Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 19. april 1989. - C. C. VAN DE BIJL MOD STAATSSECRETARIS VAN ECONOMISCHE ZAKEN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COLLEGE VAN BEROEP VOOR HET BEDRIJFSLEVEN - NEDERLANDENE. - ETABLINGSRET - FRI BEVAEGELIGHED FOR PERSONER - UDOEVELSE AF VIRKSOMHED SOM SELVSTAENDIG MALER I EN MEDLEMSSTAT - BETINGELSER FOR ANERKENDELSE I EN ANDEN MEDLEMSSTAT. - SAG 130/88.



Samling af Afgørelser 1989 side 03039



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . College van Beroep har forelagt Domstolen fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af visse bestemmelser i Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7 . juli 1964 ( 1 ) ( herefter benaevnt "direktivet ").

2 . Sagens faktiske omstaendigheder kan sammenfattes paa foelgende maade . Sagsoegeren i hovedsagen, C . C . van de Bijl, som er nederlandsk statsborger, var indtil den 31 . august 1980 beskaeftiget som loenmodtager i forskellige malervirksomheder . I juni 1976 bestod han proeven efter basisuddannelsen for malerlaerlinge og i oktober 1980 svendeproeven efter den videregaaende uddannelse for malerlaerlinge . Disse to eksaminer er ikke anerkendt i Nederlandene som fornoedent bevis for de faglige kvalifikationer, som kraeves for at udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed som maler . Fra oktober 1980 drev van de Bijl erhverv i Det Forenede Kongerige som "painter and decorator ". Fra den 29 . december 1981 til den 20 . februar 1982 og fra den 1 . marts til den 2 . september 1983 var han paa ny beskaeftiget i Nederlandene som loenmodtager .

3 . Den 14 . marts 1984 anmeldte han i Det Forenede Kongerige et selskab til Company Registration Office i Cardiff under navnet "C . C . van de Bijl ( UK ) Limited ". Den 14 . december 1984 anmeldte han i Nederlandene en filial af dette selskab til handelsregistret ved Zaanlands Handels - og Industrikammer . I denne forbindelse afgav han erklaering om, at virksomheden var grundlagt den 26 . oktober 1980, og at den nederlandske filial var oprettet den 1 . april 1984 . Forud herfor havde han ansoegt Sociaal Economische Raad i Nederlandene om dispensation fra forbuddet mod at drive virksomhed som maler fra den nederlandske filial uden forudgaaende tilladelse fra Handels - og Industrikammeret . Hans ansoegning blev imidlertid afslaaet ved beslutning af 7 . oktober 1983 samt ved en efterfoelgende beslutning af 13 . december s.aa ., hvorved den foerste beslutning stadfaestedes . Sociaal Economische Raad videresendte imidlertid van de Bijls ansoegning til den nederlandske statssekretaer for oekonomiske anliggender ( Staatssecretaris van Economische Zaken ) med henblik paa behandlingen af sagens EF-retlige spoergsmaal .

4 . Til stoette for sin ansoegning havde van de Bijl paaberaabt sig artikel 15, stk . 1, litra c ), i den nederlandske lov af 1954 om etablering af virksomheder ( Vestigingswet Bedrijven ), som indeholder hjemmel for oekonomiministeren til at dispensere fra forbuddet mod at udoeve bestemte former for erhverv uden forudgaaende tilladelse fra Handels - og Industrikammeret, naar dette er begrundet i et af Raadet For De Europaeiske Faellesskaber udstedt direktiv om fysiske personers og selskabers etablering eller udfoerelse af tjenesteydelser .

5 . Den 20 . marts 1985 modtog van de Bijl en attestation fra Department of Trade and Industry i Det Forenede Kongerige, hvorved det bekraeftedes, at han havde udoevet selvstaendig erhvervsvirksomhed som maler gennem i alt 4 aar og 5 maaneder, og at han havde gennemgaaet en forudgaaende uddannelse, som fyldestgjorde de krav, der stilledes af vedkommende erhvervsorganisation, hvorfor han opfyldte direktivets krav . Ved attestationens udstedelse havde man henholdt sig til, at van de Bijl havde ledet selskabet "C . C . van de Bijl ( UK ) Limited" siden oktober 1980 og forud herfor, igennem en periode paa 5 aar og 11 maaneder, havde bestaaet den nederlandske proeve efter basisuddannelsen og svendeproeven efter den videregaaende uddannelse for malerlaerlinge .

6 . Den nederlandske statssekretaer for oekonomiske anliggender fandt imidlertid ikke at kunne tillaegge attestationen fra Department of Trade and Industry fornoeden gyldighed og afslog van de Bijls ansoegning med den begrundelse, at han i to perioder havde vaeret beskaeftiget som loenmodtager i Nederlandene, og at hans forudgaaende uddannelse, som var naevnt i attestationen, var erhvervet i Nederlandene, hvor den ikke anerkendes som tilstraekkelig .

7 . Den nederlandske ret, tvisten er indbragt for, har forelagt Domstolen en raekke spoergsmaal, som dels vedroerer gyldigheden af de i henhold til direktivet udstedte attestationer, dels fortolkningen af direktivets artikel 3 .

8 . Direktivet indeholder en raekke overgangsbestemmelser, som skal lette gennemfoerelsen af den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser inden for visse former for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for industri og haandvaerk .

9 . Formaalet med direktivets artikel 3 er at loese de vanskeligheder, som beror paa, at der i nogle stater er fri adgang til at optage og udoeve erhverv, mens der i andre stater stilles krav om faglige kvalifikationsbeviser for at faa adgang til bestemte erhverv . Artikel 3 bestemmer saaledes, at en medlemsstat, der goer adgangen til eller udoevelsen af de i direktivet naevnte former for erhvervsvirksomhed betinget af bestemte kvalifikationer eller faerdigheder, skal anerkende, at den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat igennem en vis periode udgoer tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder . Vaertslandet meddeler herefter tilladelse til at udoeve den omhandlede erhvervsvirksomhed paa grundlag af en attestation for den tidligere udoevede virksomhed, som udstedes af den kompetente myndighed i oprindelseslandet .

10 . Direktivet har ikke givet anledning til nogen videre righoldig domspraksis . Forud for denne sag er Domstolen kun én gang blevet bedt om at fortolke direktivet . Ved den lejlighed ( dommen i Knoors-sagen ) fastslog Domstolen, at direktivet gaelder for samtlige EF-borgere, herunder ogsaa

statsborgerne i vaertslandet; Domstolen tog dog et forbehold, der kom til udtryk paa foelgende maade :

"imidlertid maa det ikke underkendes, at en medlemsstat kan have en legitim interesse i at hindre, at visse af dens statsborgere gennem misbrug af de ved Traktaten indroemmede muligheder forsoeger at unddrage sig betingelserne i deres egen nationale lovgivning om faglig uddannelse" ( 2 ).

11 . Dette obiter dictum er maaske ikke uden betydning for naervaerende sag .

12 . Jeg skal i det foelgende gennemgaa den nationale rets fire spoergsmaal ét efter ét .

13 . Det foerste spoergsmaal kraever efter min opfattelse en nuanceret besvarelse . Attestationen fra den kompetente myndighed i oprindelseslandet er nemlig saa at sige krumtappen i direktivet . Det er denne attestation - der udstedes paa grundlag af den beskrivelse af den paagaeldende form for virksomhed, som meddeles af vaertslandet - der goer det muligt at sikre den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser i de medlemsstater, som stiller bestemte krav til de paagaeldendes kvalifikationer .

14 . Ordningen vil derfor ikke kunne fungere effektivt, saafremt vaertslandet indroemmes en vidtgaaende befoejelse til at kontrollere attestationens rigtighed . Paa den anden side finder jeg ikke, man kan frakende vaertslandet enhver befoejelse paa dette punkt . Allerede i kraft af direktivets artikel 3, stk . 4, har vaertslandet nemlig mulighed for at efterproeve, om den udoevede virksomhed "svarer til de vaesentlige punkter i den (( tidligere )) ... meddelte erhvervsbeskrivelse ".

15 . Problemet er her, hvorledes man fordeler kontrolbefoejelserne paa en saadan maade, at man undgaar, at de to lande kontrollerer det samme, dvs . fordeler de kontrolbefoejelser, der paa den ene side tilkommmer oprindelseslandet ved udstedelsen af attestationen, og de kontrolbefoejelser, der paa den anden side udfoeres af vaertslandet, naar dette paa grundlag af attestationen giver vedkommende adgang til at udoeve det paagaeldende erhverv . Ved afgraensningen af disse kontrolbefoejelser maa der tages hensyn til det generelle princip om beskyttelse af den berettigede forventning . Det, der er kontrolleret af de kompetente myndigheder i oprindelseslandet - saasom arten af vedkommendes erhvervsvirksomhed og spoergsmaalet om, hvorvidt den forudgaaende uddannelse kvalificerer til udoevelse af det paagaeldende erhverv - boer ikke paa ny efterproeves af den kompetente myndighed i vaertslandet . Saafremt attestationen imidlertid er behaeftet med en faktisk urigtighed eller en indholdsmangel, maa vaertslandet rimeligvis kunne laegge til grund, at attestationen ikke opfylder direktivets krav . Som Kommissionen har anfoert, er Kommissionens egen henstilling 65/76/EOEF af 12 . januar 1965 ( 3 ), baseret paa en forudsaetning om, at der kan foretages en saadan kontrol, idet det anbefales, at anvende enslydende trykte formularer for at "lette arbejdet for de kompetente myndigheder og organisationer, som det paahviler at foere kontrol med attestationerne fra de enkelte lande, samt for at undgaa fejl ".

16 . Det er imidlertid vigtigt at slaa klart fast, hvad det er for en form for kontrol, der kan foretages . Som tidligere naevnt boer der ved denne kontrol udelukkende kunne foretages en efterproevelse af de eventuelle faktiske urigtigheder eller uoverensstemmelser . Herved taenkes paa de aabenbare fejl, som maatte vaere indeholdt i attestationen, og som umiddelbart falder i oejnene ved en foerste gennemlaesning, uden at den kompetente myndighed behoever forlange yderligere beviser eller af egen drift ivaerksaette undersoegelser, hvilket direktivet netop har til formaal at udelukke . I bevismaessig henseende kan dette udtrykkes paa den maade, at attestationen har karakter af et uomstoedeligt bevis, medmindre den fremgaar at vaere behaeftet med en faktisk urigtighed, f.eks . en skrivefejl, eller uoverensstemmelser, f.eks . en forkert beregning af det antal aar, den paagaeldende har vaeret under uddannelse eller har udoevet erhverv . Det kan derimod ikke antages, at attestationen kun er gyldig, indtil det modsatte er bevist, da dette kunne give de nationale myndigheder anledning til ligefrem at indhente oplysninger, der kunne taenkes at stride mod de i attestationen indeholdte oplysninger, navnlig ved at rette forespoergsel til de offentlige myndigheder i en anden medlemsstat, hvilket klart ville vaere i modstrid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning . Der boer heller ikke - med forbehold af den naevnte bestemmelse i direktivets artikel 4, stk . 3 - kunne foretages nogen kontrol med arten af den udoevede virksomhed, da oprindelseslandet i forvejen har foretaget en saadan kontrol ved at sammenligne de vaesentligste punkter i erhvervsbeskrivelsen med oplysningerne fra den, der anmoder om attestationen .

17 . Ud over denne rent formelle kontrol findes der et andet tilfaelde, hvor attestationens karakter af uomstoedeligt bevis vil kunne drages i tvivl, nemlig, hvor der er udvist svig . Her gaelder den almindelige retsgrundsaetning om "fraus omnia corrumpit ". Spoergsmaalet er, om man vil acceptere, at et vaertsland - som uden at have fremskaffet dem raader over visse oplysninger, hvoraf det fremgaar, at den kompetente myndighed i oprindelseslandet er blevet vildledt, da den udstedte attestationen - skulle vaere afskaaret fra at goere svigsindsigelsen gaeldende, og dermed vaere forpligtet til at give vedkommende adgang til det paagaeldende erhverv paa grundlag af attestationen . Regeringen for Det Forenede Kongerige har foreslaaet, at den kompetente myndighed i vaertslandet i saadanne tilfaelde retter henvendelse til den kompetente myndighed i oprindelseslandet og anmoder den om at traekke attestationen tilbage . Vaelger man denne loesning, udelukkes imidlertid muligheden for straks at ivaerksaette sanktioner til imoedegaaelse af den begaaede svig . Efter min opfattelse kan den kompetente myndighed i vaertslandet i kraft af grundsaetningen om, at svig medfoerer ugyldighed, i saadanne tilfaelde afvise at tage hensyn til den svigagtigt opnaaede attestation . Den meget snaevre afgraensning, der normalt foretages af begrebet "svig", yder efter min opfattelse fornoeden beskyttelse mod de naevnte risici for ordningens effektivitet .

18 . Dette foerer mig umiddelbart over i det andet og tredje spoergsmaal om fortolkningen af direktivets artikel 3 .

19 . Artikel 3 indeholder naermere regler for, paa hvilke betingelser den faktiske udoevelse af den paagaeldende virksomhed kan erstatte eksamensbeviser . Jeg skal her saerligt henlede Domstolens opmaerksomhed paa bestemmelsens litra b ) og d ), som den forelaeggende ret udtrykkeligt har henvist til . Heri bestemmes, at vaertslandet skal anerkende, at den faktiske udoevelse af den paagaeldende virksomhed i en anden medlemsstat igennem en vis periode - det vaere sig som selvstaendig erhvervsdrivende eller som bedriftsleder eller i ledende stilling, til dels med tekniske opgaver - udgoer en tilstraekkelig kvalifikation, naar den paagaeldende endvidere kan godtgoere at have gennemgaaet en forudgaaende uddannelse inden for det omhandlede fag af mindst tre aars varighed, som er bekraeftet ved et statsligt anerkendt bevis eller anerkendt af en kompetent erhvervsorganisation som havende samme gyldighed .

20 . Vanskeligheden ligger i, hvorledes udtrykket "statsligt anerkendt bevis" skal fortolkes . Ifoelge Det Forenede Kongeriges regering sigter dette udtryk til den stat, hvori den paagaeldende har udoevet sin erhvervsvirksomhed . Denne opfattelse anfoeres at vaere stoettet paa ordlyden af direktivets artikel 3, hvori det i indledningen bestemmes, at vaertslandet skal tage hensyn til den erhvervsvirksomhed, som den paagaeldende faktisk har udoevet i en "anden" medlemsstat . Af denne bestemmelse, sammenholdt med de oevrige bestemmelser i litra b ) og d ), udleder den britiske regering, at betingelsen vedroerende den forudgaaende uddannelse "skal vaere opfyldt i den medlemsstat, hvor den paagaeldende har udoevet sin virksomhed ".

21 . Denne opfattelse kan ikke godtages, idet den hverken har stoette i artikel 3' s ordlyd eller i endnu mindre grad artiklens formaal . Vi behoever blot at forestille os, for nu at benytte det samme eksempel som Kommissionen, at en statsborger i medlemsstat A erhverver en uddannelse i medlemsstat B, hvorefter han tager arbejde i medlemsstat C for saa til sidst at etablere sig i medlemsstat D . Boer han da vaere afskaaret fra at paaberaabe sig direktivet? Dette kan umuligt antages . I denne stuation boer den stat, hvori virksomheden faktisk har vaeret udoevet - hvilket i det anfoerte eksempel er stat C - anerkende gyldigheden af den uddannelse, der forinden er erhvervet i stat B, om noedvendigt ved en ligestilling af uddannelserne . Foelgelig maa den paagaeldende med stoette i direktivet kunne etablere sig i den medlemsstat, han oensker, forudsat at de i oevrigt gaeldende betingelser er opfyldt .

22 . Maa disse oevrige betingelser da antages ogsaa at omfatte det krav, der er omhandlet i det tredje praejudicielle spoergsmaal? Den nationale ret har givet en naermere forklaring paa dette spoergsmaal i forelaeggelseskendelsens grunde . Med udgangspunkt i den situation, hvor uddannelsen er erhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor erhvervet faktisk er udoevet, har den forelaeggende ret spurgt, om uddannelsen i saa fald ikke blot boer give adgang til udoevelse af det paagaeldende erhverv i sidstnaevnte stat, men ogsaa i den medlemsstat, hvori uddannelsen er erhvervet .

23 . Som Kommissionen selv erkender, tyder direktivets ordlyd paa, at det kun er den stat, hvori uddannelsen er erhvervet, som kan give den i direktivet omhandlede bekraeftelse, enten ved at anerkende det opnaaede eksamensbevis eller ved at overlade det til en kompetente erhvervsorganisation at bedoemme uddannelsens gyldighed ( 4 ).

24 . Efter min opfattelse er det udelukkende den stat, hvori den forudgaaende uddannelse er givet, der er i stand til at bedoemme, om uddannelsen opfylder de krav, der maa stilles, og om den er blevet fulgt i fornoedent omfang, og dermed til at traeffe beslutning om, hvorvidt det eksamensbevis, der udstedes ved uddannelsens afslutning, boer anerkendes, subsidiaert om det boer overlades til en kompetent erhvervsorganisation at bedoemme uddannelsens gyldighed . Ogsaa dette maa foelge af en strikte anvendelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning . Bortset fra det tilfaelde, at uddannelserne generelt anerkendes som ligestillet, kan og maa den stat, der meddeler tilladelse til udoevelse af et bestemt erhverv, ikke efterproeve, om den forudgaaende uddannelse, der er erhvervet i en anden medlemsstat, kvalificerer til udoevelse af det paagaeldende erhverv . Den kan heller ikke bedoemme, om uddannelsen er blevet fulgt i fornoedent omfang . For denne stat maa det vaere tilstraekkeligt, at den forudgaaende uddannelse har "faaet det blaa stempel" - om Domstolen vil tillade mig anvendelsen af dette udtryk - i den stat, hvori uddannelsen er erhvervet . Paa uddannelsesomraadet kan medlemsstaterne saa at sige kun eksportere det, som de selv anerkender som gyldigt inden for deres egne graenser . Det vil betyde et alvorligt afbraek i vaertslandets berettigede forventning, om det ikke har sikkerhed for, at det kan naere tillid til en forudgaaende uddannelse, der er erhvervet i en anden medlemsstat, naar bortses fra de tilfaelde, hvor der ikke er givet en saadan garanti . Den stat, der giver en uddannelse eller lader en uddannelse gennemfoere, boer desuden selv kunne traeffe bestemmelse om alle de konsekvenser, uddannelsen kan taenkes at have, og selv afgoere, om den boer godkendes paa baggrund af sin paalidelighed, kvalitet og overensstemmelse med de krav, der maa stilles, dermed ogsaa afgoere, om de ved uddannelsen opnaaede eksamensbeviser boer anerkendes eller ej, subsidiaert om den vil overlade afgoerelsen heraf til en kompetent erhvervsorganisation . Dette krav udgoer paa en vis maade modstykket til den mulighed, som jeg mener boer indroemmes de vandrende arbejdstagere til at erhverve en uddannelse i en anden medlemsstat end den, hvori de er beskaeftiget .

25 . Direktivets ordning maa derfor generelt antages at vaere baseret paa den almindelige grundsaetning om beskyttelse af den berettigede forventning, alene med den modifikation, dels at der anerkendes en vis begraenset befoejelse for vaertslandet til at efterproeve den udstedte attestation, dels at der stilles krav om, at EF-borgeren, som er sikret fri bevaegelighed saavel med hensyn til erhvervsudoevelsen som til den forudgaaende uddannelse, skal have opnaaet den naevnte garanti til godtgoerelse af, at en af betingelserne for en ligestilling med den situation, at vedkommende er i besiddelse af et bevis for en erhvervsuddannelse, er opfyldt .

26 . Hvorledes skulle en medlemsstat, der ikke stiller specielle uddannelseskrav for udoevelse af et bestemt erhverv, da ogsaa selv kunne bedoemme gyldigheden af en uddannelse i en anden medlemsstat? Hvilken erhvervsorganisation, om en saadan overhovedet findes, skulle man da kunne overlade en saadan opgave til? Denne situation ville imidlertid vaere paradoksal .

27 . Af de anfoerte grunde finder jeg det uforsvarligt, at en anden stat end den, som selv direkte eller indirekte forestaar den paagaeldende uddannelse, skulle godkende uddannelsen, det vaere sig ved udstedelse af et eksamensbevis eller ved at overlade det til en erhvervsorganisation at anerkende den . Jeg skal tilfoeje, at dette naeppe heller stemmer overens med den maade, ordningen er blevet udformet paa efter direktivet . Ifoelge direktivets artikel 4, stk . 2, skal oprindelseslandet nemlig angive i attestationen, hvilken virksomhed, den paagaeldende faktisk har udoevet . Derimod fremgaar det ikke, at det ogsaa skal udstede en attestation for den forudgaaende uddannelse .

28 . Jeg skal som foelge heraf foreslaa Domstolen, at den besvarer det tredje spoergsmaal saaledes, at den forudgaaende uddannelse, som er omhandlet i direktivets artikel 3, litra b ) og d ), skal vaere bekraeftet ved et bevis, som er anerkendt i den stat, hvori uddannelsen er erhvervet, eller er anerkendt af en kompetent erhvervsorganisation i denne stat som havende samme gyldighed .

29 . Det fjerde spoergsmaal vedroerer fortolkningen af kravet i direktivets artikel 3 om, at der skal foreligge en "uafbrudt" virksomhed . Problemet her er, om dette skal forstaas paa den maade, at den paagaeldende periode kun maa have vaeret afbrudt paa grund af sygdom og ferier .

30 . For at besvare dette spoergsmaal er det noedvendigt foerst at tage stilling til, om Domstolen selv boer fastlaegge betingelsens indhold, eller om dette retteligt tilkommer de nationale myndigheder, i givet fald de nationale retter . Spoergsmaalet er, med andre ord, om der er tale om et EF-retligt eller et nationalt retsbegreb .

31 . Det fremgaar af Domstolens faste praksis i afgoerelser om arbejdskraftens frie bevaegelighed, at

"begreberne 'arbejdstagere' og 'loennet beskaeftigelse' ikke (( kan )) defineres ved henvisning til medlemsstaternes lovgivninger, men er begreber af faellesskabsretlig raekkevidde" ( 5 ).

32 . Da kravet om, at der skal foreligge en "uafbrudt" erhvervsudoevelse, er en af de betingelser, som skal sikre den frie etableringsret for en lang raekke erhverv inden for haandvaerk og industri, finder jeg det noedvendigt, at de nationale myndigheder fortolker betingelsen paa samme maade . Jeg skal derfor opfordre Domstolen til at give betingelsen et EF-retligt indhold .

33 . Jeg finder det endvidere rimeligt at forstaa betingelsen om, at virksomheden skal have vaeret udoevet "uafbrudt", paa den maade, at den paagaeldende periode ikke maa have vaeret afbrudt af andre grunde end almindelige dagligdags forhold, dvs . navnlig saedvanlige ferier og sygdom af begraenset varighed . Har den paagaeldende udoevet loennet beskaeftigelse i en anden medlemsstat, skal de hertil svarende tidsrum derfor fradrages ved beregningen af virksomhedens samlede varighed . Dette er, hvad jeg skal foreslaa Domstolen at give som svar paa den nationale rets fjerde spoergsmaal .

34 . Sammenfattende skal jeg foelgelig foreslaa Domstolen at afsige foelgende dom :

"1 ) Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7 . juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be - og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 ( industri og haandvaerk ) skal fortolkes saaledes, at den kompetente myndighed i vaertsmedlemsstaten er forpligtet til at give en statsborger i et EF-land, som fremlaegger en attestation udstedt i henhold til direktivets artikel 4, stk . 2, adgang til det paagaeldende erhverv, medmindre attestationen er behaeftet med en faktisk urigtighed eller en uoverensstemmelse, som ikke vedroerer arten af den omhandlede virksomhed, eller medmindre attestationen er opnaaet ved, at den paagaeldende statsborger har udvist svig .

2 ) Direktivets artikel 3 skal fortolkes saaledes, at den forudgaaende uddannelse kan vaere erhvervet i en anden medlemsstat end den, hvori virksomheden er udoevet .

3 ) Artikel 3 skal endvidere fortolkes saaledes, at den forudgaaende uddannelse skal vaere bekraeftet ved et statsligt anerkendt bevis eller vaere anerkendt af en kompetent erhvervsorganisation i denne stat som havende samme gyldighed .

4 ) Betingelsen i artikel 3 om, at virksomheden skal have vaeret 'uafbrudt' skal forstaas saaledes, at den omhandlede periode kun maa have vaeret afbrudt af almindelige dagligdags forhold, saasom fravaer paa grund af sygdom af begraenset varighed eller saedvanlige ferier"

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) Direktiv om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be - og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 ( industri og haandvaerk ) ( EFT 1963-1964, s . 139 ).

( 2 ) Jfr . dom af 7 . februar 1979 i sag 115/78, Sml . s . 399, se s . 410, praemis 25 .

( 3 ) Henstilling til medlemsstaterne om de attestationer vedroerende erhvervsudoevelse i oprindelseslandet, som er foreskrevet i artikel 4, stk . 2, i Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7 . juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be - og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 ( industri og haandvaerk ) ( JO nr . 24 af 11.2.1965, s . 410 ) ( Domstolens oversaettelse ).

( 4 ) Jfr . s . 13 i den franske version af Kommissionens indlaeg .

( 5 ) Jfr . dom af 23 . marts 1982 i sag 53/81, Levin mod statssekretaeren, Justitsministeriet, Sml . s . 1035; se endvidere dom af 11 . juli 1985 i sag 105/84, Foreningen af Arbejdsledere i Danmark mod Danmols Inventar, Sml . s . 2639, og dom af 3 . juli 1986 i sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml . s . 2121, praemis 16 .