ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-392/16

Dumitru Marcu

mod

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF)

og

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 199, stk. 1, litra c) – ingen momsregistrering – omvendt betalingspligt – det præjudicielle spørgsmåls hypotetiske karakter – afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 6. juli 2017

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af EU-retlige bestemmelser, som åbenbart ikke finder anvendelse i hovedsagen – artikel 199, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 uanvendelig – afvisning

[Art. 267 TEUF; Rådets forordning nr. 2006/112, art. 135, stk. 1, litra j) og k), art. 137, stk. 1, litra b) og c), og art. 199, stk. 1, litra c)]

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) afvises.

Det er kun såfremt den pågældende medlemsstat har valgt at indrømme sine afgiftspligtige personer muligheden i artikel 137 i direktiv 2006/112, og en af disse afgiftspligtige personer har benyttet sig heraf for transaktioner, som er omfattet af direktivets artikel 135, stk. 1, litra j) og k), at ordningen for omvendt betalingspligt kan anvendes på disse transaktioner på grundlag af direktivets artikel 199, stk. 1, litra c).

Selv om transaktionerne i hovedsagen eller visse af dem vedrører fast ejendom som omhandlet i artikel 135, stk. 1, litra j) og k), i direktiv 2006/112, er betingelserne for anvendelse af direktivets artikel 199, stk. 1, litra c), dermed ikke opfyldt, og følgelig kan ordningen for omvendt betalingspligt, som er fastsat i direktivet, ikke finde anvendelse, da Rumænien ikke i sin lovgivning har benyttet sig af den i artikel 137, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2006/112 fastsatte mulighed for at indrømme sine afgiftspligtige personer ret til at betale afgift for disse transaktioner, eller da Dumitru Marcu ikke i medfør af direktivets artikel 137 udtrykkeligt har anmodet om, at disse transaktioner pålægges moms.

Hvis det for det andet antages, at transaktionerne i hovedsagen vedrører fast ejendom som omhandlet i artikel 12, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 2006/112, kan ordningen for omvendt betalingspligt stadig ikke finde anvendelse på disse transaktioner, idet de ikke er omfattet af de transaktioner, som er udtømmende opregnet i direktivets artikel 199, stk. 1, litra a)-g).

(jf. præmis 47, 51, 52 og 54 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 2, første afsnit, i Kommissionens direktiv 2008/69/EF af 1. juli 2008 om ændring af Rådets direktiv 91/414/EØF for at optage clofentezin, dicamba, difenoconazol, diflubenzuron, imazaquin, lenacil, oxadiazon, picloram og pyriproxyfen som aktivstoffer skal fortolkes således, at for et allerede godkendt plantebeskyttelsesmiddel, der indeholder et af de i direktivets bilag opførte aktivstoffer, er datoen den 31. december 2008, som er fastsat heri, fristen for, hvornår alle aktivstoffer i plantebeskyttelsesmidlet, bortset fra de i bilaget til direktiv 2008/69 nævnte stoffer, skal være optaget på listen i bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, for at der opstår en forpligtelse til at foretage den i artikel 3, stk. 2, første punktum, omhandlede revurdering af midlet.

(jf. præmis 25 og domskonkl.)
Sag C-556/16

Lutz GmbH

mod

Hauptzollamt Hannover

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 2658/87 – toldunion – den fælles toldtarif – tarifering – kombineret nomenklatur – toldpositioner – underposition 6212 20 00 (»panties«) – forklarende bemærkninger til den kombinerede nomenklatur – forklarende bemærkninger til det harmoniserede system«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 19. oktober 2017

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – trusse, som er kendetegnet ved en nedsat horisontal elasticitet, som ikke indeholder uelastiske elementer, der er indarbejdet i horisontal retning – tarifering i underposition 6212 20 00 i den kombinerede nomenklatur – betingelser

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 927/2012, bilag I)

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 927/2012 af 9. oktober 2012, skal fortolkes således, at en trusse, som er kendetegnet ved en nedsat horisontal elasticitet, som imidlertid ikke indeholder uelastiske elementer, der er indarbejdet i horisontal retning, kan tariferes i underposition 6212 20 00 i den kombinerede nomenklatur, hvis det i en efterprøvelse påvises, at denne trusse har en stærkt nedsat horisontal elasticitet med henblik på støtte af menneskekroppen for at skabe en slankende effekt på figuren.

(jf. præmis 54 og domskonkl.)
Hvad angår begrebet »afskedigelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59 har Domstolen fastslået, at dette direktiv skal fortolkes således, at den omstændighed, at en arbejdsgiver ensidigt og til skade for arbejdstageren foretager en væsentlig ændring af væsentlige elementer i dennes ansættelseskontrakt af grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, er omfattet af begrebet (dom af 11.11.2015, Pujante Rivera, C-422/14, EU:C:2015:743, præmis 55).

Det følger heraf, at den omstændighed, at en arbejdsgiver ensidigt og til skade for arbejdstageren foretager en ikke-væsentlig ændring af et væsentligt element i den nævnte arbejdskontrakt af grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, eller en væsentlig ændring af et ikke-væsentligt element i den nævnte kontrakt af grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, ikke kan betegnes som »afskedigelse« som omhandlet i det nævnte direktiv.

Hvad angår den i hovedsagen omhandlede ændringsopsigelse bemærkes det, at denne begrænser sig til at fastsætte, at der fremover kun tages hensyn til arbejdsperioder tilbagelagt hos arbejdsgiveren ved fastlæggelsen af forfaldsdatoen for anciennitetstillægget, således at ændringsopsigelsen kun vedrører tidspunktet for opnåelsen af retten til anciennitetstillægget. Under disse omstændigheder, og uden at det er nødvendigt at undersøge, om det i hovedsagen omhandlede anciennitetstillæg udgør et væsentligt element i de pågældendes arbejdskontrakt, er det tilstrækkeligt at konstatere, at den i hovedsagen omhandlede ændringsopsigelse ikke kan anses for at indebære en væsentlig ændring af denne kontrakt, og at denne ændring ikke er omfattet af begrebet »afskedigelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59.

Derimod skal opsigelsen af arbejdskontrakten på baggrund af arbejdstagerens afvisning af en ændring som den, der foreslås i ændringsopsigelsen, anses for at udgøre en opsigelse af arbejdskontrakten, som foretages af en arbejdsgiver af en eller flere grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 1, stk. 1, andet afsnit, således at der skal tages hensyn hertil ved beregningen af det samlede antal afskedigelser.

(jf. præmis 25-28)
Artikel 1, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter skal fortolkes således, at en situation, hvori en ordregiver har opsagt en kontrakt om levering af overvågnings- og vagttjenesteydelser på dennes faciliteter, der var indgået med én virksomhed, og herefter har indgået en ny kontrakt om udførelse af denne ydelse med en anden virksomhed, der afviser at overtage den førstnævnte virksomheds ansatte, er omfattet af begrebet »overførsel af virksomheder eller bedrifter« som omhandlet i denne bestemmelse, når denne anden virksomhed har overtaget det nødvendige udstyr for at udføre denne ydelse.

Artikel 1, stk. 1, i direktiv 2001/23 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, der foreskriver, at en erhvervsdrivendes tab af en klient efter tildeling af en tjenesteydelseskontrakt til en anden erhvervsdrivende ikke er omfattet af begrebet »overførsel af virksomheder eller bedrifter« som omhandlet i denne artikel 1, stk. 1.

I denne forbindelse har Domstolen tidligere fastslået, at det blotte forhold, at en virksomhed mister en ordre til en konkurrent, ikke i sig selv er udtryk for en overførsel af en virksomhed eller bedrift som omhandlet i direktiv 2001/23 (dom af 11.3.1997, Süzen,C-13/95, EU:C:1997:141, præmis 16). En national bestemmelse, som generelt udelukker, at en erhvervsdrivendes tab af en klient, efter at en tjenesteydelseskontrakt er blevet tildelt en anden erhvervsdrivende, kan være omfattet af anvendelsesområdet for dette begreb, giver imidlertid ikke mulighed for at tage hensyn til alle de faktiske omstændigheder, der kendetegner den pågældende transaktion.

(jf. præmis 34, 36 og 38 samt domskonkl.1 og 2)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF, navnlig dets artikel 2, stk. 2, litra k), og artikel 13, stk. 1, andet afsnit, litra e), skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken der opkræves en afgift på elektricitetsproducerende vindmøller.

Det er korrekt, at en øget brug af vedvarende energikilder til fremstilling af elektricitet udgør et af de vigtige elementer i den pakke af foranstaltninger, som er nødvendig for at reducere drivhusgasemissionerne – der er en af hovedårsagerne til de klimaændringer, som Den Europæiske Union og dens medlemsstater har forpligtet sig til at bekæmpe – og navnlig efterkomme Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer. En sådan forøgelse vedrører også beskyttelsen af menneskers og dyrs liv og sundhed samt bevaring af plantevækster, der udgør de tvingende almene hensyn i artikel 36 TEUF.

Selv hvis det antages, at denne afgift til trods for dens regionale anvendelsesområde og den omstændighed, at den alene vedrører en enkelt vedvarende energikilde, kan foranledige den pågældende medlemsstat til at undlade at opfylde det bindende nationale overordnede mål, der er anført i del A i bilag I til direktiv 2009/28, vil dette imidlertid højst bevirke, at denne medlemsstat har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i medfør af dette direktiv, uden at afgiften i sig selv vil kunne anses for at være i strid med direktivet, eftersom medlemsstaterne, som bemærket i nærværende doms præmis 32, råder over en skønsmargen med hensyn til at nå det omhandlede mål, forudsat, at de respekterer de grundlæggende friheder, der er garanteret ved EUF-traktaten.

(jf. præmis 38, 40 og 41 samt domskonkl. 1)
Hvad angår en arbejdsaftale, der er blevet opfyldt på flere kontraherende staters område, og når der ikke foreligger et faktisk midtpunkt for arbejdstagerens erhvervsaktiviteter, hvorfra denne opfylder de fleste af sine forpligtelser i forhold til sin arbejdsgiver, har Domstolen fundet, at Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1) – i betragtning af de tvingende hensyn til såvel at fastlægge det sted, hvortil sagen har den væsentligste tilknytning med henblik på at udpege den ret, der er bedst placeret til at afgøre tvisten, som at sikre arbejdstageren, som den svageste part i kontrakten, en passende beskyttelse og at undgå, at der er værneting flere steder – skal fortolkes således, at bestemmelsen tager sigte på det sted, hvor eller hvorfra arbejdstageren faktisk i det væsentlige opfylder sine forpligtelser over for arbejdsgiveren. Under sådanne omstændigheder skal begrebet »det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde«, som er fastsat i Bruxelles I-forordningens artikel 19, nr. 2), litra a), fortolkes således, at det henviser til det sted, hvor eller hvorfra arbejdstageren i det væsentlige opfylder sine forpligtelser over for sin arbejdsgiver.

I dette tilfælde vedrører hovedsagerne arbejdstagere, der er ansat som medlemmer af kabinepersonalet hos eller stillet til rådighed for et luftfartsselskab. Den ret i en medlemsstat, der skal påkende sådanne tvister, skal således, når den ikke utvetydigt kan fastslå »det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde«, med henblik på at undersøge sin egen kompetence identificere det sted, »hvorfra« denne arbejdstager hovedsageligt opfyldte sine forpligtelser i forhold til sin arbejdsgiver. Som generaladvokaten har anført i punkt 95 i sit forslag til afgørelse, følger det ligeledes af Domstolens praksis, at det med henblik på at fastlægge dette sted tilkommer den nationale ret at henholde sig til en række indicier.

Som generaladvokaten har påpeget i punkt 85 i sit forslag til afgørelse, har Domstolen hvad angår arbejdsforhold i transportsektoren i dom af 15. marts 2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151, præmis 49), og af 15. december 2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, præmis 38-41), opregnet flere forhold, som en national ret kan tage hensyn til. Disse retter skal bl.a. fastlægge, i hvilken medlemsstat det sted, hvorfra arbejdstageren udfører sine transportopgaver, vender tilbage til efter sine opgaver eller modtager instruktioner vedrørende sine opgaver og organiserer sit arbejde, er beliggende, samt det sted, hvor arbejdsredskaberne befinder sig. Som generaladvokaten har påpeget i punkt 102 i sit forslag til afgørelse, skal der, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, i denne henseende tages hensyn til det sted, hvor de fly, om bord på hvilke appellanternes arbejde sædvanligvis udføres, har standplads.

(jf. præmis 58-61, 63 og 64)
Det bemærkes, at Kommissionen råder over en vid skønsbeføjelse ved fastlæggelsen af benchmarks i de enkelte sektorer eller delsektorer i henhold til artikel 10a, stk. 2, i direktiv 2003/87. I forbindelse hermed skal Kommissionen nemlig foretage såvel valg som vurderinger af kompliceret økonomisk eller teknisk art. Kun en åbenbart uegnet foranstaltning, vedtaget på dette område, kan berøre en sådan foranstaltnings lovlighed (dom af 8.9.2016, Borealis m.fl.,C-180/15, EU:C:2016:647, præmis 45, og af 26.10.2016, Yara Suomi m.fl.,C-506/14, EU:C:2016:799, præmis 37).

Det følger af 11. betragtning til afgørelse 2011/278, at hvis der ikke findes data, eller der ikke foreligger data indsamlet i overensstemmelse med benchmarkingmetoderne, er benchmarkværdierne afledt af oplysninger om aktuelle emissions- og forbrugsniveauer og om de mest effektive teknikker, der hovedsageligt er afledt af referencedokumenterne om bedste tilgængelige teknikker (BREF). På grund af manglende data om behandling af spildgasser, varmeeksport og elproduktion er navnlig værdierne for produktbenchmarkene for koks og varmt metal afledt af beregninger af direkte og indirekte emissioner ud fra oplysninger i de relevante BREF om de relevante energistrømme og de standardemissionsfaktorer, der er anført i retningslinjerne af 2007 (dom af 8.9.2016, Borealis m.fl.,C-180/15, EU:C:2016:647, præmis 47, og af 26.10.2016, Yara Suomi m.fl.,C-506/14, EU:C:2016:799, præmis 39).

Hvad endvidere angår spildgasser fra produktionen af varmt metal fremgår det af 32. betragtning til afgørelse 2011/278, at produktbenchmarkene tager hensyn til energieffektiv genvinding af spildgasser og emissioner i forbindelse med anvendelsen af dem. Med dette mål for øje er der ved fastlæggelsen af benchmarkværdier for produkter, hvis fremstilling genererer spildgasser, i vidt omfang taget hensyn til kulstofindholdet i disse spildgasser (dom af 8.9.2016, Borealis m.fl.,C-180/15, EU:C:2016:647, præmis 48, og af 26.10.2016, Yara Suomi m.fl.,C-506/14, EU:C:2016:799, præmis 40).

Under disse omstændigheder synes Kommissionen ikke ved fastsættelsen af benchmarket for varmt metal at have tilsidesat den forpligtelse, som påhviler den, til at anvende de mest nøjagtige og mest ajourførte tilgængelige videnskabelige data og princippet om god forvaltning ved i afgørelse 2011/278 at støtte sig på de data, der fremgår af BREF for jern- og stålproduktion og retningslinjerne af 2007.

(jf. præmis 31-34)
Bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, sammenholdt med artikel 191 TEUF og 193 TEUF, skal fortolkes således, at de – for så vidt som den i hovedsagen omhandlede situation er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/35, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der – ud over operatørerne af de grunde, hvorpå der er sket en ulovlig forurening – udpeger en anden kategori af personer, der er solidarisk ansvarlige for en sådan miljøskade, nemlig grundejerne, uden at det er nødvendigt at fastslå en årsagssammenhæng mellem ejernes adfærd og den konstaterede forurening, forudsat at denne lovgivning er forenelig med de generelle principper i EU-retten og enhver relevant bestemmelse fra EU-traktaten og EUF-traktaten og afledte EU-retsakter.

Artikel 16 i direktiv 2004/35 og artikel 193 TEUF skal fortolkes således, at de – for så vidt som den i hovedsagen omhandlede situation er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2004/35 – ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter ejerne af de grunde, hvorpå der er sket en ulovlig forurening, ikke alene holdes solidarisk ansvarlige med operatørerne af disse grunde for en sådan miljøskade, men også kan pålægges en bøde af den kompetente nationale myndighed, forudsat at en sådan lovgivning er egnet til at bidrage til opfyldelsen af formålet med den skærpede beskyttelse, og at fremgangsmåden for fastsættelsen af bøden ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det pågældende mål, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(Jf. præmis 68 og domskonkl. 2)
Forenede sager C-196/16 og C-197/16

Comune di Corridonia o.a.

mod

Provincia di Macerata

og

Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale per le Marche)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – direktiv 85/337/EØF – direktiv 2011/92/EU – mulighed for efterfølgende at foretage en vurdering af et biogasanlægs indvirkninger på miljøet med henblik på at få en ny tilladelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 26. juli 2017

Miljø – vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet – direktiv 85/337 – de kompetente myndigheders forpligtelse til at foretage en vurdering forud for tilladelsen – vurdering ikke foretaget – myndighedernes pligt til afhjælpning heraf – rækkevidde – vurdering foretaget med henblik på en lovliggørelse efter opførelsen og ibrugtagningen af det pågældende anlæg – betingelser

(Art. 4 TEU, Rådets direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 2009/31, art. 2, stk. 1)

I tilfælde af en undladelse af at foretage en vurdering af et projekts indvirkninger på miljøet, som kræves i Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/31/EF af 23. april 2009, kræver EU-retten på den ene side, at medlemsstaterne bringer de ulovlige følgevirkninger af denne undladelse til ophør, og er på den anden side ikke til hinder for, at en vurdering af disse indvirkninger foretages med henblik på en lovliggørelse efter opførelsen og ibrugtagningen af det pågældende anlæg, på betingelse af,

– at de nationale bestemmelser, der tilladelser denne lovliggørelse, ikke giver de berørte anledning til at omgå EU-reglerne eller til at undlade at anvende dem, og

– at vurderingen foretaget med henblik på lovliggørelse ikke kun begrænses til dette anlægs fremtidige indvirkninger på miljøet, men også tager de indvirkninger på miljøet, der har været siden anlæggets opførelse, i betragtning.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Sag C-441/16

SMS group GmbH

mod

Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – ottende direktiv 79/1072/EØF – direktiv 2006/112/EF – afgiftspligtig person med bopæl i en anden medlemsstat – tilbagebetaling af moms på indførte varer – betingelser – objektive forhold, der bestyrker den afgiftspligtige persons hensigt om at anvende de indførte varer inden for rammerne af dennes økonomiske virksomhed – alvorlig risiko for, at den transaktion, som begrundede indførslen, ikke gennemføres«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 21. september 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af afgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet – udsættelse af opfyldelsen af en aftale om indførsel af varer – manglende gennemførelse af den transaktion, til hvilken varerne var bestemt – manglede bevis for varernes efterfølgende omsætning – afslag på tilbagebetaling – ikke tilladt

(Rådets direktiv 79/1072 og 2006/112, art. 170)

Rådets ottende direktiv 79/1072/EØF af 6. december 1979 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, sammenholdt med artikel 170 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat nægter en afgiftspligtig person, der ikke er etableret på dens område, ret til tilbagebetaling af merværdiafgift, der er erlagt for indførsel af varer, i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor opfyldelsen af den aftale, i forbindelse med hvilken den afgiftspligtige person købte og indførte varerne, på indførselstidspunktet var blevet udsat, hvor den transaktion, til hvilken varerne skulle anvendes, i sidste ende ikke blev gennemført, og hvor den afgiftspligtige person ikke har ført bevis for varernes efterfølgende omsætning.

Det følger således af Domstolens faste praksis, at når der ikke foreligger svig eller misbrug og med forbehold for eventuelle berigtigelser i henhold til de betingelser, der er fastsat i momsdirektivet, fortsætter retten til tilbagebetaling med at bestå, når den først er indtrådt (jf. analogt dom af 22.3.2012, Klub,C-153/11, EU:C:2012:163, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).

Med andre ord, når den afgiftspligtige person ikke har kunnet anvende de varer, der giver anledning til tilbagebetaling, som led i den afgiftspligtige transaktion på grund af omstændigheder, som han ikke har indflydelse på, fortsætter retten til tilbagebetaling med at bestå, idet der ikke i et sådant tilfælde foreligger risiko for svig eller misbrug, som kan begrunde, at tilbagebetaling nægtes (jf. analogt dom af 22.3.2012, Klub,C-153/11, EU:C:2012:163, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).

(Jf. præmis 55, 56 og 58 samt domskonkl.)