Kompetencen til at træffe afgørelse i en tvist kan være reguleret af bestemmelserne i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, selv hvis den pågældende tvist er mellem kuratorerne i to insolvensbehandlinger, hvor den ene er en hovedinsolvensbehandling, og den anden er sekundær, og som begge henhører under forordning nr. 1346/2000 om insolvensbehandling. I denne forbindelse er det for det første allerede fastslået, at forordning nr. 44/2001 og forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes på en sådan måde, at det undgås, at de retsregler, der er fastsat heri, overlapper hinanden, og at et juridisk tomrum undgås, og for det andet at anvendelsesområdet for forordning nr. 1346/2000 ikke skal fortolkes bredt, og at alene søgsmål, der følger direkte af en insolvensbehandling, og som har snæver forbindelse hermed er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1346/2000. I øvrigt har Domstolen fastslået, at det afgørende kriterium med henblik på at identificere, under hvilket område et søgsmål henhører, ikke er den processuelle sammenhæng, som nævnte søgsmål indgår i, men søgsmålets retsgrundlag. I henhold til denne fremgangsmåde skal det undersøges, om den rettighed eller forpligtelse, der ligger til grund for søgsmålet, udspringer af de almindelige civil- og handelsretlige regler eller af undtagelsesbestemmelser, der er særlige for insolvensbehandlinger.

Artikel 3, stk. 2, og artikel 27 i forordning nr. 1346/2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, hvor en sekundær insolvensbehandling indledes, har alternativ kompetence sammen med retterne i den medlemsstat, hvor hovedinsolvensbehandlingen indledes, til at træffe afgørelse vedrørende fastlæggelsen af, hvilke af skyldnerens aktiver der er omfattet af virkningerne af denne sekundære insolvensbehandling.

Henset til opbygningen og den effektive virkning af forordning nr. 1346/2000 skal forordningens artikel 3, stk. 2, nemlig anses for at tildele retterne i den medlemsstat, på hvis område en sekundær insolvensbehandling er indledt, en international kompetence til at afgøre søgsmål, der følger direkte af en insolvensbehandling, og som har snæver forbindelse hermed (»tilknyttede søgsmål«), for så vidt som disse søgsmål vedrører de af skyldnerens aktiver, som befinder sig på denne medlemsstats område. Ved i henhold til artikel 25, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 1346/2000 at fastsætte en forpligtelse til at anerkende »tilknyttede« afgørelser, truffet af retter, som er kompetente i henhold til denne forordnings artikel 3, stk. 2, ses denne forordning – i det mindste indirekte – at tildele disse sidstnævnte retter kompetencen til at træffe disse afgørelser. Beskyttelsen af lokale interesser er i øvrigt et af de væsentligste formål, som forfølges med muligheden i forordningens artikel 27 for at indlede en sekundær insolvensbehandling og følgelig ville den effektive virkning af bl.a. denne bestemmelse blive svækket i væsentlig grad, hvis dette tilknyttede søgsmål, som tilsigter at få fastslået, at bestemte aktiver henhører under en sekundær insolvensbehandling, ikke kunne anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvis område den sekundære insolvensbehandling er blevet indledt. Retterne i den medlemsstat, hvor en sekundær insolvensbehandling er indledt, er følgelig kompetente på grundlag af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 til at træffe afgørelse vedrørende fastlæggelsen af, hvilke af skyldnerens aktiver der er omfattet af virkningerne af denne sekundære insolvensbehandling.

Det forholder sig i øvrigt således, at en enekompetence for retterne i den medlemsstat, hvor en sekundær insolvensbehandling er blevet indledt, til at træffe afgørelse vedrørende fastlæggelsen af, hvilke af skyldnerens aktiver der er omfattet af virkningerne af denne sekundære insolvensbehandling, ville fratage denne forordnings artikel 3, stk. 1, sin effektive virkning, for så vidt som denne bestemmelse fastsætter en international kompetence til at afgøre »tilknyttede søgsmål«, og kan således ikke tiltrædes.

(jf. præmis 27, 33, 35-38, 42 og 46 samt domskonkl.)