Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 29. september 1998. - Verbraucherschutzverein eV mod Sektkellerei G.C. Kessler GmbH und Co.. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Bundesgerichtshof - Tyskland. - Varemærke - Mousserende vin - Artikel 13, stk. 2, litra b), i forordning (EØF) nr. 2333/92 - Betegnelse af produktet - Beskyttelse af forbrugerne - Risiko for forveksling. - Sag C-303/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-00513



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag haevdes maerkningen af nogle tyske vine at vaere forbundet med en risiko for forveksling. Spoergsmaalet er, om det er forbudt fortsat at anvende et etableret varemaerke for en »Sekt«, »Kessler Hochgewaechs«, fordi der er en abstrakt risiko for, at dette forveksles med betegnelsen »Riesling-Hochgewaechs«, der saavel ifoelge faellesskabsretten som national ret kun maa anvendes for vine, der udelukkende er fremstillet af rieslingdruer.

I - Den faktiske og retlige baggrund for sagen

A - De faktiske omstaendigheder

2 Sektkellerei G.C. Kessler GmbH & Co. (herefter »Kessler«) producerer og saelger mousserende vine. Kessler har i ca. tres aar solgt sin bedste sektvin under betegnelsen »Kessler Hochgewaechs«, hvilken betegnelse siden den 7. juni 1950 har vaeret beskyttet i Tyskland som varemaerke (nr. 615 242).

3 Sagsoegeren, Verbraucherschutzverein eV, der er en forening for forbrugerbeskyttelse, har rejst indsigelse mod, at Kessler anvender betegnelsen »Hochgewaechs« paa etiketten for sin sekt under henvisning til, at det kan vildlede forbrugerne til at tro, at den basisvin, som anvendes til fremstilling af cuvéen til sekten, er en Riesling-Hochgewaechs-vin, saaledes som denne er defineret i § 8 a i den tyske vinbekendtgoerelse (Weinverordnung) (1). Ifoelge bekendtgoerelsen maa hvide kvalitetsvine kun betegnes som »Riesling-Hochgewaechs«, saafremt de udelukkende er fremstillet paa grundlag af rieslingdruer. Da Kessler ikke anvender rieslingvine til fremstilling af cuvéen til sekt, men for det meste fransk vin af druesorten Chardonnay, haevdes det, at selskabet ved anvendelsen af den anfaegtede betegnelse har handlet i strid saavel med Raadets forordning (EOEF) nr. 2333/92 af 13. juli 1992 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre (2) (herefter »forordningen om mousserende vine«), som med § 3 i den tyske lov om illoyal konkurrence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb). Sagsoegeren i hovedsagen har senest nedlagt paastand om, at Kessler forbydes at markedsfoere sin sekt under betegnelsen »Hochgewaechs«.

4 Kessler har tilbagevist indsigelsen og gjort gaeldende, at forbrugerne ikke vildledes, for det foerste fordi selskabet ikke anvender den dobbelte betegnelse »Riesling-Hochgewaechs«, og for det andet fordi de personer, som er beroert af handelen med produkterne, ikke vil drage nogen slutninger vedroerende den anvendte basisvin af den omstaendighed, at der anvendes betegnelsen »Sekt«. Subsidiaert anfoerer Kessler, at begaeringen om nedlaeggelse af forbuddet boer afslaas, da selskabet har opnaaet en velerhvervet ret til at benytte betegnelsen »Kessler Hochgewaechs«, og da der ikke paa grundlag af en fortolkning af forordningen om mousserende vine boer kunne goeres indgreb i disse rettigheder.

B - Relevante faellesskabsbestemmelser

5 Flere faellesskabsbestemmelser har relevans i denne sag. Jeg skal foerst omtale bestemmelserne om stille vine. Artikel 11, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2392/89 af 24. juli 1989 om almindelige regler for betegnelse og praesentation af vin og druemost (3) (herefter »1989-forordningen«) fastsaetter de angivelser, som skal figurere paa etiketten for kvalitetsvine fremstillet i bestemte dyrkningsomraader (herefter »kvbd«). Artikel 11, stk. 2, litra c), bestemmer, at den etiketbetegnelse, som skal anvendes ifoelge artikel 11, stk. 1, kan suppleres ved angivelse af »et maerke i henhold til betingelserne i artikel 40«. Artikel 40, stk. 2 - hvis ordlyd paa det naermeste svarer til artikel 13, stk. 2, i forordningen om mousserende vine (som er naevnt nedenfor i punkt 8) - bestemmer, at maerket ikke maa vaere af en saadan art, at det kan give anledning til forveksling eller vildlede forbrugeren. Artikel 11, stk. 2, litra k), bestemmer, at der bl.a. ogsaa kan gives naermere oplysninger om vinenes »fremstillingsmaade«. 1989-forordningen blev gennemfoert ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3201/90 af 16. oktober 190 om gennemfoerelsesbestemmelser for betegnelse og praesentation af vin og druemost (4). Artikel 14, stk. 3, litra a), i forordning nr. 3201/90 anerkender betegnelsen »Riesling-Hochgewaechs« i faellesskabsretten ved at naevne den blandt »de eneste naermere oplysninger«, der kan anvendes ved betegnelsen af en tysk kvbd, og som opfylder kravene i de relevante tyske retsforskrifter.

6 Forordningen om mousserende vine indeholder saerlige regler om betegnelse og praesentation af mousserende vine. Artikel 3 fastsaetter de angivelser, som er obligatoriske, dvs. de oplysninger, som skal vaere angivet paa etiketten til den flaske, som indeholder en mousserende vin. Artikel 4, stk. 1, bestemmer, at disse oplysninger kan suppleres med andre angivelser dels, saafremt »disse ikke vil kunne vildlede de personer, til hvem disse oplysninger er rettet, navnlig med hensyn til de i artikel 3 omhandlede obligatoriske angivelser og de i artikel 6 omhandlede valgfrie angivelser«, dels, saafremt »bestemmelserne i artikel 6 i givet fald overholdes«. Ifoelge artikel 6 kan etiketten paafoeres forskellige slags valgfrie angivelser. I den foreliggende sag er de to mest relevante bestemmelser artikel 6, stk. 8, og artikel 6, stk. 11. Ifoelge den foerste bestemmelse er »angivelse af en oplysning vedroerende bedre kvalitet« ... [bl.a.] kun tilladt for en »mkvbd« eller en »mousserende kvalitetsvin«, mens det ifoelge den sidstnaevnte bestemmelse er tilladt at anvende betegnelserne »Premium« eller »Réserve« bl.a. til supplering af betegnelsen »mousserende kvalitetsvin«.

7 De for denne sag afgoerende bestemmelser i forordningen om mousserende vine findes dog i artikel 13. Artikel 13, stk. 1, indeholder et generelt krav om, at »betegnelsen og praesentationen [af mousserende vine] samt reklame for disse produkter under enhver form ... ikke [maa] vaere fejlagtig eller kunne give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet ...«.

8 Artikel 13, stk. 2, indeholder saerregler om maerker. Den bestemmer, at naar »betegnelse, praesentation og reklame vedroerende« mousserende vine »suppleres med maerker, maa disse maerker ikke indeholde ord, dele af ord, symboler eller illustrationer«,

»a) der er af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet, jf. stk. 1, eller

b) som kan forveksles med hele eller dele af betegnelsen for en bordvin, en kvalitetsvin fra et bestemt dyrkningsomraade, herunder en mkvbd eller en importeret vin, hvis betegnelse er omfattet af faellesskabsbestemmelser, eller med betegnelsen for et andet produkt omhandlet i artikel 1, stk. 1, eller som er identiske med betegnelsen for et saadant produkt, uden at en saadan betegnelse eller praesentation er tilladt for de produkter, der er anvendt til fremstilling af cuvéen af den paagaeldende mousserende vin«.

Endelig bestemmer artikel 13, stk. 3, foerste afsnit:

»Uanset stk. 2, litra b), kan indehaveren af et almindeligt kendt maerke, der er registreret for et af de i artikel 1, stk. 1, omhandlede produkter, og som indeholder ord, der er identiske med navnet paa et bestemt dyrkningsomraade eller med navnet paa en geografisk enhed, der er mindre end et bestemt dyrkningsomraade, dog, selv om han efter stk. 2 ikke har ret hertil, fortsat anvende et saadant maerke, hvis det svarer til den oprindelige indehavers identitet eller til identiteten af den person, der oprindeligt har lagt navn til det paagaeldende produkt, forudsat at maerket er blevet registreret mindst 25 aar inden producentmedlemsstatens officielle anerkendelse af det paagaeldende geografiske navn i overensstemmelse med artikel 1, stk. 3, i forordning (EOEF) nr. 823/87 (5) for saa vidt angaar kvbd, og forudsat at maerket faktisk er blevet anvendt uafbrudt siden.«

9 I de indlaeg, som er afgivet under sagen, er der hvad angaar fortolkningen af artikel 13 i forordningen om mousserende vine blevet henvist til forordningens anden, ottende og attende betragtning. Efter min opfattelse er ogsaa tredje betragtning relevant. Disse fire betragtninger lyder saaledes:

»formaalet med enhver betegnelse og praesentation boer vaere at give oplysninger, der er tilstraekkelig noejagtige og praecise for den bedoemmelse, der skal foretages af den endelige forbruger og af de offentlige instanser, der skal forvalte og kontrollere handelen med disse produkter; der boer derfor fastsaettes regler med henblik paa at naa dette maal

med hensyn til betegnelsen boer der sondres mellem de obligatoriske angivelser, der er noedvendige for at identificere en mousserende vin eller mousserende vin tilsat kulsyre, og de valgfrie angivelser, som isaer har til formaal at praecisere et produkts saerlige kendetegn eller give en tilstraekkelig specifik beskrivelse af produktet i forhold til de oevrige produkter inden for samme kategori, der konkurrerer med det paa markedet

...

for at lette handelen med disse produkter boer de paagaeldende selv kunne vaelge, hvilke valgfrie angivelser de oensker at anvende, og der boer ikke opstilles nogen udtoemmende liste; dette valg skal dog begraenses til angivelser, der ikke er forkerte, og som ikke vil kunne vildlede den endelige forbruger eller andre, til hvem de er rettet

...

med henblik paa at skabe forudsaetninger for en loyal konkurrence mellem de forskellige mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre boer man ved betegnelsen og praesentationen af disse vine forbyde elementer, der kan skabe forvekslinger eller fejlagtige opfattelser hos de personer, til hvem de er rettet; navnlig boer forbud for saa vidt angaar de maerker, der benyttes ved betegnelsen af de mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre, vaere ensartede«.

C - Sagen ved de nationale domstole

10 Sagsoegeren fik hverken medhold ved foersteinstansen eller ved appelretten. Oberlandesgericht Koeln (herefter »appelretten«) fandt, at sagsoegeren havde paavist, at der var en risiko for vildledning, men ikke bevist, at nogen rent faktisk var blevet vildledt. Hvad angaar artikel 13, stk. 2, i forordningen om mousserende vine fandt appelretten, at det var noedvendigt at fastslaa konkret, at udtrykket »Hochgewaechs« kunne vildlede de paagaeldende handelskredse; uden bevisfoerelse var det ikke muligt at fastslaa, at anvendelsen af betegnelsen kunne vildlede i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 13, stk. 2, litra b), foerste led, ligesom det ikke var muligt at rejse noget krav paa grundlag af det andet led, da den anfaegtede betegnelse »Kessler Hochgewaechs« kun var delvis identisk med den beskyttede betegnelse »Riesling-Hochgewaechs«.

11 Sagsoegeren indgav revisionsanke ved Bundesgerichtshof (herefter »den nationale ret«), som har indtaget den opfattelse, at maerket »Kessler Hochgewaechs« alene kan forveksles - som dette begreb forstaas efter artikel 13, stk. 2, litra b), foerste led, i forordningen om mousserende vine - med den beskyttede betegnelse »Riesling-Hochgewaechs«, saafremt det er tilstraekkeligt, at der bestaar en abstrakt risiko for forveksling i det tilfaelde, hvor det ikke er muligt at fastslaa konkret, at der er sket en forveksling. Den nationale ret bemaerker, at appelrettens fortolkning af artikel 13, stk. 2, litra b), - hvorefter det konkret skal fastslaas, at der er sket en forveksling - maaske gaar videre, end der er grundlag for i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine, selv om denne fortolkning er i overensstemmelse med betingelserne i artikel 2, stk. 2, i Raadets direktiv 84/450/EOEF af 10. september 1984 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (6) (herefter »direktivet om vildledende reklame«). I den forbindelse anfoerer den nationale ret, at den alternative anvendelse af udtrykkene »forveksling« og »vildledning« i artikel 13, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, litra a), kunne tyde paa, at det i tilfaelde, hvor der ikke er nogen risiko for forveksling, desuden »forudsaettes, at der bestaar en risiko for vildledning«, hvorfor artikel 13, stk. 2, litra b), sammenholdt med forordningens anden betragtning, kunne forstaas saadan, at det »blot er tilstraekkeligt, at er bestaar en risiko for forveksling af de paagaeldende betegnelser«. Den nationale ret har derfor besluttet at forelaegge Domstolen foelgende to spoergsmaal:

»1) Er det tilstraekkeligt for at anvende forbuddet i den naevnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), at det fastslaas, at et ord i et maerke, som anvendes til betegnelse af en mousserende vin (her ordet 'Hochgewaechs'), kan forveksles med en del af betegnelsen for en (ikke anvendt) vin til fremstilling af en mousserende vins cuvée (her betegnelsen 'Riesling-Hochgewaechs'), selv om det hverken er fastslaaet, at en vaesentlig del af forbrugerne har fejlagtige forestillinger om cuvéens beskaffenhed, som paavirker koebet af vinen, eller at indehaveren af maerket har haft til hensigt at vildlede?

2) Saafremt spoergsmaal 1 skal besvares bekraeftende, kan den industrielle og kommercielle ejendomsret, som indehaveren af maerket har erhvervet paa grund af en lang og uforstyrret anvendelse af sit maerke i indlandet, anses for en beskyttelsesvaerdig interesse af hoejere rang, som udelukker anvendelsen af forbuddet i den naevnte forordnings artikel 13, stk. 2, litra b), mod at benytte visse betegnelser?«

II - Indlaeg

12 Der er indgivet skriftlige indlaeg af sagsoegeren i hovedsagen, Kessler, samt af Den Franske Republik, Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen, som alle tillige har afgivet mundtlige indlaeg, bortset fra Tyskland.

III - Gennemgang

13 Da det fremgaar klart af forelaeggelseskendelsen, at appelretten ikke har foretaget nogen konkret konstatering af, at der har fundet en forveksling sted, kan der kun gives det sagsoegende selskab medhold i dets appel i hovedsagen, saafremt dets opfattelse vedroerende raekkevidden af forbuddet i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine tages til foelge, og kun i dette tilfaelde opstaar det andet spoergsmaal overhovedet.

A - Det foerste spoergsmaal og begrebet forveksling

i) Indledende bemaerkninger

14 Selv om den foreliggende sag vedroerer det saerlige forbud i artikel 13, stk. 2, litra b), der kun angaar maerker, som »kan forveksles« med andre, er jeg enig med den nationale ret i, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes uafhaengigt af artikel 13, stk. 1, eller artikel 13, stk. 2, litra a). Den sidstnaevnte bestemmelse gentager det generelle forbud, som er indeholdt i den foerstnaevnte bestemmelse for saa vidt angaar maerker. Artikel 13, stk. 2, litra a), forbyder bl.a. anvendelse af »ord« i maerker, »der er af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem de er rettet«. Artikel 13, stk. 2, litra b), vedroerer specielt de bestanddele i maerker, »som kan forveksles« med hele eller dele af betegnelsen for visse vine. Det er fortolkningen af denne bestemmelse, som det foerste spoergsmaal vedroerer.

15 Spoergsmaalet er, om den omstaendighed, at Kessler anvender maerket »Kessler Hochgewaechs« til sin sekt, »kan« give anledning til forvekslinger og faa forbrugere til at tro, at »de produkter, der anvendes til fremstillingen af [denne] mousserende vins cuvée« er berettiget til at baere betegnelsen »Riesling-Hochgewaechs«. Jeg er enig med appelretten i, at Kessler's maerke ikke kan anses for at vaere »identisk« med den omhandlede anerkendte betegnelse, men at der hoejst er en delvis lighed mellem dem. Det andet led af den alternative bestemmelse i artikel 13, stk. 2, litra b), er derfor ikke relevant i denne sag. Det formodes ikke med urette, at der bestaar en risiko for forveksling, naar der anvendes en betegnelse, som er identisk med den beskyttede betegnelse.

ii) Raekkevidden af den foerste alternative bestemmelse i artikel 13, stk. 2, litra b)

16 Det er foelgelig noedvendigt at undersoege raekkevidden af den foerste alternative bestemmelse i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine. Sagsoegeren modstiller udtrykket i artikel 13, stk. 2, litra a), »der er af en saadan art, at de kan give anledning til forvekslinger eller vildlede« med udtrykket i artikel 13, stk. 2, litra b), hvor der blot tales om, at de »kan forveksles«, hvilket efter sagsoegerens opfattelse godtgoer, at der blot behoever vaere en risiko for forveksling, for at den sidstnaevnte bestemmelse kan anvendes. Dette argument er hovedsagelig baseret paa bestemmelsens ordlyd, men indeholder to elementer. For det foerste sondrer sagsoegeren mellem »vildledning« og »forveksling« og goer gaeldende, at artikel 13, stk. 2, litra b), kun vedroerer forvekslinger. For det andet finder sagsoegeren, at i det omfang, bestemmelsen vedroerer forvekslinger, er det tilstraekkeligt for at anvende den, at der bestaar en risiko for forveksling.

17 Jeg kan ikke tiltraede den fortolkning paa grundlag af bestemmelsens ordlyd, som sagsoegeren har foreslaaet, men haelder generelt til den, som Kommissionen har fremfoert. Det fremgaar af tredje betragtning til forordningen om mousserende vine, hvad der er formaalet med sondringen mellem et kombineret begreb for vildledning og forveksling, paa den ene side, og det saerskilte begreb for forveksling, paa den anden side. Sammesteds foretages der en grundlaeggende sondring mellem »de obligatoriske angivelser, der er noedvendige for at identificere en mousserende vin eller mousserende vin tilsat kulsyre, og de valgfrie angivelser, som isaer har til formaal at praecisere et produkts saerlige kendetegn eller give en tilstraekkelig specifik beskrivelse af produktet i forhold til de oevrige produkter inden for samme kategori, der konkurrerer med det paa markedet«. Denne sondring genfindes for det foerste i artikel 13, stk. 1, som vedroerer »betegnelsen og praesentationen« af vine og navnlig de konkrete angivelser om vinens type og om saadanne forhold som dens sammensaetning, alkoholindhold, hoestaar, herkomst og producent. I regler om disse forhold er forbuddet tilstraekkelig bredt til at daekke saavel vildledende angivelser - dvs. tilfaelde, hvor der forsaetligt eller paa anden maade tilgaar forbrugerne fejlagtige oplysninger - som forveksling, hvilket begreb ikke er saa klart afgraenset som vildledning, men som ogsaa vedroerer de faktiske angivelser om produktet.

18 Artikel 13, stk. 2, angaar derimod anvendelsen af maerker og risikoen for, at disse kan vildlede eller forveksles - bl.a men ikke udelukkende - med produkter fra konkurrerende producenter. Artikel 13, stk. 2, litra a), anvender begge udtryk, men henviser til artikel 13, stk. 1, hvilket efter min opfattelse godtgoer, at den ogsaa omfatter fejlagtige eller vildledende oplysninger. Ligesom artikel 13, stk. 2, litra b), er det hovedsagelig forbrugeren (7), som forvekslingen rammer. Midlet i begge tilfaelde er anvendelsen af maerket. Artikel 13, stk. 2, litra b), vedroerer den forveksling med visse beskyttede betegnelser - i den foreliggende sag »Riesling-Hochgewaechs« - som anvendelsen af et maerke kan give anledning til. Ingen af disse bestemmelser loeser imidlertid spoergsmaalet om, hvad en forveksling er, hvilke krav der stilles til beviset, eller navnlig spoergsmaalet, om det er tilstraekkeligt, at der bestaar en abstrakt risiko og ikke stilles nogen krav til sandsynligheden af en forveksling. Begreberne »vildledning« og »forveksling« overlapper hinanden, men har forskelligt indhold. Forveksling er det adaekvate begreb, naar spoergsmaalet inden for rammerne af artikel 13, stk. 2, er, hvilken virkning anvendelsen af et maerke, der haevdes at ligne en beskyttet betegnelse, har for forbrugerne. Spoergsmaalet er her stadig, hvorledes der kan foeres tilstraekkeligt bevis for, at et maerke kan forveksles med et andet.

iii) Forvekslingens omfang

19 Sagsoegeren har i det vaesentlige gjort gaeldende - og stoettes heri af Frankrig - at Domstolen boer foretage en selvstaendig fortolkning af begrebet »forveksling« i artikel 13 i forordningen om mousserende vine. Domstolen boer herved ikke efter sagsoegerens opfattelse lade sig paavirke af artikel 2, stk. 2, i direktivet om vildledende reklame, som ifoelge den fortolkning, Domstolen har anlagt af direktivet, kraever, at vildledningen vedroerer en rimeligt velunderrettet forbruger, hvorved niveauet for forbrugerbeskyttelsen efter sagsoegerens opfattelse saettes alt for lavt (8). Desuden vil et saadant krav ifoelge sagsoegeren undergrave det harmoniseringsformaal, som ligger til grund for forordningen om mousserende vine, da anvendelsen af direktivet i saa fald vil afhaenge af opfattelsen hos bestemte kredse af befolkningen i de forskellige medlemsstater.

20 Frankrig har gjort gaeldende, at formaalet med forordningen om mousserende vine er at sikre forbrugerne fuldstaendige oplysninger om de vine, som de indkoeber, og at kun de obligatoriske eller valgfrie angivelser, som er fastsat i forordningen, er lovlige. Foelgelig er det ikke tilladt at anvende angivelser, som kan virke vildledende med hensyn til de anvendte maerker, uanset om de er uforsaetlige.

21 Efter min mening beror disse synspunkter paa falske forudsaetninger. For at kunne tage stilling til de naevnte argumenter boer man efter min mening tage udgangspunkt for det foerste i den udtrykkelige og stiltiende opfattelse af maerkernes funktion ved etiketteringen af vine, som ligger til grund for Faellesskabets lovgivning, og for det andet i de domme, hvorved Domstolen navnlig har fortolket de hidtil vedtagne forordninger om vine.

22 For det foerste mener jeg, at det, som anfoert af Kommissionen og Tyskland, klart fremgaar, at forordningen om mousserende vine ikke forbyder anvendelse af maerker. Ligesom 1989-forordningen forudsaetter denne forordning udtrykkeligt, at vinenes etiketter fortsat er forsynet med maerker. Jeg deler Kommissionens opfattelse om, at faellesskabslovgiver i forbindelse med vedtagelsen af artikel 13 i forordningen om mousserende vine har foretaget en afvejning af hensynet til beskyttelsen af forbrugerne og en loyal konkurrence, paa den ene side, over for hensynet til beskyttelsen af de intellektuelle ejendomsrettigheder vedroerende maerker paa den anden side. Til stoette herfor har Kommissionen henvist til ottende og attende betragtning til forordningen om mousserende vine (som er citeret ovenfor i punkt 9), hvilket synspunkt stoettes af Tyskland. Disse betragtninger udtrykker et oenske om at afveje de forpligtelser, som er forbundet med angivelsen af oplysninger om produkternes egenskaber - og om de omstaendigheder, som adskiller disse fra konkurrerende produkter - over for hensynet til en effektiv markedsfoering og konkurrence og hensynet til at undgaa forvekslinger. Som Kommissionen med rette har anfoert, ville det alvorligt underminere den i artikel 13 tilstraebte afvejning, saafremt den blotte risiko for forveksling var tilstraekkelig til at udelukke anvendelsen af et maerke, der er beskyttet som et varemaerke.

23 Artikel 13, stk. 3, i forordningen om mousserende vine (som er citeret ovenfor i punkt 8) viser klart, hvilken betydning maerker har, selv om bestemmelsen som anfoert af Frankrig ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Det her i sagen omtvistede maerke er ikke identisk med den beskyttede betegnelse »Riesling-Hochgewaechs«. For mig at se findes der imidlertid ingen logisk eller principiel grund til, at EF-forskrifterne, naar der foreligger de omstaendigheder, som er omhandlet i artikel 13, stk. 3, giver mulighed for fortsat at anvende et maerke i et tilfaelde, hvor maerket og den beskyttede betegnelse er identiske, men forbyder anvendelsen af maerker, som kun er delvis identiske med en beskyttet betegnelse, blot der bestaar en abstrakt risiko for forveksling.

24 Tyskland har i sit indlaeg givet en anden grund til at antage, at en blot abstrakt risiko for forveksling ikke er tilstraekkelig - hvilken opfattelse stoettes af Kessler - nemlig ved at henvise til den anomali, som i saa fald vil opstaa mellem anvendelsen af maerker paa etiketterne, paa den ene side, og »angivelser vedroerende produktets bedre kvalitet«, paa den anden side. Da angivelser vedroerende kvaliteten udtrykkeligt er tilladt efter artikel 6, stk. 8, i forordningen om mousserende vine, er en producent af mousserende vine berettiget til at anvende udtryk saasom »Hochgewaechs« paa sine etiketter som supplement til en angivelse om sine produkters bedre kvalitet i stedet for udtrykkene »Premium« eller »Réserve«, der er tilladt efter artikel 6, stk. 11. Selv om en saadan angivelse teoretisk kan forlede visse forbrugere til at tro, at den omhandlede mousserende vin fremstilles paa grundlag af en cuvée, som opfylder kravene til anvendelse af betegnelsen »Riesling-Hochgewaechs«, er brugen af denne angivelse ifoelge den tyske regering ikke omfattet af artikel 13, stk. 2, men af de generelle bestemmelser i artikel 4, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, da angivelsen i dette tilfaelde ikke udgoer en del af et maerke. Jeg er enig med Tyskland i, at der ikke boer gaelde andre retlige kriterier for den isolerede brug af saadanne kvalitetsangivelser paa etiketterne til mousserende vine end dem, der gaelder for brugen af dem som en del af maerket. Ganske vist kan det anfoeres, som Tyskland goer, at naar saadanne angivelser anvendes i maerker og ikke figurerer uafhaengigt heraf paa etiketterne, begraenses risikoen for forveksling, fordi forbrugerne kan se, at angivelsen udgoer en del af maerket og derfor ikke noedvendigvis skal betragtes som en oplysning om produktet. Efter min opfattelse er der intet i forordningen, som indicerer, at koncipisterne har oensket, at den brug af kvalitetsangivelser vedroerende mousserende vine, som de udtrykkeligt tillod efter artikel 6, stk. 8 og 11, skulle forbydes, saa snart den blot teoretisk kunne give anledning til forvekslinger vedroerende kendetegnene for den basisvin, som anvendes i cuvéen. Der boer ikke stilles strengere krav til brugen af saadanne angivelser i maerkerne, navnlig henset til den hermed forbundne ejendomsret. I betragtning af disse bestemmelsers ordlyd og navnlig den vigtige funktion, som maerker har, mener jeg ikke, at den blotte teoretiske risiko for forveksling er tilstraekkelig til, at artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine kan finde anvendelse.

25 For det andet skal jeg gennemgaa nogle af Domstolens domme vedroerende tilsvarende forbud i andre faellesskabsbestemmelser, navnlig i 1989-forordningen, som har stor lighed med de her i sagen omhandlede bestemmelser. I Langguth-sagen (9) undersoegte Domstolen anvendelsen af benaevnelserne »Kabinett«, »Spaetlese«, »Auslese« og »Weissherbst« som bestanddele af maerker for visse mkvbd. Disse benaevnelser (bortset fra »Weissherbst«, som er fakultativ) er noedvendige til betegnelse af tyske kvalitetsvine (»Qualitaetswein mit Praedikat«), men var i de anfaegtede maerker skrevet med ioejnefaldende typer, der var omkring tre gange stoerre end de bogstaver, som blev anvendt i angivelserne. Domstolen fandt, at sagen maatte behandles paa grundlag af artikel 40 i 1989-forordningen, da de omtvistede benaevnelser var indeholdt i maerker. Ordlyden af artikel 40, stk. 2, er som naevnt ovenfor naesten helt identisk med artikel 13, stk. 2 (10). Domstolen forkastede Kommissionens og sagsoegerens argument om, at tilfoejelsen af de omtvistede benaevnelser i maerkerne paa en saa ioejnefaldende maade kunne give anledning til forvekslinger eller vildlede forbrugerne, navnlig dem, som var bosat uden for Tyskland. Domstolen bemaerkede, at 1989-forordningen ikke indeholdt bestemmelser om stoerrelsen af de bogstaver, som det var tilladt at anvende i et maerke, og fastslog, at det:

»Foelgelig ... ikke [kan] antages, at et maerke, fordi det praesenteres paa ioejnefaldende maade, kan give anledning til forveksling eller vildlede de personer, til hvem det er rettet, selv om det indeholder et ord, som i de omtvistede bestemmelser er anfoert som en angivelse, der kan anvendes i betegnelsen for en kvbd« (11).

Domstolen udtalte derefter, at ordlyden af artikel 40 i 1989-forordningen »[viser], at formaalet med denne bestemmelse hovedsagelig er at forbyde falsk anvendelse af maerker ...« (12). Sagsoegeren har forsoegt at markere forskellen mellem Langguth-sagen og den forelaeggende sag ved at fremhaeve, at det var berettiget at forsyne vinene i den naevnte sag med de angivelser, hvortil der henvistes i de benaevnelser, som blev anvendt i de omtvistede maerker. Jeg finder ikke, at denne sondring er overbevisende. Den forudsaetter, at Kessler i den foreliggende sag ikke er berettiget til at anvende udtrykket »Hochgewaechs« i sit maerke, mens Domstolen i Langguth-dommen understregede, at artikel 40 i 1989-forordningen ikke indeholdt nogen begraensninger med hensyn til bogstavernes typografi eller et maerkes stoerrelse.

26 Det er ubestridt, at Kessler har anvendt det omtvistede maerke i ca. tres aar. Naar henses saavel til traktatens artikel 222 som til faellesskabsrettens almindelige retsgrundsaetninger, hvortil hoerer »saavel ejendomsretten som den frie erhvervsudoevelse« (13), er det afgoerende spoergsmaal snarere, om man vil begraense Kessler's udoevelse af sine ejendomsrettigheder for at undgaa den risiko for forveksling, som det omtvistede maerke har skabt. Ud fra dette synspunkt mener jeg, at Langguth-dommen indeholder grundlag for at drage en konklusion, som er af betydning for fortolkningen af artikel 13, stk. 2, i forordningen om mousserende vine, nemlig at den nationale ret, som har kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende de faktiske omstaendigheder, skal vaere overbevist om, at der bestaar en reel risiko for forveksling, foer en godtroende benyttelse af et maerke kan vaere »af en saadan art, at [det] kan give anledning til forvekslinger eller vildlede de personer, til hvem [det] er rettet« (min fremhaevelse) (14).

27 Desuden har generaladvokat Léger i sit forslag til afgoerelse i Langguth-sagen navnlig fremhaevet, at 1989-forordningen ikke indebar nogen fuldstaendig harmonisering af reglerne om betegnelse og praesentation af vin og druemost. Han antog, at reglerne om anvendelse af oprindelsesbetegnelser ikke vedroerer disses anvendelse som varemaerker, og fremhaevede endvidere, efter min opfattelse med rette, at den nationale ret maa afgoere, om en betegnelse kan vildlede eller give anledning til forvekslinger hos forbrugerne.

28 Ogsaa Voisine-sagen (15) vedroerte 1989-forordningen og navnlig spoergsmaalet, om dekorationer paa vinflasker (og mousserende vine), som ikke havde nogen som helst forbindelse med selve vinen, var omfattet af definitionen af begrebet etikettering i denne forordnings artikel 38. Under en straffesag i Frankrig om svig og forfalskning af produkter var det blevet gjort gaeldende, at det var vildledende, naar der i bestemte byer blev solgt »flasker, hvorpaa der var gengivet fotografier af de byer, hvor salget fandt sted, samt en kort tekst vedroerende den enkelte bys historie« (16). Det haevdedes, at saadanne etiketter kunne vildlede koeberne med hensyn til vinens oprindelse. Domstolen antog, at en saadan dekoration var omfattet af definitionen af begrebet etikettering, fordi den kunne vildlede forbrugerne, selv om den ikke havde nogen forbindelse med selve vinen. Domstolen henviste ogsaa til betingelserne i artikel 40, stk. 2, i 1989-forordningen, som vedroerer anvendelsen af maerker som supplement til betegnelsen paa vinens etikette, og erklaerede, at dekorationer som dem, der var blevet anvendt af Michèlle Voisine, var omfattet af disse betingelser. I det vaesentlige fastslog Domstolen alene, at en etikette af den omhandlede art var omfattet af definitionen af begrebet etikettering, bl.a. fordi den kunne vildlede forbrugerne med hensyn til vinenes oprindelse. Den overlod det til den nationale ret at anvende dette kriterium i den konkrete sag og behoevede ikke i den paagaeldende sag at undersoege den forveksling, som var fremkaldt ved anvendelsen af maerker (17).

29 Denne opfattelse er i overensstemmelse med Domstolens praksis paa andre omraader, saasom det omraade, der er reguleret af direktivet om vildledende reklame (18). I sagen X skulle Domstolen hovedsagelig tage stilling til, om en bil, der i forvejen var registreret i Belgien, men som aldrig var blevet brugt dér og derpaa var blevet importeret til Frankrig, stadig kunne anses for »ny« (19). Domstolen fandt ligesom Kommissionen, at en bil foerst ophoerer med at vaere ny, naar den benyttes paa offentlig vej, men overlod det til den nationale ret »paa grundlag af omstaendighederne i sagen at undersoege, om [den paagaeldende reklame] under hensyn til de forbrugere, den henvender sig til, kan betragtes som vildledende, for saa vidt som den, paa den ene side, maatte have til formaal at skjule, at de koeretoejer, der i annoncen betegnes som nye, er registreret inden importen, og dette forhold, paa den anden side, kunne have afholdt et betydeligt antal forbrugere fra at koebe« (20).

30 I sager, hvor der er blevet paaberaabt hensyn til beskyttelse af forbrugerne til retfaerdiggoerelse af restriktioner for salg eller markedsfoering af importerede produkter, som ellers ville vaere i strid med traktatens artikel 30, har Domstolen taget udgangspunkt i begrebet »en almindeligt oplyst forbruger« (21). Selv om det er blevet oplyst for Domstolen, at de vine, som Kessler anvendte til fremstilling af cuvéen, for det meste blev importeret fra Frankrig, er det ikke under sagen, som vedroerer salget i Tyskland af en mousserende vin, der er fremstillet i Tyskland, blevet gjort gaeldende, at artikel 30 muligvis finder anvendelse. Jeg tror, at betydningen af henvisningen til »den almindeligt oplyste forbruger« beror paa, at den angiver, at Domstolen normalt vil vaere utilboejelig til at anlaegge en vid fortolkning af begrebet forveksling paa grund af de handelshindrende virkninger, dette kan have. Saaledes antog Domstolen i dommen i sagen IHT Internationale Heiztechnik og Danziger (22) - efter at have henvist til sin tidligere udtalelse i Deutsche Renault-dommen (23), hvorefter »faellesskabsretten ikke goer det noedvendigt at fortolke begrebet forvekslingsrisiko snaevert« - at der foreligger en vilkaarlig restriktion i samhandelen mellem medlemsstaterne, »hvis den nationale ret vurderer ligheden mellem produkterne paa et vilkaarligt grundlag« (24).

31 Sagsoegeren anfoerer imidlertid, at det vil vaere urimelig byrdefuldt at stille krav om fremlaeggelse af konkret bevis for forveksling, og at artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine ikke kan fortolkes saaledes, at der kan stilles et saadant beviskrav. Artikel 13, stk. 2, maa efter min opfattelse, naar den laeses under ét og i sammenhaeng med forordningens attende betragtning, have til formaal at forhindre alle saadanne angivelser i betegnelsen eller i praesentationen af mousserende vine, som kan vildlede eller give anledning til forvekslinger hos dem, som etiketten er bestemt til at skulle laeses af. Paa grundlag af en sammenligning af etiketterne kan den nationale ret foretage sin egen vurdering af ligheden mellem disse og her ud fra skoenne, om der er nogen risiko for forveksling. Denne undersoegelse kan eventuelt suppleres med dokumentation i form af markeds- eller forbrugerundersoegelser og lignende. Jeg tror ikke, at det vil vaere forbundet med en uforholdsmaessig stor byrde at foelge en saa pragmatisk fremgangsmaade - som i det vaesentlige er den, de tyske domstole har fulgt i denne sag.

32 Dette synspunkt har endvidere stoette i Domstolens fortolkning af varemaerkedirektivet (25). Det er betegnende, at Domstolen i Sabel-dommen (26), selv om sagen drejede sig om forveksling af forskellige varemaerker, fastslog, at »risikoen for forveksling« skal bedoemmes paa grundlag af en »helhedsvurdering ... under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfaelde« (27). Under henvisning til varemaerkedirektivets artikel 4, stk. 1, litra b), som taler om en »risiko for forveksling [i offentlighedens bevidsthed]«, erklaerede Domstolen, at det fremgaar af direktivet, at »det spiller en afgoerende rolle i helhedsvurderingen af risikoen for forveksling, hvordan gennemsnitsforbrugeren af den paagaeldende type produkt eller tjenesteydelse opfatter varemaerker« (28). Endvidere udtalte Domstolen, at gennemsnitsforbrugeren »normalt [opfatter] et varemaerke som en helhed og ... ikke [undersoeger] forskellige detaljer« (29).

33 I den nyligt afsagte dom i sagen Gut Springenheide og Tusky, som vedroerte angivelser, der figurerede saavel i det varemaerke, som blev benyttet paa aegpakningen, som i den indlaegsseddel, der fulgte med pakningen - og hvilke angivelser haevdedes at vaere vildledende - bekraeftedes Domstolens tendens til at anlaegge samme opfattelse vedroerende vildledende angivelser hvad angaar saavel landbrugs- som industriprodukter, det vaere sig i henhold til traktaten eller afledet ret (30).

34 De angivelser i sagen Gut Springenheide og Tusky, som ansaas for vildledende, vedroerte foder til hoens, og skulle fremme salget af aeg fra disse hoens. De tyske myndigheder, som udfoerte levnedsmiddelkontrollen, havde paalagt sagsoegeren i hovedsagen en boede, og denne havde hverken faaet medhold i foersteinstansen eller i appelinstansen i den sag, han havde anlagt til proevelse af boeden. Appelinstansen havde antaget, at angivelserne kunne vildlede en ikke-ubetydelig del af forbrugerne. Den forelaeggende ret, for hvem der var indbragt en revisionsanke, fandt, at det paagaeldende forbud (31), nemlig forbuddet mod vildledende salgsfremmende erklaeringer paa emballagen, kunne fortolkes paa foelgende to maader (32):

»Enten skal afgoerelsen af, om de paagaeldende oplysninger er vildledende, traeffes paa grundlag af forbrugernes faktiske forventninger, og i saa fald skal denne forventning i givet fald fastslaas paa grundlag af en rundspoerge blandt et repraesentativt udvalg af forbrugere eller paa grundlag af en sagkyndig udtalelse, eller ogsaa er den paagaeldende bestemmelse baseret paa et objektivt koeberbegreb, som kun skal fortolkes juridisk, uafhaengigt af forbrugernes konkrete forventning.«

Efter bl.a. at have fremhaevet, at det paagaeldende forbud svarede til forbuddet i 1989-forordningen, udtalte Domstolen, at den »ved afgoerelsen af, om en betegnelse, et varemaerke eller en oplysning i en reklame kunne vildlede koeberen« i de tilfaelde, hvor den selv har kunnet traeffe afgoerelse, fordi de i sagen foreliggende oplysninger forekom den tilstraekkelige, og den fandt en loesning noedvendig, »har taget den formodede forventning hos en almindelig oplyst, rimeligt opmaerksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger i betragtning uden at have anordnet en sagkyndig undersoegelse eller bestilt en opinionsundersoegelse« (33). Naar det derimod ikke paa grundlag af sagens akter er muligt at finde en klar loesning, overlader Domstolen det til den nationale ret at afgoere, om betegnelsen eller varemaerket er vildledende.

35 Jeg kan ikke se nogen grund til ikke at anvende samme fremgangsmaade i denne sag. Det tilkommer derfor den kompetente nationale ret at afgoere - uden hensyn til den teoretiske forvekslingsrisiko, som en fortsat anvendelse af det omtvistede maerke indebaerer - om nogen af de personer, som har koebt produkter af det paagaeldende maerke, faktisk har kunnet forveksle det omtvistede maerke »Kessler Hochgewaechs« med den beskyttede betegnelse »Riesling-Hochgewaechs«, selv om de har udvist en rimelig paapasselighed. Den nationale ret vil navnlig kunne vurdere virkningen paa tyske forbrugere. I den forbindelse er der grund til at naevne, at Domstolen i Graffione-dommen (34) under henvisning til punkt 10 i generaladvokat Jacob's forslag til afgoerelse i sagen udtalte, at »et varemaerke, der ikke kan vildlede forbrugerne i én medlemsstat, ... udmaerket som foelge af sproglige, kulturelle og sociale forskelle i medlemsstaterne kunne vaere vildledende i en anden medlemsstat« (35).

36 Der er i den foreliggende sag grund til at naevne, som Kessler's advokat fremhaevede under den mundtlige forhandling, at domstolene i Tyskland efter tysk ret kan bestemme, at det ikke er noedvendigt at fremlaegge bevis for, at der har fundet en forveksling sted, hvis retten er i stand til at afgoere, om der bestaar en reel risiko for forveksling eller for at begaa en fejltagelse. Det gaelder navnlig, naar medlemmerne af retten selv er potentielle forbrugere, som er adressater for de angivelser, der haevdes at vaere vildledende eller at kunne give anledning til forvekslinger. De oplysninger, der foreligger for Domstolen i denne sag, tyder imidlertid paa, at kendskabet til betydningen af betegnelsen i »Riesling-Hochgewaechs« er begraenset uden for handelskredsene. Under disse forhold er det ikke overraskende, at den tyske foersteinstans og appelretten i hovedsagen ikke fandt, at de fremfoerte anbringender i sig selv godtgjorde, at der bestod mere end en rent teoretisk risiko for forveksling. Af de ovenfor naevnte grunde kan en saadan risiko ikke medfoere nogen indskraenkninger i en langvarig brug af et anerkendt maerke, som har vaeret udoevet i god tro, navnlig naar dette er beskyttet som varemaerke. Hvis en forbrugerbeskyttelsesorganisation som sagsoegeren oensker at faa nedlagt forbud mod en saadan loyal anvendelse af et maerke, maa det vaere i stand til at fremlaegge bevis for, at de personer, maerket retter sig til, faktisk kan blive vildledt, det vaere sig ved afgivelse af vidneudsagn fra eksperter, ved udfoerelse af passende markedsundersoegelser eller paa anden maade.

37 Den omstaendighed, at brugen af et maerke paa flasker til mousserende vine er forbundet med en teoretisk risiko for forveksling, er derfor ikke efter min opfattelse i sig selv tilstraekkelig til at anvende forbuddet i artikel 13, stk. 2, litra b), i forordningen om mousserende vine.

B - Andet spoergsmaal

38 Henset til den besvarelse, jeg foreslaar af det foerste spoergsmaal, finder jeg det unoedvendigt at behandle det andet spoergsmaal.

IV - Forslag til afgoerelse

39 Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen at besvare Bundesgerichtshof's foerste spoergsmaal saaledes:

»Det er ikke tilstraekkeligt til at anvende forbuddet i artikel 13, stk. 2, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 2333/92 af 13. juli 1992 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre, at et ord i et maerke, der anvendes til betegnelse af en mousserende vin (i denne sag: 'Hochgewaechs') teoretisk kan forveksles med en del af betegnelsen for en vin (i denne sag: 'Riesling-Hochgewaechs'), som ikke benyttes til fremstillingen af cuvéen af den paagaeldende mousserende vin.«

(1) - Denne bestemmelse blev oprindelig indsat i Weinverordnung den 29.7.1986 og blev til § 34 ved udstedelsen af en ny Weinverordnung af 9.5.1995, se BGBl. I, s. 630.

(2) - EFT L 231, s. 9.

(3) - EFT L 232, s. 13.

(4) - EFT L 309, s. 1.

(5) - Raadets forordning af 16.3.1987 om fastlaeggelse af saerlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsomraader (EFT L 84, s. 59).

(6) - EFT L 250, s. 17.

(7) - Den omstaendighed, at artikel 13 taler om »de personer, til hvem de [betegnelserne og praesentationerne], er rettet« viser, at den ikke alene gaelder for forbrugerne. Saaledes kan f.eks. personer, der medvirker i handelen, under visse omstaendigheder, vaere beroert af en forveksling, hvorimod jeg anser det for usandsynligt, at anvendelsen af et maerke vil kunne skabe forvekslinger hos de naevnte personer i modsaetning til, hvad der gaelder for de endelige forbrugere.

(8) - Dette direktivs artikel 2, stk. 2, definerer vildledende reklame som »enhver reklame, som paa nogen maade, herunder dens udformning, skaber eller er egnet til at skabe et urigtigt indtryk hos de personer, den er rettet til eller naar ud til, og som paa grund af sin vildledende karakter kan antages at paavirke deres oekonomiske adfaerd, eller som af disse grunde skader eller er egnet til at skade en konkurrent«.

(9) - Dom af 29.6.1995, sag C-456/93, Sml. I, s. 1737.

(10) - I dommen af 5.7.1995 i Voisine-sagen (sag C-46/94, Sml. I, s. 1859) fastslog Domstolen (i praemis 28), at »betingelserne i forordningens artikel 40, stk. 2, [i 1989-forordningen] ... i det vaesentlige er de samme som betingelserne i artikel 4, stk. 1, og artikel 13 i forordning nr. 3309/85 vedroerende mkvbd« [Raadets forordning (EOEF) nr. 3309/85 af 18.11.1985 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af mousserende vine og mousserende vine tilsat kulsyre (EFT L 320, s. 9)], hvilken sidstnaevnte forordning er konsolideret ved den her i sagen omhandlede forordning om mousserende vine.

(11) - Langguth-dommen, praemis 28.

(12) - Praemis 29.

(13) - Se bl.a. dom af 5.10.1994, sag C-280/93, Tyskland mod Raadet, Sml. I, s. 4973, praemis 78.

(14) - Jeg tror heller ikke, at dommen af 25.2.1981 i sag 56/80, Weigand, Sml. s. 583, stoetter sagsoegerens opfattelse. I denne sag skulle Domstolen afgoere, om der kunne foreligge en »forveksling« i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i Raadets forordning (EOEF) nr. 355/79 af 5.2.1979 om fastsaettelse af almindelige regler for betegnelse og praesentation af vin og druemost (EFT L 54, s. 99), som blev ophaevet ved 1989-forordningen, naar en vinhandler anvendte maerker som betegnelse paa etiketten og ved reklameringen for to af hans vine, som gav indtryk af, at de paagaeldende vine kom fra bestemte tyske vinomraader/steder, som i virkeligheden ikke eksisterede. Weigand gjorde gaeldende, at betegnelserne ikke under de naevnte omstaendigheder gav anledning til forveksling. Domstolen fastslog dog, at begrebet forveksling ikke blot omfatter muligheder for forveksling »i snaever forstand, men ogsaa brugen af enhver form for vildledende oplysninger«; se praemis 19. Derimod omfatter den foreliggende sag ikke anvendelsesomraadet for begrebet forveksling, men spoergsmaalet om, hvilken grad af forveksling der skal godtgoeres at vaere sket.

(15) - Sagen er naevnt i fodnote 10.

(16) - Punkt 2 i generaladvokat Elmers forslag til afgoerelse.

(17) - Ogsaa generaladvokat Elmer var af den opfattelse, at de paagaeldende dekorationer var omfattet af 1989-forordningens artikel 38, stk. 1; se forslagets punkt 12. Han undersoegte herefter, om saadanne etiketter kunne give anledning til forvekslinger i den i naevnte forordnings artikel 40, stk. 2, omhandlede forstand. Selv om han var overbevist om, at de oplysninger, som disse etiketter indeholdt, kunne give anledning til forvekslinger, fandt han, at det er »uhyre vanskeligt at udstikke generelle retningslinjer for, hvilke angivelser der kan vaere vildledende eller give anledning til forveksling, og hvilke ikke«, og konkluderede, at dette til syvende og sidst maatte »afhaenge af en konkret vurdering af omstaendighederne i den enkelte sag«; se forslagets punkt 14.

(18) - Definitionen af vildledende reklame er indeholdt i dette direktivs artikel 2, stk. 2, og er citeret i fodnote 8.

(19) - Dom af 16.1.1992, sag C-373/90, Sml. I, s. 131.

(20) - Praemis 15.

(21) - Se dom af 6.7.1995, sag C-470/93, Mars, Sml. I, s. 1923, praemis 24. Domstolen undersoegte, om et forbud mod markedsfoering af importerede isbarrer var forenelig med artikel 30, bl.a fordi den angivelse af barrernes foroegede stoerrelse, som blev anvendt paa emballagen under en reklamekampagne, kunne vaere vildledende; den farvede del af emballagen, hvor der var angivet »+ 10%«, daekkede saaledes mere end 10% af emballagens samlede overflade. Domstolen havde ikke vanskelighed ved at forkaste argumentet om, at »et ikke-ubetydeligt antal forbrugere paa grund af denne emballage [ville] kunne tro«, at produktets volumen [var] blevet foroeget mere, end hvad der er tilfaeldet (praemis 22) og antog som foelge heraf, at »en almindeligt oplyst forbruger maa saaledes forventes at vaere klar over, at der ikke noedvendigvis er en sammenhaeng mellem stoerrelsen af reklameangivelser vedroerende en forhoejelse af et produkts volumen og selve forhoejelsen« (praemis 24).

(22) - Dom af 22.6.1994, sag C-9/93, Sml. I, s. 2789.

(23) - Dom af 30.11.1993, sag C-317/91, Sml. I, s. 6227, praemis 32.

(24) - Praemis 19.

(25) - Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (EFT 1989 L 40, s. 1).

(26) - Dom af 11.11.1997, sag C-251/95, Sml. I, s. 6191.

(27) - Praemis 22.

(28) - Praemis 23.

(29) - S.st.

(30) - Dom af 16.7.1998, sag C-210/96, Gut Springenheide og Tusky, Sml. I, s. 4657.

(31) - Se artikel 10, stk. 2, litra e), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1907/90 af 26.6.1990 om handelsnormer for aeg (EFT L 173, s. 5).

(32) - Dommen i sagen Gut Springenheide og Tusky, praemis 14.

(33) - Samme doms praemis 31.

(34) - Dom af 26.11.1996, sag C-313/94, Sml. I, s. 6039.

(35) - Samme doms praemis 22.