ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTENS DOM (Anden Afdeling)

16. april 2002

Sag T-51/01

Joachim Fronia

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — reorganisering af Kommissionens administrative tjeneste — omplacering fra kontorchef til konsulent ad personam«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-187

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelser om ved en reorganisering af dens administrative tjeneste ikke at opretholde sagsøgerens placering som fungerende kontorchef, men at omplacere ham som konsulent ad personam.

Udfald:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Reglen om, at lønklasse og stilling skal svare til hinanden, indebærer i tilfælde af en ændring af tjenestemandens arbejdsområder ikke en sammenligning mellem hans nuværende og tidligere arbejdsområder, men mellem hans nuværende arbejdsområder og den lønklasse, han hierarkisk er indplaceret i. Følgelig er intet til hinder for en afgørelse, der medfører tildeling af nye arbejdsområder, der, selv om de adskiller sig fra dem, som tidligere blev varetaget, og af den pågældende selv opfattes som en formindskelse af kompetence, ikke desto er i overensstemmelse med den stilling, der svarer til hans lønklasse. Selv en faktisk formindskelse af tjenestemandens arbejdsopgaver vil således kun udgøre en tilsidesættelse af reglen om overensstemmelse, hvis hans opgaver i det hele ligger klart under de opgaver, der svarer til hans lønklasse og stilling, når henses til beskaffenheden, betydningen og omfanget af disse opgaver. En institution kan i henhold til de principper, der gælder for Fællesskabets ansatte, inden for de vedtægtsmæssige grænser tildele en ansat lavere opgaver end dem, han tidligere varetog. Tjenestemandens personlige karrieremæssige interesser kan herved ikke gyldigt have forrang for tjenestegrenens interesser, som defineret af institutionen, navnlig i forbindelse med en reorganisering. (jf. præmis 53 og 57) Henvisning til: Retten, 10. juli 1992. forenede sager T-59/91 og T-79/91, Eppe mod Kommissionen, Sml. II, s. 2061, præmis 49 og 51; W mod Kommissionen, præmis 104 og den deri nævnte retspraksis.

En afgørelse om omplacering af en tjenestemand i forbindelse med en reorganisering af tjenestegrenene, der blot omplacerer tjenestemanden med hans stilling og ikke lader ham beholde hans tidligere opgaver, vedrører kun denne tjenestemands administrative situation. Da der ikke skal besættes en ledig stilling, er ansættelsesmyndigheden ikke forpligtet til at foretage et valg efter sammenligning af flere ansøgere. Ansættelsesmyndigheden er følgeligt ikke forpligtet til at gennemgå bedømmelsesrapporten med henblik på en eventuel sammenligning med andre tjenestemænds rapporter. (jf. præmis 62)
RETTENS DOM (en enkelt dommer)

20. februar 2002

Sag T-117/01

Marcos Roman Parra

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — forfremmelse — forudgående administrativ klage — stiltiende afvisning — begrundelse«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-121

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse A6 i forbindelse med forfremmelsesproceduren 2000.

Udfald:

Kommissionens afgørelse om ikke at forfremme Roman Parra til lønklasse A6 i forbindelse med forfremmelsesproceduren 2000, som fremgår af offentliggørelsen i Meddelelser fra administrationen nr. 65-2000 af 14. august 2000 af listen over tjenestemænd, der er blevet forfremmet til denne lønklasse, annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – klage fra en ikke-forfremmet ansøger – stiltiende afvisning – total mangel på begrundelse – berigtigelse under retssagen – ikke tilladt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2, og art. 90, stk. 3)

Selv om ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde en afgørelse om forfremmelse, hverken over for afgørelsens adressat eller over for ikke-forfremmede ansøgere, skal den derimod begrunde et afslag på en klage, som en ikke-forfremmet ansøger har indbragt i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2. I det tilfælde, hvor en stiltiende afvisning af klagen svarer til en total mangel på begrundelse, idet sagsøgeren ikke råder over elementer, der udgør en første begrundelse, inden han anlægger sag, kan den nævnte mangel ikke afhjælpes ved forklaringer, som fremføres under retssagen.

(jf. præmis 25, 30, 31 og 32 )

Henvisning til: Domstolen, 16. september 1987, sag 111/86, Delauchemod Kommissionen, Sml. s. 5345, præmis 13; Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 13 og 15; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 335, præmis 36; Retten, 27. april 1999, sag T-283/97, Thinus mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 353, præmis 78-83; Retten, 6. juli 1999, forenede sager T-112/96 og T-115/96, Sml. Pers. IA, s. 115, og II, s. 623, præmis 76.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - ordkombinationerne »Kit Pro« og »Kit Super Pro«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker - definition på og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - undersøgelse i tilfælde af et sammensat mærke

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

3. EF-varemærker - Harmoniseringskontorets afgørelser - lovlighed - Fællesskabets retsinstansers bedømmelse - kriterier

(Rådets forordning nr. 40/94)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 er »varemærker, som mangler fornødent særpræg«, udelukket fra registrering. Når der i den forbindelse er tale om en ansøgning om registrering af ordkombinationerne »Kit Pro« og »Kit Super Pro« for dele til reparation af tromlebremser for landtransportmidler, mangler disse fornødent særpræg i forhold til de nævnte produkter.

Hvert af de ansøgte mærker består af en sammensætning af bestanddele, som hver mangler fornødent særpræg i forhold til disse varer, og der ses ikke at foreligge konkrete forhold, der viser, at varemærkerne, når de betragtes i deres helhed, gengiver mere end summen af de bestanddele, som de er sammensat af.

( jf. præmis 18, 28, 30 og 31 )

2. I forbindelse med undersøgelsen af den absolutte registreringshindring, der omhandles i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, og når der er tale om et varemærke, der er sammensat af mange bestanddele (sammensat mærke), skal det med henblik på bedømmelsen af spørgsmålet om dets særpræg betragtes i sin helhed. Dette er imidlertid ikke uforeneligt med, at de forskellige bestanddele, som mærket udgøres af, undersøges hver for sig.

Den omstændighed, at et sammensat varemærke alene består af bestanddele, der er uden særpræg i forhold til de pågældende varer eller tjenesteydelser, er et indicium, der gør det muligt at lægge til grund, at også når dette mærke betragtes i sin helhed, er det uden særpræg i forhold til disse varer eller tjenesteydelser. En sådan konklusion vil kun kunne forkastes i det tilfælde, hvor konkrete forhold - navnlig vedrørende den måde, hvorpå de forskelle bestanddele er sat sammen - antyder, at det sammensatte varemærke, når det betragtes i sin helhed, gengiver mere end summen af de bestanddele, som det består af.

( jf. præmis 22 og 29 )

3. De afgørelser vedrørende registrering af et tegn som EF-varemærke, som appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) skal træffe i henhold til forordning nr. 40/94, træffes i henhold til en bunden kompetence og ikke på grundlag af skønsmæssige beføjelser. Spørgsmålet, om et tegn kan registreres som EF-varemærke, skal derfor udelukkende bedømmes på grundlag af denne forordning, således som den er fortolket af Fællesskabets retsinstanser, og ikke på grundlag af appelkamrenes tidligere afgørelsespraksis

( jf. præmis 32 )
Med hensyn til spørgsmålet om anerkendelsen af ret til de i vedtægtens artikel 67, stk. 1, omhandlede familieydelser forstås der ved et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, et barn, som faktisk forsørges af tjenestemanden (artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten). I den forbindelse er der intet til hinder for, at et barn kan anses for samtidig at blive faktisk forsørget af flere personer og altså anses for samtidig at være forsørgelsesberettiget i forhold til to tjenestemænd.

Såfremt to fraskilte EF-tjenestemænd faktisk i fællesskab afholder udgifter til dækning af de væsentligste behov hos fællesbørnene fra deres nu opløste ægteskab, har begge disse tjenestemænd således ret til de i vedtægtens artikel 67, stk. 1, opregnede familietillæg. De har ligeledes i forhold til deres andel i forsørgelsen af de pågældende børn ret til de af disse tillæg afledte fordele, som hvad angår beregningen af udlandstillægget er omhandlet i artikel 4, stk. 1, i bilag VII til vedtægten, og hvad angår de skattemæssige fordele er omhandlet i artikel 3, stk. 3 og 4, i forordning nr. 260/68. Disse fordele skal i henhold til det i artikel 2, stk. 6, i bilag VII til vedtægten indeholdte enhedsprincip fordeles mellem de tidligere ægtefæller. En institution kan imidlertid ikke nægte en af sine tjenestemænd den andel af disse fordele, som han har krav på, med den begrundelse, at en anden institution med urette har tildelt samtlige disse fordele til den pågældendes tidligere ægtefælle.

(jf. præmis 33-39)

Henvisning til: Domstolen, 28. november 1991, sag C-132/90P, Schwedler mod Parlamentet, Sml. I, s. 5745, præmis 17; Retten, 3. marts 1993, sag T-69/91, Peroulakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 185, præmis 32, 33 og 34.
Retten til at kræve beskyttelse af den berettigede forventning forudsætter, at tre betingelser er opfyldt. For det første skal fællesskabsadministrationen have givet den pågældende præcise, ubetingede og samstemmende løfter, som udgår fra kompetente og troværdige kilder. For det andet skal disse løfter være egnet til at fremkalde en berettiget forventning hos den, som de er rettet til. For det tredje skal de afgivne løfter være i overensstemmelse med gældende regler.

Selv om det antages, at en imødekommelse af anmodninger om godtgørelse af udgifter som følge af sygdom, som en person, der er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning for De Europæiske Fællesskabers institutioner, tidligere har indgivet, udgør et præcist løfte om ret til fremtidig godtgørelse for samme behandlinger, er det åbenbart, at disse løfter på grund af deres uoverensstemmelse med de gældende bestemmelser ikke kan fremkalde en berettiget forventning.

Med henblik på at sikre, at sygeforsikringsordningen balancerer finansielt, har institutionerne således i bilag I, afsnit XV, stk. 3, første afsnit, i den fælles sygeforsikringsordning for De Europæiske Fællesskabers institutioner sikret sig mulighed for at afvise godtgørelse af »udgifter vedrørende behandlinger, som betragtes som ikke-funktionelle eller overflødige«. Det forhold, at en sådan mulighed udtrykkeligt er fastsat i bestemmelserne — som enhver tjenestemand kender eller formodes at kende — udelukker allerede i sig selv, at en person, som er omfattet af sygeforsikringsordningen, for sit vedkommende kan påberåbe sig en berettiget forventning om automatisk godtgørelse af sine udgifter som følge af sygdom. Selv om en person, som er tilsluttet ordningen, med rette kan være af den opfattelse, at vedkommendes udgifter som følge af sygdom i princippet vil blive godtgjort inden for de i vedtægtens artikel 72, stk. 1, fastsatte rammer, bør vedkommende desuagtet være opmærksom på, at afregningskontoret kan afvise at yde godtgørelse, såfremt dette efter udtalelse fra den rådgivende læge finder, at disse udgifter vedrører en ikke-funktionel eller overflødig behandling. Ligeledes kan en efterfølgende videnskabelige udvikling fastslå, at det lægemiddel, som vedkommende tidligere fik godtgjort, ikke er funktionelt til behandlingen af den sygdom, som den pågældende lider af, eller at lægemidlet udelukkende er funktionelt med hensyn til et særligt aspekt af den nævnte sygdom og/eller under strenge betingelser.

(jf. præmis 41 og 42)

Henvisning til: Retten, 18. december 1997, sag T-12/94, Daffix mod Kommissionen, Smi. Pers. IA, s. 453, og II, s. 1197, præmis 116.
Begrundelsespligten i tjenestemandsvedtægtens artikel 25 er opfyldt, når den akt, der gøres til genstand for et søgsmål, er udstedt i en sammenhæng, som den pågældende tjenestemand har kendskab til, og som giver ham mulighed for at forstå rækkevidden af en foranstaltning, der berører ham personligt.

Et fejlagtigt udbetalt beløb kan kræves tilbagebetalt, hvis det kan godtgøres, at modtageren faktisk havde kendskab til, at udbetalingen beroede på en fejl, eller hvis fejlen var så åbenbar, at han burde have kendt den.

Såfremt modtageren bestrider at have haft kendskab til fejlen, og det ikke kan godtgøres, at den pågældende var klar over, at udbetalingen beroede på en fejl, skal det undersøges, under hvilke omstændigheder udbetalingen blev foretaget, for at fastslå, om det burde have været klart for den pågældende, at der forelå en fejl.

Det i vedtægtens artikel 85 anvendte udtryk til karakteristik af fejlen — »så åbenbar« — betyder nemlig ikke, at en tjenestemand, som fejlagtigt får udbetalt et beløb, er fritaget for enhver form for agtpågivenhed eller efterprøvelsespligt, men alene, at der skal ske tilbagebetaling, når der foreligger en fejl, som en tjenestemand, der udviser normal omhu — og som formodes at kende bestemmelserne om sine lønforhold — ville have opdaget. Der skal desuden i hvert enkelt tilfælde tages hensyn til den pågældende tjenestemands evne til at foretage den nødvendige kontrol. De faktorer, som Fællesskabets retsinstanser lægger vægt på i den forbindelse, er tjenestemandens ansvarsniveau, lønklasse og anciennitet, hvorvidt betingelserne i de pågældende vedtægtsbestemmelser om udbetaling af ydelsen er klare, samt betydningen af de ændringer, som er indtrådt i den pågældende tjenestemands personlige eller familiemæssige situation, når udbetalingen af de pågældende beløb afhænger af administrationens vurdering af denne situation. En tjenestemand, der er indplaceret i en relativ høj lønklasse og som har en lang anciennitet inden for fællesskabsinstitutionerne, bør således være i stand til at gøre sig klart, om der er begået en fejl, som han har fået fordel af.

(jf. præmis 45, 46 og 47)

Henvisning til: Domstolen, 27. juni 1973, sag 71/72, Kuhl mod Rådet, Sml. s. 705, præmis 1; Domstolen, 11. oktober 1979, sag 142/78, Berghmans mod Kommissionen, Sml. s. 3125, præmis 9; Domstolen, 17. januar 1989, sag 310/87, Stempels mod Kommissionen, Sml. s. 43, præmis 10; White mod Kommissionen, præmis 32 og 33; Retten, 24. februar 1994, sag T-38/93, Stahlschmidt mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 65, og II, s. 227, præmis 19; Retten, 13. juli 1995, sag T-545/93, Kschwendt mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 185, og II, s. 565, præmis 104; Retten, 30. maj 2001, sag T-348/00, Barth mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 119, og II, s. 557, præmis 33.
RETTENS DOM (Første Afdeling)

24. september 2002

Sag T-92/01

Marie-Claude Girardot

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — ansættelse — udvælgelse af midlertidigt ansatte — ikke-optagelse på reservelisten — udvælgelseskomiteens sammensætning — ligebehandling«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-859

Angående:

Påstand om annullation af den i skrivelse af 13. juli 2000 indeholdte afgørelse fra udvælgelseskomiteen om ikke at optage sagsøgeren på den efter udvælgelsesprocedure KOM/R/A/01/1999 udfærdigede reserveliste over midlertidigt ansatte.

Udfald:

Den i skrivelse af 13. juli 2000 indeholdte afgørelse fra udvælgelseskomitéen om ikke at opføre sagsøgeren på den efter udvælgelsesprocedure KOM/R/A/01/1999 udfærdigede reserveliste annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelseskomite – sammensætning – tilstrækkelig konstant til at sikre en konsekvent bedømmelse af ansøgerne

(Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 3)

En udvælgelseskomites vide skøn med hensyn til fastlæggelsen af de nærmere regler for og det detaljerede indhold af de mundtlige prøver, som ansøgerne skal gennemgå, skal opvejes af en nøje overholdelse af reglerne om tilrettelæggelsen af disse prøver. Det påhviler derfor udvælgelseskomiteen at sikre, at princippet om ligebehandling af ansøgerne overholdes strengt under afviklingen af de mundtlige prøver, og at valget mellem kandidaterne foregår objektivt. I den forbindelse skal udvælgelseskomiteen påse, at bedømmelseskriterierne anvendes ensartet på alle de pågældende ansøgere navnlig ved at sikre, at dens sammensætning forbliver konstant.

(jf. præmis 24-26)

Henvisning til: Retten, 23. marts 2000, sag T-95/98, Gogos mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 51, og II, s. 219, præmis 37, 38 og 41.
RETTENS DOM (Første Afdeling)

24. september 2002

Sag T-102/01

Orlando Pérez-Díaz

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — ansættelse — udvælgelse af midlertidigt ansatte — ikke-optagelse på reservelisten — medlemmerne af udvælgelseskomiteens sprogkundskaber«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-871

Angående:

Påstand om annullation af den i skrivelse af 14. juli 2000 indeholdte afgørelse fra udvælgelseskomiteen om ikke at optage sagsøgeren på den efter udvælgelsesprocedure KOM/R/A/01/1999 udfærdigede reserveliste for midlertidigt ansatte.

Udfald:

Den i skrivelse af 14. juli 2000 indeholdte afgørelse fra udvælgelseskomitéen om ikke at opføre sagsøgeren på den efter udvælgelsesprocedure KOM/R/A/01/1999 udfærdigede reserveliste annulleres. Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelseskomité – sammensætning – kvalifikationskrav til medlemmerne med henblik på en objektiv bedømmelse af prøverne – sprogkundskaber

(Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 3)

For at en udvælgelseskomites sammensætning er i overensstemmelse med artikel 3 i vedtægtens bilag III, skal medlemmernes sprogkundskaber gøre det muligt for dem at sikre, at der foretages en objektiv bedømmelse af de sprogkundskaber, der kræves af ansøgerne.

(jf. præmis 32)

Henvisning til: Retten, 13. september 2001, sag T-160/99, Svantessonm.fi. mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 175, og II, s. 799, præmis 32.
For at have krav på bosættelsespenge, jf. artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag VII til vedtægten, skal tjenestemanden opfylde en af de to følgende alternative betingelser, nemlig enten opfylde de betingelser, der stilles for at få udbetalt udlandstillæg, eller bevise, at han for at opfylde forpligtelserne i henhold til vedtægtens artikel 20 har måttet skifte bopæl.

For så vidt angår den første af de to ovenfor nævnte alternative betingelser bemærkes, at bosættelsespenge, som er et fast, udeleligt beløb, automatisk tilkommer tjenestemanden, når han fastansættes, på betingelse af, at han er berettiget til udlandstillæg, og at han har taget bopæl på tjenestestedet. Tjenestemanden skal ikke derudover bevise, at han har haft faktiske udgifter, eller at han var forpligtet til at skifte bopæl, idet dette ville begrænse de to muligheder, fællesskabslovgiver har fastsat i artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag VII til vedtægten, til én enkelt.

For så vidt angår den anden ovenfor nævnte alternative betingelse bemærkes, at begrebet varig bopæl skal fortolkes som det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser. Hertil kommer, at begrebet bopæl, der ikke er baseret på en rent kvantitativ udmåling af den tid, som personen har tilbragt på det ene eller andet lands område, ud over at være afhængig af det fysiske ophold på et bestemt sted også forudsætter en hensigt om at give denne omstændighed den kontinuitet, som frembringes af livsstil og vedligeholdelse af normale sociale relationer.

(jf. præmis 53, 54 og 60)

Henvisning til: Domstolen, 28. maj 1998, sag C-62/97P, Kommissionen mod Lozano Palacios, Sml. I, s. 3273, præmis 21; Retten, 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 25; Retten, 12. december 1996, sag T-33/95, Lozano Palacios mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 575, og II, s. 1535, præmis 58 og 61; Retten, 12. december 1996, sag T-74/95, Monteiro da Silva mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 583, og II, s. 1559, præmis 58; Retten, 12. december 1996, sag T-132/95, Gammeltoft mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 611, og II, s. 1633, præmis 50; Retten, 12. december 1996, sag T-137/95, Mozzagliamod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 619, og II, s. 1657, præmis 51; Retten, 24. april 2001, sag T-37/99, Miranda mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 87, og II, s. 413, præmis 31 og 32; Retten, 3. maj 2001, sag T-60/00, Liaskou mod Rådet, Sml. Pers. IA, s. 107, og II, s. 489, præmis 53.
Vedtægtens artikel 14 bestemmer, at såfremt en tjenestemand under udøvelsen af sit hverv skal tage stilling til et anliggende, i hvis behandling eller afgørelse han har en sådan personlig interesse, at det vil kunne få indflydelse på hans uafhængighed, skal han underrette ansættelsesmyndigheden herom. Henset til, at de formål med hensyn til uafhængighed og integritet, der forfølges med bestemmelsen, er grundlæggende, og henset til, at den pågældende forpligtelse består i, at tjenestemanden på forhånd skal underrette ansættelsesmyndigheden, har vedtægtens artikel 14 et vidt anvendelsesområde. Det omfatter enhver situation, hvor den tjenestemand, der skal tage stilling til et anliggende, med rimelighed bør forstå, at den i udenforståendes øjne kan være en mulig kilde til påvirkning af hans uafhængighed inden for det pågældende område. Den omstændighed, at en tjenestemand har forretningsforbindelse med en tredjemand, kan imidlertid ikke principielt medføre, at tjenestemandens uafhængighed bringes i fare eller fremstår som værende bragt i fare, såfremt tjenestemanden skal tage stilling til et anliggende, hvori den pågældende tredjemand er involveret.

(jf. præmis 47 og 58)
Selv om ansættelsesmyndigheden generelt ikke er forpligtet til i hvert enkelt tilfælde at undersøge, om vedtægtens artikel 31, stk. 2, hvorefter ansættelse kan ske i den højeste lønklasse i stillingsgruppen, bør bringes i anvendelse, eller til at begrunde en afgørelse om ikke at gøre brug af denne bestemmelse, er den ikke desto mindre i særlige tilfælde, f.eks. når en ansøger har ganske usædvanlige kvalifikationer, forpligtet til at foretage en konkret vurdering af, om den nævnte bestemmelse bør bringes i anvendelse. En sådan forpligtelse foreligger navnlig, når tjenestens særlige behov kræver ansættelse af en særligt kvalificeret tjenestemand, således at det er berettiget at anvende bestemmelserne i vedtægtens artikel 31, stk. 2, eller når den pågældende har ganske usædvanlige kvalifikationer og anmoder om, at disse bestemmelser bringes i anvendelse.

En fuldstændig mangel på begrundelse for en stiltiende afgørelse om afvisning af en klage, som selv er rettet mod en ubegrundet afgørelse, kan ikke afhjælpes ved forklaringer, der afgives af ansættelsesmyndigheden efter anlæggelsen af en retssag. Et begrundet svar på dette stadium opfylder nemlig ikke længere sin funktion, hverken over for den pågældende eller over for retsinstanserne. Med et sagsanlæg ophører derfor ansættelsesmyndighedens mulighed for at lovliggøre sin afgørelse ved et begrundet svar, hvorved klagen afvises.

(jf. præmis 27)

Henvisning til: Retten, 12 februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40, stadfæstet af Domstolen den 9. december 1993, sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 23; Retten, 20. juli 2001, sag T-351/99, Brumter mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 165, og II, s. 757, præmis 33.