For så vidt angår direktiv 2003/109 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding forholder det sig således, at selv om dette direktivs artikel 3, stk. 1, betinger tildelingen af status som fastboende udlænding – hvilket medfører en ret til ligebehandling på de områder, der er omhandlet i direktivets artikel 11 – af, at der foreligger et lovligt ophold, udelukker dette direktiv på ingen måde, at andre EU-retsakter, såsom direktiv 80/987, under andre vilkår tildeler tredjelandsstatsborgere rettigheder med henblik på at opfylde formålene i disse retsakter.

Artikel 137, stk. 2, EF, der udgør retsgrundlaget for direktiv 2002/74 om ændring af direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, begrænser ikke kompetencen til at vedtage minimumsforskrifter, der har til formål bl.a. at virkeliggøre målet om at forbedre leve- og arbejdsvilkårene som omhandlet i artikel 136 EF, til kun at omfatte medlemsstaternes borgere med udelukkelse af tredjelandsstatsborgere.

Bestemmelserne i direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved direktiv 2002/74, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, hvorefter en tredjelandsstatsborger, der ikke har lovligt ophold i den berørte medlemsstat, ikke kan anses for at være en arbejdstager, der har krav på en insolvensydelse bl.a. på grundlag af ikke-udbetalte løntilgodehavender i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, selv om denne tredjelandsstatsborger i henhold til den pågældende medlemsstats civilretlige bestemmelser betragtes som »arbejdstager«, der har ret til løn, som kan gøres til genstand for et søgsmål anlagt mod arbejdsgiveren ved de nationale domstole.

For det første udelukker artikel 1, stk. 1, eller andre af dette direktivs bestemmelser ikke tredjelandsstatsborgere fra anvendelsesområdet for det nævnte direktiv og tillader heller ikke udtrykkeligt medlemsstaterne at gøre det.

Dernæst har direktiv 80/987 ifølge ordlyden af dettes artikel 1, stk. 1, til formål at finde anvendelse på lønkrav, som arbejdstagere har erhvervet i forhold til arbejdsgiveren. Til gengæld vedrører medlemsstaternes mulighed for, som fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 2 og 3, at udelukke visse kategorier af arbejdstagere fra det nævnte direktivs anvendelsesområde alene særlige tilfælde og kun under visse betingelser.

Endvidere fritager artikel 1, stk. 2, i direktiv 80/987, der undtagelsesvis tillader udelukkelse af visse kategorier af arbejdstagere, såfremt der findes andre former for garanti, ikke medlemsstaterne fra enhver forpligtelse til at give disse arbejdstagere en beskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, men kræver, at de berørte arbejdstagere omfattes af en beskyttelse, der svarer til den, der kan udledes af direktivet.

Selv om den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning i princippet betegner en fysisk person under 65 år, der er privat eller offentligt ansat, som »arbejdstager« med ret til en insolvensydelse, udelukker den imidlertid tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold fra begrebet »arbejdstager« og dermed fra retten til denne insolvensydelse.

Henset til den omstændighed, at den nationale lovgivning ikke giver disse tredjelandsstatsborgere en beskyttelse, der svarer til den nævnte insolvensydelse, synes denne lovgivning ikke at opfylde de betingelser, der gør det muligt at udelukke visse kategorier af »arbejdstagere«, jf. artikel 1, stk. 2, i direktiv 80/987. Endvidere er det ubestridt, at den pågældende bestemmelse ikke henhører under dette direktivs artikel 1, stk. 3, der gør det muligt at udelukke tjenestefolk, der beskæftiges af en fysisk person, og partsfiskere fra direktivets anvendelsesområde.

Under hensyn til den sociale målsætning med direktiv 80/987 og til ordlyden af dettes artikel 1, stk. 1, hvorefter direktivet finder anvendelse på »krav, som arbejdstagere [har erhvervet] i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold«, henviser definitionen af begrebet »arbejdstager« nødvendigvis til et ansættelsesforhold, der afføder en ret over for arbejdsgiveren til at anmode om løn for det udførte arbejde. Dette er tilfældet angående definitionen af begrebet »arbejdstager« som fastsat i den nationale ret.

Det ville derfor være i strid med den sociale målsætning med direktiv 80/987, der består i at sikre alle arbejdstagere en EU-retlig minimumsbeskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens ved betaling af de ikke-udbetalte tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold og vedrører løn for en bestemt periode, at frakende de personer, som i den nationale lovgivning generelt anerkendes som arbejdstagere, og som i henhold til denne lovgivning har erhvervet løntilgodehavender i medfør af arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold i forhold til deres arbejdsgiver som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 1, og artikel 3, første afsnit, den beskyttelse, som det nævnte direktiv fastsætter i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.

(jf. præmis 36-38, 40-42, 44, 45 og 49 samt domskonkl.)