RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

11. juli 1996

Sag T-102/95

Jean-Pierre Aubineau

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — midlertidigt ansatte — ansættelseskontrakt — forflyttelse — tjenestested«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1053

Angående:

Påstand, for det første, om annullation af afgørelsen truffet af generaldirektøren for Det Fælles Forskningscenter, der er indeholdt i dennes skrivelse af 27. februar 1995, og hvorved sagsøgeren uden ansøgning blev forflyttet til Ispra til en stilling som konsulent for direktøren for Institut d'ingénierie des systèmes et de l'informatique og, for det andet, om tilkendelse af erstatning for den ikke-økonomiske skade, sagsøgeren hævder at have lidt.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dora

Sagsøgeren blev i marts 1987 ansat ved Det Fælles Forskningscenter (DFF) som midlertidigt ansat i den videnskabelige og tekniske tjenestegruppe for at varetage stillingen som chef for DFF's edb-afdeling i Ispra.

I 1991 blev han forflyttet uden ansøgning, hvilket affødte en tvist, som endte med et forlig, der er gentaget i kontrakttillægget fra februar 1993, hvorefter sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat blev ændret til en kontrakt på ubestemt tid, og hans tjenestested fastsat til Bruxelles.

I henhold til denne kontrakt blev sagsøgeren med virkning fra den 1. november 1992 placeret ved DFF's Generaldirektorat i Bruxelles og som konsulent for direktoratet for programmer stillet til rådighed for Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser (GD I).

Med virkning fra den 1. oktober 1993 blev sagsøgeren stillet til rådighed for Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand. Den 1. februar 1995 genindtrådte sagsøgeren i DFF's Generaldirektorat. Den 27. februar 1995 meddelte DFF's generaldirektør sagsøgeren, at der ikke inden for DFF fandtes nogen stilling i Bruxelles, som svarede til hans kvalifikationer, hvorfor han med virkning fra den 1. april 1995 blev placeret i Ispra som konsulent for direktøren for Institut d'ingénierie des systèmes et de l'informatique. Den 31. marts 1995 blev datoen for hans tiltrædelse i Ispra udsat til den 1. maj 1995 for at give ham mulighed for at søge en stilling i Bruxelles. Den 7. april 1995 indgav sagsøgeren en klage, som blev afvist.

Annullationspåstanden

Første og andet anbringende om tilsidesættelse af sagsøgerens ansættelseskontrakt og vedtægtens artikel 7

Retten bemærkede, at den forpligtelse, som påhviler Fællesskabets institutioner til at placere de ansatte udelukkende i tjenestens interesse, også gælder, selv om den kan medføre en ændring af tjenestestedet, som den pågældende ikke ønsker. Selv om en sådan ændring af tjenestestedet kan medføre familiemæssige vanskeligheder og økonomiske ulemper for den pågældende, udgør den ikke en usædvanlig og uforudsigelig begivenhed i en tjenestemands karriere, når de arbejdssteder, hvor tjenestemanden kan placeres, er fordelt mellem flere stater, og når ansættelsesmyndigheden kan blive tvunget til at opfylde tjenstlige krav, som indebærer en pligt for den til at træffe afgørelse om forflyttelse. Det gælder så meget mere, når der er tale om midlertidigt ansatte, hvis ansættelseskontrakt kan opsiges med tre måneders varsel Retten tilføjede, at vedtægten heller ikke giver støtte for den opfattelse, at en omplacering normalt ikke kan finde sted uden den pågældendes samtykke, da dette i utålelig grad ville begrænse institutionernes frihed til at disponere ved tilrettelæggelsen af deres tjenestegrene og ved tilpasningen af disse tjenestegrene til udviklingen i behovene (præmis 28 og 29).

Henvisning til Domstolen. 14. juli 1977. sag 61/76. Geist mod Kommissionen. Sml. s. 1419. præmis 34: Domstolen. 24. februar 1981, forenede sager 161/80og 162/80, Carbognamog Coda Zabettamod Kommissionen. Sml. s. 543. præmis 28; Domstolen. 14. juli 1988, forenede sager 23/87 og 24/87. Aldinger og Virgili mod Parlamentet. Sml. s. 4395. præmis 17 og 18.

Det anførte var dog ikke ensbetydende med, at forliget og det omtvistede kontrakttillæg var uden retsvirkning i det omfang, de ændrede sagsøgerens tjenestested. Retten fandt, at den omstændighed, at Kommissionen på ny placerede sagsøgeren ved DFF i Bruxelles, efter sagens omstændigheder måtte forstås således, at den havde forpligtet sig til at træffe alle de foranstaltninger, der måtte anses for rimelige, til at give sagsøgeren mulighed for at blive i Bruxelles, for så vidt dette var foreneligt med tjenestens interesse. Retten fandt ikke, at sagsøgeren under sagen havde godtgjort, at tjenestens interesse retfærdiggjorde den af ham ønskede placering (præmis 31-34).

Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om god forvaltning

Retten fastslog, at Kommissionen ikke havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik, da sagsøgeren ikke længere siden slutningen af januar 1995 havde udøvet nogen funktioner i Bruxelles, og at de ledige stillinger, han kunne tænkes at ville ansøge om, under alle omstændigheder skulle være bekendtgjort for alle Kommissionens ansatte, uanset deres tjenestested. Retten fandt endog, at Kommissionen havde anlagt en for sagsøgeren særlig gunstig fortolkning af sin omsorgspligt over for ham ved at give ham mulighed for at blive i Bruxelles indtil den 1. maj 1995 uden at udøve nogen funktioner, for at han kunne søge en stilling, som svarede til hans lønklasse og hans faglige kvalifikationer (præmis 38).

Anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Retten bemærkede, at anvendelsesområdet for princippet om beskyttelse af den berettigede forventning bestemmes af de omstændigheder, hvorunder det finder anvendelse, og navnlig af forholdet mellem de pågældende parter. Sagsøgeren kunne derfor ikke under påberåbelse af dette princip skaffe sig en bedre retsstilling end den, han havde efter sin kontrakt, med senere ændringer, og efter ordningen for de øvrige ansatte ved De Europæiske Fællesskaber. Følgelig kunne sagsøgeren alene have en berettiget forventning om at forblive i Bruxelles, såfremt han var pålagt arbejde. Retten fandt, at sagsøgeren ikke med føje kunne forvente, at hans placering i Bruxelles blev opretholdt på ubestemt tid, så længe der ikke var noget arbejde, delsvarede til hans lønklasse og kvalifikationer (præmis 44, 45 og 46).

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, hvilken anden stilling i tjenesten han kunne have fået tildelt. Ved ikke at ophæve sagsøgerens kontrakt, men omplacere ham til Ispra, valgte Kommissionen den eneste anden mulighed, som fandtes og hvormed den samtidig opfyldte sin egen forpligtelse til at handle i overensstemmelse med tjenestens interesse. Hvis sagsøgeren havde fundet, at den af Kommissionen valgte løsning var uacceptabel for ham, stod det ham frit for selv at ophæve kontrakten med tre måneders varsel (præmis 47).

Erstatningspåstanden

Da sagsøgeren ikke havde godtgjort, at den handlemåde, han havde kritiseret Kommissionen for at følge over for ham ved at omplacere ham til Ispra, var ulovlig, frifandt Retten Kommissionen for sagsøgerens påstand om tilkendelse af 1 ECU i symbolsk erstatning til godtgørelse af den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævdede at have lidt. Hvad angår de eventuelle udgifter i forbindelse med sagsøgerens afrejse til Ispra, fastslog Retten, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han personligt havde måttet afholde sådanne udgifter. Desuden var det ubestridt, at sagsøgeren havde modtaget de i vedtægten fastsatte dagpenge i forbindelse med ændringen af sit tjenestested (præmis 52 og 53).

Sagsøgerens anmodning om, at visse dokumenter blev udtaget af sagens akter

Retten fandt det ikke nødvendigt at træffe afgørelse vedrørende sagsøgerens anmodning om, at to af de dokumenter, som Kommissionen havde fremlagt i bilaget til sine skriftlige indlæg, blev udtaget af sagens akter (præmis 55).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.