Appel iværksat den 25. november 2021 af Frédéric Jouvin til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 26. april 2021 i sag T-472/20 og T-472/20 AJ II, Jouvin mod Kommissionen

(Sag C-719/21 P)

(2022/C 64/34)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Frédéric Jouvin (ved avocat L. Bôle-Richard)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets kendelse af 26. april 2021 i sag T-472/20 og T-472/20 AJ II, Jouvin mod Kommissionen, ophæves, for så vidt som sagen blev afvist, idet den var åbenbart ugrundet.

— De for Retten nedlagte påstande tages til følge, og sagen hjemvises til Kommissionen.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat tre anbringender.

Med det første anbringende gøres gældende, at Retten i forbindelse med sin vurdering foretog en fejlagtig kvalificering af de faktiske omstændigheder, og at den begik en fejl i forbindelse med fastlæggelsen af indholdet af et bevis og en retlig fejl med hensyn til det krævede bevisniveau. Ifølge appellanten begik Retten en retlig fejl, idet den i forbindelse med sin vurdering foretog en fejlagtig retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder. Retten fastslog nemlig, at det meget høje antal krænkere ikke kunne rejse tvivl om Kommissionens konstatering af, at det ikke var godgjort, at der var en samordning mellem de virksomheder, der var nævnt i appellantens klage. Formålet med konstateringen af det meget høje og eksponentielt stigende antal krænkere var imidlertid ikke at påvise forekomsten af en samordning, men synes at være en konsekvens af sidstnævnte.

Appellanten havde fremlagt bevis på forekomsten af denne samordning og godtgjort, at de virksomheder, der deltog i standardiseringsarbejdet, forinden var blevet kontaktet med henblik på at udstede licenser til appellantens patentportefølje. Efter de fejlslagne forhandlinger deltog samtlige de virksomheder, som var blevet kontaktet i standardiseringsarbejdet hos ISO, og ingen af disse virksomheder opfyldte deres forpligtelse til at angive alle de patenter, som kunne være knyttet til den omhandlede standard under udvikling. Alle disse forhold, som den ulovlige samordningen består i, førte til en eksponentiel stigning i antallet af krænkere.

Appellanten har endvidere fremsat et anbringende om, at der blev begået en retlig fejl med hensyn til det bevisniveau, der indledningsvis var krævet af Kommissionen og efterfølgende af Retten i dens kendelse, med henblik på at påvise forekomsten af en samordning mellem de berørte virksomheder.

Med det andet anbringende gøres gældende, at Retten undlod at tage hensyn til de faktiske omstændigheder, den havde fået forelagt. Ifølge appellanten fastslog Retten, at appellantens argumenter vedrørende en opdeling af markedet ikke var blevet fremført under den administrative procedure. Appellanten fremførte imidlertid allerede dette argument under den administrative procedure, nemlig i sin e-mail til Kommissionen af 15. maj 2018, dvs. to år inden Kommissionens endelige afgørelse om afslag på appellantens klage. Retten begik dermed en retlig fejl ved ikke at fastlægge det faktiske indhold af et bevis, der var fremlagt for den.

Med det tredje anbringende gøres endelig gældende, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med fastlæggelsen af indholdet af et bevis. Retten var af den opfattelse, at appellanten nærmere bestemt havde nedlagt påstand om en overtrædelse af konkurrencereglerne. Appellanten gjorde imidlertid gældende, at hvis Kommissionen i tilstrækkelig omfang havde taget hensyn til de beviser, der var blevet fremlagt for den under den administrative procedure, kunne den ikke have undgået at fastslå, at der forelå en samordning mellem de af klagen omfattede virksomheder, og dermed en overtrædelse af konkurrencereglerne.

Hvad angår konstateringen af, at appellanten havde været udsat for forskelsbehandling, havde appellanten i sin stævning begrænset sig til at uddybe de argumenter, der allerede var blevet fremført under den administrative procedure, og til at påpege det åbenbart urigtige skøn, som Kommissionen havde anlagt, idet den havde undladt at tage hensyn til de faktiske omstændigheder, som appellanten havde henvist til. Retten tilsidesatte sin begrundelsespligt ved at fastslå, at appellanten ikke havde fremført noget argument vedrørende den tydeligvis anfægtede afgørelse, selv om alle appellantens argumenter tilsigtede at påvise, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn.

Hvad angår kvalificeringen af en samordning gør appellanten ligeledes gældende, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn. Appellanten nedlagde på intet tidspunkt påstand om, at Retten direkte skulle fastslå, at der var sket en overtrædelse af konkurrencereglerne, men snarere fastslå, at den analyse af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen var blevet gjort bekendt med, utvivlsomt burde have foranlediget Kommission til selv at fastslå, at der var sket en overtrædelse af konkurrencereglerne og en åbenlys tilsidesættelse af Kommissionens egne henstillinger.