ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
a)

Er forretningsordningen for et overvågningsudvalg, der er nedsat af to medlemsstater i fællesskab — såsom programvejledningen for overvågningsudvalget for det estisk-lettiske program 2007-2013 — hvorefter overvågningsudvalgets afgørelser ikke kan indbringes for nogen ret (programvejledningens nr. 6.6, stk. 4: »The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction.«) forenelig med artikel 63, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (1), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?
For det andet gør appellanten gældende, at artikel 76, stk. 1, sammenholdt med artikel 64, stk. 1, i EF-varemærkeforordningen, er blevet tilsidesat, da disse bestemmelser forudsætter, at Wesergold Getränkeindustrie skulle have påberåbt sig den høje grad af særpræg ved varemærkerne i konflikt, hvilket imidlertid åbenbart ikke er sket. Wesergold Getränkeindustrie havde allerede under indsigelsessagen eller under alle omstændigheder senest i forbindelse med sagens behandling for appelkammeret frafaldet argumentet om en høj grad af særpræg opnået ved brug. Det af Retten anførte om det modsatte, hvorefter Wesergold Getränkeindustrie endnu under sagen for appelkammeret havde gjort gældende, at der forelå en høj grad af særpræg opnået ved brug, udgør en åbenbar fordrejning af de faktiske omstændigheder, der ikke kræver nogen ny bevisoptagelse.
—

For så vidt angår korrektionerne inden for bomuldssektoren og navnlig spørgsmålet, om ordningen med støtte til bomuldsproduktionen er i overensstemmelse med IACS (Integrated Administrative Control System), har Den Hellenske Republik fremsat følgende appelanbringender: — Tilsidesættelse af EU-retten: ukorrekt fortolkning og anvendelse af artikel 6, artikel 7 og artikel 17 i forordning (EF) nr. 1051/2001 samt artikel 10, stk. 1, og artikel 10, stk. 2, litra c) og e), i forordning (EF) nr. 1591/2001 — utilstrækkelig begrundelse — tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. — Tilsidesættelse af EU-retten: ukorrekt fortolkning og anvendelse af artikel 17 i forordning (EF) nr. 1051/2001 — utilstrækkelig og/eller selvmodsigende begrundelse.
3)

Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 1 og spørgsmål 2 om adgangsforpligtelse i form af pligt til etablering af f.eks. stikledninger mellem fordelingspunktet i et accessnet og det terminerende segment hos slutbrugeren, om ejeren af et elektronisk kommunikationsnet skal foretage investeringer, der væsentligt overstiger anskaffelsessummen for det elektroniske kommunikationsnet, der skal gives adgang til?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/9

Appel iværksat den 3. december 2012 af J til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 27. september 2012 i sag T-160/10, J mod Europa-Parlamentet

(Sag C-550/12 P)

2013/C 32/12

Processprog: tysk

Parter

Appellant: J (ved Rechtsanwalt A. Auer)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 27. september 2012 i sag T-160/10 ophæves fuldt ud med følgende domskonklusion: »Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 27. september 2012 i sag T-160/10, J mod Europa-Parlamentet, ophæves fuldt ud. Europa-Parlamentet betaler sagens omkostninger«.

Såfremt der gives medhold i appellen:

— Der gives fuldt medhold i den i førsteinstansen nedlagte påstand om annullation af afgørelse truffet af Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender den 2. marts 2010, hvorved det af appellanten indgivne andragende nr. 1673/2009 af 19. november 2009 blev afvist.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale omkostningerne i sagen i første instans.

Subsidiært

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet afgørelse.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har med urette ikke givet medhold i, at begrundelsespligten var blevet tilsidesat af Udvalget for Andragender i forbindelse med dettes afvisning af appellantens andragende. Appellanten har i sit andragende udtrykkeligt gjort gældende, at de østrigske myndigheder har krænket ejendomsretten og tilsidesat direktiv 2004/48/EF (1). I afgørelsen om afvisning af andragendet er de konkrete retlige krænkelser og tilsidesættelser ikke blevet behandlet, således at det ikke har været muligt for appellanten at forstå begrundelsen for, hvorfor Europa-Parlamentet fandt, at andragendet skulle afvises.

Retten har endvidere med urette konkluderet, at de østrigske myndigheders handlinger på ingen måde har nogen sammenhæng med gennemførelsen af EU-retten. De østrigske myndigheder har beslaglagt appellantens ophavsretligt beskyttede dokumenter, uden at denne har modtaget nogen erstatning herfor. Derved er appellantens (intellektuelle) ejendomsret i henhold til direktiv 2004/48/EF blevet tilsidesat.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29.4.2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT L 157, s. 45, berigtiget i EUT 2004 L 195, s. 16, og i EUT 2007 L 204, s. 27).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 71/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 3. december 2012 — KONE AG, Otis GmbH, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH, Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH og ThyssenKrupp Aufzüge GmbH mod ÖBB Infrastruktur AG

(Sag C-557/12)

2013/C 71/09

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: KONE AG, Otis GmbH, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH, Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH og ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

Sagsøgt: ÖBB Infrastruktur AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 101 TEUF (artikel 81 EF, artikel 85 TEF) fortolkes således, at enhver kan forlange erstatning af karteldeltagere for den skade, som er blevet ham påført af en ikke-karteldeltager, som i ly af de forhøjede markedspriser hæver prisen på sine produkter mere, end han havde gjort uden kartellet (umbrella-pricing), således at det af Den Europæiske Unions Domstol hævdede effektivitetsprincip kræver, at dette tiltrædes i henhold til national ret?
1)

Er artikel 7 i forvaltningsloven, som er gældende i Den Italienske Republik, og som i henhold til artikel 103 i den nationale forfatning bestemmer, at »forvaltningsdomstolen har kompetence til at påkende sager om legitime interesser og, for så vidt angår særlige områder fastsat ved lov, sager om subjektive rettigheder, der vedrører udøvelse eller manglende udøvelse af administrative beføjelser i forhold til foranstaltninger, retsakter, aftaler eller handlinger, som, også indirekte, henhører under udøvelsen af disse beføjelser, og som er gennemført af forvaltningen. Retsakter eller foranstaltninger, der er vedtaget af regeringen under dennes udøvelse af politiske beføjelser, kan ikke indbringes for retten«, forenelig med artikel 6 i [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder] samt artikel 47 og artikel 52, stk. 3, i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder], som medtaget efter ændring af artikel 6 [TEU]: a) for så vidt som den tildeler de forskellige retlige organer kompetence til at træffe afgørelse om subjektive retlige situationer, som abstrakt betragtet er forskellige (legitim interesse og subjektiv rettighed), men hvis sikre fastlæggelse er vanskelig eller endog umulig i praksis, og uden at den nærmere angiver disse bestemmelsers præcise indhold b) for så vidt som den bestemmer, at retterne har kompetence til at træffe afgørelse om de samme områder på grundlag af kriterier (fastlæggelse af forskellige subjektive retlige situationer), som ikke længere svarer til de faktiske omstændigheder efter indførelsen af erstatning for legitime interesser (nu fastsat siden 2000 med henblik på at tilpasse national ret til fællesskabsretlige principper) med væsentlige forskelle bl.a. med hensyn til de processuelle regler for fuldbyrdelse af domme? Og i almindelighed:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Krefeld (Tyskland) den 30. november 2012 — Marc Brogsitter mod Fabrication de Montres Normandes Eurl. og Karsten Fräßdorf

(Sag C-548/12)

2013/C 101/11

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Krefeld

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Marc Brogsitter

Sagsøgte: Fabrication de Montres Normandes Eurl. og Karsten Fräßdorf

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, nr. 1), i Bruxelles I-forordningen (1) fortolkes således, at en sagsøger, der gør gældende, at han har lidt tab som følge af konkurrenceretskrænkelse, der i henhold til tysk ret er retsstridig, foretaget af hans medkontrahent, der er bosiddende i en anden kontraherende stat, tillige kan gøre krav gældende mod denne i henhold til en kontrakt, for så vidt han under sagen gør deliktsansvar gældende?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1).
—

Ifølge Kommissionen er Rettens dom endvidere behæftet med fejl, idet der på ingen måde er blevet taget hensyn til, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har fastslået, at DEI’s privilegerede adgang til brunkul, som blev opretholdt takket være de pågældende statslige foranstaltninger selv efter liberaliseringen af elektricitetsmarkedet i Grækenland og efter indførelsen af et marked for engroslevering af elektricitet i maj 2005, har påvirket markedsstrukturen på grund af ulige muligheder, hvilket har resulteret i en situation, hvor DEI alene ved at udøve de monopollignende rettigheder, som virksomheden har med hensyn til udnyttelse af brunkul, kunne udvide sin dominerende stilling fra det primære marked til det sekundære marked. DEI blev således ledt til at anlægge en misbrugsadfærd på nævnte sekundære marked ved at begrænse eller udelukke adgangen for nye konkurrenter (jf. bl.a. Domstolens dom i Raso-sagen, GB-Inno-BM-sagen, Connect Austria-sagen, Dusseldorp-sagen, CBEM-sagen og MOTOE-sagen). Udvidelsen og opretholdelsen af DEI’s dominerende stilling på det primære marked over mod det sekundære marked og den konkurrencefordel, som DEI utvivlsomt nød godt af med hensyn til fremstilling af elektricitet på grund af den lave pris på brunkul, gjorde det muligt for virksomheden at udlede elektricitet til det forbundne græske net til lave priser, i større mængder og for en længere periode, hvilket udgår misbrugsadfærd (selv om der i henhold til Domstolens praksis ikke kræves bevis for en sådan adfærd henset til de konkrete omstændigheder i den foreliggende sag).
1)

Retten ophævede ved dom i sag T-421/09 beslutningen af 4. august 2009, hvorved Kommissionen fandt, at de afhjælpningsforanstaltninger, som Den Hellenske Republik har foreslået, var uundværlige og forholdsmæssige med henblik på at fjerne følgerne af overtrædelsen og for at sikre, at den blev bragt i overensstemmelse med den tidligere beslutning af 5. marts 2008 (»beslutningen af 4. august 2009« eller »den anfægtede beslutning«). Retten fandt, at den anfægtede beslutning skulle annulleres alene på grundlag af den omstændighed, at Kommissionens tidligere beslutning af 5. marts 2008, som den anfægtede beslutning udelukkende var baseret på, i mellemtiden også var blevet annulleret ved Rettens dom i sag T-169/08, der ligeledes blev afsagt den 20. september 2012.
3)

Såfremt artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 469/2009 kun henviser til markedsføringstilladelser, som er udstedt i henhold til den administrative godkendelsesprocedure, der er fastsat i direktiv 2001/83/EF, betyder det forhold, at et lægemiddel blev markedsført første gang inden for EØS i henhold til en schweizisk markedsføringstilladelse, der automatisk anerkendes i Liechtenstein, men som ikke blev udstedt i henhold til direktiv 2001/83/EF, at der ikke kan udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for produktet i henhold til artikel 2 i forordning nr. 469/2009?
For det første har appellanten gjort gældende, at Retten har tilsidesat EF-varemærkeforordningens (1) artikel 53, stk. 1, sammenholdt med artikel 8, stk. 1, litra b), idet den fastslog, at Harmoniseringskontoret med rette fandt, at COLOR FOCUS skulle erklæres ugyldigt på grund af risiko for forveksling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 46/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Winsen (Luhe) (Tyskland) den 17. december 2012 — Andrea Merten mod ERGO Lebensversicherung AG

(Sag C-590/12)

2013/C 46/31

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Winsen (Luhe)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Andrea Merten

Sagsøgt: ERGO Lebensversicherung AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 15, stk. 1, første punktum, i direktiv 90/619/EØF (1) under hensyntagen til artikel 31, stk. 1, i direktiv 92/96/EØF (2), som affattet ved artikel 35 og artikel 36 sammenholdt med artikel 32 i direktiv 2002/83/EF (3) fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse — som VVG’s § 5a, stk. 2, fjerde punktum, som affattet ved tredje lov til gennemførelse af forsikringsretlige direktiver fra Rådet for De Europæiske Fællesskaber af 21. juli 1994 (tredje gennemførelseslov/EØF til VAG) — hvorefter en opsigelsesret eller en indsigelsesret udløber senest et år efter betaling af den første forsikringspræmie, selv når forsikringstageren ikke er underrettet om retten til opsigelse eller til at gøre indsigelse?

(1) Rådets andet direktiv 90/619/EØF af 8.11.1990 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den fri udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 79/267/EØF (andet livsforsikringsdirektiv) (EFT L 330, s. 50).

(2) Rådets direktiv 92/96/EØF af 10.11.1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte livsforsikringsvirksomhed og om ændring af direktiv 79/267/EØF og 90/619/EØF (tredje livsforsikringsdirektiv) (EFT L 360, s. 1).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5.11.2002 om livsforsikring (EUT L 345, s. 1).
1)

I hvilket omfang er en afgiftspligtig person berettiget til for to transaktioner vedrørende de samme varer både (i) at påberåbe sig den direkte virkning af en af bestemmelserne i Rådets direktiv 77/388 (1) (herefter »sjette momsdirektiv«) for en transaktion og (ii) at støtte sig til bestemmelserne i national ret for den anden transaktion, når dette fører til et samlet afgiftsmæssigt resultat for de to transaktioner, som hverken den særskilte anvendelse af national ret eller sjette momsdirektiv på disse to transaktioner fører til eller tilsigter at føre til?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/11

Appel iværksat den 13. december 2012 af Den Italienske Republik til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 27. september 2012 i sag T-257/10, Italien mod Kommissionen

(Sag C-587/12 P)

2013/C 63/18

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Den Italienske Republik (ved avvocati dello Stato G. Palmieri og P. Gentili)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 27. september 2012, forkyndt den 3. oktober 2012, i sag T-257/10, Den Italienske Republik mod Kommissionen, vedrørende en påstand om annullation i henhold til artikel 264 TEUF af Kommissionens afgørelse af 24. marts 2010 K(2010) 1711 endelig vedrørende statsstøtte nr. C 4/2003 (ex NN 102/2002), meddelt ved skrivelse af 25. marts 2010 SG Greffe (2010) D/4224, ophæves, og som følge heraf annulleres nævnte afgørelse.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den Italienske Republik har til støtte for appellen fremsat fire anbringender.

Den Italienske Republik har for det første gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 108, stk. 2 og 3, TEUF og af artikel 4, 6, 7, 10, 13 og 20 i forordning (EF) nr. 659/99 (1). Retten begik en fejl, da den fastslog, at Kommissionen i den foreliggende sag kunne vedtage en ny afgørelse uden at iværksætte en ny kontradiktorisk procedure med deltagelse af Den Italienske Republik og de andre berørte parter.

Der er for det andet tale om en tilsidesættelse af artikel 296, stk. 2, TEUF og af princippet om materiel retskraft. Retten burde have annulleret den nye afgørelse fra Kommissionen, for så vidt som denne indeholder den samme ukorrekte analyse, som allerede lå til grund for den første afgørelse.

Ifølge appellanten er der for det tredje tale om en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og af artikel 1, stk. 1, litra d), og artikel 2 i forordning (EF) nr. 1998/2006 (2). Retten begik en fejl, da den fastslog, at de omtvistede foranstaltninger ikke var blandt de foranstaltninger, som i medfør af nævnte forordning ikke udgjorde statsstøtte.

For det fjerde tilsidesætter den appellerede dom artikel 14 i forordning (EF) nr. 659/99 og proportionalitetsprincippet. Retten undlod med urette at anføre, at Kommissionens afgørelse pålægger tilbagebetaling af en fordel, som virksomheden i realiteten aldrig nød godt af.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83, s. 1).

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 1998/2006 af 15.12.2006 om anvendelse af traktatens artikel 87 og 88 på de minimis-støtte (EUT L 379, s. 5).
—

Retten har ved at opretholde den af Kommissionen foretagne bødeforhøjelse, selv om Kommissionen ikke har forelagt tilstrækkelige beviser for en af de to tilgrundliggende omstændigheder for bødeforhøjelsen, »belønnet« Kommissionen for manglende omhu ved vurderingerne i den anfægtede beslutning.
I anden betragtning til forordning nr. 1383/2003 nævnes beskyttelsen af forbrugerne som et af forordningens mål, og ifølge tredje betragtning er det vigtigt at indføre en egnet procedure, der sætter toldmyndighederne i stand til at gribe ind for at sikre overholdelsen af forbuddet mod, at varer, der krænker en intellektuel ejendomsret, indføres til Fællesskabets toldområde, under de bedst mulige betingelser, uden at den i anden betragtning til denne forordning og i første betragtning til gennemførelsesforordning nr. 1891/2004 (2) anførte lovlige frie handel hæmmes.

Er det foreneligt med disse mål, hvis de i artikel 17 i forordning nr. 1383/2003 fastsatte foranstaltninger kun kan anvendes, såfremt rettighedsindehaveren indleder den i forordningens artikel 13, stk. 1, omhandlede procedure, som har til formål at fastslå, om der har fundet en krænkelse sted af en intellektuel ejendomsret, eller skal toldmyndigheden også have mulighed for at indlede den pågældende procedure med henblik på at forfølge disse mål på bedst mulig måde?
1)

Den anfægtede dom skal ophæves, for så vidt som den pålægger en bøde, subsidiært hjemvises til Retten, eftersom den anfægtede dom er behæftet med en retlig fejl, idet Retten foretog en urigtig fortolkning af punkt 23, litra b), sidste afsnit, i samarbejdsmeddelelsen fra 2002, som foreskriver, at når en ansøger om bødefritagelse eller -nedsættelse »indsender bevismateriale vedrørende forhold, som Kommissionen ikke tidligere har haft kendskab til, og som er af direkte betydning for alvoren eller varigheden af det formodede kartel«, må Kommissionen ikke tage disse elementer i betragtning, når den fastsætter en bøde for ansøgeren om bødefritagelse eller -nedsættelse. Retten fastslog, at det kun er hvis Kommissionen ikke har nogen som helst viden om et forhold, at Kommissionen kan anses for ikke at have kendskab til forholdet. Selv om Kommissionen alene har en meget vag forestilling om eksistensen af et kartel og ikke er i besiddelse af noget direkte bevismateriale, der sætter den i stand til at bevise forholdene vedrørende kartellet, vil en ansøger om bødefritagelse eller -nedsættelse, der indsender sådant bevismateriale, derfor ikke være berettiget til bødefritagelse i henhold til punkt 23, litra b), sidste afsnit. Appellanterne har anført, at denne fortolkning af nævnte afsnit er for snæver og retligt set urigtig.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/14

Appel iværksat den 10. december 2012 af Ivan Jurašinović til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 3. oktober 2012 i sag T-465/09, Jurašinović mod Rådet

(Sag C-576/12 P)

2013/C 32/19

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Ivan Jurašinović (ved avocate N. Amara-Lebret)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves og sagen hjemvises til Retten.

— Alternativt annulleres den afgørelse af 22. september 2009, hvorved appellanten alene blev tildelt delvis aktindsigt i følgende dokumenter: rapporterne fra Den Europæiske Unions observatører i Kroatien om Knin-området, i perioden fra den 1. til den 31. august 1995.

— Rådet for Den Europæiske Union pålægges at give elektronisk aktindsigt i alle de dokumenter, der er anmodet om.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale appellanten et beløb på 8 000 EUR foruden procesgebyrer og med tillæg af renter efter Den Europæiske Centralbanks rentesats på datoen for stævningens registrering.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør tre anbringender gældende til støtte for appellen.

For det første finder appellanten, at Retten har tilsidesat det generelle retsprincip om retten til en retfærdig rettergang, idet Retten ikke gyldigt har kunnet træffe afgørelse vedrørende stævningen uden først at have foretaget en undersøgelse af de dokumenter, der var begæret aktindsigt i.

For det andet gør appellanten gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 9, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (1), idet et afslag, selv om artikel 4, stk. 1, litra a), fastsætter, at det er muligt at give afslag på aktindsigt i et dokument, hvis det vil være til skade for beskyttelsen af offentlighedens interesser med hensyn til internationale forbindelser, ikke kan begrundes i dokumenternes følsomme karakter, når disse ikke er klassificeret og derfor ikke er omfattet af beskyttelsen i artikel 9, stk. 1.

For det tredje foreholder appellanten Retten, at den har begået en retlig fejl vedrørende en tidligere udbredelse af dokumenterne. I det omfang kommunikationen mellem Rådet og Det Internationale Krigsforbrydertribunal vedrørende Det Tidligere Jugoslavien alene kan ske på grundlag af forordning nr. 1049/2001, kræver det forhold, at der foreligger en tidligere udbredelse til en sagsøgt europæisk borger i en verserende straffesag ved Det Internationale Krigsforbrydertribunal vedrørende Det Tidligere Jugoslavien, at anmodningen skal imødekommes.

(1) EFT L 145, s. 43.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour administrative d’appel de Paris (Frankrig) den 10. december 2012 — Société Reggiani SpA Illuminazione mod Ministre de l’Économie et des Finances

(Sag C-618/12)

2013/C 101/19

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour administrative d’appel de Paris

Parter i hovedsagen

Appellant: Société Reggiani SpA Illuminazione

Indstævnt: Ministre de l’Économie et des Finances

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2 i direktiv 79/1072/EØF af 6. december 1979 (1) fortolkes således, at denne artikel krænker etableringsfriheden derved, at den begrænser retten til tilbagebetaling til alene at omfatte løsøre?

(1) Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6.12.1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet (EFT L 31, s. 11).