ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – separat efterprøvelse af de forskellige registreringshindringer – overlapning mellem anvendelsesområderne for de hindringer, der er nævnt i litra b), c) og d), i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b), c) og d)] (jf. præmis 40)
Rettens dom (Første Afdeling) af 13. november 2018 –

Polen mod Kommissionen

(Sag T-241/17)

»EGFL og ELFUL – udgifter udelukket fra EU-finansiering – gennemførelsesforordning (EU) nr. 585/2011 – midlertidige ekstraordinære støtteforanstaltninger for frugt- og grøntsagssektoren efter udbruddet af den dødelige enterohæmorrhagiske Escherichia coli (E. coli) – undladt høst – omfanget af kompensationen til producenterne for undladt høst – udgifter afholdt af Polen – begrundelsespligt«

1. Landbrug – fælles markedsordning – frugt og grøntsager – midlertidige ekstraordinære støtteforanstaltninger efter udbruddet af den dødelige enterohæmorrhagiske Escherichia coli – kompensation til producenterne for undladt høst – beregning – fastlæggelse på grundlag af høsten vedrørende perioden den 26. maj 2011 til den 30. juni 2011 (Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 191; Kommissionens forordning nr. 1580/2007, art. 85, stk. 1, nr. 543/2011, art. 84, stk. 1, og nr. 585/2011, art. 1, stk. 1) (jf. præmis 58, 59, 67, 68 og 75)

2. EU-ret – fortolkning – tekster på flere sprog – uoverensstemmelse mellem forskellige sprogversioner – hensyntagen til opbygningen af og formålet med det pågældende regelsæt (jf. præmis 60 og 63)

3. Landbrug – finansiering fra EGFL og ELFUL – principper – overensstemmelse med Unionens retsforskrifter – snæver fortolkning – behovet for at sikre ligebehandling af de erhvervsdrivende (Kommissionens forordning nr. 585/2011) (jf. præmis 64)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – bedømmelse af begrundelsespligten på grundlag af sagens omstændigheder (Art. 296, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 84)

5. Annullationssøgsmål – anbringender – manglende eller utilstrækkelig begrundelse – anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed (Art. 263 TEUF og 296 TEUF) (jf. præmis 86)

Angående

Påstand støttet på artikel 263 TEUF om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/264 af 14. februar 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2017, L 39, s. 12), for så vidt som der i denne afgørelse udelukkes udgifter på 4438056,66 EUR, som Republikken Polens godkendte betalingsorgan har afholdt, fra EU-finansiering.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 20)
I overensstemmelse med artikel 108, stk. 11, i forordning nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget, som ændret ved forordning nr. 2015/1929, har Retten fuld prøvelsesret med hensyn til afgørelser, hvorved den ordregivende myndighed udelukker en økonomisk aktør og/eller pålægger den en økonomisk sanktion, og kan bl.a. forkorte eller forlænge varigheden af udelukkelsen og/eller annullere, reducere eller forhøje den pålagte økonomiske sanktion.

Udøvelsen af den fulde prøvelsesret udgør imidlertid ikke en prøvelse ex officio, og sagsbehandlingen for Unionens retsinstanser er kontradiktorisk. Med undtagelse af spørgsmål om grundlæggende retsprincipper, som dommeren er forpligtet til at tage under påkendelse af egen drift, såsom en manglende begrundelse af den anfægtede afgørelse, er det op til sagsøgeren at gøre anbringender gældende til prøvelse af afgørelsen og at fremlægge oplysninger til støtte for disse anbringender. Den manglende kontrol af hele den anfægtede beslutning af egen drift er ikke i strid med princippet om effektiv domstolsprøvelse. Det er ikke nødvendigt for at overholde dette princip, at Unionens retsinstanser, der godt nok er forpligtet til at tage stilling til de påberåbte anbringender og til at udøve en såvel retlig som faktisk kontrol, er forpligtet til af egen drift at foretage en ny og fuldstændig undersøgelse af sagen.

(jf. præmis 82 og 83)
6.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – visuel lighed mellem et figurmærke og et ordmærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41)
5.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme – beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art – figurmærket PEAR og figurmærke, der gengiver et æble (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 23, 52-54 og 78-80)
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – vurdering af risikoen for forveksling – fastlæggelse af den relevante kundekreds – kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 19)
5.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – overlapning mellem anvendelsesområderne for de hindringer, der er anført i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 25)
2.

Tjenestemandssager – søgsmål til prøvelse af en afgørelse om ikke-opførelse på reservelisten for en udvælgelsesprøve – mulighed for at påberåbe sig, at meddelelsen om udvælgelsesprøven er ulovlig, med henblik på at anfægte ikke-opførelsen – betingelser (Tjenestemandsvedtægten, art. 91) (jf. præmis 33)
7.

Grundlæggende rettigheder – princippet ne bis in idem – kumulation af strafferetlige og administrative sanktioner for samme culpøse adfærd – tilbagetrækning af et tilbud om ansættelse, som ikke udgør en sanktion – tilsidesættelse af nævnte princip – foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50) (jf. præmis 103)
8.

EU-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – absolutte ugyldighedsgrunde – ansøger i ond tro ved indgivelsen af varemærkeansøgningen – bedømmelseskriterier – hensyntagen til alle de relevante faktorer, der forelå på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen – ansøgerens kendskab til en tredjemands brug af et identisk eller lignende tegn – ansøgerens hensigt – graden af den retlige beskyttelse af de omhandlede tegn – det omtvistede tegns oprindelse og brug – den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for registreringen af det omtvistede tegn som EU-varemærke – rækkefølgen af de begivenheder, der har været kendetegnende for indgivelsen af varemærkeansøgningen [Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 8, stk. 2, og art. 59, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 77-84)
Rettens dom (Niende Afdeling) af 14. december 2018 –

UC mod Parlamentet

(Sag T-572/17)

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – forfremmelsesåret 2015 – bedømmelsesrapport – tildeling af forfremmelsespoint – begrundelsespligt – ret til kontradiktion – åbenbart urigtigt skøn – ansvar – ikke-økonomisk skade«

1. Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – begreb (Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2) (jf. præmis 26, 27 og 35)

2. Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – begrundelsespligt – rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, art. 43) (jf. præmis 56-59)

3. Annullationssøgsmål – anbringender – manglende eller utilstrækkelig begrundelse – anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed (Art. 263 TEUF og 296 TEUF) (jf. præmis 67)

4. Tjenestemænd – forfremmelse – afgørelse om tildeling af point for fortjeneste – klage – afgørelse om afslag – begrundelsespligt – rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, art. 45 og art. 90, stk. 2) (jf. præmis 75)

5. Tjenestemænd – principper – ret til forsvar – pligt til at høre den pågældende før vedtagelsen af en bebyrdende retsakt – rækkevidde [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2; tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2] (jf. præmis 86-90)

6. Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – bedømmernes skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser (Tjenestemandsvedtægten, art. 43) (jf. præmis 99)

7. Tjenestemandssager – erstatningspåstand tilknyttet en annullationspåstand – afvisning af annullationspåstanden medfører afvisning af erstatningspåstanden (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og art. 91) (jf. præmis 113 og 114)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand dels om annullation af sagsøgerens bedømmelsesrapport for 2015, af afgørelsen om at tildele ham to forfremmelsespoint for samme år samt af afgørelsen om afslag på klagen, dels om erstatning af det ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren angiveligt har lidt.

Konklusion

1) Europa-Parlamentet frifindes.
4.

EU-institutionerne – offentlighedens ret til aktindsigt – forordning nr. 1049/2001 – undtagelser til retten til aktindsigt – afslag på aktindsigt – institutionens forpligtelse til at foretage en konkret og individuel undersøgelse af dokumenter – muligheden for at tage udgangspunkt i generelle formodninger, som finder anvendelse på visse kategorier af dokumenter – grænser – afkræftelse af denne formodning – nødvendigheden af at påberåbe sig omstændigheder, der kan godtgøre eksistensen af en mere tungtvejende interesse, som vejer tungere end begrundelserne for afslaget på aktindsigt (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2) (jf. præmis 34-36, 55, 59, 60 og 70)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 14. december 2018 –

TP mod Kommissionen

(Sag T-464/17)

»Personalesag – tjenestemænd – løn – lønindeholdelse – underholdsbidrag tildelt af en national retsinstans i forbindelse med en skilsmissesag – loyalt samarbejde med de nationale retsinstanser – bundet kompetence – vedtægtens artikel 24 – europæisk kodeks for god forvaltningsskik – regel om overensstemmelse – akt, der indeholder et klagepunkt – påstand om erstatning – overholdelse af den administrative procedure«

1. Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af tvistens genstand – præcis definition af tvistens genstand – ingen præcisering – afvisning [Rettens procesreglement, art. 76, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 26 og 27)

2. Tjenestemandssager – formål – påbud til administrationen – afvisning (Art. 266 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 91) (jf. præmis 29)

3. Tjenestemandssager – forudgående administrativ klage – overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet – identitet mellem genstand og årsag – anbringender og argumenter ikke indeholdt i klagen, men snævert forbundet hermed – formaliteten (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 31-33)

4. Tjenestemandssager – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – lønseddel, hvoraf eksistensen og indholdet af en individuel administrativ afgørelse klart fremgår – omfattet (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 39-41)

5. Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter – tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen – privatretlige forhold underlagt national ret – opfyldelse af en afgørelse fra en national retsinstans om fastsættelse af et underholdsbidrag i forbindelse med en tjenestemands skilsmissesag – den pågældende institutions forpligtelser (Tjenestemandsvedtægten, art. 23, stk. 1) (jf. præmis 46, 69 og 80)

6. Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – anvendelsesområde (Tjenestemandsvedtægten, art. 24) (jf. præmis 78)

7. Tjenestemandssager – erstatningssøgsmål – administrativ procedure – forløbet heraf forskelligt afhængigt af, om der foreligger eller ikke foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 86)

8. Tjenestemandssager – erstatningspåstand tilknyttet en annullationspåstand – afvisning af annullationspåstanden medfører afvisning af erstatningspåstanden (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 88)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse om at foretage en månedlig indeholdelse i sagsøgerens løn for et underholdsbidrag, som udbetales til hans tidligere ægtefælle til opfyldelse af en afgørelse afsagt af en italiensk retsinstans, dels om erstatning af et tab, som sagsøgeren angiveligt har lidt.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
8.

EU-institutionerne – forpligtelser – loyalt samarbejde – rækkevidde – muligt for den nationale domstol at anmode Kommissionen om at blive meddelt oplysninger om et verserende traktatbrudssøgsmål med henblik på en undersøgelse af spørgsmålet om et indgreb i grundlæggende rettigheder (Art. 4, stk. 3, TEU) (jf. præmis 63)
6.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – lighed mellem de pågældende varemærker – visuel lighed mellem et figurmærke og et ordmærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 60)
2.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme – beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art – det relevante tidspunkt for bedømmelsen af en relativ registreringshindring – datoen for indgivelse af registreringsansøgningen (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 74-77)
1.

Retslig procedure – stævning – formkrav – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – tilsvarende krav for klagepunkter, der fremføres til støtte for et anbringende [Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 177, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 24)
3.

Den Europæiske Union – domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine – kontrollens rækkevidde – bevis for grundlaget for foranstaltningen – forpligtelse for Rådet til systematisk at kontrollere de beviselementer, som fremlægges af myndighederne i et tredjeland – foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rådets afgørelse (FUSP) 2017/381; Rådets forordning 2017/374) (jf. præmis 108, 109, 111-113, 117-121 og 144)
1.

Den Europæiske Union – domstolskontrol af lovligheden af institutionernes retsakter – restriktive foranstaltninger over for visse personer på baggrund af situationen i Egypten – indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler og over for fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem – kontrollens rækkevidde – kontrol begrænset til de almindelige regler – prøvelse, der udstrækker sig til en bedømmelse af de faktiske omstændigheder og til en bedømmelse af beviserne for de retsakter, der finder anvendelse på specifikke enheder – opretholdelse af udpegelsen af sagsøgeren på listen over omfattede personer – pligt for Rådet til at foretage yderligere undersøgelser – omfang (Rådets afgørelse (FUSP) 2017/496 og (FUSP) 2018/466; Rådets forordning 2017/491 og 2018/465) (jf. præmis 40, 41 og 102)
Ifølge retspraksis skal der i forbindelse med helhedsvurderingen af risikoen for forveksling tages hensyn til gennemsnitsforbrugeren af de pågældende varer, som er almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet. Der skal også tages hensyn til, at gennemsnitsforbrugerens opmærksomhedsniveau kan variere, alt efter hvilken kategori af varer eller tjenesteydelser der er tale om.

Det bemærkes indledningsvis, at når de omhandlede varer er medikamenter eller farmaceutiske produkter, er den relevante kundekreds sammensat af dels medicinske fagfolk, dels af patienter som endelige forbrugere af de nævnte varer.

Det fremgår endvidere for det første af retspraksis, at de medicinske fagfolk udviser en høj grad af opmærksomhed, når de ordinerer lægemidler. Det fremgår for det andet, at det med hensyn til de endelige forbrugere i de tilfælde, hvor farmaceutiske produkter sælges uden recept, må antages, at disse varer interesserer forbrugerne, som anses for at være rimeligt oplyste, opmærksomme og velunderrettede, fordi disse varer påvirker deres sundhedstilstand, og at det er mindre sandsynligt, at disse forbrugere vil forveksle de forskellige varekategorier. Hertil kommer, at selv i de tilfælde, hvor der er receptpligt, må forbrugerne formodes at udvise en høj grad af opmærksomhed ved ordinationen af de omhandlede varer i betragtning af den omstændighed, at det er farmaceutiske produkter. Således kan lægemidler, der udleveres med eller uden recept, anses for at få en høj grad af opmærksomhed fra forbrugere, der er almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede.

Det følger af samme retspraksis, at disse betragtninger også finder anvendelse, når de omhandlede farmaceutiske produkter er beregnet til behandling af mindre alvorlige sygdomme og lidelser.

Det samme gælder diætetiske varer og kosttilskud, som ikke strengt taget er lægemidler, men som ikke desto mindre er varer, der vedrører sundhedsområdet, idet de i almindelighed har til formål at forbedre sundhedstilstanden, og som kan anses for at få en høj grad af opmærksomhed fra forbrugere, der er almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede.

(jf. præmis 21 og 25-28)
Som det følger af retspraksis, er der gjort reel brug af et varemærke, når dette er anvendt i overensstemmelse med varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere oprindelsen af de varer og tjenesteydelser, som det er blevet registreret for, med henblik på at skabe eller bevare en afsætningsmulighed for disse varer og tjenesteydelser, bortset fra en rent symbolsk brug, der alene gøres med henblik på at bevare de til varemærket knyttede rettigheder. Det skal med hensyn hertil præciseres, at et EU-kollektivmærkes væsentligste funktion på samme måde er at adskille de varer eller tjenesteydelser, som hidrører fra medlemmerne af den sammenslutning, der er indehaver af mærket, fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser.

Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at varemærket virkelig anvendes handelsmæssigt, navnlig de former for brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særlige forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket.

En reel brug af et varemærke kan i øvrigt ikke bevises ved hjælp af sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal hvile på konkrete og objektive omstændigheder, der godtgør en faktisk og tilstrækkelig brug af varemærket på det pågældende marked. Der skal foretages en helhedsvurdering, der tager hensyn til alle relevante faktorer i den foreliggende sag, og som omfatter en vis indbyrdes afhængighed mellem de faktorer, der er taget i betragtning.

(jf. præmis 26-28)
Kun retsakter, som har retligt bindende virkninger, der direkte og umiddelbart berører de pågældendes retsstilling gennem en væsentlig ændring af deres retsstilling, er omfattet af begrebet akt, der indeholder et klagepunkt.

Følgelig har en skrivelse, som tager stilling til en ændring af tilskrivningssatsen for pensionsrettigheder og den berørtes pensionsberettigende alder ved at fastsætte datoen for dennes tiltrædelse af tjenesten med henblik på anvendelsen af den overgangsordning, der er fastsat i forordning nr. 1023/2013 om ændring af vedtægten og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, retligt bindende virkninger, der umiddelbart og endeligt berører den berørtes administrative situation derved, at institutionen ved denne afgørelse, da den har anvendt den tilskrivningssats for pensionsrettigheder og den pensionsberettigende alder, som følger af ændringsaftalen af 2014, på den berørte, har udelukket denne fra den ved artikel 21 og 22 i bilag XIII til vedtægten indførte overgangsordning. Det følger heraf, at en sådan skrivelse udgør en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og ikke kan anses for blot at indeholde oplysninger om indholdet af vedtægtens bestemmelser vedrørende pensionsrettigheder og deres beregningsmetode efter ikrafttrædelsen af ændringsaftalen af 2014.

(jf. præmis 43-45, 48, 49 og 52)
Ved »børn, over for hvem der består forsørgerpligt«, i henhold til artikel 2, stk. 2, første afsnit, i bilag VII til vedtægten forstås børn, der er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, hvis de »faktisk forsørges af tjenestemanden«. Dernæst forstås ved »børn, over for hvem der består forsørgerpligt«, i henhold til den omtvistede bestemmelse børn, der ikke er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, men over for hvem tjenestemanden har »forsørgerpligt efter en retsafgørelse truffet på grundlag af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af mindreårige«. Endelig kan enhver person, herunder myndige personer og de øvrige af tjenestemandens familiemedlemmer, som ikke er børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten undtagelsesvis og ved en begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden i den pågældende institution, organ, kontor eller agentur i Unionen, ligestilles med et »barn, over for hvem der er forsørgerpligt«, når tjenestemanden »efter lovgivningen har forsørgerpligt« over for denne person, og »denne forsørgerpligt medfører betydelige udgifter for ham«.

Tjenestemænd og ansatte, som er omfattet af artikel 2, stk. 2, første afsnit, og artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten samt af den omtvistede bestemmelse, kan ikke anses for at befinde sig i samme situation, hvorfor vedtægtens fastsættelse af forskellige betingelser for tildeling af børnetilskud ikke er i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling.

Selv såfremt det antages, at børnetilskuddet tilsigter at dække de skoleudgifter, som en tjenestemand eller en ansat afholder til et barn, over for hvem denne har forsørgerpligt, kan det desuden ikke antages, at den ret til uddannelse, som er fastsat i chartrets artikel 14, indebærer, at tildelingen af børnetilskuddet også omfatter børn, som en tjenestemand eller ansat er værge for i henhold til retsafgørelse truffet på grundlag af et tredjelands lovgivning.

(jf. præmis 64, 70 og 77)
10.

Europa-Parlamentet – medlemmer – omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser – godtgørelse til parlamentarisk assistance – manglende dokumentation for forskriftsmæssig anvendelse – tilbagebetalingspligt – betingelserne for ydelse af den nævnte godtgørelse forelå på tidspunktet for anmodningen herom – ingen betydning (Europa-Parlamentets præsidiums afgørelse om gennemførelsesbestemmelser til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, art. 33) (jf. præmis 96)