FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. EMILIOU

fremsat den 22. juni 2022 ( 1 )

Sag C-259/21

Europa-Parlamentet

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Fælles fiskeripolitik – annullationssøgsmål – artikel 15-17, artikel 20 og artikel 59, stk. 2, i forordning (EU) 2021/92 – anvendelsesområdet for artikel 43, stk. 3, TEUF – Rådets beføjelser – Rådets angivelige magtfordrejning – procedure for vedtagelse af tekniske foranstaltninger i artikel 10, stk. 4, og artikel 15 i forordning (EU) 2019/1241 og artikel 9 i forordning (EU) 2019/472 – Kommissionens beføjelser til at fastsætte disse tekniske foranstaltninger i delegerede retsakter – princippet om loyalt samarbejde«

I. Indledning

1. Den foreliggende sag vedrører i det væsentlige uenighed mellem EU-institutionerne om den rolle, som Rådet for Den Europæiske Union bør spille ved vedtagelsen af visse tekniske foranstaltninger på fiskeriområdet.

2. Inden traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde trådte i kraft, spillede Rådet den vigtigste rolle ved fastlæggelsen af alle aspekter af den fælles fiskeripolitik. Dette er imidlertid ikke længere tilfældet. I henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF finder den almindelige lovgivningsprocedure anvendelse på den fælles fiskeripolitik, og Rådets ensidige beslutningsbeføjelser opretholdes kun inden for de grænser, der er fastsat i artikel 43, stk. 3, TEUF. Denne bestemmelse gør det muligt for det at vedtage foranstaltninger vedrørende bl.a. »fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder«.

3. Med det foreliggende søgsmål har Europa-Parlamentet nedlagt påstand om annullation af visse tekniske foranstaltninger i forordning (EU) 2021/92 ( 2 ), som blev vedtaget af Rådet i medfør af sidstnævnte bestemmelse. Disse foranstaltninger er indeholdt i denne forordnings artikel 15, 16, 17, 20 og artikel 59, stk. 2 (herefter »de anfægtede bestemmelser«).

4. Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at Rådet overskred grænserne for sine beføjelser ved at vedtage disse bestemmelser. Det er af den opfattelse, at sidstnævnte er i strid med to forordninger – nemlig forordning (EU) 2019/472 ( 3 ) og forordning (EU) 2019/1241 ( 4 ) (herefter under ét »grundforordningerne«) – som blev vedtaget af Rådet og Parlamentet i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF. Efter Parlamentets opfattelse begrænsede disse to forordninger Rådets beslutningsbeføjelser i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF, for så vidt som de specifikt tillagde Europa-Kommissionen beføjelse til – i delegerede retsakter vedtaget i medfør af artikel 290, stk. 1, TEUF ( 5 ) – at fastsætte de tekniske foranstaltninger, som svarer til foranstaltningerne i de anfægtede bestemmelser.

II. Retsforskrifter

A. Relevante TEUF-bestemmelser

5. Artikel 43, stk. 2 og 3, TEUF bestemmer: »2. Europa-Parlamentet og Rådet fastsætter efter den almindelige lovgivningsprocedure og efter høring af Det Økonomiske og Sociale Udvalg den fælles ordning for markederne for landbrugsvarer, der er nævnt i artikel 40, stk. 1, samt de øvrige bestemmelser, der er nødvendige for at virkeliggøre målsætningerne for den fælles landbrugs- og fiskeripolitik. 3. Rådet vedtager på forslag af Kommissionen foranstaltninger vedrørende fastsættelse af priser, afgifter, støtte og kvantitative begrænsninger samt fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder.«

B. Grundforordningerne

1. Forordning 2019/472

6. Artikel 9, stk. 1, i forordning 2019/472 bestemmer: »Kommissionen tillægges beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 18 i denne forordning og artikel 18 i forordning (EU) nr. 1380/2013 ( 6 ) for at supplere denne forordning vedrørende følgende tekniske foranstaltninger: a) specifikationer for fiskeredskaber og regler for deres anvendelse med henblik på at sikre eller øge selektiviteten, reducere uønskede fangster eller minimere den negative indvirkning på økosystemet b) specifikationer for ændringer eller supplerende anordninger til fiskeredskaber med henblik på at sikre eller øge selektiviteten, reducere uønskede fangster eller minimere den negative indvirkning på økosystemet c) begrænsninger af eller forbud mod brugen af visse fiskeredskaber og fiskeriaktiviteter i bestemte områder eller perioder med henblik på at beskytte gydefisk, fisk, som er under den bevarelsesmæssige mindstereferencestørrelse, eller ikkemålfiskearter eller minimere den negative indvirkning på økosystemet og d) fastsættelse af bevarelsesmæssige mindstereferencestørrelser for enhver af de bestande, som denne forordning finder anvendelse på, med henblik på at sikre beskyttelsen af unge marine organismer.«

2. Forordning 2019/1241

7. Artikel 10, stk. 4, i forordning 2019/1241 bestemmer: »Kommissionen tillægges beføjelser til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med artikel 29 for at ændre listen i bilag I, hvis det af den bedste foreliggende videnskabelige rådgivning fremgår, at det er nødvendigt at ændre denne liste.«

8. Nævnte forordnings artikel 15, stk. 2, har følgende ordlyd: »For at tage hensyn til regionsspecifikke forhold for det pågældende fiskeri tillægges Kommissionen beføjelser til at vedtage delegerede retsakter i overensstemmelse med nærværende forordnings artikel 29 og artikel 18 i forordning (EU) nr. 1380/2013 for at ændre, supplere, ophæve eller fravige de tekniske foranstaltninger, der er fastsat i [bilag V-XI og XIII], herunder ved gennemførelsen af landingsforpligtelsen i forbindelse med artikel 15, stk. 5 og 6, i forordning (EU) nr. 1380/2013. Kommissionen vedtager sådanne delegerede retsakter på grundlag af en fælles henstilling, der forelægges i overensstemmelse med artikel 18 i forordning (EU) nr. 1380/2013 og i overensstemmelse med de relevante artikler i nærværende forordnings kapitel III.«

9. Samme forordnings artikel 29, stk. 6, bestemmer: »En delegeret retsakt vedtaget i henhold til artikel 2, stk. 2, artikel 8, stk. 3, artikel 10, stk. 4, artikel 12, stk. 2, artikel 15, stk. 2, artikel 23, stk. 1 og 5, artikel 27, stk. 7, og artikel 31, stk. 4, træder kun i kraft, hvis hverken Europa-Parlamentet eller Rådet har gjort indsigelse inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af den pågældende retsakt til Europa-Parlamentet og Rådet, eller hvis Europa-Parlamentet og Rådet inden udløbet af denne frist begge har underrettet Kommissionen om, at de ikke agter at gøre indsigelse. Fristen forlænges med to måneder på Europa-Parlamentets eller Rådets initiativ.«

10. Bilag VI til forordning 2019/1241 indeholder de tekniske foranstaltninger gældende for de nordvestlige farvande ( 7 ).

C. Forordning 2021/92 (herefter »den omtvistede forordning«)

11. Den omtvistede forordnings artikel 15 med overskriften »Tekniske foranstaltninger vedrørende torsk og hvilling i Det Keltiske Hav« fastsætter en række foranstaltninger vedrørende navnlig maskestørrelser. Disse foranstaltninger finder anvendelse på EU-fartøjer, der fisker med bundtrawl eller vod i Det Keltiske Hav.

12. Denne forordnings artikel 16 med overskriften »Tekniske foranstaltninger i Det Irske Hav« indeholder forpligtelser vedrørende valg af fiskeredskaber for EU-fiskerfartøjer, der fisker med bundtrawl eller vod, og som udøver deres aktiviteter i Det Irske Hav.

13. Samme forordnings artikel 17 med overskriften »Tekniske foranstaltninger i farvandene vest for Skotland« fastsætter ligeledes foranstaltninger vedrørende navnlig maskestørrelser. De finder anvendelse på EU-fiskerfartøjer, der fisker med bundtrawl eller vod efter jomfruhummer (Nephrops norvegicus) i farvandene vest for Skotland.

14. I henhold til den omtvistede forordnings artikel 20 med overskriften »Forbudte arter« er det er forbudt for EU-fiskerfartøjer at fiske efter, beholde om bord, omlade eller lande visse arter i specifikke ICES ( 8 )-afsnit og -underområder af de daværende EU-farvande. Det fremgår ligeledes af denne bestemmelse, at når de opførte arter fanges utilsigtet, må de ikke skades, og at individerne straks skal genudsættes.

15. Denne forordnings artikel 59 med overskriften »Overgangsbestemmelse« har følgende ordlyd: »Artikel 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 og 57 finder fortsat tilsvarende anvendelse i 2022 indtil ikrafttrædelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022. Artikel 15, 16 og 17 finder anvendelse indtil den dato, hvor en delegeret retsakt, som er vedtaget i overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, i forordning [2019/1241], og som ændrer bilag VI til nævnte forordning ved at indføre tilsvarende tekniske foranstaltninger for de nordvestlige farvande, finder anvendelse.«

III. Tvistens baggrund

16. Den 27. oktober 2020 fremlagde Kommissionen et forslag til forordning om fastsættelse for 2021 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende i EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (herefter »Kommissionens forslag«).

17. Den 14. december 2020 ajourførte Kommissionen dette forslag ved at vedtage en række bestemmelser, der var identiske med de anfægtede bestemmelser. Udkastet til disse bestemmelser indgik først i et ikkeofficielt dokument (herefter »det uofficielle dokument«) og blev senere offentliggjort på Kommissionens websted.

18. Den 28. januar 2021 vedtog Rådet den omtvistede forordning på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF. Denne forordning blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 29. januar 2021. Den trådte i kraft dagen efter offentliggørelsen.

19. Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. april 2021 har Parlamentet i henhold til artikel 263, stk. 2, TEUF anlagt det foreliggende søgsmål med påstand om annullation af de anfægtede bestemmelser.

IV. De faktiske omstændigheder efter søgsmålets anlæggelse

20. Den 23. august 2021 vedtog Kommissionen Kommissionens delegerede forordning (EU) 2021/2324 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1241 for så vidt angår tekniske foranstaltninger for fiskeriet efter visse demersale og pelagiske arter i Det Keltiske Hav, Det Irske Hav og vest for Skotland (herefter »delegeret forordning 2021/2324«) ( 9 ). Denne forordning blev vedtaget på grundlag af artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 (én af de to grundforordninger).

21. Det fremgår af sjette betragtning til delegeret forordning 2021/2324, at dette instrument har til formål at »indarbejde« de tekniske foranstaltninger, som svarer til foranstaltningerne i den omtvistede forordnings artikel 15-17, samt visse andre foranstaltninger »i en enkelt retsakt«.

22. Endvidere vedtog Rådet den 27. januar 2022 en ny forordning om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 (herefter »forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022«) ( 10 ). Denne forordning trådte i kraft den 31. januar 2022, dvs. på dagen for offentliggørelsen i EU-Tidende ( 11 ).

V. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande

23. Parlamentet har nedlagt følgende påstande: – De anfægtede bestemmelser annulleres. – Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

24. Rådet har nedlagt følgende påstande: – Frifindelse og opretholdelse af de anfægtede bestemmelsers virkninger, indtil der er vedtaget nye bestemmelser, der træder i stedet for disse bestemmelser. – Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

25. Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 19. august 2021 har Kommissionen fået tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande.

VI. Søgsmålet

26. »Tekniske foranstaltninger« på fiskeriområdet defineres som »foranstaltning[er], der regulerer fangsternes sammensætning efter art og størrelse og fiskeriets indvirkning på økosystemkomponenterne gennem fastsættelse af betingelser for fiskeredskabers anvendelse og struktur og begrænsning af adgangen til fiskeriområder« ( 12 ). Ifølge Parlamentet og Rådet er tekniske foranstaltninger »værktøjer«, der fungerer som støtte for gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik ( 13 ). Uden dem er målene om bevarelse af fiskeressourcerne og opretholdelse af relativ stabilitet i fiskeriet, som har afgørende betydning for alle EU-retlige bestemmelser på dette område ( 14 ), uopnåelige.

27. Sådanne foranstaltninger kan i teorien vedtages i) af både Rådet og Parlamentet på grundlag af artikel 43, stk. 2, TEUF, ii) af Kommissionen i henhold til artikel 290, stk. 1, TEUF, forudsat at denne i lovgivning, der er vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, TEUF, har fået delegeret beføjelse hertil, eller iii) af Rådet, der handler alene i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF ( 15 ). Den foreliggende sag vedrører det indbyrdes forhold mellem og grænserne for disse respektive beslutningsbeføjelser.

28. Som jeg forklarede i punkt 2 ovenfor, tillægger artikel 43, stk. 3, TEUF Rådet beføjelse til at vedtage foranstaltninger vedrørende »fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder«. Den omtvistede forordning blev vedtaget på grundlag af denne bestemmelse ( 16 ). Den har til formål at fastsætte og mellem medlemsstaterne at fordele de fælles samlede tilladte fangstmængder (TAC’er) og kvoter for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande for 2021.

29. Foruden reglerne om fastsættelse af TAC’er og kvoter indeholder denne forordning i artikel 15-17 en række tekniske foranstaltninger, der finder anvendelse på visse EU-fartøjer (fartøjer, der fisker med bundtrawl eller vod) i visse dele af de daværende EU-farvande (Det Keltiske Hav, Det Irske Hav og farvandene vest for Skotland). Disse bestemmelser har i det væsentlige til formål at reducere bifangster af visse arter ved at fastsætte tekniske forpligtelser vedrørende fiskeredskaber (navnlig maskestørrelser) ( 17 ). Endvidere indeholder den omtvistede forordnings artikel 20 en liste over arter, som det udtrykkeligt er forbudt at fiske efter. Parlamentet har for Domstolen nedlagt påstand om annullation af disse fire bestemmelser samt af den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, som begrænser det tidsmæssige anvendelsesområde for forordningens artikel 15, 16 og 17.

30. Parlamentet har gjort gældende, at Rådets beføjelse til at vedtage disse tekniske foranstaltninger i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF udtrykkeligt blev begrænset af tre bestemmelser i grundforordningerne, nemlig artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472. Disse bestemmelser gør det muligt for Kommissionen at fastsætte disse tekniske foranstaltninger i delegerede retsakter ( 18 ). Parlamentet er af den opfattelse, at Rådet som følge heraf var afskåret fra at handle på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF og vedtage de anfægtede bestemmelser, da disse foranstaltninger kun kunne vedtages af Kommissionen ( 19 ).

31. Nærmere bestemt fulgte Rådet ifølge Parlamentet ved ensidigt at vedtage de anfægtede bestemmelser en beslutningsprocedure, der var i strid med Parlamentets institutionelle beføjelser, og tilsidesatte dets ret til at gøre indsigelse mod eller modsætte sig de deri indeholdte tekniske foranstaltninger.

32. I denne henseende minder jeg om, at både Parlamentet og Rådet i henhold til artikel 29, stk. 3, i forordning 2019/1241 bevarer beføjelsen til enhver tid at tilbagekalde den i denne forordnings artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, omhandlede delegation af beføjelser. De har ligeledes mulighed for at gøre indsigelse mod delegerede retsakter vedtaget i henhold til disse bestemmelser inden for en frist på to måneder fra meddelelsen heraf ( 20 ). Det samme gælder delegerede retsakter vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 9 i forordning 2019/472 ( 21 ).

33. Hvis en retsakt derimod vedtages af Rådet på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF (som det var tilfældet med den omtvistede forordning), kan Parlamentet ikke gøre indsigelse mod dens indhold. Vedtagelsen af en sådan retsakt tilkommer alene Rådet.

34. Kernen i den foreliggende sag ligger derfor først og fremmest i skillelinjen mellem Parlamentets, Rådets og Kommissionens respektive roller ved vedtagelsen af de tekniske foranstaltninger, der er indeholdt i de anfægtede bestemmelser. Hvis Domstolen skulle annullere disse bestemmelser (som Parlamentet har nedlagt påstand om), ville dette bekræfte Parlamentets ret til at overvåge vedtagelsen af de deri indeholdte tekniske foranstaltninger enten ved at gøre indsigelse mod dem eller ved at tilbagekalde Kommissionens beføjelser til at vedtage sådanne delegerede retsakter i fremtiden. En frifindelse ville på den anden side føre til, at Rådet gyldigt kunne afgøre sådanne spørgsmål ensidigt på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF.

35. Parterne er uenige om, hvorvidt søgsmålet er blevet uden genstand som følge af Kommissionens vedtagelse af delegeret forordning 2021/2324 den 23. august 2021 ( 22 ). Jeg vil først behandle dette spørgsmål sammen med den virkning, som forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 har for det foreliggende søgsmål (A). Dernæst vil jeg behandle de to anbringender, som Parlamentet har fremført til støtte for sit søgsmål, og forklare, hvorfor disse anbringender efter min opfattelse er ugrundede (B).

A. Virkningen af delegeret forordning 2021/2324 og af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 for behovet for at træffe afgørelse

1. Delegeret forordning 2021/2324

36. Der er for mig ingen tvivl om, at den omtvistede forordnings artikel 15-17 ikke længere finder anvendelse efter ikrafttrædelsen af delegeret forordning 2021/2324. Som jeg allerede har anført i punkt 21 ovenfor, har denne delegerede forordning til formål at »indarbejde« de tekniske foranstaltninger, som svarer til foranstaltningerne i den omtvistede forordnings artikel 15-17, samt visse andre foranstaltninger »i en enkelt retsakt«. Endvidere fremgår det utvetydigt af sidstnævnte forordnings artikel 59, stk. 2, at disse bestemmelser kun skal finde anvendelse »indtil den dato, hvor en delegeret retsakt, som er vedtaget i overensstemmelse med artikel 15, stk. 2, i [forordning 2019/1241], […] finder anvendelse«.

37. Delegeret forordning 2021/2324 blev vedtaget i henhold til netop denne bestemmelse den 23. august 2021 og trådte i kraft den 30. december 2021 ( 23 ). Ingen af parterne i det foreliggende søgsmål har bestridt, at de deri indeholdte foranstaltninger svarer til dem, der er omfattet af den omtvistede forordnings artikel 15-17, og at de derfor reelt har »erstattet« disse bestemmelser. De har heller ikke bestridt, at den omtvistede forordnings artikel 20 ikke påvirkes af vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324, da denne bestemmelse hverken er nævnt i den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, eller i denne delegerede forordning.

38. I lyset af denne udvikling er parterne uenige om, hvorvidt det foreliggende søgsmål er blevet uden genstand, for så vidt som Parlamentet har nedlagt påstand om annullation af den omtvistede forordnings artikel 15-17 og artikel 59, stk. 2 ( 24 ).

39. På den ene side er Parlamentet af den opfattelse, at det stadig er nødvendigt, at Domstolen – trods Kommissionens vedtagelse af delegeret forordning 2021/2324 – træffer afgørelse om gyldigheden af disse bestemmelser. I det væsentlige har førstnævnte institution gjort gældende, at selv om visse bestemmelser i denne delegerede forordning afspejler indholdet af den omtvistede forordnings artikel 15-17, eksisterer disse bestemmelser fortsat i lovgivningen og bør ophæves af hensyn til retssikkerheden. Parlamentet har følgelig gjort gældende, at dets søgsmål ikke er blevet uden genstand.

40. På den anden side har Rådet gjort gældende, at det efter vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324 ikke længere er nødvendigt at træffe afgørelse om dette spørgsmål. Det er Rådets opfattelse, at det fremgår af den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, at denne forordnings artikel 15-17 kun skulle finde anvendelse, indtil en delegeret retsakt var vedtaget af Kommissionen på de områder, der var omfattet af disse bestemmelser. Rådet har desuden gjort gældende, at det aldrig har haft til hensigt, at disse bestemmelser skulle have virkning efter 2021.

41. Umiddelbart må jeg erkende, at jeg i et vist omfang kan tilslutte mig Rådets ræsonnement. Selv hvis den omtvistede forordnings artikel 15-17 ikke længere er i kraft, er det på ingen måde klart, at Parlamentet stadig kunne »opnå« noget ved at få disse bestemmelser annulleret af Domstolen. I denne henseende konstaterer jeg, at både Rådet og Parlamentet har nedlagt påstand for Domstolen om, at de tidligere virkninger af alle fire anfægtede bestemmelser opretholdes. Med sit søgsmål tilsigter Parlamentet således end ikke at ændre den »tingenes tilstand«, som følger af Rådets vedtagelse af de anfægtede bestemmelser.

42. Når dette er sagt, vil jeg præcisere, at der i denne forbindelse er mindst tre specifikke grunde til at konkludere, at det foreliggende søgsmål ikke er blevet uden genstand som følge af vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324.

43. For det første blev det foreliggende søgsmål anlagt af Parlamentet mod Rådet på grundlag af artikel 263, stk. 2, TEUF. I denne forbindelse minder jeg om, at Parlamentet ikke skal godtgøre en retlig interesse ( 25 ) for at kunne anfægte afgørelser eller retsakter truffet af bl.a. Rådet ved et annullationssøgsmål ( 26 ). Denne bestemmelse giver Parlamentet ret til ved et sådant søgsmål at anfægte lovligheden af en rådsforordning uden at gøre udøvelsen af denne ret betinget af, at det godtgøres, at der er fornøden søgsmålsinteresse ( 27 ).

44. For det andet har Domstolen allerede fastslået, at annullationssøgsmål vedrørende en anfægtet retsakt, som allerede var blevet gennemført eller ikke længere var gældende, da søgsmålet blev anlagt, kan antages til realitetsbehandling ( 28 ). Efter min opfattelse kan det samme så meget desto mere siges om et annullationssøgsmål vedrørende en foranstaltning, der (i lighed med den omtvistede forordnings artikel 15-17) stadig var i kraft på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet, men som udløb under sagen for Domstolen. Sådanne omstændigheder medfører ikke automatisk, at søgsmålet bliver uden genstand fra det tidspunkt, hvor de anfægtede bestemmelser eller det anfægtede instrument ikke længere er gældende.

45. Det afgørende er nemlig efter min opfattelse, om annullationen af retsakten i sig selv kan have retsvirkninger.

46. I denne henseende vil jeg gerne fremhæve, at Parlamentet – som jeg allerede har anført i punkt 31 ovenfor – har gjort gældende, at det med Rådets ensidige vedtagelse af de anfægtede bestemmelser har fået frataget retten til at undersøge og i givet fald modsætte sig de deri indeholdte tekniske foranstaltninger. Parlamentet har gjort gældende, at hvis sådanne foranstaltninger indgik i en eller flere delegerede retsakter, der var blevet vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472 og ikke af Rådet på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF, ville det have haft mulighed for at påvirke deres indhold.

47. Jeg forstår, at Parlamentet med sit søgsmål har til hensigt at sikre, at Rådet i fremtiden afstår fra at anvende sine beslutningsbeføjelser i henhold til artikel 43, stk. 3, i TEUF i situationer, hvor udøvelsen af disse beføjelser overlapper visse af Kommissionens delegerede beføjelser og procedurer, der fremgår af en sådan afledt ret (i den foreliggende sag artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472). I det væsentlige er Parlamentets formål med at anlægge det foreliggende søgsmål at opnå en dom fra Domstolen, som hindrer Rådet i i fremtiden at vedtage tekniske foranstaltninger, der svarer til foranstaltningerne i de anfægtede bestemmelser, på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF.

48. Det følger heraf, at selv om de anfægtede bestemmelser ikke længere er i kraft og ikke længere har retsvirkninger, kan en annullation heraf i sig selv have retlige konsekvenser, navnlig ved at forhindre, at Rådet gentager den anfægtede lovgivningspraksis ( 29 ). Jeg er af denne grund af den opfattelse, at det foreliggende søgsmål ikke er blevet uden genstand som følge af vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324.

49. Min opfattelse i denne henseende underbygges af Domstolens praksis vedrørende traktatbrudssøgsmål. Generelt bliver traktatbrudssøgsmål uden genstand, når det påtalte traktatbrud er ophørt med at have virkninger inden udløbet af den frist, som Kommissionen har fastsat i sin begrundede udtalelse. I begrænsede tilfælde har Domstolen imidlertid fastslået, at Kommissionen stadig kan anlægge sag ved den, selv om selve traktatbruddet er ophørt. Der er typisk tale om tilfælde, hvor der er en umiddelbar truende risiko for, at traktatbruddet kunne blive gentaget ( 30 ), eller overtrædelsen har sæsonkarakter ( 31 ), således at den ellers ville være undtaget fra domstolsprøvelse.

50. Efter min opfattelse kan der drages en parallel mellem denne retspraksis og den foreliggende sag, da Parlamentets formål med at anlægge søgsmålet også i denne forbindelse er at forhindre en gentagelse af Rådets handling i fremtiden. Endvidere tilsigter den omtvistede forordning at omfatte en meget specifik – og her meget kort – periode (år 2021), hvilket ikke blot gør det vanskeligt for Parlamentet at anlægge søgsmål rettidigt, men også at afslutte et sådant søgsmål, inden den omtvistede forordning ophører med at finde anvendelse.

51. For det tredje – og ud fra et praktisk synspunkt – skal jeg tilføje, at jeg ville finde det ret forvirrende, hvis en retsakt som den omtvistede forordning, der kun skal være i kraft i et år (eller endnu mindre), kun kunne anfægtes i denne specifikke periode, og at dette ikke længere ville være muligt efter udløbet af denne periode. Efter min opfattelse ville det være urealistisk og til skade for sagsøgere, hvis Domstolen uden undtagelse krævede, at i) sagsanlægget sker inden for højst ét år (eller i givet fald inden for en endnu kortere periode) efter retsaktens vedtagelse, og ii) sagen for Domstolen ligeledes gennemføres og afsluttes inden denne dato.

52. Det er korrekt, at Domstolen i sådanne tilfælde har mulighed for at anvende en »fremskyndet procedure« (i henhold til artikel 133, stk. 1 og 3, i Domstolens procesreglement). Der er imidlertid absolut ingen garanti i denne henseende ( 32 ). Efter min opfattelse er denne blotte mulighed derfor ikke tilstrækkelig til at sikre en tilstrækkelig adgang til Domstolen ( 33 ).

53. Den pragmatiske tilgang, som jeg foreslår Domstolen at følge, bliver efter min opfattelse så meget desto mere nødvendig, når tvisten for Domstolen – som i den foreliggende sag – er af forfatningsmæssig betydning og vedrører fordelingen af lovgivningskompetencer mellem forskellige EU-institutioner. I denne henseende kan jeg ikke se, hvorfor et søgsmål vedrørende manglende retsgrundlag eller en ukorrekt vedtagelse af et instrument ikke skulle kunne indbringes for Domstolen alene af den grund, at dets retsvirkninger er »kortvarige«. Et sådant resultat ville i sidste ende gøre det umuligt for Domstolen at udøve sin domstolskontrol og i givet fald forhindre en fremtidig vedtagelse af lignende retsakter.

54. Jeg er af disse grunde af den opfattelse, at det stadig er nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse i den foreliggende sag trods vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324.

2. Forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022

55. Vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2324 var ikke den eneste udvikling, der fandt sted efter Parlamentets anlæggelse af det foreliggende søgsmål. Som jeg allerede har anført i punkt 22 ovenfor, vedtog Rådet den 27. januar 2022 forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022, som reelt erstattede den omtvistede forordning. Denne forordning trådte i kraft den 31. januar 2022. I henhold til den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 1 ( 34 ), ophørte denne forordnings artikel 20 med at være i kraft på samme dato. Mens ikrafttrædelsen af delegeret forordning 2021/2324 således bragte anvendelsen af den omtvistede forordnings artikel 15-17 til ophør, er det forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022, der medførte, at denne bestemmelse ikke længere finder anvendelse.

56. Som svar på et spørgsmål herom fra Domstolen, som blev stillet på grundlag af procesreglementets artikel 62, har Parlamentet og Kommissionen forklaret, at vedtagelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 ikke har nogen indvirkning på det foreliggende søgsmål. Parlamentet har anført, at denne forordnings artikel 18 gengiver listen over forbudte arter i den omtvistede forordnings artikel 20 (med det resultat, at denne bestemmelse fortsat har retsvirkninger). Endvidere har Parlamentet gjort gældende, at der trods vedtagelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 er risiko for, at den angivelige ulovlighed (Rådets vedtagelse af tekniske foranstaltninger, som svarer til foranstaltningerne i de anfægtede bestemmelser) kan gentage sig i fremtiden.

57. Rådet har bestridt disse argumenter. Det er af den opfattelse, at det foreliggende søgsmål som følge af vedtagelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 er blevet uden genstand for så vidt angår den omtvistede forordnings artikel 20. Efter Parlamentets opfattelse fremgår dette resultat af den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 1.

58. Det er min opfattelse, at de overvejelser, som jeg har beskrevet i det foregående afsnit med hensyn til den omtvistede forordnings artikel 15-17 og artikel 59, stk. 2, finder tilsvarende anvendelse på den omtvistede forordnings artikel 20, for så vidt angår følgerne af vedtagelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022 for denne bestemmelse.

59. På baggrund af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at det, selv om ingen af de anfægtede bestemmelser fortsat er i kraft, stadig er nødvendigt at træffe afgørelse om det foreliggende søgsmål.

B. Realiteten

60. Parlamentet har fremført to anbringender til støtte for sit annullationssøgsmål. For det første har det gjort gældende, at Rådet har fordrejet den procedure, der er fastsat i grundforordningerne. For det andet har det gjort gældende, at Rådet har tilsidesat »princippet om loyalt samarbejde« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, TEU ( 35 ). Jeg vil behandle disse anbringender hver for sig.

1. Det første anbringende vedrørende fordrejning af den procedure, der er fastsat i grundforordningerne

a) Parternes væsentligste argumenter

1) Parlamentets væsentligste argumenter

61. Parlamentet har i de væsentlige gjort gældende, at Rådets beføjelse til at vedtage tekniske foranstaltninger i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF er begrænset, for så vidt som Parlamentet og Rådet i en eller flere retsakter vedtaget i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF har aftalt, at Kommissionen – og ikke Rådet – er beføjet til at vedtage sådanne foranstaltninger.

62. I den foreliggende sag er Parlamentet af den opfattelse, at da artikel 10, stk. 4, og artikel 15 i forordning 2019/1241 samt artikel 9 i forordning 2019/472 (som alle blev vedtaget i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF) udtrykkeligt gav Kommissionen beføjelse til at vedtage tekniske forskrifter som dem, der er omfattet af de anfægtede bestemmelser, kunne Rådet ikke påberåbe sig artikel 43, stk. 3, TEUF for at vedtage disse bestemmelser ensidigt ( 36 ).

63. Parlamentet har gjort gældende, at alle de krav, der stilles i Domstolens praksis for at godtgøre, at der foreligger magtfordrejning, er opfyldt i den foreliggende sag. Det har henvist til, at Rådet i 59. betragtning til og i artikel 59, stk. 2, i den omtvistede forordning udtrykkeligt har anerkendt, at Kommissionen burde have været ansvarlig for at vedtage de tekniske foranstaltninger, der er omfattet af forordningens artikel 15-17. Det er endvidere af den opfattelse, at Rådet ikke har givet nogen begrundelse for, hvorfor det selv – og ikke Kommissionen – vedtog de anfægtede bestemmelser, f.eks. ved at forklare, hvorfor det ikke var muligt, at Kommissionen vedtog dem i det foreliggende tilfælde.

64. Parlamentet har endvidere gjort gældende, at hvis vedtagelsen af de tekniske foranstaltninger, der er indeholdt i de anfægtede bestemmelser, var begrundet i tvingende omstændigheder, havde den rette hjemmel for vedtagelsen heraf været artikel 12 og 13 i forordning nr. 1380/2013. I henhold til disse bestemmelser kan »hasteforanstaltninger« (der har til formål at imødegå en alvorlig trussel mod bevarelsen af havets biologiske ressourcer eller det marine økosystem) enten vedtages af Kommissionen ( 37 ) eller af medlemsstaterne ( 38 ), men ikke af Rådet. Parlamentet har anført, at det i mangel af sådanne hastende omstændigheder fremgår af artikel 8, stk. 2 og 3, i forordning 2019/472, at afhjælpende foranstaltninger (foranstaltninger truffet for at sikre en hurtig genopretning af den relevante bestand eller funktionelle enhed til bestemte niveauer) kun kan vedtages af Kommissionen i delegerede retsakter.

65. Endelig har Parlamentet anført, at ligesom Rådets beføjelse til at vedtage tekniske foranstaltninger »vedrørende fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder« følger af artikel 43, stk. 3, TEUF, udleder Kommissionen sine generelle beføjelser til at vedtage delegerede retsakter af artikel 290, stk. 1, TEUF og dermed ligeledes af den primære ret.

2) Rådet og Kommissionens væsentligste argumenter

66. Rådet har bestridt Parlamentets argumenter. Det er af den opfattelse, at det første anbringende er ugrundet, da Parlamentet har fejlfortolket begrebet »procedurefordrejning« og misforstået de anfægtede bestemmelsers mål og indhold.

67. Rådet har endvidere gjort gældende, at vedtagelsen af de anfægtede bestemmelser fuldt ud er i overensstemmelse med artikel 43, stk. 3, TEUF, da deres formål er relateret til »fastsættelse […] af fiskerimuligheder«. De tekniske foranstaltninger, der er nævnt i grundforordningerne, vedrører derimod andre, bredere mål end disse bestemmelser.

68. Rådet har anført, at intet i grundforordningerne tyder på, at de beføjelser, der er tillagt Kommissionen ved artikel 10, stk. 4, og artikel 15 i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472, var tænkt som eksklusive i den forstand, at de ville hindre Rådet i at vedtage tekniske foranstaltninger vedrørende identiske spørgsmål.

69. Rådet har endvidere henvist til, at det udtrykkeligt fremgår af den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, at denne forordnings artikel 15-17 ikke længere vil være i kraft, så snart Kommissionen vedtager en delegeret retsakt, der omfatter de samme spørgsmål som disse bestemmelser. Dette viser klart, at Rådet ikke havde til hensigt at overskride grænserne for sine beføjelser. Tilsvarende sigter den omtvistede forordnings artikel 20 mod fuldt ud at opretholde Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning 2019/1241. I denne henseende bør det tages i betragtning, at de anfægtede bestemmelser blev vedtaget kort tid efter Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union i en sammenhæng, hvor der fortsat herskede stor usikkerhed med hensyn til »fastsættelse af fiskerimuligheder« for 2021, og hvor det var klart, at Kommissionen stadig skulle foretage tilføjelser til sit eget forslag, inden den vedtog en delegeret retsakt vedrørende disse spørgsmål.

70. Kommissionen tilslutter sig generelt Rådets argumenter. Den har fremhævet, at grundforordningerne ikke indeholder noget, der forpligter den til at vedtage tekniske foranstaltninger vedrørende spørgsmål, der er omfattet af de anfægtede bestemmelser.

71. Kommissionen har ligeledes forklaret, at eftersom tidligere afhjælpende foranstaltninger (de, der er indeholdt i artikel 13 i forordning (EU) 2020/123 ( 39 )) kun var i kraft indtil den 31. december 2020, var det nødvendigt, at Rådet vedtog nye tekniske foranstaltninger i begyndelsen af 2021 ( 40 ). Kommissionen kunne have vedtaget sådanne nye foranstaltninger i en delegeret retsakt, hvis medlemsstaterne havde forelagt en fælles henstilling rettidigt ( 41 ). Kommissionen fik imidlertid først formelt forelagt en fælles henstilling (i dens endelige form) den 14. december 2020 ( 42 ). Kommissionens uofficielle dokument, som førte til Rådets vedtagelse af de anfægtede bestemmelser, tjente til at udfylde dette tomrum.

b) Bedømmelse

72. Ifølge Domstolens faste praksis er en retsakt behæftet med magtfordrejning, såfremt det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier fremgår, at den udelukkende eller dog i det mindste overvejende er truffet for at forfølge andre formål end dem, med henblik på hvilke den omhandlede kompetence er tillagt, eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved traktaterne for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder ( 43 ).

73. I den foreliggende sag hviler Parlamentets første anbringende i det væsentlige på den hævdelse, at Rådet ved at vedtage de anfægtede bestemmelser har omgået proceduren for vedtagelse af tekniske foranstaltninger i grundforordningerne, hvorefter det alene er Kommissionen, der har beføjelse til at vedtage sådanne foranstaltninger.

74. Det er imidlertid min opfattelse, at Parlamentets udsagn skal forkastes. Denne institution har ikke påvist, at de anfægtede bestemmelser blev vedtaget enten udelukkende eller overvejende med det formål at opnå andre formål end dem, med henblik på hvilke beføjelserne i artikel 43, stk. 3, TEUF var tillagt Rådet, eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat ved EUF-traktaten for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder.

75. I denne forbindelse erindrer jeg om, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at præcisere de respektive anvendelsesområder for artikel 43, stk. 3, TEUF, hvorefter Rådet har ret til at vedtage foranstaltninger vedrørende bl.a. »fastsættelse af […] fiskerimuligheder«, og artikel 43, stk. 2, TEUF. Domstolen har fastslået, at selvstændige afgørelser, der er truffet på grundlag af EU’s politiske interesser, hører ind under EU-lovgivers kompetence (dvs. under anvendelsesområdet for artikel 43, stk. 2, TEUF). Artikel 43, stk. 3, TEUF finder derimod anvendelse på fortrinsvis tekniske foranstaltninger, der gennemfører disse afgørelser ( 44 ).

76. I sit forslag til afgørelse i sagen Parlamentet og Kommissionen mod Rådet ( 45 ) forklarede generaladvokat Wahl, at det fremgår af denne retspraksis, at den almindelige lovgivningsprocedure i artikel 43, stk. 2, TEUF skulle anvendes til den mere generelle kategori af foranstaltninger, nemlig foranstaltninger, der er nødvendige for at nå den fælles fiskeripolitiks mål, og at den ikke-lovgivningsmæssige procedure i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF skulle anvendes for en bestemt type reguleringsforanstaltninger. Foranstaltninger, der vedtages efter artikel 43, stk. 3, TEUF, bør derfor være begrænset til foranstaltninger, der er tæt forbundet med definitionen af, hvem der må fiske hvad og hvor, og betingelser, der funktionsmæssigt er forbundet med disse spørgsmål ( 46 ), og ikke omfatte enhver teknisk foranstaltning, der på en eller anden måde er relateret til fiskerimuligheder. Den afgørende faktor er – som Domstolen har bekræftet – om den pågældende foranstaltning indebærer et politisk valg, som er forbeholdt EU-lovgiver, fordi den er nødvendig for virkeliggørelsen af målsætningerne for den fælles landbrugs- og fiskeripolitik ( 47 ).

77. I den foreliggende sag er der for mig ingen tvivl om, at de anfægtede bestemmelser funktionelt er knyttet til »fastsættelse af […] fiskerimuligheder« som omhandlet i artikel 43, stk. 3, TEUF snarere end til et politisk valg, som er forbeholdt EU-lovgiver ( 48 ).

78. Som Rådet og Kommissionen har anført, er formålet med de anfægtede bestemmelser nemlig at forbedre fiskeredskabernes selektivitet (artikel 15-17) og beskyttelsen af visse arter (artikel 20). Disse bestemmelser blev vedtaget som alternativ til at reducere TAC’erne endnu mere, end hvad der allerede var blevet besluttet for det pågældende år. Dette bekræftes i tredje betragtning til delegeret forordning 2021/2324, hvorefter foranstaltningerne i de anfægtede bestemmelser var »funktionelt knyttet til TAC-niveauerne for målarter, der [fanges]«, da »TAC-niveauerne uden disse foranstaltninger ellers skulle have været reduceret for at muliggøre en genopretning af bifangstbestandene« ( 49 ).

79. I modsætning til de ændringer, som Rådet havde foretaget på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF, og som var kernen i dommen i sagen Parlamentet og Kommissionen mod Rådet ( 50 ), er de anfægtede bestemmelser desuden begrænset til kun at gælde under særlige omstændigheder (da de skal finde anvendelse på bestemte typer af fartøjer, der kun anvendes i bestemte områder, og kun er rettet mod visse typer af arter) og for et år (år 2021). De har ikke til formål at tilpasse den almindelige ordning for fastsættelse af TAC’er og begrænsningerne af fiskeriindsatsen med henblik på at fjerne de mangler, der er en følge af anvendelsen af de tidligere regler, eller at definere den retlige ramme, inden for hvilken disse TAC’er og begrænsninger af fiskeriindsatsen fastsættes ( 51 ).

80. Jeg er derfor af den opfattelse, at de anfægtede bestemmelser henhører under de beføjelser, som Rådet er tillagt ved artikel 43, stk. 3, TEUF.

81. Hvad nu angår det specifikke spørgsmål, om Rådet retteligt kunne anvende dette retsgrundlag til at vedtage de tekniske foranstaltninger i de anfægtede bestemmelser, selv om Kommissionen i henhold til grundforordningerne skulle vedtage disse foranstaltninger, erindrer jeg om, at Domstolen har fastslået, at artikel 43, stk. 3, TEUF kan anvendes af Rådet som retsgrundlag for vedtagelse af bestemte foranstaltninger inden for rammerne af den fælles fiskeripolitik, idet det forudsættes, at Rådet handler inden for grænserne af sine beføjelser og i givet fald inden for den retlige ramme, der allerede er fastsat i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF ( 52 ). I den henseende afhænger den skønsmargen, som Rådet nyder i forbindelse med vedtagelse af foranstaltninger på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF, af, hvor meget spillerum EU-lovgiver har besluttet at indrømme det. Jeg skal således undersøge, om den retlige ramme, der allerede er fastsat i grundforordningerne, blev udformet af EU-lovgiver for at begrænse Rådets beføjelse til at handle i medfør af artikel 43, stk. 3, TEUF.

82. I denne henseende er det min opfattelse, at der ikke er noget i nogen af de to grundforordninger, der tyder på, at de beføjelser, der er tillagt Kommissionen ved henholdsvis artikel 10, stk. 4, og artikel 15 i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472, havde til formål at hindre Rådet i at vedtage tekniske foranstaltninger vedrørende de samme spørgsmål i en sag, hvor – som her – Kommissionen ikke greb ind og selv vedtog delegerede retsakter. Jeg er enig med Parlamentet i, at Rådet ikke kan fratage Kommissionen de beføjelser, som den har fået tillagt ved disse bestemmelser, da sidstnævnte ellers ville blive uden genstand, og Rådet ikke ville respektere den ramme, der er fastsat i disse bestemmelser. Der er imidlertid for mig ingen tvivl om, at Rådet ikke gjorde dette, da det vedtog de anfægtede bestemmelser.

83. Det fremgår nemlig klart af den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, at artikel 15-17 ikke længere ville finde anvendelse, så snart Kommissionen vedtog en eller flere delegerede retsakter om de samme tekniske foranstaltninger. I lighed med Rådet og Kommissionen er jeg derfor af den opfattelse, at de anfægtede bestemmelser skulle have midlertidig karakter, og at Rådet ikke greb ind i Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter, men snarere udtrykkeligt søgte at opretholde den.

84. Kommissionens beføjelse i denne henseende anerkendes faktisk ikke kun i den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, men også i 59. betragtning dertil, hvoraf det fremgår, at de tekniske foranstaltninger, som Kommissionen vil vedtage på grundlag af forordning 2019/1241, er »mere omfattende og vil finde anvendelse på et mere stabilt grundlag« end de tekniske foranstaltninger, der er indeholdt i de anfægtede bestemmelser.

85. I betragtning heraf har jeg ingen problemer med at konkludere, at Rådet ikke blot handlede inden for grænserne af sine beføjelser i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF, men også inden for den specifikke retlige ramme, der allerede er fastsat i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF.

86. Denne konklusion afkræftes på ingen måde af Parlamentets argument, der er beskrevet i punkt 63 ovenfor, hvorefter de anfægtede bestemmelser enten burde have været vedtaget som »hasteforanstaltninger«, der har til formål at imødegå en alvorlig trussel mod bevarelsen af havets biologiske ressourcer, eller – i mangel af sådanne tvingende omstændigheder – af Kommissionen i delegerede retsakter, da kun disse to muligheder var omhandlet i artikel 8, stk. 2 og 3, i forordning 2019/472.

87. Jeg er enig med Parlamentet i, at de anfægtede bestemmelser ikke er »hasteforanstaltninger«, der har til formål at imødegå en alvorlig trussel mod bevarelsen af havets biologiske ressourcer. Når det er sagt, er jeg imidlertid af den opfattelse, at der er særlige omstændigheder, der forklarer, hvorfor Rådet greb ind og vedtog de anfægtede bestemmelser i den overgangsperiode, hvor Kommissionen endnu ikke havde gjort brug af den anden mulighed, der udtrykkeligt er fastsat i artikel 8, stk. 2 og 3, i forordning 2019/472, og i medfør af disse bestemmelser vedtog en eller flere delegerede retsakter.

88. Som Kommissionen har forklaret, var tidligere afhjælpende foranstaltninger (dem, der er indeholdt i artikel 13 i forordning (EU) 2020/123) kun i kraft indtil den 31. december 2020, og da bestræbelserne var koncentreret om, at Den Europæiske Union og Det Forenede Kongerige skulle nå til enighed om tilpassede funktionelt tilknyttede tekniske foranstaltninger efter Brexit, blev der ikke forelagt en fælles henstilling i så god tid, at Kommissionen kunne vedtage en delegeret retsakt i begyndelsen af 2021. Dette bekræftes i anden betragtning til delegeret forordning 2021/2324, hvoraf det fremgår, at selv om Belgien, Spanien, Frankrig, Irland og Nederlandene forelagde en første fælles henstilling i maj 2020, forelagde de først en revideret fælles henstilling den 14. december 2020.

89. I denne forbindelse er det klart, at Rådets vedtagelse af de anfægtede bestemmelser tjente til at udfylde et tomrum, som ellers ville have bestået i en del af, hvis ikke hele 2021.

90. På baggrund af det ovenstående er der intet, der tyder på, at Rådet med vedtagelsen af de anfægtede bestemmelser har overskredet eller misbrugt sine beføjelser.

91. Da ingen af de klagepunkter, som Parlamentet har fremført til støtte for sit første anbringende, er taget til følge, bør dette anbringende forkastes.

2. Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde

a) Parternes væsentligste argumenter

92. Parlamentet har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat princippet om loyalt samarbejde ved at undlade at følge den procedure, der er fastsat i grundforordningerne.

93. Parlamentet har anført, at dette princip i henhold til artikel 13, stk. 2, TEU – som fortolket i Domstolens praksis – kræver, at hver institution udøver sine beføjelser under hensyntagen til de andre institutioners beføjelser. Det erindrer ligeledes om, at den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning ( 53 ), som blev vedtaget på grundlag af artikel 295 TEUF, har bindende virkninger for Parlamentet, Rådet og Kommissionen. I henhold til punkt 25 i denne aftale skal der finde en udveksling af synspunkter sted mellem disse tre institutioner, »hvis der påtænkes en ændring af retsgrundlaget, som medfører ændring fra den almindelige lovgivningsprocedure til en særlig lovgivningsprocedure eller en ikkelovgivningsmæssig procedure«. Punkt 2 i bilaget til denne aftale ( 54 ) forpligter institutionerne sig til at samarbejde gennem hele proceduren med det formål at sikre en gnidningsfri udøvelse af delegerede beføjelser og at gøre det muligt for Parlamentet at føre en effektiv kontrol med disse beføjelser. I den foreliggende sag er Parlamentet af den opfattelse, at Rådet faktisk har frataget det beføjelsen til at føre en sådan kontrol.

94. Ifølge Parlamentet burde Rådet have hørt det om dets hensigt om at vedtage de anfægtede bestemmelser på grundlag af artikel 43, stk. 3, TEUF i strid med grundforordningerne.

95. Rådet har – støttet af Kommissionen – bestridt disse argumenter. Det har henvist til sin argumentation i relation til det første anbringende. Efter Rådets opfattelse følger det af manglen på procedurefordrejning (i relation til det første anbringende), at princippet om loyalt samarbejde ikke er blevet tilsidesat i den foreliggende sag.

96. Rådet har tilføjet, at den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning ikke er relevant i den foreliggende sag. Det har gjort gældende, at den omtvistede forordning blev vedtaget på samme retsgrundlag som det, som Kommissionen foreslog i sit forslag, og at Rådets handlinger som følge heraf ikke udgjorde en »ændring af retsgrundlaget« som omhandlet i punkt 25 i denne aftale.

b) Bedømmelse

97. I henhold til artikel 13, stk. 2, TEU skal institutionerne samarbejde loyalt med hinanden. Dette loyale samarbejde skal dog respektere rammerne for de beføjelser, som traktaterne har tildelt hver institution. Forpligtelsen i artikel 13, stk. 2, TEU ændrer således ikke de pågældende beføjelser ( 55 ).

98. Med hensyn til spørgsmålet, om Rådet tilsidesatte princippet om loyalt samarbejde ved at vedtage de anfægtede bestemmelser, konstaterer jeg, at Parlamentet i forbindelse med dette anbringende har baseret sig på de samme argumenter, som det allerede fremførte tidligere vedrørende det første anbringende.

99. Det følger af det foregående afsnit, at Parlamentets første anbringende bør forkastes, da Rådet ikke har misbrugt sine beføjelser i den foreliggende sag. Som følge heraf og i betragtning af, at Parlamentets argumenter til støtte for dets to anbringender er tæt forbundne, er jeg enig med Rådet og Kommissionen i, at der ikke har været tale om en tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde i dette tilfælde. Efter min opfattelse må det andet anbringende derfor forkastes som ugrundet.

100. Parlamentets argumenter vedrørende den interinstitutionelle aftale om bedre lovgivning påvirker ikke min konklusion i denne henseende.

101. Det følger nemlig af det foregående afsnit, at Kommissionen på ingen måde var forhindret i at vedtage en delegeret retsakt i henhold til grundforordningerne (nærmere bestemt artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 og artikel 9 i forordning 2019/472). Rådets vedtagelse af de anfægtede bestemmelser udgjorde derfor ikke en »ændring af retsgrundlaget« som omhandlet i punkt 25 i denne aftale.

102. Endvidere – og igen i betragtning af, at Kommissionen fortsat var fuldt berettiget til at vedtage delegeret forordning 2021/2324 (og faktisk gjorde dette i sidste ende) – var Parlamentet efter min opfattelse på ingen måde blevet frataget sin beføjelse til at overvåge vedtagelsen af delegerede retsakter i henhold til punkt 2 i samme aftale og kunne faktisk fuldt udøve en sådan kontrol i den foreliggende sag.

103. Det følger af alt det foregående, at Rådet efter min opfattelse bør frifindes.

3. Påstanden opretholdelse af de anfægtede bestemmelsers virkninger

104. Da de to anbringender, som Parlamentet har fremført, efter min opfattelse skal forkastes, og Rådet skal frifindes, mener jeg ikke, at det er nødvendigt, at Domstolen træffer afgørelse om parternes påstand om opretholdelse af de anfægtede bestemmelsers virkninger.

105. I denne henseende vil jeg blot anføre, at en afgørelse om at opretholde virkningerne af en annulleret retsakt normalt er berettiget, når vægtige retssikkerhedsmæssige hensyn tilsiger det, eller når opretholdelsen af virkningerne er nødvendig for at undgå alvorlige negative konsekvenser for den berørte sektor, og når den anfægtede retsakts lovlighed ikke anfægtes på grund af dens formål eller indhold, men på grund af inkompetence eller tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter ( 56 ).

106. I dette tilfælde er det min opfattelse, at alle parterne i den foreliggende sag kun er uenige med hensyn til det anvendte retsgrundlag, men ikke det materielle indhold af de anfægtede bestemmelser. Det kan endvidere ikke betvivles, at en ophævelse af virkningerne af de anfægtede bestemmelser med tilbagevirkende kraft ikke blot ville være problematisk med hensyn til retssikkerheden, men også kan have alvorlige konsekvenser for fiskerierhvervet, da det ville betyde, at ingen af de begrænsninger, der er indeholdt i de anfægtede bestemmelser (vedrørende fiskeredskaber eller forbudte arter), faktisk kunne anvendes for året 2021. I denne henseende skal det tilføjes, at ingen af parterne i den foreliggende sag har bestridt, at de i disse bestemmelser indeholdte foranstaltninger tager sigte på at fremme den fælles fiskeripolitiks mål om at bevare fiskeressourcerne og opnå en bæredygtig udnyttelse af de levende akvatiske ressourcer. Jeg konstaterer endvidere, at de to retsakter, der blev vedtaget efter den omtvistede foranstaltning, nemlig delegeret forordning 2021/2324 og forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022, faktisk tilsigter at gengive indholdet af de anfægtede bestemmelser ( 57 ).

107. Såfremt Domstolen ikke er enig med mig i, at Rådet var berettiget til at vedtage de anfægtede bestemmelser, mener jeg derfor, at virkningerne af disse bestemmelser bør opretholdes.

VII. Forslag til afgørelse

108. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse: »– Rådet for Den Europæiske Union frifindes i den af Europa-Parlamentet anlagte sag med påstand om annullation af artikel 15-17, 20 og artikel 59, stk. 2, i Rådets forordning (EU) 2021/92 af 28. januar 2021 om fastsættelse for 2021 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende i EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande. – Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Rådets forordning af 28.1.2021 om fastsættelse for 2021 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende i EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (EUT 2021, L 31, s. 31).

( 3 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 19.3.2019 om en flerårig plan for bestande, der befiskes i de vestlige farvande og tilstødende farvande, og for fiskeriet efter disse bestande, om ændring af forordning (EU) 2016/1139 og (EU) 2018/973 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 811/2004, (EF) nr. 2166/2005, (EF) nr. 388/2006, (EF) nr. 509/2007 og (EF) nr. 1300/2008 (EUT 2019, L 83, s. 1).

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 20.6.2019 om bevarelse af fiskeressourcerne og beskyttelse af marine økosystemer ved hjælp af tekniske foranstaltninger, om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2019/2006 og (EF) nr. 1224/2009 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, (EU) 2019/472 og (EU) 2019/1022 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 894/97, (EF) nr. 850/98, (EF) nr. 2549/2000, (EF) nr. 254/2002, (EF) nr. 812/2004 og (EF) nr. 2187/2005 (EUT 2019, L 198, s. 105).

( 5 ) – I henhold til artikel 290, stk. 1, TEUF kan »Kommissionen […] i en lovgivningsmæssig retsakt få delegeret beføjelse til at vedtage almengyldige ikke-lovgivningsmæssige retsakter, der supplerer eller ændrer visse ikke-væsentlige bestemmelser i den lovgivningsmæssige retsakt«.

( 6 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1380/2013 af 11.12.2013 om den fælles fiskeripolitik, ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 og (EF) nr. 1224/2009 og ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 og (EF) nr. 639/2004 samt Rådets afgørelse 2004/585/EF (EUT 2013, L 354, s. 22).

( 7 ) – Før Det Forenede Kongeriges udtræden af Den Europæiske Union var de nordvestlige farvande fuldt ud omfattet af EU-farvandene og omfattede bl.a. Det Keltiske Hav, Det Irske Hav og farvandene vest for Skotland (jf. bilag I til Rådets afgørelse af 19.7.2004 om oprettelse af regionale rådgivende råd som led i den fælles fiskeripolitik (EUT 2004, L 256, s. 17)); jf. ligeledes kortet på webstedet for Det Rådgivende Råd for De Nordvestlige Farvande på følgende adresse: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).

( 8 ) – Det Internationale Havundersøgelsesråd.

( 9 ) – EUT 2021, L 465, s. 1.

( 10 ) – Jf. Rådets forordning (EU) 2022/109 af 27.1.2022 om fastsættelse for 2022 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende i EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (EUT 2022, L 21, s. 1).

( 11 ) – Jf. artikel 60 i forordning 2022/109.

( 12 ) – Jf. artikel 4, stk. 1, nr. 20), i forordning (EU) nr. 1380/2013.

( 13 ) – Jf. anden betragtning til forordning 2019/1241.

( 14 ) – Jf. dom af 15.5.2008, Spanien mod Rådet (C-442/04, EU:C:2008:276, præmis 42). Jeg konstaterer, at der i syvende betragtning til forordning 2019/1241 henvises til »opfyldelsen af den fælles fiskeripolitiks målsætninger om at fiske på niveauet for det maksimale bæredygtige udbytte, reducere uønskede fangster, eliminere udsmid og bidrage til at opnå en god miljøtilstand«.

( 15 ) – Det skal i denne henseende anføres, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1380/2013 indeholder en ikke-udtømmende liste over, hvad »tekniske foranstaltninger« kan omfatte. Ingen af bestemmelserne i denne forordning angiver imidlertid, hvilken EU-institution der er ansvarlig for at vedtage disse foranstaltninger.

( 16 ) – Jf. første betragtning til den omtvistede forordning.

( 17 ) – Jf. Kommissionens forklaringer i tredje betragtning til delegeret forordning 2021/2324. De fiskearter, der er omfattet af den omtvistede forordnings artikel 15-17, er torsk, hvilling og torskefisk.

( 18 ) – I henhold til ordlyden af disse bestemmelser har Kommissionen ret til at ændre listen over fiske- eller skaldyrarter, som det er forbudt at fange, bevare om bord, omlade eller lande (jf. artikel 10, stk. 4, i forordning 2019/1241), ændre, supplere, ophæve eller fravige de tekniske foranstaltninger, der skal tage hensyn til regionsspecifikke forhold for visse typer fiskeri (dvs. regionale tekniske foranstaltninger) (jf. artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241), og supplere tekniske foranstaltninger vedrørende fiskeredskaber, supplerende anordninger til fiskeredskaber, fiskeriaktiviteter og fastsættelse af bevarelsesmæssige mindstereferencestørrelser (jf. artikel 9 i forordning 2019/472).

( 19 ) – Parlamentet er nærmere bestemt af den opfattelse, at den omtvistede forordnings artikel 15-17 blev vedtaget af Rådet i strid med artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 eller, alternativt, artikel 9 i forordning 2019/472. Den omtvistede forordnings artikel 20 ville tilsidesætte artikel 10, stk. 4, i forordning 2019/1241.

( 20 ) – Jf. artikel 29, stk. 6, i forordning 2019/1241.

( 21 ) – Jf. artikel 18, stk. 3, og artikel 6 i forordning 2019/472.

( 22 ) – Jf. punkt 20 og 21 ovenfor.

( 23 ) – Jf. artikel 3 i delegeret forordning 2021/2324.

( 24 ) – Som jeg har anført i foregående punkt, vedrører den omtvistede forordnings artikel 59, stk. 2, det tidsmæssige anvendelsesområde for artikel 15-17 i samme instrument. Hvis Domstolen således skulle finde, at søgsmålet er blevet uden genstand, for så vidt som Parlamentet har nedlagt påstand om annullation af disse tre bestemmelser, ville den ligeledes skulle forkaste Parlamentets argumenter vedrørende denne forordnings artikel 59, stk. 2.

( 25 ) – Med udtrykket »retlig interesse« mener jeg her en interesse som den, som fysiske eller juridiske personer skal godtgøre for at kunne anlægge søgsmål på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF.

( 26 ) – Jf. i denne retning dom af 1.10.2009, Kommissionen mod Rådet (C-370/07, EU:C:2009:590, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis).

( 27 ) – Jf. i denne henseende dom af 26.3.1987, Kommissionen mod Rådet (45/86, EU:C:1987:163, præmis 3).

( 28 ) – Jf. dom af 1.10.2009, Kommissionen mod Rådet (C-370/07, EU:C:2009:590, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis). I denne sag annullerede Domstolen en afgørelse fra Rådet om Det Europæiske Fællesskabs holdning på et møde mellem parterne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (CITES), selv om den pågældende afgørelse allerede havde haft retlig virkning, eftersom denne holdning allerede var blevet fremlagt under den pågældende konference.

( 29 ) – I betragtning af, at Rådet – som anført i punkt 22 ovenfor – den 27.1.2022 vedtog forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022, kan der ikke rejses tvivl om, at Domstolens konstateringer i den foreliggende sag kunne være direkte relevante for spørgsmålet, om denne forordning helt eller delvist ligeledes bør annulleres (såfremt den skulle blive anfægtet for Domstolen), alt efter om den indeholder bestemmelser, der svarer til de anfægtede bestemmelser. Endvidere anføres, at såfremt Domstolen skulle annullere de anfægtede bestemmelser, ville den naturlige konsekvens heraf være, at Rådet i realiteten ville være forhindret i at vedtage lignende bestemmelser i fremtiden.

( 30 ) – Jf. dom af 25.10.2001, Tyskland mod Kommissionen (C-276/99, EU:C:2001:576, præmis 32).

( 31 ) – Jf. dom af 11.10.2007, Kommissionen mod Grækenland (C-237/05, EU:C:2007:592, præmis 36-39).

( 32 ) – Det fremgår nemlig af procesreglementets artikel 133, stk. 1, at Domstolens præsident »kan« (min fremhævelse) beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, når sagens karakter kræver dette.

( 33 ) – I denne henseende vil jeg tilføje, at den fremskyndede procedure kræver, at Domstolen mobiliserer sine ressourcer på en sådan måde, at denne procedure ud fra et logistisk synspunkt kun kan vedrøre en håndfuld sager hvert år. Hvorvidt søgsmålet bliver uden genstand i en sag som den foreliggende, kan efter min opfattelse ikke afhænge af, om denne fremskyndede procedure bevilges eller ej.

( 34 ) – I henhold til denne forordnings artikel 59, stk. 1, finder artikel 20 (sammen med de fleste af de øvrige bestemmelser i den omtvistede forordning, der ikke er omfattet af det foreliggende søgsmål) »fortsat […] anvendelse […] indtil ikrafttrædelsen af forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022«.

( 35 ) – Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »Hver institution handler inden for rammerne af de beføjelser, der er tildelt den ved traktaterne, og i overensstemmelse med de procedurer, betingelser og mål, der er fastsat i disse. Institutionerne samarbejder loyalt med hinanden«.

( 36 ) – Parlamentet er navnlig af den opfattelse, at den omtvistede forordnings artikel 15-17 og 20 ændrer henholdsvis reglerne i bilag VI, del B, punkt 1, og del C samt bilag I til forordning 2019/1241. Dermed ville de være i strid med sidstnævnte forordnings artikel 10, stk. 4, og artikel 15, stk. 2, som præciserer, at ændringer af disse bestemmelser skal foretages af Kommissionen og ikke af Rådet.

( 37 ) – Jf. artikel 12 i forordning nr. 1380/2013 (med overskriften »Kommissionens foranstaltninger i tilfælde af en alvorlig trussel mod havets biologiske ressourcer«).

( 38 ) – Jf. artikel 13 i forordning nr. 1380/2013 (med overskriften »Medlemsstaternes hasteforanstaltninger«).

( 39 ) – Rådets forordning af 27.1.2020 om fastsættelse for 2020 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (EUT 2020, L 25, s. 1).

( 40 ) – I modsat fald havde det været nødvendigt at nedsætte selve TAC’erne (for at kompensere for manglen på sådanne tekniske foranstaltninger).

( 41 ) – Jf. artikel 15, stk. 2, i forordning 2019/1241 og artikel 9, stk. 1, i forordning 2019/472 (jf. ligeledes artikel 18 i forordning nr. 1380/2013 og bl.a. artikel 15, stk. 3, i forordning 2019/1241). Et sådant krav gælder imidlertid ikke for delegerede retsakter, der vedtages i henhold til denne forordnings artikel 10, stk. 4.

( 42 ) – Jf. anden betragtning til delegeret forordning 2021/2324.

( 43 ) – Jf. bl.a. dom af 15.5.2008, Spanien mod Rådet (C-442/04, EU:C:2008:276, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis), og af 16.4.2013, Spanien og Italien mod Rådet (C-274/11 og C-295/11, EU:C:2013:240, præmis 33).

( 44 ) – Jf. i denne retning dom af 26.11.2014, Parlamentet og Kommissionen mod Rådet (C-103/12 og C-165/12, EU:C:2014:2400, præmis 79 og 81).

( 45 ) – C-124/13 og C-125/13, EU:C:2015:337, punkt 61.

( 46 ) – Ibidem, punkt 66.

( 47 ) – Jf. dom af 1.12.2015, Parlamentet og Kommissionen mod Rådet (C-124/13 og C-125/13, EU:C:2015:790, præmis 59).

( 48 ) – Jeg konstaterer, at Parlamentets argumenter i denne henseende til en vis grad er modstridende. På den ene side har Parlamentet klart tilkendegivet, at det ikke tilsigter at anfægte, om Rådet havde haft ret til at påberåbe sig artikel 43, stk. 3, TEUF for at vedtage de anfægtede bestemmelser, hvis grundforordningerne aldrig var blevet vedtaget. På den anden side er det min opfattelse, at Parlamentet ikke accepterer, at den omtvistede forordnings artikel 15-17 er relateret til »fastsættelse af […] fiskerimuligheder«. Denne institution har således i det væsentlige gjort gældende, at hvis man skulle acceptere Rådets begrundelse om, at artikel 15-17 er relateret til »fastsættelse af […] fiskerimuligheder« (som omhandlet i artikel 43, stk. 3, TEUF), ville Rådet faktisk være i stand til at vedtage alle former for tekniske foranstaltninger med denne begrundelse og undlade at anvende »standard«-proceduren for vedtagelse af tekniske foranstaltninger på fiskeriområdet (som bør bestå i først at vedtage en retsakt i henhold til artikel 43, stk. 2, TEUF og derefter i Kommissionens vedtagelse af delegerede retsakter i medfør af denne retsakt).

( 49 ) – Som jeg forklarede i punkt 26 ovenfor, betyder TAC’er samlede tilladte fangstmængder. Det er ubestridt, at fastsættelsen af TAC’erne er én af de måder, hvorpå Rådet kan foretage »fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder« som omhandlet i artikel 43, stk. 3, TEUF.

( 50 ) – I denne sag fastslog Domstolen, at de omtvistede ændringer havde til formål »mærkbart at ændre« den særlige procedure for den årlige fastsættelse af TAC’er for torskebestanden og erstatte de automatiske reduktioner af TAC’erne, der oprindeligt var fastsat i denne henseende (jf. dom af 1.12.2015, Parlamentet og Kommissionen mod Rådet, C-124/13 og C-125/13, EU:C:2015:790, præmis 73). Domstolen konkluderede, at artikel 43, stk. 2, TEUF – i stedet for artikel 43, stk. 3, TEUF – var det korrekte retsgrundlag i den pågældende sag.

( 51 ) – Ibidem, præmis 79 og 80. En foranstaltning, der i modsætning til de anfægtede bestemmelser fastsætter rammen eller udgør en forudsætning for fastsættelse og fordeling af fiskerimuligheder, og som ikke alene har til formål at gennemføre en bestemmelse, der er vedtaget på et højere niveau, er i det væsentlige normalt omfattet af anvendelsesområdet for artikel 43, stk. 2, TEUF og ikke artikel 43, stk. 3, TEUF (jf. generaladvokat Wahls forklaring i sit forslag til afgørelse Parlamentet og Kommissionen mod Rådet, C-124/13 og C-125/13, EU:C:2015:337, punkt 66).

( 52 ) – Ibidem, præmis 58. For så vidt er jeg ikke enig i Rådets ræsonnement, hvorefter retsakter, der er vedtaget i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF (såsom den omtvistede forordning), altid har forrang for delegerede retsakter, der er vedtaget af Kommissionen i henhold til lovgivning vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, TEUF. Efter min opfattelse kan Rådet kun gøre brug af sine beslutningsbeføjelser, der udledes af den førstnævnte bestemmelse, hvis denne brug er forenelig med delegationen af beføjelser på grundlag af retsakter vedtaget i overensstemmelse med den sidstnævnte bestemmelse, da Domstolen har præciseret, at der foreligger et hierarkisk forhold mellem disse to bestemmelser i EUF-traktaten (jf. dom af 26.11.2014, Parlamentet og Kommissionen mod Rådet, C-103/12 og C-165/12, EU:C:2014:2400, præmis 79 og 81).

( 53 ) – Interinstitutionel aftale mellem Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen om bedre lovgivning af 13.4.2016 (EUT 2016, L 123, s. 1).

( 54 ) – Med overskriften »Fælles forståelse mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen om delegerede retsakter«.

( 55 ) – Jf. i denne henseende dom af 12.2.2015, Parlamentet mod Rådet (C-48/14, EU:C:2015:91, præmis 57 og 58).

( 56 ) – Jf. f.eks. dom af 3.9.2009, Parlamentet mod Rådet (C-166/07, EU:C:2009:499, præmis 74 og 75), af 5.9.2012, Parlamentet mod Rådet (C-355/10, EU:C:2012:516, præmis 89 og 90), og af 6.5.2014, Kommissionen mod Parlamentet og Rådet (C-43/12, EU:C:2014:298, præmis 54-56).

( 57 ) – Jf. artikel 2 i delegeret forordning 2021/2324 og artikel 18 i forordningen om fastsættelse af fiskerimuligheder for 2022.