Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – almindelige retsprincipper – retssikkerhed – strafferetligt legalitetsprincip

2. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

3. Konkurrence – bøder

[Art. 81 EF, 82 EF, 83, stk. 1, EF og83, stk. 2, litra a) og d), EF, 202, tredje led, EF og 211, første led, EF; Rådets forordning nr. 17]

4. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens beslutning, der fastslår en overtrædelse

5. Fællesskabsret – principper – grundlæggende rettigheder – uskyldsformodning

(europæisk fælles akt, præambel; traktaten om Den Europæiske Union, art. 6, stk. 2; charter om Den Europæiske Unions grundlæggende rettigheder, art. 47)

6. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb

(Art. 81, stk. 1, EF)

7. Konkurrence – aftaler – forbud – overtrædelser

(Art. 81, stk. 1, EF)

8. Konkurrence – bøder – beslutning, der pålægger bøder

(Art. 253 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

11. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – bødens afskrækkende virkning

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, stk. 4, 5 og 6)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A, stk. 6)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsernes grovhed – formildende omstændigheder

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse

(Art. 18, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – ikke-pålæggelse eller nedsættelse af bøden som modydelse for vedkommende virksomheds samarbejde

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04, afsnit D, nr. 1)

16. Fællesskabsret – almindelige retsprincipper – princippet om, at strafferetlige bestemmelser ikke gives tilbagevirkende kraft

(Rådets forordning nr. 17, art. 15; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

17. Konkurrence – administrativ procedure – tavshedspligt

(Art. 287 EF)

Sammendrag

1. Det strafferetlige legalitetsprincip er afledt af retssikkerhedsprincippet, som er et generelt fællesskabsretligt princip, og som navnlig kræver, at alle fællesskabsretlige bestemmelser, især bestemmelser, som pålægger eller gør det muligt at pålægge sanktioner, er klare og utvetydige med henblik på, at de berørte personer utvetydigt kan kende de rettigheder og pligter, som følger heraf, og kan indrette deres handlinger herefter. Dette princip, som udgør en del af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som indgår i forskellige internationale traktater, navnlig i artikel 7 i den europæiske menneskerettighedskonvention, finder anvendelse både på strafferetlige normer og specifikke administrative instrumenter, som pålægger eller gør det muligt at pålægge administrative sanktioner. Det finder ikke kun anvendelse på de normer, som fastlægger de forhold, der udgør en overtrædelse, men ligeledes på de normer, som definerer følgerne af en overtrædelse af de førstnævnte normer. Det følger herved af nævnte konventions artikel 7, stk. 1, at loven klart skal definere de overtrædelser og den straf, de medfører. Denne betingelse er opfyldt, når borgerne ud fra den relevante bestemmelses ordlyd og ved hjælp af retternes fortolkning heraf kan vide, hvilke handlinger og undladelser der medfører strafansvar.

Det følger af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at det ved opfyldelsen af betingelserne i denne bestemmelse ikke kræves, at ordlyden af den bestemmelse, i medfør af hvilken disse sanktioner pålægges, er så præcis, at følgerne af en overtrædelse af disse bestemmelser kan forudsiges med absolut sikkerhed. Ifølge denne praksis medfører bestemmelsens vage ordlyd nemlig ikke nødvendigvis en tilsidesættelse af artikel 7 i den europæiske menneskerettighedskonvention, og den omstændighed, at en lov giver en skønsbeføjelse, er ikke i sig selv i strid med kravet om forudsigelighed, hvis udstrækningen af og reglerne om udøvelse af en sådan beføjelse er defineret med tilstrækkelig klarhed, henset til det pågældende lovlige formål, således at borgeren har en passende beskyttelse mod vilkårlighed. Ud over selve lovens tekst tager Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i denne forbindelse hensyn til spørgsmålet, om anvendte ubestemte begreber er blevet præciseret ved fast og offentliggjort retspraksis. I øvrigt fører en hensyntagen til medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner ikke til, at det generelle fællesskabsretlige princip, som det strafferetlige legalitetsprincip udgør, får en anden fortolkning.

(jf. præmis 66-69 og 71-73)

2. Såfremt det antages, at artikel 7, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention finder anvendelse på sanktioner pålagt af Kommissionen i tilfælde af tilsidesættelse af Fællesskabets konkurrenceregler, er artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 om pålæggelse af bøder med hensyn til virksomheder, der har tilsidesat Fællesskabets konkurrenceregler, ikke i strid med det strafferetlige legalitetsprincip henset til følgende elementer:

– Kommissionen har ikke en ubegrænset skønsmargen ved fastsættelse af bøder, eftersom den skal respektere det loft, som er fastsat i henhold til de pågældende virksomheders omsætning, og skal tage hensyn til overtrædelsens grovhed og varighed.

– Kommissionen er forpligtet til, når den fastsætter bøder, at respektere generelle retsprincipper, navnlig ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet.

– Disse grænser finder også anvendelse for Kommissionens udøvelse af sit skøn med hensyn til, om der skal pålægges eller ikke pålægges en bøde.

– Fællesskabets retsinstansers kontrol har gjort det muligt ved en fast og offentliggjort praksis at præcisere de ubestemte begreber, som artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan indeholde.

– Kommissionen har udviklet en kendt og tilgængelig administrativ praksis, som, uden dog at udgøre de retlige rammer for bøder, ikke desto mindre kan anvendes om reference med hensyn til overholdelsen af ligebehandlingsprincippet, idet det altid er muligt at forhøje bødeniveauet inden for de rammer, som er fastsat ved nævnte artikel 15, stk. 2, såfremt en effektiv anvendelse af konkurrencereglerne kræver det.

– Kommissionen har vedtaget retningslinjer for beregningen af bøder, således at den har pålagt sig selv ved udøvelsen af sit skøn at bidrage til at garantere retssikkerheden, og den skal overholde ligebehandlingsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

– Kommissionen er i overensstemmelse med artikel 253 EF forpligtet til at begrunde beslutninger om pålæggelse af en bøde.

(jf. præmis 71 og 74-84)

3. Beføjelsen til at pålægge bøder i tilfælde at tilsidesættelse af artikel 81 EF og 82 EF kan ikke anses for oprindeligt at tilkomme Rådet, som har overdraget den eller delegeret udøvelsen heraf til Kommissionen i henhold til artikel 202, tredje led, EF. I overensstemmelse med artikel 83, stk. 1 og 2, litra a) og d), EF og artikel 211, første led, EF giver denne beføjelse nemlig Kommissionen dens egen rolle med at drage omsorg for fællesskabsrettens anvendelse, hvilken rolle er blevet præciseret, fastlagt og formaliseret i forordning nr. 17, for så vidt angår anvendelsen af artikel 81 EF og 82 EF. Den beføjelse til at pålægge bøder, som denne forordning giver Kommissionen, følger derfor af bestemmelser i selve traktaten og tilsigter at give mulighed for den effektive anvendelse af forbuddene i disse artikler.

(jf. præmis 86 og 87)

4. Det krav om retssikkerhed, der gælder for virksomheder, indebærer, at når der anlægges sag om en overtrædelse af konkurrencereglerne, må Kommissionen, der har bevisbyrden for de overtrædelser, den har fastslået, fremføre beviser, som er egnede til i tilstrækkeligt omfang at godtgøre, at de faktiske omstændigheder, der udgør overtrædelsen, foreligger. Hvad angår varigheden af en påstået overtrædelse indebærer retssikkerhedsprincippet, at hvis der ikke foreligger beviser, som direkte kan godtgøre overtrædelsens varighed, må Kommissionen i det mindste fremføre beviser, som vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at overtrædelsen har varet uafbrudt mellem to præcise datoer.

(jf. præmis 114 og 153)

5. Princippet om uskyldsformodning, der bl.a. fremgår af artikel 6, stk. 2, i den europæiske menneskerettighedskonvention, indgår blandt de grundlæggende rettigheder og er efter Domstolens praksis, der i øvrigt er bekræftet af præamblen til den europæiske fælles akt og artikel 6, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union samt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, anerkendt i Fællesskabets retsorden. Henset til arten af de omtvistede overtrædelser samt til karakteren af og strengheden af de hertil knyttede sanktioner, finder den principielle uskyldsformodning navnlig anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til pålæggelse af bøder eller tvangsbøder.

(jf. præmis 115)

6. Begrebet »samordnet praksis« består af en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde. De pågældende kriterier om koordination og samarbejde, som langt fra stiller krav om udarbejdelse af en egentlig »plan«, skal forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrencebestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked. Selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til at foretage de nødvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller forventede adfærd, forhindrer det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge enten at påvirke en aktuel eller potentiel konkurrents markedsadfærd, eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som man har besluttet sig til – eller overvejer – selv at følge.

Det er således ikke nødvendigt for at godtgøre en samordnet praksis, at det påvises, at den pågældende konkurrent formelt har forpligtet sig over for en eller flere andre til at indtage en adfærd, eller at konkurrenterne i fællesskab fastlægger deres fremtidige adfærd på markedet. Det er tilstrækkeligt, at konkurrenten ved hjælp af sine hensigtserklæringer fjerner eller væsentligt reducerer den usikkerhed, der er med hensyn til virksomhedens fremtidige adfærd på markedet. Selv om endvidere karteldeltagernes gensidige meddelelse af hensigten om at bringe kartellet til ophør ikke er en betingelse for, at kartellet er ophørt, forholder det sig dog ikke desto mindre således, at når en virksomhed sammen med andre virksomheder deltager i møder med et konkurrencebegrænsende formål og ikke klart tager afstand fra mødernes indhold, giver den de øvrige deltagere det indtryk, at den tilslutter sig og retter sig efter resultatet af møderne, også selv om den ikke deltager aktivt i møderne, og det må derfor anses for bevist, at virksomheden deltager i aftaler, som er indgået på møderne.

Det fremgår endvidere af selve ordlyden af artikel 81, stk. 1, EF, at en samordnet praksis forudsætter både samordning mellem virksomhederne og en adfærd på markedet, der ligger i forlængelse af denne samordning, samt årsagsforbindelse mellem samordningen og adfærden, hvorfor det må antages – med forbehold for det modbevis, som det påhviler de pågældende erhvervsdrivende at føre – at de virksomheder, som deltager i samordningen, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet. Dette gælder så meget desto mere, når samordningen finder sted regelmæssigt over en lang periode.

(jf. præmis 132-134 og 136)

7. En tilsidesættelse af artikel 81, stk. 1, EF kan ikke alene foreligge ved en enkeltstående handling, men også ved en række handlinger eller en fortsat adfærd. Denne fortolkning kan ikke anfægtes under henvisning til, at et eller flere elementer i rækken af handlinger eller i den fortsatte adfærd også i sig selv isoleret betragtet kan udgøre en tilsidesættelse af den nævnte bestemmelse. Når de forskellige handlinger indgår i en »samlet plan«, fordi de har det samme formål, nemlig at fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, kan Kommissionen med rette pålægge ansvaret for disse handlinger på grundlag af deltagelsen i overtrædelsen betragtet i sin helhed.

(jf. præmis 155)

8. Hvad angår beregningen af de af Kommissionen pålagte bøder for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler er kravene i henhold til den væsentlige formforskrift, som begrundelsespligten udgør, opfyldt, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger om de hensyn, der har givet den grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed. Desuden skal begrundelsespligtens omfang afgøres under hensyn til, at overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. Endvidere udgør begrundelsespligten ikke en forpligtelse for Kommissionen til i sin beslutning at give oplysning om de talmæssige elementer vedrørende metoden for bødeberegning, men alene de elementer, der har givet den grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og varighed.

(jf. præmis 193 og 194)

9. Ved fastsættelsen af en overtrædelses grovhed skal der bl.a. tages hensyn til den retlige økonomiske sammenhæng, som den anfægtede adfærd indgår i. For at kunne vurdere en overtrædelses konkrete virkning på markedet kan Kommissionen – således som den er forpligtet til, når det er muligt – henholde sig til de konkurrenceforhold, der normalt ville have eksisteret i fravær af en overtrædelse. Det følger heraf, at ved priskarteller gør Kommissionens konstatering af, at aftalerne faktisk har gjort det muligt for de pågældende virksomheder at opnå et prisniveau, der er højere end det, der ville have foreligget uden kartellet, det muligt for Kommissionen ved bødeudmålingen at tage hensyn til betydningen af overtrædelsens ødelæggende virkninger på markedet og således henset til overtrædelsens grovhed udmåle bøden til et større beløb, end hvis der ikke havde været en sådan konstatering. I forbindelse med denne vurdering skal Kommissionen tage hensyn til alle objektive vilkår på det omhandlede marked under hensyn til den foreliggende økonomiske og eventuelt retlige sammenhæng. Der skal tages hensyn til eventuelt foreliggende »objektive økonomiske faktorer«, som viser, at prisniveauet i tilfælde af »fri konkurrence« ikke ville have udviklet sig på samme måde, som priserne faktisk udviklede sig.

(jf. præmis 216 og 222-224)

10. Grovheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne kan vurderes under henvisning til arten af og formålet med den krænkende adfærd. Forhold, der vedrører formålet med en adfærd, kan have større betydning ved bødefastsættelsen end de omstændigheder, der vedrører adfærdens virkninger. Virkningen af en konkurrencebegrænsende adfærd er ikke et afgørende kriterium ved fastsættelsen af et passende beløb for bøden. Forhold, der vedrører forsættet, kan have større betydning end forhold, der vedrører disse virkninger, navnlig når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige, såsom fastsættelse af priser og opdeling af markeder. Desuden er horisontale prisaftaler altid blevet betragtet som hørende til de alvorligste overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler.

(jf. præmis 250-252)

11. Kommissionen skal ved bødeudmålingen for overtrædelse af konkurrencereglerne ikke blot tage hensyn til overtrædelsens grovhed og de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, men også til den sammenhæng, hvori overtrædelsen er blevet begået, og påse, at den trufne forholdsregel er af tilstrækkelig forebyggende karakter, især for så vidt angår den type af overtrædelser, som i særlig grad kan bringe gennemførelsen af Fællesskabets formål i fare.

I denne henseende bestemmer retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten i øvrigt, at der ud over selve overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet og dens geografiske udstrækning skal tages hensyn til de overtrædende virksomheders faktiske økonomiske muligheder for at påføre andre økonomiske beslutningstagere, herunder forbrugerne, alvorlig skade, og at bødens størrelse skal fastsættes til et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning (punkt 1 A, stk. 4). Der kan også tages hensyn til den omstændighed, at store virksomheder er bedre i stand til selv at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden (punkt 1 A, stk. 5).

For så vidt angår det første af disse forhold tilsigter den afskrækkende virkning, som er et formål, Kommissionen har ret til at forfølge ved bødeudmålingen, at sikre, at virksomhederne overholder traktatens konkurrenceregler ved udøvelsen af deres aktiviteter i Fællesskabet eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Dette formål kan kun gyldigt opfyldes, hvis der tages hensyn til virksomhedens situation den dag, bøden pålægges. Der skal nemlig sondres mellem dels overtrædelsens styrke på markedet og den del af ansvaret, der påhviler hver karteldeltager (hvilket er dækket af retningslinjernes punkt 1 A, stk. 4 og 6), dels den afskrækkende virkning, som bødens pålæggelse skal have.

Hvad angår overtrædelsens styrke på markedet og den del af ansvaret, der påhviler hver af karteldeltagerne, kan den del af omsætningen, der vedrører de varer, som er genstand for overtrædelsen, indikere omfanget af overtrædelsen på det pågældende marked. Omsætningen af de produkter, der har været genstand for en restriktiv praksis, udgør et objektivt kriterium, som giver et rimeligt udtryk af denne praksis’ skadelige virkning på den normale konkurrence.

Behovet for at sikre bødens tilstrækkeligt afskrækkende virkning, når det ikke begrunder en generel forhøjelse af bødeniveauet i forbindelse med gennemførelsen af en konkurrencepolitik, kræver imidlertid, at bødens størrelse moduleres med henblik på at tage hensyn til den indvirkning, som den virksomhed, bøden er pålagt, har tilstræbt, og dette med henblik på, at bøden ikke gøres ubetydelig eller omvendt overdreven, navnlig i forhold til den pågældende virksomheds økonomiske formåen, i overensstemmelse med kravene vedrørende dels behovet for at sikre bødens effektivitet, dels overholdelsen af proportionalitetsprincippet. En virksomheds samlede ressourcer kan bl.a. på grund af transaktioner med overdragelse eller fusionstransaktioner variere betydeligt i nedadgående eller opadgående retning i løbet af et forholdsvis kort tidsrum, navnlig mellem overtrædelsens ophør og vedtagelsen af beslutningen om pålæggelse af bøden.

Det følger heraf, at disse ressourcer skal vurderes med henblik på at opfylde det afskrækkende formål på korrekt vis, og dette under overholdelse af proportionalitetsprincippet, den dag, bøden pålægges. Det skal i denne henseende af de samme årsager bemærkes, at bødens øvre grænse inden for rammerne af artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, som er fastsat til 10% af den berørte virksomheds omsætning, bestemmes i henhold til den samlede omsætning i det regnskabsår, som går forud for beslutningen. Ved fastsættelsen af en eventuel forhøjelse af bøden, som skal sikre en afskrækkende virkning, skal der ligeledes tages hensyn til virksomhedens økonomiske evne og reelle ressourcer på det tidspunkt, hvor bøden pålægges, og ikke en fiktiv proformavurdering, der findes i regnskaberne, og som følger af anvendelsen af regnskabsregler, som den berørte virksomhed er underkastet.

For så vidt angår det andet forhold, nemlig virksomhedernes juridiske og økonomiske infrastruktur, som sætter dem bedre i stand til at kunne bedømme, at deres adfærd indebærer en overtrædelse, tilsigter det snarere at straffe de store virksomheder, om hvilke det formodes, at de har tilstrækkelig viden og strukturelle midler til at være klar over, at deres adfærd indebærer en overtrædelse, og til at vurdere de eventuelle fordele herved. Den omsætning, på grundlag af hvilken Kommissionen fastsætter de pågældende virksomheders størrelse og dermed deres evne til at afgøre karakteren og følgerne af deres adfærd, skal vedrøre deres situation på overtrædelsestidspunktet.

(jf. præmis 95, 96, 272-274, 278-280, 283, 285, 289, 290 og 302)

12. Fremgangsmåden bestående i med henblik på fastsættelse af størrelsen af bøder, som pålægges forskellige deltagere i et kartel, at foretage en opdeling af kartelmedlemmerne i forskellige kategorier, hvorved et forud fastsat grundbeløb anvendes på virksomhederne inden for samme kategori, kan i princippet ikke forkastes, selv om der herved tages hensyn til størrelsesforskellen mellem virksomhederne inden for samme kategori. Det påhviler nemlig ikke Kommissionen, når den udmåler bøderne i tilfælde, hvor flere virksomheder, der er involveret i samme overtrædelse, pålægges bøder, at sikre, at de endelige bødebeløb afspejler alle forskelle mellem disse i henseende til deres samlede omsætning.

Det forholder sig dog ikke desto mindre således, at en sådan inddeling i kategorier skal respektere ligebehandlingsprincippet, hvorefter det er forbudt at behandle ensartede situationer forskelligt og forskellige situationer ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet. Ud fra samme synspunkt bestemmer retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten i punkt 1 A, stk. 6, at en »betydelig« størrelsesforskel mellem virksomheder, der har begået en overtrædelse af samme art, bl.a. kan berettige en differentiering ved vurderingen af overtrædelsens grovhed. I øvrigt skal bødernes størrelse ifølge retspraksis mindst stå i rimeligt forhold til de faktorer, der indgår i vurderingen af overtrædelsens grovhed. Når Kommissionen inddeler de berørte virksomheder i kategorier med henblik på bødeudmålingen, skal fastlæggelsen af tærsklerne for hver af de således fastlagte kategorier følgelig være sammenhængende og objektivt begrundet.

Henset til det forfulgte formål, nemlig bødens tilpasning til virksomhedens samlede ressourcer og evne til at mobilisere de nødvendige midler til at betale bøden, tilsigter fastsættelsen af forhøjelsessatsen for grundbeløbet for at sikre bødens tilstrækkeligt afskrækkende virkning snarere at sikre bødens effektivitet end at tage hensyn til overtrædelsens skade på konkurrencens normale spil og dermed overtrædelsens grovhed. Det følger heraf, at kravet om den objektivt begrundede karakter af den metode, som består i at inddele virksomhederne i kategorier, skal fortolkes strengere i det tilfælde, hvor denne inddeling ikke gennemføres med det formål at udmåle bøden i henhold til overtrædelsens grovhed, men med det formål at fastsætte forhøjelsen af grundbeløbet med det mål at sikre den pålagte bødes tilstrækkeligt afskrækkende virkning.

Selv om visse virksomheder som følge af inddelingen i grupper er blevet pålagt identiske grundbøder på trods af, at de har forskellig størrelse, må det i forbindelse med bødeudmålingen i henhold til grovheden konkluderes, at denne forskelsbehandling er objektivt begrundet i den forrang, overtrædelsens art er givet i forhold til virksomhedernes størrelse i forbindelse med fastlæggelsen af overtrædelsens grovhed. Denne begrundelse finder imidlertid ikke anvendelse på fastsættelsen af forhøjelsessatsen for bøden med det formål at sikre dennes tilstrækkeligt afskrækkende virkning, henset til, at denne forhøjelse hovedsageligt og objektivt bygger på virksomheders størrelse og ressourcer og ikke på overtrædelsens art.

(jf. præmis 323-325 og 328-331)

13. I forbindelse med fastsættelsen af størrelsen af en bøde, der pålægges for overtrædelse af konkurrencereglerne, er det ganske vist rigtigt, at en virksomhed træffer foranstaltninger for at undgå, at dens medarbejdere i fremtiden begår nye overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler, men dette ændrer ikke ved eksistensen af den konstaterede overtrædelse. Det følger heraf, at den blotte omstændighed, at indførelsen af et konkurrenceprogram i enkelte tilfælde i Kommissionens hidtidige beslutningspraksis er blevet tillagt betydning som formildende omstændighed, ikke medfører en tilsvarende forpligtelse for institutionen i en konkret sag. Kommissionen er derfor ikke forpligtet til at anvende et sådant forhold som formildende omstændighed, såfremt den handler i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet, som indebærer, at der ikke foretages en forskelligartet bedømmelse af dette punkt mellem de virksomheder, som er adressater for én og samme beslutning.

Der er desuden ikke tvivl om, at en virksomheds blotte vedtagelse af et regelefterlevelsesprogram i henhold til konkurrencereglerne ikke kan udgøre en gyldig og sikker garanti for denne virksomheds fremtidige og vedvarende overholdelse af disse regler, således at et sådant program ikke tvinger Kommissionen til at nedsætte bøden med den begrundelse, at det præventive formål, denne forfølger, allerede i det mindste er delvist opfyldt.

(jf. præmis 350, 351 og 361)

14. Selv om forbuddet mod en generalpræventiv begrundelse, som langt fra er et generelt princip, finder anvendelse på den særlige situation med foranstaltninger, der fraviger princippet om unionsborgernes frie bevægelighed i artikel 18, stk. 1, EF, og som medlemsstaterne vedtager med begrundelse i den offentlige orden, kan dette forbud således åbenbart ikke blot overføres på bøder, som Kommissionen pålægger virksomheder for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler. Kommissionen kan derimod frit tage hensyn til, at konkurrencestridig adfærd – skønt dens ulovlighed allerede er blevet fastslået ved begyndelsen af den fælles konkurrencepolitik – er forholdsvis hyppig på grund af den fortjeneste, som visse virksomheder kan opnå herved, og kan følgelig skønne, at det er nødvendigt at pålægge større bøder for således at forstærke deres forebyggende virkning, hvilket i det mindste delvis svarer til behovet for at give bøderne en afskrækkende karakter i forhold til andre virksomheder end dem, bøderne blev pålagt.

(jf. præmis 359 og 360)

15. En nedsættelse af bøder, som følger af samarbejde for de virksomheder, der deltog i overtrædelsen af Fællesskabets konkurrenceregler, er berettiget, såfremt et sådant samarbejde letter Kommissionens opgave.

En virksomhed, der under den administrative procedure blot undlader at tage stilling til de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har lagt vægt på, og således ikke anerkender rigtigheden heraf, bidrager i realiteten ikke til at lette Kommissionens opgave. Det er ligeledes ikke tilstrækkeligt, at en virksomhed generelt erklærer, at den ikke bestrider de påberåbte faktiske omstændigheder i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen, i de sager, som vedrører karteller, hvis denne erklæring under omstændighederne i den konkrete sag ikke er til mindste nytte for Kommissionen. Endelig er en nedsættelse på grundlag af samarbejdsmeddelelsen kun berettiget, såfremt de fremlagte oplysninger og den pågældende virksomheds adfærd i almindelighed i denne forbindelse kan betragtes som udtryk for et egentligt samarbejde fra dennes side. Som det fremgår af selve begrebet samarbejde, således som det er fremhævet i samarbejdsmeddelelsens tekst, og navnlig denne meddelelses indledning og afsnit D, nr. 1, er det således kun, såfremt den berørte virksomheds adfærd viser en sådan samarbejdsindstilling, at der kan gives en nedsættelse på grundlag af den nævnte meddelelse.

(jf. præmis 380-383)

16. Hvad angår ændringen af Kommissionens generelle politik på konkurrenceområdet vedrørende bøder, som navnlig følger af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, skal det med henblik på prøvelsen af, om princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft er overholdt, undersøges, om den nævnte ændring med rimelighed kunne forudses på det tidspunkt, da de omhandlede overtrædelser blev begået.

Den væsentligste fornyelse i retningslinjerne består i, at der som udgangspunkt for beregningen fastlægges et grundbeløb inden for nogle rammebeløb, der er fastsat herfor, og disse rammebeløb afspejler overtrædelsernes forskellige grader af grovhed, men de har som sådan ingen forbindelse med den relevante omsætning. Denne metode hviler således hovedsageligt på et – ganske vist relativt og fleksibelt – system med taksering af bøderne. Det skal derfor undersøges, om denne nye metode for bødeberegningen, såfremt den antages at have haft en skærpende virkning for så vidt angår størrelsen af de pålagte bøder, med rimelighed kunne forudses på det tidspunkt, da de pågældende overtrædelser blev begået. Den omstændighed, at Kommissionen tidligere har pålagt bøder af en bestemt størrelsesorden i tilfælde af visse typer overtrædelser, kan imidlertid ikke fratage den mulighed for at forhøje dette niveau inden for de i forordning nr. 17 angivne rammer, hvis det er nødvendigt for at gennemføre Fællesskabets konkurrencepolitik, idet en effektiv anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler tværtimod kræver, at Kommissionen til enhver tid kan tilpasse bødeniveauet efter konkurrencepolitikkens krav.

Det følger heraf, at virksomheder, der er parter i en administrativ procedure, som kan give anledning til en bøde, hverken kan have en berettiget forventning om, at Kommissionen ikke vil overskride det hidtil anvendte bødeniveau, eller en forventning med hensyn til en metode for bødeberegningen. Sådanne virksomheder bør følgelig tage i betragtning, at Kommissionen til enhver tid kan beslutte – med henblik på at overholde de regler, dens handling er underlagt – at forhøje bødebeløbene i forhold til det tidligere anvendte niveau. Dette gælder ikke kun, når Kommissionen gennemfører en forhøjelse af bødebeløbene i forbindelse med fastsættelsen af bøderne i individuelle beslutninger, men også, når denne forhøjelse gennemføres ved, at der i konkrete tilfælde anvendes vejledende regler, der har generel rækkevidde, som f.eks. retningslinjerne. Det fremgår i øvrigt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at loven skal være forudsigelig, uanset at den berørte person finder det nødvendigt at søge faglig bistand med henblik på i et efter sagens omstændigheder rimeligt omfang at kunne vurdere de følger, en bestemt handling vil kunne have. Dette gælder særlig for erhvervsdrivende, der er vant til at måtte udvise stor forsigtighed ved udøvelsen af deres erhverv. Det kan derfor af disse forventes, at de udviser særlig omhu ved vurderingen af de risici, som erhvervet indebærer.

Det må konkluderes, at retningslinjerne og især den nye metode for bødeberegningen, som de indeholder, såfremt det antages, at denne har haft en skærpende virkning med hensyn til størrelsen af de pålagte bøder, med rimelighed kunne forudses af virksomheder på det tidspunkt, da den pågældende overtrædelse blev begået.

(jf. præmis 388-396)

17. Artikel 287 EF forpligter især medlemmer af Fællesskabets institutioner, tjenestemænd og ansatte ved Fællesskabets institutioner til »ikke at give oplysninger om forhold, som ifølge deres natur er tjenestehemmeligheder, navnlig oplysninger om virksomheder og om deres forretningsforbindelser eller omkostningsforhold«. Uanset at denne bestemmelse særligt tager sigte på oplysninger indsamlet hos virksomhederne, viser adverbiet »navnlig«, at der er tale om et generelt princip, der tillige finder anvendelse på andre fortrolige oplysninger. I de kontradiktoriske procedurer, der kan føre til, at der pålægges en sanktion, er arten og størrelsen af den foreslåede sanktion imidlertid efter sin art omfattet af tavshedspligten, så længe sanktionen ikke er endelig godkendt og meddelt. Denne regel følger navnlig af, at det er nødvendigt at respektere den berørtes rygte og anseelse, så længe der ikke er pålagt den pågældende en sanktion.

Kommissionens pligt til ikke at give pressen oplysninger om den nøjagtige sanktion, der påtænkes, er således ikke alene sammenfaldende med tavshedspligten, men også med forpligtelserne i henhold til reglerne om god forvaltningsskik. Endelig skal det bemærkes, at princippet om uskyldsformodning finder anvendelse i sager om virksomheders krænkelse af konkurrencereglerne, som vil kunne føre til pålæggelse af bøder eller tvangsbøder. Denne formodning har Kommissionen klart ikke respekteret, når den, før den formelt har truffet beslutning over for den virksomhed, den anklager, giver pressen oplysninger om den afgørelse, der var til behandling i Det Rådgivende Udvalg og i kommissærkollegiet.

Der kan ikke rejses tvivl om eksistensen af en overtrædelse, der faktisk er bevist ved afslutningen af den administrative procedure, fordi Kommissionen på et for tidligt tidspunkt har givet udtryk for sin tro på, at overtrædelsen forelå, og for størrelsen af den bøde, den derfor påtænkte at pålægge en virksomhed. Endvidere kan det ikke påstås, at Kommissionens afsløring af indholdet af en beslutning, der skal udstedes ved den administrative procedures afslutning, og inden dens formelle vedtagelse, i sig selv efter sin art kan godtgøre, at Kommissionen har skadet sagen eller undersøgelsen ved at have taget parti.

Såfremt en uregelmæssighed kan medføre annullation af den pågældende beslutning, er dette under forudsætning af, at det bevises, at den nævnte beslutning ville have fået et andet indhold, hvis uregelmæssigheden ikke havde foreligget.

Sidstnævnte betingelse kan ikke udgøre en tilsidesættelse af den ret til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer borgeren i henhold til Fællesskabets retsorden, der udgør en del af de almindelige retsgrundsætninger, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som tillige er fastslået i artikel 6 og 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Denne beskyttelse skal forenes med det retssikkerhedsprincip og den lovlighedsformodning, som gælder for fællesskabsinstitutionernes retsakter.

(jf. præmis 409-411, 414-416 og 421-423)