ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kommissionen kan ved forvaltningen af den fælles landbrugspolitik ikke afholde udgifter i strid med reglerne om den pågældende markedsordning, idet denne regel gælder generelt. Når Kommissionen har anført, at betalingsorganernes regnskaber omfatter udgifter, der er afholdt i strid med Unionens retsforskrifter vedrørende den pågældende fælles markedsordning, har den således kompetence til at drage alle konsekvenser heraf, herunder at foretage finansielle korrektioner af betalingsorganernes årsregnskaber, allerede på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen om regnskabsafslutning i henhold til artikel 30 i forordning nr. 1290/2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik.

Der er i denne forbindelse ikke tale om at Kommissionen anerkender en fejlbehæftet udgiftsanmeldelse for mellemliggende udgifter for et landdistriktsudviklingsprogram blot på grund af, at de i artikel 26, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005 foreskrevne formaliteter vedrørende indgivelse af anmeldelsen er overholdt. Regnskabsafslutningsafgørelsen præciserer således de beløb, der skal tilbagebetales af hver enkelt medlemsstat, og som fastsættes ved, at det forskud, der er udbetalt for det pågældende regnskabsår, trækkes fra de udgifter, der er anerkendt for samme regnskabsår. Når Kommissionen konstaterer uregelmæssigheder i den årlige udgiftsanmeldelse for et givet program, kan den ikke anerkende udgifterne som berettigede til at blive debiteret ELFUL i forbindelse med regnskabsafslutningen, og den må derfor afvise finansieringen deraf, indtil en eventuel afgørelse om uoverensstemmelse er truffet.

I øvrigt kan Kommissionen ikke foreholdes i afgørelsen om indledning af den i artikel 11 i forordning nr. 885/2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1290/2005 foreskrevne procedure for efterprøvende regnskabsafslutning på en gang at have anset udgifter for et af de problemer, der er genstand for regnskabsafslutningen, og for et suspenderet beløb. Ifølge artikel 27, stk. 4, i forordning nr. 1290/2005 træffes afgørelser om suspendering eller nedsættelse af betalinger i henhold til stk. 3, uden at dette berører de i samme forordnings artikel 30 og 31 omhandlede afgørelser. Ifølge forordningens artikel 30, stk. 2, foregriber en afgørelse truffet på grundlag af artikel 30 ikke vedtagelsen af en senere afgørelse efter artikel 31 vedrørende de udgifter, der skal udelukkes fra EU-finansiering, hvis de ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-reglerne. Heraf følger, at Kommissionen ved vedtagelsen af en afgørelse om regnskabsafslutning på grundlag af artikel 30 kan drage konsekvenserne af manglerne ved rigtigheden af de fremsendte regnskaber, uafhængigt af afgørelsen om efterprøvende regnskabsafslutning.

(jf. præmis 68, 82, 83 og 89)
1.

Den Europæiske Unions offentlige kontrakter — udbudsprocedure — buddenes gyldighedsperiode — formål — muligt for den ordregivende myndighed at anmode tilbudsgivere om en forlængelse af gyldigheden — forpligtelse for den ordregivende myndighed til at afslutte bedømmelsen af buddene inden udløbet af deres gyldighed — fravær — følger af en for sen bedømmelse [Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 130, stk. 2, litra c), og Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 138, stk. 2, litra c)] (jf. præmis 23-27)
1)

De to afgørelser truffet den 10. april 2013 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sagerne R 427/2012-1 henholdsvis R 430/2012-1) annulleres, for så vidt som de meddeleler afslag på registrering af ordtegnet DAISY henholdsvis ordtegnet MARGARITAS som EF-varemærker for følgende varer: »konfekture, wienerbrød, slik, bløde karameller, skumfiduser, karameller, tyggegummi, gelatine (konfekture), lakrids, slikkepinde, blød karamel, pastiller, sukker, chokolade, kakao«
Inden for statsstøtteområdet gælder det ved vurderingen af en statslig foranstaltnings selektivitet, at det forhold, at der foreligger en afvigelse eller en undtagelse fra referencerammen ikke i sig selv gør det muligt at påvise, at den omtvistede foranstaltning begunstiger visse virksomheder eller visse produktioner som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, når denne foranstaltning umiddelbart er tilgængelig for alle virksomheder.

Den omstændighed, at de omhandlede fordele tildeles på grund af en investering i et særligt aktiv, men ikke andre aktiver eller andre typer af investeringer, gør dem således ikke selektive over for investorerne, for så vidt som transaktionen er åben for enhver virksomhed på de samme betingelser og uden forskel.

Når der indrømmes en fordel på de samme betingelser til enhver virksomhed som følge af, at der foretages en bestemt type investering, som er tilgængelig for alle erhvervsdrivende, har den en generel karakter med hensyn til disse erhvervsdrivende og udgør ikke en statsstøtte til fordel for disse erhvervsdrivende.

(jf. præmis 140-143, 146-148, 155 og 180)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — betingelser — sammenhæng mellem varemærkerne [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b), og stk. 5] (jf. præmis 29 og 30)
7.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — risikoen for, at der antages at være en forbindelse — ældre varemærker, som har sådanne karakteristika, der gør det muligt at anse dem for at udgøre en del af samme »serie« eller »familie« — betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 100)
Den i artikel 69 i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere fastsatte supplerende betaling har til formål dels at tilskynde landbrugerne til at overholde kravene vedrørende forbedring af kvaliteten af deres produkter og vedrørende miljøbeskyttelsen gennem belønning for den bedst mulige tilpasning til de nye krav i den fælles landbrugspolitik, dels at afbøde de konsekvenser, som overgangen fra ordningen med direkte betalinger til enkeltbetalingsordningen medfører for visse produktsektorer. I denne sammenhæng indrømmer artikel 69 i forordning nr. 1782/2003 alle medlemsstater en vis skønsbeføjelse til at gennemføre supplerende betalinger inden for rammerne af reformen af den fælles landbrugspolitik. Den beføjelse, der er tildelt medlemsstaterne, er imidlertid nøje afgrænset og undergivet en række betingelser, som på samme tid har en materiel og processuel karakter.

Den i artikel 48, stk. 6, i forordning nr. 795/2004 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i forordning nr. 1782/2003 fastsatte forpligtelse giver Kommissionen mulighed for at blive oplyst om de af medlemsstaterne fastlagte betingelser for at komme i betragtning. Den giver desuden mulighed for at sikre, at de berørte erhvervsdrivende kan få kendskab til de betingelser, der giver dem mulighed for at få adgang til den i artikel 69 i forordning nr. 1782/2003 fastsatte supplerende betaling. I denne henseende kan den supplerende betalings funktion som et incitament kun blive effektiv, hvis de berørte landbrugere har kendskab til betingelserne for at komme i betragtning for et ansøgningsår inden begyndelsen af dette år, og hvis disse betingelser ikke efterfølgende bliver ændret.

(jf. præmis 30, 31 og 33)
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — betingelser — sammenhæng mellem varemærkerne [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b), og stk. 5] (jf. præmis 29 og 30)
4.

Landbrug — fælles markedsordning — frugt og grøntsager — producentorganisationer — fastsættelse af markedsføringsregler — muligheden for producenterne for at integrere en organisation med det ene formål at fastsætte priserne for varer, der ligger uden for organisationens kontrol — udelukket (Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 122) (jf. præmis 101)
2)

Volžskij trubnyi zavod OAO (VTZ OAO), Taganrogskij metallurgičeskij zavod OAO (Tagmet OAO), Sinarskij trubnyj zavod OAO (SinTZ OAO) og Severskij trubnyj zavod OAO (STZ OAO) bærer deres egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union og af ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a.s., Benteler Steel/Tube GmbH, Dalmine SpA, Productos Tubulares, SA, Rohrwerk Maxhütte GmbH, ArcelorMittal Tubular Products Roman SA, Silcotub SA, Tubos Reunidos Industrial, SL, V & M Deutschland GmbH, V & M France, Vallourec Mannesmann Oil & Gas France og voestalpine Tubular GmbH & Co. KG afholdte omkostninger.
3.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — beviser, der skal fremlægges af indehaveren — fremtidig, ikke hypotetisk risiko for utilbørlig udnyttelse eller skade (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 31 og 32)
4.

Landbrug — den fælles landbrugspolitik — finansiering over EUGFL — støtte til udvikling af landdistrikterne — særlige foranstaltninger, som finder anvendelse på de medlemsstater, der er tiltrådt EU i 2004 og senere — støtte til delvist selvforsynende landbrug, der er genstand for en omlægning — pligt for medlemsstaterne til at kontrollere, at støttemodtagerne overholder deres landbrugsudviklingsplaner, og til at udføre kontrol på stedet — den selvstændige karakter af de to typer af kontroller (Rådets forordning nr. 1257/1999, art. 33b; Kommissionens forordning nr. 817/2004, art. 69) (jf. præmis 56, 58 og 59)
I forbindelse med en klage over psykisk chikane kan en klagers situation ikke sidestilles med situationen for den person, der klages over, og de processuelle rettigheder, som bør gives den person, der er anklaget for psykisk chikane, adskiller sig fra de mere begrænsede rettigheder, som den klager, der mener at havde været udsat for chikane, råder over under den administrative procedure.

Retten til en effektiv domstolsprøvelse indebærer, at den klager, hvis klage over psykisk chikane afvises, kan anfægte den for vedkommende bebyrdende retsakt i alle enkeltheder ved Unionens retsinstanser, herunder i givet fald gøre gældende, at undersøgelsesrapporten ikke afspejler de vidneudsagn, som afvisningen er baseret på, korrekt. Denne ret kan indebære, at sagsøgeren for effektivt at gøre sine argumenter gældende gives mulighed for selv at kontrollere, at der er overensstemmelse mellem undersøgelsesrapporten og referaterne af vidneudsagnene, som denne rapport er baseret på, eller i det mindste anmode om, at Personaleretten får kendskab til dette bevismateriale i fortrolig sammenhæng som fastsat i procesreglementets artikel 47, stk. 2. Det tilkommer således Personaleretten i medfør af procesreglementets artikel 47, stk. 2, at foretage afvejningen af sagsøgerens interesse i dels at råde over de nødvendige beviser til at sætte vedkommende i stand til effektivt at udøve sin ret til en effektiv domstolsprøvelse, dels de ulemper, som videregivelsen af disse oplysninger kan medføre.

Personaleretten råder principielt over en skønsbeføjelse til at bedømme, om det er hensigtsmæssigt at træffe afgørelse om fremlæggelsen af de beviser, der har betydning for afgørelsen af den sag, der er indbragt for den. Spørgsmålet om, hvilken beviskraft dokumenterne i sagen har, henhører under den vurdering af de faktiske omstændigheder, som kun Personaleretten kan foretage, og som ikke er undergivet Rettens prøvelsesret under appelsagen, medmindre Personaleretten har foretaget en urigtig gengivelse af de forelagte beviser, eller det fremgår af de fremlagte dokumenter, at Personalerettens konstateringer er materielt urigtige.

Når en sagsøger med rette ikke under den administrative procedure har haft adgang til beviser, der er afgørende for resultatet af denne procedure, kan det dog ikke kræves, at vedkommende i tilstrækkelig grad godtgør, at der foreligger faktiske fejl, som kan konstateres ved en undersøgelse af beviser, hvortil denne er blevet nægtet adgang. Hvis sagsøgeren fremlægger et foreløbigt bevis til støtte for sine påstande, påhviler det tværtimod Personaleretten at kræve fremlæggelse af de beviser, der er nødvendige for vurderingen af, hvorvidt denne argumentation er berettiget.

(jf. præmis 44 og 45)

Domstolen: dom af 16. juli 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mod Kommissionen, C-385/07 P, Sml., EU:C:2009:456, præmis 163 og den deri nævnte retspraksis
2.

Annullationssøgsmål — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — anlæggelse af et og samme søgsmål af to sagsøgere — formaliteten vedrørende den ene af sagsøgerne — nødvendigheden af at undersøge formaliteten vedrørende den anden sagsøger — foreligger ikke (art. 263 TEUF) (jf. præmis 34)
7.

Statsstøtte — begreb — foranstaltninger med henblik på kompensation for udgifter til offentlig tjeneste, som en virksomhed har påtaget sig — den første betingelse, der er opstillet i Altmark-dommen — klart definerede public service-forpligtelser — der foreligger ikke en begunstiget virksomhed, som rent faktisk er pålagt at udføre public service-forpligtelser — omfattet af begrebet — markedssvigt — utilstrækkelige omstændigheder til at konstatere, at der foreligger en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse (art. 14 TEUF og 107, stk. 1, TEUF; protokol nr. 26, der er knyttet som bilag til EU- og EUF-traktaterne) (jf. præmis 89, 97-99, 102, 104, 105 og 117)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 59 og 60)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 38-40, 43, 44, 101 og 102)
4.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — betingelser — varemærkets renommé i medlemsstaten eller i Unionen — begreb — bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 59 og 60)
Forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker fastsætter, at appelkammeret under behandlingen af en klage, der er rettet mod en afgørelse fra en indsigelsesafdeling, har en skønsbeføjelse, som følger af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 og af artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker med hensyn til at afgøre, om der er anledning til at tage hensyn til yderligere eller supplerende kendsgerninger, der ikke er blevet fremlagt inden for de frister, der er fastsat i eller fastsættes af indsigelsesafdelingen.

De forskellige sprogversioner af tredje afsnit i den nævnte regel 50, stk. 1, er ikke helt overensstemmende. Desuden fremgår udtrykket »faits et preuves nouveaux« forstået således, at der inden for rammerne af proceduren for den lavere instans ikke er blevet indgivet nogen kendsgerning eller noget bevis, ikke af visse sprogversioner af denne bestemmelse. I denne henseende følger det af de forskellige sprogversioner, at de nye oplysninger som omhandlet i den franske version skal komplettere allerede indgivne oplysninger, således at andre beviser skal være fremlagt på et tidligere tidspunkt i sagen, for at beviser kan karakteriseres (som yderligere eller supplerende) på denne måde.

Denne fortolkning finder ligeledes anvendelse med hensyn til den skønsbeføjelse, som appelkammeret råder over, og som ikke kan udstrækkes til beviser, der indgives til det for første gang, når der ikke er blevet indgivet noget bevis for annullationsafdelingen.

(jf. præmis 51-55)
I forbindelse med en appel til prøvelse af en af Personaleretten afsagt dom kan de foranstaltninger, som denne har truffet under proceduren, og som kan berøre den parts interesser, som anfægter dem, være genstand for den kontrol, som foretages af Retten vedrørende procedurens lovlighed, jf. artikel 11 i bilag I til statutten for Domstolen. Retten kan således tage stilling til den forlængelse af fristen for indgivelse af svarskrift, som Personaleretten har givet.

Artikel 39, stk. 2, i Personalerettens procesreglement bestemmer, at retsformanden for nævnte ret efter begrundet ansøgning under ekstraordinære omstændigheder kan forlænge fristen for indgivelse af svarskrift. I denne henseende tilkommer det sagsøgte at begrunde sin ansøgning i henhold til denne bestemmelse ved at gøre de argumenter gældende, som han finder er relevante, og om nødvendigt at underbygge disse ved beviser, uden at disse udgør elementer, som er nødvendige for denne ansøgnings gyldighed.

I henhold til artikel 39, stk. 2, i Personalerettens procesreglement har retsformanden desuden kompetence til at træffe bestemmelse om forlængelse af fristen for indgivelse af svarskrift, som han kan indrømme under ekstraordinære omstændigheder. Henset til denne bestemmelses ordlyd og opbygning må nævnte retsformand tillægges en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de omstændigheder, der påberåbes som ekstraordinære, og spørgsmålet, om det er hensigtsmæssigt at tildele en sådan forlængelse.

(jf. præmis 37 og 44-46)

Retten: dom af 13. december 2012, Kommissionen mod Strack,T-197/11 P og T-198/11 P, Sml. Pers., EU:T:2012:690, præmis 92
Det fremgår af artikel 139, stk. 1, og artikel 146, stk. 4, i forordning nr. 2342/2002 af 23. december 2002 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1605/2002, at den ordregivende myndighed ved kontrollen af, om et bud er unormalt lavt, er undergivet en forpligtelse til at anmode tilbudsgiveren om at fremlægge de fornødne bevisligheder for at godtgøre, at dennes tilbud er seriøst. Det er et grundlæggende krav inden for indgåelse af offentlige kontrakter, at der på et hensigtsmæssigt tidspunkt i proceduren for kontrol af buddene finder en faktisk drøftelse sted mellem den ordregivende myndighed og tilbudsgiveren, for at sidstnævnte kan godtgøre, at der er tale om et seriøst bud, med henblik på at undgå vilkårlighed fra den ordregivende myndigheds side og for at sikre en sund konkurrence mellem virksomhederne.

Et søgsmål, til støtte for hvilket der er påberåbt et tab, der følger af tabt fortjeneste, skal forkastes, idet der ikke er tale om et allerede opstået og aktuelt, men om et fremtidigt og hypotetisk tab Betingelsen om, at der skal være lidt et tab, kræver, at det tab, som påstås erstattet, er faktisk og reelt, hvilket det påhviler sagsøgeren at godtgøre.

Følgelig er det tab, som svarer til den tabte fortjeneste for en tilbudsgiver, der er blevet forbigået som led i Kommissionens udbudsprocedure, og som er forbundet med fortabelsen af den pågældende kontrakt, ikke et faktisk og reelt tab, men et hypotetisk tab, og det kan således ikke gøres til genstand for erstatning. Det fremgår af artikel 101 i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, at den ordregivende myndighed, så længe en kontrakt ikke er underskrevet, enten kan undlade at indgå kontrakten eller annullere den pågældende udbudsprocedure, uden at ansøgerne eller tilbudsgiverne kan gøre krav på nogen form for godtgørelse. Selv om det antages, at udvalget for bedømmelse af buddene foreslog at tildele kontrakten til sagsøgeren, var den ordregivende myndighed ikke bundet af dette udvalgs forslag, men har et vidtgående skøn med hensyn til, hvilke omstændigheder der skal tages i betragtning ved afgørelsen om tildeling af kontrakten. Der er således intet princip eller nogen regler, der finder anvendelse på Kommissionens udbudsprocedurer, som pålægger Kommissionen at indgå aftalen vedrørende kontrakten med den person, der er udpeget som kontraktmodtager efter udbudsproceduren. I denne forbindelse har en forbigået tilbudsgiver som følge af affattelsen af artikel 101 i forordning nr. 1605/2002 ikke mistet en kontrakt, men en mulighed for at opnå den kontrakt, der var genstand for den fællesskabsretlige udbudsprocedure.

Hvad angår en tilbudsgiver, som er blevet forbigået, fordi hans bud var unormalt lavt, følger det heraf, at dette bud, selv om afvisningen heraf var ulovlig, ikke desto mindre fortsat var unormalt lavt, og at den forbigåede tilbudsgiver under alle omstændigheder ikke kan påberåbe sig et tab knyttet til en fortabt mulighed for at indgå den omhandlede kontrakt.

(jf. præmis 91-96, 100 og 110)
3.

EU-ret — principper — ret til forsvar — ret til en effektiv domstolsbeskyttelse — restriktive foranstaltninger over for Syrien — forbud mod indrejse eller transit samt indefrysning af midler over for visse personer og enheder, der er ansvarlige for den voldelige undertrykkelse af civilbefolkningen — pligt til at oplyse om de omstændigheder, som lægges den pågældende til last — rækkevidde (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2 og art. 47; Rådets afgørelse nr. 2013/255/FUSP) (jf. præmis 37, 38, 40, 42-48 og 51-54)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 28 og 29)
7.

EU-institutioner — udøvelse af beføjelser — gennemførelsesbeføjelser tildelt Europa-Kommissionen til vedtagelse af gennemførelsesretsakter — kontrol ved et udvalg, der er sammensat af repræsentanter for medlemsstaterne — høringsproceduren — frist for indgivelse af udkast til gennemførelsesretsakt — mulighed for fravigelse — forelæggelse af et udkast under et møde i det pågældende udvalg — lovlig — betingelser (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 182/2011, art. 3, stk. 3, nr. 2; Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 195) (jf. præmis 91, 92, 96 og 97)