FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 22. SEPTEMBER 1983 ( 1 )

Hoje Domstol.

1. Indledning

Domstolen har på ny fået forelagt et spørgsmål vedrørende fritagelse for told efter den fælles toldtarif ved indførsel af videnskabeligt materiale, der er reguleret ved Rådets forordning nr. 1798/75 om fritagelse for told efter den fælles toldtarif ved indførsel af uddannelsesmæssigt, videnskabeligt eller kulturelt materiale (EFT L 184, 1975, s. 1). Det følger af det indførselstidspunkt, der er anført i forelæggelseskendelsen, at Rådets ændringsforordning nr. 1027/79 af 8. maj 1979 (EFT L 134, 1979) iidse finder anvendelse i nærværende tilfælde, således som den gjorde det i sag 294/81, som Domstolen afsagde dom i den 17. marts 1983. Efter min opfattelse behøver dette dog ikke afholde Domstolen fra at tage hensyn til lovgivers motiver, som de fremgår af ændringsforordningen af 1979 og af den nye forordning af 1983, der senere skal behandles. Dog kan der naturligvis ikke tages hensyn til materielle ændringer i fritagelsesordningen af 1975.

Det er indførslen af plasticblokke fra USA, der er omstridt i denne sag. Under den mundtlige forhandling er det blevet oplyst, at blokkene er blevet bestilt og leveret i bestemte mængder, afpasset efter forskningsformålene. Materialet benyttes til neutrondosimetre inden for biologi og medicin. Virkningen og doseringen af neutronstråler kan af etiske og retlige grunde ikke udforskes ved forsøg på mennesker. Materialet udviser åbenbart væsentligt de samme kendetegn som menneskeligt muskelvæv, således at det er særdeles egnet til forsøg med neutronstråler. Endvidere anerkendes materialet over alt i verden som referencestof for målingen af sådanne stråler. Det har ingen anden anvendelsesmulighed. Produktet er kendt under betegnelsen »fantommateriale A-150«. Det fremstilles kun af en enkelt virksomhed uden for Fællesskabet, der ligger i USA, nemlig hos »Physical Sciences Laboratory, Illinois Benedictine College, Lisle«.

Materialet blev indført af afdelingen for medicinsk strålefysik ved universitetsklinikken i Essen i forbindelse med en forskningskontrakt fra forbundsministeriet for forskning og teknologi vedrørende »tumorterapi med hurtige neutroner«.

2. Parternes påstande og anbringender

Ved indførslen hævdede sagsøgeren, at materialet begrundede et krav på fritagelse for told ved indførsel, især på grund af dets videnskabelige karakter. Hauptzollamt var i tvivl, idet materialet efter dets opfattelse ikke kunne betegnes som »instrument eller apparat«, således som det er foreskrevet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1798/75, idet det snarere var genstand for måling end et måleredskab. Det er nemlig ikke materialet, hvormed der skal forskes, men derimod materialet på hvilket, der skal forskes, og for dette sidstnævnte materiale er der efter Hauptzollamt's opfattelse ikke fastsat nogen toldfrihed.

Finanzgericht, som sagen blev anlagt for, er tilbøjelig til at anlægge en vid fortolkning af begrebet »instrument«, der ikke er defineret i artikel 3 i forordning nr. 1798/75. Finanzgericht støtter sig herved på den etymologiske betydning af ordet på tysk, hvor det betyder et »middel« til et eller andet, i næværende tilfælde et formålsbestemt videnskabeligt forhold. Videre har Finanzgericht henvist til forordningens første betragtning, hvor det bl.a. hedder: »for at lette ... videnskabelig forskning inden for Fællesskabet bør der i videst muligt omfang indrømmes materiale af ... videnskabelig ... art fritagelse for told efter den fælles toldtarif«.

Da retten med rette antager, at det er Domstolens opgave at fortolke begrebet »instrument« i den nævnte forordning, og at reuen ikke selv kan afgøre denne fortolkning, har den forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»Skal begrebet ’videnskabeligt instrument’ i Rådets forordning (EØF) nr. 1798/75 af 10. juli 1975 fortolkes udvidende, således at det også omfatter videnskabelige hjælpe- og arbejdsmidler, som for eksempel fantommaterialet A-150, der består af plasticblokke og er bestemt til stråleforskningen«?

Vedrørende Kommissionens og Gesamthochschule's forklaringer henviser jeg til retsmøderapporten.

Sammenfattende kan det siges, at Gesamthochschule's forklaringer fremhæver materialets betydelige videnskabelige funktion. Under den mundtlige forhandling har Gesamthochschule's sagkyndige tilføjet, at materialet, der bestilles og leveres i bestemt afmålte mængder, opfylder absolut sammenlignelige videnskabelige funktioner som et prisme og er et uundværligt middel til at måle virkningen af bestemte strålinger. Relevansen af denne sammenligning er efter min opfattelse ikke overbevisende blevet gendrevet af Kommissionen. Kommissionen er af den opfattelse, at materialet ikke kan falde ind under begrebet »instrument«, fordi det kun består af kemiske elementer eller kemiske forbindelser. Kommissionen erkender dog den betydelige videnskabelige værdi af sådanne stoffer for den videnskabelige forskning. Ved bedømmelsen af Kommissionens standpunkt forekommer det mig videre, at den i andet afsnit på s. 5 i Kommissionens skriftlige indlæg opstillede grundlæggende definition af begreberne »videnskabelige instrumenter og apparater« er af betydning. Disse begreber beskriver i det væsentlige tekniske indretninger, der på grund af deres konstruktion og funktionsmåde er egnet til at blive anvendt i den videnskabelige forskning, nemlig genstande, der gennem en teknisk fremgangsmåde er fremstillet af bestemte materialer, og som på grund af deres funktion i en vis forstand er forsknings-»instrumenter«. Som det senere vil fremgå, mener jeg, at Kommissionens grundlæggende definition i nærværende tilfælde i det store hele er brugbar. På grundlag af en lignende definition når jeg imidlertid til et andet resultat for det produkt, der her er tale om. Til støtte for denne grundlæggende definition påberåber Kommissionen sig tillige artikel 3, stk. 3, første led, i forordning nr. 1027/79, hvor de samme kendetegn rent faktisk optræder.

3. Vurdering af spørgsmålet

Med henblik på besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål skal jeg indledningsvis henvise til, at bortset fra spørgsmålet om, hvorvidt det pågældende fantommateriale kan anses som »instrument«, er det ikke blevet bestridt, at de øvrige betingelser i artikel 3 for fritagelse for indførselstold er opfyldt. Det står fast, at materialet er bestemt til ren videnskabelig forskning ved en institution som nævnt i artikel 3, stk. 1, litra a), og at intet materiale af tilsvarende videnskabelig værdi fremstilles i Fællesskabet som foreskrevet i ved artikel 3, stk. 1, litra b).

Jeg henviser endvidere til den omstændighed, at den forelæggende ret kun har anmodet om en fortolkning af begrebet »instrument« og ikke om en fortolkning af begrebet »apparat«. I øvrigt er det alene i den tyske version af forordningen, at man støder på tredelingen »Instrumente, Apparate und Geräte«. På de andre sprog tales der kun om »instrumenter og apparater«. Der bør efter min opfattelse ikke tillægges denne forskel nogen betydning, særligt ikke for den foreliggende sag, da denne særligt angår begrebet »instrument«. I øvrigt henvises der også i Kommissionens indlæg i sag 45/83, Ludwig-Maximilians-Universität München, til, at begrebet »Geräte« i mellemtiden er blevet udeladt i Rådets forordning nr. 918/83 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter (EFT L 105, 1983, s. 1).

Det kan endvidere fastslås, at begrebsparret »instrument og apparat« som sådant hverken er defineret i forordning nr. 1798/75 eller i Firenze-aftalen, som forordningen ifølge sin første betragtning hovedsagelig hviler på. Heller ikke forordning nr. 1027/79 (EFT L 134, 1979, s. 1), hvorved forordning nr. 1798/75 blev ændret, og som trådte i kraft den 1. januar 1980, giver i artikel 3, stk. 3, nogen definition, idet det dér hedder:

»Ved anvendelsen af denne artikel gælder følgende:

— ved videnskabeligt instrument eller apparat forstås apparater eller instrumenter, som i kraft af deres objektive tekniske kendetegn og de resultater, de gør det muligt at opnå, udelukkende eller hovedsageligt er egnede til brug ved videnskabeligt arbejde ...«.

I forbindelse med dette sagsforhold skal jeg indledningsvis henvise til målsætningen, der ligger bag Firenze-aftalen og derfor også bag forordning nr. 1798/75.

Ifølge aftalen er de forskellige former for udveksling af tanker og viden af afgørende betydning for åndeligt fremskridt og for mellemfolkelig forståelse og dermed også for verdensfredens bevarelse. Denne udveksling foregår hovedsageligt ved hjælp af bøger og publikationer samt uddannelsesmæssigt, videnskabeligt og kulturelt materiale. I artikel 1 forpligter de kontraherende stater sig til ikke at opkræve told eller andre afgifter på eller i forbindelse med indførsel af det i tillæg D angivne videnskabelige materiale. I dette tillæg, der har overskriften »videnskabelige instrumenter eller apparater«, angives betingelserne for denne fritagelse. Målsætningen bag forordning nr. 1798/75 består ifølge den første betragtning deri, at der »for at lette såvel den fri udveksling af ideer som udøvelse af kulturelle aktiviteter og videnskabelig forskning inden for Fællesskabet bør ... materiale af uddannelsesmæssig, videnskabelig eller kulturel art /i videst muligt omfang indrømmes/fritagelse for told efter den fælles toldtarif«.

Artikel 1 og 2 bestemmer, at de i bilag I hhv. II anførte »materialer af uddannelsesmæssig, videnskabelig eller kulturel art« under de nærmere anførte betingelser kan indføres med fritagelse for told. Den pågældende artikel 3 har — i det omfang, hvor den har betydning for den foreliggende sag — følgende ordlyd:

»De videnskabelige instrumenter og apparater, som ikke omfattes af artikel 2, og som udelukkende indføres til uddannelsesformål eller til ren videnskabelig forskning, kan fritages for told efter den fælles toldtarif, såfremt ...«. (Herefter følger de betingelser, der som allerede omtalt under alle omstændigheder er opfyldt her.)

Forskellen i systematikken mellem artiklerne 1 og 2 på den ene side og artikel 3 på den anden side er efter min opfattelse uden betydning for det foreliggende spørgsmål. Man kan dog antage, at artikel 3 har et udstrakt anvendelsesområde, idet bestemmelsen angår fritagelsesordningen for de øvrige instrumenter og apparater, der ikke falder ind under artikel 2.

Jeg kan ikke tiltræde den indskrænkende fortolkning af begrebet »instrument«, som Zollamt og Kommissionen har anført. Den fremgår efter min opfattelse ikke på nogen måde nødvendigvis af den grundlæggende defintion af begrebet, som Kommissionen har opstillet, og som jeg har citeret. Jeg er dog enig med Kommissionen i, at Zollamt's skelnemærke, hvorefter der består en afgørende forskel mellem materiale, der forskes på, og materiale, der forskes med, ikke er anvendelig i praksis (og efter min opfattelse heller ikke er det af erkendelsesteoretiske grunde).

Som allerede nævnt defineres begrebet »instrument« som sådan hverken i den foreliggende forordning eller i Firenzeaftalen.

Ved opslag i flere ordbøger er betydningen af begrebet »instrument« som et »middel« for at opnå et bestemt mål blevet bekræftet, således som det er blevet anført af Finanzgericht.

For det franske sprogs vedkommende angiver ordbogen »petit Robert« for begrebet »instrument« følgende: »objet fabriqué servant à exécuter quelque chose«; »Shorter Oxford English Dictionary« angiver et endnu bredere betydningsområde: »instrument — a thing with or through which something is done or effected«.

Fortolkningen af dette begreb på disse to sprog er af særlig betydning, for så vidt som disse gælder som de bindende sprog for Firenze-aftalen. Imidlertid er jeg enig med Kommissionen i, at det fortolkningsspørgsmål, der er forelagt Domstolen, ikke udelukkende kan besvares på grundlag af leksikale overvejelser. Der skal tages hensyn til den konkrete sammenhæng, hvori begreberne optræder.

I denne henseende er det efter min opfattelse for det første af betydning, at kriterierne for toldfritagelsen ikke skal fortolkes indskrænkende ifølge aftalens præambel og forordningens betragtninger. Også Domstolens retspraksis indeholder en bred fortolkning. Jeg henviser i den sammenhæng til sag 72/77, Universiteitskliniek Utrecht, Smi. 1978, s. 196, og sag 294/81, Control Data, dom af 17. marts 1983, præmis 23, også selv om det i disse sager mindre drejede sig om genstandenes karakter af instrumenter end om nærmere at bestemme de pågældende instrumenter eller apparaters karakter af at være bestemt til videnskabelig forskning. Efter min opfattelse kan det imidlertid af den citerede første betragtning og af forordningens almindelige opbygning med lethed udledes, at også begrebet »instrument« skal fortolkes bredt. Det hedder nemlig ikke blot i den nævnte betragtning, at indførslen af »materiale af ... videnskabelig ... art« i videst mulig omfang skal fritages for told, hvoraf følger, at vægten ikke så meget ligger på genstandens specielle beskaffenhed som på dens videnskabelige karakter (i nærværende tilfælde: dens formål). Af den tredje betragtning og af artikel 3, stk. 1, litra b), kan det endvidere udledes, at foruden dette positive krav om, at instrumentet er af videnskabelig art eller har et videnskabeligt formål, er især det negative krav — at der ikke fremstilles genstande af tilsvarende videnskabelig værdi i Fællesskabet — af betydning for begrænsningen af de indrømmede toldfritagelser.

Jeg henviser endvidere til det forhold, at fantommaterialet opfylder en uundværlig funktion ved udforskningen af følgerne af neutronstråling. Jeg er enig med Kommissionen i, at materialets betydelige videnskabelige værdi fremgår af sammensætningen af dets stof. Jeg kan imidlertid ikke indse, at produktet af denne grund ikke kan anses som instrument inden for neutronforskning. Åbenbart kan forskningen kun gennemføres ved anvendelsen af dette produkt.

Derimod finder jeg nogle nærmere bemærkninger om grænsen mellem en sådan vid fortolkning af begrebet instrument (eller apparat) og begrebet »biologiske eller kemiske stoffer« for relevante. Kommissionen har nemlig under den mundtlige forhandling med rette henvist til, at artikel 60 i Rådets forordning nr. 918/83 af 28. marts 1983 (EFT L 105, 1983) fastsætter en særlig fritagelse for biologiske eller kemiske stoffer, der indføres i ikke-erhvervsmæssigt øjemed, bl.a. den videnskabelige forskning. Den nævnte artikel går åbenbart ud fra, at sådanne biologiske eller kemiske stoffer ikke falder ind under det i artikel 54, første definition, anvendte begreb »videnskabelige instrumenter eller apparater«. Til brug i nærværende sag finder jeg herved følgende afgrænsningskriterier tilstrækkelige. For det første fremgår det af den allerede flere gange citerede første betragtning til forordning (EØF) nr. 1798/75, at et instrument under alle omstændigheder tillige må være en »genstand«. Flydende eller faste stoffer, der ikke leveres i fast afgrænsning, men derimod i mængder, der bestemmes i vægt eller rummål, kan efter almindelig sprogbrug umuligt anses som »genstande«, heller ikke selv om de i øvrigt opfylder en »instrumental« opgave inden for den videnskabelige forskning. For det andet følger det af den ligeledes flere gange citerede tredje betragtning og af artikel 3, stk. 1, litra b), i den pågældende forordning, at talen skal være om genstande, der er fremstillet (håndværksmæssigt, industrielt eller i laboratorium). Dersom aber eller andre dyr indførtes med henblik på stråleforskning som den, der her er tale om, ville man ikke allerede af denne grund kunne opnå toldfritagelse. Heller ikke biologiske eller mineralske råstoffer eller halvfabrikata opfylder betingelserne efter dette andet kriterium. Hvad halvfabrikata angår, bekræftes dette ved den udtrykkelige afgørelse, der er nævnt i Kommissionens skriftlige indlæg på side 8, sidste afsnit. For det tredje fremgår det efter min opfattelse indirekte af artikel 3, stk. 1, litra b), at talen skal være om teknisk forholdsmæssigt højt kvalificerede genstande (færdigvarer). Kravet om, at »instrumenter eller apparater af tilsvarende videnskabelig værdi ikke fremstilles i Fællesskabet«, forudsætter nemlig, at de pågældende varer ikke uden videre kan efterlignes, eksempelvis fordi de er beskyttet af et patent eller hviler på kompliceret, teknisk know-how.

På dette grundlag når jeg derfor til det resultat, at en genstand, der er klart afgrænset, der opfylder en væsentlig videnskabelig funktion inden for den videnskabelige forskning og til dette formål er blevet fremstillet i et laboratorium eller i en industriel eller håndværksmæssig virksomhed, kan anses som et instrument, jfr. artikel 3 i forordning nr. 1798/75. Som allerede nævnt adskiller denne definition sig ikke væsentligt fra den almindelige definition, som Kommissionen selv har forslået. Imidlertid foreslår jeg Domstolen, at den begrænser sit svar til det foreliggende produkt for ikke unødvendigt at foregribe andre tilfælde.

Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare spørgsmålet på følgende måde:

Begrebet videnskabeligt instrument i artikel 3 i forordning nr. 1798/75 skal fortolkes således, at det også kan omfatte fantommaterialet A-150, der består af plasticblokke og er bestemt til stråleforskningen, såfremt dette materiale opfylder en væsentlig videnskabelig funktion inden for denne forskning og er gjort særlig egnet til denne gennem en herpå tilpasset fast afgrænsning.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.