ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der for så vidt angår koncessionen til afholdelsen af det automatiserede lottospil og andre talspil med faste odds fastsætter en model med en enkelt koncessionshaver i modsætning til de øvrige spil, tipning og væddemål, som er omfattet af en model med flere koncessionshavere, forudsat at den nationale domstol fastslår, at den nationale lovgivning på en sammenhængende og systematisk måde reelt opfylder de legitime formål, som den pågældende medlemsstat har påberåbt sig.

En sådan forskel mellem lovgivningerne i retlig henseende er således ikke som sådan egnet til at påvirke en sådan enekoncessionsordnings egnethed til at virkeliggøre målet om at forhindre incitamenter for borgerne til overdrevent forbrug i tilknytning til spillevirksomhed og at bekæmpe ludomani, med henblik på hvilket den er indført (jf. analogt dom af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).

Et tostrenget system for tilrettelæggelse af markedet for hasardspil kan imidlertid vise sig at være i strid med artikel 56 TEUF, hvis det konstateres, at de kompetente myndigheder fører politikker, som tilsigter at opfordre til deltagelse i andre hasardspil end dem, der er omfattet af enekoncessionsordningen, snarere end at reducere spillemulighederne og begrænse aktiviteterne på dette område på en sammenhængende og systematisk måde, således at formålet bestående i at forhindre incitamenter til overdrevent forbrug i tilknytning til spillevirksomhed og at bekæmpe ludomani, som lå til grund for indførelsen af enekoncessionsordningen, ikke længere effektivt kan forfølges ved hjælp af sidstnævnte (jf. analogt dom af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis). Et sådant tostrenget system er derimod i overensstemmelse med artikel 56 TEUF, når den forelæggende ret har fastslået, at de bestemmelser, der begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser, reelt og på en sammenhængende og systematisk måde forfølger de formål, som den berørte medlemsstat har påberåbt sig (jf. i denne retning dom af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 33).

(jf. præmis 50-53 og domskonkl. 1)
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 14. marts 2019 –

Meta Group mod Kommissionen

(Sag C-428/17 P) ( 1 )

»Appel – voldgiftsbestemmelse – tilskudsaftaler indgået inden for rammene af det sjette rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2002-2006) – tilskudsaftaler indgået inden for rammene af rammeprogrammet for konkurrenceevne og innovation (2007-2013) – beløb, som Europa- Kommissionen angiveligt skylder i forbindelse med opfyldelsen af aftalerne – restbeløb, der skal betales af det samlede finansielle bidrag, som blev tildelt sagsøgeren – erstatningsansvar inden for kontrakt«

1. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder – afvisning – Domstolens prøvelse af fortolkningen af en kontraktbestemmelse – udelukket (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169) (jf. præmis 23)

2. Appel – anbringender – Domstolens kontrol med vurderingen af fakta og beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om urigtig gengivelse af beviserne – materielt urigtige konstateringer om faktiske omstændigheder, der ikke følger af sagens akter – afvisning (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 24 og 67)

3. Appel – anbringender – præcis kritik af et punkt i Rettens argumentation nødvendig [Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 27)

4. Appel – anbringender – anbringende mod en doms præmis, der ikke er nødvendig som begrundelse for domskonklusionen – anbringende uden betydning (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 1) (jf. præmis 40, 57 og 74)

5. Appel – anbringender – anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen – afvisning – argumenter, der blot er en uddybning af et anbringende, der er fremsat i stævningen – formaliteten (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 42)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Meta Group Srl betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 293 af 4.9.2017.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 14. februar 2019 –

CCC – Consorzio Cooperative Costruzioni

(Sag C-710/17) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18/EF – artikel 48, stk. 3 – vurdering og kontrol af de økonomiske aktørers tekniske formåen – national bestemmelse, der ikke kan anses for en gennemførelse af direktiv 2004/18 – manglende direkte og ubetinget henvisning til EU-retten – anmodningen er ikke baseret på, at der foreligger en klar grænseoverskridende interesse – afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse«

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – rent interne forhold – national bestemmelse, som tilsigter at gennemføre EU-retten, som ligeledes finder anvendelse uden for EU-rettens anvendelsesområde – ønsket fortolkning med henblik på at opnå en ensartet anvendelse af de EU-retlige bestemmelser – gennemførelsen er ikke i overensstemmelse med de løsninger, der er valgt i EU-retten – manglende direkte og ubetinget henvisning til disse bestemmelser – afvisning

(Art. 267 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 48)

(jf. præmis 22-26 og 30)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien) ved afgørelse af 28. september 2017 afvises.

( 1 ) – EUT C 112 af 26.3.2018.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 7. marts 2019 –

Kommissionen mod Brouillard

(Sag C-728/17 P) ( 1 )

»Appel – personalesag – ansættelse – udvælgelsesprøve – betingelser for adgang til at deltage – krævede eksamensbeviser og krævet uddannelsesniveau – almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AD/306/15 – forhåndsudvælgelse af ansøgerne efter kvalifikationer – uddannelsesniveau svarende til en afsluttet juridisk uddannelse fra et belgisk, fransk eller luxembourgsk universitet – mastergrad 2 i jura, økonomi, forvaltning, med privatret som speciale, som jurist-lingvist – udstedelse efter en »validering af erhvervserfaring« – afslag på ansøgningen«

1. Tjenestemænd – ansættelse – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – krav om uddannelse på universitetsniveau – begrebet eksamensbevis på universitetsniveau – bedømmelse på grundlag af lovgivningen i den stat, hvor studierne er gennemført (Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 5) (jf. præmis 33-36)

2. Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – rækkevidden af begrundelsespligten – Rettens forpligtelse til at godtgøre forskellene mellem en række domme – foreligger ikke (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 36 og art. 53, stk. 1) (jf. præmis 49)

3. Annullationssøgsmål – dom om annullation – rækkevidde – retskraft – rækkevidde (Art. 266 TEUF) (jf. præmis 50)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Europa-Kommissionen betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 112 af 26.3.2018.
Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at en erhvervsdrivendes oplagring af varer, der er påført et motiv, som er ophavsretligt beskyttet på den medlemsstats område, hvor oplagringen finder sted, kan udgøre en krænkelse af eneretten til spredning, som defineret i denne bestemmelse, når denne erhvervsdrivende uden ophavsretsindehaverens tilladelse udbyder varer til salg, der er af samme art som dem, han oplagrer, på betingelse af, at formålet rent faktisk er at sælge de oplagrede varer på den medlemsstats område, hvor dette motiv er beskyttet. Afstanden mellem oplagringsstedet og salgsstedet kan ikke i sig selv være et afgørende element med henblik på at afgøre, om formålet er at sælge de oplagrede varer på denne medlemsstats område.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
61

For det tredje bemærkes, at såfremt den forelæggende ret skulle komme til den konklusion, at de i hovedsagen omhandlede rygsøjlefikseringssystemer hverken henhører under underposition 9021 10 10 eller underposition 9021 10 90, ville en tarifering heraf i opsamlingsunderposition 9021 90 90 i KN forudsætte, at de ikke blot er bestemt til at blive implanteret i legemet, men ligeledes til at afhjælpe en defekt eller et svækket organ, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i lyset af de forklarende bemærkninger til KN og til HS vedrørende pos. 9021.
Direktivets artikel 1 med overskriften »Formål« bestemmer:

»1. Formålet med dette direktiv er at harmonisere medlemsstaternes foranstaltninger i forbindelse med håndtering af emballage og emballageaffald for på den ene side at forebygge og mindske miljøbelastningen herfra i samtlige medlemsstater samt i tredjelande og derved sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau, og for på den anden side at garantere det indre markeds funktion og undgå handelshindringer og forvridning og begrænsning af konkurrencen i Fællesskabet.

2. I den forbindelse fastsætter direktivet foranstaltninger rettet mod, som første prioritet, at forebygge produktion af emballageaffald, og som andre grundlæggende principper, genbrug af emballage samt [genanvendelse] og andre former for [nyttiggørelse] af emballageaffald samt, som følge heraf, reduktion af den endelige bortskaffelse af affaldet.«
Artikel 167-169, 179, artikel 213, stk. 1, artikel 214, stk. 1, og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der giver skattemyndighederne mulighed for at nægte en afgiftspligtig person ret til at fradrage merværdiafgiften, når det er godtgjort, at skattemyndigheden på grund af den afgiftspligtige persons manglende opfyldelse af sin forpligtelse ikke var i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at fastslå, at de materielle betingelser, som giver nævnte afgiftspligtige person ret til at fradrage den indgående merværdiafgift, er opfyldt, eller sidstnævnte har handlet svigagtigt for at kunne drage fordel af denne ret, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
3

Følgende fremgår af 2.-7., 11., 12., 24. og 25. betragtning til direktiv 2003/96: »(2) Manglen på EF-bestemmelser om minimumsbeskatning af elektricitet og andre energiprodukter end mineralolier kan være til skade for et velfungerende indre marked. (3) Et velfungerende indre marked og gennemførelsen af formålene med EF’s øvrige politikker kræver, at der fastsættes minimumsafgiftssatser på EF-plan for de fleste energiprodukter, herunder elektricitet, naturgas og kul. (4) Betydelige forskelle mellem medlemsstaternes energiafgiftssatser vil kunne vise sig at modarbejde et velfungerende indre marked. (5) Fastsættelse af passende EF-minimumsafgiftssatser for beskatning kan gøre det muligt at formindske de nuværende forskelle mellem de nationale afgiftssatser. (6) I henhold til [EF-]traktatens artikel 6 skal miljøbeskyttelseskrav integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker på andre områder. (7) Som signatar af De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer har Fællesskabet ratificeret Kyoto-protokollen. Beskatning af energiprodukter og, når det er relevant, elektricitet er et af de mulige instrumenter til at nå Kyoto-protokollens mål. […] (11) Afgiftsordninger, der indføres i forbindelse med gennemførelsen af disse EF-bestemmelser for beskatning af energiprodukter og elektricitet, henhører under de enkelte medlemsstater. Medlemsstaterne kan i den forbindelse vælge ikke at øge den samlede afgiftsbyrde, hvis de vurderer, at gennemførelsen af et sådant princip om afgiftsneutralitet kan bidrage til omstrukturering og modernisering af deres afgiftssystemer ved at tilskynde til adfærd, der fremmer øget miljøbeskyttelse og større anvendelse af arbejdskraft. (12) Energipriser er vigtige elementer i EF’s energi-, transport- og miljøpolitik. […] (24) Medlemsstaterne bør have mulighed for at indrømme visse andre fritagelser eller at anvende lavere afgiftssatser, når det ikke er til skade for et velfungerende indre marked eller medfører konkurrenceforvridning. (25) Navnlig kraft-varme-produktion og, for at fremme anvendelsen af alternative energikilder, vedvarende energikilder kan gives særbehandling.«
35

Som generaladvokaten har anført i punkt 51 og 52 i forslaget til afgørelse, er den omstændighed, at en rådgivningsordning for landbruget som den i hovedsagen omhandlede i modsætning til den sammenhæng, der lå til grund for dom af 2. juni 2016, Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), ikke permanent var tilgængelig for interesserede økonomiske aktører, uden betydning. I det foreliggende tilfælde er det afgørende forhold, at den ordregivende myndighed ikke nævnte noget kriterium for tildelingen af kontrakten, som gav mulighed for at sammenligne og inddele de bud, der kunne vælges. Ved fravær af dette element, der, som det fremgår af præmis 38 i dom af 2. juni 2016, Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), er uløseligt forbundet med reguleringen af offentlige kontrakter, kan en rådgivningsordning for landbruget som den i hovedsagen omhandlede ikke udgøre en offentlig kontrakt som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18.
11

Den 12. oktober 2011 forkastede Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) Lukoils søgsmål. Denne ret fastslog bl.a., at beløbet på 0,01 USD pr. liter medregnet i olieprodukternes pris blev beregnet for produkter leveret i både Rumænien og uden for denne medlemsstat, således at den pågældende afgift, idet den ikke var skyldig på grund af en vares passage af en grænse, hverken udgjorde en told ved udførsel eller en afgift med tilsvarende virkning, men udgjorde en intern afgift. Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) tilføjede, at såfremt det antages, at den afgift, der blev indført ved dekret nr. 249/2000, udgør en told, der er forbudt i henhold til artikel 30 TEUF, er Lukoils påstand om, at denne afgift skal tilbagebetales selskabet, ugrundet, henset til forbuddet mod ugrundet berigelse, som Domstolen har anvendt i dom af 14. januar 1997, Comateb m.fl. (C-192/95 – C-218/95, EU:C:1997:12). Det omhandlede beløb var ifølge Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) i medfør af artikel 1 i dekret nr. 249/2000 nemlig medregnet i prisen på benzin og diesel leveret uden for Rumænien og således ikke afholdt af leverandøren af olieprodukterne, men af køberen.
42

På baggrund af det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at EU-retten, såfremt et projekt, der skal øge kapaciteten af et elproduktionsanlæg som det i hovedsagen omhandlede, ikke er blevet undergivet en indledende undersøgelse af behovet for at foretage en miljøkonsekvensvurdering, i henhold til nationale bestemmelser, der efterfølgende er blevet erklæret uforenelige i denne henseende med direktiv 2011/92, kræver, at medlemsstaterne bringer de ulovlige følgevirkninger af denne tilsidesættelse til ophør, og ikke er til hinder for, at dette anlæg, efter at projektet er blevet gennemført, gøres til genstand for en ny undersøgelsesprocedure fra de kompetente myndigheders side med henblik på at kontrollere, om det overholder kravene i dette direktiv, og eventuelt undergive det en miljøkonsekvensvurdering, forudsat at de nationale bestemmelser, der tillader denne lovliggørelse, ikke giver de berørte anledning til at omgå EU-reglerne eller til at undlade at anvende dem. Der skal også tages hensyn til anlæggets indvirkning på miljøet siden projektets gennemførelse. Disse myndigheder kan på grundlag af de nationale bestemmelser, der er gældende på det tidspunkt, hvor de skal træffe afgørelse, anse en sådan miljøkonsekvensvurdering for ikke at være nødvendig, for så vidt som disse bestemmelser er forenelige med dette direktiv.
47

I tilfælde af, at den forelæggende ret uanset de i denne doms præmis 42-46 anførte betragtninger er af den opfattelse, at indgåelsen af en aftale, såsom aftalen af 24. oktober 2014, som fastsatte en udsættelse af datoen for ophør af en ansættelseskontrakt som den, der blev indgået den 25. september 2001, og som er underlagt en bestemmelse om automatisk ophør af ansættelsesforholdet, når arbejdstageren har nået den lovbestemte alder for tildeling af en alderspension, skal anses for en anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold, jf. rammeaftalens § 5, stk. 1, må det undersøges, om denne bestemmelse er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som den giver ansættelseskontraktens parter mulighed for ved aftale indgået under ansættelsen, uden tidsmæssig begrænsning og eventuelt flere gange, at udsætte det aftalte tidspunkt for ansættelsesforholdets ophør som følge af den almindelige pensionsalders indtræden, alene af den grund, at arbejdstageren som følge af den almindelige pensionsalders indtræden har ret til alderspension.
37

Som det fremgår af Domstolens praksis, har disse mindstestandarder, herunder angivelsen af adressen på den pågældende instans, i overensstemmelse med 12. betragtning til forordning nr. 805/2004 til formål at sikre, at debitor i så god tid og på en sådan måde, at han kan varetage sine interesser under sagen, underrettes dels om retssagen mod ham og om betingelserne for hans aktive deltagelse heri for at bestride kravet, dels om konsekvenserne af hans manglende deltagelse. I det særlige tilfælde af en udeblivelsesdom som omhandlet i forordningens artikel 3, stk. 1, andet afsnit, litra b), har nævnte mindstestandarder således til formål at sikre tilstrækkelige garantier for at sikre respekten af retten til forsvar (jf. i denne retning dom af 16.6.2016, Pebros Servizi, C-511/14, EU:C:2016:448, præmis 44).
Nævnte direktivs artikel 13 fastsætter:

»1. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.

2. Medlemsstaterne kan anse virksomhed, der udøves af offentligretlige organer, og som er fritaget for afgift i henhold til artikel 132 […], som virksomhed udøvet i egenskab af offentlig myndighed.«
Følgende er præciseret i forordet til denne standard:

»This European Standard shall be given the status of a national standard […] and conflicting national standards shall be withdrawn at the latest by March 2014.

[…]

This document has been prepared under a mandate given to CEN by the European Commission and the European Free Trade Association […]

The requirements of [directive 98/70] […], including amendments […] have been included. […]«
5

Artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/94/EF af 13. december 1999 om adgang til forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi og CO2-emissioner i forbindelse med markedsføring af nye personbiler (EFT 2000, L 12, s. 16), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1137/2008 af 22. oktober 2008 (EUT 2008, L 311, s. 1) (herefter »direktiv 1999/94«), har følgende ordlyd: »Medlemsstaterne sikrer, at alt reklamemateriale indeholder dataene for det officielle brændstofforbrug og de officielle specifikke CO2-emissioner for de personbilmodeller, som det omhandler, i overensstemmelse med kravene i bilag IV. Medlemsstaterne sørger efter omstændighederne for andre former for reklame end det ovenfor anførte reklamemateriale med henblik på at angive de officielle CO2-emissionsdata og data for det officielle brændstofforbrug for de specifikke bilmodeller, der er omhandlet deri.«
41

De pågældende beslutninger har således, idet de for at udelukke syndikaterne alene er støttet på, at den særligt befuldmægtigede for Lloyd’s generalagent for Italien har underskrevet buddene, anlagt en formodning for, at der foreligger en hemmelig aftale, uden at syndikaterne har haft mulighed for at godtgøre, at deres respektive bud blev udarbejdet uafhængigt af hvert enkelt syndikat.
45

I denne henseende kan den omstændighed, at en erhvervsdrivende som Paweł Hofsoe, der udøver erhvervsmæssig virksomhed som et lille foretagende, ikke føre til, at det må fastslås, at der er tale om en part, som er svagere end forsikringsgiveren. En vurdering fra sag til sag af spørgsmålet om, hvorvidt en sådan erhvervsdrivende kan anses for en »svag part« i forhold til at kunne omfattes af begrebet »skadelidte« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1512/2012, ville nemlig ydermere skabe en risiko for retsusikkerhed og være i modstrid med formålet med den nævnte forordning, der er angivet i 15. betragtning til denne, hvorefter kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed (jf. i denne retning dom af 20.7.2017, MMA IARD, C-340/16, EU:C:2017:576, præmis 34).