ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal medlemsstaternes forpligtelser i henhold til artikel 3 i direktiv 2003/88/EF (pligten til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode) og artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88/EF (pligten til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde) fortolkes således, at de indfører grænser med hensyn til en enkelt kontrakt eller med hensyn til samtlige kontrakter, som er indgået med den samme arbejdsgiver eller flere arbejdsgivere?
1)

Skal artikel 1, artikel 2, stk. 2, litra b), og artikel 3 i direktiv 2000/78 (1) [samt] § 4 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, og gennemført ved Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 (2), fortolkes således, at en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, der giver en arbejdsgiver mulighed for at fastsætte, at personer, der er fyldt 65 år, kun kan forblive i ansættelsen som fastansat med hensyn til de rettigheder, som de er tillagt inden pensionering, hvis de har status som ph.d.-vejledere, hvilket skader andre personer, der befinder sig i samme situation, og som ville have en sådan mulighed, såfremt der var ledige stillinger og de opfyldte kravene vedrørende arbejdsindsats, samt åbner mulighed for at pålægge personer, som ikke er ph.d.-vejledere, flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter i henhold til en aflønningsordning på »timebasis« for den samme akademiske aktivitet, som er mindre fordelagtig end den, der indrømmes fastansatte universitetsundervisere, udgør en forskelsbehandling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i de nævnte bestemmelser?
1)

Skal artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/1535 (1) af 9. september 2015 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester fortolkes således, at de bestemmelser i Wiener Wettterminalabgabegesetz (Wiens lov om afgift på væddemålsterminaler), som fastsætter en afgift på drift af væddemålsterminaler, skal anses for »tekniske forskrifter« som omhandlet i denne bestemmelse?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: a) Er det tilstrækkeligt for, at en erhvervsdrivende kan anerkendes som et foretagende af almennyttig karakter som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF, at den pågældende som underleverandør leverer ydelser til et organ, der efter national ret er anerkendt som almennyttigt foretagende som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF? b) Såfremt spørgsmål 2, litra a), besvares benægtende: Er den omstændighed, at sygekasserne og plejeforsikringsinstitutionerne i fuldt omfang bærer udgifter afholdt af et anerkendt organ som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra g), i direktiv 2006/112/EF, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede tilstrækkelig til, at en underleverandør til dette organ også skal anses for et anerkendt organ? c) Såfremt spørgsmål 2, litra a) og b), besvares benægtende: Kan medlemsstaten gøre anerkendelsen som foretagende af almennyttig karakter betinget af, at den afgiftspligtige person rent faktisk har indgået en aftale med en social sikrings- eller plejeinstitution, eller er det tilstrækkeligt for en anerkendelse, at der efter national ret kan indgås en aftale?
—

Det fastslås, at Republikken Bulgarien siden den 11. juni 2010 har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, i direktiv 2008/50/EF, sammenholdt med afsnit A i bilag XV dertil, og navnlig sine forpligtelser i henhold til artikel 23, stk. 1, andet afsnit, til at sørge for, at overskridelsesperioden for de ovenfor nævnte grænseværdier for svovldioxid i område BG006 (Sydøstbulgarien) bliver kortest mulig.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 106 i Rådets direktiv 2013/59/Euratom af 5. december 2013 om fastlæggelse af grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse mod de farer, som er forbundet med udsættelse for ioniserende stråling og om ophævelse af direktiv 89/618/Euratom, 90/641/Euratom, 96/29/Euratom, 97/43/Euratom og 2003/122/Euratom (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldt ud at efterkomme dette direktiv, og idet den ikke har underrettet Kommissionen om sådanne foranstaltninger.
C 399/29

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 4. september 2019 – Straffesag mod DK

(Sag C-653/19)

(2019/C 399/34)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

DK

Præjudicielt spørgsmål

Er en national lovgivning, som i den retslige fase af straffesagen gør det til en betingelse for, at forsvarets begæring om ophævelse af varetægtsfængslingen af den tiltalte kan tages til følge, at omstændighederne har ændret sig, i overensstemmelse med artikel 6 i og 22. betragtning til direktiv 2016/343 (1) samt artikel 6 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
1)

Skal artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde fortolkes og anvendes således, at værtsmedlemsstaten har en forpligtelse til, for det første, at indrømme en arbejdssøgende en rimelig frist til at få kendskab til de beskæftigelsestilbud, der er passende for ham, og til at foretage de nødvendige skridt for at opnå ansættelse, for det andet, at anerkende, at den frist, der indrømmes til at søge beskæftigelse, ikke på nogen måde kan være kortere end seks måneder, og, for det tredje, at tillade, at en arbejdssøgende opholder sig på dens område i hele denne periode uden at stille krav om, at den pågældende skal fremlægge bevis for, at han har en reel mulighed for at opnå ansættelse?
Sag anlagt den 9. oktober 2019 – Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-743/19)

(2019/C 399/41)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved L. Visaggio, I. Anagnostopoulou og C. Biz, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse (EU) 2019/1199 af 13. juni 2019 (1) annulleres.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gør Parlamentet gældende, at ophavsmanden til den anfægtede afgørelse – uanset om der er tale om Rådet eller samtlige medlemsstater – ikke har kompetence til at fastlægge placeringen af hjemstedet for Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed (herefter »ELA«).

Artikel 341 TEUF udgør ikke et tilstrækkeligt retsgrundlag for fastlæggelsen af hjemstedet for EU-organer, såsom decentrale organer. I det foreliggende tilfælde blev ELA oprettet af EU-lovgiver ved forordning (EU) 2019/1149 (2), der er vedtaget på grundlag af artikel 46 TEUF og artikel 48 TEUF efter den almindelige lovgivningsprocedure. Parlamentet gør gældende, at artikel 341 TEUF ikke kan anvendes med henblik på at fratage EU-lovgiver – der har oprettet ELA – kompetencen til at fastlægge hjemstedet for ELA og i stedet tillægge medlemsstaterne denne kompetence, og at den pågældende bestemmelse derfor ikke udgør et gyldigt retsgrundlag for den anfægtede afgørelse.

Med det andet anbringende, der er fremsat subsidiært for så vidt som Domstolen måtte fastslå, at artikel 341 TEUF udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag for den anfægtede afgørelse, gør Parlamentet gældende, at den anfægtede afgørelse er ubegrundet. Parlamentet gør gældende, at den anfægtede afgørelse, idet den er en EU-retsakt skal begrundes i henhold til artikel 296, stk. 2, TEUF, men at dette krav på ingen måde er opfyldt, idet grundene til at byen Bratislava er valgt som hjemsted for ELA, ikke er angivet.

(1) Afgørelse (EU) 2019/1199 vedtaget ved fælles overenskomst mellem repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer af 13.6.2019 om fastlæggelse af Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndigheds hjemsted (EUT 2019, L 189, s. 68).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1149 af 20.6.2019 om oprettelse af en europæisk arbejdsmarkedsmyndighed, om ændring af forordning (EF) nr. 883/2004, (EU) nr. 492/2011 og (EU) 2016/589 og om ophævelse af afgørelse (EU) 2016/344 (EUT 2019, L 186, s. 21).
C 399/20

Appel iværksat den 10. april 2019 af Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 12. februar 2019 i sag T-231/18 – Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam mod EUIPO – Lupu (Djili)

(Sag C-293/19 P)

(2019/C 399/23)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam (ved lawyer C-R Romițan)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Ved kendelse af 2. oktober 2019 forkastede Domstolen (Ottende Afdeling) appellen, idet det var åbenbart, at den dels skulle afvises, delvis savnede grundlag, og pålagde Et Djili Soy Dzhihangir Ibryam at bære sine egne omkostninger.
Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår – i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom – der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?
1)

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår – i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom – der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?
Appel iværksat den 1. august 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 11. juni 2019 i sag T-138/18, De Esteban Alonso mod Kommissionen

(Sag C-591/19 P)

(2019/C 413/26)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved B. Mongin og J. Baquero Cruz, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Fernando De Esteban Alonso

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse af dommen af 11. juni 2019 (T-138/18).

— Kommissionen frifindes i søgsmålet i første instans.

— Fernando De Esteban Alonso tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første appelanbringende om en fejl ved den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder henset til artikel 4 i Kommissionens afgørelse nr. 1999/396, har Kommissionen gjort gældende, at Retten ikke burde have fastslået, at Fernando De Esteban Alonso skulle »sidestilles« med de personer, der er omhandlet ved navn i den skrivelse, der blev sendt af OLAF til de franske myndigheder den 19. marts 2003, eller i det mindste skulle anses for at være personligt involveret i de faktiske omstændigheder, selv om den berørte ikke faldt ind under nogen af disse to kategorier.

Det andet anbringende er, at der foreligger en forkert retlig fortolkning af artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 1073/1999, hvorefter institutionerne skal følge den rapport, som fremlægges af OLAF, »op, især med de disciplinære eller retslige skridt, som resultaterne måtte kræve…«. Kommissionen er af den opfattelse, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes modsætningsvis på den måde, at den begrænser det skøn, som Kommissionen råder over ved beskyttelsen af Unionens interesser og navnlig således, at bestemmelsen forbyder Kommissionen at optræde som civil part og at indgive klage til de nationale myndigheder, når den finder dette hensigtsmæssigt i lyset af de oplysninger, som den råder over, herunder på et tidspunkt, som ligger forud for vedtagelsen af en eventuel rapport fra OLAF.

Med det tredje anbringende, som fremsættes subsidiært, har Kommissionen gjort gældende, at Retten ikke kunne give medhold i erstatningssøgsmålet, da der ikke forelå årsagsforbindelse. Retten fraveg med urette sin retspraksis, hvorefter der ikke findes tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem OLAF’s fremsendelse af oplysninger til de nationale myndigheder og det angiveligt lidte tab.
3.

Er det i overensstemmelse med artikel 5, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/25/EF af 21. april 2004 om overtagelsestilbud, dvs. med fastsættelse af en rimelig pris, at fastsætte et regelsæt, der fastlægger, at der skal vælges den højeste kurs mellem disse tre mulige varianter: 3.1. Den kurs, som tilbudsgiveren eller personer, der handler i forståelse med denne, har erhvervet aktierne til i det pågældende selskab i løbet af de seneste 12 måneder. Hvis aktierne er erhvervet til forskellige kurser, er tilbagekøbsprisen den højeste købspris for erhvervelse af aktierne i de 12 måneder, der går forud for den retlige forpligtelse til at fremsætte et tilbagekøbstilbud 3.2. Den vægtede gennemsnitlige aktiekurs på det regulerede marked eller i det multilaterale handelssystem med den største transaktionsmængde for de pågældende aktier i de seneste 12 måneder. Den vægtede gennemsnitlige aktiekurs beregnes på grundlag af de 12 måneder, der går forud for den retlige forpligtelse til at fremsætte et tilbagekøbstilbud 3.3. Aktiens værdi beregnet ved at dividere det pågældende selskabs nettoaktiver med antallet af udstedte aktier. Nettoaktiverne beregnes ved at trække andelen af egne aktier og passiver fra den samlede værdi af det pågældende selskabs aktiver. Hvis det pågældende selskab har aktier med forskellige nominelle værdier, divideres nettoaktiverne til beregning af aktieværdien i forhold til den procentdel, der svarer til hver nominel værdi af aktiekapitalen?
1)

Er artikel 1, stk. 1, i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2017/271 (1) af 16. februar 2017 om udvidelse af den endelige antidumpingtold, der indførtes ved Rådets forordning (EF) nr. 925/2009 på importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, til også at omfatte importen af visse let ændrede typer folie af aluminium – gennemførelsesforordning (EU) 2017/271 – ugyldig, idet den strider mod artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 (2) af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union – forordning (EU) 2016/1036 – i og med at bestemmelsen udvider den antidumpingtold, der ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2384 (3) af 17. december 2015 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Folkerepublikken Kina og om afslutning af proceduren vedrørende importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Brasilien efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 – gennemførelsesforordning (EF) 2015/2384 – blev indført på husholdningsfolie af aluminium, således at antidumpingtolden også omfatter omformningsfolie af aluminium, og omformningsfolie af aluminium kun kan fritages for antidumpingtolden, såfremt betingelserne i artikel 1, stk. 4, i gennemførelsesforordning (EU) 2017/271 er opfyldt?
C 413/23

Appel iværksat den 14. august 2019 af Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. juni 2019 i sag T-209/18 – Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-613/19 P)

(2019/C 413/27)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG (ved advokat C. Klawitter)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Autec AG

Den Europæiske Unions Domstol (Afdeling for bevilling af appel) har ved kendelse af 24. oktober 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG bærer sine egne omkostninger.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288 TEUF samt artikel 3 og 4 i Kommissionens afgørelse (EU) 2016/1385 af 1. oktober 2014 vedrørende statsstøttesag SA.27408 (C 24/10) (ex NN 37/10, ex CP 19/09) tildelt af myndighederne i Castilla-La Mancha til udrulning af jordbaseret digital-TV i fjerntliggende og mindre urbaniserede områder i Castilla-La Mancha (1) (offentliggjort i EUT L 22 af 17.1.2016, s. 52), idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra hovedmodtageren, Telecom Castilla-La Mancha S.A., at tilbagesøge den statsstøtte, der ved denne afgørelses artikel 1 blev erklæret ulovlig og uforenelig med det indre marked, idet det ikke har godtgjort, at det har indstillet alle de resterende betalinger af denne støtte, og idet det ikke inden for den fastsatte frist har meddelt Kommissionen de foranstaltninger, der er vedtaget for at efterkomme denne afgørelse.
1)

Kan den nationale ret, såfremt det viser sig, at et kontraktvilkår om ensidig ændring af rentesatserne i en låneaftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger er urimeligt, lægge til grund, at den rente, der var forfalden ifølge aftalen, blev sat til det beløb, der var fastsat på tidspunktet for udbetalingen af lånet (på trods af, at der var aftalt andet i den oprindelige aftale)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 1. oktober 2019 – straffesag mod HP

(Sag C-724/19)

(2019/C 413/36)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

HP

Præjudicielle spørgsmål

Er en national bestemmelse (artikel 5, stk. 1, nr. 1, i Zakon za Evropeyskata zapoved za razsledvane (lov om den europæiske efterforskningskendelse)), hvorefter statsadvokaten i fasen forud for straffesagen er den kompetente myndighed for udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse vedrørende udlevering af trafik- og lokaliseringsdata i forbindelse med telekommunikation, mens det i tilsvarende nationale tilfælde er dommeren, der er den kompetente myndighed for dette, forenelig med artikel 2, litra c), nr. i), i direktiv 2014/41 (1) samt med ækvivalensprincippet?

Erstatter anerkendelsen af en sådan europæisk efterforskningsanmodning ved den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten (statsadvokat eller undersøgelsesdommer) den anordning fra en dommer, som kræves i henhold til udstedelsesstatens nationale lovgivning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3.4.2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (EUT 2014, L 130, s. 1).
3)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og filialen kan kræve fradrag i henhold til artikel 169, litra a), på hvilken betingelse kan de bankmæssige transaktioner, som er udført af hovedsædet, der er etableret i et tredjeland, da anses for at berettige til fradrag, såfremt de var udført i den medlemsstat, hvor de momspålignede udgifter er blevet afholdt? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, og filialen kan kræve fradrag i henhold til artikel 169, litra c), på hvilke betingelser kan kunden da anses for at være etableret uden for Den Europæiske Union, når filialen er beliggende i Den Europæiske Union og sammen med hovedsædet udgør én retlig enhed?
3)

Er artikel 4 og 6 i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (3) af 19. januar 2009, sammenholdt med artikel 39, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005, til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at et og samme krav både kan udgøre et obligatorisk minimumskrav (krav) og medføre større krav end de obligatoriske minimumskrav (betingelse for betalinger for miljøvenligt landbrug)?
C 413/22

Appel iværksat den 30. juli 2019 af Holzer y Cia, SA de CV til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 23. maj 2019 i forenede sager T-3/18 og T-4/18 – Holzer y Cia mod EUIPO – Annco

(Sag C-582/19 P)

(2019/C 413/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Holzer y Cia, SA de CV (ved abogado N.A. Fernández Fernández-Pacheco)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Annco, Inc.

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 22. oktober 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Holzer y Cia, SA de CV bærer sine egne omkostninger.
3)

Ville navnlig pålæggelse af en begrænset pligt til at udøve virksomhed »i forbindelse med« på den i denne forelæggelsesafgørelse tidligere beskrevne måde udgøre et forholdsmæssigt indgreb i advokaters frihed til at levere tjenesteydelser, således at en pålæggelse ville være berettiget, når henses til den almene interesse i både behovet for at beskytte forbrugere af juridiske tjenesteydelser og behovet for at sikre forsvarlig retspleje?
1)

Skal artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 2011/64/EU (1) af 21. juni 2011 om punktafgiftsstrukturen og -satserne for forarbejdet tobak forstås således, at vandpibetobak, som den der er genstand for denne sag (det vil sige bestående af tobak (op til 24 %), sukkeropløsning, glycerin, aromaer og konserveringsmiddel) anses for »delvis [at] bestå[…] af andre stoffer end tobak« som omhandlet i denne bestemmelse?
C 413/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Düsseldorf (Tyskland) den 17. september 2019 – mk advokaten GbR mod MBK Rechtsanwälte GbR

(Sag C-684/19)

(2019/C 413/32)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: mk advokaten GbR

Sagsøgt: MBK Rechtsanwälte GbR

Præjudicielt spørgsmål

Gør en tredjemand, som nævnes i en registrering, der er offentliggjort på et websted og indeholder et tegn, der er identisk med et varemærke, brug af dette varemærke som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/95/EF (1), når selve registreringen ikke er foranlediget af tredjemanden, men webstedets operatør har overtaget den fra en anden registrering, som tredjemanden har anbragt på en måde, der krænker varemærket?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22.10.2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2008 L 299, s. 25).