FORSLAG TIL AFGØRELSE

FRA GENERALADVOKAT HENRI MAYRAS

FREMSAT DEN 21. SEPTEMBER 1972

Høje Ret.

I — Indledning

Nærværende sag hører hjemme i en sammenhæng, som Domstolen allerede har haft lejlighed til at tage stilling til i forbindelse med den sag, der i 1966 blev anlagt af de nederlandske, belgiske og tyske cementproducenter. Allerede i 1956 havde de pågældende cementhandlere indgået en aftale (Noordwijks Cement Accoord) for, med generaladvokat Karl Roemers ord, »at fortsætte og forny en … regulering af det nederlandske cementmarked, som de nederlandske producenter åbenbart ikke fuldt ud kan forsyne«.

Det er en ubestridt kendsgerning, at den indenlandske produktion ikke er i stand til at dække behovet i Nederlandene, selv om landets afhængighed hvad angår forsyningerne med cement er mindsket stærkt gennem de sidste ca. 20 år.

Forbruget af dette produkt, der er uundværligt for byggesektoren, lå i 1971 på ca. 5 millioner tons med en stærkt stigende tendens, eftersom den i Nederlandende afsatte tonnage alene i tiåret 1950 — 1960 blev tredoblet. Medens den nederlandske industri i 1960 kun producerede 36 % af den i hjemlandet anvendte cement, steg denne andel imidlertid til 66 % i 1971, hvilket svarer til mere end 3 millioner tons. Den sidste tredjedel af forbruget dækkes af import af en mængde på lidt over 1,5 millioner tons, der i hovedsagen kommer fra Forbundsrepublikken Tyskland og fra Belgien.

Importen fra andre lande, selv fra fællesmarkedet, var og er stadig ubetydelig på grund, uden tvivl, af transportomkostningerne men også af de mellem producenter og handlende indgåede kartelaftaler.

Tidligere havde disse producenter — nederlandske, tyske og belgiske — nemlig indgået den aftale, som jeg lige har mindet om, og som med henblik på forsyningen af det nederlandske marked med cement og cementklinker fastsatte kvoter, ensartede priser og salgsbetingelser, enerettigheder for levering og afsætning, visse eksportforbud samt begrænsninger for oprettelsen af nye cementfabrikker.

Udbudet af cement på det nederlandske marked var således genstand for et internationalt kartel, mod hvilket Kommissionen for De europæiske Fællesskaber tøvede med at indlede en undersøgelse. Kartellet består endnu, dog med visse ændringer, og er i øjeblikket genstand for en procedure, som snart skulle munde ud i en beslutning.

Imidlertid er handelen med cement i Nederlandene — og det er genstanden for nærværende sag — også blevet reguleret, ikke ved en aftale, med ved beslutninger truffet af en sammenslutning af handlende, som er medlemmer af »Vereeniging van Cementhandelaren« (som jeg herefter skal betegne med VCH).

Denne allerede gamle sammenslutning blev oprettet i 1928 i Amsterdam. Den talte i 1971 408 medlemmer, der alle er grosserere, og hvis virksomhed dækker 67,5 % af markedet; disse handlende sælger til virksomheder, der arbejder for offentlige eller private bygherrer, og til visse godkendte forhandlere både den i Nederlandene fremstillede cement og den importerede cement. De ikke-tilsluttede handlende, »outsiderne«, hvis antal ubestrideligt er steget i de sidste år, er 234, men sælger kun 32,5 % af den i Nederlandene forbrugte cement.

Ifølge vedtægterne har VCH til formål at »fremme medlemmernes handel med cement« og »varetage deres interesser, navnlig hvad angår deres forbindelser med leverandørerne«.

Sammenslutningen bestræber sig på at nå disse mål »på lovlig vis, herunder ved vejledning og oplysning, ved afholdelse af møder og konferencer, ved offentliggørelse af afhandlinger, ved indgåelse af aftaler og ved anvendelse af ethvert lovligt middel, der kan fremme sammenslutningens mål«.

Sammenslutningens organer er den beslutningsdygtige generalforsamling og bestyrelsen, der har kompetence til at vedtage bindende bestemmelser til gennemførelse af både de af VCH indgåede aftaler og de af generalforsamlingen vedtagne retningslinjer. Desuden udøver bestyrelsen en kontrol med de tilsluttedes »korrekte overholdelse« af de dem påhvilede forpligtelser.

På dette grundlag vedtog VCH en almindelig regulering af priserne og salgsvilkårene, om hvilken det for nærværende er tilstrækkeligt at sige, at den for salg af cement i mængder under 100 tons indførte en forordning med faste priser og for salg af højere tonnager et system med orienterings-priser eller »indikativpriser«.

Prislisterne, der varierer under hensyn til de tilbudte mængder, cementens kvalitet og emballering samt transportmidlerne, leveringsstederne og selv forbrugernes virksomhed, præciserer disse almindelige bestemmelser.

Endelig har man vedtaget et internt reglement for sammenslutningen, en disciplinærordning og en voldgiftsprocedure med henblik på sikring af gennemførelsen af de vedtagne bestemmelser om priser og salgsvilkår.

Kommissionen for De europæiske Fællesskaber fik fra VCH — i medfør af artikel 5, stk. 1 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, den første retsakt til gennemførelse af Rom-traktatens artikel 85 — meddelelse om disse regler i deres helhed og senere, i øvrigt i 1965, om de til regelkomplekset føjede ændringer og tillæg. Meddelelsen blev givet med henblik på en fritagelse i henhold til stykke 3 i artikel 85, dvs. med henblik på en anerkendelse af, at denne brancheregulering var i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 85.

Kommissionen undersøgte de dokumenter, den således havde fået tilstillet, men da den fandt, at de ikke var forenelige med reglerne i artikel 85, besluttede den at indlede den administrative procedure mod VCH, der er fastsat i forordning nr. 17, og hvis første handling består i, at der gives den pågældende virksomhed eller sammenslutning af virksomheder meddelelse om de mod den rettede klagepunkter.

Denne meddelelse, der blev underskrevet af generaldirektøren for konkurrence den 26. januar 1970, fremkaldte den 29. maj samme år nogle skriftlige bemærkninger fra sammenslutningen.

Efter at Kommissionen havde anmodet om yderligere præciseringer, og VCH havde svaret, blev sammenslutningen derpå opfordret til mundtligt at fremstille sit synspunkt ved sine repræsentanter i medfør af artikel 19, stk. 1 i forordning nr. 17. Denne høring fandt sted den 17. marts 1971, og protokollatet heraf blev, med forbehold af nogle formelle berigtigelser, i hovedsagen godkendt af sammenslutningens repræsen -tanter.

Efter at der var indhentet udtalelse fra Det rådgivende Udvalg for Kartelspørgsmål traf Kommissionen endelig den 16. december 1971 den beslutning, som VCH har forelagt Domstolen, og hvorefter følgende er i strid med artikel 85 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske. Fællesskab:

— »De almindelige bestemmelser og bestemmelserne om priser, herunder prislisterne I—VI, samt de almindelige vilkår for køb og salg, som der tages sigte på i afsnit III, artikel 10, idet disse også omfatter otillægsvilkårene for køb og salg.

— Dernæst afvises den anmodning om fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, der er indgivet af VCH angående de nævnte reguleringer.

— Sluttelig pålægges det sammenslutningen omgående at bringe den således konstaterede overtrædelse til ophør.«

VCH har nedlagt påstand om annullation af denne individuelle beslutning, som den er adressat for. Kommissionen har ikke gjort nogen formalitetsindsigelse gældende, og for mit vedkommende mener jeg, at sagen faktisk kan påkendes, såvel i relation til sagsøgerens kompetence, dvs. hans søgsmålsinteresse, som i relation til procesfristen.

II — Den anfægtede beslutnings rækkevidde. Sagens stade

Før jeg går over til at undersøge de påberåbte anbringender og dermed lovligheden af den Domstolen forelagte retsakt, forekommer det mig nødvendigt at omskrive og præcisere sagsgenstanden.

Blandt de beslutninger, der blev truffet af sammenslutningen af cementhandlere, og om hvilke Kommissionen har antaget, at de havde til formål og virkning at begrænse den frie konkurrence inden for fællesmarkedet, skulle der nemlig sondres — og det er ganske rigtigt også sket — mellem reglerne for levering af cement i mængder på under 100 tons og salg af mængder på 100 tons og derover:

— I det første tilfælde tilsigtede branchereguleringen ganske enkelt at pålægge faste priser og strengt ensartede salgsvilkår; de tilsluttede havde forbud mod direkte eller indirekte at omgå disse forskrifter. Kommissionen har heraf udledt, at reglerne fuldstændig fratog de i VCH sammensluttede medlemmer enhver mulighed for selv at fastsætte priser og salgsvilkår og skaffe sig ordrer på cement ved at indrømme rabatter eller gunstigere vilkår.

— I det andet tilfælde begrænser VCH sig derimod til at fastsætte vejledende priser ved af sine medlemmer at kræve overholdelse af de regler om prisnedsættelser, der er fastsat ved regulativ, og af de salgsvilkår, som er indført for leveringer på 100 tons eller derover.

Dette var i det mindste indholdet af de bestemmelser, som stadig gjaldt ved afslutningen af den administrative procedure og særlig på det tidspunkt, da Det rådgivende Udvalg for Kartelspørgsmål afgav sin udtalelse. Den 7. december 1971, ni dage før Kommissionen traf sin beslutning, besluttede VCH imidlertid at ophæve bestemmelserne for leveringer på under 100 tons, som efter VCH's forklaringer var blevet umulige at opretholde på grund af markedssituationen, fordi kontrollen med anvendelsen af de fastlagte priser ikke længere kunne gennemføres.

Jeg synes ikke, at en sådan forklaring er helt tilfredsstillende, og man kunne fristes til at undersøge, om ophævelsen af fastprissystemet i virkeligheden ikke snarere var følgen af, at den nævnte afsætning, som kun har underordnet interesse for de fleste af de tilsluttede grossister, i det pågældende tidsrum i større og større omfang hidrørte fra ikke-medlemmer. Dette fører i øvrigt til den antagelse, at ordningen med bindende priser havde mistet sin interesse for sammenslutningen.

Kommissionen er derimod af den opfattelse, at årsagen til VCH's opgivelse af fastsættelsen af bindende priser var, at organisationen blev klar over, at denne regulering var uforenelig med traktatens regler. Det er utvivlsomt korrekt, at et sådant system på grund af sin strenghed var et mere flagrant og mere direkte indgreb i den frie konkurrence end systemet med vejledende priser. Ganske uanset VCH's bevæggrunde står det fast, at bestemmelserne for leveringer af cement på under 100 tons var ophævet, før den anfægtede beslutning blev truffet. Det er ej heller bestridt, at Kommissionen først senere fik kendskab hertil. Opgaven bliver følgelig at uddrage de processuelle virkninger af denne situation.

Sagsøgeren har anført, at Kommissionen påberåber sig en kombination af systemet med bindende priser og systemet med vejledende priser for at erklære dem begge for stridende mod traktatens artikel 85. Fjernelsen af en af de integrerende bestanddele af denne helhedsregulering berøver den anfægtede beslutning et afgørende formål og hindrer derfor dens opretholdelse, uden at det i øvrigt kan bebrejdes VCH, at den ikke før den 16. december 1971 gav Kommissionen meddelelse om en ophævelse af en del af sine reguleringer.

Med Kommissionen må det antages, at det ne analyse er fejlagtig.

I begrundelsen for Kommissionens beslutning argumenteredes nemlig ikke, som om systemet med vejledende priser fandtes uforeneligt med traktatens artikel 85 udelukkende som følge af den påståede sammenhæng med systemet med bindende priser. Selve affattelsen af beslutningens 16. betragtning, afsnit b), der angår leveringer på 100 tons og mere og hører sammen med samme betragtnings afsnit a), der vedrører leveringer under 100 tons, begynder med udtrykket »under alle omstændigheder« og angiver klart, at systemet med vejledende priser i Kommissionens øjne i sig selv og selvstændigt er et indgreb i konkurrencen. Det, som herefter anføres, har i øvrigt til formål at påvise, at fastsættelsen af vejledende priser tilsigter at pålægge de tilsluttede en »ensartet og koordineret adfærd« under hensyn til de talrige forskrifter, der gælder for de salgsvilkår, som har været gjort til genstand for en analyse i den anfægtede beslutning, og som jeg i øvrigt skal komme tilbage til.

Endvidere — og dette forekommer mig betydningsfuldt — er det ubestridt, at den kvantitative betydning af salget af mængder på 100 tons eller mere er betragtelig. Det udgør 76 % af VCH-medlemmernes totale leveringer. Man må således konstatere, at Kommissionens beslutning ikke har mistet sit grundlag, blot fordi en del af de kritiserede reguleringer er blevet fjernet. Dens genstand og således også dens konklusion skal herefter begrænses til reglerne om vejledende priser og de hermed sammenhængende salgsvilkår. Hvad angår VCH's søgsmål kan det naturligvis kun sigte på annullation af den anfægtede beslutning, i det omfang denne vedrører den eneste regulering, som stadig var i kraft på tidspunktet for dens meddelelse.

Uanset årsagen til VCH's opgivelse af systemet med bindende priser rettede den sig objektivt på forhånd efter det påbud om afskaffelse heraf, som Kommissionen nogle dage senere tilstillede den.

Vi kan således gå over til behandlingen af sagens realitet og begynde med en undersøgelse af beslutningens materielle lovlighed.

III — Den anfægtede beslutnings materielle lovlighed

Uden at det er påkrævet, at jeg hengiver mig til en forudgående fremstilling af parternes argumenter, som retsmøderapporten analyserer klart og fuldstændigt, skal jeg udskille tre hovedspørgsmål, som jeg vil bestræbe mig på at besvare:

Første spørgsmål

Hvilken karakter og rækkevidde har de af VCH trufne beslutninger?

Andet spørgsmål

Har disse beslutninger til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje den frie konkurrence?

Tredje spørgsmål

Hvilke handelstransaktioner er omfattet af beslutningerne, og kan man herefter antage, at de påvirker ikke blot handelen med cement i Nederlandene men også handelen mellem flere af fællesmarkedets medlemsstater?

Afsnit 1

Som bekendt sondres der i traktatens artikel 85 inden for det, som der er enighed om at kalde »økonomiske karteller«, mellem aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og samordnet praksis. Hidtil har Domstolen hyppigst skullet tage stilling til frister vedrørende aftaler, dvs. karteller, der er genstand for forhandlinger mellem flere virksomheder, hvilke forhandlinger resulterer i skriftlige aftaler, hvorved enten producenter eller sælgere eller både producenter og sælgere fastlægger deres gensidige forpligtelser på et bestemt marked.

Domstolens domme at 17. juli dette ar i sagerne om farvestofmarkedet leverer et eksempel på begrebet samordnet praksis:

Virksomhederne vedtager uden at indgå nogen skriftlig aftale, i almindelighed efter sammenkomster, møder og diskussioner, en koordineret adfærd og forfølger en samordnet politik, der ikke dikteres af markedssituationen men er frugten af en fælles vilje til at handle.

Beslutningen om at danne en sammenslutning af virksomheder er en tredje variant af kartellerne. I stedet for at virksomhederne binder sig retligt ved en aftale, de har forhandlet sig frem til, eller rent faktisk handler samordnet, antager kartellet her form af en almindelig, man kunne sige »normativ«, beslutning truffet af en juridisk person, der omfatter producenter eller handlende, og hvis formål er varetagelsen af de tilsluttedes økonomiske interesser. Beslutningen om sammenslutning af virksomheder adskiller sig fra den blotte aftale ved, at deltagerne i sammenslutningen, de erhvervsdrivende, fysiske eller juridiske personer, accepterer dens vedtægter og disciplin og er bundet af de flertalsafgørelser, som træffes af sammenslutningens repræsentative eller udøvende organer. Således forholder det sig her. Inden for VCH træffes beslutningerne af generalforsamlingen, som er sammensat af samtlige cementhandlere, der er almindelige medlemmer af sammenslutningen. Generalforsamlingen træffer sine beslutninger ved simpelt flertal blandt de tilstedeværende medlemmer. Den udøvende kompetence ligger hos bestyrelsen, hvis formand og medlemmer vælges af generalforsamlingen. Bestyrelsen er beføjet til at træffe beslutninger, der er bindende for samtlige medlemmer, hvad enten der er tale orr. at gennemføre de af VCH indgåede aftaler (det gjaldt for den VCH-kontrakt, som regulerede cementhandlernes forhold til nederlandske eller udenlandske producenter) eller om at fastsætte regler for medlemmernes virksomhed i overensstemmelse med generalforsamlingens beslutninger, særlig vedrørende priserne, vilkårene for salg, levering og rabatter, der kan indrømmes under hensyn til den leverede tonnage, eller de anvendte transportmidler, ja endog vedrørende arten af købere: firmaer, der fremstiller mørtel, betongenstande eller asbestcementvarer, eller byggevirksomheder.

Disse beslutningers bindende kraft sikres af en række forskrifter, som dels skal muliggøre en kontrol med de tilsluttedes virksomhed, dels give bestyrelsen midler til at sikre, at de tilsluttede overholder de fastsatte brancheregler: Således skal VCH's medlemmer give sammenslutningen meddelelse om enhver ændring i deres virksomheders ledelse, retlige form eller målsætninger; de er således underkastet en præcis, særlig bogholderimæssig kontrol; i tilfælde af manglende overholdelse af sammenslutningens regler kan de således rammes af sanktioner, eventuelt økonomiske (bøder eller tvangsbøder), eller udelukkes fra sammenslutningen; endelig er der for tvister, der kan opstå mellem VCH og dens medlemmer eller mellem disse indbyrdes, forudset en enekompetent voldgiftsret.

Vi står altså virkelig over for beslutninger af bindende karakter, hvis udførelse sikres af et internt disciplinarsystem i sammenslutningen, og ikke kun over for simple henstillinger eller anvisninger blottet for sanktioner.

Afsnit 2

Rammes disse branchebeslutninger af traktatens artikel 85, i den forstand at de har til formål eller til følge at gribe ind i den frie konkurrence?

Ud fra økonomiske synspunkter og under henvisning til særegenhederne ved cementmarkedet har sagsøgeren gjort gældende, at den prismæssige konkurrence i nærværende sag kun kan være noget underordnet:

— For det første fordi cementprisens virkning på et byggeris samlede omkostninger er yderst svag; dette argument har en af VCH's repræsentanter gjort særlig meget ud af;

— dernæst fordi de garantier for kvalitet og sikkerhed, som den strenge overholdelse af sammenslutningens regulativer indeholder, er tilstrækkelige til at afholde forbrugerne fra at skaffe sig billigere cement af ubestemt herkomst — kunderne føler sig i særlig grad knyttet til mærket;

— endelig fordi den prismæssige konkurrence er meget svag på selve produktionsstadet i betragtning af investeringernes betydning og kapitalfaktorens overvægt.

Således udspiller konkurrencen sig i det væsentlige, for ikke at sige udelukkende, på de tjenester, der ydes kunderne.

Disse forklaringer har slet ikke overbevist mig. Argumentet om cementprisens svage virkning på byggeomkostningerne er efter min mening det mindst relevante, man kan påberåbe sig. Er det da ikke muligt at argumentere på samme vis vedrørende mange andre materialer eller produkter, når de betragtes isoleret? Det vigtige er, om priserne dannes på grundlag af en effektiv og virksom konkurrence eller fastsættes via karteller eller branchereguleringer i sælgernes interesse.

Cement er i virkeligheden et homogent produkt, som særdeles let kan ombyttes, og som tilbydes i løs vægt, når det sælges i store mængder. Kvalitetsnormerne følger klare internationale standarder.

Desuden bevirker det høje niveau for investering i faste produktionsanlæg navnlig, at producenterne tilskyndes til at udnytte deres produktionskapacitet så fuldstændigt som muligt, selv om dette, i det mindste forbigående, skulle føre til prisfald. Som man har forklaret Domstolen, er det højst sandsynligt mindre skadeligt, selv i den værste situation, at sælge med tab end at standse en ovn.

Således er prisen faktisk et betydeligt konkurrenceelement på cementmarkedet.

At VCH's regulering borger for sikkerhed og kvalitet for forbrugerne samt for regelmæssige forsyninger og leveringer er i øvrigt uden tvivl i vidt omfang korrekt, men sikkerhed, kvalitet og regelmæssighed behøver ikke nødvendigvis at være ledsaget af en prispolitik, der griber forstyrrende ind i konkurrencen.

Herefter anfører sagsøgeren — der stiltiende har indrømmet, at fastprissystemet ikke var foreneligt med bestemmelserne i traktatens artikel 85 — at de vejledende priser, der gælder for leveringer af cement i mængder på 100 tons eller mere, derimod ikke gribes af denne kritik. I så henseende påberåber han sig den omstændighed, at de tilsluttede handlende køber cement til forskellige priser hos producenterne, og at deres eneste pligt består i at sælge med en »påviselig fortjeneste«, uden at der i øvrigt er pålagt dem nogen bestemt grænse for deres fortjenstmargen. Følgelig kan salgspriserne selv varieres under hensyn til niveauet for købspriserne, og producenterne, navnlig de udenlandske, bevarer en interesse i at tilbyde deres produkter til konkurrencedygtige priser på det nederlandske marked. Systemet med vejledende priser kan altså ikke anses for et indgreb i konkurrencen, eftersom det, til forskel fra systemet med ensartede og bindende mindstepriser, kun drejer sig om et åbent system til beregning af kostprisen.

Denne analyse af de af VCH fastsatte prisregler forekommer mig ikke at stemme med virkeligheden. I det mindste er den ufuldstændig.

For det første: De vejledende priser er, selv om de afviger fra de ensartede mindstepriser, ikke mindre bindende for samtlige medlemmer af sammenslutningen og begrænser ikke i mindre grad deres handelsmæssige ak-tionsfrihed ved at hindre dem i selv at fastsætte deres salgspriser i fuld uafhængighed. Der er tale om faste priser i henhold til en bindende flertalsbeslutning; i så henseende falder den omhandlede brancheregulering med sikkerhed ind under anvendelsesområdet for artikel 85, hvis stykke 1, litra a) udtrykkeligt sigter på de karteller, der består i »direkte eller indirekte fastsættelse af købs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser«.

Sagsøgeren har desuden ikke undladt at pålægge sine medlemmer en hel buket salgsvilkår, hvis formål er at lukke cementmarkedet. Dette gælder i særdeleshed for deres pligt til ved videresalg kun at forsyne andre medlemmer af sammenslutningen eller »godkendte mellemhandlere«, således at de ikke-tilsluttede udelukkes, ligesom for den regel hvorefter medlemmerne ikke kan levere mere cement til byggevirksomhederne end den mængde, der er nødvendig for det pågældende byggeri. VCH er i øvrigt så bevidst om den kritik, som disse regler giver anledning til, at den skifter tema og gør gældende, at de vejledende priser faktisk ikke overholdes.

Helt bortset fra, at det ærlig talt er vanskeligt at godtage en sådan påstand i betragtning af de effektive kontrolmuligheder og hele det arsenal af disciplinarmidler, som VCH råder over, kan man imidlertid her kun minde om selve ordlyden af artikel 85, der forbyder aftaler eller beslutninger, »der har til formål eller til følge« at gribe forstyrrende ind i konkurrencen.

Virkningen af, at formålet og følgen nævnes alternativt, er, at det unødvendigt at tage hensyn til de konkrete følger af et kartel eller en vedtagelse om sammenslutning af virksomheder, når det viser sig, at det eller den klart har til formål at begrænse, hindre eller fordreje konkurrencen. Dette var den grundsætning, Domstolen fastslog i Grundigdommen af 13. juli 1966, og selv om Domstolen i andre afgørelser har nuanceret sit standpunkt ved at udtale, at der skal tages hensyn til »kartellets økonomiske [og juridiske] sammenhæng« — dommen i sagen LTM Maschinenbau ULM af 30. juni 1966, Völk-Vervaecke-dommen af 9. juli 1969 — mener jeg, at selve tilstedeværelsen i det foreliggende tilfælde af en sanktioneret regulering, som har til formål at organisere cementhandelen ved at indkapsle forhandlerne i et aflukket og detaljeret net af forskrifter, som gælder ikke blot for priserne men også for vilkårene for salg og levering, er tilstrækkeligt afslørende for det af VCH forfulgte mål.

Og skulle det være nødvendigt at henvise til et yderligere overbevisende moment, vil Domstolen efter min opfattelse finde dette i den kendsgerning, at den af VCH fastsatte regulering indtil for nylig svarede til aftalerne mellem nederlandske, belgiske og tyske producenter, der er bundet til denne sammenslutning af handlende ved VCH-kontrakten, samt til de tyske og belgiske importøreres organisering af salgsforeninger.

I virkeligheden står vi over for en markedsorganisation, der søger at reservere de tilsluttede handlende den væsentligste del af handelen med cement og garantere dem så indbringende priser som muligt.

Selv om det er korrekt, at den af »outsiderne« udnyttede sektor er blevet forholdsvis større over en årrække, står det ikke desto mindre fast, at VCH's medlemmer stadig behersker markedet, eftersom de afsætter 2/3 af de cementtonnager, som for øjeblikket forbruges i Nederlandene.

Jeg skal derfor uden tøven opfordre Domstolen til at fastslå, at de påtalte branchereguleringer falder ind under traktatens artikel 85, stk. l.

Afsnit 3

Vi kommer nu til det tredje spørgsmål: Er samhandelen mellem flere medlemsstater påvirket?

Sagsøgeren har gjort gældende, at de anfægtede regler kun gælder for handelstransak-tioner på Nederlandenes område. Sammenslutningen omfatter nemlig kun de nederlandske handlende;

følgelig — forklarer sagsøgeren videre — er der tale om en national markedsordning, som ikke gribes af fællesskabsretten men kun af intern ret. For øvrigt kan cementen importeres frit, i den henseende er der ingen begrænsning.

Disse to udtalelser er korrekte. Dels binder VCH's beslutninger kun cementforhandlere, der er hjemmehørende i Nederlandene; dels har det nylige afkald på den gensidige eneret, som VCH-kontrakten skabte mellem de handlende og deres inden- og udenlandske leverandører, bevirket, at importen fra Forbundsrepublikken Tyskland og Belgien er blevet fri.

Imidlertid kan VCH ikke komme uden om at anerkende to ubestridelige kendsgerninger:

— For det første dækker den indenlandske produktion kun 2/3 af efterspørgslen for cement i Nederlandene. Man må altså uden hensyn til prisen hvert år importere mere end halvanden million tons cement til dette land.

— For det andet afsættes ligeledes 2/3 af den importerede cement, eller cirka 1 million tons, af handlende, der er tilsluttet VCH, og dette salg af cement er netop herved undergivet de bestemmelser om vejledende priser og salgsvilkår, som jeg har gennemgået ovenfor.

Denne sidste overvejelse forekommer mig i sig selv afgørende. Hvis Domstolen nemlig antager, at VCH's beslutninger har til formål — og ikke kan undgå at have til følge — at begrænse konkurrencen mellem de tilsluttede forhandlere til skade for forbrugerne af cement, er det tilstrækkeligt at konstatere, at de udenlandske producenter, der ønsker at sælge i Nederlandene, står over for en organisation, som de ikke kan komme uden om, og at størstedelen af den cement, som de importerer, faktisk går gennem denne organisation. For at undgå dette er de nævnte producenter tvunget til kun at henvende sig til »outsiderne«, hvis antal ganske vist relativt set er stigende, men hvis virksomhed endnu er meget langt fra at true VCH's dominerende indflydelse alvorligt. Det forstås let, at.noget sådant ikke er muligt i praksis, og det er betegnende, at de til VCH knyttede handlende forholdsvis sælger lige så meget importeret cement som cement produceret i Nederlandene.

Når salgsprisen for den importerede cement således i vidt omfang stadig fastsættes gennem beslutninger fra branchesammenslutningen, følger der nødvendigvis heraf en virkning på handelsstrømmene mellem på den ene side Nederlandene og på den anden side Forbundsrepublikken Tyskland og Belgien på en måde, som bidrager til at opdele markedet og hindre den af traktaten tilsigtede økonomiske integration.

Efter min opfattelse kan man kun forkaste sagsøgerens ræsonnement.

IV — Formalitetsanbringender

Der er herefter kun tilbage at undersøge de i stævningen påberåbte formalitetsanbringender.

Det første vedrører den omstændighed, at den skrivelse af 26. januar 1970, hvorved VCH fik meddelelse om de mod sig rettede klagepunkter, kun var underskrevet af generaldirektøren for konkurrence efter bemyndigelse. Sagsøgeren mener, at en sådan bemyndigelse er ulovlig.

Jeg skal nøjes med at minde om, at Domstolen i nogle af sine domme af 14. juli dette år i farvestofsagerne udtrykkeligt afviste en lignende indsigelse, der var rejst af nogle af de sagsøgende firmaer.

Domstolen præciserede, at generaldirektøren for konkurrence blot havde underskrevet den meddelelse om klagepunkterne, som det for konkurrencespørgsmål kompetente kommissionsmedlem forud havde godkendt under udøvelsen af de beføjelser, der var tillagt ham af Kommissionen. Denne højtstående tjenestemand handlede der for i henhold ikke til en kompetencedelegation men til en simpel bemyndigelse til at underskrive, som var tildelt ham af det kompetente medlem. En sådan bemyndigelse er en foranstaltning vedrørende den interne ordning af Kommissionens tjenestegrene, som er lovlig i medfør af artikel 27 i det foreløbige interne regulativ, der er udstedt i medfør af artikel 7 i Traktat af 8. april 1965 om oprettelse af ét fælles Råd og én fælles Kommission for De europæiske Fællesskaber.

Efter at have fået kendskab til dette standpunkt under proceduren, henskød VCH's repræsentanter da også på dette punkt spørgsmålet til Domstolens afgørelse.

Dernæst bebrejder sagsøgeren Kommissionen, at den i henseende til formen har begrundet sin beslutning utilstrækkeligt, både hvad angår sin egen kompetence — i forbindelse med spørgsmålet om påvirkningen af samhandelen mellem flere medlemsstater — og med hensyn til de omtvistede reguleringers konkurrencestridige karakter.

Traktatens artikel 190 kræver ganske vist, at Kommissionens beslutninger skal begrundes, men Domstolen har flere gange statueret, at denne regel er overholdt, når en beslutnings begrundelse klart og sammenhængende angiver de vigtigste faktiske og retlige elementer, som den hviler på. Derimod har Domstolen ikke fundet det nødvendigt, at beslutningen udtrykkeligt nævner samtlige punkter, der har været genstand for tvist under den administrative procedure, som er indledt i medfør af Rådets forordning nr. 17.

I nærværende sag angav den anfægtede beslutning imidlertid ordret og ned til den mindste detalje hvert af de forhold, som lige fra begyndelsen af den administrative procedure havde været påtalt over for VCH, eftersom den loyalt beskrev den fremstilling af klagepunkterne, som var meddelt sagsøgeren. I så henseende er den endog særdeles fyldigt og præcist begrundet. Vedrørende den redige begrundelse, der hviler på en anvendelse af traktatens bestemmelser på sagens faktiske omstændigheder, angives denne klart, navnlig i beslutningens betragtninger nr. 16 og 17, hvad angår både de påtalte konkurrencestridige reguleringer og påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstaterne.

Hvis VCH endelig vil kræve af Kommissionen, at den i selve beslutningen svarer på de under den administrative procedure fremsatte argumenter, tager den fejl, thi disse argumenter er — som jeg havde lejlighed til at fremhæve det i forbindelse med farvestofsagerne — netop de, som er påberåbt til støtte for den ved Domstolen anlagte sag. Det er på søgsmålsstadiet, at Kommissionen gennem sine indlæg skal drøfte og, hvis den kan, tilbagevise sagsøgerens argumentation, men den er på ingen måde forpligtet hertil på stadiet for den administrative beslutning.

Da jeg ikke finder nogen af de anbringender, som er fremført under sagen, begrundet, foreslår jeg: