3.

En anden søgsmålsgrund angår den omstændighed, at disciplinærrådet fra sit tredje møde, altså fra den 5. december 1972, ikke længere var fuldtalligt, og at dets udtalelse derfor ikke blev underskrevet af alle medlemmer. Sagsøgerinden ser heri en så alvorlig fejl, at hun anser disciplinærrådets udtalelse for ulovlig og derfor uegnet til at danne grundlag for den trufne disciplinære afgørelse. Ved behandlingen af denne anklage, som man sikkert må tillægge betydelig vægt, må man først være opmærksom på, hvad der kan uddrages af de pågældende bestemmelser om sammensætningen af disciplinærrådet, gennemførelsen af disciplinærforfølgningen og den udtalelse, som disciplinærrådet skal afgive. Det fremgår således af tjenestemandsvedtægtens bilag II, artikel 4, at disciplinærrådet består af en formand og fire medlemmer. Formanden udpeges i henhold til artikel 4 af ansættelsesmyndigheden; to af medlemmerne tages fra en liste, som ansættelsesmyndigheden udarbejder, de to andre fra en liste, som stammer fra personaleudvalget. Det fremgår også udtrykkeligt af denne bestemmelse, at den indberettede tjenestemand kan rejse indsigelse mod et medlem af disciplinærrådet for partiskhed, og at medlemmerne for deres vedkommende kan gøre berettigede fritagelsesgrunde gældende. Sker dette, foretagner formanden for disciplinærrådet i medfør af artikel 5, stk. 3, 2. afsnit en ny lodtrækning til supplering af rådet. Vedrørende proceduren er det i bilag IX, artikel 7 bestemt, at disciplinærrådet afgiver sin begrundende udtalelse med stemmeflerhed. I øvrigt er det vigtigt (artikel 8), at formanden kun deltager i afstemningen, når der er tale om procedurespørgsmål eller i tilfælde af stemmelighed. Desuden skal i henhold til artikel 9 den begrundede afgørelse underskrives af samtlige medlemmer af disciplinærrådet. Efter min mening fremgår det klart af disse bestemmelser — heri må jeg give sagsøgerinden ret — at disciplinærrådet kun er korrekt sammensat, når det består af 5 medlemmer, og at dets udtalelse principielt skal støttes af flertallet af de 4 medlemmer, som er udtrukket fra de nævnte lister. Man kan herved henvise til den omstændighed, at udtalelsen skal underskrives af samtlige medlemmer, altså af medlemmerne i den i bilag II, artikel 4 forudsatte betydning. Det er også vigtigt i denne forbindelse, at man har anset bestemmelser om supplering af disciplinærrådet for nødvendige. Dette er efter min mening udtryk for, at udvalget altid skal være fuldtalligt. Det er heller ikke særligt indlysende, hvorfor disse bestemmelser kun skulle gælde i tilfælde af partiskhed eller fremsættelse af fritagelsesgrunde, ganske bortset fra, at man i den foreliggende sag — det femte medlem er øjensynlig gledet ud på grund af barselsorlov — egentlig allerede fra begyndelsen, fordi dette kunne forudses, burde have anvendt bilag II, artikel 5, stk. 3. Desuden kan der henvises til tidligere retspraksis om dette emne. Således blev der i sag 46/72 (De Greef mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 30. maj 1973, Sml. 1973, s. 543) lagt vægt på den paritetiske sammensætning og på nødvendigheden af at træffe flertalsafgørelse på dette grundlag. Dette kan logisk kun betyde, at der skal medvirke lige så mange medlemmer fra personalet som fra administrationen, og desuden, idet der ved medvirken af et enkelt medlem fra hver gruppe ikke kan fremkomme et flertal, at alle fire medlemmer skal deltage i beslutningsprocessen. I det foreliggende tilfælde kan man altså, da der fra et bestemt tidspunkt i sagen manglede et medlem, ikke længere tale om, at disciplinærrådet var korrekt besat. Det må også erkendes, at bestemmelsen om, at formanden kun i tilfælde af stemmelighed deltager i afstemningen, er blevet overtrådt. Man kan heller ikke — som det er blevet forsøgt — retfærdiggøre den fulgte fremgangsmåde ved at henvise til beslægtede bestemmelser i fransk og belgisk lovgivning, som indeholder andre løsninger for det tilfælde, at et medlem af et disciplinærråd mangler. Således synes det — i fransk ret — at være tilstrækkeligt, når der ikke er bestemmelser om quorum, at halvdelen af medlemmerne plus et er til stede, og det anses for rigtigt, såfremt en repræsentant for personalesiden er fraværende, at et medlem fra den anden side også trækker sig tilbage. Efter belgisk ret er det åbenbart nok, at mindst halvdelen af medlemmerne er til stede, og det anses desuden ikke for nødvendigt, at det offentlige og fagforeningerne er repræsenteret i lige antal. Disse henvisninger kunne kun have betydning for os, såfremt der virkelig var huller i fællesskabsbestemmelserne, og der ikke allerede af disses ordlyd og sammenhæng fremgik en klar løsning af det foreliggende problem. Det samme gælder for henvisningen til, at det med hensyn til det paritetiske udvalg udtrykkeligt i tjenestemandsvedtægtens bilag II, artikel 3 er bestemt, at det kun er beslutningsdygtigt, når alle medlemmerne er til stede. Bortset fra, at man altid skal være forsigtig med at slutte modsætningsvis, mener jeg, at en sådan modsætningsslutning ikke er korrekt med hensyn til disciplinærrådet, fordi den ikke kan komme i betragtning ifølge den ovenfor påviste samlede ordning, som disciplinærrådet indgår i. Men om der af den konstatering, at disciplinærrådet ikke er besat i overensstemmelse med reglerne, og at dets præsident ulovligt har deltaget i beslutningstagningen, nødvendigvis må følge, at man fuldstændigt skal se bort fra disciplinærrådets udtalelse, og at den herpå støttede disciplinærafgørelse er ulovlig, kan man efter min mening ikke uden videre hævde. Selv om det — som det blev betonet i sag 35/67 (Van Eick) — står fast, at disciplinærrådet har overholdt retsplejens grundprincipper, for eksempel gennem vidneafhøring, og selv om man må indrømme, at det har øvet betydelig indflydelse på sagens opklaring og måske også på den disciplinærafgørelse, som til sidst blev truffet af ansættelsesmyndigheden, må det dog ikke glemmes, at vi har at gøre med alene et organ, der kun er rådgivende, og hvis forslag ikke er bindende. Hvis man er opmærksom på dette vigtige karakteristikum, kan man ved vurderingen af mangler, som de her foreliggende, allerede tillægge det forhold betydning, at sagsøgerindens advokater — som uimodsagt anført af Rådet — ikke inden disciplinærforfølgningens afslutning havde fremsat en hertil svarende klage. En sådan optræden indebærer i national forfatningsret, i hvert fald ved visse mindre overtrædelser, udelukkelse af senere kritik (jf. for eksempel Eyermann-Fröhler, Kommentar zur Verwaltungsgerichtsordnung, note 17 til § 137). Desuden — og det er endnu vigtigere — må der erindres om Rådets henvisning til, at der i udtalelsen ikke findes antydning af en afvigende mening, ja at det endog er bekræftet af disciplinærrådets medlemmer, at udtalelsen er blevet til enstemmigt. Overvejer man under disse omstændigheder, hvorledes proceduren ville være forløbet, hvis disciplinærrådet havde været fuldtalligt, er der egentlig intet der taler for, at den ville have fået et andet udfald. Hvis det antages, at det fra et bestemt tidspunkt fraværende fjerde medlem, som i øvrigt er udtrukket fra administrationens liste, havde haft en afvigende mening, ville der alligevel have været et tilstrækkeligt flertal pa tre stemmer, som ville have støttet udtalelsen. Hvis man videre antager, at det endog var lykkedes dette medlem — jeg ved ikke, om man her overhovedet kan tale om sandsynlighed — at overbevise nok et medlem, ville der have foreligget stemmelighed, og det havde i så fald været formanden, der ligeledes har underskrevet forslaget, som havde haft den afgørende stemme. Desuden — det må jeg nok engang minde om — må det ikke overses, at ansættelsesmyndigheden ikke, for så vidt angår sanktionsforslaget, er bundet af disciplinærrådets udtalelse. Efter hvad der i sagen er kommet frem med henblik på vurderingen af sagsøgerindens forhold — hun har ved flere lejligheder, for eksempel med hensyn til tilbudet om anden beskæftigelse, vist sig ret stædig — er der imidlertid ikke den ringeste grund til at tro, at disciplinærafgørelsen selv ved et andet sanktionsforslag fra disciplinærrådet ville være faldet anderledes ud. Det anførte fører mig, skønt jeg — som jeg allerede har betonet — hælder til den anskuelse, at de for disciplinærrådet gældende forfatnings- og procedurebestemmelser har en ikke ringe betydning, til sluttelig at drage den konklusion, at de anførte mangler ikke berettiger til at bortse fra disciplinærrådets udtalelse og annullere den herpå støttede disciplinærafgørelse som følge af mangel på et korrekt grundlag.