Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse – formaliteten – rækkevidden af begrundelsespligten

(Art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1)

2. Tjenestemænd – godtgørelse af udgifter – udstationerede nationale eksperter – dagpenge

(Art. 3, stk. 2, EF)

3. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

Sammendrag

1. Spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for en dom afsagt af Retten er selvmodsigende eller utilstrækkelig, er et retsspørgsmål, der kan rejses under en appelsag.

Under en appelsag er formålet med Domstolens efterprøvelse bl.a. at undersøge, om Retten i tilstrækkelig grad har taget stilling til alle de argumenter, som appellanten har fremført.

Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser kan imidlertid ikke fortolkes som en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som påberåbes af appellanten, navnlig når det ikke er tilstrækkeligt klart og præcist.

(jf. præmis 39-41)

2. Ligebehandlingsprincippet eller princippet om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet.

En afgørelse fra Retten forskelsbehandler ikke gifte personer i forhold til ugifte personer, der lever i et faktisk samlivsforhold, ved at tiltræde kriteriet om ægteskabelig status som et af de kriterier, der er korrekte og velegnede med henblik på at fastsætte størrelsen af de dagpenge, der skal udbetales, og ved at fastslå, at en appellant på tidspunktet for anmodningen om udstationering ikke havde været udsat for forskelsbehandling i forhold til en enlig udstationeret national ekspert, for så vidt som hendes retsstilling som gift kvinde adskilte sig fra en ugift persons status.

Fastsættelsen af betingelserne for ydelse af vederlag til de udstationerede nationale eksperter henhører nemlig under udøvelsen af Kommissionens skønsbeføjelse. Princippet om forbud mod forskelsbehandling eller princippet om ligebehandling tilsidesættes ligeledes kun i en situation, hvor artikel 20, stk. 3, litra b), i Kommissionens afgørelse af 30. april 2002 om den ordning, der gælder for udstationerede nationale eksperter, indebærer en sondring, der er vilkårlig eller åbenbart uegnet i forhold til formålet med denne bestemmelse. I denne forbindelse udbetales godtgørelsen af Kommissionen med henblik på at kompensere for de ulemper og udgifter, som den udstationerede nationale ekspert får som følge af, at vedkommende må opholde sig et andet sted end på sin sædvanlige bopæl. Ovennævnte afgørelses artikel 20, stk. 3, litra b), hviler på en formodning om, at en udstationeret national ekspert i mindre grad stilles over for ulemper, når vedkommendes ægtefælle på tidspunktet for anmodningen om udstationering er bosat på udstationeringsstedet.

Selv om faktiske samlivsforhold og legale samlivsforhold, såsom ægteskabet, på visse områder kan udvise lighedstræk, kan disse lighedstræk ikke nødvendigvis medføre, at disse to former for samliv ligestilles.

Selv om det skulle følge af indførelsen af en generel og abstrakt bestemmelse, at grænsesituationer kan medføre tilfældige ulemper, kan lovgiver ikke bebrejdes for at have foretaget en gruppeopdeling, når denne i det væsentlige ikke er forskelsbehandlende i forhold til det forfulgte mål. Denne konklusion gælder i endnu højere grad, når disse grænsesituationer medfører tilfældige fordele.

(jf. præmis 70-73, 75, 78 og 81)

3. Retten er forpligtet til at afvise at realitetsbehandle en påstand i den for Retten indgivne stævning, når de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som denne påstand er støttet på, ikke fremgår af selve stævningens ordlyd på en sammenhængende og forståelig måde, idet den manglende angivelse af sådanne omstændigheder i stævningen ikke kan afhjælpes ved, at de fremlægges under retsmødet.

(jf. præmis 104)