Imidlertid kan artikel 19 og 22 i forordning nr. 1408/71 ikke fortolkes således, at den socialt forsikredes adgang til naturalydelser ved bopæl i en anden medlemsstat end den kompetente stat alene er reguleret af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, således at disse bestemmelser som konsekvens hindrer den kompetente institution i at erlægge sådanne naturalydelser, når lovgivningen i bopælsmedlemsstaten ikke foreskriver erlæggelse af naturalydelser til dækning af den risiko, for hvilken der gøres krav på sådanne ydelser. Det ville nemlig både falde uden for formålet med forordning nr. 1408/71 og uden for formålene med og rammerne af artikel 42 EF at fortolke forordning nr. 1408/71 således, at den forbyder, at en medlemsstat yder arbejdstagere og deres familiemedlemmer en social beskyttelse, som er mere omfattende end den, der følger af anvendelsen af forordningen.

Når den sociale sikringsordning i den medlemsstat, hvor en plejekrævende person, der er forsikret som familiemedlem til en arbejdstager eller en selvstændig erhvervsdrivende som omhandlet i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1386/2001, er bosiddende, til forskel fra den sociale sikringsordning i den kompetente stat, ikke foreskriver erlæggelse af naturalydelser i plejesituationer som dem, denne person befinder sig i, opstiller denne forordnings artikel 19 og artikel 22, stk. 1, litra b), ikke som sådan krav om erlæggelse af sådanne ydelser uden for den kompetente stat af eller for den kompetente institutions regning.

Når den sociale sikringsordning i den medlemsstat, hvor en plejekrævende person, der er forsikret som familiemedlem til en arbejdstager eller en selvstændig erhvervsdrivende som omhandlet i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1386/2001, er bosiddende, til forskel fra den sociale sikringsordning i den kompetente stat ikke foreskriver erlæggelse af naturalydelser i givne plejesituationer, er artikel 18 EF ikke til hinder for en national lovgivning, med hjemmel i hvilken en kompetent institution, uafhængigt af de ved artikel 19 eller i givet fald artikel 22, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 indførte mekanismer og på ubestemt tid, nægter at refundere omkostninger, som er forbundet med ophold på et plejecenter i bopælsmedlemsstaten indtil et beløb svarende til de ydelser, denne person ville have ret til, hvis denne havde fået samme pleje på en institution i den kompetente stat, med hvilken der var indgået aftale.

Da artikel 42 EF nemlig foreskriver en samordning og ikke en harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger, er bestemmelsen ikke til hinder for, at de sociale sikringsordninger i de forskellige medlemsstater indeholder forskellige materielle og formelle regler, således at de dér forsikrede personer har forskellige rettigheder. Under disse omstændigheder kan artikel 18, stk. 1, EF ikke garantere den forsikrede person, at en flytning til en anden medlemsstat har neutrale virkninger hvad angår den sociale sikring, navnlig hvad angår ydelser i anledning af sygdom. Henset til de forskelle, der på dette område er mellem medlemsstaternes ordninger og lovgivninger, kan en sådan flytning i det konkrete tilfælde være mere eller mindre fordelagtig eller bebyrdende for den pågældende person, afhængigt af kombinationen af de nationale lovgivninger, som i henhold til forordning nr. 1408/71 finder anvendelse.

(jf. præmis 84, 85, 88 og domskonkl. 2)