ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

For tvisten i hovedsagen er navnlig forpligtelsen til at gennemføre en strategisk miljøvurdering i henhold til SMV-direktivets artikel 3, stk. 2, 4 og 5, af interesse: »2. Med forbehold af stk. 3 gennemføres der en miljøvurdering for alle planer og programmer: a) som udarbejdes inden for landbrug, skovbrug, fiskeri, energi, industri, transport, affaldshåndtering, vandforvaltning, telekommunikation, turisme, fysisk planlægning og arealanvendelse, og som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til de projekter, der er omhandlet i bilag I og II til [VVM-direktivet], eller b) for hvilke det på grund af den sandsynlige indvirkning på lokaliteter er besluttet, at der kræves en vurdering i medfør af artikel 6 eller 7 i [habitatdirektivet]. […] 4. Medlemsstaterne afgør, om planer og programmer, som ikke falder ind under stk. 2, men som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet. 5. Medlemsstaterne afgør, om de planer eller programmer, som er omhandlet i stk. 3 og 4, kan få væsentlig indvirkning på miljøet, enten ved at undersøge hvert enkelt tilfælde eller ved at opstille typer af planer og programmer eller ved at kombinere de to metoder. I den forbindelse tager medlemsstaterne i alle tilfælde hensyn til de relevante kriterier, der er nævnt i bilag II, med henblik på at sikre, at planer og programmer, der kan få væsentlig indvirkning på miljøet, er omfattet af dette direktiv.«
Artikel 46 i direktiv 2013/32 med overskriften »Retten til effektive retsmidler« fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:

a) en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse: i) om at betragte en ansøgning som grundløs hvad angår flygtningestatus og/eller subsidiær beskyttelsesstatus

[…]

3. For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2011/95/EU [af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse ( 8 )], i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans.

[…]

5. Med forbehold af stk. 6 tillader medlemsstaterne, at ansøgerne forbliver på området, indtil fristen for at udøve retten til et effektivt retsmiddel er udløbet, og, såfremt ansøgeren har udøvet denne ret inden udløbet af fristen, indtil behandlingen af sagen er afsluttet.

6. I tilfælde af, at der træffes en afgørelse

a) om at betragte en ansøgning som åbenbart grundløs i overensstemmelse med artikel 32, stk. 2, eller grundløs efter en undersøgelse i overensstemmelse med artikel 31, stk. 8, undtagen i tilfælde, hvor disse afgørelser er baseret på de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 31, stk. 8, litra h)

b) om at betragte en ansøgning som en ansøgning, der kan afvises i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), b) eller d)

c) om at afvise at genoptage ansøgerens sag, efter at den er blevet afbrudt i medfør af artikel 28, eller

d) om at undlade at foretage nogen, eller nogen fuldstændig, behandling af ansøgningen i henhold til artikel 39

har en domstol eller et domstolslignende organ beføjelse til, enten efter anmodning fra den berørte ansøger eller ex officio, at afgøre, om ansøgeren kan forblive på medlemsstatens område, såfremt udfaldet af en sådan afgørelse er, at ansøgeren fratages retten til at forblive i medlemsstaten, og hvor retten i sådanne tilfælde til at forblive i medlemsstaten, indtil sagen er afgjort, ikke er omhandlet i national ret.

[…]«
9.

Rammeafgørelsens artikel 4a blev indført ved rammeafgørelse 2009/299/RIA ( 4 ) for at præcisere de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, når den berørte person ikke selv var til stede under retssagen: »1. Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan også nægte at fuldbyrde den europæiske arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, hvis den pågældende ikke selv var til stede under den retssag, der førte til afgørelsen, medmindre det fremgår af den europæiske arrestordre, at den pågældende i overensstemmelse med yderligere proceduremæssige krav i den udstedende medlemsstats nationale ret: a) i rette tid i) enten er blevet indkaldt personligt og derved underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den retssag, der førte til afgørelsen, eller på anden måde faktisk er blevet officielt underrettet om det fastsatte tidspunkt og sted for den pågældende retssag på en sådan måde, at det entydigt fremgår, at han/hun var klar over den berammede retssag og ii) er blevet underrettet om, at der kan afsiges en afgørelse, selv om han/hun ikke er til stede under retssagen eller b) var klar over den berammede retssag og havde givet et mandat til en juridisk rådgiver, der var udnævnt enten af den pågældende person eller af staten til at forsvare ham/hende under retssagen, og var faktisk repræsenteret af denne rådgiver under retssagen eller c) efter at have fået afgørelsen forkyndt og udtrykkeligt være blevet underrettet om retten til fornyet prøvelse eller anke, hvor personen har ret til at deltage, og som giver mulighed for, at sagens realiteter inkl. nye beviser bliver taget op igen, og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse bliver ændret: i) udtrykkeligt har erklæret, at han/hun ikke anfægter afgørelsen eller ii) ikke har anmodet om fornyet prøvelse eller anke inden for den gældende frist eller d) ikke har fået afgørelsen forkyndt personligt, men i) vil få den forkyndt personligt straks efter overgivelsen og udtrykkeligt vil blive underrettet om retten til fornyet prøvelse eller anke, hvor personen har ret til at deltage, og som giver mulighed for, at sagens realitet, herunder nye beviser, bliver taget op igen, og som kan føre til, at den oprindelige afgørelse bliver ændret og ii) vil blive underrettet om den frist, inden for hvilken han/hun skal anmode om en sådan fornyet prøvelse eller anke som nævnt i den pågældende europæiske arrestordre. […]«
21.

Dette kan ikke antages at gøre sig gældende for de to præjudicielle spørgsmål. I portugisisk ret synes der at være mulighed for, at modydelsen efterfølgende kan forhøjes over for kunden, hvis afgiftsmyndigheden har fastsat en højere moms hos leverandøren. I et sådant tilfælde kan det (civilretligt) absolut være relevant, om kunden kan neutralisere denne ekstra moms gennem fradrag af indgående moms. Såfremt kunden ikke har ret til at fradrage momsen, bærer han nemlig alene risikoen for en momsretlig fejltagelse, hvis modydelsen efterfølgende kan forhøjes. Hvis afgiften derimod kan fradrages, forbliver risikoen alene hos leverandøren, hvis modydelsen ikke kan forhøjes efterfølgende. Dermed kan Domstolens betragtninger om, hvorvidt kunden har ret til at fradrage indgående moms, i det mindste være nyttige for den forelæggende ret i forbindelse med den civile sag. Det samme gør sig gældende for det andet præjudicielle spørgsmål. Dermed kan begge spørgsmål antages til realitetsbehandling.
70.

Den forelæggende ret synes at være sig denne blindgyde bevidst med hensyn til, at der ikke foreligger nogen omstændigheder, som gør det muligt at fastslå, at der er en tilknytning til Italien, som kan gå forud for den tilknytning, som barnet har til Grækenland. Over for denne vanskelighed ønsker den forelæggende ret følgelig, for så vidt angår fastlæggelsen af et spædbarns sædvanlige opholdssted, oplyst, hvilken betydning forældrenes tidligere fælles bopæl i Italien skal tillægges, og nærmere bestemt den omstændighed, at forældrene inden deres separation havde til hensigt, at nævnte medlemsstat skulle være barnets sædvanlige opholdssted, og endelig den omstændighed, at PQ indtil hun var i ottende måned opholdte sig i dette land.
69.

I nogle medlemsstater er der tradition for at anvende adfærdskodekser til at opstille normer eller standarder for de erhvervsdrivendes adfærd inden for en bestemt sektor. Formålet med sådanne selvregulerende kodekser er enten at forklare detaljer i lovgivningsmæssige krav, så de bliver forståelige for forbrugerne, eller at fastsætte visse standarder for sektoren, hvor der ikke findes specifikke lovbestemte krav ( 40 ). Adfærdskodekser tilsigter følgelig også at bekæmpe virksomheders utilbørlige adfærd over for forbrugerne, og deres formål er delvist overlappende med formålet med direktiv 2005/29. Det er dog vigtigt, at adfærdskodekser er selvregulerende instrumenter. Der udøves kun kontrol med adfærdskodekser blandt de medlemmer, der har godtaget at være bundet af en bestemt kodeks. Direktiv 2005/29 pålægger på den anden side medlemsstaterne at gennemføre bestemmelserne i lovgivningen på almengyldig vis.
9.

Den forelæggende ret har anført, at artikel 7 i direktiv 2003/88 henviser til national lovgivning og praksis om fastsættelse af betingelserne for opnåelse af årlig betalt ferie. Såfremt den rumænske lovgiver har ændret loven som følge af dommen i sagen Schultz-Hoff m.fl. ( 6 ) og Dominguez-dommen ( 7 ), således at der anlægges en videre fortolkning af begrebet perioder med såkaldt faktisk arbejdstid, nærer den forelæggende ret imidlertid tvivl om, hvorvidt det er muligt at medregne forældreorloven i disse perioder, hvorved bemærkes, at parterne i hovedsagen er enige om, at Maria Dicus børnepasningsorlov skal sidestilles med en forældreorlov. Ifølge den forelæggende ret er den årlige betalte ferie en forpligtelse, som påhviler arbejdsgiveren til gengæld for det arbejde, som arbejdstageren har præsteret; når arbejdstageren imidlertid har forældreorlov, præsterer arbejdstageren ikke den ydelse, som giver ret til den årlige betalte ferie. Yderligere bestemmer direktiv 2010/18, at medlemsstaterne kan indrømme forældreorlov af maksimalt otte års varighed, og det forekommer uforholdsmæssigt, såfremt arbejdsgiveren har pligt til at indrømme en årlig betalt ferie i en så lang en periode, hvor arbejdstageren har varetaget pasning af barnet. Den beskyttelse, som arbejdstageren har under sin forældreorlov, bør derfor nærmere være statens ansvar i form af foranstaltninger til fremme af familiens samhørighed, og ikke arbejdsgiverens. Domstolens argumentation i dommen i sagen Schultz-Hoff m.fl. ( 8 ) og Dominguez-dommen ( 9 ) kan ikke anvendes analogt på en situation, hvor arbejdstageren har forældreorlov. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at det fremgår af formuleringen af direktiv 2010/18, at det er overladt medlemsstaterne at fastsætte den kontraktmæssige ordning, der skal gælde under forældreorloven. Artikel 51, litra a), i den rumænske lov om arbejdsforhold ( 10 ) bestemmer således, at ansættelsesaftalen suspenderes under forældreorlov til pasning af et mindre barn. Den forelæggende ret finder ligeledes, at det formål, som den årlige betalte ferie skal tilgodese, er forskelligt fra formålet med forældreorlov. Retten har endelig afvist, at der foreligger forskelsbehandling ved fastsættelsen af retten til årlig betalt ferie for en arbejdstager, der har forældreorlov, og en arbejdstager, der ikke har haft en sådan orlov, for så vidt som de to situationer ikke er sammenlignelige.
37.

For det tredje fremgår det af grundene til afskedigelsen og af PL Italys pengekrav, at de udspringer af de samme forhold vedrørende de to selskaber uden forskel. I den foreliggende sag blev det for det første foreholdt Livio Guida, at han ved flere lejligheder uberettiget fra PL Poland havde opnået godtgørelse for tjenesterejser og kompensation for ikke afholdt ferie, og for det andet blev det foreholdt ham, at han havde vildledt PL Italy i forbindelse med betalingen af sin løn ved at meddele selskabet en kurs zloty/euro, som var gunstigere for ham end den officielle kurs. Det er ubestridt, at disse forhold lå til grund for PL Italys og PL Polands beslutning om at afbryde arbejdsrelationerne, og at formålet med modkravet er tilbagebetalingen af et beløb svarende til de beløb, der uberettiget var modtaget.
21.

Artikel 21, stk. 5, tredje afsnit, andet punktum, i direktiv 2003/96 tillader derimod medlemsstaterne at fritage mindre elektricitetsproducenter fra denne mekanisme. Der er således mulighed for at undlade at betragte sådanne mindre elektricitetsproducenter som distributører, hvilket indebærer, at den elektricitet, som de fremstiller, ikke pålægges afgift, eftersom den afgiftsudløsende begivenhed i form af distribution af denne elektricitet ikke foreligger. Kravet i den nævnte bestemmelse, hvorefter de medlemsstater, der gør brug af denne mulighed, som undtagelse fra den afgiftsfritagelse, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 14, stk. 1, litra a), skal pålægge de energiprodukter, som disse mindre energiproducenter anvender til egne produktionsformål, afgift, er også til hinder for en lakune i beskatningen i et sådant tilfælde. Denne løsning gør det muligt for både de berørte enheder og medlemsstaternes afgiftsmyndigheder at skære ned på de administrative omkostninger i forbindelse med beskatningen af denne elektricitet og kontrollen heraf, som for mindre elektricitetsproducenters vedkommende kan være højere end det derigennem opnåede afgiftsprovenu. Eksempelvis synes artikel 21, stk. 3, i direktiv 2003/96 at følge et tilsvarende ræsonnement ( 6 ).
9.

Designforordningens artikel 46 fastsætter, hvilke mangler der kan afhjælpes: »1. Hvis [EUIPO] ved den i artikel 45 omhandlede undersøgelse fastslår, at ansøgningen er forbundet med mangler, som kan afhjælpes, opfordrer [EUIPO] ansøgeren til inden for den fastsatte frist at afhjælpe disse. 2. Vedrører manglerne de krav, der er omhandlet i artikel 36, stk. 1, og efterkommer ansøgeren [EUIPO’s] opfordring inden for den fastsatte frist, anser [EUIPO] den dato, hvor manglerne er blevet afhjulpet, for at være ansøgningsdatoen. Hvis manglerne ikke afhjælpes inden for den fastsatte frist, behandles ansøgningen ikke som en ansøgning om registrering af et EF-design. 3. Vedrører manglerne de i artikel 45, stk. 2, litra a)-c), omhandlede krav, herunder betaling af gebyrer, og efterkommer ansøgeren [EUIPO’s] opfordring inden for den fastsatte frist, anser [EUIPO] den dato, hvor den med mangler behæftede ansøgning oprindeligt blev indgivet, for at være ansøgningsdatoen. Er manglerne eller den manglende betaling ikke afhjulpet inden for den fastsatte frist, afviser [EUIPO] ansøgningen. 4. Vedrører manglerne de i artikel 45, stk. 2, litra d), omhandlede krav, og afhjælpes de ikke inden for den fastsatte frist, fortabes prioriteten for ansøgningen.«
50.

Det bør dog bemærkes, at direktiv 2003/96 ikke indeholder et generelt forbud mod dobbeltbeskatning af energiprodukter. Princippet om en enkelt beskatning gælder kun for elektricitet: Den beskattes i distributionsleddet, og de energiprodukter, der anvendes til fremstilling heraf, er fritaget for afgift (jf. punkt 34 og 35 ovenfor). For så vidt angår energiprodukter indeholder direktivets artikel 21, stk. 3, andet punktum, derimod kun en mulighed for medlemsstaterne, hvorefter »[de] også [kan] betragte forbrug af elektricitet og andre energiprodukter, der ikke er produceret på [en virksomhed, der producerer energiprodukters] område, […] som en ikke-afgiftsudløsende begivenhed«. For så vidt angår energiprodukter, der anvendes til fremstilling af andre energiprodukter, og som ikke fremstilles i samme virksomhed, kan disse ligeledes være afgiftspligtige, uanset at de endelige produkter også beskattes. Det er rigtigt, at Danmark har gjort brug af denne mulighed ved at fritage alle energiprodukter, der anvendes til fremstillingen af energiprodukter fra beskatning, uanset hvor de blev produceret ( 12 ). Dette ændrer dog ikke ved det forhold, at direktiv 2003/96 ikke indeholder nogen generel regel vedrørende beskatning af energiprodukter.
80.

Af den danske lovgivning fremgår, at den ikke søger et fuldstændigt forbud mod fradrag, men at den netop søger at sikre, at tab kun medregnes én gang. Dette fremgår af Østre Landsrets fortolkning af ligningslovens § 5 G, stk. 1, for så vidt angår de danske selskaber: De kan fradrage underskud fra et udenlandsk datterselskab, der indgår i omfanget af sambeskatningen, hvis de »kan godtgøre, at der ikke er mulighed for, at underskuddet kan fradrages ved beskatning i udlandet« ( 38 ).
Første, tredje, sjette, tiende og femtende betragtning til habitatdirektivet har følgende ordlyd:

»Bevaring, beskyttelse og forbedring af kvaliteten af miljøet, herunder bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, er et yderst vigtigt mål af almen interesse, som Fællesskabet forfølger, og som er anført i traktatens artikel 130 R [senere artikel 174 EF, nu artikel 191 TEUF].

[…]

[D]a hovedformålet med dette direktiv er at fremme opretholdelsen af den biologiske diversitet under hensyntagen til økonomiske, sociale, kulturelle og regionale behov, bidrager det til en bæredygtig udvikling, hvilket er det overordnede mål; for at opretholde denne biologiske diversitet er det i visse tilfælde nødvendigt at opretholde eller endog at fremme udfoldelsen af menneskelige aktiviteter.

[…]

[F]or at sikre genopretning eller opretholdelse af en gunstig bevaringsstatus for naturtyper og arter af fællesskabsbetydning bør man udpege særlige bevaringsområder for at oprette et sammenhængende europæisk økologisk net i henhold til en fastlagt tidsplan.

[…]

[A]lle planer eller projekter, der kan påvirke bevaringsmålsætningen for en sådan lokalitet væsentligt, som er udpeget eller i fremtiden vil blive det, må tages op til passende vurdering.

[…]

[D]er er som supplement til direktiv 79/409/EØF[ ( 5 )] behov for en generel beskyttelsesordning for visse arter af planter og dyr; der må fastsættes forvaltningsforanstaltninger for visse arter, hvis deres bevaringsstatus gør det berettiget, herunder indførelse af forbud mod visse fangst- og drabsmetoder, samtidig med, at der tages højde for muligheden for fravigelser på visse betingelser.

[…]«
67.

I den nævnte doms præmis 60 henviste Domstolen først til præmis 83 i dom af 22. juni 2006, Storck mod KHIM (C-25/05 P, EU:C:2006:422). På dette grundlag fastslog den dernæst, at Rettens konklusion om, at det varemærke, der var ansøgt registreret, skulle have fået et fornødent særpræg ved brug i hele Unionen, ikke var behæftet med nogen retlig fejl, for så vidt som Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ikke havde kunnet bevise, at det nævnte varemærke »havde et iboende fornødent særpræg, og at denne konstatering gjaldt for hele Unionens område« ( 19 ). Domstolen bemærkede videre, at de beviser, der var fremlagt for tre medlemsstater, ikke var tilstrækkelige til at godtgøre, at det omhandlede varemærke »[havde] et iboende fornødent særpræg i 15 medlemsstater, og det i disse stater derfor ikke kunne kræves, at varemærket havde fået et fornødent særpræg ved brug« ( 20 ).
110.

På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »1) Artikel 4, stk. 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/47/EF af 6. juni 2002 om aftaler om finansiel sikkerhedsstillelse skal fortolkes således, at medlemsstaterne pålægges en forpligtelse til at indføre bestemmelser, der giver sikkerhedshaveren mulighed for at opnå fyldestgørelse af sin fordring ved brug af den finansielle sikkerhedsstillelse, der er stillet i henhold til en aftale om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning, selv om fyldestgørelsesgrunden er indtrådt, efter at sikkerhedshaveren er taget under insolvensbehandling. Det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte, hvorledes det skal sikres, at en aftale om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning kan gennemføres, når sikkerhedshaveren er genstand for en sådan behandling. 2) Artikel 4, stk. 1 og 5, i direktiv 2002/47 skal fortolkes således, at den ikke forpligter sikkerhedshaveren til primært at opnå fyldestgørelse af sin fordring ved brug af den sikkerhedsstillelse, der er stillet i henhold til aftalen om finansiel sikkerhedsstillelse i form af pantsætning. En sådan forpligtelse kan imidlertid følge af bestemmelserne i aftalen om finansiel sikkerhedsstillelse, såfremt den fortolkes i lyset af bestemmelserne i den lovgivning, der finder anvendelse på aftalen. Muligheden for at opnå fyldestgørelse af fordringen ved brug af sikkerhedsstillerens andre aktiver, efter at fyldestgørelsesgrunden er indtrådt, kan under alle omstændigheder ikke forhindre sikkerhedsstilleren i faktisk at inddrive denne uudnyttede sikkerhedsstillelse i tilfælde af, at sikkerhedshaveren tages under insolvensbehandling.«
Den 20. februar 2009 sendte Kommissionen imidlertid Den Tjekkiske Republik en meddelelse i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 885/2006 i forbindelse med en undersøgelse, der blev gennemført under sagsnummer VT/VI/2009/101/CZ med det formål at kontrollere, om Den Tjekkiske Republiks foranstaltninger til omstrukturering og omstilling af vindyrkningsarealer var i overensstemmelse med betingelserne for at yde støtte på dette område for et tidligere regnskabsår, nemlig 2007/2008. Denne meddelelse er affattet som følger (uddrag):

»Dette resultat gør det imidlertid tydeligt, at omstruktureringsforanstaltningerne i det væsentlige var begrænset til uden yderligere indgreb at beskytte det eksisterende vindyrkningsareal mod dyr. Denne tilgang er problematisk med hensyn til overholdelse af artikel 11, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1493/1999, hvorefter ordningens formål er at tilpasse produktionen til efterspørgslen på markedet. Såfremt omstruktureringen i Den Tjekkiske Republik kun er begrænset til at beskytte det eksisterende vindyrkningsareal mod dyr, er udgifterne prima facie ikke støtteberettigede, da de ikke er forbundet med de i forordningen fastsatte krav.«
65.

Det bemærkes i denne henseende, at ifølge artikel 288, stk. 3, TEUF består et direktivs bindende karakter, som er grundlaget for, at der kan støttes ret herpå ved en national ret, kun i forhold til »enhver medlemsstat, som det rettes til« ( 25 ). Det følger heraf efter fast retspraksis, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private og derfor ikke som sådan kan påberåbes over for sådanne personer ved en national domstol ( 26 ). Ifølge Domstolen ville en udvidelse af muligheden for at påberåbe sig ikke-gennemførte direktiver, således at de også kommer til at omfatte retsforhold mellem private, være ensbetydende med, at der tillægges Den Europæiske Union beføjelser til at udstede regler, der direkte skaber forpligtelser for private, selv om en kompetence hertil kun tilkommer Unionen med dens kompetence til at udstede forordninger ( 27 ). Det følger af denne retspraksis, at selv om en privatperson er omfattet af et direktivs personelle anvendelsesområde, kan dets bestemmelser ikke som sådan gøres gældende over for privatpersonen ved de nationale domstole ( 28 ). Der kan derfor ikke anerkendes en vertikal direkte virkning af bestemmelserne i et direktiv, såfremt en stat ikke kan gøre sin manglende gennemførelse gældende over for borgerne ( 29 ).