ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ved stævning indleveret til Domstolen den 18. januar 1995 har Kommissionen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme følgende direktiver: — Rådets direktiv 91/67/EØF af 28. januar 1991 om dyresundhedsmæssige betingelser for afsætning af akvakulturdyr og -produkter ( 1 ) — Rådets direktiv 91/628/EØF af 19. november 1991 om beskyttelse af dyr under transport og om ændring af direktiv 90/425/EØF og 91/496/EØF ( 2 ) — Rådets direktiv 92/35/EØF af 29. april 1992 om fastsættelse af regler for kontrol med og foranstaltninger til bekæmpelse af hestepest ( 3 ).
I 1992 synes de franske myndigheders indstilling til den omstændighed, at kvoten blev opbrugt, at have været at forlade sig på udsigten til overførsel af en del af den spanske kvote. Domstolen har allerede tidligere fastslået, at medlemsstaterne ikke må forlade sig på den blotte mulighed for en senere kvoteudveksling med henblik på at frigøre sig for forpligtelserne i henhold til Fællesskabets fiskerilovgivning:

»... Sådanne forhandlinger, hvis udfald i øvrigt er usikkert, kan ikke berettige, at fiskeriet fortsætter, efter at kvoten er opfisket; såfremt forsøget på at opnå en forhøjelse af kvoten ved hjælp af en kvoteudveksling mislykkes, eller de mængder, der opnås, ikke er tilstrækkelige til at dække de faktiske fangster, indebærer enhver forsinkelse af en foreløbig lukning af fiskeriet en risiko for en endnu større kvoteoverskridelse. Det følger heraf, at enhver aftale om kvoteudveksling med en anden medlemsstat med henblik på en kvoteforhøjelse skal indgås, enten før den oprindelige kvote er opfisket eller efter nedlæggelsen af det foreløbige fiskeriforbud« ( 24 ).

Ingen af disse betingelser var opfyldt i denne sag. Selv efter at overførslen af kvoten var sikret, var de franske myndigheder ikke i stand til at forhindre, at den forhøjede kvote ulovligt blev overskredet af franske fiskerfartøjer.
8.

Kommissionen har på grundlag af nogle oplysninger, som den modtog fra de spanske myndigheder under et uformelt møde mellem disse og tjenestemænd fra Kommissionen den 14. juli 1993, anført, at der siden 1990 har været over 5000 uafsluttede sager ved udgangen af hvert år, idet tallet i 1993 nåede op på 5479, hvoraf 4915 vedrørte afgiftspligtige personer med bopæl inden for Fællesskabet. Ifølge tallene for personer med bopæl inden for Fællesskabet fandt tilbagebetalingen i mere end 400 tilfælde ikke sted inden for seksmånedersfristen.
1.

Ved stævning indleveret den 4. oktober 1995 anlagde Kommissionen sag ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde de betingelser, som påhviler det i henhold til EF-traktaten, ved ikke inden for den fastsatte frist at have truffet de nødvendige foranstaltninger til at efterkomme Rådets direktiv 90/219/EØF af 23. april 1990 om indesluttet anvendelse af genetisk modificerede mikroorganismer ( 1 ) og Rådets direktiv 90/220/EØF af 23. april 1990 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer ( 2 ).
Det bestemmes i artikel 3, stk. 1, i beskyttelscsforordningen, at der kan træffes forholdsregler i form af suspension af indcllcr udførsel eller opkrævning af eksportafgifter, hvis den ovennævnte situation opstår.

Artikel 3, stk. 1, i beskyttelscsforordningen nævner som beskyttelsesforanstaltning over for indførsler fra tredjelande, at der kan ske suspension af disse indførsler. Imidlertid fremgår det af femte betragtning til beskyttelscsforordningen, at »de ovenfor omtalte forholdsregler skal kunne afpasses efter omstændighederne for at undgå, at de får andre virkninger end de tilsigtede«.

Disse umiddelbart modstridende formuleringer i beskyttelscsforordningen må efter min opfattelse fortolkes således, at den fuldstændige suspension af indførsler fra tredjelande som nævnt i beskyttclscsforordningens artikel 3, stk. 1, må anses for at være den mest vidtgående foranstaltning, som Kommissionen kan træffe, men at Kommissionen som det mindre i det mere også må kunne træffe andre, mindre vidtgående foranstaltninger med henblik på at begrænse indførsler, der kan true Fællesskabets markedsordning på dette område. Der kan opstå tilfælde af så alvorlige forstyrrelser af markedet, at et fuldstændigt ophør af samhandelen er et nødvendigt og proportionalt indgreb. Kommissionen skal vurdere den konkrete situation, og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet kun gennemføre de mindre indgribende foranstaltninger, der efter omstændighederne er passende for at imødegå den pågældende forstyrrelse af markedet.

Indførelsen af en minimumsprisordning er en mindre indgribende sanktion end en fuldstændig suspension af indførslen af varer fra et tredjeland, hvorfor der som udgangspunkt intet er til hinder for Kommissionens valg af denne foranstaltning til at imødegå markedsforstyrrelser. Minimumsprisordningen skal dog i det konkrete tilfælde være passende og nødvendig for at beskytte det pågældende marked.
Den eneste sag, hvori Domstolen specielt har taget stilling til, hvad der med henblik på artikel 27, nr. 2, skal forstås ved at »give møde«, er Sonntag-sagen ( 3 ). Sagen angik en strafferetlig procedure, som var indledt i Italien mod en tysk lærer, Volker Sonntag, der var sat under tiltale for uagtsomt manddrab i forbindelse med, at en elev var blevet offer for en dødsulykke under en skoleudflugt til Italien. Den afdøde elevs forældre og bror indtrådte i straffesagen som borgerlige parter med krav om erstatning for den skade, der var forvoldt ved ulykken. De erstatningssøgendes erklæring om, at de ville fremsætte civilretlige krav i sagen, blev forkyndt for Volker Sonntag. Denne var under straffesagens behandling repræsenteret af en advokat, og ved dommen blev han fundet skyldig i tiltalen og tilpligtet at betale erstatning til de civile parter. Den kompetente tyske domstol tog derefter de civile parters begæring om fuldbyrdelsestilladelse for de civilretlige krav til følge. Volker Sonntag appellerede til Oberlandesgericht, som stadfæstede afgørelsen. Derefter indbragte han sagen for Bundesgerichtshof, der forelagde Domstolen en række spørgsmål, bl. a. følgende:

»Har en sagsøgt givet møde i konventionens artikel 27, nr. 2's forstand, når der nedlægges påstand om erstatning i forbindelse med en straffesag ... og [den person, over for hvem fuldbyrdelse begæres] under domsforhandlingen ganske vist har taget stilling til påstandene i straffesagen gennem sin valgte forsvarer, men ikke til det borgerlige krav, der er forhandlet mundtligt, mens forsvareren også var til stede?«
1.

I denne sag, der er anlagt i medfør af EF-traktatens artikel 169, har Kommissionen gjort gældende, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten og Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler ( 1 ), idet den ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet. Kommissionen har endvidere nedlagt påstand om, at den græske regering tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Vi har at gøre med en sag, hvor fællesskabsretten er jus superveniens (senere tilkommen ret) for den nationale domstol, som har forelagt det præjudicielle spørgsmål ( 3 ). Hvis man alene betragter dette aspekt i sagen på baggrund af og ved hjælp af Domstolens afgørelser, støder man på et for nyligt fastslået princip om, at fællesskabsretten kan få tilbagevirkende kraft, hvis den sammenholdes med det grundlæggende princip om anvendelse af den mildeste straffebestemmelse ( 4 ). Det er dog åbenbart, at dette princip ikke kan anvendes i det foreliggende tilfælde. Jus superveniens består her alene af det generelle forbud mod forskelsbehandling. Jeg skal derfor erindre om, hvorledes den forelæggende ret, som er stillet over for problemet om sikkerhedsstillelse i henhold til den svenske lovgivning, har formuleret sin anmodning om, at Domstolen tager stilling til fortolkningen (og spørgsmålet om en eventuel overtrædelse) af traktatens artikel 6. Forbuddet mod forskelsbehandling skulle ikke blot gælde på det procesretlige område, hvor senere indførte regler i almindelighed også finder anvendelse på omstændigheder, der er indtrådt forud for reglernes ikrafttrædelse, og i sager, som er anlagt inden dette tidspunkt. Det kan også have materiel betydning, idet Domstolen skal prøve nationale bestemmelsers eventuelle diskriminerende virkninger for udøvelsen af de friheder og rettigheder, der er sikret ved traktaten. Den svenske ret har imidlertid på ingen måde redegjort for, på hvilket grundlag den skulle kunne anvende fællesskabsretten i den for den verserende sag. Vi ved ikke, hvordan eller hvorfor sagen for den forelæggende ret falder inden for anvendelsesområdet for det i henhold til traktaten gældende forbud mod forskelsbehandling og ikke inden for anvendelsesområdet for Lugano-konventionen eller andre mulige beskyttelsesregler ( 5 ).

Tvivlen om, hvorvidt spørgsmålet kan antages til realitetsbehandling, beror efter min opfattelse alene på, at spørgsmålets relevans ikke er klarlagt. For det tilfælde at Domstolen ser sig i stand til at klarlægge denne eller overlader det til den forelæggende ret at vurdere, om fællesskabsretten finder anvendelse i den for den verserende sag, skal jeg i det følgende realitetsbehandle spørgsmålet.
41.

Kommissionen synes ved formuleringen af sit forslag til Domstolens besvarelse af dette spørgsmål at være gået ud fra en videregående anvendelse af fortolkningsreglen, som tidligere fandt en vis støtte i Domstolens afgørelse i Marleasing-dommen og ikke mindst i den danske udgave heraf, hvor ordene »i videst muligt omfang« mangler ( 8 ). Kommissionen foreslår nemlig, at det i forbindelse med fortolkningsreglen udtales, at den nationale dommer skal »tage hensyn til princippet om, at fortolkningen, når direktivets bestemmelser ikke er gennemført i den interne retsorden, ikke kan føre til, at der fastsættes strafansvar for den person, der retsforfølges, eller at strafansvaret skærpes.« Denne tilføjelse ville efter min opfattelse være nødvendig, hvis fortolkningsreglen virkelig indebar, at den nationale lovregel ved en »fortolkning« skulle bringes i overensstemmelse med det ikke rettidigt gennemførte direktiv, selv om den nationale regel ikke gav anledning til fortolkningstvivl. En sådan »fortolkning«contra legem ville jo fuldstændig ændre indholdet af den strafsanktionerede norm, og den af Kommissionen foreslåede tilføjelse ville da være nødvendig for at overholde principperne nullum crimen sine lege og nulla poena sine lege.
10.

Kommissionens replik efter svarskriftet fra Den Italienske Republik er langt mindre klar; navnlig tages der ikke på nogen måde stilling til spørgsmålet om og, i givet fald, i hvilket omfang den italienske lovgivning i medfør af DPR 320/54 kunne anses for allerede at være i overensstemmelse med direktiverne. Ved at fremhæve ordene »de bestemmelser, som er nødvendige« synes Kommissionen at have ændret sin påstand til en påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har undladt at gennemføre direktiverne fuldstændigt, frem for fuldstændigt at have undladt at gennemføre dem. Kommissionen har derved stiltiende anerkendt muligheden for, at DPR 320/54 ķan udgøre en delvis gennemførelse af direktiverne ( 5 ). Derfor udgør Italiens undladelse af at gennemføre direktiverne fuldt ud det eneste spørgsmål, som kan anses for ikke at være blevet bestridt.
1.

Ved stævning indleveret den 16. marts 1995 har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktaten ved ikke inden for den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, som er nødvendige for at efterkomme følgende direktiver: — Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet ( 1 ) — Rådets direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (første særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 2 ) — Rådets direktiv 89/655/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af arbejdsudstyr under arbejdet (andet særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 3 ) — Rådets direktiv 89/656/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af personlige værnemidler under arbejdet (tredje særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 4 ) — Rådets direktiv 90/269/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med manuel håndtering af byrder, som kan medføre risiko for især ryg- og lændeskader hos arbejdstagerne (fjerde særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 5 ) — Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (femte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 6 ) — Rådets direktiv 90/394/EØF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet af være udsat for kræftfremkaldende stoffer (sjette særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) ( 7 ).
Med dette synspunkt ses der bort fra en række væsentlige faktorer i 1991-direktivet om affald, men først og fremmest ses der bort fra, at der er tale om et direktiv, der i overensstemmelse med traktatens artikel 189 giver medlemsstaterne en vis frihed med hensyn til form og midler for gennemførelsen. Og der rindes endda i selve direktivet flere angivelser, der viser, at fællesskabslovgiver har ønsket, at medlemsstaterne sikrer, at der føres kontrol med en hvilken som helst form for virksomhed, der har med behandling af affald at gøre. Hvad der var opfattelsen i Rådet, fremgår således bl. a. navnlig af tolvte betragtning til direktivet, hvori det hedder:

»For at sikre tilsyn med affaldet fra produktion til endelig bortskaffelse, bør andre virksomheder, der beskæftiger sig med affald, som f.eks. indsamlings- og transportvirksomheder, samt mæglere, ligeledes gøres til genstand for. godkendelse eller registrering og passende kontrol.«

De almindelige forpligtelser ifølge direktivets artikel 3, 4 eller 7 udelukker ikke, at medlemsstaterne stiller krav om tilladelse til andre former for virksomhed end den, der specielt er nævnt i bilag II A og II B, mens artikel 12 specielt henviser til medlemsstaternes adgang til at stille krav om godkendelse for anlæg eller virksomheder, der som erhvervsmæssig aktivitet varetager indsamling og transport af affald, eller for handlende eller mæglere, som for andre varetager bortskaffelse eller nyttiggørelse af affald.
Sagsøgte gør gældende, at der ikke foreligger en overtrædelse af direktivets bestemmelser, allerede fordi direktivet ikke finder anvendelse på kabel-tv-området. Dette må i hvert fald gælde, for så vidt som der i denne forbindelse ikke er tale om en førstegangsudsendelse gennem kabelanlæg ( 28 ). Sagsøgte har i denne forbindelse navnlig henvist til den i direktivets artikel 1, litra a), opstillede definition af »tv-radiospredning«, hvorved skal forstås »førstegangsudsendelse af fjernsynsprogrammer« ( 29 ). Kommissionens opfattelse kan ifølge sagsøgte heller ikke støttes på det i artikel 2, stk. 2, anvendte udtryk »retransmission«. Dette udtryk er ikke defineret i direktivet. Såfremt man faktisk tillige ville have ladet retransmission gennem kabelanlæg være omfattet, ville man have valgt et andet udtryk. I Rådets direktiv 93/83/EØF af 27. september 1993 om samordning af visse bestemmelser vedrørende ophavsrettigheder og ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med radio- og tv-udsendelse via satellit og viderespredning pr. kabel ( 30 ) benyttes således også udtrykket »viderespredning pr. kabel«. Fjernsynsdirektivet ville i modsat fald fravige den internationale sprogbrug ( 31 ).

Desuden skal det efter sagsøgtes opfattelse tages i betragtning, at kabel-tv på det tidspunkt, da fjernsynsdirektivet blev udstedt, endnu ikke var særlig udbredt. Man kan derfor ikke antage, at fællesskabslovgiver har ønsket at regulere dette område.
I Irland blev forordningen gennemført ved European Communities (Prohibition of Trade with the Federal Republic of Yugoslavia (Serbia and Montenegro)) Regulations 1993 udstedt af Minister for Tourism and Trade ( 8 ). For så vidt som det her har relevans, bestemmes der deri følgende i Regulation 5:

»The Minister for Transport, Energy and Communications shall be the competent authority for the purpose of Articles 8 and 9 of the Council Regulation ...« [Minister for Transport, Energy and Communications er den kompetente myndighed for så vidt angår artikel 8 og 9 i Rådets forordning ...]
3.

Den italienske regering bestrider ikke, at den er forpligtet til at gennemføre de pågældende direktiver i italiensk ret, og at dette for så vidt angår direktiv 89/369 ikke var sket og for så vidt angår direktiv 89/429 kun delvis var sket inden for den i direktiverne fastsatte frist. Regeringen har i sit indlæg for Domstolen oplyst, at direktiv 89/429 inden fristens udløb var blevet delvis gennemført i italiensk ret ved Miljøministeriets dekret af 12. juli 1990 om retningslinier med henblik på kontrol af luftforurenende emissioner fra industrianlæg og fastsættelse af grænseværdier for emissionsnormerne. Man havde imidlertid ikke underrettet Kommissionen herom, idet man forventede at udarbejde nye regler, der specifikt svarede til bestemmelserne i direktiv 89/429. Kommissionen har i lyset af disse oplysninger vedrørende gennemførelsen af direktiv 89/429 frafaldet påstanden om manglende gennemførelse af dette direktiv.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 11. juni 1996. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod den Italienske Republik. - Traktatbrudssøgsmål - Direktiv 91/157/EØF. - Sag C-303/95.



Samling af Afgørelser 1996 side I-03859



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 I denne traktatbrudssag har Kommissionen gjort gaeldende, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer (1), idet den ikke har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivet, eller i hvert fald ikke har givet Kommissionen meddelelse om saadanne bestemmelser.

2 I henhold til artikel 11 i direktiv 91/157 skulle medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme direktivet inden den 18. september 1992 og straks underrette Kommissionen herom.

3 Sagsoegte har ikke bestridt, at der som paastaaet foreligger et traktatbrud. Sagsoegte anfoerer dog, at de til direktivets gennemfoerelse noedvendige retsforskrifter er under udarbejdelse.

4 Under disse omstaendigheder kan jeg kun foreslaa Domstolen at fastslaa, at Den Italienske Republik har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 91/157/EOEF af 18. marts 1991 om batterier og akkumulatorer, der indeholder farlige stoffer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har udstedt de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivet. Jeg skal endvidere foreslaa, at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

(1) - EFT L 78, s. 38.
Oberfinanzdirektion München udstedte den 13. januar 1993 en bindende tariferingsoplysning til selskabet VOBIS vedrørende et »computerkabinct med indbyggede floppydrev (kompakt)«. Ifølge beskrivelsen i den bindende tariferingsoplysning er der tale om et basismodul (ca. 27 x 41 x 15 cm; vægt ca. 8,1 kg) til den digitale bearbejdningsenhed i en automatisk databehandlingsmaskine; modulet består af en strømforsyningsenhed, to diskette-drev samt tilslutningskabler i et metalkabinet med display- og betjeningsenheder, men indeholder ikke sådanne dele, at det kan fungere som centralenhed. Det fremgår af processkrifterne, at basismodulct skal forsynes med yderligere enheder, for at der er tale om en digital databehandlingsmaskine. I den anledning bliver der indbygget en centralenhed, som tilsluttes de diskettedrev, der allerede findes i basismodulet. Parterne er uenige om, hvorvidt dette modul skal tariferes som enhed eller som del. Oberfinanzdircktion anser sidstnævnte mulighed for rigtig og tariferede derfor basismodulet i underposition 84733090 i den kombinerede nomenklatur ( 1 ). Denne har følgende ordlyd:

8473 Dele og tilbehør (undtagen beskyttelsesovertræk, transportkasser o.lign.), som udelukkende eller hovedsagelig anvendes til maskiner og apparater henhørende pos. 8469-8472: ... 8473 30 — Dele og tilbehør til maskiner henhørende under pos. 8471: 8473 30 10 — — Sammensatte elektroniske komponenter 8473 30 90 — — Andre varer

VOBIS er ikke enig i denne tarifering. Selskabet mener, at basismodulet udgør en enhed i de relevante bestemmelsers forstand. VOBIS anlagde til slut sag og har herunder gjort gældende, at basismodulet skal tariferes i underposition 847193. Ordlyden heraf er som følger:

8471 Automatiske databehandlingsmaskiner og enheder dertil; magnetiske og optiske læsere, maskiner til overførsel af data til datamedier i kodet form samt maskiner til bearbejdning af sådanne data, ikke andetsteds tariferet: ... 8471 20 — Digitale automatiske databehandlingsmaskiner, som mindst består af en centralenhed og en indlæse- og udlæseenhed (som kan være kombinerede), sammenbygget i et fælles kabinet: ... — — — I andre tilfælde: ... 8471 93 — — Lagerenheder, også selv om de foreligger sammen med de øvrige dele af et anlæg: 8471 93 10 — — — Til anvendelse i civile luftfartøjer — — — I andre tilfælde: 8471 93 40 — — — — Centrallagerenheder — — — — Andre lagerenheder: — — — — — Pladelagerenheder: 8471 93 51 — — — — — — Optiske, herunder magnetiskoptiske 8471 93 59 — — — — — — I andre tilfælde ...

Sagsøgeren har ved revisionsanke indbragt sagen for Bundesfinanzhof. Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, er denne ret tilbøjelig til at tarifere basismodulet som del, men vil samtidig ikke udelukke, at varen bør betragtes som en højtudstyret drev-enhed.
52.

Det er antagelig ofte forekommende, at producenten monterer forskelligt standardudstyr i biler, afhængig af til hvilket marked køretøjerne er bestemt. Det kan ikke udelukkes, at den forbruger, der hos en autoriseret fransk forhandler har set en fransk modelversion med et bestemt standardudstyr, køber et parallelimporteret køretøj i den tro, at køretøjerne udstyrsmæssigt er ens, og derfor føler sig snydt, såfremt dette måtte vise sig ikke at være tilfældet. Et bilkøb er imidlertid for de fleste en betydelig investering. Det vil derfor være naturligt for forbrugeren at foretage en regulær sammenligning af de priser, der tilbydes, ved at søge nøjagtige oplysninger, bl.a. om køretøjets udstyr. Det gælder ikke mindst den forbruger, som gennem en mellemmand henvender sig til en forhandler i en anden medlemsstat, eller som henvender sig til en forhandler, der står uden for det autoriserede forhandlersystem. Et krav om modelårgangsbetegnelse kan ganske vist i perioden fra den 1. juli til den 31. december gøre forbrugeren opmærksom på, at der muligvis er forskel på biler, som tilbydes af de autoriserede forhandlere, henholdsvis af parallelimportører. Men i perioden fra den 1. januar til den 30. juni giver modelårgangsbetegnelsen ikke nogen vejledning herom til forbrugeren. Under alle omstændigheder vil forbrugeren derfor efter min opfattelse kunne beskyttes mere effektivt ved at håndhæve nationale regler om god markedsføringsskik eller ved regler om, at bilforhandlere skal udlevere en liste over det monterede standardudstyr. De herfor nødvendige oplysninger vil normalt være umiddelbart tilgængelige for parallclimportører og derfor hindre de frie varebevægelser mindre end et forbud mod at anvende modelbetegnelsen n+ 1.