Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – urigtig vurdering af fakta – afvisning – Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om urigtig gengivelse af beviserne

[Art. 81, stk. 1, EF og art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 51, første afsnit; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)]

2. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – bevis for overtrædelsen – bevisbyrde

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Appel – anbringender – anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen – afvisning

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – gentagelse – hjemmel

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – gentagelse – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – gentagelse – begreb – overtrædelse fastslået i en beslutning, der er genstand for domstolsprøvelse – omfattet – senere annulleret beslutning – følger

(Art. 233 EF og art. 242 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – skøn tildelt Kommissionen ved artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 – tilsidesættelse af det strafferetlige legalitetsprincip – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende virkning – hensyntagen til den sanktionerede virksomheds størrelse og samlede ressourcer – relevans

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1A)

Sammendrag

1. Når en appellant under en appelsag gør gældende, at beviserne er gengivet urigtigt i henhold til artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), i Domstolens procesreglement, skal han præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet, og påvise de fejl i undersøgelsen, der efter appellantens opfattelse har foranlediget denne urigtige gengivelse.

En sådan urigtig gengivelse af beviserne foreligger, hvis det uden fremlæggelse af nye beviser fremgår åbenbart, at gengivelsen af de foreliggende beviser er urigtig.

I en sag om anvendelse af artikel 81, stk. 1, EF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en urigtig gengivelse af beviserne, undersøges i lyset af den omstændighed, at det – henset til den omstændighed, at forbuddet mod at deltage i konkurrencebegrænsende praksis og konkurrencebegrænsende aftaler og de sanktioner, som lovovertræderne kan blive pålagt, er velkendte – hyppigt forekommer, at de aktiviteter, som denne praksis og disse aftaler indebærer, gennemføres hemmeligt, at møderne afholdes hemmeligt – som oftest i et tredjeland – og at dokumenterne herom begrænses til et minimum. Selv i tilfælde, hvor Kommissionen opdager dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem erhvervsdrivende, såsom mødereferater, er disse normalt brudstykkeagtige og spredte, hvorfor det ofte viser sig nødvendigt at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 16, 17 og 22)

2. Det påhviler den part eller myndighed, der gør en tilsidesættelse af konkurrencereglerne gældende, at føre bevis herfor, og det påhviler den virksomhed eller den sammenslutning af virksomheder, der fremfører et anbringende til at tilbagevise en konstatering af, at der foreligger en overtrædelse af disse regler, at føre bevis for, at betingelserne for anvendelsen af den regel, hvoraf dette anbringende er udledt, er opfyldt, således at myndigheden herefter må anvende andre beviser.

Selv om bevisbyrden ifølge disse principper påhviler både Kommissionen og virksomheden eller den pågældende sammenslutning, kan de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende, forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages, at reglerne for bevisbyrde er blevet opfyldt.

(jf. præmis 29 og 30)

3. Anerkendelsen af en adgang for en part til først for Domstolen at fremføre et anbringende og argumenter, som parten ikke har fremført for Retten, ville være ensbetydende med at give ham ret til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, der er blevet behandlet i første instans.

(jf. præmis 52)

4. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 giver Kommissionen hjemmel til at pålægge virksomheder og sammenslutninger af virksomheder bøder for overtrædelser af artikel 81 EF og 82 EF. Ifølge denne bestemmelse skal der ved fastsættelsen af bødens størrelse tages hensyn til varigheden og grovheden af den pågældende overtrædelse. En eventuel gentagelsessituation er i den forbindelse blandt de forhold, der skal tages i betragtning ved analysen af den pågældende overtrædelses grovhed. Det følger heraf, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 udgør den relevante lovhjemmel for at tage en gentagelse i betragtning ved udregningen af bøden.

Retten har ikke tilsidesat princippet nulla poena sine lege ved at stadfæste den konstatering, som Kommissionen har foretaget af, at der forelå en gentagelse for en virksomhed, og ved at betragte denne gentagelse som en skærpende omstændighed.

(jf. præmis 62-65)

5. Retssikkerhedsprincippet er ikke tilsidesat af den grund, at der ikke findes en forud fastsat frist for at tage gentagelsen i betragtning. Selv om det er korrekt, at hverken forordning nr. 17 eller Kommissionens retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten fastsætter en maksimal frist, hvis overskridelse medfører, at en gentagelse ikke kan tages i betragtning, er det ikke muligt for Kommissionen uden forældelsesfrist at foretage en forhøjelse af bøden som følge af gentagelse.

Kommissionen kan i hver enkelt sag tage hensyn til de faktorer, der bekræfter en virksomheds tendens til at begå overtrædelser af konkurrencereglerne, herunder f.eks. hvor lang tid der er forløbet mellem overtrædelserne. Proportionalitetsprincippet kræver i øvrigt, at den tid, der er forløbet mellem den pågældende overtrædelse og en tidligere tilsidesættelse af konkurrencereglerne, tages i betragtning for at vurdere virksomhedens tendens til at overtræde disse regler.

Inden for rammerne af den retslige prøvelse, der foretages af Kommissionens retsakter på konkurrenceområdet, kan Retten og i givet fald Domstolen således anmodes om at efterprøve, om Kommissionen har overholdt nævnte princip, da den som følge af gentagelse forhøjede den pålagte bøde, og særligt om en sådan forhøjelse er påkrævet, bl.a. henset til den tid, der er forløbet mellem den pågældende overtrædelse og den tidligere tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

(jf. præmis 66-70, 72 og 73)

6. Kommissionens beslutninger er lovlige, så længe de ikke er blevet annulleret eller trukket tilbage. I øvrigt har søgsmål for Domstolen ikke opsættende virkning, hvilket artikel 242 EF fastsætter udtrykkeligt. Det følger heraf, at selv om en kommissionsbeslutning fortsat er undergivet en retslig efterprøvelse, fortsætter den med at have retsvirkning, medmindre Retten eller Domstolen træffer anden afgørelse.

Den opfattelse, hvorefter indbringelse af et annullationssøgsmål til prøvelse af en kommissionsbeslutning vedrørende konkurrenceretten indebærer opsættende virkning af denne beslutnings anvendelse under den retslige procedure i det mindste for så vidt angår de konsekvenser, der følger heraf for konstateringen i en efterfølgende beslutning af eventuel gentagelse, har således ikke støtte i nogen lovhjemmel, men er tværtimod i strid med artikel 242 EF’s ordlyd.

Hvis denne opfattelse skal tiltrædes, bliver de personer, der begår overtrædelser, i øvrigt tilskyndet til at anlægge søgsmål, der er rent tidsspilde, med det ene formål at undgå følgerne af gentagelse, mens sagerne verserer for Retten og Domstolen.

Den konklusion, hvorefter det, for at Kommissionen kan tage hensyn til gentagelsen, er tilstrækkeligt, at virksomheden tidligere er blevet fundet skyldig i en overtrædelse af den samme type, også selv om den pågældende beslutning fortsat er undergivet en retslig efterprøvelse, er således retligt begrundet.

Denne konklusion ændres ikke, såfremt den beslutning, der i en senere beslutning er blevet anvendt som grundlag for at forhøje bøden for en anden overtrædelse, bliver annulleret af Den Europæiske Unions retsinstanser efter vedtagelsen af den sidstnævnte beslutning. I et sådant tilfælde er Kommissionen nemlig forpligtet til i henhold til artikel 233 EF at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger ved i givet fald at ændre den senere beslutning, for så vidt som den omfatter en forhøjelse af bøden som følge af gentagelse.

Denne ordning er i overensstemmelse med de almindelige principper om god retspleje og om procesøkonomi, for så vidt som den dels forpligter den institution, hvorfra den pågældende retsakt hidrører, til at træffe de nødvendige forholdsregler til opfyldelse af Domstolens dom, selv i mangel af en anmodning fra den berørte virksomhed herom, dels hindrer søgsmål, der er rent tidsspilde.

(jf. præmis 81-89)

7. Selv om artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 giver Kommissionen en bred skønsmargin, begrænser den alligevel udøvelsen heraf ved at indføre objektive kriterier, som den skal respektere. For det første har den bøde, der kan pålægges, et beregneligt og absolut loft, således at den maksimale størrelse af den bøde, der kan pålægges en bestemt virksomhed, kan beregnes på forhånd. For det andet er udøvelsen af denne skønsbeføjelse ligeledes begrænset af de vejledende bestemmelser, som Kommissionen har pålagt sig selv i meddelelsen om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager og retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten. Kommissionens kendte og tilgængelige administrative praksis er desuden underlagt den fulde kontrol fra Unionens retsinstanser, hvis faste og offentliggjorte praksis har gjort det muligt at præcisere de ubestemte begreber, som artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 kan indeholde. En velunderrettet erhvervsdrivende kan således, efter omstændighederne med juridisk bistand, på en tilstrækkeligt præcis måde forudsige beregningsmetoden og størrelsen af de bøder, han risikerer ved en given adfærd, og den omstændighed, at denne erhvervsdrivende ikke på forhånd kan kende det nøjagtige bødeniveau, som Kommissionen vil pålægge i hver enkelt sag, kan ikke udgøre en tilsidesættelse af det strafferetlige legalitetsprincip.

(jf. præmis 95)

8. Begrebet afskrækkelse udgør et af de forhold, der tages i betragtning ved beregningen af størrelsen af en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne. Forbindelsen mellem på den ene side virksomhedernes størrelse og samlede ressourcer og på den anden side nødvendigheden af at gøre den pålagte bøde afskrækkende kan ikke bestrides. Kommissionen kan ved beregningen af en virksomheds bøde således tage hensyn til bl.a. dens størrelse og økonomiske styrke. F.eks. kunne en virksomhed på grund af dens »meget store« samlede omsætning, sammenholdt med de andre kartelmedlemmers omsætning, lettere fremskaffe de nødvendige midler til betaling af bøden, hvilket berettigede anvendelsen af en multiplikationsfaktor med henblik på bødens tilstrækkelige afskrækkende virkning.

Den afskrækkelsesfaktor, som beregningen af den bøde, der pålægges en virksomhed, kan medføre, vurderes ud fra en række forhold og ikke alene ud fra den omhandlede virksomheds særlige situation. Det er således ikke udelukket, at det stadium af beregningen, på hvilket hensynet til en afskrækkelsesfaktor indtræder, kan være relevant i forbindelse med forhold, der skal tages i betragtning ved vurderingen af nævnte faktor, ud over den pågældende virksomheds størrelse og samlede ressourcer.

(jf. præmis 102-105 og 109)