ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Retslig procedure — intervention — personer med berettiget interesse — tvist angående gyldigheden af en afgørelse på området for statsstøtte — begæring om intervention indgivet af en sammenslutning, som repræsenterer den pågældende branche — sammenslutning tidligere anerkendt som berettiget interesseret part under den administrative procedure — uden betydning [statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2; Rettens procesreglement, art. 143, stk. 2; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 1, litra h); Kommissionens afgørelse 2015/1300] (jf. præmis 15)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 14. juni 2016 –

Copernicus-Trademarks mod EUIPO

(Sag C-43/16 P)

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — EU-varemærker — ordmærket LUCEA LED — indsigelse fra indehaveren af ordmærket LUCEO — afvisning af indsigelsen — statutten for Den Europæiske Unions Domstol — artikel 56 — procesreglementet — artikel 186 — ansøgning om retshjælp — udsættelse af frist for iværksættelse af appel — åbenbart, at appellen skal afvises«

Appel — frister — ansøgning om retshjælp — udsættelse af frist for iværksættelse af appel — for sent anlagt — åbenbart afvisningsgrundlag (statutten for Domstolen, art. 56; Domstolens procesreglement, art. 55, stk. 7, og art. 186) (jf. præmis 3 og 4)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Sag C-50/16

Sag anlagt af Halina Grodecka

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy w Koninie)

»Præjudiciel forelæggelse — etableringsfrihed — grundlæggende rettigheder — respekt for ejendomsretten — særordning vedrørende arv af landbrugsbedrifter — Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — anvendelsesområde — gennemførelse af EU-retten — fravær — faktiske omstændigheder i hovedsagen ligger forud for tidspunktet for den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union — domstolen åbenbart inkompetent«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 2. juni 2016

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – fortolkning af EU-retten i en tvist, hvor de faktiske omstændigheder ligger forud for en medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union – ikke omfattet (Art. 267 TEUF) Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – national bestemmelse, der ikke gennemfører EU-retten, og som heller ikke på anden måde har tilknytning til EU-retten – Domstolen ikke kompetent (Art. 6, stk. 1, TEU; artikel 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 51, stk. 1 og 2)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 30. juni 2016 – Evo Bus

(Sag C-55/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — det fælles merværdiafgiftssystem — ret til tilbagebetaling — ottende direktiv 79/1072/EØF — betingelser for opnåelse af tilbagebetalingen — pålæggelse af andre betingelser end dem, der er fastsat i artikel 3 og 4 — forpligtelse til at føre bevis for betaling af afgiften — spørgsmål, om ordningen er lovlig«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — tilbagebetaling af afgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet — den afgiftspligtige er generelt forpligtet til at føre bevis for betaling af afgiften for at opnå tilbagebetaling — ikke tilladt (Rådets direktiv 79/1072, art. 6) (jf. præmis 31 samt domskonkl.)

Konklusion

Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6. december 1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de afgiftspligtige personer, for at udøve deres ret til tilbagebetaling af merværdiafgiften, pålægges en generel forpligtelse til at føre bevis for betalingen af denne afgift.

( 1 ) – EUT C 145 af 25.4.2016.
Artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3 TEU, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter prisen for tjenesteydelser med vejtransport af varer for tredjemands regning ikke kan være lavere end de mindstedriftsomkostninger, som er fastsat af en national myndighed, når disse priser er fastsat af en national myndighed, efter høring af de mest repræsentative erhvervsorganisationer for transportører og ordregivere. Medlemsstaten har ikke herved frataget den af medlemsstaten udstedte retsforskrift sin statslige karakter ved at uddelegere ansvaret til at træffe beslutning om økonomisk intervention til private erhvervsdrivende. Af samme grund kan en sådan bestemmelse ikke føre til, at det fastslås, at der foreligger en aftale mellem virksomheder som anført i artikel 101 TEUF, som de offentlige myndigheder har foreskrevet eller fremmet, eller som de har forstærket virkningen af.

(jf. præmis 22, 23, 25 og 28 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 7. april 2016 – Tonachella

(Sag C-8/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — enslydende præjudicielle spørgsmål — artikel 49 TEUF og 56 TEUF — etableringsfrihed — fri udveksling af tjenesteydelser — hasardspil — dom fra Domstolen, hvorved det blev fastslået, at den nationale lovgivning om koncessioner på indsamling af væddemål var uforenelig med EU-retten — omstrukturering af systemet gennem et nyt udbud — vederlagsfri overdragelse af anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål — restriktion — tvingende almene hensyn — proportionalitet«

Fri udveksling af tjenesteydelser — etableringsfrihed — restriktioner — hasardspil — national lovgivning, hvorefter koncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål — ikke tilladt — begrundelse — tvingende almene hensyn — proportionalitet — den nationale rets efterprøvelse (art. 49 TEUF og 56 TEUF) (jf. præmis 11 samt domkonkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en restriktiv national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter hasardspilskoncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål, såfremt denne restriktion går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, der faktisk forfølges med denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 90 af 7.3.2016.
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 10. november 2016 –

Spinosa Costruzioni Generali og Melfi

(Sag C-162/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – offentlige kontrakter – direktiv 2004/18/EF – direktiv 2014/24/EU – deltagelse i en udbudsprocedure – tilbudsgiver, der i tilbuddet undlader at angive de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – retlig forpligtelse til at anføre denne angivelse – udelukkelse fra kontrakten uden mulighed for at berigtige denne undladelse«

1. Præjudicielle spørgsmål–spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis–anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 16-18)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne–fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter–direktiv 2004/18–princippet om ligebehandling af tilbudsgiverne–forpligtelse til gennemsigtighed–økonomisk aktør udelukket fra deltagelse i et udbud, idet vedkommende ikke har overholdt en forpligtelse, der ikke udtrykkeligt er fastsat i udbudsmaterialet eller i den nationale lov–ingen mulighed for at afhjælpe denne undladelse–ulovlighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 27, stk. 1, og art. 49-51) (jf. præmis 29-32 samt domskonkl.)

Konklusion

Ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen, som gennemført ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en tilbudsgiver udelukkes fra en offentlig udbudsprocedure, såfremt denne ikke overholder en forpligtelse til klart i tilbuddet at angive de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – idet manglende overholdelse heraf sanktioneres med udelukkelse fra proceduren – som ikke udtrykkeligt følger af udbudsdokumenterne eller national lovgivning, men af en national ret i sidste instans’ fortolkning af denne lovgivning og af udfyldning af manglerne i disse dokumenter. Ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet skal ligeledes fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der gives denne tilbudsgiver mulighed for at afhjælpe situationen og opfylde denne forpligtelse inden for en frist, der fastsættes af den ordregivende myndighed.

( 1 ) – EUT C 200 af 6.6.2016.
Artikel 2, litra l), i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser skal fortolkes således, at en flyvning, hvis afgangs- og ankomststed var i overensstemmelse med den fastlagte planlægning, men hvor der blev foretaget en ikke-planlagt mellemlanding, ikke kan anses for at være aflyst.

I denne henseende skal det for det første bemærkes, at det er ubestridt, at forordning nr. 261/2004, som det fremgår af første, anden og fjerde betragtning hertil, tilsigter at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer og forbrugere ved at styrke deres rettigheder i en række situationer, der forårsager dem alvorlige problemer og gener, og at godtgøre skaderne på en standardiseret og umiddelbar måde.

Den omstændighed, at en flyvning giver anledning til en ikke-planlagt mellemlanding, udgør dog på ingen måde en situation, der som sådan for passagerne forårsager så alvorlige problemer eller gener som dem, der følger af en boardingafvisning, en aflysning eller en lang forsinkelse, for hvilke forordning nr. 261/2004 som fortolket af Domstolen fastsætter kompensation.

Sådanne alvorlige problemer og gener opstår kun, hvis denne mellemlanding medfører, at det fly, der udfører flyvningen, først når sit bestemmelsessted med en forsinkelse på tre timer eller mere i forhold til det planmæssige ankomsttidspunkt, hvilken situation i princippet giver passageren ret til den kompensation, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7 i forordning nr. 261/2004 som fortolket af Domstolen

For det andet skal det bemærkes, at det, hvis en flyvning, hvor det endelige bestemmelsessted nås efter en ikke-planlagt mellemlanding, blev sidestillet med en aflyst flyvning, ville medføre, at en passager, der på grund af denne ikke-planlagte mellemlanding blev forsinket i mindre end tre timer ved ankomsten, skulle anerkendes en ret til kompensation, mens en passager, der havde været udsat for en tilsvarende forsinkelse af en anden årsag, ikke ville have ret til at modtage den kompensation, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, litra c), og artikel 7 i forordning nr. 261/2004, og dette ville være i strid med ligebehandlingsprincippet.

(jf. præmis 22-25, 27 og domskonkl.)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 22. september 2016 –

Gaki mod Kommission

(Sag C-130/16 P)

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — annullationssøgsmål — søgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens afslag på at indlede en traktatbrudsprocedure — påstand om meddelelse af påbud over for en af Unionens institutioner — påstand om erstatning«

1. Annullationssøgsmål — Unionens retsinstansers kompetence — påstand om, at en institution meddeles et påbud — ikke tilladt (art. 263 TEUF) (jf. præmis 14)

2. Passivitetssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — undladelser, der kan være genstand for søgsmål — undladelse af at indlede en traktatbrudsprocedure — afvisning (art. 263, stk. 4, TEUF og art. 265, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 17-19)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Et appelskrift skal præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Et anbringende, der ikke indeholder nogen retlig argumentation, der har til formål at godtgøre, på hvilken måde Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse, og som blot udgør en almindelig anmodning om fornyet pådømmelse af den stævning, der blev indleveret i første instans, hvilket er i strid med de krav, der er pålagt såvel i henhold til Domstolens statut som i henhold til dennes procesreglement, opfylder ikke disse krav.

Det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen, at Retten er enekompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af de sagsakter, som er blevet fremlagt for den, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget.

(jf. præmis 24)
Et appelskrift skal præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Et anbringende, der ikke indeholder nogen retlig argumentation, der har til formål at godtgøre, på hvilken måde Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse, og som blot udgør en almindelig anmodning om fornyet pådømmelse af den stævning, der blev indleveret i første instans, hvilket er i strid med de krav, der er pålagt såvel i henhold til Domstolens statut som i henhold til dennes procesreglement, opfylder ikke disse krav.

Det følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen, at Retten er enekompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af de sagsakter, som er blevet fremlagt for den, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til artikel 256 EF kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige subsumption af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget.

(jf. præmis 25)
Artikel 2, 9, 26, 167, 168 og 173 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at et holdingselskab som det i hovedsagen omhandlede, der griber ind i administrationen af sine datterselskaber, ikke kan anses for at udøve en »økonomisk virksomhed« i direktivets forstand, når det hverken fakturerer disse selskaber for de ydelser, det har erhvervet i hele koncernens interesse eller i nogle af datterselskabernes interesse, eller momsen i denne henseende, og at et sådant holdingselskab ikke kan have ret til at fradrage den indgående moms, der er betalt for de erhvervede tjenesteydelser, for så vidt som disse tjenesteydelser vedrører transaktioner, der ikke er omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
1)

Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den mekanisme, der består i en forpligtelse, der er indført ved den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, til at købe elektricitet produceret i anlæg, der anvender solstrålingsenergi, til en højere pris end markedsprisen, og som finansieres af de endelige elforbrugere, skal anses for at udgøre statsindgreb eller indgreb ved hjælp af statsmidler.
2.

Forbrugerbeskyttelse — urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler — direktiv 93/13 — anvendelsesområde — udelukkelse fastsat for kontraktvilkår, som afspejler bindende lovbestemmelser eller administrative bestemmelser — national ordning vedrørende retten til for en debitor til en fordring, som fordringshaver har overdraget til tredjemand, at indfri sin gæld ved til denne tredjemand den pris, som tredjemand har betalt for denne overdragelse — direktivet finder ikke anvendelse (Rådets direktiv 93/13, 13. betragtning og art. 1, stk. 2) (jf. præmis 21-27 og domskonkl.)
2.

Præjudicielle spørgsmål–Antagelighed–nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng–rækkevidden af forpligtelsen på området for de grundlæggende frihedsrettigheder–spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat–ingen angivelse af det tilknytningsmoment, som gør den ønskede fortolkning nødvendig for afgørelsen af tvisten–åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 16-20, 22 og 23)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 12. januar 2017 –

Europäischer Tier – und Naturschutz og Giesen mod Kommissionen

(Sag C-343/16 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – afvisning af at fremsætte et lovgivningsforslag om at oprette en sammenslutning i henhold til EU-retten – retsakt, der ikke kan gøres til genstand for et søgsmål«

1. Appel–anbringender–utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse–rækkevidden af begrundelsespligten–Rettens anvendelse af en stiltiende begrundelse–lovlig–betingelser (Art. 296 TEUF; statutten for Domstolen, art. 36 og 56, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 119) (jf. præmis 14)

2. Appel–anbringender–anbringende rettet mod Rettens afgørelse om sagsomkostninger–afvisning, såfremt alle øvrige anbringender forkastes (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 2) (jf. præmis 24)

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 27. april 2017 – Bachman

(Sag C-535/16) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – forbrugerbeskyttelse – direktiv 93/13/EØF – artikel 2, litra b) – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – begrebet »forbruger« – aftale om novation, som en fysisk person har indgået med et kreditinstitut for at opfylde sine forpligtelser til at tilbagebetale kreditter, som blev aftalt af et handelsselskab med dette kreditinstitut«

Forbrugerbeskyttelse–urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler–direktiv 93/13/EØF–forbrugerbegrebet–fysisk person, der indgår en aftale om novation med et kreditinstitut med henblik på at tilbagebetale kreditter, der er bevilget til at handelsselskab, til dette institut–omfattet–betingelser

[Rådets direktiv 93/13, tiende betragtning, og art. 2, litra b)]

(jf. præmis 32-38 og 41 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, skal fortolkes således, at en fysisk person, der efter en aftale om novation har forpligtet sig til over for et kreditinstitut at tilbagebetale kreditter, som oprindeligt blev bevilget et handelsselskab til formål, som faldt inden for dets virksomhed, kan betragtes som en forbruger som omhandlet i denne bestemmelse, når denne fysiske person ikke har nogen åbenbar forbindelse til dette selskab og har handlet med et formål, der ikke falder inden for dennes erhvervsaktivitet, men på grundlag af forbindelser til den person, som kontrollerede det nævnte selskab, og til den person, som havde indgået de aftaler, der var accessoriske i forhold til de oprindelige kreditaftaler (aftaler om kaution, sikkerhed i fast ejendom eller pant).

( 1 ) – EUT C 38 af 6.2.2017.
5.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–betingelser–afvejning af samtlige interesser i sagen–udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse fra Det Europæiske Lægemiddelagentur, hvorved tredjemand gives aktindsigt i oplysninger, der er indgivet af en virksomhed i forbindelse med dennes ansøgning om tilladelse til at markedsføre et lægemiddel–den fortrolige karakter af de pågældende oplysninger mere tungtvejende end den offentlige interesse i straks at få aktindsigt heri–den offentlige interesse sikres ved offentliggørelse af et ikke-fortroligt sammendrag (Art. 278 TEUF og 339 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, første afsnit) (jf. præmis 134, 135, 139 og 141)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 26. januar 2017 –

Synergy Hellas mod Kommissionen

(Sag C-45/16 P) ( 1 )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – voldgiftsbestemmelse – kontrakten »Multi-level patient – specific artery and artherogenesis model for outcome prediction, decision support treatment, and virtual hand-on training (ARTreat), indgået som led i det syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013) – opsigelse af denne kontrakt som følge af, at der er begået uregelmæssigheder ved gennemførelsen af en anden kontrakt, der er indgået med Kommissionen – god tro – berettiget forventning ved manglende opsigelse«

Appellen–anbringender–Rettens kontrol med bevisbedømmelsen–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt–anbringende om urigtig gengivelse af beviserne–nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse

[Art. 256, stk. 1, nr. 2, TEUF; statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1, og art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)]

(jf. præmis 23 og 41)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) d.d. Synergy Hellas Anonymi Emporiki Etaireia Parochis Ypiresion Pliroforikis betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EFT C 98 af 14.3.2016.
2.

Toldunion–toldangivelser–efterfølgende kontrol–proceduren for udførsel–nødvendigt at fremlægge dokumentation for, at varen er udført fra Unionens toldområde–nødvendig dokumentation ved salg af en lystyacht–forpligtelse til at overholde proportionalitetsprincippet [Kommissionens forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 430/2010, art. 795, stk. 1, tredje afsnit, litra b)] (jf. præmis 55-58 og domskonkl. 2)
5.

Særlige rettergangsformer–udsættelse af gennemførelse–betingelser–afvejning af samtlige interesser i sagen–udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse fra Det Europæiske Lægemiddelagentur om tredjemands aktindsigt i rapporter om kliniske undersøgelser–interessen i at opretholde den fortrolige karakter af de pågældende oplysninger mere tungtvejende end den offentlige interesse i straks at få aktindsigt heri–den offentlige interesse sikres ved offentliggørelse af et ikke-fortroligt sammendrag (Art. 278 TEUF og 339 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 7; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1049/2001, art. 4, stk. 2, første led) (jf. præmis 127, 128, 132 og 134)
2.

Annullationssøgsmål–fysiske eller juridiske personer–retsakter, der indeholder gennemførelsesforanstaltninger–mulighed for at anlægge sag til prøvelse af disse retsakter–betingelser for anlæggelse af søgsmål ved ulovlighedsindsigelse eller ved en præjudiciel forelæggelse til vurdering af gyldigheden (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 55)