Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 20. november 1991. - THE QUEEN MOD SECRETARY OF STATE FOR SOCIAL SECURITY, EX PARTE FLORENCE ROSE SMITHSON. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: HIGH COURT OF JUSTICE, QUEEN'S BENCH DIVISION - FORENEDE KONGERIGE. - LIGEBEHANDLING AF MAEND OG KVINDER - SOCIAL SIKRING - INVALIDEPENSION - BOLIGTILSKUD. - SAG C-243/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-00467



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

1. High Court of Justice, Queen' s Bench Division, har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (1).

Den forelaeggende ret har navnlig rejst spoergsmaalet, om det er i overensstemmelse med og en foelge af direktivet, at de britiske bestemmelser, som hjemler ret til et bestemt forhoejet pensionstillaeg (i det foelgende - for klarhedens skyld - benaevnt "tillaegget") er foreneligt med faellesskabsretten, for saa vidt som kvinder mellem 65 og 70 aar til forskel fra maend ikke kan ansoege om det og faa det tilkendt.

2. Det er bestemt ikke en let opgave at give en nogenlunde kortfattet beskrivelse af de omhandlede nationale bestemmelser, da de bestaar af saerdeles mange led. Endvidere bliver helhedsindtrykket endnu mere komplekst som foelge af, at det tillaeg, vi beskaeftiger os med, som man vil se, ikke - i det mindste ikke formelt - er et beloeb, der udbetales som saadant, men blot indgaar som et element ved beregningen af boligydelsen, et element, som dog under visse omstaendigheder foerer til en forhoejelse af selve ydelsen.

Den lovbestemte ordning vedroerende boligydelser ("housing benefit") er indfoert ved section 20 i Social Security Act 1986; de naermere regler for anvendelsen af ydelsen er fastsat i Housing Benefit (General) Regulations 1987. Om en person er berettiget til ydelsen og, i givet fald, ydelsens stoerrelse beregnes paa grundlag af forholdet mellem modtagerens indkomst og en beregnet indkomst ("applicable amount") (2); den beregnede indkomst bestaar af alle de tilskud og tillaeg, der tilkommer de forskellige kategorier af ansoegere.

Et af de tillaeg, som kan indgaa i den beregnede indkomst med henblik paa beregningen af boligydelsen, er netop det tillaeg, den foreliggende sag drejer sig om. Tillaegget ydes til ansoegere, som er fyldt 60, men ikke 80 aar (3), og som desuden modtager invalidepension (eller i hvert fald modtog invalidepension, foer de fik alderspension) (4).

Betingelserne for at opnaa invalidepension (5), som tilkommer personer, der af helbredsgrunde er ude af stand til at arbejde, er fastsat i section 15 i 1975-loven. I princippet udbetales en saadan pension, naar betingelserne er opfyldt, indtil modtageren har naaet pensionsalderen (som i section 27(1) i 1975-loven er fastsat til 60 aar for kvinder og 65 aar for maend), eller, naar en person er over denne alder, men stadig har fast beskaeftigelse, i indtil fem aar efter det tidspunkt, hvor vedkommende har naaet pensionsalderen (i henhold til section 27(5) i den omhandlede lov anses man nemlig for at vaere gaaet paa pension fem aar efter, at pensionsalderen er indtraadt).

I medfoer af section 30(3) i Social Security Act 1975 og Social Security (Widow' s Benefit and Retirement Pension) Regulations 1979 kan personer, der allerede modtager alderspension, som er opnaaet, efter at deres faste beskaeftigelse er ophoert, eller af andre grunde, give afkald paa alderspensionen og modtage invalidepension. Denne mulighed er dog begraenset til en periode paa maksimalt fem aar, som loeber fra det tidspunkt, hvor pensionsalderen indtraeder; med andre ord ophoerer muligheden for at ansoege om invalidepension samt retten til at modtage den under alle omstaendigheder for kvinder, naar de fylder 65, og for maend, naar de fylder 70.

Endelig skal det praeciseres, at det forhold, at retten til invalidepension, som er en noedvendig betingelse for at kunne opnaa tillaegget, ophoerer, ikke bevirker, at retten til selve tillaegget ophoerer, og dette indgaar derfor ogsaa efter dette tidspunkt i den beregnede indkomst med henblik paa beregningen af boligydelsen.

3. Herefter kommer vi til de faktiske omstaendigheder i hovedsagen. Florence Rose Smithson modtog invalidepension i fem aar, indtil hun naaede pensionsalderen. Fra dette tidspunkt begyndte hun at faa alderspension. Hvis de omtvistede bestemmelser allerede havde vaeret i kraft, da Florence Rose Smithson fyldte 60, ville hun utvivlsomt have vaeret berettiget til tillaegget, da hun opfyldte betingelserne i de relevante bestemmelser, uden at der ville vaere opstaaet spoergsmaal om at give afkald paa alderspensionen (6); Florence Rose Smithson har imidlertid ikke kunnet give et saadant afkald, da hun allerede var 67 aar, da den nye ordning vedroerende boligydelse traadte i kraft. Tvisten er derfor netop opstaaet paa grund af, at tillaegget blev indfoert, da Florence Rose Smithson havde passeret den aldersgraense, hvor hun kunne give afkald paa alderspensionen til fordel for invalidepensionen.

Det boer dog understreges, at der er tale om et generelt problem, og at den forhindring, Florence Rose Smithson er stoedt paa, har betydning ud over det forhold, at begivenhederne for hendes vedkommende fandt sted paa et tidspunkt, hvor det omhandlede tillaeg endnu ikke eksisterede. En kvinde mellem 65 og 70 aar er nemlig under alle omstaendigheder afskaaret fra at ansoege om invalidepension og kan som foelge heraf slet ikke i denne periode opfylde en af de noedvendige betingelser for at vaere berettiget til tillaegget.

4. Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret netop oplyst, om den omstaendighed, at en kvinde, der er mellem 65 og 70 aar, til forskel fra maend ikke kan ansoege om forhoejet pensionstillaeg i henhold til paragraph 10(1) (b) (i) i Schedule 2 til Housing Benefit (General) Regulations 1987, er en i henhold til artikel 4 i direktiv 79/7 forbudt forskelsbehandling.

I den naevnte artikel 4, stk. 1, fastsaettes et forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af koen, isaer for saa vidt angaar "anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse" (foerste led), hvilket navnlig er det, der har interesse i denne sammenhaeng.

Forskelsbehandlingen af maend og kvinder er i den foreliggende sag en foelge af, at tilkendelse af tillaegget goeres afhaengig af, at modtageren faar invalidepension, hvilket foerer til, at kvinder har fem aar mindre end maend til at opnaa ret til tillaegget. Kort sagt er det altsaa netop betingelserne for adgang til dette tillaeg, der er forskellige for maend og kvinder; baade maend og kvinder kan nemlig begynde at nyde godt af tillaegget, naar de fylder 60 aar, men medens maendene stadig har ti aar til at opnaa denne ret, efter at de har naaet denne alder, har kvinderne kun fem.

Efter saaledes at have fastslaaet, hvilken forskelsbehandling der er tale om, skal jeg praecisere, at den forelaeggende rets spoergsmaal - som det fremgaar af selve forelaeggelseskendelsen - skal forstaas saaledes, at retten oensker at faa fastslaaet, om det paagaeldende tillaeg i betragtning af dets saerlige karakteristika er omfattet af det saglige anvendelsesomraade for direktiv 79/7, og, saafremt dette spoergsmaal besvares bekraeftende, om den anfoerte forskelsbehandling da er berettiget i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, litra a), dvs. om der er tale om en noedvendig foelge af forskellen i pensionsalder.

5. For saa vidt angaar det omhandlede direktivs anvendelsesomraade, skal jeg foerst og fremmest henvise til, at direktivet i henhold til artikel 3, stk. 1, finder anvendelse paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse bl.a. mod risiciene invaliditet og alderdom [litra a)] samt paa bestemmelserne om social bistand, i det omfang disse er bestemt til at supplere eller traede i stedet for disse ordninger [litra b)].

Det Forenede Kongerige er af den opfattelse, at den lovbestemte ordning vedroerende boligydelse ikke som saadan, dvs. betragtet som helhed, er omfattet af det omhandlede direktivs anvendelsesomraade. Der er nemlig tale om en generel ordning, som er fastlagt under hensyntagen til indkomsten og lejens stoerrelse, dvs. en lovbestemt ordning, der sikrer beskyttelse mod fattigdom. Med andre ord ligger boligydelsen uden for direktivets anvendelsesomraade, fordi den tilkendes uensartede kategorier af personer og dermed personer, som ikke noedvendigvis er beskyttet mod en af de risici, der er opregnet i direktivets artikel 3, stk. 1.

Hvad det angaar, skal jeg blot bemaerke, at disse argumenter - i princippet - ikke er tilstraekkelige til at udelukke, at direktivet kan finde anvendelse paa tillaegget. Jeg skal i den forbindelse henvise til Drake-dommen (7), hvori Domstolen fastslog, at "artikel 3, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at den omfatter enhver ydelse, der i bred forstand indgaar i en af de omtalte lovbestemte ordninger, herunder ogsaa en bestemmelse om social bistand, der skal supplere eller traede i stedet for en saadan ordning" (8). Dette indebaerer, at man, saafremt man naar til den konklusion, at det omhandlede tillaeg faktisk udgoer en beskyttelse mod alderdoms- og/eller invaliditetsrisikoen, ikke derefter kan naegte at anerkende, at det er et led i en lovbestemt ordning, der sikrer beskyttelse mod en af de naevnte risici, eller en form for social bistand, som er bestemt til at supplere beskyttelsen mod disse risici.

Som Domstolen har fremhaevet i Drake-dommen er det noedvendigt, at der anlaegges en vid fortolkning af artikel 3, hvis man vil sikre, at princippet om ligebehandling gennemfoeres paa en harmonisk maade overalt i Faellesskabet (praemis 23). Ellers ville medlemsstaterne nemlig let kunne omgaa de forpligtelser, der foelger af direktivet; de ville blot i en ordning af generel raekkevidde eller en ordning, som i hvert fald ikke specielt skulle sikre beskyttelse mod en af de i artikel 3 opregnede risici, kunne indfoeje en ydelse, som tvaertimod, isoleret set, netop skulle sikre beskyttelse mod de paagaeldende risici.

6. For at vende tilbage til den konkrete sag, skal jeg dernaest anfoere, at jeg ikke kan tilslutte mig Det Forenede Kongeriges opfattelse, hvorefter tillaegget ikke kan betragtes som en selvstaendig ydelse, der kan adskilles fra den ydelse, det er en del af, da det blot er et af de elementer, der indgaar i den beregnede indkomst med henblik paa beregningen af boligydelsen, men ikke et beloeb, der udbetales som saadant.

Jeg finder det nemlig fuldstaendig irrelevant, at det omhandlede tillaeg formelt ikke bestaar af en pengeydelse, der som saadan udbetales til modtagerne. Til gengaeld skal jeg bemaerke, at det, der taeller, er, at tillaegget faktisk og under alle omstaendigheder giver sig udtryk i en oekonomisk fordel for modtagerne, som er berettiget til en hoejere boligydelse, naar dette element tages i betragtning.

I betragtning af, at formaalet med tillaegget - som det fremgaar af de britiske bestemmelser - er at yde en ekstra hjaelp til pensionister, som er ramt af en eller anden form for invaliditet eller i hvert fald har et handicap, forekommer det mig, at der ikke kan vaere nogen tvivl om, at tillaegget er omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7.

Sammenfattende er der tale om "ydelse", som, skoent den er slaaet sammen med den mere generelle ordning vedroerende boligydelsen, kan adskilles fra denne i den forstand, at den har sin egen logik og et veldefineret formaal, nemlig at hjaelpe pensionister, som lider under saerlige gener. Tillaegget maa derfor med foeje anses for at falde ind under det saglige anvendelsesomraade for direktiv 79/7 paa grund af de kategorier af personer, det er bestemt til, og de virkninger, det har. Naermere bestemt maa det betragtes som en form for social bistand, der er bestemt til at supplere de lovbestemte ordninger, der er fastsat for at sikre beskyttelse mod alderdoms- og invaliditetsrisikoen, da formaalet med det er at give handicappede pensionister en ekstra hjaelp til afholdelse af boligudgifter.

7. Efter at det er fastslaaet, at tillaegget er omfattet af direktiv 79/7' s anvendelsesomraade, staar det tilbage at undersoege, om den allerede fastslaaede forskelsbehandling, som bestaar i, at kvinder til forskel fra maend ikke kan ansoege om og faa tilkendt tillaegget, naar de er mellem 65 og 70 aar, falder uden for direktivets anvendelsesomraade, fordi den er en noedvendig foelge af, at pensionsalderen er forskellig for maend og kvinder. Med andre ord skal det undersoeges, om den omhandlede forskelsbehandling er "berettiget" i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, litra a). Efter denne bestemmelse kan medlemsstaterne nemlig fra direktivets anvendelsesomraade undtage fastsaettelse af pensionsalderen for ydelse af alderspensioner og eventuelle foelger heraf for andre sociale sikringsydelser.

Foer jeg gaar over til at undersoege raekkevidden af denne undtagelse i relation til den konkrete sag, vil det vaere formaalstjenligt at erindre om, at Domstolen gentagne gange har udtalt, at fjernelse af forskelsbehandling paa grundlag af koen hoerer til de grundlaeggende rettigheder, som Domstolen skal sikre (9), og endvidere har praeciseret, at "i ethvert tilfaelde, hvor der goeres undtagelse fra en subjektiv rettighed som direktivets princip om ligebehandling af maend og kvinder, skal den naermere raekkevidde af undtagelsen fastlaegges i forhold til proportionalitetsprincippet som en af de almindelige retsgrundsaetninger, der ligger til grund for faellesskabsretten. Efter dette princip maa undtagelserne ikke gaa videre end rimeligt og noedvendigt for at naa det tilsigtede maal ..." (10). Heraf foelger - som Domstolen klart har anfoert - at undtagelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), skal fortolkes snaevert (11).

8. I den foreliggende sag maa man foerst og fremmest rejse det spoergsmaal, om de forskellige betingelser for at faa adgang til tillaegget, naermere bestemt det forhold, at kvinder har fem aar mindre til at opnaa ret til det end maend, er en noedvendig foelge af fastsaettelsen af en mindstepensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder. Ved foerste oejekast synes en saadan forbindelse slet ikke at foreligge; i virkeligheden har den omstaendighed, at retten til pension opnaas paa forskellige tidspunkter ingen indflydelse paa det omhandlede tillaeg, da aldersgraensen for retten til at faa det tilkendt er den samme (60 aar). Dette indebaerer, at baade maend og kvinder anses for "pensionister" fra samme alder, for saa vidt angaar afgoerelsen af, om der skal tilkendes et saadant tillaeg. Foelgelig er det ikke godtgjort, at der foreligger en aarsagsforbindelse mellem forskellen i pensionsalder og betingelserne for at opnaa tillaegget.

Denne konklusion kan ikke overraske, for saa vidt som forskelsbehandlingen - som jeg allerede har haft lejlighed til at fremhaeve i forbindelse med beskrivelsen af de omtvistede bestemmelser - ikke, eller i det mindste ikke direkte, ligger i, at der er en forbindelse med fastsaettelsen af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, men i, at det omhandlede tillaeg er blevet knyttet sammen med den alder, hvor retten til invalidepensionen automatisk ophoerer, og som er forskellig for maend og kvinder (henholdsvis - som naevnt - 70 og 65 aar).

Foelgelig skulle det snarere fastslaas, at der var en aarsagsforbindelse mellem tillaegget og invalidepensionen og mellem sidstnaevnte og alderspensionen. Jeg mener dog ikke, at det er absolut noedvendigt at foretage en saadan undersoegelse, og heller ikke, at den er i overensstemmelse med en korrekt fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra a), netop i betragtning af, at denne bestemmelse skal fortolkes restriktivt.

Det skal jeg forklare naermere. I henhold til denne bestemmelse kan medlemsstaterne kun undtage fastsaettelsen af den alder, hvor man erhverver ret til pension, samt eventuelle foelger heraf for andre ydelser, fra ligebehandlingsprincippets anvendelsesomraade. Det er klart, at disse foelger skal vaere direkte afhaengige af forskellen i pensionsalder; at anerkende, at de paa deres side kan vaere en foelge af en anden ydelse (selv i det tilfaelde - som maatte undersoeges naermere - at denne virkelig er en foelge af forskellen i pensionsalder), ville vaere ensbetydende med en uberettiget udvidelse af den omhandlede bestemmelses raekkevidde.

I oevrigt, og uden at det er noedvendigt i forbindelse med den konkrete sag at fastslaa, om det forhold, at retten til invalidepension automatisk ophoerer paa forskellige alderstrin, er en foelge af fastsaettelsen af pensionsalderen i det oejemed og med de foelger, artikel 7 henviser til, skal jeg blot anfoere, at samme resultat kunne naas paa en maade, der ikke var diskriminerende, f.eks. ved som forudsaetning for tilkendelsen af tillaegget at vedtage, at der skulle foreligge invaliditet frem for en invalidepension.

Sammenfattende mener jeg, at den forelaeggende rets foerste spoergsmaal som omformuleret maa besvares saaledes, at en ydelse som det forhoejede pensionstillaeg, som staar i forbindelse med ansoegerens alder og invaliditet, er en form for social bistand, som er bestemt til at supplere en lovbestemt ordning, jf. artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 79/7. Den omstaendighed, at en af betingelserne for retten til at faa tilkendt et saadant tillaeg er, at der oppebaeres en ydelse (invalidepension), som ophoerer ved opnaaelse af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, er under alle omstaendigheder ikke en noedvendig foelge af denne forskel.

9. Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om en kvinde, der er mellem 65 og 70 aar, i medfoer af artikel 4 i direktiv 79/7 er berettiget til paa grundlag af de relevante nationale bestemmelser at give afkald paa alderspensionen, faa udbetalt invaliditetsydelse og desuden faa tilkendt det forhoejede pensionstillaeg. I det vaesentlige og i hvert fald i henhold til gaeldende faellesskabsret rejser dette spoergsmaal problemet om, hvorvidt det forhold, at invalidepensionen ophoerer paa forskellige alderstrin for maend og kvinder, ikke falder ind under direktivets anvendelsesomraade, fordi det er omfattet af undtagelsen i direktivets artikel 7, stk. 1, litra a).

Den konklusion, jeg er naaet til med hensyn til det foerste spoergsmaal, bevirker faktisk, at det med henblik paa afgoerelsen af den foreliggende sag er overfloedigt at besvare det andet spoergsmaal. For fuldstaendighedens skyld og for det tilfaelde, at Domstolen ikke vaelger den foreslaaede loesning, finder jeg det dog rigtigt at undersoege, om det forhold, at retten til at oppebaere invalidepension ophoerer ved opnaaelse af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, er en noedvendig foelge af forskellen i pensionsalder. De generelle bemaerkninger, jeg allerede har fremsat i forbindelse med det foerste spoergsmaal, gaelder ogsaa for saa vidt angaar fortolkningen af artikel 7, stk. 1, litra a).

Jeg skal endnu en gang minde om, at: a) udbetalingen af invalidepensionen automatisk ophoerer fem aar efter opnaaelsen af pensionsalderen; b) pensionsalderen er fastsat til 65 aar for maend og 60 aar for kvinder; c) en person anses under alle omstaendigheder for at vaere pensioneret fem aar efter, at vedkommende har naaet pensionsalderen.

Det tidspunkt, hvor retten til invalidepension ophoerer, falder altsaa sammen med pensioneringen. Det er let at forstaa, hvis man tager i betragtning, at invalidepensionen, som er en ydelse, der traeder i stedet for de indtaegter, den paagaeldende har mistet paa grund af uarbejdsdygtighed, meget vel kan udbetales ud over det tidspunkt, hvor retten til pension erhverves, naermere bestemt indtil det tidspunkt, hvor pensioneringen skal finde sted, netop fordi det udtrykkeligt er bestemt, at man fortsat kan have fast beskaeftigelse efter at have naaet pensionsalderen (12). I det konkrete tilfaelde er der - som Det Forenede Kongerige har understreget i sit indlaeg - aabnet mulighed for, at ogsaa personer, der allerede modtager alderspension, ved at give afkald paa denne kan opnaa invalidepension, ud fra den betragtning, at mange begynder paa et nyt job efter at vaere holdt op med at arbejde. Kort sagt ydes der, naar betingelserne er opfyldt, invalidepension til personer, som, i det mindste potentielt, stadig betragtes som "erhvervsaktive".

10. Set under denne synsvinkel anser jeg det for ubestrideligt, at det tidspunkt, hvor retten til invalidepension ophoerer, ikke er fastsat paa grundlag af de forskellige pensionsaldre, men i forhold til det tidspunkt, hvor pensioneringen skal finde sted. Efter artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 er det imidlertid kun forskelsbehandling, der er en noedvendig foelge af forskellige pensionsaldre, som er tilladt, men ikke forskelsbehandling, som kan henfoeres til fastsaettelsen af det tidspunkt, hvor pensioneringen skal finde sted.

I virkeligheden indebaerer den omstaendighed, at kvinder erhverver ret til pension foer maend (en forskelsbehandling, som er tilladt, for saa vidt som der henvises til den alder, hvor man kan begynde at modtage alderspension), ikke, at kvinder, hvad faellesskabsretten angaar, kan vaere forpligtet til at gaa paa pension foer, saa meget desto mere som det efter den engelske ordning ikke er bestemt, at en person automatisk pensioneres, naar han har erhvervet ret til pension. Med andre ord kan fastsaettelsen af en pensionsalder, som er forskellig for maend og kvinder, ikke have til foelge, at det forbydes kvinder at arbejde lige saa laenge som maend (13).

Den alder, hvor man er forpligtet til at holde op med at arbejde, er derimod - som det fremgaar af Domstolens praksis - et af de arbejdsvilkaar, som er omhandlet i artikel 5 i direktiv 76/207 (14). Jeg skal i den forbindelse henvises til dommen af 26. oktober 1983 (15), hvori Domstolen fastslog, at en national bestemmelse, hvorefter kvindelige arbejdstagere kan vaelge at fortsaette med at arbejde, til de naar den aldersgraense, som er fastsat for maend, selv om de opfylder betingelserne for at vaere berettiget til alderspension, maa betragtes som et af "de vigtigste arbejdsvilkaar".

Hertil kommer, at Domstolen har fundet undtagelsen i artikel 7 uanvendelig paa det tilfaelde, hvor en kvinde afskediges alene med den begrundelse, at hun har naaet eller overskredet den alder, som giver hende ret til pension fra staten, og som er forskellig for maend og kvinder (16), og paa betingelser i en arbejdsaftale, der er indgaaet som led i en kollektiv overenskomst, og hvorefter ansaettelsesforholdet ophoerer, naar arbejdstageren naar en vis - for maend og kvinder forskellig - pensionsberettigende alder (17).

Sammenfattende har Domstolen - selv om den har anerkendt, at ydelser, der staar i forbindelse med nationale bestemmelser vedroerende en mindstepensionsalder, som er forskellig for maend og kvinder, kan afvige fra ligebehandlingsprincippet - altid anset det tidspunkt, hvor retten til alderspension erhverves, for forskelligt fra det tidspunkt, hvor pensioneringen finder sted, selv om disse tidspunkter er sammenfaldende.

Efter det ovenfor anfoerte er det klart, at da det forhold, at retten til invalidepension ophoerer fem aar efter opnaaelsen af pensionsalderen, i den foreliggende sag i det vaesentlige staar i forbindelse med det tidspunkt, der er fastsat for pensioneringen, som er et af de i direktiv 76/207 omhandlede arbejdsvilkaar, er forholdet ikke omfattet af undtagelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7. Det forhold, at retten til invalidepension automatisk ophoerer paa grund af den alder, modtageren har naaet, er derfor, naar denne alder afhaenger af forskellen i pensionsalder for maend og kvinder, ikke en noedvendig foelge af en saadan forskel i pensionsalderen.

11. Herefter skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de af High Court of Justice, Queen' s Bench Division, forelagte spoergsmaal saaledes:

"1) a) En ydelse som det forhoejede pensionstillaeg, som staar i forbindelse med ansoegerens alder og invaliditet, er en form for social bistand, som er bestemt til at supplere en lovbestemt ordning, jf. artikel 3, stk. 1, litra b), i direktiv 79/7.

b) Den omstaendighed, at en af betingelserne for at faa tilkendt det forhoejede pensionstillaeg er, at der oppebaeres en ydelse (invalidepension), som ophoerer ved opnaaelse af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, er ikke en noedvendig foelge i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, litra a).

2) Den omstaendighed, at udbetalingen af invalidepensionen automatisk ophoerer fem aar efter pensionsalderens indtraeden, er ikke en noedvendig foelge af, at den alder, hvor der er erhverves ret til alderspension, er forskellig for maend og kvinder, da den staar i forbindelse med de forskellige aldersgraenser, der er fastsat for pensioneringen."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - EFT L 6 af 10.1.1979, s. 24.

(2) - Naermere bestemt er boligydelsen lig med den samlede leje, hvis indkomsten er lavere end den beregnede indkomst; hvis indkomsten derimod er hoejere end den beregnede indkomst, nedsaettes boligydelsen med 65% af det beloeb, hvormed indkomsten overstiger den beregnede indkomst.

(3) - Paragraph 10(1) (b) (i) i Part III i Schedule 2 til Housing Benefit (General) Regulations 1987.

(4) - Paragraph 12(1) (a) (i) i ovennaevnte Schedule.

(5) - Det boer her praeciseres, at udtrykket invalidepension skal forstaas saaledes, at det refererer til en ydelse i penge, som traeder i stedet for de indtaegter, der mistes som foelge af uarbejdsdygtighed paa grund af daarligt helbred; en saadan pension udbetales altsaa kort sagt til personer, som endnu ikke har naaet pensionsalderen, eller som alligevel anses for potentielt erhvervsaktive.

(6) - Personer, som fra det tidspunkt, hvor de fylder 60 aar, er berettiget til boligydelse, og desuden har modtaget ydelse ved alvorlig invaliditet i otte uger, inden de fyldte 60 (en ydelse, der bl.a. tilkendes personer, som i denne periode har modtaget invalidepension), opnaar nemlig automatisk ret til det hoejeste tillaeg, altsaa uafhaengigt af koen og af forskellen i pensionsalder.

(7) - Dom af 24.6.1986, sag 150/85, Sml. s. 1995, praemis 23.

(8) - Min fremhaevelse.

(9) - Jf. dom af 15.6.1978, sag 149/77, Defrenne, Sml. s. 1365, praemis 26 og 27.

(10) - Dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, praemis 38.

(11) - Jf. domme af 26.2.1986, sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, praemis 36, og sag 262/84, Beets-Proper, Sml. s. 773, praemis 38.

(12) - Det er nemlig aabenbart, at en eventuel ret til invalidepension for saa vidt angaar personer, som fortsat har fast beskaeftigelse, efter at de har naaet pensionsalderen, kun kan opstaa paa et tidspunkt, efter at de har erhvervet ret til alderspension.

(13) - Jf. generaladvokat Gordon Slynn' s forslag til afgoerelse i sag 152/84, Marshall, Sml. 1986, s. 725, isaer s. 730, som gaar i samme retning.

(14) - Raadets direktiv af 9.2.1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).

(15) - Sag 163/82, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3273, praemis 9.

(16) - Dom af 26.2.1986, Marshall, jf. ovenfor, praemis 38.

(17) - Dom af 26.2.1986, Beets-Proper, jf. ovenfor, praemis 40.