ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

Forordning nr. 2419/2001 har nemlig til formål at bekæmpe uregelmæssigheder og svig inden for rammerne af gennemførelsen af de forskellige støtteordninger, der er omfattet af det integrerede system, med det formål effektivt at beskytte EU’s finansielle interesser. Med henblik på at nå dette mål foreskriver forordningen nedsættelser og udelukkelser, som gradueres efter den i støtteansøgningen begåede uregelmæssigheds grovhed, og som i den yderste konsekvens kan medføre fuldstændig udelukkelse fra en eller flere støtteordninger for en nærmere fastsat periode (dom af 2.10.2014, Van Den Broeck, C-525/13, EU:C:2014:2254, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
37

I denne henseende er det korrekt, at når de midler, som en mindreårig unionsborger råder over til at sørge for sit eget og sine familiemedlemmers underhold under sit ophold i værtsmedlemsstaten, hidrører fra indkomst ved beskæftigelse udøvet i denne medlemsstat af dennes forælder, der er tredjelandsstatsborger og ikke har en opholds- og arbejdstilladelse, er risikoen for et tab af tilstrækkelige midler, og for at den mindreårige unionsborger bliver en byrde for det sociale system, større.
99

Det bemærkes, at Retten – efter at have anført, at den i mangel af en afgørelse fra de kompetente nationale retter nødvendigvis selv måtte træffe en afgørelse vedrørende rækkevidden af L. 511-31 i lov om monetære og finansielle anliggender – i den første appellerede doms præmis 134 og i den anden appellerede doms præmis 133 fastslog, at bestemmelses ordlyd ikke i sig selv gjorde det muligt at konkludere, at betingelsen i artikel 10, stk. 1, litra a), i forordning nr. 575/2013 var opfyldt, idet henvisningen til »de foranstaltninger, der er nødvendige« for at »sikre likviditeten og solvensen for hvert af disse institutter og selskaber og for hele netværket«, var for generel til, at det heraf kunne udledes, at der forelå en forpligtelse til at overføre egenkapital og likviditet inden for koncernen for at sikre opfyldelsen af forpligtelserne over for kreditorerne.
Offentlige udbud bør tilpasses [små og mellemstore virksomheders (SMV’er)] behov. Ordregivende myndigheder bør tilskyndes til at gøre brug af adfærdskodeksen for offentlige kontrakter i arbejdsdokumentet fra Kommissionens tjenestegrene af 25. juni 2008 med titlen »Europæisk kodeks for bedste praksis for SMV’s adgang til offentlige indkøbskontrakter«, hvori der er vejledning i, hvordan de kan anvende rammerne for offentlige udbud på en sådan måde, at SMV’erne får lettere adgang til at deltage. Med henblik herpå og for at øge konkurrencen bør de ordregivende myndigheder tilskyndes til især at opdele kontrakter i delkontrakter. […]

Medlemsstaterne bør fortsat frit kunne gå videre i deres bestræbelser på at fremme SMV’ernes deltagelse i markedet for offentlige udbud ved at udvide pligten til at overveje det hensigtsmæssige i at opdele kontrakter i delkontrakter til at omfatte mindre kontrakter, ved at kræve, at de ordregivende myndigheder giver en begrundelse for en afgørelse om ikke at opdele kontrakter i delkontrakter, eller ved at gøre en opdeling i delkontrakter obligatorisk under visse omstændigheder. Medlemsstaterne bør med samme formål også frit kunne indføre mekanismer for direkte betaling af underleverandører.
Artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 165/2014 af 4. februar 2014 om takografer inden for vejtransport, om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 om kontrolapparatet inden for vejtransport og om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport (EUT 2014 L 60, s. 1) bestemmer som følger:

»1. Transportvirksomheder og førere sørger for, at de digitale takografer fungerer og anvendes korrekt, og det samme gælder for førerkort. Transportvirksomheder og førere, der anvender analoge takografer, sørger for, at de fungerer korrekt, og at diagramarkene anvendes korrekt.

[…]

3. Det er forbudt at forfalske, skjule, fjerne eller ødelægge data, der er registreret på diagramarket eller lagret i takografen eller førerkortet, samt udskrifter fra takografen. Det er også forbudt at manipulere med takografen, diagramarket eller førerkortet, således at data og/eller udskrevne oplysninger forfalskes, fjernes eller ødelægges. […]

[…]«
Punkt I.4. i låneaftalen, indholdet af hvilket også fremgår af notardokumentet, har følgende ordlyd:

»Med henblik på bilæggelse af enhver tvist vedrørende opgørelsen eller med henblik på opfyldelse af et krav fra banken, med henblik på at fastsætte det udestående beløb eller enhver anden gæld på et givet tidspunkt ifølge det pågældende dokument, med henblik på at fastsætte den reelle dato for udbetalingen af midlerne og den dato, hvorpå en gæld forfalder, samt enhver anden oplysning eller omstændighed, der er nødvendig for direkte tvangsfuldbyrdelse, har parterne givet udtryk for deres vilje til at forpligte sig til at acceptere ethvert officielt bekræftet dokument udstedt i overensstemmelse med debitors konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber som bevismiddel med beviskraft.

I tilfælde af manglende betaling af hovedstolen eller de dertil knyttede renter og omkostninger eller i tilfælde af, at betalingen ikke er i overensstemmelse med indholdet i aftalen, fungerer såvel nærværende dokument som det officielt bekræftede dokument udstedt i overensstemmelse med debitors konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber følgelig som bevis for gælden og de udestående renter og omkostninger på et givet tidspunkt, som dermed lægges til grund for tvangsfuldbyrdelsen, samt for de ovenfor nævnte omstændigheder. Parterne bekræfter ved underskrivelsen af nærværende aftale deres forpligtelse til at acceptere det nævnte bevisdokument

I tilfælde af, at der på bankens foranledning indledes en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, anmoder parterne eller skyldneren den notar, der har bekræftet nærværende dokument, eller en på anden vis kompetent notar, om, på grundlag af debitorernes konti i banken samt bankens fortegnelser og regnskaber og efter gennemgang af bilagene, i et notardokument at bekræfte størrelsen på det udestående beløb og de dertil knyttede renter og omkostninger eller enhver anden gæld i forbindelse hermed, som udspringer af det ovenfor nævnte lån, samt de ovenfor nævnte omstændigheder og oplysninger, idet de giver tilladelse til, at bankhemmeligheden ophæves i forbindelse med disse oplysninger.«
3

Ottende betragtning til forordning nr. 715/2007 har følgende ordlyd: »Det er nødvendigt, at der er ubegrænset adgang til reparationsinformationer om køretøjer via et ensartet format, der kan anvendes til at finde tekniske informationer, samt effektiv konkurrence på markedet for informationstjenester vedrørende reparation og vedligeholdelse af køretøjer for at forbedre det indre markeds funktion, navnlig hvad angår den frie bevægelighed for varer, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser. En stor del af disse informationer vedrører egendiagnosesystemer (OBD) og deres interaktion med andre systemer i køretøjet. Det er hensigtsmæssigt, at der fastsættes tekniske specifikationer, som fabrikanternes websteder bør opfylde, sideløbende med målrettede foranstaltninger for at sikre små og mellemstore virksomheder (SMV'er) adgang på rimelige vilkår. Fælles standarder aftalt under inddragelse af de berørte parter, f.eks. […]formatet [Organization for the Advancement of Structured Information Standards (OASIS)] kan lette udvekslingen af informationer mellem fabrikanter og tjenesteydere. Det er derfor hensigtsmæssigt indledningsvis at fastsætte krav om anvendelse af de tekniske specifikationer for OASIS-formatet og at anmode [Europa-]Kommissionen om at opfordre CEN/ISO [European Committee for Standardization/Den Internationale Standardiseringsorganisation (ISO)] til at videreudvikle dette format til en standard med henblik på til sin tid at erstatte OASIS-formatet.«
22

På denne baggrund har Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber) (appeldomstol (afdelingen for forvaltningsretlige sager)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Under omstændigheder, hvor en unionsborger, som er statsborger i en medlemsstat, 1) opholder sig i en anden medlemsstat (værtsmedlemsstaten) 2) har drevet virksomhed som selvstændig erhvervsdrivende som omhandlet i artikel 49 TEUF i værtsmedlemsstaten 3) blev betalt en barselsydelse fra maj 2014 (det tidspunkt, hvorfra hun anså sig selv for i mindre grad at være i stand til at arbejde grundet graviditet) 4) anses for at være ophørt med at udøve ægte og reel selvstændig erhvervsvirksomhed fra juli 2014 5) fødte i august 2014 6) ikke er vendt tilbage til at udøve ægte og reel selvstændig erhvervsvirksomhed i perioden efter fødslen, og før hun ansøgte om ydelse til arbejdssøgende som arbejdssøgende i februar 2015, skal artikel 49 TEUF da […] fortolkes således, at en sådan person, som er ophørt med selvstændig erhvervsvirksomhed under omstændigheder, hvor der er fysiske begrænsninger i forbindelse med en graviditets sene stadier og eftervirkningerne af en fødsel, bevarer sin status som selvstændig erhvervsdrivende som omhandlet i denne artikel, forudsat at hun vender tilbage til at udøve økonomisk virksomhed eller finder arbejde inden for en rimelig tid efter sit barns fødsel?«
66

En sådan national lovgivning påvirker således – for så vidt som den bevirker en hindring for, at et apotek i en medlemsstat udfører receptpligtige lægemidler på grundlag af bestillingssedler, selv om apotekets salg af de samme lægemidler med de samme bestillingssedler er tilladt på det nationale område – snarere udførslen af sådanne lægemidler fra markedet i den eksporterende medlemsstat, nemlig Ungarn, end markedsføringen af de samme lægemidler på denne medlemsstats nationale område. Den henhører dermed under det forbud, der er fastsat i artikel 35 TEUF. De restriktive virkninger ved denne lovgivning kan endvidere ikke anses for at være for usikre og indirekte til, at den i overensstemmelse med Domstolens praksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 63, ikke skal anses for at udgøre en hindring i strid med denne artikel.
53

Under disse omstændigheder er en fortolkning, som består i at fastsætte størrelsen af det forskelsbetingede supplement på grundlag af den i beskæftigelsesstaten faktisk oppebårne indkomst, bortset fra de praktiske vanskeligheder, som de kompetente organer ville kunne stå over for med henblik på beregningen af ydelserne i forhold til de pågældendes indkomstgrundlag, i overensstemmelse med det formål, som tilsigtes såvel ved den pågældende nationale lovgivning som ved bestemmelserne i EU-retten på området for social sikring af vandrende arbejdstagere.
40

I denne henseende har Domstolen allerede fastslået, at selv om nævnte direktivs artikel 8, stk. 1 – idet den fastsætter, at en aktie- eller anpartsombytningstransaktion ikke i sig selv kan medføre beskatning af den kapitalgevinst, der opnås ved denne transaktion – sikrer en sådan transaktions skattemæssige neutralitet, synes denne skattemæssige neutralitet imidlertid ikke at have til hensigt at unddrage en sådan kapitalgevinst beskatning i de medlemsstater, der har beskatningskompetence over denne, men indebærer alene, at denne ombytningstransaktion ikke kan anses for at være den skatteudløsende begivenhed (jf. i denne retning dom af 22.3.2018, Jacob og Lassus, C-327/16 og C-421/16, EU:C:2018:210, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
6

Artikel 10 i Kommissionens forordning (EF) nr. 952/2006 af 29. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 318/2006 for så vidt angår forvaltning af det indre marked for sukker og kvoteordningen (EUT 2006, L 178, s. 39), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 707/2008 af 24. juli 2008 (EUT 2008, L 197, s. 4) (herefter »forordning nr. 952/2006«), bestemmer følgende: »1. I løbet af hvert produktionsår foretager den ansvarlige myndighed i medlemsstaten kontrol hos hver godkendt fabrikant og hvert godkendt raffinaderi. 2. Kontrollerne har til formål at sikre, at oplysningerne i registrene som omhandlet i artikel 9 og meddelelserne som omhandlet i artikel 21 er korrekte og udtømmende, bl.a. ved hjælp af en analyse af sammenhængen mellem mængder af leverede råvarer og mængder af fremstillede færdigvarer samt en krydskontrol med handelsdokumenter og andre relevante dokumenter. Kontrollerne omfatter en verificering af, at vejeinstrumenter samt laboratorieanalyser, der bruges til at opgøre leverancer af råvarer og disses brug i produktionen, fremstillede produkter og lagerbevægelser, er nøjagtige. Kontrollerne omfatter en verificering af, at de data, der bruges til at beregne virksomhedens månedlige gennemsnitspriser i overensstemmelse med artikel 13, stk. 2, er korrekte og udtømmende. For sukkerfabrikanter kontrolleres det også, at forpligtelsen til at betale sukkerroeproducenten minimumsprisen overholdes. Mindst én gang hvert andet år omfatter kontrollen en fysisk lagerkontrol. 3. Hvis medlemsstatens ansvarlige myndighed tillader, at visse dele af kontrollen gennemføres på grundlag af en stikprøve, skal stikprøven sikre et pålideligt og repræsentativt kontrolniveau. 4. Medlemsstaten kan kræve, at de godkendte virksomheder bruger et attesterende organ, hvis status er anerkendt i medlemsstaten, til at attestere prisoplysningerne som omhandlet i artikel 13. 5. Ved hver kontrol udarbejdes en kontrolrapport, der underskrives af kontrollanten, og hvori der gøres nøje rede for den udførte kontrol. I rapporten anføres bl.a.: a) dato for kontrollen og de tilstedeværende personer b) kontrolperiode og mængder c) anvendte kontrolmetoder, herunder henvisninger til eventuelle stikprøveudtagningsmetoder d) resultaterne af kontrollen og de eventuelt forlangte korrigerende foranstaltninger e) en evaluering af, hvor alvorlige, hvor omfattende, hvor konstante og hvor langvarige eventuelt konstaterede uoverensstemmelser har været, samt alle andre forhold, der skal tages i betragtning ved fastsættelse af sanktioner. Hver kontrolrapport arkiveres og opbevares i mindst tre år efter kontrolåret, således at Kommissionens kontroltjenester let kan bruge den. 6. Medlemsstaterne yder hinanden gensidig bistand for at sikre kontrollens effektivitet og gøre det muligt at kontrollere de fremlagte dokumenters ægthed og nøjagtigheden af de udvekslede oplysninger.«
Med forbehold for den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, skal retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der i medfør af artikel 55, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 udarbejder programmet i biavlssektoren for en ny periode på tre år, dels fastsætter betingelser for tildelingen af støtte i denne sektor, som er anderledes end de betingelser, der var fastsat for de tidligere programmer, dels giver biavlerne mulighed for at modtage denne støtte fra et tidligere tidspunkt end ikrafttrædelsen af denne lovgivning, hvis de opfylder de nye betingelser, der er fastsat heri.
70

Selv om denne bestemmelse ganske vist medfører, at grænseoverskridende postbefordring omfattes af begrebet »befordringspligt« som defineret i artikel 3 i direktiv 97/67, kan den ikke alene af denne grund fortolkes således, at den bevirker, at indenlandsk postbefordring som den i hovedsagerne omhandlede udelukkes fra anvendelsesområdet for dette begreb med den begrundelse, at udbuddet af disse tjenester, som præsteres af den pågældende virksomhed, ikke indbefatter grænseoverskridende postbefordring. Det er tilstrækkeligt at bemærke, at den omstændighed, således som det fremgår af nærværende doms præmis 62, at en medlemsstat frit kan udpege flere virksomheder til at varetage forskellige elementer af befordringspligten eller at dække forskellige geografiske udstrækninger, således indebærer, at denne medlemsstat kan beslutte til en given erhvervsdrivende kun at overdrage den i hovedsagerne omhandlede tjeneste bestående i forkyndelse af dokumenter, som kun dækker den pågældende medlemsstats område.
38

Med dette formål for øje har EU-lovgiver særligt på området for elektricitet, således som det bl.a. fremgår af s. 5 i begrundelsen for forslaget til Rådets direktiv om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter (EFT 1997, C 139, s. 14), truffet det valg at pålægge medlemsstaterne at beskatte distribueret elektricitet i henhold til artikel 1 i direktiv 2003/96, idet de energiprodukter, der anvendes til at producere denne elektricitet, samtidig skal fritages for beskatningen, hvilket har det formål at undgå dobbeltbeskatning af elektricitet (dom af 7.3.2018, Cristal Union, C-31/17, EU:C:2018:168, præmis 30, og af 27.6.2018, Turbogás, C-90/17, EU:C:2018:498, præmis 35).
Det nævnte direktivs artikel 27 er affattet således:

»1. Rådet kan med enstemmighed på forslag af Kommissionen give en medlemsstat tilladelse til at indføre særlige foranstaltninger, der fraviger bestemmelserne i dette direktiv, for at forenkle afgiftsopkrævningen eller for at undgå visse former for svig eller unddragelse. Foranstaltninger til forenkling af afgiftsopkrævningen må ikke eller kun i ubetydelig grad påvirke medlemsstatens samlede indtægt fra afgifter, der opkræves ved det endelige forbrug.

[…]

5. De medlemsstater, som den 1. januar 1977 anvender særlige foranstaltninger af den art, der er omhandlet i stk. 1, kan opretholde disse på betingelse af, at Kommissionen får meddelelse herom inden den 1. januar 1978, og under forudsætning af, at de for så vidt angår foranstaltninger til forenkling af afgiftsopkrævningen, er i overensstemmelse med det i stk. 1 fastsatte kriterium.«
35

Den 29. september 2016 fremlagde Kommissionen den nævnte rapport (COM(2016) 626 final) for Europa-Parlamentet, Rådet og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg, hvoraf det fremgår, at der er en mangel på ensartede lovvalgsregler, der regulerer retsvirkningerne af en overdragelse over for tredjeparter, og at det er nødvendigt for EU-lovgiver at indføre sådanne.
41

Det ville imidlertid være i strid med dette formål samt med retssikkerhedsprincippet og med de krav, der er anført i denne doms præmis 17, 24 og 34, at tillade de ansvarlige for den pågældende pensionsordning at fjerne en forskelsbehandling, som er i strid med EF-traktatens artikel 119, ved at vedtage en foranstaltning, som med tilbagevirkende kraft ensretter den normale pensionsalder for medlemmerne af denne ordning til niveauet for den normale pensionsalder for personerne i den kategori, der tidligere var stillet ugunstigt. At tillade en sådan løsning ville nemlig fritage disse ansvarlige for forpligtelsen til, efter konstateringen af forskelsbehandlingen, at foretage en øjeblikkelig og fuldstændig fjernelse af denne. Denne løsning ville desuden tilsidesætte forpligtelsen til at tildele personerne i den kategori, der tidligere var stillet ugunstigt, den normale pensionsalder for personerne i den kategori, som tidligere var begunstiget, for så vidt angår de pensionsrettigheder, som vedrører beskæftigelsesperioderne mellem datoen for afsigelsen af dommen af 17. maj 1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209), og datoen for vedtagelsen af de foranstaltninger, som tilvejebringer ligebehandling, samt forbuddet mod at ophæve fordelene for disse sidstnævnte personer for tidligere perioder. Endelig ville den, indtil vedtagelsen af sådanne foranstaltninger, skabe usikkerhed, hvilket er i strid med retssikkerhedsprincippet, hvad angår rækkevidden af medlemmernes rettigheder.
Artikel 1 i arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles-Capitale, du 2 mai 1996, déterminant les modalités de l’intervention à charge du budget de la Région de Bruxelles-Capitale auprès du Fonds du logement de la Région de Bruxelles-Capitale (bekendtgørelse af 2.5.1996 udstedt af regeringen for hovedstadsregionen Bruxelles om fastlæggelse af de nærmere bestemmelser for den indgriben, som skal afholdes over hovedstadsregionen Bruxelles’ budget til fordel for boligfonden for hovedstadsregionen Bruxelles) (Moniteur belge af 26.11.1996, s. 29725), som ændret ved arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles-Capitale, du 8 septembre 2011, modifiant plusieurs arrêtés relatifs au Fonds du Logement de la Région de Bruxelles-Capitale (bekendtgørelse af 8.9.2011 udstedt af regeringen for hovedstadsregionen Bruxelles om ændring af flere bekendtgørelser vedrørende boligfonden for hovedstadsregionen Bruxelles) (Moniteur belge af 11.10.2011, s. 62442), fastsætter:

»Inden for rammerne af de bevillinger, der er afsat hertil på hovedstadsregionen Bruxelles’ budget, yder den minister eller den statssekretær, under hvis ressortområde boligområdet henhører, støtte til [Fonden] i form af kapitaltilskud til finansiering af dennes investeringer med henblik på gennemførelse af dennes almennyttige opgaver, der er fastsat i artikel 80 [i boligloven for Bruxelles].«
23

På denne baggrund har Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (domstol i udlændingeretlige sager, Belgien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/109[…], der (bl.a.) bestemmer, at tredjelandsstatsborgere for at få status som fastboende udlændinge skal bevise, at de til sig selv og de familiemedlemmer, som de har forsørgerpligt over for, »råder« over faste og regelmæssige indtægter, der er tilstrækkelige til, at de pågældende kan forsørge sig selv og deres familiemedlemmer uden social bistand fra den pågældende medlemsstat, fortolkes således, at der hermed kun menes tredjelandstatsborgernes »egne indtægter«? 2) [Er] det herved tilstrækkeligt, at disse indtægter er til rådighed for tredjelandsstatsborgeren, uden at der stilles betingelser med hensyn til indtægternes oprindelse, således at de også kan stilles til rådighed for tredjelandsstatsborgeren af et familiemedlem eller en anden tredjemand? 3) Såfremt det sidste spørgsmål besvares bekræftende, er det i dette tilfælde tilstrækkeligt med en bindende erklæring fra tredjemanden, hvormed denne forpligter sig til at sørge for, at ansøgeren om status som fastboende udlænding »til sig selv og de familiemedlemmer, som han har forsørgerpligt over for, råder over faste og regelmæssige midler, der er tilstrækkelige til hans eget og hans familiemedlemmers underhold for at undgå, at de falder det offentlige til byrde«, for at bevise, at ansøgeren kan råde over indtægter som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/109[…]?«
30

I denne forbindelse har Raiffeisen til støtte for denne påstand i det væsentlige gjort gældende, at generaladvokaten i forslaget til afgørelse fejlagtigt antog for det første, at polsk ret ikke indeholder nogen retlig deklaratorisk bestemmelse, som direkte fastsætter regler om valutaomregning, selv om en sådan regel er blevet indført i den civile lovbogs artikel 358, stk. 2, for det andet, at den nationale ret skal »udforme« kontrakten og gøre brug af »fortolkning eller kreativitet« ved fastlæggelsen af kontraktens indhold, mens den gældende praksis i Polen består i at anvende centralbankens gennemsnitskurs, og, for det tredje, at annullationen af låneaftalen i princippet ville indebære, at det skyldige lånebeløb straks forfalder til betaling, selv om polsk ret foreskriver andre former for følger af en annullation af en sådan aftale, som er meget mere byrdefulde for forbrugeren. Denne part har ligeledes gjort gældende, at såfremt det accepteres, som foreslået af generaladvokaten i punkt 41 i forslaget til afgørelse, at en låneaftale, der er koblet til CHF såsom den i hovedsagen omhandlede, kan omdannes til en aftale, der ikke længere er koblet til denne valuta, men som fortsat er genstand for den lavere rentesats i sidstnævnte valuta, vil det have negative følger af et uforholdsmæssigt omfang for den polske banksektor.