Appel iværksat den 9. august 2021 af Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 2. juli 2021 i sag T-223/18, Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo mod Europa-Kommissionen

(Sag C-492/21 P)

(2021/C 471/30)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo (ved avvocato F. Rosi)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 2. juni 2021 i sag T-223/18 angående en påstand i henhold til artikel 263 TEUF om annullation af Kommissionens afgørelse C(2017) 7973 final af 4. december 2017 vedrørende statsstøtte SA.39913 (2017/NN) — Italien — angivelig kompensation til offentlige hospitaler i regionen Lazio ophæves.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af begrundelsespligten, og at der foreligger manglende oplysning af sagen samt en urigtig fortolkning af begrebet solidaritetsvirksomhed, begrebet virksomhed og økonomisk virksomhed i henhold til artikel 106 TEUF og navnlig hvad angår den italienske lovgivning i lovdekret nr. 229/1999, hvoraf fremgår, at den italienske stats finansieringsordning for regionerne ikke indgår i et solidaritetssystem, men i et økonomisk system som omhandlet inden for ordningen for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.

Appellanten har navnlig anfægtet begrebet solidaritetsvirksomhed, som Retten fastlagde i den appellerede dom, og som er generisk og ikke vedrører gældende lovgivning i Italien vedrørende udbuddet af sundhedstjenester. Retten fastslog nemlig, at Domstolens dom af 11. juni 2020 i Dovera-sagen fandt anvendelse på nærværende sag, uden at den foretog en præcis analyse af reformen i Italien af 1999, navnlig uden at sammenholde denne med reglerne for udbud af sundhedstjenester i Slovakiet.

Appellanten har endvidere anfægtet, at begrebet universalvirksomhed kan udelukke, at ordningen i henhold til artikel 106 TEUF finder anvendelse, henset til at en tjeneste, der, selv om den ikke fuldstændigt leveres som universaltjeneste, kan anses for at være økonomisk ligesom andre tjenester, såsom multimodal transport, elektricitet, vand, telefoni osv., og således netop falder ind under begrebet tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse.

Retten præciserede heller ikke, at staten indrømmer regionerne en finansiering af en bestemt størrelse, og at det herefter påhviler regionerne at betale forskellige offentlige og private sundhedsenheder ydelserne på grundlag af satser som følge af patientens/brugerens valg.

Regionerne indgår således koncessionskontrakter om offentlige tjenester med alle aktører, der er offentligt eller privat ejede, idet de betaler dem ydelser på grundlag af en sats, der er fastsat på forhånd. Hver sundhedsenhed organiserer specifikt og selvstændigt sin egen virksomhed for at kunne tiltrække patienten til sin egen enhed.

Patienten skal ikke blot kunne henvende sig til enten den offentligt ejede sundhedsenhed eller til den privatejede sundhedsenhed for at anmode om en privat ydelse, hvorved ventelisterne i det såkaldte akkrediterede system undgås. Appellanten har således anfægtet det af Retten fastslåede i indledningen af dommen: »1 I Italien er sundhedsvæsenet organiseret inden for rammerne af Servizio sanitario nazionale (det nationale sundsvæsen, herefter »SSN«). Herunder finansieres sundhedstjenester direkte af medlemmernes sociale sikringsbidrag og af statsmidler, hvorfor disse tjenester ydes gratis eller næsten gratis til alle patienter, der er medlemmer af SSN, af offentlige enheder eller private enheder, der har indgået aftale med SSN. Driften af SSN varetages hovedsageligt af regionerne«.

Argumentationen i dommen svarer ikke til den faktiske sundhedsorganisation i Italien eller til indholdet af gældende lovgivning, og Retten har heller ikke afklaret udsagnet om, at »sundhedstjenester [finansieres] direkte af medlemmernes sociale sikringsbidrag og af statsmidler«, som er en abstrakt angivelse uden sammenhæng.

Med andre ord forklarede Retten hverken, hvad »medlemmernes sociale sikringsbidrag« er, eller hvori »statsmidler« består. Retten foretog nærmere bestemt ikke en grundig analyse af indholdet af bestemmelserne for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse som omhandlet i artikel 106 TEUF og i medfør af Domstolens dom af 2003 i Altmark-sagen.

Først Kommissionen og derefter Retten skulle have foretaget en detaljeret analyse af systemet under hensyn til ordlyden af bilag 26 til traktaten, som netop vedrører tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, og til den omstændighed, at der ikke er fastsat et specifikt begreb, som identificerer dette bestemte område for tjenesteydelser.

Endelig er den appellerede dom udelukkende en gengivelse af indholdet af Kommissionens omtvistede afgørelse, som ifølge Retten ikke var behæftet med begrundelsesmangler.

Appellantens detaljerede argumenter om, at Kommissionens afgørelse i modsætning til, hvad Retten fastslog, er generisk og ikke vedrører indholdet af gældende lovgivning i Italien, består således.

Det er som følge heraf muligt blot at gengive indholdet af Domstolens dom i Dovera-sagen.

Appellantens anfægtelse af realiteten skal endvidere først undersøges af Kommissionen, og Retten skal netop kontrollere, om det italienske sundhedssystem er i overensstemmelse med reglerne i artikel 106 TEUF og dermed med anvendelsen af ordningen for tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.

Appellanten har gjort gældende, at Retten ikke tog stilling hertil, og at der derfor foreligger en begrundelsesmangel.