Spørgsmålene fra den tyske forvaltningsret vedrører gyldigheden af Kommissionens forordning (EØF) nr. 849/70 af 11. maj 1970. Forordningen ophævede den forhøjelse af denatureringspræmien for blød hvede med en specifik vægt på over 77 kg pr. hl, der var blevet indført ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1403/69 af 18. juni 1969. Det skal fastslås, om forordning nr. 849/70 er ugyldig som følge af

a) utilstrækkelig begrundelse eller

b) manglende opfyldelse af lovbestemte betingelser

og såfremt svaret er benægtende: er forordningens to første artikler under alle omstændigheder ugyldige, for så vidt som de også vedrører blød hvede indkøbt af den denaturerende virksomhed, inden forordningen trådte i kraft.

I en tid, som den vi lever i, karakteriseret af mangel på hvede på verdensmarkedet, kan en virksomhed, der anfægter ophævelsen af en tillægspræmie indført for at befordre forbruget af hvede til andre formål end til menneskeføde, risikere at fremkalde en spontan negativ reaktion. Det må imidlertid ikke glemmes, at den anmodning, som firma Deuka gør gældende i retssagen ved den tyske domstol, vedrører høståret 1969/70, dvs. et tidspunkt, der bestemt endnu ikke var karakteriseret af knaphed på hvede på verdensmarkedet. Den foreliggende situation skyldes også, at mekanismen med præmier for denaturering af hvede blev opretholdt og anvendt, også efter at de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen ved den nationale ret, indtraf.

Før der er taget stilling til den tyske rets spørgsmål, skal jeg kort gennemgå de fællesskabsbestemmelser om denaturering af hvede, som der kan blive tale om at anvende under denne sag.

I Rådets forordning (EØF) nr. 172/67 af 27. juni 1967 findes de grundlæggende bestemmelser om muligheden for at yde en denatureringspræmie for blød hvede, hvilken oprindelig var hjemlet i artikel 7, stk. 3 i Rådets forordning (EØF) nr. 120/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for korn. I førstnævnte forordnings første betragtning udtales det, at denatureringsmetoderne skal være tilstrækkeligt effektive, for at denatureret korn ikke igen kan bringes på markedet for at anvendes til menneskeføde. Det er nemlig formålet med denaturering, at markedet for de produkter, for hvilke der ikke findes naturlig afsætning, skal støttes ved en anden anvendelse af en del af dem end den normale. Den foreliggende sag gælder den hvede, der er gjort uanvendelig til menneskeføde, og som normalt anvendes til fremstilling af foderstoffer.

Samme forordnings artikel 5 bestemmer, at denatureringspræmiens størrelse skal fastsættes på et sådant niveau, at den ikke kan medføre forstyrrelser på markederne for byg og majs. I henhold til artikel 5 i Kommissionens forordning nr. 142/67 af 30. juni 1967 om den nærmere gennemførelse af ovennævnte bestemmelser består denatureringspræmien af et element, som udtrykker forskellen mellem prisen på blød hvede og byg, og et andet element, der udtrykker de tekniske omkostninger ved denaturering.

I betragtning af de omkostninger, som dette middel til støtte for markedet udgør for samfundet, forstår man, at det kun anvendes i det omfang, hvori det er strengt nødvendigt for at nå det mål, som forfølges med reglerne. Den pågældende ordning indebærer, at præmien kun ydes for korn, der opfylder bestemte kvalitetsbetingelser (forordning nr. 242/67, artikel 2). Desuden bestemmes det i artikel 7, stk. 2, at præmien skal nedsættes for hvede, der har en lavere specifik vægt end den, som er fastsat for den normale kvalitet. Derimod er der ikke fastsat no gen mekanisme til generelle kvantitative begrænsninger. For at være berettiget til præmien skal denatureringen imidlertid i henhold til forordning nr. 172/67, artikel 7 ske med interventionsorganets indforståelse og under dettes kontrol.

Fællesskabslovgiveren har ligeledes ønsket at beskytte interesserne hos de virksomheder, der træffer denatureringsforanstaltninger. I den citerede forordnings tredje betragtning udtales det således, at eventuelle begunstigede ved produktionsårets begyndelse skal være bekendt med, at en sådan præmie kan ydes, for at de kan planlægge en hensigtsmæssig anvendelse af den denaturerede bløde hvede. I konsekvens heraf bestemmes det i samme forordnings artikel 4, stk. 1, at præmien fastsættes inden begyndelsen af hvert høstår for dettes varighed.

Den mulighed for at variere præmiens størrelse, som nævnes i artikel 4, vedrører dels fastsættelsen af en basispræmie, der er forskellig for de forskellige perioder af året (jf. Kommissionens forordning nr. 957/68 af 12. 7. 1968), dels den eventuelle fastsættelse af forhøjelser eller nedsættelser af præmien alt efter de forskellige handelsegenskaber for de forskellige typer blød hvede. Kommissionen gjorde brug af sidstnævnte mulighed ved forordning nr. 956/68 og 1403/69 af 18. juli 1969, hvorefter denatureringspræmien — når den bløde hvede, der skal denatureres, har en specifik vægt på over 77 kg pr. hl — forhøjes ved indregning af visse procentsatser i den basisinterventionspris for blød hvede, som gælder ved begyndelsen af hvert høstår.

For desuden herefter generelt at lette afsætningen af hvede på hjemmemarkedet fastsatte Kommissionen ved forordning nr. 1404/69 yderligere nogle regler, der skulle tilskynde til denaturering: den første bestanddel, som blev benyttet til at beregne præmien med, blev suppleret med et fast tillægsbeløb på 2,50 RE, hvorved prisforskellen mellem blød hvede og byg forhøjedes kunstigt udelukkende med henblik på beregning af præmien.

Endelig forhøjede Kommissionen ved forordning nr. 1583/69 af 8. august 1969 på ny præmiebeløbet med 2 regningsenheder under hensyn til de betydelige lagre og vanskelighederne med opmaganisering.