RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

23. februar 1995

Sag T-535/93

F.

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd — ansættelse — nægtelse af ansættelse på grund af fysisk uegnethed — ret til kontradiktion — åbenbart fejlagtigt skøn«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-163

Angående:

Påstand om annulation af Rådets afgørelse om ikke at ansætte sagsøgeren under henvisning til, at han er fysisk uegnet til at udøve hvervet som maskinskriver.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren har bestået en almindelig udvælgelsesprøve med henblik på oprettelsen af en reserveliste for maskinskrivere. Efter at være blevet indkaldt til lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelse fremlagde han en lægeerklæring, der var udarbejdet i 1992 i forbindelse med hans hospitalsudskrivelse. Det fremgår af erklæringen, at sagsøgeren i højre skulder har fået diagnosticeret et kondrosarkom af anden grad, som er blevet fjernet i sin helhed. Efter at have forelagt denne erklæring for en specialklinik med henblik på en udtalelse, afgav Rådets rådgivende læge udtalelse om, at han ikke fandt sagsøgeren fysisk egnet.

Sagsøgeren forelagde i medfør af vedtægtens artikel 33, stk. 2, sagen for lægeudvalget og fremlagde en erklæring fra sin behandlende læge, hvis resultater afveg fra den rådgivende læges. I et møde anmodede lægeudvalget sagsøgeren om at udføre en maskinskrivningsøvelse med henblik på at kunne vurdere hans bevægelighed og kropsholdning. Lægeudvalget fremkom derefter med sin udtalelse, der bekræfter den rådgivende læges.

Sagsøgeren anmodede herefter Rådet om over for ham at præcisere, på hvilket objektivt, videnskabeligt grundlag lægeudvalget havde udtalt sig. Den rådgivende læge meddelte den behandlende læge, at udvalget dels havde støttet sig på udviklingsrisikoen, dels på følgevirkningerne af operationen, der kan virke erhvervshæmmende netop for maskinskrivere, idet den ansøgte stilling indebar stort set uafbrudt maskinskrivning.

Første anbringende om tilsidesættelse af retten til kontradiktion

a) Spørgsmålet, om vedtægtens artikel 33, stk. 2, vedrørende lægeudvalgets sammensætning og opgaver er lovlig

Grundrettighederne er en del af de almindelige retsgrundsætninger, som Fællesskabets retsinstanser skal beskytte. Herved skal Retten lægge de forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne til grund tillige med de anvisninger i de internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de senere hai tiltrådt, idet den europæiske menneskerettighedskonvention i så henseende er af særlig betydning (præmis 32).

Henvisning til: Domstolen, 14. maj 1974, sag 4/73, Nold mod Kommissionen, Sml. s. 491, præmis 13; Domstolen, 15. maj 1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 18; Domstolen, 13. juli 1989, sag 5/88, Wachauf, Sml. s. 2609, præmis 19; Domstolen, 18. juni 1991, sag C-260/89, ERT, Sml. I, s. 2925.

Artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for sit anbringende om, at vedtægtens artikel 33, stk. 2, er ulovlig, finder udelukkende anvendelse på domstole og ikke på et lægeudvalg, der som i det foreliggende tilfælde udgør en klageinstans med den opgave inden for den administrative udnævnelsesprocedure at fremkomme med en rent lægelig udtalelse efter institutionens rådgivende læges (præmis 35).

Hvad angår overholdelsen af ansøgerens ret til kontradiktion er under alle omstændigheder sammensætningen af lægeudvalget — som den læge, der afgav den oprindelige udtalelse om uegnethed, ikke deltog i, og som ikke udelukkende var sammensat af læger fra den omhandlede institution — samt udvalgets arbejdsmetoder — der indebærer fremlæggelse af ansøgerens oplysninger gennem dennes behandlende læge og forelæggelse af en udtalelse fra en læge efter eget valg, samt muligheden for supplerende undersøgelser og indhentelse af ekspertudtalelser — af en sådan karakter, at en fuldstændig og upartisk undersøgelse af ansøgerens forhold er sikret (præmis 35 og 36).

Henvisning til: Domstolen, 13. april 1978, sag 75/77, Mollet mod Kommissionen, Sml. s. 897; Retten, 18. september 1992, forenede sager T-121/89 og T-13/90, X mod Kommissionen, Sml. II, s. 2195, Retten, 14. april 1994, sag T-10/93, A. mod Kommissionen, Sml. II, s. 179, præmis 23-27.

b) Spørgsmålet, om institutionens forpligtelse til at meddele såvel sagsøgeren som dennes behandlende læge de relevante oplysninger om uegnethedsgrundene er tilsidesat

Forpligtelsen til at begrunde et afslag på ansættelse af en ansøger på grund af fysisk uegnethed må bedømmes i lyset af hensynet til den lægelige tavshedspligt. Begge krav tilgodeses ved ansøgerens mulighed for at anmode om og opnå, at uegnethedsgrundene meddeles en behandlende læge efter hans eget valg, så at denne kan belyse muligheden for at bestride grundene til afslaget på ansættelse (præmis 37).

Henvisning til: Domstolen, 27. oktober 1977, sag 121/76, Moli mod Kommissionen, Sml. s. 1971; Mollet mod Kommissionen, a.st.; Domstolen, 10. juni 1980, sag 155/78, M. mod Kommissionen, Sml. s. 1797; X mod Kommissionen, a.st.; A. mod Kommissionen, a.st.

I det foreliggende tilfælde har Rådet ikke tilsidesat sin forpligtelse til at meddele sagsøgeren og dennes behandlende læge alle de relevante oplysninger om grundene til udtalelsen om uegnethed (præmis 40).

c) Spørgsmålet, om institutionens påståede forpligtelse til at oplyse sagsøgeren om rækkevidden af vedtægtens artikel 33 er tilsidesat

Rådet har ikke i forhold til sagsøgeren tilsidesat sin pligt til at yde bistand og til god forvaltning, eftersom det har oplyst sagsøgeren om, hvilke forholdsregler denne skulle tage med henblik på at sikre sine rettigheder, og eftersom institutionen ikke ifølge vedtægtens artikel 33 er forpligtet til at give en ansøger oplysninger om alt, hvad den omhandlede procedure indebærer (præmis 42).

Andet anbringende om et åbenbart fejlagtigt skøn

Fællesskabets retsinstanser kan ikke lade deres egen vurdering træde i stedet for lægeudvalgets, idet denne vurdering må betragtes som endelig, når den er fremkommet under retmæssige betingelser. Det tilkommer dog Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af den retlige kontrol at efterprøve, om ansættelsesproceduren er forløbet på lovlig vis, og i særdeleshed at undersøge, om ansættelsesmyndighedens afgørelse om afslag på ansættelse af en ansøger på grund af fysisk uegnethed bygger på en begrundet lægelig udtalelse, der klart forståeligt skaber forbindelse mellem udtalelsens lægelige påvisninger og dens resultat (præmis 50).

Henvisning til: A. mod Kommissionen, a.st.; Retten, 9. juni 1994, sag T-94/92, X. mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 481.

Retten finder i det pågældende tilfælde, at såvel institutionens rådgivende læges udtalelse som udtalelsen fra lægeudvalget skaber en klart forståelig forbindelse mellem udtalelsernes lægelige påvisninger og deres resultat. Navnlig er udtalelsen fra lægeudvalget ikke behæftet med et åbenbart fejlskøn, blot fordi den ikke falder sammen med sagsøgerens behandlende læges udtalelse. Det drejer sig nemlig om en forskel mellem forskellige rent lægelige vurderinger, som det nævnte udvalg, der efter vedtægten har til opgave at efterprøve grundlaget for institutionens rådgivende læges udtalelse, har behandlet (præmis 51 til 55).

Sagens omkostninger

Selv om Rådet ikke har tilsidesat nogen procedureregel, har det under den administrative procedure spillet en vigtig rolle for F.'s beslutning om at anlægge sagen. Under forhandlingerne for Retten er Rådet desuden på Rettens anmodning om at fremlægge lægeudvalgets rapport fremkommet med en rapport, som sagsøgeren allerede havde fremlagt, og ikke nævnte udvalgs mødereferat, selv om det klart fremgik, at Retten ønskede den rapport, der angiver udvalgets grunde til den afgivne udtalelse, indskrevet i sagen. At dette mødereferat eksisterede er først kommet frem under den første mundtlige forhandling. Det har derfor været nødvendigt at genåbne denne forhandling. Af disse grunde dømmes sagsøgte til at bære alle sagens omkostninger, herunder de af sagsøgeren afholdte omkostninger (præmis 58-60).

Eftersom Rådets adfærd ligeledes har haft indflydelse på intervenientens beslutning om at intervenere samt på dennes holdning under nærværende sag, dømmes Rådet ligeledes til at afholde halvdelen af dennes omkostninger (præmis 61).

Konklusion:

1) Sagsøgte frifindes.

2) Sagsøgte afholder sine egne udgifter, sagsøgerens udgifter og halvdelen af intervenientens udgifter.