Hvad angår fastsættelsen af det tidspunkt, hvorpå den bebyrdende retsakt blev truffet, dvs. fastsættelsen af den dato, hvorfra fristen for at indbringe en klage skal beregnes, bemærkes, at en kontrakt har virkning fra underskrivelsen og følgelig evne til at gå den midlertidigt ansatte imod, således at det principielt er fra underskriften, at fristen for at indbringe en klage rettidigt skal beregnes i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2.

De påstande, som nedlægges for Unionens retsinstanser i tjenestemandssager, kan kun vedrøre indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, hvorved præciseres, at de dog kan uddybes for Unionens retsinstanser ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis er anført i klagen, men som står i nøje forbindelse hermed. I denne henseende bemærkes dels, at da den administrative klageprocedure er uformel, og de pågældende som regel på dette stadium handler uden bistand fra en advokat, bør administrationen ikke fortolke klager restriktivt, men tværtimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem, dels, at vedtægtens artikel 91 ikke tilsigter, at der skal være en streng og endelig forbindelse med den eventuelle retssag, hvis sagsanlægget hverken ændrer klagens årsag eller genstand. Imidlertid forholder det sig ikke desto mindre således, at det for at den administrative procedure, der er fastsat i vedtægtens artikel 91, stk. 2, kan nå sit mål, er nødvendigt, at ansættelsesmyndigheden er i stand til tilstrækkeligt præcist at få kendskab til den kritik, som de berørte har fremført mod den anfægtede afgørelse.

Retten til at kræve beskyttelse af den berettigede forventning omfatter enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at EU-administrationen har givet anledning til berettigede forventninger hos ham ved at afgive præcise, ubetingede og samstemmende løfter, som stammer fra pålidelige og troværdige kilder.

Administrationen har et vidt skøn ved forlængelsen af en kontrakt og i denne sammenhæng begrænses den kontrol, som Unionens retsinstanser foretager, til spørgsmålet om, hvorvidt administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for de grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt.

I denne forbindelse kan Personaleretten således blive anmodet om at kontrollere, om administrationen har baseret sin afgørelse på ukorrekte eller ufuldstændige faktiske oplysninger. Det påhviler herved Personaleretten at efterprøve, om administrationen har udøvet sine kompetencer effektivt med henblik på at godtgøre de faktiske omstændigheder, der danner grundlag for dens afgørelse, og således taget hensyn til alle relevante forhold. Retten kan ligeledes blive anmodet om at undersøge, om administrationen har foretaget en komplet, eller konkret, undersøgelse af de relevante forhold i den foreliggende sag, således at denne undersøgelse er foretaget omhyggeligt og upartisk.

Desuden indebærer omsorgspligten, at den kompetente myndighed, når den træffer afgørelse om en ansats situation, selv i forbindelse med udøvelsen af et vidt skøn skal tage hensyn til samtlige de forhold, der kan være afgørende for dens afgørelse. Det påhviler den herved at tage hensyn ikke blot til tjenestens interesse, men også til den pågældende tjenestemands eller ansattes interesse. Henset netop til omfanget af det skøn, som institutionerne råder over ved vurderingen af tjenestens interesse, skal den af Unionens retsinstanser foretagne kontrol begrænse sig til at undersøge, om den kompetente myndighed har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har misbrugt sine skønsbeføjelser på en urigtig måde.

(jf. præmis 50, 51 og 60)

Domstolen: dom Kommissionen mod Tetra Laval, C-12/03 P, EU:C:2005:87, præmis 39

Retten i Første Instans: domme Caravelis mod Parlamentet, T-182/99, EU:T:2001:131, præmis 32; Brendel mod Kommissionen, T-55/03, EU:T:2004:316, præmis 60, og BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 221

Personaleretten: dom Gheysens mod Rådet, F-8/10, EU:F:2010:151, præmis 75