Sag C-378/15

Mercedes Benz Italia SpA

mod

Agenzia delle Entrate Direzione Provinciale Roma 3

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria regionale di Roma)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 77/388/EØF – artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d) – anvendelsesområde – anvendelse af en pro rata-sats for fradraget på den merværdiafgift, som er blevet pålagt erhvervelsen af samtlige goder og tjenesteydelser, der anvendes af en afgiftspligtig person – bitransaktioner – anvendelse af omsætningen som indicium«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. december 2016

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – goder og ydelser, der benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag – pro rata-fradrag – beregning – national lovgivning og praksis, der pålægger den afgiftspligtige person at anvende en omsætningsbaseret pro rata-sats for fradraget på samtlige erhvervede goder og tjenesteydelser – fastlæggelse af, hvilke transaktioner der kan kvalificeres som bitransaktioner – anvendelse af omsætningen som indicium – tilladt – betingelser

(Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 5, og art. 19)

Artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), og artikel 19 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning og praksis, der pålægger en afgiftspligtig person at anvende en omsætningsbaseret pro rata-sats for fradraget på samtlige goder og tjenesteydelser, som denne har erhvervet, uden at fastsætte en beregningsmetode, der er baseret på, hvilke enkelte erhvervede goder og tjenesteydelser der er tale om, og den faktiske anvendelse heraf, og som på objektiv måde afspejler den faktiske andel af omkostningerne, der kan henføres til hver afgiftspligtig eller afgiftsfritaget virksomhed.

Det fremgår således af artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), i direktiv 77/388, sammenholdt med direktivets artikel 17, stk. 5, første og andet afsnit, og artikel 19, stk. 1, at metoden til beregning af momsfradragsretten indebærer, at der principielt skal anvendes en pro rata-sats, der er baseret på omsætningen.

Hvad dernæst angår en pligt for den afgiftspligtige person til at anvende den nævnte omsætningsbaserede pro rata-sats på samtlige goder og tjenesteydelser, som denne har erhvervet, henviser sjette direktivs artikel 17, stk. 5, første afsnit, der udtrykkeligt er omhandlet i direktivets artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), til transaktioner, der giver ret til fradrag, såvel som til transaktioner, der ikke giver ret hertil. Ordene »alle de omhandlede transaktioner« i nævnte artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), skal derfor forstås således, at de vedrører de to typer transaktioner, der er nævnt i direktivets artikel 17, stk. 5, første afsnit. I modsætning til, hvad der er tilfældet i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, første afsnit, anvender artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), imidlertid ikke udtrykket »såvel som« for at omtale de to typer transaktioner. Da sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), ikke indeholder en sådan præcisering, skal denne bestemmelse forstås således, at den henviser til samtlige goder og tjenesteydelser, som den pågældende afgiftspligtige person anvender til at foretage både transaktioner, der giver ret til fradrag, og transaktioner, der ikke giver ret hertil, uden at det er nødvendigt, at disse goder og tjenesteydelser anvendes til at foretage såvel den ene som den anden type transaktion. Såfremt sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), fortolkes således, at den kun finder anvendelse i relation til goder og tjenesteydelser, der anvendes til at foretage »såvel« transaktioner, der giver ret til fradrag, »som« transaktioner, der ikke giver ret hertil, vil dette i øvrigt medføre, at denne bestemmelse gives den samme rækkevidde, som direktivets artikel 17, stk. 5, første afsnit, som den førstnævnte bestemmelse egentlig skulle fravige. Bemærkningerne underbygges desuden af et af formålene med sjette direktiv, der, som det fremgår af 17. betragtning hertil, består i at tillade anvendelsen af relativt enkle gennemførelsesbestemmelser. Således har de afgiftspligtige personer ved anvendelsen af beregningsreglen i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), ikke pligt til enten at henføre købte goder og tjenesteydelser til transaktioner, der giver ret til fradrag, eller til dem, der ikke giver ret hertil, eller til begge typer transaktioner, og følgelig skal de nationale skatteforvaltninger ikke kontrollere, om denne opdeling er blevet foretaget korrekt.

Desuden er sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d), og artikel 19 heller ikke til hinder for en national lovgivning og praksis, der pålægger en afgiftspligtig person at henvise til sammensætningen af vedkommendes omsætning for at fastlægge, hvilke transaktioner der kan kvalificeres som »bitransaktioner«, for så vidt som vurderingen heraf tillige tager hensyn til forholdet mellem disse transaktioner og den afgiftspligtige persons afgiftspligtige aktiviteter samt i givet fald til den anvendelse af momspligtige goder og tjenesteydelser, som disse aktiviteter indebærer.

Selv om sammensætningen af den afgiftspligtige persons omsætning er et relevant element for at afgøre, om visse transaktioner skal anses for »bitransaktioner« som omhandlet i sjette direktivs artikel 19, stk. 2, andet punktum, kan den omstændighed, at der ved sådanne transaktioner genereres større indtægter end dem, der skabes ved den aktivitet, som den pågældende virksomhed har angivet som sin hovedaktivitet, ikke i sig selv udelukke, at disse transaktioner anses for »bitransaktioner« i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 32, 36-38, 40, 43, 44, 47, 49 og 50 samt domskonkl.)