Foredene forslager til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 16. december 1997. - Société Louis Dreyfus & Cie og Compagnie Continentale (France) SA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Sager C-386/96 P og C-391/96 P. - Glencore Grain Ltd, tidligere Richco Commodities Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Sager C-403/96 P og C-404/96 P. - Nødhjælp fra Fællesskabet til staterne i det tidligere Sovjetunionen - Lån - Remburs - Annullationssøgsmål - Formaliteten - Kravet om, at sagsøgeren skal være umiddelbart berørt.



Samling af Afgørelser 1998 side I-02309



Generaladvokatens forslag til afgørelse

Den retlige og faktiske ramme for de annullationssoegsmaal, der var anlagt af appellanterne i sagerne i 1993 for De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans

1 Kun ganske faa maaneder efter afsigelsen af dommen i Geotronics-sagen (1) skal Domstolen paa ny udtale sig om formaliteten i appelsager anlagt af juridiske personer i medfoer af EF-traktatens artikel 173, stk. 4 (herefter »traktaten«) til annullation af beslutninger truffet af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter »Kommissionen«) under udoevelsen af dens befoejelser vedroerende styringen af finansieringstransaktioner over for tredjelande inden for rammerne af »trepartsforholdet« mellem Kommissionen, modtagerstaten og den virksomhed, som har faaet tildelt en kontrakt.

2 Naermere angivet har sagerne C-386/96 P, C-391/96 P og C-403/96 P som genstand de appeller, der er ivaerksat af hvert af de franske selskaber Louis Dreyfus & Cie (herefter »Dreyfus«) og Compagnie Continentale (France) (herefter »Continentale«) samt selskabet Glencore Grain (tidligere Richco Commodities), stiftet paa Bermuda (herefter »Glencore«), efter at de blev domfaeldt ved De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (herefter »Retten«) (2).

Ved disse mellemafgoerelser har Retten - idet den, jf. artikel 114, stk. 1, i procesreglementet, imoedekom Kommissionens paastand i de tre sager - afvist de af ovennaevnte selskaber anlagte annullationssoegsmaal vedroerende en af Kommissionen truffet beslutning i forbindelse med et mellemfristet laan til Den Russiske Foederation fra Faellesskabet (3).

3 Sag C-404/96 P (herefter »Glencore II-sagen«) er analog hermed. Samtidig med den appelsag, jeg netop har omtalt, har Glencore ivaerksat appel af en anden dom, der er afsagt af Retten samme dag, og hvorved Bermuda-selskabets paastand om annullation af en anden kommissionsbeslutning er blevet afvist (4).

4 De fire omtalte sager er - naar man ser bort fra visse forskelle mellem de faktiske omstaendigheder, der er af marginal karakter eller irrelevante med henblik paa den retlige analyse - konnekse, idet de rejser de samme problemer. Den loesning, jeg foreslaar Domstolen i naervaerende forslag til afgoerelse, er i det vaesentlige den samme.

Den retlige og faktiske ramme for de tvister, der skal paakendes i de foreliggende sager, er detaljeret beskrevet i de fire appellerede domme (5). Jeg vil derfor kun naevne denne ramme, for saa vidt det er noedvendigt i den retlige analyse i det foelgende. Da der er tale om en appel til Domstolen - der i medfoer af traktatens artikel 168 A og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal - er de underliggende faktiske omstaendigheder noedvendigvis kun af relativ betydning.

5 Som bekendt modtog staterne i Central- og OEsteuropa oekonomisk stoette inden for Faellesskabets bistandspolitik, efter at der fra 1989 var startet en proces med gennemgribende politiske og oekonomiske reformer.

Faellesskabet bidrager ikke blot paa den traditionelle maade med laan til strukturelle formaal, saaledes som det allerede er tilfaeldet for stater i Afrika, paa De Vestindiske OEer og i Stillehavet (»AVS-staterne«), de oversoeiske lande og territorier og Middelhavslandene, til ovennaevnte staters oekonomiske behov, men tillige ved finansiering, der har til formaal at overvinde de makrooekonomiske tilpasningsvanskeligheder i modtagerlandene, med henblik paa at bistaa dem i deres bestraebelser for indfoerelse af demokratiske mekanismer og hensigtsmaessige former for makrooekonomisk politik samt foranstaltninger til oekonomisk omstrukturering efter markedsprincipperne.

De paagaeldende former for finansiering, der er begraenset i tid og undergivet bestemte betingelser for udbetaling og bygger paa en fremgangsmaade tilpasset modtageren, har form af mellemfristede laan, der supplerer laanene fra de internationale finansielle institutioner (6).

6 Saerlig for saa vidt angaar dette forslag til afgoerelse er det saerlig relevant, at Raadet for De Europaeiske Faellesskaber (hefter »Raadet«) i december 1991 vedtog afgoerelse 91/658/EOEF (7), hvorved Raadet - i betragtning af den alvorlige oekonomiske og finansielle situation i Sovjetunionen og dens republikker samt noedvendigheden af at yde disse stater omgaaende bistand paa foedevare- og laegemiddelomraadet (se tredje og fjerde betragtning til afgoerelse 91/658) - ydede disse stater et mellemfristet laan paa et beloeb paa hoejst 1 250 mio. ECU, der skulle forvaltes af Kommissionen, for at muliggoere import af landbrugsvarer og levnedsmidler og leverancer af laegemidler med oprindelse i Faellesskabet eller bestemt angivne leverandoerlande i Central- og OEsteuropa.

Ved artikel 4, stk. 1, i afgoerelse 91/658 bemyndigedes Kommissionen til »i samraad med myndighederne i Sovjetunionen og dens republikker ... at fastlaegge de oekonomiske og finansielle betingelser i forbindelse med laangivningen samt reglerne for overdragelsen af midlerne og om de noedvendige garantier for laanets tilbagebetaling«.

7 Gennemfoerelsesbestemmelserne for det paagaeldende laan blev senere fastsat af Kommissionen ved forordning nr. 1897/92 (8).

8 I overensstemmelse med artikel 2 i forordning nr. 1897/92 undertegnede Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, Den Russiske Foederation og dens finansielle institution - Vnesheconombank (herefter »VEB«) - en rammeaftale vedroerende ydelse til VEB af et mellemfristet laan paa 349 mio. ECU med en loebetid paa hoejst tre aar med Den Russiske Foederation som garant (herefter »rammeaftalen med Den Russiske Foederation«).

Rammeaftalen med Den Russiske Foederation foreskrev en saerlig ordning vedroerende laanets udbetaling. Af saerlig betydning er bestemmelsen i punkt 6 i aftalen, hvorefter laanet alene kunne anvendes til daekning af uigenkaldelige remburser aabnet af VEB (9), efter internationale standardmoenstre (10), i henhold til kontrakter om levering af de produkter, der var angivet i afgoerelse 91/658. Ifoelge ovennaevnte punkt 6 var laanets udbetaling betinget af Kommissionens anerkendelse af, at afgoerelse 91/658 opfyldte rammeaftalen saavel som de handelsaftaler, der var indgaaet af de kompetente russiske myndigheder, samt de remburser, der var udstedt af disse.

9 Ved den laaneaftale, der var omhandlet i rammeaftalen med Den Russiske Foederation, og som var indgaaet samme dag mellem Kommissionen og VEB, stilledes der hos VEB en remburs, som kunne benyttes i den i aftalen fastsatte periode (15.1.1993 - 15.7.1993) til betaling af de leverancer, der skete i henhold til kontrakter, der var anerkendt af Kommissionen.

10 Paa samme maade sker udbetalingen af det laan til Ukraine, der er omhandlet i Glencore II-sagen. Den 13. juli 1992 undertegnede Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Ukraine en rammeaftale vedroerende ydelse af et mellemfristet laan paa 130 mio. ECU i hovedstol med en loebetid paa hoejst tre aar gennem State Export-Import Bank of Ukraine (herefter »SEIB«), der var Ukraine's finansielle institution (herefter »rammeaftalen med Ukraine«).

Samme dag indgik Kommissionen, SEIB og Ukraine den laaneaftale, der var omhandlet i rammeaftalen med Ukraine, og hvorved der aabnedes en kreditfacilitet - gennem aabning af remburser - der kunne traekkes i den i aftalen fastlagte periode (20.8.1992 - 20.4.1993).

11 I forbindelse med hver af de to laanekontrakter, der var indgaaet af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, kan den stilling, der formelt indtoges af Kommissionen og de statslige organer, som paa forskellig maade var involveret i koebet af de produkter, der var genstand for finansieringen, beskrives som foelger.

12 Kommissionen i) optog i Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs navn et laan med henblik paa rejsning af de midler, der var fornoedne for at kunne stille de af Kommissionen forvaltede laan til raadighed for Sovjetunionen og dens republikker (11); ii) ydede laanene til republikkerne paa grundlag af aftaler, der var indgaaet med hver af disse, og som indeholdt saerlige betingelser vedroerende udbetalingen; iii) forbeholdt sig ret til »inden for rammerne af sit fuldstaendigt frie skoen« (12) ved en saakaldt »bekraeftelse« (13) - at tage stilling til, om finansieringen af de koebekontrakter, den var underrettet om af den beroerte republik eller dennes finansielle institution (se nedenfor), kunne anerkendes, og iv) kontrollerede, naar kontrakterne opfyldte betingelserne, at de remburser, der var udstedt af de beroerte republikkers finansielle institutioner var overensstemmende med bekraeftelserne, idet den godkendte de anmodninger om udbetalinger, den fik forelagt af VEB (eller SEIB), og gav tilladelse til betaling af kontraktbeloebene inden for en rimelig frist ved fremsendelse af en erklaering om forpligtelse til tilbagebetaling til den bekraeftende eller adviserende bank, der var udpeget i kontrakten om leveringen (paa betingelse af, at denne kunne anerkendes af Kommissionen) (14).

Jeg fremhaever, at den omtalte anerkendelse af overensstemmelsen mellem handelskontrakterne og remburserne var betinget af, at alle de vilkaar, der var omhandlet i afgoerelse 91/658 og rammeaftalerne, var overholdt. Disse vilkaar foreskrev saerlig, at importen af de produkter, der finansieredes, skulle ske under fri konkurrence og til priserne paa verdensmarkedet (se artikel 4, stk. 3, i afgoerelse 91/658) (15).

13 Exportkhleb og Ukrimpex, der var de organer, som var udpeget til at indgaa kontrakterne om koeb af hvede, valgte for deres vedkommende de virksomheder, som tilkendtes kontrakterne, ved en licitation, ligesom de forhandlede om leveringsaftalerne og underskrev disse.

14 Endelig foretog den finansielle institution, der var udpeget af hver af de to republikker, dvs. VEB og SEIB, foelgende: i) Den underrettede Kommissionen om de handelsaftaler, der var indgaaet, med henblik paa anerkendelse af disse, ii) efter modtagelsen af bekraeftelsen aabnede den de uigenkaldelige remburser, der skulle daekkes af faellesskabsgarantien (for saa vidt de opfyldte betingelserne i bekraeftelsen), og som eventuelt efter anmodning fra leverandoeren skulle godkendes af den af ham angivne bank (16), ligesom den iii) i den i kontrakten omhandlede udbetalingsperiode sendte Kommissionen en anmodning om udbetaling til kredit for den bekraeftende eller adviserende bank, der var angivet af leverandoeren og godkendt af Kommissionen.

15 Det er ligeledes hensigtsmaessigt at erindre om kronologien i de begivenheder, der er aarsag til de i dag foreliggende tvister.

I 1992 afholdt Exportkhleb, mens man afventede indgaaelsen af rammeaftalen med Den Russiske Foederation (se punkt 8 ovenfor) en uformel licitation ved at kontakte forskellige internationale handelsselskaber. Blandt de otte virksomheder, der blev udvalgt af Exportkhleb var - for saa vidt det er af betydning for denne sag - appellanterne.

Continentale indgik den 27. november 1992 to koebekontrakter med Den Russiske Foederations repraesentant om henholdsvis 450 000 tons moellerihvede til en pris af 140,4 USD pr. ton og 35 000 tons haard hvede til en pris af 145 USD pr. ton.

Den 28. samme maaned indgik Exportkhleb med Dreyfus en kontrakt om levering af 325 000 tons hvede til 140,5 USD pr. ton og med Glencore en kontrakt om levering af 700 000 tons hvede til 140 USD pr. ton.

Samtlige de kontrakter, der blev indgaaet af Exportkhleb med leverandoererne, indeholdt de samme betingelser, f.eks. vedroerende leveringen af de solgte varer (cif free out) og den seneste lastningsdato (der var fastsat til den 28.2.1993).

Med henblik paa naervaerende forslag til afgoerelse er de bestemmelser i disse kontrakter, der har betydning, foerst og fremmest den opsaettende klausul, der goer gennemfoerelsen af de kontraktlige forpligtelser, herunder betaling af prisen, afhaengig af Kommissionens anerkendelse af, at betingelserne for finansieringen er opfyldt (herefter »den suspensive betingelse«) (17) og en klausul om voldgift ved voldgiftsretterne ved industri- og handelskamrene i henholdsvis Moskva og Kiev vedroerende alle tvister, der maatte opstaa i forbindelse med kontrakterne om leveringerne (18).

16 Efter at Kommissionen i januar 1993 havde afkraevet de tre selskaber visse oplysninger (f.eks. vedroerende valutakursen mellem USD og ECU), der ikke fremgik af indholdet af de af Exportkhleb underskrevne kontrakter, tilstillede Kommissionen VEB en bekraeftelse paa godkendelsen af disse kontrakter den 27. januar 1993.

Ifoelge de tre appellerende selskaber indeholdt denne bekraeftelse nogle vaesentlige fravigelser fra indholdet af kontrakterne. Fristen for indlastningen var ifoelge bekraeftelsen den 31. marts 1993, og valutakursen mellem USD og ECU var fastsat til en anden vaerdi end den, der var fastsat af hver af de bydende selskaber i forhold til koeberen.

17 Den 4. februar 1993 aabnede VEB efter anmodning fra Exportkhleb uigenkaldelige remburser i favoer af Dreyfus, Continentale og Glencore og fremsendte herefter den 9. samme maaned en betalingsanmodning vedroerende hver enkelt til Kommissionen. Af grunde, der ikke fremgaar af de appellerede domme, kom remburserne dog konkret foerst til udbetaling nogle dage senere, nemlig mellem den 16. og den 25. februar, alt efter tilfaeldet. Foerst paa disse datoer modtog korrespondentbankerne i leverandoerernes lande endelig fra Kommissionen erklaeringerne vedroerende pligten til tilbagebetaling af beloebene i de enkelte transaktioner.

Paa grund af den heraf foelgende forsinkelse af indlastningerne meddelte de virksomheder, der havde faaet tilkendt kontrakterne, Exportkhleb, at de ikke laengere kunne overholde den oprindeligt fastsatte frist for indlastningen af samtlige varer.

18 Da verdensmarkedspriserne paa hvede ifoelge appellanterne i sagen i den selv ret korte periode efter indgaaelsen af kontrakterne var steget med ca. 13% (fra 132 til 149,5 USD pr. ton fob Rouen), anmodede Exportkhleb - paa et moede, der blev afholdt i Bruxelles den 22. og 23. februar - eksportoererne om at fremsaette nye tilbud paa prisen for levering af den saakaldt »paaregnelige restmaengde« (dvs. de varer, der med rimelighed kunne forventes ikke at ville blive leveret rettidigt).

Efter forhandlinger, hvorunder firmaerne maatte indrette sig efter den lavestbydendes tilbud (paa 155 USD pr. ton), blev der mellem disse og Exportkhleb opnaaet enighed om fordelingen af de nye maengder, der skulle leveres inden den 30. april 1993.

Saerlig fik Dreyfus tildelt en kvote paa 185 000 tons, Glencore en kvote paa 450 000 tons og Continentale en kvote paa 20 000 tons haard hvede (eller moellerihvede) og 300 000 tons moellerihvede (hvoraf 120 000 tons til den oprindeligt aftalte pris paa 140,4 USD og 180 000 tons til en pris af 150 USD pr. ton).

19 Den 9. marts 1993 underrettede Exportkhleb Kommissionen om de aftalte aendringer i kontrakterne (der paa davaerende tidspunkt endnu ikke var endeligt underskrevet) med fem af eksportoererne.

I sin svarskrivelse af 12. marts 1993 underrettede generaldirektoeren for landbrug (GD VI) Exportkhleb om, at de paagaeldende aendringer i kontrakterne kun kunne accepteres paa betingelse af, at den samlede vaerdi af de kornleverancer, der var genstand for finansieringen, og som allerede var fastsat i bekraeftelsen af 27. januar 1993, ikke blev overskredet. Denne betingelse kunne opfyldes ved en tilsvarende reduktion af de udestaaende maengder, der skulle leveres. I den paagaeldende skrivelse kraevede Kommissionen endvidere, at anmodningen om godkendelse af aendringerne officielt blev indgivet af VEB.

Ved den endelige vedtagelse af aendringerne (der fandt sted i den tredje uge af marts ved tillaeg til de oprindelige aftaler, men er dateret den 23.2.1993), blev de maengder, der skulle leveres af Glencore og Continentale, reduceret i overensstemmelse med anvisningen fra Kommissionens tjenestegrene.

20 Efter at VEB i loebet af de sidste ti dage i marts havde underrettet Kommissionen om de nye tilbud og aendringerne i de oprindelige kontrakter, meddelte det kommissionsmedlem, der havde ansvaret for landbrug, i en svarskrivelse af 1. april 1993 (herefter »beslutningen af 1. april 1993«) Den Russiske Foederations finansielle institution, at han efter den oprindelige procedure var rede til at tillade aendringer vedroerende udsaettelsen af leveringsfristerne og betalingen af koebsprisen.

Hvad angik aendringerne af priserne og de solgte maengder bemaerkede Kommissionen - i medfoer af artikel 4 og 5 i ovennaevnte forordning nr. 1897/92 (se fodnote 15) - derimod dels, at disse aendringer var blevet aftalt direkte mellem Exportkhleb og leverandoererne, dvs. uden afholdelse af licitation med andre potentielt interesserede leverandoerer, og dels, at de nye priser ikke var de lavest mulige koebspriser, idet priserne paa verdensmarkedet i slutningen af marts 1993 ikke var vaesentligt forskellige fra priserne i slutningen af november 1992.

I oevrigt var de aftalte prisforhoejelser efter Kommissionens skoen saa hoeje, at de i hoejere grad end blot at vaere tilpasninger, udgjorde vaesentlige aendringer af de oprindelige kontrakter. Foelgelig hed det i slutningen af kommissionsmedlemmets skrivelse: »Hvis det findes noedvendigt at aendre priserne eller maengderne, vil det kraeve indgaaelse af nye kontrakter, der skal forelaegges Kommissionen til godkendelse efter den saedvanlige, fuldstaendige procedure (herunder fremlaeggelse af mindst tre tilbud)«.

Exportkhleb underrettede i de foerste ti dage af april Dreyfus, Continentale og Glencore om Kommissionens naegtelse af at anerkende aendringerne i leveringskontrakterne straks efter modtagelsen af Kommissionens skrivelse.

21 De faktiske omstaendigheder er de samme i Glencore II-sagen. I maj 1993 afholdt Ukrimpex, det statslige selskab, der af Ukraine havde faaet til opgave at forhandle om indkoebene af den hvede, der var genstand for faellesskabsfinansieringen, en uformel licitation, hvorunder selskabet modtog syv tilbud fra internationale handelsselskaber. Blandt disse blev Glencore's tilbud endeligt foretrukket, idet dette - selv om det ikke var det laveste - var det eneste, der garanterede indlastning af varerne senest den 15. juni 1993.

Den 26. maj 1993 indgik Glencore og Ukrimpex derfor en kontrakt om koeb af 40 424 tons hvede for 137,47 ECU pr. ton cif free out. Denne aftale blev af SEIB tilstillet Kommissionen til godkendelse den 31. samme maaned.

Ved skrivelse af 10. juni 1993 stilet til Ukraine's vicepremierminister - der personlig havde grebet ind i sagen for at anmode om hurtigst mulig godkendelse af kontrakten - bemaerkede Kommissionen, at Glencore's tilbud prismaessigt ikke var det bedste blandt dem, der var indkommet fra deltagerne i licitationen, og at den aftalte pris oversteg, hvad der blev anset for acceptabelt, samt at Kommissionen ikke kunne anerkende den kontrakt, der var blevet forelagt den af SEIB. Under hensyn til den ukrainske befolknings store behov for foedevarer erklaerede Kommissionen sig dog rede til at aabne faellesskabslagrene, saaledes at der straks kunne leveres 50 000 tons hvede til Ukraine til en pris, der ville vaere indtil 30 USD lavere pr. ton end den, der allerede var aftalt mellem Ukrimpex og Glencore. Ogsaa den nye licitation gik til Glencore.

Den 11. juni 1993 meddelte Ukrimpex appellanten i sagen Kommissionens beslutning om at naegte at anerkende den kontrakt, der var indgaaet den 26. maj 1993, og anmodede appellanten om at udsaette transporten af varen. Til trods herfor afsendte Glencore, som allerede havde chartret et skib, ca. 40 000 tons korn, for hvilke Ukraine aldrig har betalt koebsprisen paa naesten 5 500 000 ECU til saelgeren.

Endelig blev Kommissionens naegtelse af at anerkende den paagaeldende kontrakt bekraeftet ved en skrivelse, som kommissionsmedlemmet med ansvar for landbrug tilstillede SEIB den 12. juli 1993 (herefter »beslutningen af 12. juli 1993«). Efter at have erindret om, at Kommissionen i henhold til bestemmelserne i laaneaftalen af 13. juli 1992 udstedte bekraeftelserne efter sit »absolut frie skoen«, gentog den i beslutningen af 12. juli 1993, at den mellem Glencore og Ukrimpex aftalte pris var hoejere end den, Kommissionen kunne acceptere. Som foelge heraf kunne man ikke i det foreliggende tilfaelde anse betingelsen om, at den kontrakt, der var forelagt til anerkendelse, var indgaaet paa de gunstigste vilkaar i forhold til de normale priser paa de internationale markeder, for opfyldt.

De appellerede domme i de foreliggende sager

22 Jeg har allerede haft lejlighed til at bemaerke, at beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 har vaeret genstand for fire annullationssoegsmaal anlagt af Dreyfus, Continentale og Glencore ved Retten.

Yderligere har Glencore (kun i sag T-491/93 vedroerende beslutningen af 1.4.1993) og Dreyfus paastaaet erstatning for de oekonomiske tab, som Kommissionen har paafoert dem hver isaer ved sin (efter deres opfattelse ulovlige) naegtelse af at anerkende aendringerne i leveringskontrakterne med Exportkhleb. Endelig har Dreyfus tillige for Retten nedlagt paastand om tilkendelse af erstatning fra Kommissionen med et symbolsk beloeb paa én ECU for den ikke-oekonomiske skade, selskabet anfoerer at have lidt som foelge af en udtalelse fra en tjenestemand fra institutionen om, at Dreyfus medvirkede i en ulovlig fremgangsmaade ved forhandlingerne om disse aendringer.

23 Som jeg ligeledes har naevnt ovenfor, antog Retten i de fire domme, der blev afsagt den 24. september 1996, at virksomheder, der tilkendes en kontrakt om leverancer i forbindelse med gennemfoerelsen af et laan, der er ydet af Faellesskabet til tredjelande, ikke er umiddelbart beroert af Kommissionens beslutning (19), der er rettet til den laantagende stats finansielle institution, og hvorved faellesskabsinstitutionen naegter at anerkende, at de relevante faellesskabsbestemmelser foelges for saa vidt angaar a) kontrakter om leveringer, for hvilke laanet udbetales, og som er indgaaet mellem den repraesentant, der er udpeget af den laantagende stat og de virksomheder, der har faaet tilkendt kontrakter (saaledes som det var tilfaeldet i sag T-509/93), eller b) aendringer, der maatte blive foretaget i kontrakter, der allerede er anerkendt af Kommissionen (saaledes som det var tilfaeldet i de oevrige tre sager).

Ifoelge Retten indfoertes der nemlig ved Faellesskabets retsakter og aftalerne mellem Faellesskabet og Den Russiske Foederation (henholdsvis Ukraine) en kompetencefordeling mellem Exportkhleb (henholdsvis Ukrimpex) og Kommissionen. Mens statsorganet var det eneste, der var kompetent med hensyn til udvaelgelsen af kontrahenterne i aftalen, forhandlingerne vedroerende kontrakten og afslutningen af denne, bestod Kommissionens eneste opgave - som den til trods for gentagne kontakter med dette statsorgan og de udbydende virksomheder ikke synes at have taget sig saerligt af under de i sagerne omtvistede forhold - i at kontrollere, at betingelserne for ydelsen af finansieringen ifoelge Faellesskabets regler var opfyldt. Den virksomhed, der fik tilkendt kontrakten, havde alene et retligt forhold til sin medkontrahent, dvs. den virksomhed, der havde faaet paalagt at indgaa kontrakten om indkoebet, og Kommissionen havde for sit vedkommende alene et retligt forhold til den laantagende stats finansielle institution.

Foelgelig var Kommissionens handlinger - da den ikke havde kompetence til at tage stilling til andet end, om alle betingelserne for finansieringen af de kontrakter, der var indgaaet af Exportkhleb og Ukrimpex med appellanterne i sagen, var opfyldt - stadig ifoelge Retten ikke egnede til at paavirke de paagaeldende kontrakters gyldighed i teknisk-juridisk forstand og ej heller til at aendre vilkaarene ifoelge disse, saerlig med hensyn til de priser, der var aftalt i hver enkelt kontrakt. De tillaeg, der blev udfaerdiget af parterne den 23. februar 1993, var saaledes fuldstaendig gyldige, »uanset Kommissionens beslutning om ikke at godkende, at det vedtagne er i overensstemmelse med de gaeldende bestemmelser«, for saa vidt som denne beslutning ikke traadte i stedet for den, der var truffet af hver isaer af de nationale kompetente myndigheder.

24 Efter Rettens opfattelse kunne det ej heller af indholdet af den suspensive betingelse (se fodnote 17 ovenfor) udledes, at appellanterne skulle vaere umiddelbart beroert af beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993. Som Retten har bemaerket, findes »spoergsmaalet om, hvorvidt en sag i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, kan antages til realitetsbehandling ... ikke at kunne afhaenge af parternes vilje« til at skabe en sammenhaeng mellem den kontrakt, de indgaar, og Kommissionens fremtidige beslutning vedroerende dennes overensstemmelse med finansieringsbetingelserne.

I de appellerede domme er det foelgelig antaget, at de beslutninger, der var genstand for klagen, ikke umiddelbart angik Dreyfus, Continentale og Glencore, og det er derfor udelukket, at de tre selskaber kunne vaere berettigede til at anlaegge soegsmaal til annullation af disse (20).

25 Derimod har Retten admitteret Dreyfus' og Glencore's paastande om erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade (se punkt 22 ovenfor), der bl.a. kan betragtes som selvstaendige erstatningspaastande i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (21). Retten bestemte, at behandlingen af realiteten i disse paastande skulle fremmes. Efter Dreyfus' og Glencore's ivaerksaettelse af naervaerende appelsager er sagerne T-485/93 og T-491/93 i oevrigt blevet udsat ved kendelser af henholdsvis 27. januar 1997 og 26. februar 1997.

Dreyfus', Continentale's og Glencore's anbringender til stoette for appellen

26 De appeller, som hvert enkelt af de tre selskaber har ivaerksat mod ovennaevnte domme, stoettes paa anbringender, der i vidt omfang er sammenfaldende (22).

Ifoelge appellanterne har Retten begaaet to retlige fejl ved: i) at tilsidesaette traktatens artikel 173, stk. 4, og ii) anfoere en i forskellige henseender selvmodsigende begrundelse.

27 i) Hvad angaar det foerste anbringende bestrider appellanterne Rettens betragtning, hvorefter de virksomheder, der havde faaet tildelt kontrakten, alene havde et retligt forhold til deres medkontrahenter (og ikke til Kommissionen) inden for rammerne af kontrakten om levering, hvorfor de anfaegtede beslutninger ikke paa nogen maade har indflydelse paa disse aftaleforhold. Ved at anlaegge denne betragtning - haevder appellanterne - har Retten fejlagtigt handlet i strid med fast retspraksis i Faellesskabet paa dette omraade.

Af denne retspraksis fremgaar det, at spoergsmaalet, om en person er umiddelbart beroert, skal vurderes paa grundlag af et andet kriterium, nemlig kriteriet om, hvorvidt der er eller ikke er tale om et indgreb i klagerens retlige eller faktiske situation, som foelger direkte af den anfaegtede akt. Det er i talrige afgoerelser antaget, at der findes en umiddelbar interesse hos klageren, ogsaa hvor der ikke er tale om noget som helst retligt baand til Kommissionen eller den, til hvem en anfaegtet beslutning er rettet.

Inden for trepartsretshandler af den i disse sager omhandlede type boer den erhvervsdrivende betragtes som umiddelbart beroert og soegsmaalsberettiget i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, naar mellemmanden (dvs. den nationale kompetente myndighed, der har faaet overladt gennemfoerelsen af faellesskabsforanstaltningen) ikke har nogen selvstaendig befoejelse til at skoenne, og hans afgoerelse automatisk er den, der traeffes af Kommissionen, da han ikke har mulighed for at anlaegge retssag mod den nationale myndighed.

Hvad saerlig angaar de faktiske forhold i de foreliggende sager overlod Kommissionens beslutning ikke de kompetente nationale myndigheder noget skoen vedroerende gennemfoerelsen af deres kontraktmaessige forpligtelser. Paa baggrund af indholdet af leveringskontrakterne, saerlig klausul 4 vedroerende forpligtelsen til betalingen af vederlaget (23), ville undladelsen af udbetalingen af laanet til den paagaeldende republik have ophaevet dennes forpligtelse til at betale det aftalte beloeb (eller efter omstaendighederne, den nye hoejere koebspris, der var aftalt ved tillaegget til de allerede anerkendte kontrakter). Yderligere ville faellesskabsfinansieringen ikke blot i hvert enkelt af de foreliggende tilfaelde have udgjort en retligt suspensiv betingelse for gennemfoerelsen af kontrakten, men tillige det eneste faktisk mulige betalingsmiddel.

Ej heller kan det antages, at Kommissionens skoensmaessige befoejelse til at sanktionere en eventuel misligholdelse af betingelserne for faellesskabsfinansieringen, saaledes som disse var fastsat i forordning nr. 1897/92, kan udoeves vilkaarligt af institutionen. Til denne befoejelse var der saaledes knyttet en betingelse om, at den skulle udoeves korrekt, og denne betingelse kan paakendes af Domstolen.

28 Subsidiaert paaberaaber Glencore sig Faellesskabets retspraksis vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 173, stk. 4, hvorefter den enkelte kan vaere umiddelbart beroert af faellesskabsforanstaltninger, som ligger til grund for yderligere foranstaltninger, hvis indhold er kendt med sikkerhed eller en hoej grad af sandsynlighed.

29 Yderligere har Dreyfus, Continentale og Glencore - i modsaetning til, hvad Retten har antaget - haevdet, at de anfaegtede beslutninger under de saerlige omstaendigheder ved systemet for Faellesskabets noedhjaelp erstatter foranstaltninger, der hoerer under henholdsvis de russiske og ukrainske myndigheders kompetence.

Saerlig i beslutningen af 1. april 1993 erklaerede Kommissionen sig rede til at anerkende nogle af de aendringer af kontrakterne, der var blevet aftalt mellem Exportkhleb og leverandoervirksomhederne (nemlig de aendringer, der vedroerte forlaengelsen af leveringsfristerne og betalingsfristerne), men ikke andre (nemlig dem, der vedroerte priserne og de solgte maengder). Paa denne maade har Kommissionen »ved paa egen haand at omforme de kontrakter«, hvori den i teknisk henseende var tredjemand, i det hele sat sit eget skoen over parternes vilje.

Desuden var de russiske og ukrainske myndigheder, paa grund af de forpligtelser, de hver isaer havde paataget sig over for Dreyfus, Continentale og Glencore, fuldstaendig afhaengige af Kommissionens anerkendelse for at faa faellesskabsfinansieringen. De nationale kompetente myndigheder kunne - paa grund af den manglende betalingsevne, der laa til grund for den finansielle bistand, der var ydet fra Faellesskabet - naar Kommissionen foerst havde konstateret, at parterne havde vedtaget en beslutning, der ikke var i overensstemmelse med kontrakten (eller efter omstaendighederne, af tillaeggene til de allerede anerkendte kontrakter) ikke importere kornet efter de underskrevne aftaler, for saa vidt som betalingen af koebsprisen ikke var (helt eller delvis) daekket af laanet.

30 Retten skulle derfor have begaaet en fejl ved - med henblik paa at fastslaa, at appellanterne i de foreliggende sager ikke var umiddelbart beroert af de anfaegtede beslutninger - at bygge paa, at indvirkningen af disse beslutninger paa deres retlige eller faktiske stilling var en foelge af en tidligere viljesbestemt handling.

Foerst og fremmest er selve den konklusion, at sagernes admittering er blevet gjort afhaengig af de nationale myndigheders og leverandoervirksomhedernes vilje ret beset urigtig, da den suspensive betingelse fulgte direkte og objektivt af den retlige og faktiske situation, hvori parterne i kontrakterne om leverancerne hver isaer befandt sig. I realiteten er den dobbelte betingelse, som parterne havde gjort gennemfoerelsen af de forskellige aftaler afhaengige af, den samme, som Kommissionen havde paalagt de laantagende republikker, dvs. indhentelse af den fornoedne anerkendelse af disse kontrakter og de remburser, der var aabnet for betalingen af leveringerne.

Ogsaa selv om man antog, at formalitetsspoergsmaalet var gjort afhaengig af parternes vilje, havde Retten til sidst indfoert en yderligere formalitetsbetingelse i forhold til dem, der er omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 4, for saa vidt angaar annullationssoegsmaal anlagt af private til efterproevelse af afgoerelser, der ikke er rettet til dem, nemlig den betingelse, at den skade, der direkte er forvoldt appellanternes retsstilling, ikke maa vaere en foelge af en disposition, de frit har foretaget under udoevelsen af deres private selvstaendighed.

31 Endelig strider de appellerede domme ifoelge Glencore tillige mod den retning inden for retspraksis, hvorefter en person kan vaere umiddelbart beroert i artikel 173, stk. 4's forstand, selv om der ikke foreligger nogen retlig forbindelse til det organ, hvorfra den anfaegtede retsakt stammer, og selv om faellesskabsforanstaltningen ikke erstatter en afgoerelse fra de nationale myndigheder, overlader disse et vist skoen, og indholdet af den yderligere foranstaltning ikke er sikkert eller i hoej grad sandsynligt.

Denne retspraksis bygger saerlig paa domme afsagt af Domstolen og Retten, der i forskellige tilfaelde har admitteret et annullationssoegsmaal anlagt af en virksomhed, der potentielt var modtager af en statsstoette og til efterproevelse af en kommissionsbeslutning, der var rettet til den beroerte medlemsstat, og erklaeret den paagaeldende statsstoette uforenelig med det faelles marked.

Paa samme maade som de kompetente nationale myndigheder i de foreliggende sager har gjort med hensyn til betalingen af koebsprisen for varerne, kan ogsaa den stat, der yder stoetten, i forhold til den virksomhed, der er adressat, betinge stoetten af Kommissionens anerkendelse. Retsstillingen for Glencore - der yderligere var i konstant kontakt med Kommissionens tjenestegrene i fasen, inden de anfaegtede beslutninger blev truffet - er derfor ogsaa fra et proceduremaessigt synspunkt i hoej grad analog med den, som indtages af en virksomhed, der er begunstiget ifoelge et projekt for statsstoette.

32 ii) Efter appellanternes opfattelse har Retten endvidere tilsidesat det almindelige princip, hvorefter enhver retsinstans er forpligtet til at begrunde sine afgoerelser, idet Rettens begrundelse for de appellerede domme indeholder betydelige selvmodsigelser. Foerst og fremmest har Retten begaaet en fejl ved at fastslaa, at Kommissionens beslutninger - til trods for den paapegede eksistens af ovennaevnte suspensive betingelse i leveringskontrakterne (se fodnote 17) - ikke havde indvirkning paa den teknisk-juridiske gyldighed af de paagaeldende kontrakter, og at de ikke aendrede bestemmelserne i de aftaler, der var indgaaet mellem parterne.

Forholdet er noejagtig det modsatte, dvs. at da kontrakten var undergivet en suspensiv betingelse (se punkt 27 ovenfor), har Kommissionens negative beslutninger haft direkte indvirkning paa leverandoerernes retsstilling og frataget dem retten til at kraeve den koebspris (eller den nye koebspris), der var aftalt med den kompetente nationale myndighed.

33 Continentale goer desuden gaeldende, at naar Retten foerst henviste til, at Kommissionen udtrykkeligt havde kraevet, at VEB skulle genfremsende sin anmodning om anerkendelse af tillaeggene til kontrakterne om de leverancer, der allerede havde vaeret fremsendt af Exportkhleb, og bemaerket, at Kommissionen ved beslutningen af 1. april 1993 havde naegtet at anerkende aendringerne i kontrakterne, saa modsagde den sig selv ved at haevde, at Kommissionens beslutning ikke erstattede en afgoerelse fra de russiske myndigheder (24).

Denne konklusion er foerst vilkaarlig, idet der mangler enhver form for analyse fra Rettens side af muligheden af endog blot at forestille sig en selvstaendig afgoerelse, der kunne tillaegges de kompetente nationale myndigheder, og hvoraf de skadelige virkninger for leverandoervirksomhederne i virkeligheden fulgte, og dernaest strider den imod Rettens underforstaaede anerkendelse af den rolle som simpelt »bindeled«, som i praksis spilledes af VEB ifoelge Kommissionens bestemmelse.

Kommissionens anbringender og argumenter

34 Kommissionen har foerst gjort gaeldende, at de foreliggende fire appelsager boer afvises, idet den har haevdet, at disse - med undtagelse af anbringendet om selvmodsigelser i begrundelsen - i det vaesentlige bestaar i en genfremsaettelse af de anbringender og argumenter, der allerede har vaeret fremsat i foerste instans, herunder dem, der stoettes paa faktiske omstaendigheder, hvis eksistens udtrykkeligt er afvist af Retten.

I oevrigt er den analyse, der er foretaget af Retten af baade laanekontrakterne mellem Faellesskabet og de paagaeldende republikker og de leveringskontrakter, der er indgaaet af appellanterne i sagerne med de statslige selskaber, det paahvilede at forhandle om kornkoebene, af faktisk karakter og kan ikke vaere genstand for appel.

Kommissionen anfoerer paa grundlag af Domstolens faste praksis, at appeller som dem, der er ivaerksat af Dreyfus, Continentale og Glencore, i realiteten alene tilsigter en fornyet behandling af de annullationssoegsmaal, som allerede er afvist af Retten, og at de i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetenceomraade.

Det er saaledes kun subsidiaert, at Kommissionen tager stilling til realiteten i de foreliggende sager.

35 Indledningsvis har Kommissionen gjort gaeldende, at selve fortolkningen af den suspensive betingelse er alt andet end klar. Det fremgaar nemlig ikke af denne, at voldgiftsretten ved handels- og industrikammeret i Moskva (eller den tilsvarende ret i Kiev), der er enekompetent til at fortolke leveringskontrakterne, har udtalt sig om den noejagtige raekkevidde af den paagaeldende klausul. Foerst og fremmest har Dreyfus i korrespondancen med Exportkhleb i dagene efter vedtagelsen af beslutningen af 1. april 1993 givet udtryk for, at virksomheden fortolkede leveringskontrakten som en »fast kontrakt (a firm contract)« (25).

36 Hvad angaar det foerste anbringende har Kommissionen bemaerket, at det, for at et annullationssoegsmaal vedroerende en kommissionsbeslutning skal kunne tages under paakendelse, kraeves, at den anfaegtede beslutning har virkninger i kraft af faellesskabsretten i forhold til sagsoegeren, idet han i modsat fald ikke er umiddelbart beroert af beslutningen.

Efter Kommissionens opfattelse hidroerer de eneste virkninger, der er paaberaabt af appellanterne i de foreliggende sager, derimod fra »en kombination af kommissionsbeslutningen og kontraktens bestemmelser, hvori Kommissionen i oevrigt ikke er part«. Leveringskontrakterne og de anfaegtede beslutninger var nemlig ikke foranstaltninger til gennemfoerelse af afgoerelse 91/658 og forordning nr. 1897/92 og hoerte i oevrigt ikke under Faellesskabets retsorden (26).

37 Ej heller kan man - har Kommissionen yderligere bemaerket - laegge til grund, at de kompetente nationale myndigheder, til hvis beslutninger man direkte og selvstaendigt havde maattet henfoere de tab, der i dag goeres gaeldende af appellanterne, havde en offentligretlig funktion i forbindelse med gennemfoerelsen af en faellesskabspolitik. Disse myndigheders afgoerelser om ikke at udbetale den koebspris (eller den hoejere koebspris), der var aftalt, var derfor ikke offentligretlige foranstaltninger til gennemfoerelse af faellesskabsretlige foranstaltninger; de havde alene privatretlige indvirkninger paa de retsforhold, der var etableret af henholdsvis Ukrimpex og Exportkhleb med leverandoervirksomhederne.

Kommissionen har tilfoejet, at domstolskontrollen med dens handlinger - som et udslag af forvaltningsretten og foelgelig en gren af den offentlige ret - ikke i noget tilfaelde kan afhaenge af privatretlige aftaler, som Kommissionen ikke er part i.

Dersom man accepterede appellanternes raesonnement, ville soegsmaalsretten i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand komme til at afhaenge, ikke af de principper, der er opstillet inden for Faellesskabets retspraksis, men af eksistensen eller ikke-eksistensen af disse aftaler, med den foelge, at en subjektiv ret ville traede i stedet for den objektive ret, der foelger af Domstolens afgoerelser.

Dersom man gav appellanterne medhold, ville der ske et skift i den retspraksis, der er skabt af Domstolen paa omraadet for Den Europaeiske Udviklingsfonds finansiering af projekter (se fodnote 31 nedenfor).

38 Yderligere er de anmodninger om udbetaling af beloeb af de laan, der var ydet Den Russiske Foederation og Ukraine, blevet rettet til Kommissionen af de beroerte republikker gennem hver af disses finansielle institutioner. Da leverandoervirksomhederne omvendt ikke havde noget som helst at goere med disse anmodninger, er det udelukket, at VEB og SEIB alene har spillet en rolle som mellemmaend mellem de paagaeldende erhvervsdrivende og Kommissionen uden nogen margen til selv at skoenne.

I oevrigt er - som Kommissionens repraesentanter har bemaerket under retsmoedet - den forbindelse, som appellanterne i sagen ser mellem faellesskabsfinansieringen og retsgrunden for leveringskontrakterne (se fodnote 64 nedenfor), langt fra paavist. Ifoelge Kommissionen fremgaar det nemlig, at virksomheder af samme stoerrelse som Dreyfus, Continentale og Glencore havde solgt korn til Sovjetunionen foer dennes oploesning og dette uden for ethvert finansieringssystem eller anden form for stoette fra Faellesskabet.

39 Kommissionen har desuden bestridt de argumenter, som er fremfoert af Glencore om, at selskabet var direkte beroert, hvilket skulle kunne udledes af ordlyden af de to anfaegtede beslutninger, der var saaledes udformet, at det kunne anses for givet eller var let at forudse, at henholdsvis de russiske og ukrainske myndigheder ikke ville betale den aftalte pris uden Faellesskabets finansiering, dels, og subsidiaert, af Faellesskabets retspraksis vedroerende statsstoette.

Ifoelge Kommissionen kan svaret paa spoergsmaalet, om en privat sagsoeger er umiddelbart beroert af den anfaegtede beslutning, ikke afhaenge af faktorer - som f.eks. i det foreliggende tilfaelde en offentlig myndigheds manglende betalingsevne som koeber eller dens evne til at indfri sine forpligtelser, eller af indholdet af en privatretlig kontrakt - der ligger uden for denne beslutning og unddrager sig enhver form for kontrol (og end ikke er kendt) af den myndighed, hvorfra den hidroerer. Saerlig er en virksomhed, der potentielt er begunstiget ved en statsstoette, altid umiddelbart beroert af en negativ afgoerelse, der er truffet af Kommissionen, uafhaengigt af enhver forudgaaende aftale, der er truffet mellem virksomheden og den medlemsstat, der yder stoetten.

40 Hvad endelig angaar det andet anbringende, der er gjort gaeldende af Dreyfus, Continentale og Glencore, har Kommissionen bestridt, at Retten har undersoegt de retlige foelger af den flere gange omtalte suspensive betingelse og konkluderet, at Exportkhleb og Ukrimpex hverken havde en retlig forpligtelse eller de fornoedne midler til at betale den aftalte koebspris. Denne analyse hoerte i oevrigt ikke under Rettens kompetence, fordi fortolkningen af kontrakterne hoerer under de voldgiftsretters enekompetence, der er udpeget med henblik herpaa (se punkt 35 ovenfor). I de appellerede domme har Retten tvaertimod begraenset sig til at gengive sagsoegernes argumenter.

41 Yderligere er der under ingen omstaendigheder tale om selvmodsigelser i begrundelsen, saaledes som det er paastaaet, idet beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 ikke i sig selv havde nogen umiddelbare virkninger for appellanternes retsstilling i forhold til henholdsvis Exportkhleb og Ukrimpex. Saadanne virkninger kan kun vaere en foelge af de suspensive betingelser, som aftaleparterne selv havde indsat. Retten har saaledes med rette fundet, at de paagaeldende beslutninger ikke umiddelbart vedroerte de tre selskaber.

42 Kommissionen har endelig understreget, at intet i de appellerede domme viser, at VEB alene har handlet som »bindeled« mellem leverandoervirksomhederne og Kommissionen. At Kommissionen insisterede paa, at de kontrakter, der var indgaaet af Exportkhleb, blev forelagt den af VEB, skyldtes, at anerkendelsen af, at de var i overensstemmelse med laaneaftalen, havde skabt en oekonomisk forpligtelse (dvs. en gaeldsforpligtelse, der skulle traekkes paa laanet til Den Russiske Foederation). Som foelge heraf kunne Kommissionen kun handle med en virksomhed, der var kompetent til at forpligte sig i oekonomiske transaktioner. Disse betragtninger modsiger paa ingen maade Rettens konklusion, hvorefter de anfaegtede beslutninger ikke har erstattet det valg, der oprindelig var truffet af leverandoererne af henholdsvis de russiske og de ukrainske myndigheder.

Domstolens dom i Geotronics-sagen og dens betydning for afgoerelsen af de foreliggende appelsager

43 Efter afslutningen af den skriftlige forhandling er appellanterne og Kommissionen endvidere af Domstolen blevet opfordret til i retsmoedet at kommentere den indflydelse, som den af Domstolen den 22. april 1997 afsagte dom i Geotronics-sagen (se fodnote 1 ovenfor) eventuelt kan have paa de argumenter, de hver isaer har fremfoert under behandlingen af appelsagen.

44 Som bekendt vedroerte denne sag den appel, der var ivaerksat af Geotronics, et selskab, der havde deltaget i en lukket licitation (om levering af elektroniske takometre, som skulle benyttes i et landbrugsreformprogram), der var ivaerksat af Kommissionen og den rumaenske regering i faellesskab og finansieret af PHARE-programmet. I den appellerede dom havde Retten afvist et annullationssoegsmaal anlagt af dette selskab vedroerende en skrivelse, som Kommissionen havde tilstillet det.

Naermere forklaret var forholdet det, at Geotronics foerst blev underrettet af den kompetente myndighed, der repraesenterede den rumaenske stat, om, at virksomhedens tilbud var blevet positivt bedoemt, og at den paagaeldende kontrakt om leverancerne var blevet forelagt den kontraherende myndighed til godkendelse - gennem en telefaxmeddelelse, der var tilstillet den af Kommissionen - hvorefter firmaet blev underrettet om, at dets tilbud var blevet forkastet, fordi det ikke opfyldte den betingelse for tilbudsgivningen, at de instrumenter, der skulle leveres, skulle have oprindelse i en stat, som var omfattet af PHARE-programmet.

45 Der blev nedlagt paastand om annullation af denne kommissionsbeslutning, men Retten afviste - efter at dens praesident havde forkastet sagsoegerens anmodning om foreloebige forholdsregler (27) - til slut Geotronics' soegsmaal under henvisning til, at der ikke forelaa nogen anfaegtelig beslutning (28).

I dommen henviste Retten foerst til kompetencefordelingen mellem Kommissionen og myndighederne i modtagerstaten ved gennemfoerelsen af de handlinger og de projekter, der finansieres inden for rammerne af den faelles samarbejdspolitik, saerlig i forbindelse med den bistand til tredjelande, der er omhandlet i PHARE-programmet. Retten fandt herefter, at de kontrakter, der finansieres over dette program, skal betragtes som nationale kontrakter, der alene er bindende for de paagaeldende erhvervsdrivende og modtagerstaten, som det tilkommer at forberede, forhandle og afslutte kontrakterne.

Derimod opstaar der ikke noget retsforhold mellem de tilbudsgivende virksomheder og Kommissionen, idet Kommissionen begraenser sig til at traeffe afgoerelser om finansieringen af de paagaeldende kontrakter. Som foelge heraf kan Kommissionens beslutning ikke have den foelge i forhold til de tilbudsgivende virksomheder, at en af Faellesskabet truffet afgoerelse traeder i stedet for den afgoerelse, som er truffet af modtagerstaten.

Retten udelukkede herefter, at der fra Kommissionens side kunne traeffes en beslutning i forhold til de tilbudsgivende virksomheder, som kunne goeres til genstand for et soegsmaal vedroerende Kommissionens ovennaevnte skrivelse. Geotronics, bemaerkede Retten, kunne derefter ikke have nogen gavn af den paastaaede annullation af denne skrivelse, da denne ikke i sig selv kunne danne grundlag for at anfaegte kontrakten mellem den rumaenske regering og den virksomhed, som fik tildelt kontrakten (29).

46 Som bekendt blev den dom, jeg her har omtalt, ophaevet af Domstolen, dog kun for saa vidt sagen, der var anlagt i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, blev afvist.

Domstolen tiltraadte generaladvokat Tesauro's lysende klare forslag til afgoerelse (30) og udtalte, at Retten havde begaaet en retlig fejl ved uden videre til den paagaeldende sag at have overfoert de betragtninger, der ligger til grund for retspraksis vedroerende kontrakter, der finansieres af Den Europaeiske Udviklingsfond (herefter »EUF-praksis«) (31).

Faktisk, bemaerkede Domstolen, blev den telefaxskrivelse, der var genstand for soegsmaalet og formelt rettet til Geotronics, udfaerdiget af Kommissionen, efter at denne havde undersoegt, om adressaten opfyldte eller ikke opfyldte samtlige udbudsbetingelser for at faa tilkendt faellesskabsfinansiering.

Domstolen fandt, at Kommissionens beslutning begrebsmaessigt burde holdes adskilt fra de kontraktforhandlinger, hvori denne beslutning indgik, og som var fastsat for indgaaelsen af en national kontrakt. Der var to grunde hertil, nemlig at beslutningen var truffet af Kommissionen under udoevelsen af dens egne befoejelser og saerlig var rettet til en enkelt virksomhed, der som foelge af denne beslutning ville tabe enhver mulighed for at faa tilkendt kontrakten.

Paa grundlag af disse betragtninger antog Domstolen, at Kommissionens beslutning i sig selv havde bindende virkninger, der var egnede til at skade Geotronics' retsstilling. Rettens afgoerelse, hvorved det af selskabet anlagte annullationssoegsmaal var blevet afvist, blev som foelge heraf ophaevet (32).

47 Af denne af Domstolen afsagte dom i Geotronics-sagen har de tre appellanter i den foreliggende sag og Kommissionen - som det var uundgaaeligt - draget forskellige konklusioner.

48 Dreyfus, Continentale og Glencore har paaberaabt sig dommen med henblik paa at udslette enhver tvivl om, at disse appelsager kan tages under paakendelse. I oevrigt har Domstolen i dommen i Geotronics-sagen opfyldt det krav - som EUF-praksis ikke havde imoedekommet - om at sikre de erhvervsdrivende en konkret domstolsbeskyttelse.

De tre selskaber har ligeledes bemaerket, at sagsoegeren i de sager, der var omhandlet i EUF-praksis, stedse var en virksomhed, der havde deltaget i et udbud, og som anfaegtede den beslutning, hvorved Kommissionen havde godkendt, at en anden virksomhed fik tilkendt kontrakten af de nationale myndigheder i AVS-landet. Det var saaledes en anden erhvervsdrivende end den, i forhold til hvilken Kommissionen havde truffet den anfaegtede afgoerelse, der anlagde sag ved Domstolen. Sagsoegeren var saaledes kun indirekte beroert.

Derimod - haevder appellanterne - var det sagsoegende selskab i Geotronics-sagen blevet udelukket fra udbudsproceduren som direkte foelge af den af Kommissionen trufne beslutning om forkastelse af dets tilbud. De rumaenske myndigheder var for deres vedkommende frit stillet med hensyn til at give selskabet kontrakten og havde faktisk meddelt Geotronics, at de havde til hensigt at foretraekke selskabet som leverandoer. Men dette valg ville noedvendigvis have medfoert, at den rumaenske regering maatte give afkald paa faellesskabsfinansieringen. Domstolen tog paa dette punkt afstand fra Rettens opfattelse (33), og tiltraadte generaladvokatens forslag til afgoerelse, hvorefter den gav udtryk for, at den beskrevne mulighed for de rumaenske myndigheder var rent teoretisk.

Saaledes havde de virksomheder, der deltog i udbuddet, eller som fik tilkendt kontrakten i Geotronics-sagen saavel som de oevrige sager, der har vaeret genstand for EUF-praksis, kun et retsligt forhold over for de nationale myndigheder. Ved at antage Geotronics' soegsmaal til paakendelse, har Domstolen saaledes - i betragtning af de saerlige omstaendigheder i sagen - foretaget en hensigtsmaessig revision af det kriterium, den havde anvendt i de oevrige domme, jeg netop har omtalt.

49 Appellanterne har gjort gaeldende, at deres appelsager boer afgoeres paa lignende maade, og har praeciseret de grunde, som bevirker, at Domstolen noedvendigvis ogsaa i de foreliggende sager maa tage afstand fra EUF-praksis.

For det foerste har Kommissionen under udoevelsen af sin kompetence vedtaget beslutningerne om ikke at godkende henholdsvis de kontrakttillaeg om leverancerne, der var indgaaet mellem Exportkhleb og de tre appellerende selskaber, og den kontrakt, der var indgaaet mellem Ukrimpex og Glencore.

50 For det andet var de af Dreyfus, Continentale og Glencore anfaegtede beslutninger saerligt rettet til dem - i oevrigt i overensstemmelse med den umiddelbare karakter af de forbindelser, der var etableret mellem de tre selskaber og Kommissionen, baade i den forberedende fase og efter tilkendelsen af de to kontrakter - og de har derfor i sig selv haft bindende retsvirkninger i forhold til dem. Saerligt har Kommissionens beslutninger endeligt beroevet appellanterne enhver mulighed for at gennemfoere deres salgskontrakter til den aftalte pris, der afspejlede det prisniveau, der herskede paa verdensmarkedet paa davaerende tidspunkt.

Den mulighed, de russiske og ukrainske myndigheder skulle have haft for at betale de tre selskaber den aftalte koebspris uden faellesskabsfinansieringen, var nemlig ogsaa i dette tilfaelde rent teoretisk, hvilket skyldtes den alvorlige oekonomiske krise, hvori de to republikker befandt sig paa davaerende tidspunkt, saerlig fordi den suspensive betingelse, som parterne i kontrakterne havde undergivet opfyldelsen af de forpligtelser, som de gensidigt havde aftalt, ikke var opfyldt.

Dette forhold goer det tillige muligt at adskille de foreliggende sager fra dem, hvorom der har vaeret tale i EUF-praksis, for saa vidt som de forskellige paa hinanden foelgende versioner af Lomé-konventionen ikke udtrykkeligt omhandler et automatisk afkald paa faellesskabsfinansieringen fra det AVS-lands side, som maatte beslutte at give kontrakten til en deltager, der ikke er godkendt af Kommissionen.

51 Det er netop paa grund af de bindende retsvirkninger, som de anfaegtede beslutninger i sig selv har haft for appellanterne, at det er uden betydning, at disse beslutninger formelt ikke er blevet rettet til de tre selskaber, men til Den Russiske Foederations og Ukraines finansielle institutioner.

52 Endelig har appellanterne gjort gaeldende, at man boer forkaste det argument fra Kommissionens side, hvorefter de her omhandlede tvister er forskellige fra forholdene i Geotronics-sagen (se punkt 57 nedenfor), og tvaertimod maa sidestilles med forholdene i de sager, der er afgjort efter EUF-praksis, idet der er sket tidsmaessig sideordning af de anfaegtede beslutninger i henseende til udviklingen af de faktiske forhold.

I sidstnaevnte sager var det den udenforstaaende virksomhed, der havde anlagt annullationssoegsmaal vedroerende Kommissionens beslutning, idet virksomheden af de nationale myndigheder var blevet udelukket fra proceduren allerede inden Kommissionens indgriben. Der fandtes saaledes ikke mellem den sagsoegende virksomhed og modtagerstaten nogen kontrakt, hvis opfyldelse faktisk eller retligt afhang af Kommissionens anerkendelse.

Situationen er - efter Dreyfus', Continentale's og Glencore's opfattelse - den modsatte i de foreliggende sager, idet de kompetente nationale myndigheder i foerste omgang havde tilkendt appellanterne kontrakterne, og Kommissionen herefter havde naegtet at anerkende de allerede indgaaede kontrakter med henblik paa disses finansiering.

53 Hvad har Kommissionen bemaerket for sit vedkommende? Repraesentanterne for den appelindstaevnte institution har i retsmoedet bemaerket, at de fuldstaendig decentraliserede systemer for teknisk bistand stort set er de samme, enten der - saerlig - er tale om kontrakter, der finansieres af EUF eller over PHARE-programmet, naar der er tale om Kommissionens rolle.

Kommissionen handler i begge tilfaelde paa Faellesskabets vegne som en simpel laangiver af offentlige midler og overlader ansvaret for gennemfoerelsen af hele programmet til modtagerstaten. Denne kompetencefordeling udelukker i oevrigt ikke, at de nationale myndigheder meget hyppigt (f.eks. i fasen for udarbejdelse af de programmer, der finansieres) konkret drager nytte af teknisk raadgivning eller oekonomisk bistand (f.eks. til afloenning af de sagkyndige, der har faaet til opgave at udarbejde de offentlige udbud) fra Kommissionens tjenestegrene.

54 Da der i realiteten er paavist lighed mellem de decentraliserede finansieringssystemer under EUF og PHARE, maa Domstolens dom i Geotronics-sagen forklares paa baggrund af de saerlige omstaendigheder, der var tale om i denne.

Kommissionen ville i dette tilfaelde have begaaet en »broeler« og overskredet sine befoejelser, hvis den havde taget initiativet til at skrive direkte til det paagaeldende selskab. Saerlig var betingelsen vedroerende oprindelsen i Faellesskabet eller PHARE-lande af de produkter, der var genstand for kontrakten - som det af Geotronics indgivne bud ikke opfyldte ifoelge den anfaegtede afgoerelse - ikke omhandlet i faellesskabsreglerne, som var de eneste, Kommissionen havde til opgave at anvende, men i de udbudsbetingelser, der var fastsat af de rumaenske myndigheder.

55 De beskrevne saeregne traek ved Geotronics-sagen fandtes derimod ikke i de procedurer, der er omhandlet i dette forslag til afgoerelse, ogsaa selv om der i de af Kommissionen indgaaede rammeaftaler med Den Russiske Foederation og Ukraine var indfoert et decentraliseret system, der principielt svarede til de kriterier, der foelger af EUF-praksis.

56 For det foerste havde Kommissionen ikke i det foreliggende tilfaelde taget initiativer, der var egnede til at »bryde« den retlige forbindelse mellem leverandoervirksomhederne og de statsinstitutioner, der havde til opgave at foere og afslutte forhandlingerne om tilkendelsen af kontrakten. Mens Kommissionens skrivelse i Geotronics-sagen var adresseret til selskabet selv, var de i denne sag anfaegtede beslutninger stilet til de paagaeldende republikkers finansielle institutioner. Der har saaledes ikke i disse tvister vaeret tale om nogen kommissionsbeslutning, der har erstattet en afgoerelse fra de nationale myndigheder.

57 Yderligere har Kommissionen anfoert, at beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 er af en anden beskaffenhed end den, der var rettet til Geotronics. De i appelsagerne anfaegtede beslutninger angik nemlig ikke en naegtelse af godkendelse af de tilbud, der var indgivet af de tre selskaber inden for rammerne af de to licitationer, og som gav sig udslag i, at de blev udelukket herfra. Disse beslutninger faldt i et helt andet oejeblik i forhold til begivenhedernes forloeb, nemlig i en periode efter licitationen, efter forhandlingen og efter indgaaelsen af leveringskontrakterne med henholdsvis de russiske og ukrainske kompetente myndigheder.

Denne forskel i henseende til tidsforloebet viser sig efter Kommissionens opfattelse i det forskellige omfang af de regler om domstolsbeskyttelse, der kunne benyttes af appellanterne. Som bemaerket af generaladvokat Tesauro i hans forslag til afgoerelse (34), kunne Geotronics ikke forelaegge den anfaegtede afgoerelse til legalitetskontrol for nogen anden ret end Faellesskabets retsinstanser, idet en tilbudsgiver, der er udelukket fra tilbudsgivningen inden for rammerne af kontrakter, der finansieres over PHARE-programmet, ikke har mulighed for at benytte en ad hoc-voldgiftsprocedure. Situationen for Dreyfus, Continentale og Glencore er forskellig herfra. Trods afvisningen af deres respektive annullationssoegsmaal fra Faellesskabets retsinstanser havde appellanterne altid haft mulighed for at paaberaabe sig voldgiftsklausulen i leveringskontrakterne i enhver sag vedroerende disses fortolkning og opfyldelse (35) ved at benytte den foreskrevne procedure med henblik paa ved voldgiftsretten ved handels- og industrikammeret i Moskva (eller den tilsvarende institution i Kiev) at opnaa en kendelse, hvorved der fastsloges pligt for Exportkhleb (henholdsvis Ukrimpex) til at betale koebsprisen i henhold til de aftalte betingelser.

Retlig vurdering

i) Paastand om afvisning af appelsagerne

58 Den paastand om afvisning af de foreliggende appelsager, der er gjort gaeldende for Domstolen af Kommissionen (se punkt 34 ovenfor), boer efter min opfattelse ikke tages til foelge.

Ifoelge artikel 51 i EF-statutten for Domstolen skal ethvert anbringende, der begraenser sig til at bestride Rettens vurderinger af faktiske forhold, afvises (36). Domstolen er dog givet kompetent til at udoeve den kontrol, der er henlagt til den ved traktatens artikel 168 A, naar Retten efter at have fastslaaet og vurderet de faktiske omstaendigheder i sagen har kvalificeret disses retlige beskaffenhed og udledt retlige foelger (37) heraf. Ganske vist skal appellanten i sin appel goere gaeldende, at Retten har anvendt de retsregler fejlagtigt, hvis overholdelse det paahvilede den at soerge for, men det gaelder lige saa fuldt, at denne fejlagtige anvendelse kan foelge af en urigtig kvalificering af de faktiske omstaendigheder (38).

Men netop dette synes mig at vaere det vaesentlige i de paastaaede tilsidesaettelser af traktatens artikel 173, stk. 4, og det almindelige krav om begrundelse, der er paaberaabt af Dreyfus, Continentale og Glencore. Ifoelge de tre selskaber vedroerte de fejl, som Retten har begaaet ved undersoegelsen af deres respektive interesser i at opnaa annullation af beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 - vel at bemaerke - ikke de i sagerne konstaterede faktiske omstaendigheder, men den retlige bedoemmelse af disse, som virksomhederne finder utilstraekkelig og ulogisk. Man kan i oevrigt efter min opfattelse ikke alvorligt bestride, at appellanterne noejagtigt - saaledes som de skulle efter Domstolens praksis (39) - har angivet de af dem kritiserede dele af Rettens domme samt de retlige argumenter, der saerlig stoetter paastanden om ophaevelse af disse domme.

ii) Realiteten

59 Idet jeg nu kommer til realiteten i sagerne, finder jeg indledningsvis at maatte erindre om Domstolens holdning til den umiddelbare interesse, som den anfaegtede retsakt skal have for sagsoegeren i medfoer af traktatens artikel 173.

Den ved denne bestemmelse indfoerte mekanisme bevirker, at der »i hvert enkelt tilfaelde, hvor der er foretaget ulovlige handlinger, skal vaere mulighed for en effektiv retsbeskyttelse af de beroerte interesser« (40). Saerlig har stk. 4 (tidligere stk. 2) i traktatens artikel 173 »til formaal at sikre retsbeskyttelse af den enkelte i alle tilfaelde, hvori de uden at vaere adressater for en beslutning rammes af en faellesskabsakt, der uden hensyn til, hvorledes den fremtraeder, vedroerer dem umiddelbart og individuelt« (41). Og da »ovennaevnte bestemmelses ordlyd og grammatiske betydning berettiger den bredest mulige fortolkning, og [i oevrigt] de bestemmelser i traktaten, som vedroerer borgernes soegsmaalsret ikke [kan] fortolkes indskraenkende«, kan man ikke - har Domstolen fastslaaet - naar traktaten er tavs paa dette punkt, formode, at man har oensket en restriktiv fortolkning af artikel 173, stk. 4 (42).

60 Ifoelge en fast linje i Domstolens praksis maa det »undersoeges, om den anfaegtede faellesskabsretsakt er umiddelbart anvendelig, dvs. om den automatisk har virkning over for den enkelte, eller om der forudsaettes medvirken fra anden side - navnlig medlemsstaterne, som i et vist omfang har et frit skoen« (43).

Som bekendt har Domstolen i sin praksis vedroerende kravet om, at sagsoegeren skal have en direkte interesse, foerst indtaget et mere formelt standpunkt, men efterhaanden stadig tydeligere tilsluttet sig definitionen i teorien, ifoelge hvilken denne definition ud over de formelle og umiddelbare konsekvenser ogsaa omfatter de materielle umiddelbare konsekvenser, som en anfaegtet beslutning har for en bestemt person. Ifoelge definitionen af det sidstnaevnte begreb kan en person siges at have en direkte interesse i materiel forstand, naar en retsakt, der er udstedt af en faellesskabsinstitution, ganske vist kraever naermere gennemfoerelsesforanstaltninger paa nationalt plan, men det med sikkerhed eller stor sandsynlighed kan forudses, at gennemfoerelsesforanstaltningerne vil beroere sagsoegeren. Der har med andre ord i retspraksis vedroerende kravet om, at sagsoegeren skal vaere individuelt beroert, efterhaanden aftegnet sig en rationel fordeling af opgaverne, saaledes at Domstolen har den umiddelbare kompetence, naar retsvirkningerne for de paagaeldende personer og deres identitet med sikkerhed eller stor sandsynlighed kan udledes af beslutningen, mens det i foerste raekke er de nationale domstole, der har kompetencen, naar dette ikke er tilfaeldet (44).

61 Af saerlig betydning med henblik paa dette forslag til afgoerelse er sagen Piraiki-Patraiki (45). I denne sag fandt Domstolen, at den anfaegtede retsakt - nemlig den beslutning, hvorved Kommissionen havde bemyndiget Frankrig til at fastsaette en generel ordning med importkvoter for bomuldsgarn fra Graekenland - beroerte de sagsoegende virksomheder umiddelbart (dvs. selskabet Piraiki-Patraiki og de oevrige stoerste bomuldsfabrikanter i Graekenland samt eksportoererne af de paagaeldende varer til Frankrig) i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4, selv om der i den paagaeldende sag kun forelaa en mulighed (men ikke sikkerhed) for, at den medlemsstat, til hvilken den paagaeldende beslutning var rettet, ville foretage handlinger, der kunne skade de sagsoegende virksomheder.

Efter at have kaedet Kommissionens afvisningsindsigelse sammen med realiteten (46) bemaerkede Domstolen i denne sag, at den omstaendighed, at Frankrig fortsat havde mulighed for at gennemfoere eller undlade at gennemfoere den almindelige importkvoteordning, der var blevet tilladt, ikke i sig selv »kan udelukke, at sagsoegerne var umiddelbart beroert af den omhandlede beslutning, saafremt det paa andet grundlag maa antages, at der tilkommer sagsoegerne en umiddelbar soegsmaalsinteresse« (47).

Det »andet grundlag«, Domstolen naevnte, var foelgende: i) Frankrig havde allerede foer Kommissionens bemyndigelsesbeslutning indfoert en saerdeles restriktiv ordning for import af bomuldsgarn med oprindelse i Graekenland, ii) anmodningen om beskyttelsesforanstaltninger stammede fra de franske myndigheder selv, og iii) denne anmodning angik en kvoteordning, der var strengere end den, som Kommissionen senere faktisk tillod indfoert ved den anfaegtede beslutning (48).

Paa dette grundlag var det ifoelge Domstolen tilladt at forvente, at Frankrig faktisk ville indfoere den ordning, der blev tilladt ved den beslutning, der var genstand for de graeske bomuldseksportoerers soegsmaal. Domstolen kom herefter til foelgende konklusion: »Under disse omstaendigheder var muligheden for, at Den Franske Republik ikke ville udnytte den befoejelse, som Kommissionens beslutning havde givet den, rent teoretisk, eftersom der ikke bestod nogen tvivl om, at de franske myndigheder ville gennemfoere beslutningen. Det maa herefter laegges til grund, at den omtvistede beslutning beroerte sagsoegerne umiddelbart« (49).

62 Denne indstilling fra Domstolens side, der byggede paa de umiddelbare faktiske virkninger af den anfaegtede beslutning for sagsoegerens retsstilling, er praeget af stor realisme (50). Det er derimod en mere formalistisk linje, der er lagt netop i EUF-praksis. Man kan herved taenke paa den forestilling, der ligger til grund herfor, om en trekantsforbindelse mellem Kommissionen, modtagerstaten og de virksomheder, der deltager i udbuddet (51).

Som bekendt har Domstolen gentagne gange fastslaaet, at Kommissionens handlinger inden for rammerne af det teknisk-oekonomiske samarbejde, der i tidens loeb er indfoert ved de forskellige Lomé-konventioner, ikke umiddelbart beroerer de tilbudsgivende virksomheder, inden for rammerne af udbudsproceduren og gennemfoerelsen af en kontrakt, der er finansieret af EUF og indgaaet med det associerede AVS-land. Ifoelge Domstolen har disse handlinger alene til formaal at fastslaa, at betingelserne for finansieringen er til stede, at de relevante procedurer er overholdt, og at de alene indgaar i forholdet mellem Kommissionen og den beroerte stat (52).

63 I lighed med generaladvokat Tesauro i Geotronics-sagen (53) vil jeg her afstaa fra at tage stilling til rigtigheden af den linje med hensyn til formaliteten, som foelges af Domstolen i EUF-praksis med hensyn til soegsmaal i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4 (54).

Denne stillingtagen er nemlig ikke noedvendig. De foreliggende sager indgaar i et helt andet perspektiv end dem, der har vaeret omfattet af EUF-praksis. Som appellanterne har paapeget, er indholdet af disse i det vaesentlige det samme som i Geotronics-sagen.

64 Det skal nemlig erindres, at den beslutning, der traeffes af Kommissionens repraesentant i sager vedroerende EUF-finansiering, og som anfaegtes under soegsmaalet ved Domstolen, alt efter tilfaeldet var anerkendelsen af det forslag om tilkendelse af kontrakten, der var udarbejdet af modtagerstatens nationale ordregiver (55) eller anerkendelsespaategningen paa den af ordregiveren indgaaede kontrakt om leveringen (56).

Udelukkelsen af de sagsoegende virksomheder fra udbudsproceduren for den kontrakt, der blev tildelt konkurrerende virksomheder, vedroerte foelgelig umiddelbart, i det mindste paa det formelle plan, den af de nationale myndigheder i AVS-landet trufne afgoerelse. Kommissionens anerkendelse eller anerkendelsespaategning vedroerte saaledes ikke den vurdering, der allerede var foretaget selvstaendigt af modtagerstaten for finansieringen, den havde ingen indflydelse paa indgaaelsen af leveringskontrakten med den virksomhed, der havde faaet tilkendt den, og den var ej heller til skade for dens gennemfoerelse.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 696C0386.1

65 Som Domstolen har fastslaaet i praemis 13 i Geotronics-dommen, kan de principper, der er opstillet i retspraksis vedroerende EUF, ikke overfoeres til saadanne sager (57).

I modsaetning til de principper, der er opstillet i EUF-retspraksis, havde sagsoegeren i Geotronics-sagen tabt enhver reel mulighed for at faa tilkendt kontrakten, allerede paa grund af Kommissionens vedtagelse af den anfaegtede beslutning (58).

66 Det samme raesonnement boer efter min opfattelse anvendes paa den analyse af formalitetsspoergsmaalet, som er foretaget af Retten, og som ligger til grund for de foreliggende appelsager. Under de ovenfor beskrevne faktiske omstaendigheder maatte den eventuelle skoensmargen, der endnu var tilbage for de kompetente russiske og ukrainske myndigheder med hensyn til gennemfoerelsen af de anfaegtede beslutninger, vurderes i forhold til disse myndigheders fortsat bestaaende mulighed for at gennemfoere kontrakterne under fastholdelse af de prisbetingelser, som Kommissionen havde grebet ind overfor, naturligvis saaledes, at myndighederne herefter maatte give afkald paa den faellesskabsfinansiering, der blev umulig.

Kun dersom denne mulighed forelaa, kunne man med rette udelukke, at beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 direkte vedroerte appellanterne i de foreliggende sager.

Herefter maa det saaledes undersoeges, om de af Kommissionen besluttede foranstaltninger anfaegtede eller ikke anfaegtede de vurderinger, som de kompetente myndigheder i Den Russiske Foederation og Ukraine - under udoevelsen af deres befoejelser i medfoer af forordning nr. 1897/92 og af rammeaftalerne - i sig selv havde den virkning, at de faktisk eller retligt umuliggjorde gennemfoerelsen af leveringskontrakterne paa ovennaevnte vilkaar.

67 I denne forbindelse anfoeres det - som naevnt ovenfor i punkt 23 og 24 - i de appellerede domme blot, at de beslutninger, hvorved Kommissionen naegtede at finansiere betalingen af de leveringskontrakter, der var indgaaet af Dreyfus, Continentale og Glencore med henholdsvis Exportkhleb og Ukrimpex, ikke paavirkede gyldigheden af de paagaeldende kontrakter.

Foelgelig synes Retten at have fundet, at de indkoebende organer endog var forpligtede til at opfylde disse kontrakter til de koebspriser, der var aftalt med hver isaer af leverandoervirksomhederne, og de nationale myndigheders beslutning (om den samlede oekonomiske og kommercielle tilpasning af de enkelte kontraktforhold) erstattedes ikke af Kommissionens beslutning (vedroerende kontrakternes overensstemmelse med de i forordningen fastsatte betingelser for finansieringen).

68 Men selv om man fulgte Retten i dens analyse, der hviler paa et rent teknisk-juridisk grundlag, er det efter min mening alt andet end sikkert, at Kommissionens to naegtelser af anerkendelse ikke har oevet nogen indflydelse paa parternes rettigheder og forpligtelser i medfoer af leveringskontrakterne.

Ganske vist henhoerer dette spoergsmaal efter al sandsynlighed under voldgiftsretternes kompetence ved handels- og industrikamrene i Moskva og Kiev ifoelge voldgiftsklausulerne i de paagaeldende kontrakter (59), men det vil vaere tilstraekkeligt her for Domstolen at erindre om, at retsvirkningerne af de leveringskontrakter, der er tale om under de foreliggende appelsager, paa grundlag af parternes aftaler var suspensivt betinget af Kommissionens anerkendelse af kontrakternes overensstemmelse med laanevilkaarene og de remburser, der var udstedt af VEB og SEIB (efter ordre fra henholdsvis Exportkhleb og Ukrimpex) i medfoer af disse kontrakter. Saerlig kunne ingen betaling finde sted, medmindre den i kontrakten udpegede bank modtog en egentlig erklaering om forpligtelse til tilbagebetaling udstedt af Kommissionen (eller rettere dens ledende bank) (60).

I oevrigt har appellanterne efter min mening overbevisende forklaret, at de - efter saedvanligt paakrav over for koeberne (se punkt 35 ovenfor) - havde givet afkald paa ethvert eget initiativ til at forfoelge deres krav om opfyldelse af kontrakterne ved de kompetente voldgiftsretter, netop fordi de vidste, at disse krav var aabenbart ubegrundede i betragtning af den klare formulering af den suspensive betingelse.

69 Retten har frakendt ovenstaaende betragtninger enhver betydning og gjort det paa grundlag af ovennaevnte kriterium - der er fastslaaet i de appellerede domme - nemlig, at antagelsen til paakendelse af de sager, der var anlagt af Dreyfus, Continentale og Glencore, ikke kunne afhaenge af de enkelte kontraktpartneres vilje. Disse kunne ikke med henblik herpaa etablere nogen forbindelse mellem de retshandler, de havde indgaaet, og Kommissionens fremtidige afgoerelse vedroerende selve aftalens overensstemmelse med betingelserne for faellesskabsfinansieringen.

Jeg giver for mit vedkommende afkald paa at gaa naermere ind paa rigtigheden af dette kriterium, men det er under alle omstaendigheder hoejst usandsynligt, at det kan finde anvendelse i de foreliggende sager. Man maa nemlig ikke glemme, at der mellem de leveringskontrakter, der var indgaaet af Den Russiske Foederation og Ukraine »laengere nede« med appellanterne og de laaneaftaler, der var indgaaet af de to republikker »i toppen« med Kommissionen, fandtes en ubestridelig og objektiv sociooekonomisk sammenhaeng, der var alle parter i den beskrevne trepartshandel bekendt, naar man saa bort fra den udtrykkelige indsaettelse af den suspensive betingelse.

Det forekommer mig faktisk ubestrideligt, at begge parter i de enkelte leveringskontrakter - og saerlig saelgerne, der var fagkyndige handelsvirksomheder, der var helt paa det rene med de indkoebende republikkers paatraengende solvensproblemer, idet de var ramt af en alvorlig oekonomisk krise, saaledes som det klart siges i praeamblen til afgoerelse 91/658 (se punkt 6 ovenfor) - kun havde indgaaet kontrakterne med deres medkontrahenter paa grund af Kommissionens naesten samtidige bevilling af laanene til de paagaeldende republikker (61).

Som bemaerket af appellanterne er det netop de konkrete forhold i forbindelse med funktionen af den betalingsmekanisme, der var indfoert ved rammeaftalerne, der uden mindste tvivl viser, at leveringskontrakterne i oekonomisk henseende forudsatte, at Faellesskabets laan til de to republikker blev ydet, for at forpligtelsen til at betale de solgte varer kunne opfyldes.

Paa grundlag af ovenstaaende betragtninger (se punkt 8-14) skal jeg i forbindelse med de to bistandslaan fra Faellesskabet til Den Russiske Foederation og Ukraine bemaerke, at aabningen af remburserne fra de to republikkers respektive oekonomiske repraesentanter ikke noedvendigvis havde vaeret tilstraekkelig til at sikre leverandoerselskaberne betaling for de leverede varer, og ej heller VEB's eller SEIB's korrespondentbank - som bekraeftende bank efter anmodning fra leverandoerselskabet (62) - havde sikkerhed for tilbagebetaling af de udlagte beloeb. Den garanti for opfyldelsen af koeberens forpligtelse, der laa i rembursen, har nemlig principielt samme vaerdi som den tillid, man har til den udstedende bank, og den tillid, VEB og SEIB noed paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede begivenheder fandt sted, maa mildt udtrykt siges at have vaeret beskeden (63).

Leverandoerernes sikkerhed for punktlig og fuldstaendig opfyldelse af betalingsforpligtelsen bundede - betinget af handelsaftalernes overensstemmelse med den relevante faellesskabslovgivning - i de forpligtelser, Faellesskabet for sit vedkommende (som laangiver) havde paataget sig over for VEB og SEIB. Den daekning, Kommissionen havde sikret for de uigenkaldelige remburser, der var aabnet af disse banker, gav en helt klar sikkerhed, en sikkerhed, der, kan man tilfoeje, helt og holdent svarer til den, der i international handelspraksis foelger af en bekraeftelse af en remburs, der gives af en anden bank med det beste navn.

Foelgelig er det, der betyder noget i denne sag, ikke den suspensive betingelse, der var vedtaget af parterne. Det er derimod leveringskontrakternes objektive oekonomiske afhaengighed af laaneaftalerne, der betyder noget. Indsaettelsen af den suspensive betingelse i kontrakterne genspejler alene denne afhaengighed (64).

70 Naar dette er sagt, finder jeg det ikke - ej heller paa baggrund af de kompetenceproblemer, der er rejst af Kommissionen (se punkt 35 og 68 ovenfor) - noedvendigt eller tilladeligt paa dette sted yderligere at uddybe spoergsmaalet om, hvorvidt de indkoebende russiske og ukrainske virksomheders retsstilling i henseende til opfyldelse af de kontrakter, der var indgaaet af appellanterne, kan betegnes som egentlige forpligtelser.

I oevrigt var det efter den formalitetsanalyse, der er foretaget af Retten, fordi Dreyfus, Continentale og Glencore ikke var umiddelbart beroert, tilstraekkeligt at fastslaa, at Exportkhleb og Ukrimpex i det mindste paa formelt plan havde mulighed for at give afkald paa faellesskabsfinansieringen og opfylde kontrakterne paa de prisbetingelser, som Kommissionen havde bestridt.

Ogsaa dette synspunkt - som i oevrigt allerede er forkastet af Domstolen i Geotronics-sagen (65) - maa dog afvises. Den udgoer efter min opfattelse intet andet end en gold eksercits i juridisk formalisme, hvilket jeg straks skal soege at godtgoere.

Ogsaa selv om Den Russiske Foederation og Ukraine - dvs. adressaterne (gennem deres respektive finansielle institutioner) for de anfaegtede beslutninger - direkte havde raadet over finansielle midler, der gjorde det muligt for dem at opfylde de koebsforpligtelser, de havde paataget sig over for de tre selskaber (eller over alternative finansieringskilder, der maaske var mindre gunstige end Faellesskabets), ville det have vaeret utaenkeligt, at de to republikker skulle have vaeret interesseret i at opfylde de kontrakter, der var indgaaet med Dreyfus, Continentale og Glencore, under afkald paa udbetaling af faellesskabslaanet i tilsvarende omfang. Dette gaelder saa meget mere, som det korn, der var genstand for disse kontrakter, er en homogen og udifferentieret vare. De indkoebende republikker kunne let have koebt det - om end maaske med visse forsinkelser - hos store konkurrerende handelsselskaber og paa kontraktbetingelser, der kunne godkendes af Kommissionen.

Og hvis vi nu gaar over fra spekulative til faktiske betragtninger, fremgaar det af de faktiske omstaendigheder, der er beskrevet i de appellerede domme, at Den Russiske Foederation og Ukraine ikke direkte raadede over saadanne ressourcer (66). Dette forhold bestrides i realiteten ikke af Kommissionen.

Som foelge heraf maa man drage foelgende konklusion: Den paastaaede ret (men problemstillingen aendres ikke, dersom man foretraekker at tale om pligt) for de russiske og ukrainske myndigheder til at opfylde kontrakterne paa de aftalte vilkaar under afkald paa faellesskabsfinansieringen maa betragtes som fuldstaendig teoretisk, saaledes som det ogsaa var tilfaeldet i Geotronics-sagen for saa vidt angaar de rumaenske myndigheders mulighed for at tilkende appellanten den paagaeldende kontrakt trods Kommissionens beslutning om naegtelse af anerkendelse.

Paa grund af det ovenfor anfoerte var muligheden for, at myndighederne i de to republikker ikke ville rette sig efter de anfaegtede beslutninger og saaledes ikke betale de respektive koebspriser, der ifoelge kommissionsbeslutningen ikke var i overensstemmelse med finansieringsbetingelserne, derfor - jeg laaner her den formulering, som Domstolen benyttede i dommen i Piraiki-Patraiki-sagen, jf. punkt 61 ovenfor - »utvivlsomt udelukket« eller i hvert fald hoejst usandsynlig.

71 Beslutningerne om at naegte at godkende henholdsvis tillaeggene til kontrakterne mellem Exportkhleb og de tre appellanter og kontrakten mellem Ukrimpex og Glencore blev truffet af Kommissionen under udoevelse af dens befoejelser (som fastlagt i artikel 4 og 5 i forordning nr. 1897/92, der for sit vedkommende byggede paa afgoerelse 91/658), og fratog (om det var med rette eller med urette, er uden betydning for denne sag) Dreyfus, Continentale og Glencore enhver reel mulighed for at opfylde de kontrakter, som var tilkendt hver af dem.

Kommissionens beslutninger har saaledes reelt erstattet de nationale kompetente myndigheders og haft bindende retsvirkninger for hver isaer af de tre selskaber, hvorfor disse har en direkte interesse i at anlaegge sager til annullation af disse beslutninger.

72 Denne konklusion synes mig fuldstaendig paa linje med den flere gange omtalte Geotronics-dom (se punkt 46 ovenfor). Den omstaendighed, at Kommissionen i de foreliggende sager har vedtaget de af Dreyfus, Continentale og Glencore anfaegtede beslutninger efter (og ikke som i Geotronics-sagen foer) tilkendelsen af kontrakten samt forhandlingerne og afslutningen af leveringskontrakterne med de kompetente nationale myndigheder, medfoerer - i modsaetning til, hvad Kommissionen har gjort gaeldende (se punkt 57 ovenfor) - nemlig ikke paa nogen maade, at de tre selskaber ikke kan paakalde sig den domstolsbeskyttelse, der gaelder i Faellesskabets retsorden.

Ganske vist var Dreyfus, Continentale og Glencore fortsat frit stillet med hensyn til at benytte sig af voldgiftsklausulen i leveringskontrakterne med henblik paa eventuelt at opnaa en voldgiftskendelse for, at Exportkhleb (henholdsvis Ukrimpex) havde misligholdt kontrakterne, men voldgiftsretten ved handels- og industrikammeret i Moskva (eller den tilsvarende instans i Kiev) ville klart have vaeret inkompetent til at paakende spoergsmaalet, om beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 var forenelig med bestemmelserne (i afgoerelse 91/658 og forordning nr. 1897/92) vedroerende Kommissionens befoejelse til at anerkende handelskontrakterne og de remburser, der var aabnet vedroerende de respektive leveringer. I lighed med Geotronics kunne ej heller appellanterne i de foreliggende sager indbringe de anfaegtede beslutninger for nogen andre retsinstanser end Faellesskabets.

73 Endelig er det rigtigt, at den afvisningsgrund, som Kommissionen gjorde gaeldende i Geotronics-sagen, og som Retten tog til foelge, havde en anden genstand end de fire sager, der i dag er forelagt Domstolen.

I Geotronics-sagen var der tale om selve beskaffenheden af den skrivelse, der var tilstillet Geotronics af Kommissionen, dvs. muligheden for at kvalificere denne retsakt som egnet til genstand for et annullationssoegsmaal, i det omfang den var bestemt til at have bindende retsvirkninger, der var egnede til at oeve indflydelse paa interesserne hos den virksomhed, der deltog i udbuddet (67). Men dette forhold bestrides ikke under de foreliggende sager (bortset fra i sag T-509/93) og er ej heller blevet bestridt for Retten (68).

Med de processuelle indsigelser, der blev taget til foelge i dommene af 24. september 1996, havde Kommissionen begraenset sig til at bestride, at beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 - der var rettet til henholdsvis VEB og SEIB - direkte vedroerte appellanterne (69). I Geotronics-sagen behoevede Domstolen derimod efter foerst at have kvalificeret den paagaeldende afgoerelse som anfaegtelig ikke at undersoege, om der var tale om nogen umiddelbar (og individuel) interesse hos appellanten, idet Kommissionens telefaxskrivelse, hvis adressat formelt var Geotronics, blev kvalificeret som en afgoerelse, der var truffet i forhold til selskabet i medfoer af traktatens artikel 173, stk. 4 (70).

Af de grunde, jeg har anfoert ovenfor, taler ej heller denne forskel for overvejelser om afvisning af de foreliggende appelsager.

I det domstolsbeskyttelsessystem, der er indfoert ved traktaten, giver den klare bestemmelse i artikel 173, stk. 4, private sagsoegere en (om end betinget) ret til at indbringe klager over beslutninger, der (formelt) er rettet til andre personer. Disse beslutninger betragtes som rettet til adressaten, men analogt ogsaa til andre, der anfaegter dem under henvisning til en umiddelbar og individuel interesse (71). Som naevnt ovenfor (se punkt 59) har den paagaeldende bestemmelse isaer til formaal at forhindre, at faellesskabsinstitutionerne kan udelukke eller begraense privates soegsmaalsret ved valget af formen for de retsakter, de fastsaetter, og at praecisere, at valget af form ikke kan aendre en retsakts karakter (72).

Lad os nemlig hypotetisk forudsaette, at de formelle adressater for beslutningen af 1. april 1993 og beslutningen af 12. juli 1993 - alt andet lige - havde vaeret appellanterne i de foreliggende sager. I saa tilfaelde kunne de paagaeldende beslutninger ifoelge de principper, der er fastlagt af Domstolen i Geotronics-sagen, vaere genstand for annullationssoegsmaal fra de tre selskabers side.

Naar dette er tilfaeldet, ser jeg ikke, hvorledes man skal kunne komme til en anden loesning, bare fordi Kommissionen i de konkrete tilfaelde, der er omhandlet i de foreliggende sager, har valgt at rette de anfaegtede retsakter ikke til Dreyfus, Continentale og Glencore, men derimod til de finansielle institutioner i henholdsvis Den Russiske Foederation og Ukraine.

74 Artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen bestemmer: »Giver Domstolen appellanten medhold, ophaever den den af Retten trufne afgoerelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse.«

Afgoerelsen af realiteten i de foreliggende sager vil uundgaaeligt kraeve yderligere faktiske oplysninger med henblik paa vurderingen af de oprindeligt af Dreyfus, Continentale og Glencore fremsatte anbringender, som Retten ikke har haft lejlighed til at overveje i sine mellemafgoerelser af 24. september 1996. Foerst og fremmest verserer sagerne T-485/93 og T-491/93 vedroerende de af Dreyfus og Glencore i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, nedlagte erstatningspaastande endnu for Retten. Disse betragtninger foerer mig til at foreslaa hjemvisning af de foreliggende sager til Retten.

Forslag til afgoerelse

Paa baggrund af det ovenfor anfoerte foreslaar jeg Domstolen:

- at ophaeve de af Retten i Foerste Instans den 24. september 1996 i sagerne T-485/93, T-491/93, T-494/93 og T-509/93 afsagte domme for saa vidt angaar afvisningen af de af Dreyfus, Continentale og Glencore nedlagte annullationspaastande vedroerende beslutningen af 1. april 1993 og den af Glencore nedlagte annullationspaastand vedroerende beslutningen af 12. juli 1993 og erklaere, at disse soegsmaal kan antages til paakendelse, samt

- at hjemvise de foreliggende sager til Retten i Foerste Instans.

(1) - Se dom af 22.4.1997, sag C-395/95 P, Geotronics mod Kommissionen, Sml. I, s. 2271.

(2) - Se domme af 24.9.1996, sag T-485/93, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. II, s. 1101, sag T-491/93, Richco mod Kommissionen, Sml. II, s. 1131, og sag T-494/93, Compagnie Continentale mod Kommissionen, Sml. II, s. 1157.

(3) - Ved denne beslutning - der indeholdtes i en skrivelse sendt af det kommissionsmedlem, der havde ansvaret for landbrug til Den Russiske Foederations finansielle institution - naegtede Kommissionen at godkende de aendringer, der var foretaget i de af Dreyfus, Continentale og Glencore indgaaede aftaler med det statslige selskab, som Den Russiske Foederation havde paalagt at forhandle om indkoeb af hvede (se punkt 15-20 nedenfor), idet de var i strid med faellesskabsretten.

(4) - Se dom af 24.9.1996, sag T-509/93, Richco mod Kommissionen, Sml. II, s. 1181. Den anden beslutning, der anfaegtes af Glencore, indeholdtes i en skrivelse om et af Faellesskabet ydet mellemfristet laan til Ukraine, og som det kommissionsmedlem, der havde ansvaret for landbrug, havde tilstillet den laantagende republiks finansielle institution. Ved den paagaeldende beslutning naegtede Kommissionen at anerkende, at den kontrakt om levering af hvede, der allerede var indgaaet mellem repraesentanten for Ukraine og Glencore som den virksomhed, der havde faaet tilslag (se punkt 21 nedenfor), var i overensstemmelse med de gaeldende faellesskabsregler.

(5) - Se de i fodnote 2 og 4 ovenfor naevnte domme.

(6) - Se A. Espino Morcillo og s. Kollias; »Emprunts« i C. Gavalda og R. Kovar (red.), Répertoire de droit communautaire, Paris, 1992 (loesbladsudgaven, januar 1993), bind II, afsnit 51-67.

(7) - Raadets afgoerelse af 16.12.1991 om ydelse af et mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker (EFT L 362, s. 89). Med denne afgoerelse fulgte Raadet det forslag, der var fremsat maaneden foer af Kommissionen, bl.a. i dens egenskab af koordinerende institution for gruppen af de 24 industrilande i Organisationen for Samarbejde og OEkonomisk Udvikling (se Kommissionens forslag af 8.11.1991 til Raadets afgoerelse om ydelse af et mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker, KOM(91) 443 endelig udg., EFT C 320, s. 3).

(8) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1897/92 af 9.7.1992 om gennemfoerelsesbestemmelser for mellemfristet laan til Sovjetunionen og dens republikker, som fastsat ved afgoerelse 91/658 (EFT L 191, s. 22).

(9) - Som bekendt er rembursen den betalingsmaade, der traditionelt benyttes i internationale koebekontrakter, fordi den goer det muligt at mindske de risici, der normalt er forbundet med denne form for handelstransaktioner. Systemet i rembursen i dens enkleste form bygger paa den anmodning, som den saakaldte ordregiver (typisk erhververen af bestemte varer eller tjenesteydelser) fremsaetter over for en af ham selv valgt bank (den saakaldt udstedende bank) om: i) at aabne en remburs i beneficiantens (dvs. saelgerens eller tjenesteyderens) favoer og ii) at soerge for betaling af vederlaget, imod at beneficianten (eller hans bank som befuldmaegtiget) rettidigt til den udstedende bank indleverer de dokumenter vedroerende ydelsen, der er angivet af ordregiveren i rembursbrevet. Dersom der er overensstemmelse mellem de dokumenter, der er accepteret af den udstedende bank, og rembursbestemmelserne, forpligter ordregiveren sig til at betale denne bank det beloeb, der er udbetalt af denne til beneficianten med tillaeg af provision og eventuelle renter. Det skal bemaerkes, at den forpligtelse, den udstedende bank har paataget sig over for beneficianten, er uafhaengig af aftalen om koeb mellem sidstnaevnte og ordregiveren, og foelgelig er banken (medmindre der er tale om en genkaldelig remburs, jf. nedenfor) forpligtet til at betale det beloeb, der er angivet af ordregiveren efter kontrol af overensstemmelsen mellem de indleverede dokumenter og rembursbestemmelserne, samt kontrol af, at dokumenterne er rettidigt og behoerigt indleveret, og kan ikke goere nogen indsigelse vedroerende det underliggende retsforhold gaeldende.

I den hyppigst forekommende form for remburs anmoder den udstedende bank en anden bank (normalt den udstedende banks korrespondent i beneficiantens land) om at »advisere rembursen«. I dette tilfaelde betaler beneficiantens bank denne koebesummen som fuldmaegtig for den udstedende bank, naar dokumenterne indleveres. Den bank, der har til opgave at advisere rembursen paatager sig dog ikke nogen forpligtelse over for beneficianten, men en leverandoer, der oensker at nedbringe risiciene for misligholdelse af erhververens loefte kan kraeve, at den af ordregiveren aabnede remburs »bekraeftes« af en bank i erhververens eget land. Den saakaldt »bekraeftende« bank forpligter sig i saa fald selvstaendigt over for beneficianten, idet den foejer sin egen forpligtelse til den udstedende banks til at erlaegge den betaling, der er kraevet af erhververen, alene paa betingelse af, at de indleverede dokumenter er i overensstemmelse med dem, der er anfoert i rembursbrevet.

Det skal til slut bemaerkes, at mens den uigenkaldelige remburs - hvori den udstedende bank er direkte forpligtet til at erlaegge den kraevede betaling alene paa betingelse af, at der er overensstemmelse med de af beneficianten indleverede dokumenter og de dokumenter, der er naevnt i rembursbrevet - er uhyre udbredt i handelspraksis, taler man om en genkaldelig remburs, naar den udstedende bank ikke paatager sig nogen forpligtelse over for beneficianten, saaledes at den i alle tilfaelde frit kan naegte at betale (f.eks. fordi den finder, at ordregiverens oekonomiske situation er blevet forringet efter aabningen af rembursen). Foelgelig benyttes sidstnaevnte form af indlysende grunde saa godt som aldrig i handelspraksis (se A. Giampieri, »Il credito documentario«, Nuova giur. civ. commentata, 1992, II, s. 318, saerlig s. 318 og 319, og R. Jack, Documentary Credits, London-Dublin-Edinburgh, 1991, s. 1-24).

(10) - Den form for uigenkaldelig remburs, der var omhandlet i de laanekontrakter, der var indgaaet mellem Kommissionen og VEB og SEIB (se punkt 9 og 10 nedenfor) var i overensstemmelse med »Ensartede regler og usancer vedroerende remburser«, der er udgivet af det internationale handelskammer i Paris (revideret udgave 1983, ICC-publikation nr. 400) og vedtaget af Faellesskabet som den standardform for remburser, der skal benyttes af udstedende banker.

(11) - I overensstemmelse med artikel 2 i afgoerelse 91/658 indgik Kommissionen den 15.1.1993 paa Faellesskabets vegne som laantager med et bankkonsortium ledet af Crédit Lyonnais en aftale om et laan, som udtrykkeligt var oeremaerket til finansiering af det laan, der var ydet Den Russiske Foederation. Paa grundlag af denne aftale havde Kommissionen adgang til den kredit, den havde opnaaet hos de laangivende banker, i form af beloeb, der blev trukket ved traekmeddelelser. Netop paa grund af forbindelsen mellem den paagaeldende aftale og den finansiering, der var tilsagt VEB, bestemtes det i laaneaftalen af 15.1.1993, at Kommissionen i forbindelse med udstedelse af en traekmeddelelse kunne give Crédit Lyonnais saerlig instruktion om at foretage den paagaeldende udbetaling direkte over andre konti end Faellesskabets (som f.eks. den bekraeftende, den adviserende eller den udstedende banks konto).

(12) - Se punkt 5, stk. 1, litra b), i de laanekontrakter, der var indgaaet med henholdsvis VEB, Ukraine og SEIB.

(13) - Denne bekraeftelse, hvori gentoges de obligatoriske passager, der skulle gentages i samtlige de foelgende dokumenter - herunder remburserne - blev af Kommissionen tilstillet VEB eller SEIB med kopi til den bank (den saakaldte manager), der af Kommissionen havde faaet til opgave at forvalte udbetalingerne.

(14) - Med den erklaering om forpligtelse til tilbagebetaling, der blev fremsendt med et foelgebrev fra »manager«-banken, forpligtede Kommissionen sig til at daekke den udstedende banks forpligtelse paa anfordring fra den bekraeftende eller adviserende bank, der var valgt af leverandoeren. Efter modtagelsen af forpligtelsen til tilbagebetaling fremsendte denne bank en anmodning herom til »manager«-banken, som inden for tre dage foretog betaling i ECU af det anerkendte beloeb.

(15) - Se tillige artikel 4, stk. 2, og artikel 5, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1897/92, hvorefter Kommissionens anerkendelse af de af de beroerte republikker indgaaede kontrakter bl.a. var betinget af for det foerste, i) at kontrakterne var indgaaet efter en procedure, der sikrede fri konkurrence (herunder indgivelse af mindst tre tilbud) og ii) at de skulle vaere indgaaet »paa de gunstigste vilkaar i henseende til den pris, der normalt opnaas paa de internationale markeder«.

(16) - Ved de remburser, der aabnedes af Den Russiske Foederations og Ukraines finansielle institutioner, anmodede disse deres korrespondentbank i leverandoerens land om at advisere den paagaeldende remburs og bemyndigede den tillige i denne forbindelse til - ved bekraeftelse - at paatage sig en selvstaendig betalingsforpligtelse, dersom dette kraevedes af beneficianten.

De af VEB og SEIB udstedte rembursbreve blev i kopi forelagt Kommissionens tjenestegrene og den ledende bank med henblik paa kontrol af de obligatoriske angivelser (se note 13 ovenfor). Den ledende bank underrettede for sit vedkommende den bekraeftende eller adviserende bank om, at betaling kun ville finde sted, efter at Kommissionen havde modtaget en anmodning om udbetaling fra VEB eller SEIB.

(17) - I punkt 1 i de kontrakter om leveringen, der var indgaaet af Exportkhleb, hedder det: »Denne aftale indgaas paa betingelse af EOEF-myndighedernes godkendelse og er underkastet bankaftalen mellem Den Russiske Foederations og EOEF-myndighedernes finansielle institutioner (This contract is concluded subject to approval of EES (eller rettere, EEC) authorities and the bank agreement between authorised bank of Russian Federation and the bank authorised by the EEC authorities)«. Yderligere hed det i punkt 4 i ovennaevnte kontrakter under overskriften »Betaling«: »Denne kontrakt er betinget af, at den adviserende bank [af rembursen] modtager en behoerig forpligtelseserklaering fra indehaveren af den konto, hvoraf beloebet skal daekkes (den af EOEF godkendte bank) [this contract is subject to receit (sic) by the relevante advising bank of an appropriate undertaking from the cover account holder (Bank authorised by EEC])«.

Paa samme maade paahvilede det ifoelge den af Ukrimpex med Glencore indgaaede leveringskontrakt Ukraines finansielle institution »at opnaa alle fornoedne aftaler, som f.eks. EF-Kommissionens anerkendelse af den paagaeldende kontrakt [to obtain all necessary agreements such as approval of the relating contract by the Commission of the European Communities]«. For saa vidt angik betalingen af de enkelte forsendelser af varerne ifoelge kontrakten hed det i denne, at betalingen skulle finde sted »i o