ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Kommissionen har for det første gjort gældende, at støtteforanstaltningerne for køb af jord ikke gør det muligt at løse det problem, der peges på i anden betragtning til den anfægtede afgørelse, dvs. den »[ugunstige] arealudnyttelsesstruktur«. Kommissionen har gjort gældende, at de ungarske myndigheder i deres skrivelse af 27. november 2009 til Rådet såede tvivl om disse foranstaltningers effektivitet, og at oplysningerne i bilaget til denne skrivelse viser, at landbrugsbedrifternes størrelse ikke ændredes væsentligt i årene fra 2005 til 2007 på trods af den støtte, der blev tildelt inden for rammerne af de to støtteordninger, der var indført i Ungarn. Hertil vil jeg indledningsvis bemærke, at »fragmentarisk eller udelt fælles ejerskab til landbrugsjord« ganske vist er et strukturelt forhold, som Rådet støttede sig på i den anfægtede afgørelse for at beskrive situationen i den ungarske landbrugssektor, men at Rådet ikke udtrykkeligt fremhævede forbedringen af denne struktur som et selvstændigt mål for den anfægtede afgørelse. Selv om det ud fra de oplysninger, som Kommissionen har lagt til grund, vurderes, at anvendelsen af de støtteordninger for køb af landbrugsjord, der var indført i Ungarn, kun var årsag til en beskeden forøgelse af de ungarske landbrugsbedrifters størrelse, mener jeg under alle omstændigheder ikke, at det i sig selv er tilstrækkeligt til at godtgøre, at Rådet åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn ved at fastslå, at de foranstaltninger, der godkendes i den anfægtede afgørelse, var tilstrækkelige til at forfølge de specifikke mål, der er nævnt i femte betragtning til den anfægtede afgørelse, dvs. at »bidrage til at sikre mange landbofamiliers indkomstmuligheder i den nuværende krise ved at skabe betingelser, der sætter dem i stand til at reducere produktionsomkostningerne og forbedre landbrugsproduktionens rentabilitet, og således standse stigningen i fattigdom og arbejdsløshed i landområderne«. Jeg mener heller ikke, at alene den omstændighed, at fænomener som de høje renter på erhvervslån til køb af landbrugsjord og stramningen af bankernes betingelser for ydelse af lån til landmænd gjorde sig gældende, mens det stadig var tilladt at anvende støtteordningerne for investeringer i køb af landbrugsjord i henhold til den overgangsordning, der foreskrives i landbrugsrammebestemmelserne for 2007-2013, uden yderligere bevis er tilstrækkelig til at godtgøre, at disse ordninger var åbenbart uegnede til at forfølge målet om at forbedre landmændenes muligheder for at optage disse lån.
82.

Denne proces vidner om, at De Forenede Nationer er bevidste om, at til trods for kravene om fortrolighed, skal procedurerne om optagelse og sletning ikke desto mindre gennemføres på grundlag af tilstrækkelige oplysninger, at meddelelsen af disse oplysninger til den berørte person skal fremmes, og at begrundelsen skal være tilstrækkeligt underbygget. Ombudsmandskontoret, der udøver sine funktioner helt uafhængigt og upartisk, spiller en betragtelig rolle i denne henseende. Det indsamler de nødvendige oplysninger til sin bedømmelse hos de berørte stater, det påbegynder på dette grundlag en dialog med sagsøgeren, og det fremsætter derefter sine forslag til sanktionskomitéen med hensyn til, hvorvidt det er nødvendigt at opretholde en person eller en enhed på listen. I forbindelse med sletningsproceduren træffer denne komité således sine afgørelser på grundlag af en uafhængig og upartisk bedømmelse af, om der er grundlag for at opretholde de berørte personer på listen. Den strenge undersøgelse, som ombudsmandskontoret gennemfører, kræver, at opretholdelsen af et navn på listen er solidt begrundet, dvs. at der findes tilstrækkelige oplysninger til at fremføre en »fornuftig og troværdig« begrundelse for optagelsen på listen ( 44 ). I betragtning af den vigtige rolle, som ombudsmandskontoret indtager i de afgørelser, som sanktionskomitéen træffer, kan proceduren for denne komité efter min opfattelse ikke længere kvalificeres som blot værende af diplomatisk og mellemstatslig karakter. Det skal desuden bemærkes, at den regelmæssige revurdering af listen bl.a. gør det muligt at sikre en regelmæssig ajourføring af oplysningerne og i givet fald at supplere begrundelsen. Forbedringerne af proceduren for sanktionskomitéen bidrager således til at sikre, at optagelserne på listen beror på tilstrækkeligt seriøse omstændigheder, og at de er genstand for en fortsat evaluering.
28.

I sin duplik har Republikken Estland, støttet på dette punkt af Kongeriget Spanien, fremsat en formalitetsindsigelse vedrørende den manglende tydelighed af Kommissionens skrivelser. Den sagsøgte medlemsstat har gjort gældende, at Kommissionen ikke udtrykkeligt har angivet, i hvilke tilfælde en medlemsstat skal anvende et skattefradrag på personer, der er bosiddende i en anden medlemsstat, og dermed, hvordan den skal bringe det traktatbrud, den anklages for, til ophør. Den sagsøgte medlemsstat har gjort gældende, at Kommissionen i sin stævning har erklæret, at det relevante kriterium for anvendelse af fradraget er knyttet til den omstændighed, at ikke-hjemmehørende personers samlede indtægt ligger under fradragsgrænsen i kildestaten, mens Kommissionen i sin replik har argumenteret for, at den gældende fradragsgrænse i bopælsmedlemsstaten skal finde anvendelse. Den estiske regering har gjort gældende, at den således påviste modsigelse i de af Kommissionen fremførte klagepunkter behæfter traktatbrudssøgsmålet med en sådan tvetydighed med hensyn til et element, der må anses for at være absolut nødvendigt for at kunne forstå genstanden for kravet, hvilket er en mangel, der bør føre til, at Domstolen afviser sagen.
72.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den træffer følgende afgørelse: »1) Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til: — artikel 6, stk. 3, i og bilag II til Rådets direktiv 91/440/EØF af 29. juli 1991 om udvikling af Fællesskabets jernbaner, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/12/EF af 26. februar 2001, og artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/14/EF af 26. februar 2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur samt sikkerhedscertificering, idet infrastrukturforvalteren, der selv leverer jernbanetransportydelser, bidrager til fastlæggelsen af køreplanen og dermed deltager i den funktion, som består i at træffe afgørelser om tildeling af kanaler og infrastrukturkapacitet — artikel 6, stk. 2-5, i direktiv 2001/14 ved ikke at have indført foranstaltninger, der skal tilskynde infrastrukturforvalterne til at nedbringe omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur og niveauet for adgangsafgifterne — artikel 11 i direktiv 2001/14 ved ikke at have indført en præstationsordning, der skal tilskynde jernbanevirksomheder og infrastrukturforvalteren til at minimere forstyrrelser og forbedre infrastrukturdriften — artikel 7, stk. 3, i direktiv 2001/14, idet den slovenske lovgivning har givet mulighed for i beregningen af afgifterne for minimumsydelserne og sporadgangen til jernbaneinfrastrukturen at tage hensyn til afgifter for brug af transportinfrastrukturen inden for andre delsystemer, navnlig vejtransport. 2) Derudover frifindes Republikken Slovenien. 3) Europa-Kommissionen, Republikken Slovenien, Den Tjekkiske Republik og Kongeriget Spanien bærer deres egne omkostninger.«
66.

Kommissionen forekommer mig at have medgivet i replikken, at den bonusordning, som er fastsat i udbyttedelingsaftalen af 26. juni 2009 for RFF’s personale, rent faktisk kan udgøre en tilstrækkelig foranstaltning med hensyn til at tilskynde infrastrukturforvalteren til at nedbringe omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur. Det skal bemærkes, at det i den nævnte aftale ( 18 ) fastsættes som et kriterium for udbyttedeling med personalet, at det GOPEQ-mål (»grosse opération programmée équivalente«, fælles arbejdsenhed for større arbejder), der er fastsat i præstationsaftalen af 3. november 2008 mellem den franske stat og RFF for perioden 2008-2012, er nået. Gennem dette indeks, som vedrører prisen for en arbejdsenhed, der repræsenterer arbejdet i forbindelse med den fuldstændige fornyelse af en kilometer jernbane, er der indført en bonusordning for personalet, som er direkte forbundet med nedbringelsen af omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur. Jeg mener derfor, at Den Franske Republik har opfyldt sin forpligtelse til at indføre incitamenter med henblik på at nedbringe omkostningerne ved tilvejebringelse af infrastruktur ( 19 ).
9.

Artikel 8 i forordning nr. 1663/95 beskrev den procedure, som skulle følges: »1. Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt efter EF-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremtidig overholdes. Meddelelsen skal indeholde en henvisning til nærværende forordning. Medlemsstaten skal afgive svar inden for to måneder, og Kommissionen kan ændre sit standpunkt under hensyn hertil. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge besvarelsesfristen. Efter udløbet af denne frist indkalder Kommissionen til en bilateral drøftelse, og de to parter søger at nå frem til en aftale om de foranstaltninger, der skal træffes, og til en vurdering af, hvor alvorlig overtrædelsen er, og af den finansielle skade, den har påført Det Europæiske Fællesskab. Kommissionen meddeler efter denne drøftelse og efter udløbet af alle frister, som den har fastsat i samråd med medlemsstaterne, efter de bilaterale drøftelser til meddelelse af yderligere oplysninger, eller hvis medlemsstaten ikke accepterer indkaldelsen, efter udløbet af den frist, som Kommissionen har fastsat til medlemsstatens accept af denne indkaldelse, derefter officielt medlemsstaten sine konklusioner under henvisning til Kommissionens beslutning 94/442/EF. Uden at gyldigheden af fjerde afsnit i dette stykke berøres, vurderer Kommissionen i denne meddelelse, hvilke udgifter den har til hensigt at udelukke i medfør af [artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999]. Medlemsstaterne underretter snarest Kommissionen om de korrigerende foranstaltninger, som [de] har truffet for at sikre, at Fællesskabets regler overholdes, og om datoen for disse foranstaltningers faktiske iværksættelse. Kommissionen vedtager i givet fald en eller flere afgørelser i medfør af [artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999] for indtil den faktiske dato for de korrigerende foranstaltningers iværksættelse at udelukke de udgifter, der er afholdt, uden at Fællesskabets regler blev overholdt. 2. De beslutninger, der omhandles i [artikel 7, stk. 4, i forordning nr. 1258/1999], træffes efter gennemgang af en eventuel rapport, som er udarbejdet af forligsorganet i henhold til Kommissionens beslutning 94/442/EF. […]«
60.

For at sikre den fuldstændige gennemførelse af formålet om den frie anvendelse har Domstolen fastslået, at det ikke er nødvendigt, at de tegn eller angivelser, der udgør varemærket, og som er nævnt i direktivets 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2008/95, på tidspunktet for registreringsansøgningen rent faktisk anvendes til at beskrive varer eller tjenesteydelser som dem, for hvilke ansøgningen er indgivet, eller egenskaber ved disse varer eller tjenesteydelser. Det er tilstrækkeligt, at disse tegn eller angivelser kan anvendes til sådanne formål ( 28 ). Det følger heraf, at et tegn ifølge nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra c), kan udelukkes fra registrering, hvis det i mindst én af dets mulige betydninger betegner en egenskab ved de omhandlede varer eller tjenesteydelser ( 29 ).
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare den præjudicielle anmodning således:

»Ved en national retslig afgørelse om en plan eller et program, som er udstedt, uden at der er foretaget den i henhold til direktiv 2001/42/EF påkrævede vurdering, skal det undersøges, hvilke bestemmelser der træder i stedet for den omtvistede foranstaltning, såfremt denne annulleres. Hvis disse er mere ugunstige for miljøet end den omtvistede foranstaltning, kan retten, uden derved at tilsidesætte effektivitetsprincippet, beslutte, at den eksisterende foranstaltning skal opretholdes midlertidigt, indtil der træffes en foranstaltning, der kan erstatte den gamle, på grundlag af en miljøvurdering.

Ved handlingsprogrammer i henhold til direktiv 91/676/EØF vil man i reglen skulle foretrække at opretholde et program, som er blevet udstedt, uden at der er foretaget en miljøvurdering, men som ellers ikke anfægtes, i stedet for at ophæve det med det samme.«
16.

På denne baggrund har Upper Tribunal, Tax and Chancery Chamber, forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når en medlemsstat (såsom Det Forenede Kongerige) i sit beskatningsgrundlag medtager overskud og tab for et selskab, der er stiftet i og er skattemæssigt hjemmehørende i en anden medlemsstat (såsom Nederlandene), for så vidt som overskuddet kan henføres til virksomhed, som det nederlandske selskab udøver i Det Forenede Kongerige gennem et fast driftssted i denne medlemsstat, udgør det da en begrænsning af den frihed, som en statsborger i en medlemsstat har til at etablere sig i Det Forenede Kongerige i henhold til artikel 49 TEUF (tidligere artikel 43 EF), at Det Forenede Kongerige hindrer overførsel af tab, der i Det Forenede Kongerige er lidt af et udenlandsk selskabs faste driftssted i denne medlemsstat, til et britisk selskab gennem koncernlempelse, når en del af dette tab eller et beløb, der tages i betragtning ved beregningen heraf, »svarer til eller indgår i ethvert beløb, som ved beskatning i udlandet (i enhver periode) kan fradrages eller på anden måde modregnes i selskabets eller en anden persons overskud, der ikke kan henføres til Det Forenede Kongerige«, dvs. kun at tillade overførsel af et tab, der er opstået i Det Forenede Kongerige, i tilfælde af et fast driftssted i denne medlemsstat, når det er åbenbart, at der på det tidspunkt, hvor kravet fremsættes, ikke kan foretages fradrag eller modregning i nogen stat uden for Det Forenede Kongerige (herunder en anden medlemsstat (såsom Nederlandene)), og hvor det ikke er tilstrækkeligt, at der faktisk ikke er fremsat krav om fradrag uden for Det Forenede Kongerige, og under omstændigheder, hvor der ikke findes en tilsvarende bestemmelse, der finder anvendelse på overførsel af tab, der er opstået i Det Forenede Kongerige, for et selskab med hjemsted i denne medlemsstat? 2) I bekræftende fald, er denne begrænsning da begrundet: a) blot på grundlag af behovet for at hindre dobbelt anvendelse af tab b) blot på grundlag af behovet for at bevare en ligelig fordeling af skattekompetencen imellem medlemsstaterne, eller c) på grundlag af behovet for at bevare en ligelig fordeling af skattekompetencen mellem medlemsstaterne, sammenholdt med behovet for at hindre dobbelt anvendelse af tab? 3) I bekræftende fald, er begrænsningen da forholdsmæssig i forhold til en sådan begrundelse eller sådanne begrundelser? 4) Hvis der ikke findes begrundede begrænsninger af det nederlandske selskabs rettigheder, eller for så vidt som der ikke findes en forholdsmæssig begrundelse, kræver EU-retten da, at Det Forenede Kongerige skal stille et retsmiddel til rådighed for det britiske selskab, såsom retten til at kræve koncernlempelse ved beskatning af overskuddet?«
41.

Domstolen har for nylig i den nævnte dom i sagen Groupe Limagrain Holding haft lejlighed til at tage stilling til et lagerregnskabs funktion i forbindelse med forudbetaling af en eksportrestitution. I denne dom var forudbetalingen af restitutionen bl.a. betinget af, at det godtgøres, at de produkter, for hvilke der var indgivet en betalingsangivelse, var anbragt og forblevet under toldkontrol, indtil de eksporteredes. Domstolen udtalte, at formålet med at underlægge disse produkter toldkontrolordningen var at sikre identitet af produkterne i betalingsangivelsen og de faktisk eksporterede produkter. Såfremt varerne ikke behørigt er blevet henført under ordningen med toldoplag, kan beviset for, at varerne i angivelsen om betaling af et forskud reelt er eksporteret, ikke føres på tilfredsstillende måde. Domstolen sidestillede fraførsel fra toldoplaget med den situation, hvor forpligtelsen til i overensstemmelse med Unionens toldforskrifter at føre et lagerregnskab over de produkter, der var henført under denne kontrol, ikke var opfyldt. I disse to tilfælde er toldmyndighederne berøvet muligheden for at kontrollere de pågældende produkters kredsløb og følgelig sikre, at betingelserne for at få forudbetalt eksportrestitutionen var overholdt ( 8 ).
26.

I forbindelse med dommen i sagen Cudak mod Litauen ( 12 ) noterede Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol sig imidlertid ændringen i det internationale samfund til fordel for doktrinen om relativ immunitet i forbindelse med afskedigelse. I den pågældende sag havde en litauisk statsborger været sekretær ved den polske ambassade i Vilnius og havde anlagt et erstatningssøgsmål ved de litauiske domstole som følge af sin afskedigelse. Republikken Polen havde påberåbt sig sin retlige immunitet, hvilket havde medført, at de litauiske retsinstanser havde erklæret sig inkompetente. Samtidig med at den anerkendte, at retlig immunitet forfølger et legitimt mål i henseende til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i den forbindelse, at reaktionen hos de litauiske retsinstanser var uforholdsmæssig, efter at have fastslået, at sagsøgeren ikke havde påtaget sig opgaver, der var forbundet med udøvelsen af den polske stats suverænitet ( 13 ), og den fastslog, at artikel 6, stk. 1, i den nævnte konvention var tilsidesat ( 14 ). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol gentog sin retspraksis fra sagen Cudak mod Litauen i forbindelse med sin afgørelse i sagen Sabeh El Leil mod Frankrig ( 15 ). I de to sager undersøgte menneskerettighedsdomstolen lovgivningen og staternes retspraksis nævnt i stævningerne med henblik på at afgøre, om de allerede tillod relativ immunitet, før den fastslog, at New York-konventionens artikel 11 – der ikke er ratificeret, og som i sin artikel 1 fastslår princippet, hvorefter »en stat ikke [kan] påberåbe sig retlig immunitet ved en kompetent retsinstans i en anden stat i en sag vedrørende en ansættelseskontrakt mellem staten og en enkeltperson for et arbejde, der helt eller delvist er udført eller skal udføres, på denne anden stats område« ( 16 ) – er bindende, for så vidt som den, stadig ifølge menneskerettighedsdomstolen, afspejler folkeretlig sædvaneret. I begge tilfælde henviste menneskerettighedsdomstolen til den ikke-bindende karakter af selve konventionen, men fastslog, at de sagsøgende stater ikke, på tidspunktet for udarbejdelsen af den nævnte artikel 11, havde gjort særlige indvendinger og ikke havde modsat sig New York-konventionen ( 17 ). Denne slutningsrække rejser imidlertid flere spørgsmål ( 18 ). De forskelle, der eksisterer i de forskellige nationale systemer, og som jeg har nævnt ovenfor, kunne i øvrigt tale for et mere nuanceret synspunkt.
24.

Det følger af fast retspraksis, at når en transaktion består af en gruppe omstændigheder og handlinger, skal der tages hensyn til samtlige omstændigheder ved den pågældende transaktion ved afgørelsen af, dels om der foreligger to eller flere særskilte ydelser eller én enkelt ydelse. Selv om hver transaktion sædvanligvis skal anses for en særskilt og uafhængig transaktion, må en transaktion, der i økonomisk henseende er en enkelt ydelse, ikke kunstigt opdeles for ikke at ændre momssystemets sammenhæng. Under visse omstændigheder skal flere formelt særskilte ydelser, som kunne leveres særskilt, anses for en enkelt ydelse, når de ikke er uafhængige. Der foreligger en enkelt ydelse: i) når to eller flere leverede elementer er så nært forbundne, at de udgør en enkelt udelelig økonomisk ydelse, som det ville være kunstigt at opdele, eller ii) når et eller flere elementer udgør en hovedydelse, mens andre er sekundære. Særligt er en ydelse sekundær i forhold til en hovedydelse, hvis den ikke for kunden udgør et mål i sig selv, men et middel til på de bedst mulige betingelser at udnytte den leverede hovedydelse. Det tilkommer ganske vist den nationale ret at fastlægge de faktiske omstændigheder i en given sag, men Domstolen kan forsyne denne ret med retningslinjer for så vidt angår fortolkningen af EU-retten, som kan være den til nytte ved afgørelsen af sagen ( 12 ).
43.

I denne forbindelse skal det for det første bemærkes, at ifølge forordningens artikel 1, stk. 1, omfatter dens genstand – foruden at den defineres under henvisning til luftfartsselskaber (ifølge denne bestemmelse indeholder forordningen regler for udstedelse af licenser til EF-luftfartsselskaber og deres ret til at drive trafikflyvning inden for Fællesskabet) – også mere generelt »prisfastsættelse for trafikflyvning inden for Fællesskabet«.
54.

Den tyske regering er desuden i det væsentlige af den opfattelse, at en sådan analyse ville have som konsekvens, at familiemedlemmer til en tyrkisk statsborger behandles mere gunstigt end familiemedlemmer til en unionsborger, hvilket er i strid med artikel 59 i tillægsprotokollen til associeringsaftalen. Den forklarer navnlig, at bevarelsen af opholdsretten for en tredjelandsstatsborger, der er skilt fra en unionsborger, i medfør af direktiv 2004/38 er underlagt et krav om, at denne statsborger råder over tilstrækkelige ressourcer, indtil den pågældende har opnået tidsubestemt ophold på værtsmedlemsstatens område efter at have haft lovligt ophold der i fem år i træk. Derimod erhverver et familiemedlem til en tyrkisk arbejdstager i medfør af artikel 7, stk. 1, første led, i afgørelse nr. 1/80 allerede denne ret efter at have haft lovligt ophold i værtsmedlemsstaten i tre år, og der findes ingen krav om tilstrækkelige ressourcer. Den tyske regering mener således, at såfremt denne bestemmelse fortolkes derhen, at den ligeledes finder anvendelse på familiemedlemmer til en tredjelandsstatsborger, der ikke er tyrkisk statsborger, vil anvendelsesområdet for denne mere gunstige behandling blive endnu bredere, end det allerede er.
36.

Selv om artikel 3, litra c), i forordning nr. 1768/92 ifølge sin ordlyd bestemmer, at et supplerende beskyttelsescertifikat kun kan udstedes, såfremt der ikke tidligere er udstedt et certifikat for produktet, må denne betingelse ikke fortolkes således, at der kun kan udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for en patentbeskyttet aktiv ingrediens eller for en sammensætning af aktive ingredienser. Derimod skal artikel 3, litra c), ifølge Domstolens praksis fortolkes således, at der ikke kan udstedes mere end et certifikat for hvert grundpatent, der beskytter en aktiv ingrediens eller en sammensætning af aktive ingredienser ( 17 ). Derudover har Domstolen fastslået, at artikel 3, litra c), i forordning nr. 1768/92 ikke er til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat til indehaveren af et grundpatent for et produkt, for hvilket der på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om supplerende beskyttelsescertifikat allerede var udstedt et eller flere supplerende beskyttelsescertifikater til en eller flere indehavere af et eller flere andre grundpatenter ( 18 ).
46.

Siden Baars-dommen har det været anerkendt i retspraksis, at nationale bestemmelser om besiddelse af kapitalandele, der giver mulighed for at udøve en klar indflydelse på beslutningerne i det pågældende selskab og for at træffe afgørelse om selskabets drift, er omfattet af det materielle anvendelsesområde for traktatens bestemmelser om etableringsfriheden ( 20 ). Denne retspraksis kan på nuværende tidspunkt anses for fast. Det er derfor også følgerigtigt, at den i sagen omhandlede nationale ordning undersøges med henblik på, om den også er omfattet af bestemmelserne om etableringsfriheden. For at dette er tilfældet, skal den ud fra sit lovgivningsmæssige formål tage sigte på kapitalandele, der giver indehaveren mulighed for at have en klar indflydelse på selskabet som omhandlet i retspraksis. Spørgsmålet er i denne forbindelse, om den af den nationale lovgiver fastsatte tærskel på mere end en fjerdedel af den nominelle kapital i et selskab kan anses for at være til strækkelig høj til at opfylde retspraksis’ krav.