Appel iværksat den 8. december 2021 af Jérôme Rivière m.fl. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-88/20, Rivière m.fl. mod Parlamentet

(Sag C-767/21 P)

(2022/C 109/23)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean-Paul Garraud, Jean-François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck og Philippe Olivier (ved advokat F. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 6. oktober 2021 i sag T-88/20, Rivière m.fl. mod Parlamentet.

— Henset til artikel 263 og artikel 277 TEUF fremmes appellen til realitetsbehandling.

— Følgelig fastslås, at den mundtlige afgørelse truffet af Europa-Parlamentets formand den 13. januar 2020 mangler retsgrundlag og denne annulleres.

— Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanterne fremført to anbringender.

Med det første anbringende gøres gældende, at der er sket en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og at der foreligger en fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheders retlige karakter. Appellanterne har bl.a. gjort gældende, at det andet punktum i dommens præmis 38 er en forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder. Den omtvistede foranstaltning havde nemlig den praktiske virkning at fratage de medlemmer, som nægtede at nedtage deres flag, ordet. Denne urigtige gengivelse af de faktiske omstændigheder medførte, at Retten fjernede den anden konsekvens af afgørelsen af 13. januar 2020. Følgelig begik Retten en fejl ved kvalificeringen af de faktiske omstændigheders retlige karakter. Retten tog ikke hensyn til, at medlemmet blev frataget et af de vigtigste elementer ved udøvelsen af dennes mandat, nemlig at tage ordet.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at der er sket en retlig og faktisk tilsidesættelse og forkert gengivelse af artikel 10 i Parlamentets forretningsorden samt anlagt et åbenbart urigtigt skøn. Ifølge appellanterne skulle Retten nemlig afgøre, om det lille flag, som medlemmerne anvendte, var et banner, og dernæst, om tilstedeværelsen af dette flag forstyrrede den korrekte afvikling af møderne eller udgjorde en upassende adfærd, og vanskeliggjorde en korrekt afvikling af Parlamentets arbejde, med henblik på heraf udlede de retlige konsekvenser. Retten tilsidesatte, med dens sammenligning med andre officielle sprog i Unionen, artikel 1 i forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gælde for Det europæiske økonomiske Fællesskab på det sproglige område (1), der fastsætter, at fransk er et officielt sprog og et arbejdssprog i Den Europæiske Unions institutioner, og dermed i Parlamentet. I forhold til de franske medlemmer skulle forretningsordenens artikel 10 læses ifølge den rækkevidde, som det franske sprog giver denne.

Retten analyserede heller ikke udtrykket: »De må ikke anvende bannere« og foretog ikke en analyse af tredje afsnit i sammenhæng med artikel 10, navnlig dennes andet afsnit. Beviset for, at tilstedeværelsen af et flag ikke voldte problemer, fremgik af svaret på formalitetsindsigelsen, eftersom medlemmerne kunne rejse små europæiske flag og eftersom det belgiske medlem Guy Verhofstadt kunne udtale sig med et sådant flag foran ham.

Retten tilføjede til artikel 10, ved i præmis 43-49 i dens dom at udvikle en begrundelse, der kopierede Parlamentets begrundelse vedrørende et helt andet retligt område end artikel 10, og ved at støtte sig til forretningsordenens artikel 171 med overskriften »Fordeling af taletiden og talerliste« med henblik på at henvise til medlemmernes lighed hvad angår taletid, et formål, som artiklen ikke har. Dette udgør en urigtig gengivelse af bestemmelsen, som medførte, at Retten gav denne artikel retsvirkninger, som den ikke har. Ifølge appellanterne medførte afgørelsen af 13. januar 2020 utvivlsomt retsvirkninger, der kan berøre betingelserne for appellanternes udøvelse af deres mandat, ved på en væsentlig måde at ændre deres retsstilling. Foranstaltningen udgør derfor en anfægtelig retsakt og dommen bør ophæves.

(1) EFT 17 af 6.10.1958, s. 385.