Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78

(Rådets direktiv 2000/78, art. 9, stk. 1 og 3)

2. Socialpolitik – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – direktiv 2000/78

(Rådets direktiv 2000/78, art. 8, stk. 2)

Sammendrag

1. Primær EU-ret og artikel 9 i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national processuel regel, hvorefter den, som ved ansættelse har været udsat for forskelsbehandling på grund af alder, over for den, der har udøvet forskelsbehandlingen, skal fremsætte et krav om godtgørelse for økonomisk og ikke-økonomisk skade inden for en frist på to måneder, forudsat:

– dels at denne frist ikke er mindre gunstig end den, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national arbejdsret

– dels at fastsættelsen af det tidspunkt, fra hvilket denne frist begynder at løbe, ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til direktivet.

Det påhviler den nationale ret at efterprøve, hvorvidt disse to betingelser er opfyldt.

For at kunne fastslå, om ækvivalensprincippet er overholdt, må den nationale ret, som er den eneste, der har direkte kendskab til de processuelle regler for sagsanlæg på det arbejdsretlige område, undersøge såvel formålet med som de væsentligste momenter ved søgsmål på grundlag af national ret, som hævdes at være tilsvarende søgsmål. Endvidere skal hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål om, hvorvidt en national processuel bestemmelse er mindre gunstig end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, bedømmes under hensyn til, hvilken stilling den nationale bestemmelse indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn for de nationale retter.

Hvad angår anvendelsen af ækvivalensprincippet opfylder en fastsættelse af rimelige, præklusive søgsmålsfrister i princippet det fællesskabsretlige krav om effektivitet, for så vidt som det er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip. Sådanne frister kan ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten. Med dette forbehold kan medlemsstaterne frit fastsætte mere eller mindre lange frister. For så vidt angår præklusive frister tilkommer det medlemsstaterne for de nationale bestemmelser, der henhører under fællesskabsrettens anvendelsesområde, at fastsætte frister i forhold til, bl.a. hvor afgørende den beslutning, der skal træffes, er for de berørte, kompleksiteten af de procedurer og den lovgivning, der finder anvendelse, antallet af personer, der kan være berørt, og andre offentlige eller private interesser, hvortil der skal tages hensyn.

(jf. præmis 28, 29, 36 og 42 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 8 i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national processuel regel, der er vedtaget til gennemførelse af direktivet, og som ændrer en tidligere lov, der fastsatte en frist for at fremsætte krav om godtgørelse i tilfælde af forskelsbehandling på grund af køn.

Da direktivets artikel 1 ikke nævner køn som en anledning til forskelsbehandling, kan den mulige forringelse af beskyttelsesniveauet for forskelsbehandling på dette grundlag således ikke anses for at falde ind under de af direktivet regulerede områder.

(jf. præmis 45 og 47 samt domskonkl. 2)