RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

23. november 1995

Sag T-64/94

Dimitrios Benecos

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — erhvervssygdom — vedvarende, delvis invaliditet — princippet om god forvaltningsskik — bistandspligt — magtfordrejning — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-769

Aligående:

Påstande om — annullation af Kommissionens afgørelse af 15. marts 1993, hvorved den afslog sagsøgerens ansøgning om anerkendelse af, at han lider af en erhvervssygdom — erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som han hævder at have lidt.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, som blev udnævnt til tjenestemand ved Kommissionen i januar 1983, har siden sin ungdom været nærsynet og lidt af en bygningsfejl. I slutningen af maj 1989 blev han midlertidigt uarbejdsdygtig og indgav ansøgning om, at hans lidelse blev anerkendt som en erhvervssygdom i medfør af artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) og ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (herefter »ordningen«).

Efter at sagsøgeren havde meddelt, at han ikke kunne tilslutte sig et udkast til en afgørelse om, at han ikke led af en erhvervssygdom i henhold til vedtægtens artikel 73, anmodede han om, at der blev indhentet udtalelse fra det i ordningens artikel 23 omhandlede lægeudvalg. Da ansættelsesmyndigheden ikke fandt, at lægeudvalgets konklusioner var tilstrækkeligt klare hvad angår den pågældende lidelses erhvervsmæssige oprindelse, opfordrede den udvalget til at afholde et nyt møde efter at have indhentet udtalelse fra forsikringsgiverne. Før lægeudvalget udfærdigede sin anden rapport, kontaktede sagsøgeren på eget initiativ udvalgets formand og meddelte denne, at hans helbredstilstand havde forbedret sig. Som følge af den anden lægerapport tilgik der sagsøgeren meddelelse om, at hans lidelse kunne anses for stationær, uden at dette loinne medføre tilkendelse af et beløb for vedvarende, delvis invaliditet.

Efter afvisning af sagsøgerens klage over denne beslutning, og efter at sagsøgeren havde fået tilkendt en invalidepension for den periode, hvorunder han var ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling svarende til hans lønklasse, anlagde han nærværende sag.

Realiteten

1. Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 73 og ordningen

Retten bemærkede, at Kommissionen efter fast retspraksis er forpligtet til at respektere lægeudvalgets lægelige konstateringer og ikke kan sætte sine egne vurderinger i stedet for udvalgets, men alene kan vurdere de retlige følger, som må drages af disse konstateringer. Lægeudvalgets rent lægelige vurderinger må anses for definitive, når de er tilblevet på forskriftsmæssige betingelser. Den retlige kontrol er begrænset til spørgsmål om lægeudvalgets behørige nedsættelse og virksomhed samt til, om udvalgets udtalelser er behørigt afgivet (præmis 42).

Henvisning til: Domstolen, 21. maj 1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357, præmis 18 og 20; Domstolen, 29. november 1984, sag 265/83, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 4029, præmis 9-15; Domstolen, 21. januar 1987, sag 76/84, Rienzi mod Kommissionen, Sml. s. 315. præmis 11; Domstolen, 19. januar 1988, sag 2/87, Biedermannmod Revisionsretten, Sml. s. 143, præmis 8; Domstolen, 4. oktober 1991, sag C-185/90 P, Kommissionen mod Gill, Sml. 1. s. 4779, præmis 24; Retten, 12. juli 1990, sag T-154/89, Vidányi mod Kommissionen, Sml. II, s. 445, præmis 48; Retten, 26. september 1990, sag T-122/89, F. mod Kommissionen, Sml. II, s. 517, præmis 14, 15 og 16; Retten, 14. januar 1993, sag T-88/91, F. mod Kommissionen, Sml. II, s. 13, præmis 39; Retten, 30. maj 1995, sag T-556/93, Saby mod Kommissionen, Sml. II, s. 375, præmis 35 og 40.

I sin første rapport fandt lægeudvalget, at det kun var en del af sagsøgerens visuelle, organiske og funktionelle forstyrrelser, som kunne antages at bero på en erhvervssygdom, uden at lægeudvalget dog præciserede denne andel. Følgelig havde ansættelsesmyndigheden ikke efter Rettens opfattelse modtaget noget klart svar på spørgsmålet, om sagsøgerens udøvelse af tjenesten ved Kommissionen var den væsentligste eller overvejende årsag til hans øjensygdomme eller forværringen af hans i forvejen bestående øjensygdom. Ansættelsesmyndigheden havde derfor med føje ikke truffet nogen afgørelse vedrørende sagsøgerens ansøgning om anerkendelse af, at han led af en erhvervssygdom, men udbedt sig præciserende oplysninger fra lægeudvalget (præmis 45 og 46).

I sin anden rapport havde lægeudvalget fundet, at sagsøgerens invaliditetsgrad var blevet formindsket. Udvalget havde endvidere udtalt sig om oprindelsen til sagsøgerens øjensygdom, idet det havde antaget, at sagsøgerens invaliditetsgrad helt og holdent beroede på en organisk lidelse og derfor ikke havde erhvervsmæssig oprindelse (præmis 47).

Retten fastslog, at det i ansættelsesmyndighedens kommissorium forud for lægeudvalgets anden rapport var præciseret, at der ved fastsættelsen af den invaliditetsgrad, som beroede på forværringen af sagsøgerens visuelle forstyrrelse, kun skulle tages hensyn til forskellen mellem invaliditetsgraden på datoen for tiltrædelsen af tjenesten og invaliditetsgraden på den dato, da lidelsen måtte anses for stationær. Sagsøgerens argument om, at lægeudvalget ved at vurdere den eventuelle invaliditetsgrad på datoen for sagsøgerens tiltrædelse af tjenesten uopfordret havde behandlet et forhold, som ikke var omfattet af de udtrykkelige spørgsmål, ansættelsesmyndigheden havde stillet, måtte forkastes. Ansættelsesmyndigheden var nemlig forpligtet til at tage hensyn til den anden lægerapport i sin helhed (præmis 48 og 49).

Retten fastslog, at det fremgik af ansættelsesmyndighedens andet kommissorium, at den havde fundet, at fordelingen mellem de organiske og funktionelle forstyrrelser var uden relevans. Det afgørende spørgsmål var, om forværringen af de visuelle forstyrrelser generelt havde erhvervsmæssig oprindelse. Følgelig var ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at spørge lægeudvalget om forstyrrelsernes indbyrdes fordeling (præmis 50 og 51).

Retten tilføjede, at lægeudvalgets egentlige lægelige vurderinger efter fast praksis skal anses for definitive, når de er tilblevet på forskriftsmæssige betingelser. Der var imidlertid intet holdepunkt i sagens akter for at antage, at lægeudvalgets vurderinger ikke var tilblevet under sådanne betingelser. Det var derfor uden betydning, at sondringen mellem organiske og funktionelle forstyrrelser var bestridt i en anden lægerapport. Følgelig måtte anbringendet forkastes (præmis 52 og 53).

2. Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik

Retten fastslog, at ansættelsesmyndigheden vist havde givet lægeudvalget flere kommissorier, og at proceduren derfor var blevet forhalet, men at disse forhold var begrundet i sagens omstændigheder. Gennemgangen af lægeudvalgets forskellige rapporter viste nemlig, at det var meget vanskeligt at fastslå årsagen til sagsøgerens visuelle forstyrrelser på grund af de lægelige spørgsmåls komplicerede karakter, hvilket forklarede, hvorfor ansættelsesmyndigheden måtte give lægeudvalget flere kommissorier for at opnå et klart svar herpå. Det måtte derfor fastslås, at sagsøgeren ikke havde fremført noget til godtgørelse af, at Kommissionen havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik (præmis 58 og 59).

Henvisning til: Retten, 16. oktober 1990, sag T-132/89, Gallone mod Rådet, Sml. II, s. 549, præmis 44.

3. Anbringendet om tilsidesættelse af bistandspligten

Retten bemærkede, at bistandspligten efter vedtægtens artikel 24 også består, når ophavsmanden til de handlinger, som er nævnt i denne bestemmelse, er en anden tjenestemand ved Fællesskaberne. Ifølge fast retspraksis vedrører pligten til at yde bistand efter vedtægtens artikel 24 imidlertid institutionens beskyttelse af tjenestemænd mod tredjemands handlinger, men ikke mod retsakter udstedt af institutionen selv, idet kontrollen hermed har hjemmel i andre af vedtægtens bestemmelser (præmis 64 og 65).

Henvisning til: Domstolen, 14. juni 1979, sag 18/78, V. mod Kommissionen, Sml. s. 2093, præmis 15; Domstolen, 17. december 1981, sag 178/80, Bellardi-Ricci m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3187, præmis 23; Domstolen, 25. marts 1982, sag 98/81, Munk mod Kommissionen, Sml. s. 1155; Domstolen, 9. december 1982, sag 191/81, Plug mod Kommissionen, Sml. s. 4229; Retten, 30. juni 1992, sag T-24/91, Gómez González m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 1881, præmis 58; Retten, 30. juni 1992. sag T-25/91, Arto Hijos mod Rådet, Sml. II, s. 1907, præmis 58; Retten, 18. februar 1993, sagT-45/91, McAvoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 60; Retten, 21. april 1993, sag T-5/92, Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 477, præmis 30.

Det var ubestridt, at den anfægtede afgørelse i den omhandlede sag var en retsakt udstedt af en institution, nemlig Kommissionen. Følgelig kunne vedtægtens artikel 24 ikke anvendes i denne sag (præmis 66).

4. Anbringendet om magtfordrejning

Retten bemærkede dels, at ved magtfordrejning forstås, at en administrativ myndighed har anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den har fået tillagt disse beføjelser, dels at en afgørelse ifølge fast retspraksis leun er behæftet med magtfordrejning, når det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende oplysninger må antages, at afgørelsen er truffet for at forfølge andre formål end de angivne (præmis 76).

Henvisning til: Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 87 og 88; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 70; Retten, 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. Pers. II, s. 203, præmis 73.

Retten bemærkede, at ansættelsesmyndigheden ifølge ordningens artikel 20, stk. 3, skal yde en foreløbig erstatning »svarende til den brøkdel af den [vedvarende] invaliditetsgrad, som ikke omtvistes«, når invaliditetsgraden må forventes at udgøre mindst 20%. Det fremgik imidlertid af parternes argumenter, at invaliditetsgraden var omtvistet. Følgelig havde sagsøgeren med urette hævdet, at ansættelsesmyndigheden havde kunnet yde ham en foreløbig erstatning (præmis 78).

Retten fastslog, at Invaliditetsudvalgets udtalelse om anerkendelse af, at sagsøgerens midlertidige invaliditet havde erhvervsmæssig oprindelse, vedrørte en midlertidig og ikke nogen vedvarende invaliditet. Ifølge ordningens artikel 25 foregriber »det forhold, at der i medfør af vedtægtens artikel 73 og denne ordning er anerkendt en vedvarende, total eller delvis invaliditet ... på ingen måde anvendelsen af vedtægtens artikel 78 eller omvendt«. Følgelig var Invaliditetsudvalgets udtalelse uden relevans i sagen (præmis 79).

Retten bemærkede, at de kontakter, som havde fundet sted mellem ansættelsesmyndigheden og forsikringsgiverne, ikke i sig selv var retsstridige. Under alle omstændigheder kan en retsstridig procedure som hovedregel kun medføre hel eller delvis annullation af en afgørelse, hvis det godtgøres, at afgørelsen kunne have fået et andet indhold, såfremt proceduren ikke havde været retsstridig. I den foreliggende sag var der imidlertid intet holdepunkt i sagens akter for at antage, at de kontakter, som havde fundet sted mellem ansættelsesmyndigheden og forsikringsgiverne, havde kunnet påvirke den anfægtede afgørelse (præmis 80).

Henvisning til: Domstolen, 29. oktober 1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125; Domstolen, 23. april 1986, sag 150/84, Bernardi mod Parlamentet, Sml. s. 1375, præmis 28; Biedermann mod Revisionsretten, a.st., præmis 12; Retten, 21. juni 1990, sag T-31/89, Sabbatucci mod Parlamentet, Sml. II, s. 265, præmis 3; Retten, 18. februar 1993, sag T-l/92. Tallarico mod Parlamentet, Sml. II, s. 107, præmis 32 og 47.

Det fremgik af gennemgangen af samtlige de forhold, som sagsøgeren havde påberåbt sig, at Kommissionen ikke havde anvendt sine beføjelser til et andet formål end det, hvortil den havde fået tillagt dem (præmis 81).

5. Erstatningskravet

Retten bemærkede, at erstatningssøgsmålet er et selvstændigt søgsmål, og at Retten i medfør af vedtægtens artikel 91, stk. 1, har fuld prøvelsesret i tvister, der angår pengebeløb (præmis 87).

Den fastslog imidlertid, at der i sagen var en tæt forbindelse mellem erstatnings- og annullationssøgsmålet. Da gennemgangen af de anbringender, som var fremført til støtte for annullationspåstandene, ikke havde afsløret noget som helst retsstridigt forhold fra Kommissionens side, og det således ikke var godtgjort, at denne havde begået en ansvarspådragende tjenestefejl, måtte også erstatningspåstandene forkastes (præmis 88).

Sagsøgeren havde endvidere nedlagt påstand om, at Retten udmeldte en speciallæge som sagkyndig, for at der kunne gøres en ende på den uvished og de modsigelser, som var forbundet med hans invaliditetstilstand, og spørgsmålet, om årsagen til forværringen af denne tilstand måtte søges i en erhvervssygdom. Det måtte herom fastslås dels, at denne påstand var baseret på argumenter, som var fremført som led i de foregående anbringender, og ikke var støttet af noget yderligere argument, dels at gennemgangen af disse anbringender havde vist, at der ikke var nogen som helst grund til at drage lægeudvalgets konklusion i tvivl. Denne påstand måtte derfor forkastes (præmis 89 og 90).

Som følge af samtlige de anførte betragtninger måtte Kommissionen som helhed frifindes (præmis 91).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.