RETTENS DOM (Femte Afdeling)

18. april 1996

Sag T-13/95

Nicolaos Kyrpitsis

mod

De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg

»Tjenestemænd — meddelelse om ledig stilling — forflyttelse — tjenestens interesse — afslag på en ansøgning — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-503

Angående:

Påstand om annulation af afslagene på sagsøgerens ansøgning til de ledige stillinger 2/94, 3/94 og 4/94 som faglært medhjælper (betjent) i lønklasse D3/D2 i Det Økonomiske og Sociale Udvalgs Direktorat for Personale, Administration og Budget.

Udfald:

Annullation.

Resumé af dom

Sagsøgeren, tjenestemand ved De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg (ØSU), blev i december 1993 ansat som faglært medhjælper (lønklasse D3) ved enheden »Restaurant, Cafeteria, Distribution af Drikkevarer« i den særlige afdeling for interne anliggender under Direktoratet for Personale, Administration og Budget. Den 6. marts 1994 indgav sagsøgeren en ansøgning i henhold til meddelelserne om ledige stillinger 2/94, 3/94 og 4/94 vedrørende tre stillinger som faglært medhjælper (betjent) eller medhjælper (bud) ved enheden »Møder, Betjente til møder, Reception, Etager« i den særlige afdeling for interne anliggender under Direktoratet for Personale, Administration og Budget med henblik på overflyttelse til en stilling som faglært medhjælper. Disse stillinger blev offentliggjort til besættelse i lønklasse D3/D2 eller D4.

Den 21. marts 1994 forespurgte ØSU's generalsekretær hos direktøren for Direktoratet for Personale, Administration og Budget om mulighederne for at besætte de ledige stillinger.

Den 24. marts 1994 svarede direktøren i det væsentlige generalsekretæren, at selv om hver af ansøgningerne fra tjenestemænd placeret ved enheden »Restaurant, Cafeteria« i meget høj grad opfyldte de kriterier, der var fastsat i meddelelserne om ledige stillinger, ville han foreslå at udelukke disse under hensyn til de mange problemer med driften, som prægede den pågældende enhed.

Den 30. marts 1994 meddelte generalsekretæren sagsøgeren afslag på hans ansøgning, idet han derved fulgte direktørens forslag. Ved skrivelse af 30. maj 1994 meddelte generalsekretæren som svar på sagsøgerens anmodning om en uddybende forklaring, at ansættelsesmyndigheden havde udvalgt de tjenestemænd, der havde faglig erfaring som betjent og allerede beklædte en sådan stilling. Sagsøgeren påklagede derefter afslaget på hans ansøgning. Ved skrivelse af 25. oktober 1994 blev sagsøgerens klage udtrykkeligt afvist.

Realiteten

Anbringendet dels om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29 og af meddelelserne om ledige stillinger, dels om et åbenbart urigtigt skøn

Første led: Manglende overholdelse af princippet om forflyttelsers forrang

Artikel 29 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) fastlægger betingelserne for at besætte ledige stillinger. Institutionen skal således trinvis undersøge, først mulighederne for forflyttelse og forfremmelse, dernæst mulighederne for gennemførelse af udvælgelsesprøver inden for institutionen og endelig ansøgninger om overflyttelse, indgivet af tjenestemænd fra andre institutioner. Kun hvis disse muligheder viser sig uegnede, kan institutionen gennemføre en udvælgelsesprøve. Det antoges at tilkomme institutionen at afgøre, om forfremmelse eller forflyttelse i henhold til artikel 29, stk. 1, litra a), gør det muligt at besætte den ledige stilling eller, om det er hensigtsmæssigt at gennemføre en intern udvælgelsesprøve (præmis 31).

Henvisning til: Domstolen, 5. december 1974. sag 176/73, Van Belle mod Rådet, Sml. s. 1361. præmis 5 og 6; Domstolen, 24. marts 1983. sag 298/81, Colussi mod Parlamentet, Sml. s. 1131, præmis 17.

Retten bemærkede, at institutionen ved besættelse af en ledig stilling kun kan træffe afgørelse efter at have undersøgt alle indkomne ansøgninger, eftersom ansættelsesmyndigheden i medfør af en samlet anvendelse af vedtægtens artikel 7, 29 og 45 skal gennemføre en sammenligning af ansøgernes fortjenester. Ansættelsesmyndigheden kan nemlig først bedømme, hvilke ansøgere der er bedst egnede til den stilling, som skal besættes, når der er foretaget en sådan sammenligning. Ansættelsesmyndighedens pligt til at gennemføre en sammenligning af fortjenesterne hos ansøgerne til en ledig stilling er udtryk både for princippet om ligebehandling af tjenestemænd og for grundsætningen om deres adgang til karriere (præmis 32 og 33).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sagT-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 24; Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Vela Palacios mod ØSU, Sml. II, s. 201, præmis 49; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 62; Retten, 21. februar 1995, sagT-506/93, Moatmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 147, præmis 37.

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden skal respektere den meddelelse om ledig stilling, den har udstedt, eftersom betingelserne for adgang til den omhandlede stilling er fastlagt i en sådan meddelelse om ledig stilling, udfærdiget i henhold til vedtægtens artikel 29. Hensigten med meddelelsen om ledig stilling er dels at informere interesserede så nøjagtigt som muligt om betingelserne for at kunne bestride den stilling, der skal besættes, for at gøre det muligt for dem at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning, dels at fastlægge den retlige ramme, inden for hvilken institutionen har til hensigt at gennemføre sammenligningen af ansøgernes fortjenester. Ansættelsesmyndigheden overholder ikke denne retlige ramme, hvis den først giver meddelelse om de særlige betingelser for at kunne udfylde den stilling, som skal besættes, efter offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling, når den har konstateret, hvilke ansøgninger der er indkommet, eller hvis den i forbindelse med bedømmelsen af ansøgningerne tager hensyn til andre betingelser end dem, der er anført i meddelelsen om ledig stilling. En sådan fremgangsmåde ville reelt berøve meddelelsen om ledig stilling den væsentlige rolle, den bør spille i ansættelsesproceduren, nemlig at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besættelsen af den pågældende stilling (præmis 34 og 37).

Henvisning til: Domstolen, 30. oktober 1974, sag 188/73, Grassi mod Rådet, Sml. s. 1099, præmis 40; Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 19; Retten, 11. december 1991, sag T-169/89, Frederiksen mod Parlamentet, Sml. II, s. 1403, præmis 69; Retten, 18. februar 1993, sag T-45/91, McAvoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, præmis 48; Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 67.

Retten fastslog indledningsvis, at ØSU's generalsekretær i skrivelsen af 30. maj 1994, der blev udfærdiget som svar på sagsøgerens anmodning om en uddybende forklaring på afslaget på hans ansøgning, havde anført, at ansættelsesmyndigheden havde udvalgt medhjælpere med faglig erfaring, som allerede beklædte en sådan stilling. I den henseende fremhævede Retten, at dette udvælgelseskriterium ikke optrådte i meddelelsen om ledig stilling. Imidlertid var hensyntagen til en bestemt faglig erfaring et kriterium, som burde tillægges grundlæggende betydning, således at ansættelsesmyndigheden ikke havde kompetence til at lægge et sådan kriterium til grund for sit valg af ansøgere, hvis kriteriet ikke var nævnt blandt de krav, der blev stillet i henhold til en meddelelse om ledig stilling. Retten fandt derfor, at ansættelsesmyndigheden havde tilsidesat meddelelsen om ledig stilling (præmis 38, 39 og 40).

Retten bemærkede dernæst, at det fremgik af sagens akter samt sagsøgtes indlæg under den mundtlige forhandling for Retten, at der var andre årsager til, at sagsøgerens ansøgning var blevet afslået. Det blev således anerkendt, at ansøgerne for så vidt angår proceduren for forflyttelse »i meget høj grad opfyldte de kriterier, som var fastsat i meddelelserne om ledige stillinger«. Efter at have undersøgt de problemer med driften, som efter hans udsagn ville opstå i enheden »Restaurant, Cafeteria«, hvis tre af tjenestemændene derfra blev forflyttet til en anden tjeneste, havde direktøren for Direktoratet for Personale, Administration og Budget imidlertid foreslået ØSU's generalsekretær »at udelukke muligheden for forflyttelse og gå videre til den følgende fase af proceduren for besættelse af ledige stillinger« (præmis 41 og 42).

Retten kunne ikke tiltræde sagsøgtes anbringende om, at bestemmelserne i vedtægtens artikel 29 og i de pågældende meddelelser om ledige stillinger var blevet overholdt ved, at ansættelsesmyndigheden havde undersøgt ansøgernes fortjenester i relation til proceduren om forflyttelse. Selv om det var korrekt, at det i skrivelsen til ØSU's generalsekretær fra personaledirektøren var angivet, at alle ansøgningerne om forflyttelse i meget høj grad opfyldte de i meddelelserne fastsatte betingelser, måtte det stå fast, at ansættelsesmyndigheden ikke havde draget de fornødne konsekvenser af denne konklusion. Ovennævnte konklusion burde have medført, at ansættelsesmyndigheden i medfør af vedtægtens artikel 29 og meddelelserne om ledige stillinger havde gennemført en forflyttelse af ansøgerne på de foreskrevne betingelser, hvilken konklusion så meget desto mere var påkrævet som »ansættelsesmyndigheden først skal undersøge mulighederne for at besætte stillingerne ved forflyttelse« jf. punkt 6 i meddelelsen om ledig stilling (præmis 43).

Det fandtes at følge af det ovenfor anførte, at ansættelsesmyndighedens udelukkelse af sagsøgerens ansøgning til de omhandlede stillinger udgjorde en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), og af stillingsopslaget. Det første led af dette anbringende var derfor berettiget (præmis 44 og 45).

Andet led: Hensyntagen til tjenestens interesse

Retten påpegede, at begrebet tjenestens interesse i henhold til vedtægtens artikel 7 relaterer sig til en effektiv tilrettelæggelse af institutionens arbejde i almindelighed og til de konkrete krav for den stilling, som skal besættes, i særdeleshed. Selv om institutionerne, alt efter de opgaver, der er overdraget dem, har et vidt skøn ved organiseringen af deres tjenestegrene og ved placeringen af det personale, de har til rådighed, betyder den balance mellem rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og dens ansatte, at ansættelsesmyndigheden ved afgørelsen om en tjenestemands situation tager alle de forhold i betragtning, som kan antages at være bestemmende for dens afgørelse, og at den, når der er tale om en beslutning om placering, ikke blot skal tage hensyn til tjenestens interesse og påse, at der er tale om ligeværdige stillinger, men også skal tage hensyn til den pågældende tjenestemands rettigheder og begrundede interesser. Heri indgår tjenestemandens interesse i at blive forfremmet eller forflyttet i overensstemmelse med sine ønsker og kvalifikationer. Det følger implicit af ordlyden i vedtægtens artikel 29, at der skal tages hensyn til denne interesse; bestemmelsen fastslår, at ansættelsesmyndigheden først skal undersøge mulighederne for forfremmelse eller forflyttelse, når den påtænker at besætte en stilling. I vedtægtens artikel 7, stk. 1, andet afsnit, har lovgiver i øvrigt taget hensyn til tjenestemandens interesse i at lainne blive forflyttet (præmis 51, 52 og 53).

Henvisning til: Domstolen, 23. marts 1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, præmis 6; Domstolen, 31. maj 1988, sag 167/86, Rousseaumod Revisionsretten, Sml. s. 2705, præmis 13; Domstolen, 29. juni 1994, sag C-298/93P, Klinke mod Domstolen, Sml. I, s. 3009, præmis 38; Retten, 12. juli 1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, præmis 37; Retten, 13. juli 1995, sagT-44/93, Saby mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 541, præmis 47.

Retten fandt, at sagsøgtes argumentation om, at tjenestens interesse fordrede, at enheden »Restaurant, Cafeteria« — af hensyn til de problemer med driften, som prægede enheden — ikke blev frataget en af sine mest erfarne tjenestemænd, var ubegrundet (præmis 54).

For det første kunne sagsøgte ikke påberåbe sig dommene i henholdsvis sagen Nebe mod Kommissionen og sagen Turner mod Kommissionen, eftersom de faktiske omstændigheder i disse to sager var anderledes end de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag. Der var nemlig ikke tale om tvister angående ansøgninger om forflyttelse eller forfremmelse på grundlag af vedtægtens artikel 29 og en meddelelse om ledig stilling, således som i nærværende sag, men derimod om situationer, hvori sagsøgerne gjorde indsigelse mod ex officio at blive omplaceret til en ny stilling. I disse to domme fastslog Domstolen og Retten, at ansættelsesmyndigheden ved udøvelsen af sit vide skøn ex officio kan placere de pågældende tjenestemænd i en anden afdeling end den, som de for øjeblikket er placeret i, og at tjenestemændene ikke kan modsætte sig dette med den begrundelse, at en omplacering af dem vil forvolde problemer for deres tidligere afdeling, for overvejelser af denne karakter henhører under ansættelsesmyndighedens skøn (præmis 55 og 56).

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1983, sag 176/82, Nebe mod Kommissionen, Sml. s. 2475, præmis 16-19; Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 53-59.

Retten bemærkede dernæst, at den tilsigtede virkning af de med vedtægten indførte regler for procedurerne for forflyttelse og forfremmelse ville blive blokeret, hvis ansættelsesmyndigheden kunne påberåbe sig tjenestens interesse hos det oprindelige tjenestested for den tjenestemand, som har ansøgt om forflyttelse eller forfremmelse. Det ville indebære en risiko i forhold til formålet med ordningen for besættelse af ledige stillinger via forflyttelse eller forfremmelse, der fremgår af vedtægtens artikel 4, 7, 29 og 43, hvis ansættelsesmyndigheden havde kompetence til at afslå ansøgninger om forflyttelse eller forfremmelse blot med den begrundelse, at en ændring i placeringen af den pågældende tjenestemand ville kunne udløse driftsproblemer på tjenestemandens oprindelige tjenestested på grund af hans kvalifikationer og faglige erfaring. Sagsøgtes argumentation ville indebære væsentlige hindringer for tjenestemændenes mobilitet inden for Fællesskabets tjenestemandssystem til skade for en af fællesskabsinstitutionernes gnidningsløse funktion. Således bemærkede Retten, at institutionerne skal sikres de ressourcer af kvalificeret personale, som er nødvendige for, at deres tjenester kan fungere gnidningsløst ved gennem forflyttelse og forfremmelse at stimulere de bedst kvalificerede og mest erfarne tjenestemænds faglige ambitioner og ønsker om mobilitet (præmis 57 og 58).

Det antoges vel at påhvile sagsøgte at sikre, at enheden »Restaurant, Cafeteria« kunne fungerede gnidningsløst, men de foranstaltninger, som sagsøgte havde truffet i den forbindelse, kunne dog ifølge Retten træffes uden at tilsidesætte vedtægtens artikel 29 og de omhandlede meddelelser om ledige stillinger. Ansættelsesmyndigheden havde i den foreliggende sag pligt til at beskytte tjenestemandens ret til et normalt karriereforløb inden for institutionen ved hjælp af en passende, om nødvendigt midlertidig, løsning. Men som anerkendt af sagsøgte under den mundtlige forhandling, havde ansættelsesmyndigheden overhovedet ikke taget skridt til at undersøge mulighederne for en sådan løsning. Retten fandt derfor, at vedtægtens artikel 29 og meddelelserne om ledige stillinger var blevet tilsidesat i forbindelse med sagsøgtes beslutning om at lægge kriteriet om tjenestens interesse til grund for en udelukkelse af sagsøgerens ansøgning til de stillinger, han havde ansøgt om med henblik på forflyttelse. Således var også det andet led af dette anbringende berettiget (præmis 59, 60 og 61).

Anbringendet om manglende begrundelse

Pligten til at begrande en bebyrdende retsakt har til formål dels at give den berørte de oplysninger, der er nødvendige for at konstatere, om afgørelsen er behæftet med en mangel, dels at muliggøre domstolskontrol. I tilfælde afet afslag på en ansøgning til en ledig stilling har ansættelsesmyndigheden pligt til at give en begrundelse senest på tidspunktet for afvisningen af en klage over en sådan afgørelse (præmis 67 og 68).

Henvisning til: Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22; Domstolen, 21. juni 1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 36; Retten, 20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 73; Volger mod Parlamentet, a.st., præmis 36; Vela Kommissionen, Smi. II, s. 143, præmis 73; Volger mod Parlamentet, a.st., præmis 36; Vela Palacios mod ØSU. a.st.. præmis 22; Retten, 17. maj 1995. sag T-16/94. Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 335, præmis 31.

Retten konstaterede, at den forklaring, der blev givet i svaret af 25. oktober 1994 om afvisning af klagen, var begrænset til en henvisning til tjenestens interesse uden yderligere præcisering som begrundelse for at afslå sagsøgerens ansøgning, og konstaterede, at denne forklaring adskilte sig totalt fra den, der var blevet anført i skrivelsen til sagsøgeren, hvorefter ansættelsesmyndigheden havde valgt de ansøgere, som havde faglig erfaring som betjent, og som allerede beklædte en sådan stilling. Dernæst havde sagsøgte først i forbindelse med svarskriftet reelt begrundet den omtvistede afgørelse ved som bilag at fremlægge skrivelsen, hvori personaledirektøren efter at have konstateret, at alle ansøgninger, der var indsendt som led i proceduren om forflyttelse, i meget høj grad opfyldte de i meddelelserne fastsatte betingelser, foreslog generalsekretæren at udelukke muligheden for at forflytte ansøgere, der arbejdede i enheden »Restaurant, Cafeteria«, af hensyn til de problemer med driften, som deres fratræden ville påføre den pågældende enhed, og hvori han foreslog at undersøge ansøgningerne fra den interne udvælgelsesprøve; efterfølgende supplerede han den således fremsatte begrundelse med de forklaringer, som blev afgivet af hans advokat under den mundtlige forhandling (præmis 69 og 70).

Retten bemærkede, at der ved vurderingen af, om en begrundelse er tilstrækkelig, må lægges vægt på den sammenhæng, i hvilken den anfægtede afgørelse er blevet truffet (præmis 71).

Henvisning til: Domstolen, 14. februar 1990. sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, præmis 16; Retten, 5. juni 1992, sagT-26/90, Finsidermod Kommissionen, Sml. II, s. 1789. præmis 72; Benecos mod Kommissionen, a.st., præmis 33.

Når der hensås til, at ansættelsesmyndigheden i afvisningen den 25. oktober 1994 af klagen havde givet sagsøgeren en forklaring på årsagerne til, at hans ansøgning var blevet udelukket, der var fuldstændigt forskellig fra den forklaring, sagsøgeren havde modtaget i skrivelsen af 30. maj 1994, kunne ansættelsesmyndigheden ikke begrænse sig til i afvisningen af klagen at give en summarisk henvisning til tjenestens interesse, men burde have givet sagsøgeren en detaljeret, klar og sammenhængende begrundelse for afslaget på hans ansøgning for at gøre det muligt for ham fuldt ud at vurdere årsagerne til afslaget. Retten fandt, at denne summariske henvisning ikke kunne anses for blot at udgøre en utilstrækkelig begrundelse, der kunne afhjælpes med supplerende forklaringer fra forvaltningen under sagens gang; den måtte anses for ikke at udgøre nogen begrundelse overhovedet (præmis 72 og 73).

Henvisning til: Vela Palacios mod ØSU, a.st., præmis 26; Benecos mod Kommissionen, a.st., præmis 36.

En sådan mangel på begrundelse af en afvisning af en klage kan ikke afhjælpes ved forklaringer, som forvaltningen fremkommer med efter anlægget af en sag, idet sådanne da ikke længere kan tjene det tiltænkte formål. Begrundelsespligten, som fremgår af vedtægtens artikel 25, stk. 2, sammenholdt med artikel 90, stk. 2, har til formål dels at give den pågældende tilstrækkelige oplysninger til, at vedkommende kan vurdere, hvorvidt den manglende imødekommelse af hans eller hendes ansøgning er holdbar, og hvorvidt det vil være på sin plads at anlægge sag ved Retten, dels at skabe grundlag for, at Retten kan udøve sine kontrolbeføjelser (præmis 74).

Henvisning til: Volger mod Parlamentet, a.st., præmis 40; Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussios mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171, præmis 74; Retten, 22. marts 1995, sag T-586/93, Kotzonis mod ØSU, Sml. Pers. II, s. 203, præmis 105.

Det måtte heraf følge, at fremlæggelsen af skrivelsen fra personaledirektøren i forbindelse med svarskriftet sammen med de forskellige forklaringer, sagsøgte afgav under den mundtlige forhandling om tjenestens interesse og de årsager, som havde ledt ansættelsesmyndigheden til at afslå sagsøgerens ansøgning, ikke kunne afhjælpe den ovenfor omtalte mangel på begrundelse. Retten fastslog derfor, at den omtvistede afgørelse var truffet under tilsidesættelse af den begrundelsespligt, der påhviler ansættelsesmyndigheden (præmis 75 og 76).

Konklusion:

Afgørelserne af 30. marts 1994 og 25. oktober 1994, hvorved Det Økonomiske og Sociale Udvalgs generalsekretær afslog sagsøgerens ansøgning til de ledige stillinger 2/94, 3/94 og 4/94 som faglært medhjælper (betjent) i lønklasse D3/D2 i Det Økonomiske og Sociale Udvalgs Direktorat for Personale, Administration og Budget, annulleres.