ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Kommissionen er af den opfattelse, at den udligningsordning, der er fastsat ved lov nr. 35/2012, ikke kan anses for at være forenelig med princippet om mindst mulig konkurrenceforvridning. For det første er det umuligt for operatørerne at forudsige de pågældende omkostninger eller at tage hensyn til dem i forbindelse med selskabernes aktivitet vedrørende de regnskabsår, for hvilke disse omkostninger opkræves. For det andet er de beløb, der skal finansieres, betydelige, idet det ekstraordinære bidrag udgør 3% af den bidragspligtige omsætning for hver operatør og for hvert af de omhandlede regnskabsår og kommer oven i det almindelige bidrag til finansieringen af nettoomkostningerne ved forsyningspligten, som de operatører, der udpeges ved offentligt udbud, er skyldige. For det tredje pålægger det ekstraordinære bidrag operatørerne en langt mere betydelig byrde end det, der under normale forhold ville kunne imødeses, hvis man i det årlige bidrag tog højde for nettoomkostningerne i forbindelse med varetagelse af forsyningspligten i samme periode, idet indvirkningen på omsætningen ville minimeres mærkbart og gøre det muligt for operatørerne at fordele den økonomiske byrde over en væsentligt længere periode.
62.

Hvad for det andet angår den almindelige opbygning af og formålet med de EU-retlige bestemmelser på forsikringsområdet er det således min opfattelse, at begreberne »forvaltning af kollektive pensionsmidler« eller »virksomhed« skal forstås i lyset af dels målet om at samordne medlemsstaternes bestemmelser om livsforsikringsvirksomhed, jf. første betragtning til første livsforsikringsdirektiv, dels målet om at foretage en inddeling efter forsikringsklasse for at bestemme, hvilke former for virksomhed »der er genstand for en obligatorisk tilladelse«, og målet om at »[fastsætte] betingelserne for meddelelse og tilbagekaldelse af en sådan tilladelse […] nærmere«, jf. anden og femte betragtning til dette direktiv. Alle disse mål skal efter min opfattelse sammenholdes med det nævnte direktivs artikel 1, nr. 2), hvorefter de former for virksomhed, der er omhandlet i denne bestemmelse, kun falder ind under samme direktivs anvendelsesområde, såfremt de opregnede former for virksomhed »er undergivet tilsyn fra de administrative myndigheder, der er kompetente til at udøve tilsyn med privatforsikring« ( 47 ). Den klart bevidste anvendelse af en sådan ordlyd kan ikke anses for ikke at have nogen betydning. Det ligger nemlig i dette udtryk, at første livsforsikringsdirektiv kun omfatter virksomhed, som disse myndigheder har tilladt. Det følger heraf, at dette direktiv, der er et samordningsdirektiv, for at opfylde de ovennævnte mål omfatter såvel den primære livsforsikringsvirksomhed, der udøves af livsforsikringsselskaber, som tilknyttede transaktioner, der ikke udgør forsikringsvirksomhed i snæver forstand.
58.

For at undgå konkurrenceforvridning er princippet om afgiftsneutralitet desuden til hinder for, at erhvervsdrivende, som udfører de samme transaktioner, behandles forskelligt med hensyn til opkrævning af moms ( 32 ). Når begge afgiftspligtige personer inden for samme afgiftsperiode i sidste ende alene udfører afgiftsfrie transaktioner, har ingen af de to dog ret til momsfradrag. En ret til fradrag for moms, som alene var baseret på en for den ene virksomheds vedkommende tidligere foreliggende hensigt om at udføre afgiftspligtige transaktioner, ville indebære en konkurrencefordel for denne virksomhed. Ud over det problematiske i at gennemføre en fyldestgørende undersøgelse af en sådan intention ville et sådant resultat også være i strid med Domstolens opfattelse, hvorefter der ved vurderingen af en afgiftspligtig transaktion skal lægges vægt på transaktionens objektive art og ikke på subjektive hensigter ( 33 ).
Godkendelsen af planer og projekter, som kan have væsentlig negativ indvirkning på et område, der er beskyttet i henhold til habitatdirektivet eller fuglebeskyttelsesdirektivet ( 3 ), er i habitatdirektivets artikel 6, stk. 2 og 3, reguleret således:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt som disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.«
34.

Oxford English Dictionary definerer ingredients (ingredienser) som »any of the foods or substances that are combined to make a particular dish« (alle de fødevarer eller stoffer, der sammensættes for at lave en bestemt ret) og isolate (isolere) som »identifying something and dealing with it separately or, in chemistry biology, obtaining or extracting (for instance a compound) in a pure form« (identificere noget og håndtere det separat eller, inden for kemibiologi, opnå eller ekstrahere (f.eks. en sammensætning) i en ren form). Derudover har Kommissionen bemærket, at begrebet ingrediens i en anden EU-foranstaltning er defineret som »ethvert stof eller produkt, herunder aromaer, fødevaretilsætningsstoffer og fødevareenzymer, og enhver bestanddel af en sammensat ingrediens, der anvendes ved fremstilling eller tilberedning af en fødevare, og som stadig findes i færdigvaren, eventuelt i ændret form« ( 6 ).
Toldkodeksens artikel 78 bestemmer:

»1. Toldmyndighederne kan uden videre eller efter anmodning fra klarereren foretage en revision af angivelsen efter varernes frigivelse.

2. Efter at have frigivet varerne kan toldmyndighederne foretage kontrol af handelsdokumenter og -data vedrørende import eller eksport af de pågældende varer samt i forbindelse med senere erhvervsmæssige transaktioner med de samme varer for at sikre sig, at oplysningerne på angivelse er rigtige. Kontrollen kan gennemføres over for klarereren og alle personer, som direkte eller indirekte af forretningsmæssige grunde er berørt af transaktionerne, samt alle andre personer, der i kraft af deres erhverv måtte være i besiddelse af de nævnte dokumenter og data. Myndighederne kan også undersøge varerne, hvis disse kan frembydes.

3. Fremgår det af en revision af angivelsen eller af den efterfølgende kontrol, at de bestemmelser, der gælder for den pågældende toldprocedure, er blevet anvendt på grundlag af ukorrekte eller ufuldstændige oplysninger, træffer toldmyndighederne under overholdelse af eventuelle gældende bestemmelser de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.«
15.

Da Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (arbejdsret nr. 3 i Barcelona) er i tvivl om, hvilken metode der er nødvendig for at fastslå det relevante tidsrum, der skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om opsigelser kan betragtes som en kollektiv afskedigelse som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 98/59, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i) og ii), i [direktiv 98/59] fortolkes således, at den deri fastsatte referenceperiode på 30 eller 90 dage til vurdering af, om der foreligger en kollektiv afskedigelse, altid skal beregnes før det tidspunkt, hvor den individuelle afskedigelse, der er genstand for tvisten, fandt sted? 2) Kan artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i) og ii), i [direktiv 98/59] fortolkes således, at den deri fastsatte referenceperiode på 30 eller 90 dage til vurdering af, om der foreligger en kollektiv afskedigelse, kan beregnes efter det tidspunkt, hvor den individuelle afskedigelse, der er genstand for tvisten, fandt sted, uden at de pågældende senere ophør nødvendigvis skal anses for at udgøre en omgåelse af loven? 3) Kan de fastsatte referenceperioder i artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i) og ii), i [direktiv 98/59] fortolkes således, at det er tilladt at tage afskedigelser og ophør i betragtning, som har fundet sted inden for 30 eller 90 dage, så længe den afskedigelse, der er genstand for tvisten, blot ligger inden for disse tidsrum?«
Ved artikel 2 i decreto legge 13 marzo 1988, n. 69, Norme in materia previdenziale, per il miglioramento delle gestioni degli enti portuali ed altre disposizioni urgenti (lovdekret nr. 69 af 13.3.1988 om fastsættelse af bestemmelser om social sikring, forbedring af forvaltningen af havnevæsenet og andre hasteforanstaltninger), som med ændringer blev ophøjet til lov nr. 153 af 13. maj 1988 (herefter »lov nr. 153/1988«) (GURI nr. 143 af 20.6.1988), blev assegno per il nucleo familiare (herefter »familietilskud«) indført. Denne artikel er affattet således:

»1. For arbejdstagere, pensionsmodtagere, modtagere af sociale sikringsydelser med tilknytning til en lønnet beskæftigelse […] erstattes familietillæg, supplerende familietillæg og alle andre familieydelser […], såfremt betingelserne i denne artikels bestemmelser er opfyldt, af et familietilskud.

2. Tilskuddet ydes i henhold til forskellige satser på baggrund af antallet af medlemmer af husstanden og husstandsindkomsten efter den tabel, der er vedhæftet nærværende dekret. Indkomstgrænserne i denne tabel justeres opad […] for husstande, der tæller medlemmer, der på grund af sygdom eller fysisk eller psykisk svækkelse helt eller delvist er ude af stand til at bestride et almindeligt arbejde, eller såfremt der er tale om mindreårige, der generelt har vanskeligt ved at udføre opgaver, der er normale for deres alderstrin. Disse indtægtsgrænser justeres opad […], såfremt de i stk. 1 beskrevne personer er enke eller enkemand, skilt, separeret eller ugift. Med virkning fra den 1. juli 1994 gælder, at når den i stk. 6 beskrevne husstand omfatter to børn eller flere, forøges tilskuddets månedlige beløb […] for hvert barn, bortset fra det første.

[…].

6. Husstanden består af ægtefællerne, med undtagelse af ægtefæller, der er faktisk og retligt separeret, og børn og dermed ligestillede personer […], der er under 18 år eller uden aldersbegrænsning, når disse på grund af handicap eller fysisk eller psykisk svækkelse er ude af stand til at bestride et almindeligt arbejde. […].

6a. Den i stk. 6 omhandlede husstand omfatter ikke ægtefæller og børn og dermed ligestillede personer, der er udenlandske statsborgere, som ikke opholder sig i Italien, med undtagelse af tilfælde, hvor den stat, hvori udlændingen er statsborger, har indført en gensidig ordning i forhold til italienske statsborgere, eller der er blevet indgået en international konvention på området for familietilskud. Arbejds- og socialministeren fastslår efter høring af udenrigsministeren, hvilke stater der er omfattet af gensidighedsprincippet. […].«
11.

Artikel 37 i direktiv 2009/72 med overskriften »Den regulerende myndigheds opgaver og beføjelser« bestemmer: »1. Den regulerende myndighed har følgende opgaver: […] b) at sørge for, at transmissions- og distributionssystemoperatører, og i givet fald systemejere, samt elektricitetsvirksomheder, overholder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv og anden relevant fællesskabslovgivning, også hvad angår grænseoverskridende forhold […] h) at overvåge, at reglerne for netsikkerhed og -pålidelighed overholdes, evaluere de hidtidige præstationer for netsikkerhed […] […] m) at overvåge den tid, det tager transmissions- og distributionssystemoperatørerne at foretage tilkoblinger og reparationer n) at medvirke til at sikre sammen med andre relevante myndigheder, at forbrugerbeskyttelsesforanstaltninger, herunder de i bilag I fastsatte, er effektive og håndhæves […] 4. Medlemsstaterne sørger for, at de regulerende myndigheder får tildelt beføjelser, der sætter dem i stand til at udføre opgaverne i stk. 1, 3 og 6 hurtigt og effektivt. Med dette formål for øje skal den regulerende myndighed mindst have beføjelse til: […] a) at træffe afgørelser, der er bindende for elektricitetsvirksomhederne […] d) at pålægge elektricitetsvirksomheder, der ikke opfylder deres forpligtelser i henhold til dette direktiv eller juridisk bindende afgørelser truffet af den regulerende myndighed eller agenturet, sanktioner, der er effektive, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning, eller at foreslå at en kompetent domstol pålægger sådanne sanktioner. Dette omfatter beføjelse til at pålægge eller til at foreslå at pålægge […] sanktioner […], hvis deres respektive forpligtelser i henhold til dette direktiv ikke overholdes, og […] 11. Enhver part, der ønsker at klage over en transmissions- eller distributionssystemoperatør i forbindelse med den pågældende operatørs forpligtelser i henhold til dette direktiv, kan indbringe en klage for den regulerende myndighed, som i sin egenskab af tvistbilæggelsesmyndighed skal træffe en afgørelse senest to måneder efter modtagelsen af klagen. Denne periode kan forlænges med yderligere to måneder, hvis den regulerende myndighed ønsker yderligere oplysninger. Denne forlængede periode kan forlænges yderligere med klagerens samtykke. Den regulerende myndigheds afgørelse har bindende virkning, medmindre og indtil den underkendes efter påklage. 12. Enhver berørt part, som har ret til at klage over en afgørelse om metoder i henhold til denne artikel eller – når den regulerende myndighed har høringspligt – over forslag til tariffer eller metoder, kan senest to måneder efter, at afgørelsen eller forslaget til afgørelse er offentliggjort – eller tidligere, hvis fastsat af medlemsstaterne – indgive klage med henblik på fornyet behandling. En sådan klage har ikke opsættende virkning. […] 17. Medlemsstaterne sørger for, at der på nationalt plan findes passende mekanismer, inden for hvilke en part, der er berørt af en afgørelse truffet af en regulerende myndighed, har klageret ved et organ, der er uafhængigt af de berørte parter og af enhver regering.«
Momsdirektivets artikel 13, stk. 1, fastsætter en undtagelse for afgiftspligten for bestemte former for virksomhed, som udføres af offentligretlige organer:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
30.

En tilsidesættelse af stand still-forpligtelsen medfører en konkurrencemæssig fordel for modtageren af den ulovlige støtte, der modsvares af en krænkelse af rettighederne for tredjemænd, der opererer på det samme marked. Denne fordel kan være af finansiel karakter, da det må antages, at støttemodtageren ville skulle have skaffet ydelsen andetsteds fra i løbet af undersøgelsesproceduren og den dermed forbundne indstilling af foranstaltningen. Dette må ligeledes anses for at være tilfældet for leverandører af tjenesteydelser af almen økonomisk interesse – som regel i form af et rentebehæftet lån – således at der påløber renter til markedsrenten ( 28 ). Selv om det ofte er statsejede virksomheder – der kan finansieres af staten ved hjælp af kapitalforhøjelser – som er aktive inden for disse sektorer, udgør nemlig kun et lån på markedsvilkår en finansieringsmulighed, der ikke falder inden for rammerne af statsstøtte, og som derfor kan stilles til rådighed ad hoc og uden forudgående administrativ procedure.
49.

Selv om artikel 4 i forordning nr. 1049/2001 for det andet er mere præcis for så vidt angår den tidsmæssige anvendelse af undtagelsen vedrørende »dokumenter, der indeholder meningstilkendegivelser til internt brug«, fastslog Domstolen ikke desto mindre, at »den blotte mulighed for at gøre den omhandlede undtagelse gældende for at give afslag på aktindsigt i dokumenter, der indeholder meningstilkendegivelser til internt brug som led i drøftelser og indledende konsultationer inden for den pågældende institution [– nærmere bestemt Europa-Parlamentet, Rådet eller Kommissionen –] [berøres] ganske vist på ingen måde af den omstændighed, at beslutningen er blevet vedtaget. Imidlertid betyder dette ikke, at den vurdering, som den pågældende institution skal foretage for at afgøre, om udbredelse af disse dokumenter alvorligt kan skade dens beslutningsproces, ikke skal tage hensyn til den omstændighed, at den administrative procedure, som disse dokumenter vedrører, er blevet afsluttet« ( 31 ).
111.

Appellantens anbringende om, at Kommissionen ikke undersøgte forholdene på markedet for groundhandlingydelser tilstrækkeligt og navnlig ikke selv gennemførte en undersøgelse heraf, ændrer heller ikke ved dette. Det kan ganske vist ikke udelukkes, at det er nødvendigt at iværksætte sådanne opklarende foranstaltninger i visse tilfælde for at tage hensyn til alle relevante aspekter. I den foreliggende sag er det imidlertid ikke udtryk for et åbenbart urigtigt skøn, at der er konkluderet på grundlag af konstateringerne af kapitaliseringsforanstaltningernes omfang og varighed samt de underskud, der opstod parallelt hermed, for at nå til det resultat, at en privat investor ikke ville have handlet på denne måde.
Legge regionale n. 14, norme per il sostegno all’acquisto dei carburanti per autotrazione ai privati cittadini residenti in Regione e di promozione per la mobilità individuale ecologica e il suo sviluppo (regionallov nr. 14 om fastsættelse af regler for støtte til køb af brændstoffer til transportformål for personer med bopæl i regionen samt fremme af individuel miljøvenlig mobilitet og udvikling heraf) ( 4 ) af 11. august 2010, som ændret (herefter »regionallov nr. 14/2010«), bestemmer følgende i artikel 1 med overskriften »Formål«:

»1. For at imødegå den alvorlige konjunkturkrise træffer regionen Friuli-Venezia Giulia ved denne lov yderligere ekstraordinære foranstaltninger med det formål at støtte vejtransport og mindske miljøforurening. Dette omfatter:

a) foranstaltninger til støtte for køb af brændstoffer til privat vejtransport

b) incitamenter til anvendelse af motorer til vejtransport, der er helt eller delvis uafhængige af brændstoffer

c) støtte til forskning i og udvikling af teknologier til fremstilling af motorer, der er helt eller delvis uafhængige af brændstoffer
36.

For det andet følger det af bestemmelsen, at det dokument fra den bistandssøgende myndighed, som (eventuelt) ledsager anmodningen, og som giver hjemmel til vedtagelse af retsbevarende foranstaltninger i den bistandssøgte medlemsstat ikke forudsætter, at en tilsvarende akt i den bistandssøgte medlemsstat anerkendes, suppleres eller erstattes. Det følger heraf, at den analyse, der er indeholdt i et eventuelt ledsagende dokument, som generelt vedrører overholdelsen af betingelserne for vedtagelsen af retsbevarende foranstaltninger i lyset af den nationale lovgivning i den bistandssøgende medlemsstat, ikke må og ikke kan suppleres eller erstattes i den bistandssøgte medlemsstat, hvilket, som den estiske og den ungarske regering har gjort gældende, synes at indikere, at de deri indeholdte betragtninger med hensyn til behovet for vedtagelse af de retsbevarende foranstaltninger, der anmodes om, og muligheden for vedtagelse af disse foranstaltninger i den bistandssøgende medlemsstat binder retten i den bistandssøgte medlemsstat ( 8 ).
74.

I det foreliggende tilfælde indgik den domfældte i Litauen aftale med en tredje person om at bringe narkotika til Norge mod betaling af et pengebeløb. Han transporterede narkotikummet fra Litauen ved at køre over flere internationale grænser og rejste til sidst ind i Norge gennem Sverige. Dér blev han pågrebet, ca. fem kilometer fra grænsen, med flere kilogram metamfetamin. Han blev dømt for »ulovlig levering af en meget stor mængde narkotiske stoffer«. Det er ikke blevet godtgjort over for Domstolen, at handlinger i Litauen var genstand for domfældelsen.
Ordregivende myndigheder bør endvidere have mulighed for at udelukke økonomiske aktører, som har vist sig at være upålidelige, bl.a. som følge af overtrædelser af miljømæssige eller sociale forpligtelser, herunder regler om adgang for handicappede eller andre former for alvorlige forsømmelser i forbindelse med udøvelsen af vedkommendes erhverv, såsom overtrædelser af konkurrenceregler eller regler for intellektuel ejendomsret […]

I betragtning af at den ordregivende myndighed vil være ansvarlig for konsekvenserne af sine eventuelle fejlagtige afgørelser, […] bør [de] desuden have mulighed for at udelukke ansøgere eller tilbudsgivere, hvis gennemførelse af tidligere offentlige kontrakter har været forbundet med store mangler med hensyn til væsentlige krav, [f.eks.] manglende levering eller udførelse, væsentlige mangler ved den leverede vare eller tjenesteydelse, som har gjort den ubrugelig til det påtænkte formål, eller ukorrekt adfærd, som har sået alvorlig tvivl om den økonomiske aktørs pålidelighed. Der bør fastsættes en maksimumsvarighed for sådanne udelukkelser i national lovgivning.

Anvendes der fakultative udelukkelsesgrunde, bør de ordregivende myndigheder lægge særlig vægt på proportionalitetsprincippet. […]