at det normalt er udelukket, at der til støtte for en sag, hvorunder de endelige beslutninger om udnævnelse og afslag på ansøgninger anfægtes, mod meddelelsen om ledig stilling kan gøres et anbringende gældende, der ikke på grund af. sin beskaffenhed og særlige kendetegn kan siges at udgøre et anbringende vedrørende magtfordrejning (præmis 54).

b) Realiteten

Retten fandt, at det forhold, at deltagelse planlægningen i Tolkeafdelingen var nævnt i meddelelsen om ledig stilling, var i tjenestens interesse og derfor ikke kunne anses som et udslag af magtfordrejning eller procedurefordrejning (præmis 55).

3. Anbringendet om manglende begrundelse og om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2

Retten udtalte, at hvis der træffes en afgørelse om afslag på en ansøgning, er ansættelsesmyndigheden forpligtet til at begrunde den, i det mindste når der gives afslag på en Wage over en sådan afgørelse. Da forfremmelser sker på grundlag af et valg, er det tilstrækkeligt, at denne begrundelse bygger på lovlige betingelser, som i vedtægten opstilles for forfremmelsens lovmæssighed (præmis 60).

Henvisning til: ovennævntedom af 30 november 1993, Perakis mod Parlamentet, præmis 50.

Retten fastslog, at beslutningen om ikke at tage sagsøgerens klage til følge opfyldte de retlige krav til afgørelsers begrundelse, idet der deri var taget stilling til samtlige klagepunkter (præmis 61).

4. Anbringendet om tilsidesættelse af retten til kontradiktion og vedtægtens artikel 26

a) Formaliteten

Retten fastslog, at dette anbringende, der først var fremført i replikken, skulle antages til realitetsbehandling både i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, første afsnit — for så vidt som det støttes på omstændigheder, som først er kommet frem under retsforhandlingerne — og i henhold til reglementets artikel 44, stk. 1, litra c), som under den foreliggende sags omstændigheder ligeledes finder anvendelse på replikken, og hvorved der kræves en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Sagsøgeren havde ganske vist i replikken hverken udtrykkeligt henvist til kontradiktionsprincippet eller til vedtægtens artikel 26. Sagsøgeren havde imidlertid gjort gældende, at hun aldrig var blevet gjort bekendt med den negative vurdering under forfremmelsesproceduren af hendes tjenstlige adfærd, hvilket er tilstrækkeligt til, at institutionen effektivt kan tage til genmæle, og til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret (præmis 67).

Henvisning til: Domstolens dom af 14 maj 1975, sag 74/74, CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 533, præmis 4; Rettens dom af 7 maj 1991, sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187, præmis 13.

b) Realiteten

Retten udtalte, at formålet med vedtægtens artikel 26 og 43 er at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgørelser fra ansættelsesmyndigheden vedrørende hans tjenesteretlige stilling og karriere træffes på grundlag af omstændigheder ved hans adfærd, der ikke er omtalt i hans akter. Det fandtes at følge heraf, at en afgørelse, der træffes på grundlag af sådanne omstændigheder, er i strid med vedtægtens garantier og må annulleres, fordi den fulgte procedure har været retsstridig (præmis 68).

Henvisning til: Domstolens dom af 3 februar 1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml 1971, s. 3, org. réf.: Rec. s. 7, præmis 29-41, af 28 juni 1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlament, Sml. 1972, s. 131, org. réf.: Rec. s. 499, præmis 9, 10 og 11. og ovennævntedom af 12 februar 1987, Bonino mod Kommissionen, præmis 11; Rettens dom af 5 december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 7, præmis 78, og ovennævnte dom af 30 november 1993, Perakts mod Parlamentet, præmis 27.

I princippet er de udtalelser, der udarbejdes af de overordnede, der er hørt som led i forfremmelsesproceduren, et led i administrationens skønsbeføjelser og henhører ikke under bestemmelserne i vedtægtens artikel 26, medmindre disse udtalelser ud over bedømmelserne, der hidrører fra den sammenlignende bedømmelse af ansøgningerne, ligeledes indeholder oplysninger vedrørende en ansøgers kompetence, ydeevne eller adfærd, der ikke tidligere er indført i hans personlige akter.

Henvisning til: ovennævntedom af 12 februar 1987, Bonino mod Kommissionen, præmis 13.

Imidlertid bemærkede Retten, at den manglende meddelelse af disse forhold til den pågældende med henblik på at sætte denne i stand til at fremsætte sine bemærkninger, kun kunne medføre ugyldighed for afgørelserne om afslag på ansøgningen og udnævnelse af en anden ansøger, såfremt de havde haft afgørende indflydelse på ansættelsesmyndighedens valg (præmis 70).

Henvisning til: ovennævnte dom af 3 februar 1971, Rittwegermod Kommissionen, præmis 35, og af 28 juni 1972, Brasseur mod Parlamentet, præmis 18.

Retten fastslog, at sagsøgte ved ikke at underrette sagsøger om visse faktiske forhold vedrørende hendes kompetence og hendes adfærd, der hverken havde været indsat i hendes personlige akter eller meddelt hende før vedtagelsen af afgørelserne, og ved ikke at indføre disse i hendes personlige akter, havde ladet hånt om bestemmelserne i vedtægtens artikel 26 og rerten til kontradiktion. Da disse faktiske forhold imidlertid ikke kunne anses for at have haft afgørende indflydelse på ansættelsesmyndighedens valg, kunne den omstændighed, at de ikke var indført i sagsøgerens personlige akter eller meddelt hende, ikke medføre ugyldighed for de anfægtede afgørelser (præmis 71 og 73).

II — Påstanden om annullation af afgørelserne i forlængelse af bekendtgørelsen af meddelelserne om de ledige stillinger nr. CJ 116/91 og CJ 117/91

1. Anbringenderne om hhv. krænkelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling og vedtægtens artikel 27 samt tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1

For så vidt sagsøgeren havde hævdet, at institutionens krav i de to meddelelser om ledig stilling om fuldkommen beherskelse af tysk eller italiensk krænkede princippet om forbud mod forskelsbehandling, havde hun ikke gjort gældende, at der var sket forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Anbringendet kunne således ikke henføres til en overtrædelse af vedtægtens artikel 27, stk. 3, men for det første til vedtægtens artikel 5, stk. 3, der sikrer de samme karrierevilkår for tjenestemænd, der tilhører samme kategori eller samme tjenestegruppe, og for det andet princippet om forbud mod forskelsbehandling (præmis 86).

Retten fastslog, at i henhold til dene princip må sammenlignelige situationer ikke behandles forskelligt, medmindre der er en objektiv begrundelse for en forskelsbehandling. Eftersom tolkene i Tolkeafdelingen i en institution alle befinder sig i sammenlignelige situationer, idet deres eneste opgave består i tolkning fra et eller flere sprog til et andet sprog, svarede udelukkelsen fra en mulig forfremmelse af flere grupper af tolke, der kunne forfremmes, alene ud fra sprogkriterier, i princippet til at behandle disse grupper forskelligt fra dem, der fik adgang til at deltage i forfremmelsesproceduren (præmis 87).

En sådan differentiering var imidlertid objektivt begrundet, hvis den var en konsekvens af en organisatorisk opdeling af en tolkeafdeling efter sprogkabiner, hvor institutionen foretager forfremmelser inden for hver enkelt kabine og ikke samlet inden for hele afdelingen.

Retten udtalte, at hver enkelt fællesskabsinstitution har vidtgående skønsbeføjelser i forbindelse med tjenestegrenenes organisation og en betydelig frihed til at organisere de forskellige administrative enheder ud fra hensynet til en række faktorer, som f.eks. arten og omfanget af de opgaver, der tillægges dem. Institutionen har således ikke over for en tjenestemand pligt til at organisere den afdeling, som han er tilknyttet, på en sådan måde, at han bliver sikret mulighed for at blive forfremmet (præmis 88).

Henvisning til: Domstolens dom af 17 december 1981, sag 178/80, Bellardi-Ricci m.fl. mod Kommissionen.Sml. s. 3187, præmis 19, og af 2 december 1982, forenedesager 198/81-202/81, Micheli m.fl. mod Kommissionen.Sml. s. 4145, præmis 18; Rettens dom af 25 september 1991, sag T-163/89, Sebastiani mod Parlamentet, Sml. II, s. 715, præmis 33.

Retten fandt derfor, at hverken retten til at organisere Tolkeafdelingen efter sprogkabiner eller retten til at fordele stillingerne som ledende tolk på de forskellige kabiner efter den enkelte kabines behov og således i princippet efter en fornyet vurdering af stillingerne for hver kabine omklassificere en stilling som tolk til en stilling som ledende tolk kunne nægtes en institution. I den forbindelse fandtes institutionen ligeledes at kunne tage hensyn til personaleorganisationen i de forskellige kabiner, tolkenes indsats og kvalifikationer og de mere erfarne tolkes bidrag til tilrettelæggelsen af arbejdet i kabinen (præmis 89 og 90).

Det forhold, at den væsentligste forskel mellem stillingerne som tolk og som ledende tolk ligger i tolkenes mere eller mindre udtalte færdighed, kunne ikke gøres til genstand for kritik. Under hensyn til organisationen af en given tjenestegren kan sammenlignelige opgaver fordeles mellem de ansatte i forskellige lønklasser, og en tjenestemand kan derfor udføre opgaver, som også henhører under en højere karriere end hans egen (præmis 92).

Henvisning til: Domstolens dom af 16 juni 1971, sag 77/70, Prelle mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 149, org. réf.: Rec. s. 561, præmis 10, 11 og 12.

Institutionens beføjelse til at foretage forfremmelser efter kabine skal dog udøves i overensstemmelse med lighedsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, således at dette forfremmelsessystem ikke bevirker, at tolke, der er tilknyttet en bestemt kabine, for en excessiv lang periode udelukkes fra forfremmelse (præmis 95).

Renen fastslog, at meddelelserne om ledig stilling nr. CJ 116/91 og CJ 117/91 ikke under den foreliggende sags omstændigheder kunne betragtes som udformet i strid med vedtægtens artikel 5, stk. 3, og forbuddet mod forskelsbehandling. Eftersom sagsøgeren ikke opfyldte sprogkravene i meddelelsen om ledig stilling, skulle hendes ansøgning frasorteres i den første fase inden den sammenlignende bedømmelse af fortjenesterne. Der kunne derfor heller ikke her siges at foreligge en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, stk. 1 (præmis 97).

2. Anbringendet om magtfordrejning

Retten fastslog, at de to omtvistede forfremmelsesprocedurer endeligt ikke var behæftet med magtfordrejning, eftersom de ikke førte til en forudbestemt udnævnelse af tjenestemænd, der ikke var kvalificerede, men at det tværtimod fremgik af sagens akter, at de to ansøgere, der til slut blev forfremmet, var fortjenstfulde tjenestemænd (præmis 101).

3. Anbringendet vedrørende manglende begrundelse og krænkelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2

Retten fandt, at dette anbringende måtte afvises af de allerede ovenfor anførte grunde (præmis 60 og 61). For så vidt sagsøgeren havde kritiseret institutionen for i afgørelsen om ikke at efterkomme klagen at have givet en delvis forkert begrundelse, fastslog Retten, at dette ikke udgjorde et klagepunkt vedrørende utilstrækkelig begrundelse (præmis 104).

Konklusion:

Sagsøgte frifindes.