FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JEAN MISCHO

fremsat den 8. oktober 1986 ( *1 )

Høje Domstol.

A — De faktiske omstændigheder

De faktiske omstændigheder i denne sag er ret enkle:

Ved skrivelse af 2. juli 1984 fik Strack, tjenestemand ved De forenede Nationer, adgang til de skriftlige prøver ved udvælgelsesprøve PE/27/A, som blev afholdt af Europa-Parlamentet. Han kunne imidlertid ikke deltage, da indkaldelsen nåede frem til ham på hans bopæl den 5. juli 1984, mens han var på ferie, således at han først fik kendskab til den efter datoen for prøverne, som fandt sted den 19. og 20. juli 1984.

Strack anmodede derefter udvælgelseskomiteen om at give ham en ny frist til at aflægge de skriftlige prøver, hvilket blev afslået ved skrivelse fra dens formand den 4. oktober 1984. Efter at en første sag (sag 259/84 og sag 259/84 R) blev afvist ved Domstolens kendelse af 31. januar 1985, og efter det stiltiende afslag på den klage, som blev indgivet den 2. november 1984 til Europa-Parlamentets formand over udvælgelseskomiteens beslutning, anlagde Strack på ny sag ved Domstolen med påstand om, at

1) beslutningen fra udvælgelseskomiteen for udvælgelsesprøven PE/27/A annulleres,

2) det pålægges Europa-Parlamentet efterfølgende, alt efter hvad Domstolen anser for ret ( 1 ), at tillade ham at aflægge de skriftlige prøver ved den nævnte udvælgelsesprøve, og

3) subsidiært, der tilkendes ham en af Domstolen fastsat erstatning til et beløb mindst svarende til hans udgifter til sagsførelse og advokat.

B — Indledende betragtninger vedrørende formaliteten

Før jeg gennemgår de anbringender og argumenter, som sagsøgeren har påberåbt sig til støtte for sin påstand, vil jeg tage stilling til tre betragtninger vedrørende formaliteten, som sagsøgte har fremført som et incidenspunkt.

1. Sagsøgte har påberåbt sig Domstolens dom af 8. juli 1965 ( 2 ) i de forenede sager 19 og 65/63 og gjort gældende, at en blot henvisning, i stævningen, til sagsfremstillingen i sag 259/84 ikke kan godtages. Domstolen udtalte i de anførte sager, at »kun andre anbringender og argumenter end dem, som er genstand (for en sådan) henvisning, kan tages i betragtning«. Jeg mener dog, at denne retspraksis ikke omfatter det foreliggende tilfælde. For det første angik henvisningen i de forenede sager 19 og 65/63 en anden sag, hvor parterne ikke var de samme. Dernæst angår sagsøgerens henvisning kun de faktiske omstændigheder, og tilmed kun detaljerne i dem. Endelig og navnlig er stævningen trods denne henvisning tilstrækkelig fuldstændig og præcis til at opfylde kravene i procesreglementets artikel 38, og Domstolen er klart i stand til at afgøre sagen her uden at skulle støtte sig på sagsakter i den foregående sag.

2. Sagsøgte mener, at den anden påstand må afvises fra påkendelse, da Domstolen ikke har kompetence til at sætte sin afgørelse i stedet for udvælgelseskomiteens og statuere, at Strack efterfølgende skal have adgang til de skriftlige prøver ved udvælgelsesprøven. Det er rigtigt, at »vurderingen af hensigtsmæssigheden eller nødvendigheden af at gennemføre en udvælgelsesprøve ligger inden for ansættelsesmyndighedens eneområde«, og at »Domstolen [under disse omstændigheder] ikke kan bestemme, at en udvælgelsesprøve skal gennemføres eller gå om, uden at trænge ind på et område, hvor den administrative myndighed er enekompetent« ( 3 ). Sagsøgerens påstande herom vil derfor ikke kunne påkendes i den form, de er fremført i. Jeg finder det dog unødvendigt for Domstolen udtrykkeligt at tage stilling til, om den anden påstand kan admitteres. Enten beslutter Domstolen ikke at annullere den omtvistede beslutning, og den anden påstand bliver så automatisk uden genstand. Eller Domstolen annullerer udvælgelseskomiteens beslutning, og så er den logiske konsekvens, at udvælgelseskomiteen skal give sagsøgeren adgang til efterfølgende at aflægge de prøver, som han ¡kke kunne deltage i på daværende tidspunkt. Denne opfattelse ligger efter min mening i direkte forlængelse af Domstolens stillingtagen i blandt andet dommen af 30. november 1978 ( 4 ), hvori den ikke formelt nægtede at påkende påstande om, at »det statueres om nødvendigt, at udvælgelsesprøven skal gentages for sagsøgernes vedkommende« (Sml. 1978, s. 2407). Den statuerede blot, at »da der er tale om en almindelige udvælgelsesprøve med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve, vil sagsøgernes rettigheder være tilstrækkeligt beskyttet, hvis udvælgelseskomiteen på ny overvejer sin afgørelse, uden at der er anledning til at anfægte udvælgelsesprøvens resultat som helhed eller at annullere de i henhold hertil foretagne udnævnelser« (præmis 35). Skønt den altså ikke indebar noget præcist pålæg til udvælgelseskomiteen eller Kommissionen, »indebar« denne dom i lighed med det, der var sket i en lignende sag ( 5 ), »derfor, at der måtte afholdes nye prøver ad hoc«, som generaladvokat Capotorti fremhævede (Sml. 1978, s. 2428).

3. Sagsøgte har hævdet, at den subsidiære påstand om erstatning ligeledes må afvises, da ethvert andet krav er udelukket, såfremt sagsøgte frifindes under et annullations-søgsmål i henhold til vedtægtens artikel 91 ( 6 ). Denne retsopfattelse, som er formuleret for generelt, havde fortjent at blive nuanceret. På grundlag af den konstatering, at vedtægtens artikler 90 og 91 ikke sondrer mellem den administrative og judicielle procedure i annullations- og erstatningssøgsmålet, som imidlertid udgør særskilte og selvstændige retsmidler, har Domstolen i Meyer-Burckhardt-dommen anerkendt, at de berørte har ret til at vælge enten det ene eller det andet eller begge i forening for at gøre deres respektive krav gældende ( 7 ). Domstolen har for nylig henvist til denne dom i en hel række mellemdomme ( 8 ) og heraf konkluderet, at »sagsøgerne har herefter adgang til på samme tid at nedlægge påstand om annullation og erstatning, om end under iagttagelse af tjenestemandsvedtægtens bestemmelser herfor, der er de samme for de to søgsmålsformer«. Den har ganske vist også gentagne gange statueret, at en part ikke ved et kaav om erstatning kan afværge afvisning af en påstand om annullation, som vedrører den samme retsstridighed og har samme økonomiske formål ( 9 ). I overensstemmelse med denne holdning har den fastslået, »at når en tjenestemand i medfør af traktatens artikel 179 anlægger sag med påstand om annullation af en akt fra en institution og tilkendelse af erstatning for det tab, akten har påført ham, er påstandene så nært forbundne, at afvisningen af annullationssøgsmålet indebærer en afvisning af erstatningssøgsmålet« ( 10 ). Men i det modsatte tilfælde, hvor erstatningssøgsmålet ikke har oprindelse i den anfægtede beslutnings påståede retsstridighed, dvs. støttes på faktiske omstændigheder uden nogen forbindelse med den eller på klagepunkter, som ikke nødvendigvis falder sammen med klagepunkterne vedrørende retsstridighed, har Domstolen lige så logisk på grund af dets selvstændige karakter påkendt det særskilt ( 11 ), selv hvor de to søgsmål kunne føre til samme økonomiske resultat for sagsøgeren ( 12 ). Jeg slutter af det foregående, at den omstændighed, at der sker frifindelse for en påstand om annullation, ikke er tilstrækkelig til at afvise den subsidiære påstand om erstatning. Enten er erstatningssøgsmålet selvstændigt i forhold til annullationssøgsmålet: det skal altså bedømmes særskilt. Eller de to søgsmål er nøje forbundet i den forstand, at erstatningssøgsmålet alene er baseret på retsstridigheden af den beslutning, der anfægtes under annullationssøgsmålet: dets udfald bliver hermed afhængigt af udfaldet af annullationssagen, således at en frifindelsesdom her må medføre, at erstatning ikke vil kunne tilkendes ( 13 ). (Det modsatte er ikke nødvendigvis tilfældet: annullation af en beslutning, der er kendt ulovlig, medfører ikke automatisk tilkendelse af erstatning — se dom 263/81, præmis 20, Sml. 1983, s. 103, 116). Da det i dette tilfælde ikke kan bestrides, at påstanden om annullation kan admitteres, kan jeg først tage stilling til kravet om erstatning, når jeg har gennemgået sagens realitet.

C — Sagens realitet

1. Påstandene om annullation af udvælgelseskomiteens beslutning og om tilladelse til at aflægge de skriftlige prøver efter den for disse fastsatte dato

Til støtte for sine påstande har sagsøgeren gjort gældende, at indkaldelsesfristen på to uger dels er helt utilstrækkelig, navnlig i sommerferieperioden, dels er i strid med almindelig praksis i fællesskabsinstitutionerne. Han har heraf sluttet, at udvælgelseskomiteens nægtelse af at fastsætte en ny dato for ham for de skriftlige prøver er retsstridig, så meget mere som han har erklæret på æresord og er parat til at gøre det på ny under ed for Domstolen, at han ikke havde og stadig ikke har fået kendskab til prøvens spørgsmål.

Sagsøgte har heroverfor i det væsentlige anført, at Strack kan give sig selv skylden i betragtning af den forsømmelse, han har lagt for dagen ved ikke at meddele sin ferieadresse eller ved ikke at lade sin post eftersende, og at det principielle krav om ligebehandling henholdsvis retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at der efterfølgende stilles ham spørgsmål enten om nye emner eller om de samme emner som de andre ansøgere.

Hvad skal man nu mene om det?

Vedtægten selv fastsætter ingen frist for indkaldelse til prøverne. Artikel 1, stk. 2, i vedtægtens bilag III fastsætter blot en frist for offentliggørelse af medddelelsen om udvælgelsesprøven: den skal ske »senest en måned før udløbet af den for indlevering af ansøgninger fastsatte frist og i påkommende tilfælde mindst to måneder før tidspunktet for prøverne« ( 14 ).

Såfremt de kompetente myndigheder strengt vil holde sig til de i denne bestemmelse fastsatte minimumsfrister, har de altså kun en måned til at:

— udarbejde listen over ansøgere, som opfylder betingelserne efter vedtægtens artikel 28, litra a), b) og c),

— udarbejde listen over ansøgere, som opfylder de i meddelelsen om udvælgelsesprøven fastsatte betingelser og

— indkalde de ansøgere, som får adgang til prøverne.

Da de to første arbejdsprocesser nødvendigvis kræver et betydeligt tidsrum, navnlig når der er tale om en almindelig udvælgelsesprøve, kan man slutte, at vedtægten ikke udelukker muligheden for indkaldelsesfrister på langt mindre end en måned.

Administrative hensigtsmæssighedshensyn tilsiger imidlertid klart, at datoen for prøverne fastsættes således, at det bliver muligt både for de kompetente myndigheder på samvittighedsfuld og hensigtsmæssig måde at gennemgå ansøgningerne, hvilket efter omstændighederne kan vare kort eller lang tid og ikke umiddelbart kan overskues, og for ansøgerne at råde over den nødvendige tid til at frigøre sig og begive sig til det sted, hvor udvælgelsesprøven afholdes.

I praksis fastsættes datoen for prøverne da også først, når de indledende dispositioner er afsluttet. Den fastsatte eller sandsynlige dato for prøverne figurerer i øvrigt ikke blandt de oplysninger, som meddelelsen om udvælgelsesprøven ifølge artikel 1, stk. 1, i vedtægtens bilag III obligatorisk skal specificere.

Sagsøgte har altså ikke tilsidesat nogen retsregel ved kun at fastsætte en indkaldelsesfrist på fjorten dage.

Dette resultat anfægtes hverken af, at man befandt sig i sommerferieperioden, eller af, at sagsøgeren har henvist til en angivelig praksis i andre institutioner.

For det første varierer ferierne, som sagsøgeren selv har fremhævet (ganske vist af andre grunde, se replikken, punkt 2, s. 3), fra land til land eller fra person til person. Man kan altså næppe forestille sig, at det skulle være muligt at tage hensyn til alle og enhvers ferieperioder.

For det andet forekommer Rådets og Kommissionens praksis, nemlig »i almindelighed« at give ansøgerne meddelelse »ca.« fire uger før datoen for prøverne, ikke at være så fast, at den kan være retligt bindende for dem og ikke kan fraviges. Når der ikke findes nogen bestemmelse herom i vedtægten, kan denne praksis i intet tilfælde være bindende for Europa-Parlamentet.

Endelig har den omstændighed, at den pågældende frist ikke har været »tilladelig« i forhold til sagsøgeren, ikke sin egentlige og væsentligste årsag i, at den har været objektivt for kort, men skyldes, at indkaldelsen ikke er nået frem til ham i tide af grunde, som er hans personlige, og som ikke kan påberåbes over for sagsøgte.

Denne har med rette gjort gældende, at det i tilfælde af længere fravær fra den i ansøgningen opgivne bopæl påhviler ansøgerne enten at give ansættelsesmyndigheden meddelelse herom eller at sørge for at få eftersendt deres post. Desuden findes der i ansøgningsskemaet en særlig rubrik til at anføre postadressen i tilfælde, hvor den er forskellig fra den faste bopæl.

I det foreliggende tilfælde var den påpasselighed, som ansøgerne således skal udvise, så meget desto mere nødvendig, som sagsøgeren vidste, at datoen for prøverne var umiddelbart forestående, hvilket forklarer, at han telefonisk søgte at indhente oplysninger inden sin ferie. Den omstændighed, at han ikke fik præcise oplysninger, skulle have foranlediget ham til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at kunne blive underrettet i tide. Under disse omstændigheder kan der følgelig ikke være tale om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, fordi intet i Parlamentets holdning over for sagsøgeren har kunnet give ham anledning til at tro, at han havde ret til at forvente at blive indkaldt med et bestemt varsel. I øvrigt har andre institutioners mere eller mindre faste praksis naturligvis ikke kunnet fremkalde en sådan berettiget forventning hos ham.

Endelig har Domstolen i Prais-dommen af 27. oktober 1976 ( 15 ) statueret, at ansøgernes interesse i, at prøverne ikke finder sted på en dato, som ikke passer dem, skal bedømmes under hensyntagen til nødvendigheden af, at disse prøver af lighedshensyn er de samme for alle og finder sted på samme dato (præmisserne 13-15). Den har deraf konkluderet, at hvis en ansøger ikke i tide underretter ansættelsesmyndigheden om vanskeligheder, i det pågældende tilfælde af religiøs art, som den pågældende har ved at fremstille sig til prøverne på bestemte datoer, har myndigheden ret til at afslå at foreslå en anden dato, navnlig når andre ansøgere allerede er blevet indkaldt til prøverne.

I den foreliggende sag kan den omstændighed, at sagsøgeren var forhindret i at deltage i de skriftlige prøver under udvælgelsesprøve PE/27/A på de fastsatte datoer — hvilket i det væsentlige skyldtes forsømmelse fra hans side — heller ikke henset til det principielle krav om ligebehandling, være tilstrækkelig grund til at annullere udvælgelseskomiteens beslutning om at afslå at foreslå ham en anden dato, og dette så meget desto mere som prøverne på tidspunktet for hans oprindelige klage i modsætning til, hvad der var tilfældet i sag 130/75, allerede havde fundet sted.

Udvælgelseskomiteen har altså ikke handlet retsstridigt ved at træffe den omtvistede beslutning.

Jeg vil tilføje, at sagsøgerens æresord på ikke at have fået kendskab til prøvens spørgsmål, uanset værdien af en sådan erklæring, intet ændrer ved dette resultat. En sådan erklæring forekommer mig overflødig og kan ikke påvirke Domstolens afgørelse eller de eventuelle følger deraf i hverken den ene eller den anden retning. Det kommer ud på ét.

Enten har udvælgelseskomiteens beslutning været retmæssig, og sagsøgte må frifindes: spørgsmålet om lige muligheder ved hjælp af samme spørgsmål og datoer for prøverne opstår ikke.

Eller også har udvælgelseskomiteens beslutning været retsstridig, og den annulleres: det påhviler så sagsøgte deraf at drage de nødvendige konsekvenser og udvælgelseskomiteen at »tage sin beslutning op til fornyet overvejelse«, jfr. de førnævnte domme i Salerno- og Costacurta-s~agerne, hvilket nødvendigvis indebærer et groft indgreb i princippet om samme dato og — lad os være realistiske — også i princippet om identiske spørgsmål under prøven.

Det følger af det foregående, at der ikke bør gives medhold i påstanden om annulation af den anfægtede beslutning, ligesom der, uafhængigt af spørgsmålet om formaliteten, ej heller bør gives medhold i påstanden om, at der gives sagsøgeren mulighed for efterfølgende at aflægge den skriftlige prøve ved udvælgelsesprøve PE/27/A.

2. Erstatningspåstanden

Først må det nødvendigvis konstateres, at sagsøgeren ikke særligt har begrundet sin subsidiære påstand om erstatning, hvilket umiddelbart gør det vanskeligere at afgøre, om den kan anses for selvstændig i forhold til påstanden om annullation.

Ganske vist anfører han i stævningen (side 6), at »der er fra begyndelsen skabt komplikationer ved en grov fejl fra udvælgelseskomiteens side«. Men han tilføjer, at denne fejl »kun kan redresseres på fornuftig måde over for sagsøgeren ved, som krævet, at fastsætte en ny dato for prøverne«. Jeg tror, at man heraf, som af samtlige sagsøgerens anbringender og argumenter, kan udlede, at den nævnte fejl består i, at udvælgelseskomiteen enten skal have fastsat en for kort indkaldelsesfrist eller med urette have afslået sagsøgerens anmodning om at aflægge de skriftlige prøver efterfølgende eller begge dele. Da disse klagepunkter falder sammen med dem, der er påberåbt til støtte for påstanden om annullation, som er baseret på den anfægtede beslutnings angivelige retsstridighed, bør der heller ikke gives medhold i erstatningspåstanden.

Når det er sagt, står det dog stadig fast, at det ville have været til fordel for en behørig afvikling af prøverne, at de ansøgere, der til sidst fik adgang til at deltage i prøverne, var blevet underrettet og indkaldt inden for en rimelig frist for at give dem mulighed for faktisk at deltage i dem.

Jeg er personligt ikke overbevist om, at en frist på fulde fjorten dage i denne henseende er en tilfredsstillende frist, selv om den retligt er tilstrækkelig. Herpå tyder den omstændighed, at der i det foreliggende tilfælde af 362 ansøgere, som blev indkaldt til de skriftlige prøver, var 92, altså en femtedel, som ikke mødte.

I øvrigt er der også andre aspekter ved Europa-Parlamentets tjenestegrenes adfærd, der er kritisable. Jeg tænker nærmere på den omstændighed, at udvælgelseskomiteen, efter først den 18. juni 1984 at være blevet enig om datoerne den 19. og 20. juli s. å., ventede to uger, før den underrettede ansøgerne herom ved skrivelser dateret den 2. juli 1984. Denne forsinkelse er så meget mere beklagelig, som ansøgerne ikke var blevet underrettet om, at udvælgelseskomiteen oprindelig havde overvejet datoerne den 28. og 29. juni 1984.

I denne sammenhæng vil jeg desuden bemærke, at Kommissionen allerede den 27. april 1984 havde underrettet ansøgerne i udvælgelsesprøven KOM/A/403 om, at denne udvælgelsesprøve var fastsat til den sidste uge af juni 1984. Den fandt til sidst sted den 28. og 29. juni. En bedre koordination mellem institutionerne ville afgjort have gjort det muligt for Europa-Parlamentet at undgå at skulle ændre den internt planlagte dato for sin egen udvælgelsesprøve, idet Parlamentet selv anså denne ændring for at have ligget til grund for de særlige omstændigheder, som nødvendiggjorde en forkortelse af indkaldelsesfristen (svarskriftet, punkt 27, s. 10). Det kan derfor ikke være rigtigt, synes jeg, at sagsøgte gør sagsøgeren ansvarlig for dette uheld, ved at gøre gældende, at han ikke kan påberåbe sig »uregelmæssigheder«, som han ¡følge sagsøgte selv har givet anledning til ved at være ansøger til to udvælgelsesprøver på én gang (svarskriftet, punkt 25, s. 9 og 10).

Endelig synes sagsøgerens sidst telefoniske kontakt med Europa-Parlamentets tjenestegrene faktisk at have fundet sted lige inden hans ferie på tre uger, dvs. mellem den 28. og den 30. juni og altså efter den 18. juni, den dato, på hvilken udvælgelseskomiteen besluttede, at prøverne skulle finde sted den 19. og 20. juli. Man kan altså sige, at Europa-Parlamentets tjenestegrene i hvert fald har udvist ubetænksomhed ved blot at meddele sagsøgeren, at datoen endnu ikke var fastsat, og at han ville blive underrettet i god tid.

Selv om sagsøgtes adfærd afgjort ikke kunne fritage sagsøgeren fra hans forpligtelse til at udvise påpasselighed, og selv om den ikke giver tilstrækkeligt grundlag for det resultat, at udvælgelseskomiteens afslag på at fastsætte en ny dato for sagsøgeren var retsstridig, er det forståeligt, at denne adfærd har kunnet få sagsøgeren til at se sig som offer for en uretfærdighed eller i hvert fald for en administrativ forsømmelse, der kunne sanktioneres af Domstolen, og har kunnet foranledige ham til at anlægge sag.

Jeg foreslår derfor, at der tages hensyn til dette moment ved afgørelsen om sagens omkostninger, og følgelig, at der gøres brug af procesreglementets artikel 69, stk. 3, andet afsnit, hvorefter Domstolen kan dømme selv en vindende part til at godtgøre modparten udgifterne til en sag, der er foranlediget af den førstnævnte parts egen adfærd ( 16 ).

Sammenfatning

På grundlag af samtlige foregående betragtninger foreslår jeg Domstolen at frifinde sagsøgte, som dog samtidig bør tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra fransk.

( 1 ) – Ganske vist har sagsogeren forst tilfojct denne præcisering af sin pastand i replikken (punkt 14, s. 9). I modsætning til sagsogtc mener ¡eg dog ikke, at den er en ændring af sagens genstand, som berettiger en afvisning af sagen.

( 2 ) – Forenede sager 19 og 65/63, Satya Prakosh mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 101; org. ref. Rec. 1965, s. 677.

( 3 ) – Se navnlig dommene af 14. december 1965 i sagerne 11/65 og 21/65, Morina mod Europa-Parlamentet, Sml. 1965-1968, s. 157 og 159.

( 4 ) – Forenede sager 4, 19 og 28/78, Salerno m. fl. mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 2403.

( 5 ) – Dom 31/75 af 4. december 1975, Costacurta mod Kommissionen, Sml. s. 1563.

( 6 ) – I sit svarskrift (punkt 30, s. 12) har sagsøgte talt om »et søgsmål vedrørende ulovlighed i henhold til artikel 90, stk. 2«. Imidlertid omhandler artikel 90 den klageprocedure, som går forud for et eventuelt søgsmål i henhold til artikel 91.

( 7 ) – Se dom 9/75 af 22. oktober 1975, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171, navnlig præmisserne 10 og

( 8 ) – Mellemdomme af 4. juli 1985, endnu utrykt, i sagerne 174/83, 175/83, 176/83, 233/83, 247/83 og 264/83, Sml. s. 2133, 2149, 2155, 2163, 2171 og 2179.

( 9 ) – Se dom af 15. december 1966, sag 59/65, Schreckenberg mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 327; dom af 10. november 1981, forenede sager 532, 534, 567, 600, 618 og 660/79, Amesz mod Kommissionen og Rådet, Smt s. 2569; domme af 12. november 1981, sagerne 543/79, Birke mod Kommissionen og Radet, Sml. s. 2669, og 799/79, Bruckner mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 2697.

( 10 ) – Dom af 16. juli 1981, sag 33/80, Albini mod Rädet og Kommissionen, Sml. s. 2141, navnlig pramis 18. Se også dom af 12. december 1967, sag 4/67, Müller mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 415.

( 11 ) – Se dom af 19. november 1981, sag 106/80, Fournier mod Kommissionen, Sml. s. 2759, navnlig præmisserne 18 og 19; se også dom af 11. juli 1985, forenede sager 255 og 256/83, Rienzi mod Kommissionen, Sml. s. 2473, navnlig præmisserne 56-58, hvor erstatningssagen kun blev anlagt for det tilfælde, at sagsogeren ikke fik medhold i annullationssogsmalet.

( 12 ) – Dom af 13. juli 1972, sag 79/71, Heinemann mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 147; org. ref. Rec, s. 579, navnlig præmis 7.

( 13 ) – Dom af 17. marts 1983, sag 280/81, Hoffmann mod Kommissionen, Sml. s. 889, navnlig præmis 11 j se ligeledes dom af 27. januar 1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103, navnlig præmis 29, og dom af 5. april 1984, sag 347/82, Sml. s. 1847, navnlig præmis 17. (I andre domme har Domstolen ganske vist i forbindelse med en frifindelsesdom i annullationssagen udtrykkeligt lagt til grund, at institutionen ikke har begået fejl eller pådraget sig ansvar, og har herefter heller ikke givet medhold i kravet om erstatning — se dom af 22. oktober 1981, sag 218/80, Kruse mod Kommissionen, Sml. s. 2417, navnlig præmis 10; dom af 11. juli 1980, sag 137/79, Kohll mod Kommissionen, Sml. s. 2601, navnlig præmis 15; dom af 28. maj 1980, forenede sager 33 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677, navnlig præmis 27.1 dommen af 9. december 1982 — sag 191/81, Plug mod Kommissionen, Sml. s. 4229, navnlig præmis 29 — udtaler Domstolen blot, at der ikke skal tages stilling til påstanden om erstatning, fordi denne er baseret på de påståede retsstridige afgørelser, som i samme dom er kendt lovlige.)

( 14 ) – Disse betingelser var opfyldt i det foreliggende tilfælde

( 15 ) – Sag 130/75, Prais mod Rådet, Sml. 1976, s. 1589.

( 16 ) – Se som fortilfælde: dom af 22. oktober 1981, sag 218/80, Sml. s. 2417, Kruse mod Kommissionen, navnlig præmisserne 11 og 12; dom af 29. oktober 1981, sag 125/80, Anting mod Kommissionen, Sml. s. 2539, navnlig præmisserne 20 og 21; dom af 27. januar 1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103, navnlig præmisserne 30 og 31; dom af 21. april 1983, sag 282/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1245, navnlig præmisserne 28 og 29.