25.

Audiencia Provincial de Madrid mener, at der er behov for en fortolkning af traktatens artikel 85 og af forordning nr. 1984/83, for at der kan tages stilling til påstanden om, at kontrakten annulleres, og retten har derfor besluttet at udsætte sagen og stille Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Skal [traktatens] artikel [85], stk. 1, fortolkes således, at en eneforhandlerkontrakt indgået i 1996 mellem en distributør af olieprodukter og en virksomhed, der er ejer af en servicestation, hvorved sidstnævnte forpligter sig til eksklusivt at sælge motorbrændstoffer og andre brændstoffer fremstillet af olie fra leverandøren i et bestemt tidsrum, og til ikke at sælge sådanne produkter leveret af andre distributører, falder inden for artiklens anvendelsesområde, for så vidt som den nævnte forpligtelse indebærer et konkurrenceforbud, selv om en sådan kontrakt på grund af dens økonomiske betydning kunne anses for en agenturkontrakt? b) Såfremt kontrakten falder ind under artiklens anvendelsesområde, kan den da være omfattet af fritagelsen fra artiklens forbud, hvis den opfylder betingelserne i forordning nr. 1984/83, ikke mindst vedrørende varighed? c) Hvis det forholder sig sådan, kræves det da i henhold til artikel 10 og 12 i forordning nr. 1984/83 — for så vidt angår muligheden for, at varigheden af konkurrenceforbuddet overskrider fem år mod leverandørens indrømmelse af økonomiske eller finansielle fordele til servicestationsejeren — at de økonomiske eller finansielle fordele er væsentlige, eller er det tilstrækkeligt, at de ikke er ubetydelige? Kan disse regler fortolkes således, at sådanne økonomiske eller finansielle fordele er indrømmet i eneforhandlerkontrakter, hvor leverandøren af olieprodukterne bærer udgifterne til installation og vedligeholdelse af leverandørens varemærke på servicestationen, eller overdrager tanke og brændstofstandere, som servicestationsejeren ikke uden skriftlig tilladelse fra eneleverandøren må bruge til produkter, der ikke er leveret af denne, og som skal tilbageleveres, når den autoriserede brug ophører, og hvis værdi er dækket af den garanti, som servicestationsejeren har stillet til fordel for leverandøren, og som kan gøres gældende på anfordring? d) Hvis der ikke er grundlag for en sådan undtagelse, vil den manglende retsvirkning som omhandlet i [traktatens] artikel [85], stk. 2, da påvirke hele kontrakten? 2) a) Skal [traktatens] artikel [85], stk. 1, fortolkes således, at en sådan eneforhandlerkontrakt, for så vidt den fastsætter, at servicestationsejeren skal sælge eneleverandørens motorbrændstoffer og andre brændstoffer fremstillet af olie til en af denne fastsat pris til den endelige forbruger, principielt er konkurrencebegrænsende på grund af fastsættelsen i kontrakten af udsalgsprisen, når henses til kontraktens økonomiske betydning og nærmere bestemt de risici, som servicestationsejeren bærer, og hans bidrag til omkostningerne i forbindelse med leveringen af de varer, der er genstand for kontrakten, eller salgsfremme af dem, i betragtning af følgende relevante omstændigheder: — Servicestationsejeren forpligter sig til udelukkende at sælge leverandørens smøremidler og andre hjælpemidler til motorkøretøjer, motorbrændstoffer og andre brændstoffer fremstillet af olie i overensstemmelse med de af CEPSA fastsatte udsalgspriser, salgs- og driftsbetingelser og salgs- og driftsteknikker i ti år, med mulighed for forlængelse i på hinanden følgende femårige perioder, ved udtrykkelig og skriftlig aftale med et varsel på mindst seks måneder. — Servicestationsejeren bærer risikoen for motorbrændstofferne og de andre brændstoffer fremstillet af olie fra det tidspunkt, hvor de modtages fra leverandøren i servicestationens oplagringstanke, herunder også den volumetriske risiko. Fra tidspunktet for modtagelsen af produkterne bærer servicestationsejeren forpligtelsen til at opbevare produkterne på de vilkår, der er nødvendige for at undgå tab eller beskadigelse af dem, og er i givet fald ansvarlig over for leverandøren og tredjemand for ethvert tab, forurening eller blanding, som de måtte blive udsat for, og de skader, der hermed kan forvoldes. — Servicestationsejeren skal betale leverandøren beløbet for motorbrændstofferne og de andre brændstoffer fremstillet af olie 9 dage efter datoen for deres levering på servicestationen, efter at han på datoen for den første levering har stillet en bankgaranti for et samlet leverancebeløb svarende til 15 dage. I tilfælde af manglende betaling er servicestationsejeren, bortset fra muligheden for at leverandøren iværksætter den af servicestationsejeren stillede garanti, forpligtet til at betale leverancerne forud for deres levering på servicestationen. Servicestationsejerens betaling til distributøren foretages ved fra den af distributionsselskabet fastsatte udsalgspris, inkl. moms, at fradrage beløbet for »provisionen« til servicestationsejeren, plus den tilsvarende moms. Det leverede motorbrændstof sælges i gennemsnit inden for en frist fra dets levering, der er meget lavere end de 9 dage, der er fastsat for sagsøgerens betaling til sagsøgte. Distributøren debiterer eller krediterer hver måned servicestationen, alt efter om der er ændringer i opadgående eller nedadgående retning, for svingningerne i de for de leverede motorbrændstoffer fastsatte priser. Transportomkostningerne bæres af leverandøren. — Servicestationsejeren stiller garanti og er ansvarlig for de kunder, som på grundlag af hans formidling er brugere af det kreditkort, der er oprettet og drives af den gruppe selskaber, som leverandøren tilhører; endvidere oppebærer han beløbene vedrørende alle de salg, der er foretaget ved kreditkortet, i måneden efter salgene, bærer en lille del af de omkostninger, som kundernes anvendelse af oliedistributørens bonuskort indebærer, og bærer risikoen for manglende betaling fra de kunder, som han har ydet direkte kredit. — Leverandøren af olieprodukterne bærer udgifterne til installation og vedligeholdelse af sit mærke i servicestationen og overdrager tanke og brændstofstandere, som servicestationsejeren uden skriftlig tilladelse fra leverandøren ikke må bruge til produkter, der ikke er leveret af denne, og som vurderes netop til det beløb, for hvilket servicestationsejeren har stillet garanti til fordel for leverandøren. b) Hvis det forholder sig sådan, skal Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983, navnlig artikel 10-13, fortolkes således, at disse bestemmelser inden for deres anvendelsesområde omfatter en sådan kontrakt, således at forbuddet i [traktatens] artikel [85], stk. 1, ikke er anvendeligt, hvis kontrakten opfylder betingelserne for undtagelse, som er indeholdt i forordningens nævnte artikler? c) Skal artikel 11 i forordning nr. 1984/83 i så fald fortolkes således, at der i kontrakten pålægges andre konkurrencebegrænsninger, da leverandøren — ud over fastsættelsen af konkurrenceforbuddet med bestemmelsen om eneleverance fra en forsyningsvirksomhed — fastsætter salgsprisen? Gør den tilladelse, som distributionsvirksomheden i november 2001 gav [ejeren af] servicestationen til at nedsætte salgsprisen uden at påvirke distributionsvirksomhedens indtægter, det muligt at anse kontrakten for gyldig?«