3.

Lad mig herefter gå over til realitetsspørgsmålet. Som allerede nævnt drejer sagen sig om anvendelse af artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII. Lad mig gentage dens ordlyd: »Ret til husstandstillæg har: ... c) ved en særlig, af grunde ledsaget, afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden på grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis: Den tjenestemand, der ikke opfylder betingelserne i henhold til litra a) og b) [det vil sige tjenestemænd, der hverken er enker (enkemænd), fraskilte, lovmæssigt separeret eller ugifte, og som har forsørgerpligt over et eller flere børn], men som alligevel bærer familiemæssige byrder«. Spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelsen kan anvendes i nærværende sag, forudsætter, at bestemmelsens rækkevidde klarlægges; navnlig skal det fastslås, om og på hvilke betingelser der efter bestemmelsen kan ydes husstandstillæg til en tjenestemand, som allerede får udbetalt tilskud for en person, der er ligestillet med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt. Det drejer sig således om at fastlægge, hvilken forbindelse der består mellem reglerne i førstnævnte bestemmelse og reglerne om sidstnævnte tilskud. Lad mig derfor ligeledes citere denne anden bestemmelse, som findes i artikel 2, stk. 4, i bilag VII: »Undtagelsesvis [understreges det] kan enhver person, [det vil sige ikke børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopterede], over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt, såfremt denne forsørgerpligt medfører betydelige udgifter for ham, ved en særlig begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden på grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der er forsørgerpligt«. Sammenholdes de to bestemmelser, giver det anledning til en række spørgsmål: Kan der samtidigt udbetales tilskud for en »ligestillet« person og husstandstillæg? Hvis der kan, giver da udbetalingen af førstnævnte beløb altid og automatisk ret til at få udbetalt sidstnævnte tilskud? Hvis der ikke er en sådan automatisk sammenhæng, hvilke er da betingelserne for, at den, der får tilskud for en »ligestillet« person, også kan få husstandstillæg? Lad mig med det samme sige, at efter min opfattelse er der ikke noget i vejen for, at de begge udbetales, men der er ikke en automatisk sammenhæng mellem dem. De argumenter af formel og systematisk karakter, som er grundlaget for mit standpunkt, hænger sammen med betingelserne for de to ydelser. Lad mig først nævne husstandstillægget. Efter vedtægten er det i den forbindelse en betingelse, at tjenestemanden bærer familiemæssige byrder. En sådan betingelse kan igen logisk set deles i to: a) At der er tale om et familiemæssigt miljø, hvor tjenestemanden er forsørger, og b) at han afholder udgifterne i den forbindelse. Det kan hurtigt forklares, hvad der ligger i betingelse a). For at man i vedtægtens forstand og efter almindelig sprogbrug kan tale om en familie i bred betydning, det vil sige også omfattende forældre og under alle omstændigheder personer, som hverken er ægtefælle eller børn, må det være en betingelse, at de har fælles bolig; heraf følger, at hvis den pågældende slægtning bor i pensionistbolig og tjenestemanden afholder de dermed forbundne afgifter, er de pågældende personer ikke en familie. En konkret, systematisk omstændighed taler i øvrigt til fordel for, at det er væsentligt for at udbetale husstandstillæg, at der er tale om et familieliv. Artikel 8, stk. 1, i bilag VII bestemmer, at tjenestemanden er berettiget til et fast beløb til dækning af rejseudgifter fra tjenestested til hjemsted for sig selv og, såfremt han har ret til husstandstillæg, for sin ægtefælle og de efter artikel 2 forsørgelsesberettigede personer (det vil sige også for de i stk. 4 nævnte personer). Den således fastlagte forbindelse mellem husstandstillæg og rejseudgifter kræver åbenbart, at det familiemedlem (og følgelig den slægtning), hvis udgifter godtgøres, bor hos tjenestemanden, altså at den pågældende med tjenestemanden udgør en egentlig familie i bred forstand. Men ikke nok med det. Reglen bekræfter desuden, at af de to muligheder for at hjælpe ældre mennesker — enten at optage dem i familien eller at påtage sig udgifterne ved, at de tager bopæl i en særlig institution — stilles man efter vedtægten bedst i det første tilfælde, eller vedtægten opfordrer snarere til at vælge denne løsning. Jeg siger »bekræfter«, fordi den omstændighed, at kun den tjenestemand, der vælger førstnævnte løsning, får udbetalt husstandstillæg, er en endnu mere præcis og endnu vigtigere faktor, som peger i samme retning. Som overfor nævnt er den anden betingelse, at tjenestemanden skal afholde de udgifter, der er forbundet med den fælles bopæl. Efter vedtægten kræves det, at den er reel: I vedtægten anvendes et adjektiv, som efterlader det indtryk, at der er tale om en betydelig forpligtelse, men som ikke nødvendigvis omfatter alle udgifter, og som heller ikke nødvendigvis skal være tyngende. Det kræves med andre ord ikke, at tjenestemanden skal afholde samtlige udgifter for at få ret til husstandstillæg. Det er tilstrækkeligt, at han afholder en væsentligt del af dem, selv om denne del ikke er så stor, at han må bringe betydelige ofre, og overlader det til den person, der bor sammen med ham, at afholde resten af udgifterne af sine egne midler, hvis det er muligt. De betingelser, der i artikel 2, stk. 4 i bilag VII er opstillet for at få udbetalt det andet tilskud, er helt anderledes. Efter bestemmelsen kræves det ikke, at personerne bor sammen; til gengæld er det en betingelse, at tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt over for den »ligestillede« person, og at forsørgerpligten medfører »betydelige« udgifter for ham. Lad mig tilføje, at det pågældende tilskud altid kun ydes undtagelsesvis, og at — som ordene »kan ... ligestilles« (af administrationen) tyder på — at der ved afgørelsen kan udøves et vist skøn. Den sagsøgte institution har ganske vist anført, at der ligeledes er tale om et skøn med hensyn til ydelsen af husstandstillæg. Dette er jeg ikke enig i. Udover at bestemmelsen ikke anvender ordet undtagelsesvis, indeholder den ikke verbet »kan« for administrationens vedkommende; tværtimod indledes bestemmelsen med ordene »ret til husstandstillæg har«, hvilket bestemt ikke tyder på, at der er et vist skøn. Det kan heller ikke anføres, således som Rådet imidlertid har gjort det, at den »særlige« karakter af husstandstillægget og forpligtelsen til at begrunde afgørelsen, viser, at afgørelsen træffes på grundlag af et skøn. Der er ingen sammenhæng mellem begrundelse og skøn i den forstand, at begrundelsen er en forudsætning eller til hinder for skønnet; som bekendt er der tale om en særlig afgørelse, når den vedører særligt tilfælde og kræver en ad Aoc-vurdering. Men ad hoc betyder bestemt ikke skønsmæssig. Alt i alt kræves det således i det første tilfælde, at der skal være tale om en fælles bopæl, at tjenestemanden afholder betydelige udgifter, der dog ikke skal være tyngende, at tillægget er regelbundet og ydes obligatorisk; i det sidste blot, at der skal være tale omforsørgelse, at tjenestemanden afholder betydelige udgifter, at tjenestemanden har forsørgerpligt, og at ydelsen af tillægget sker undtagelsesvis og på grundlag af et skøn: For mig at se er betingelserne for at yde de nævnte to tilskud tilstrækkeligt forskellige til at tilskudene kan ydes samtidig. Men netop i det omfang, hvor den omtalte forskel kræver en undersøgelse af betingelserne for hver enkelt ydelse, er de forskellige betingelser imidlertid til hinder for, at de automatisk udbetales samtidig.