DA Den Europæiske Unions Tidende C 419/28

Appel iværksat den 28. juli 2016 af mobile.de GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 12. maj 2016 i de forenede sager T-322/14 og T-325/14 — mobile.international mod EUIPO — Rezon

(Sag C-418/16 P)

(2016/C 419/37)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: mobile.de GmbH, tidligere mobile.international GmbH (ved Rechtsanwalt T. Lührig)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Rezon OOD

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 12. maj 2016 i de forenede sager T-322/14 og T-325/14 ophæves.

— Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den appellerede dom tilsidesætter artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (1), sammenholdt med regel 22, stk. 2, og regel 40, stk. 6, i forordning nr. 2868/95 (2), fordi den i strid med de almindeligt anerkendte fortolkningsprincipper i den juridiske metodelære har fortolket det faste begreb at »bevis for brug« i artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 anderledes end i regel 22 stk. 2, og regel 40, stk. 6, i forordning nr. 2868/95. Den forskellige fortolkning af den samme terminologi i forordning nr. 207/2009 og forordning nr. 2868/95 er ikke forenelig med principperne om retssikkerhed og klarhed. Derudover har Retten ikke taget hensyn til, at regel 40, stk. 6, og regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 udelukker, at beviser for brug kan fremlægges for sent i ugyldighedssager, og at EUIPO ikke råder over nogen skønsmæssige beføjelser. Artikel 57, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 finder ikke anvendelse, og EUIPO har heller ikke gjort brug heraf, således at appelkamrenes og Rettens afgørelse ikke kan støttes på bestemmelsen.

Den appellerede dom tilsidesætter også artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, idet Retten begik en retlig fejl ved at antage, at artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 kunne anvendes, selv om regel 40, stk. 6, og regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 i ugyldighedssager på grund af den systematiske fortolkning af regel 50, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2868/95 er til hinder herfor. Derudover er betingelserne i artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 ikke opfyldt, fordi intervenienten under hele sagen ikke har anført nogen legitim grund til den forsinkede fremlæggelse af de regninger, som denne fra begyndelsen var i besiddelse af. Retten har således anvendt artikel 76, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 forkert, fordi tidspunktet i retsforhandlingerne og de øvrige omstændigheder netop udelukkede, at der kunne tages hensyn til de for sent indgivne beviser. Retten har desuden gengivet de faktiske omstændigheder forkert, idet den har gengivet sagens faktiske forhold ukorrekt, således at der med hensyn til de regninger, der blev fremlagt i klageinstansen, ikke var tale om »supplerende« eller »forklarende« beviser.

Retten har hverken efterprøvet de fonetiske eller begrebsmæssige fravigelser i de tegn, der rent faktisk blev brugt, og samlet set ikke taget udgangspunkt i helhedsindtrykket, men alene i enkelte bestanddele, og har dermed anvendt artikel 15, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 retligt fejlagtigt.

Retten har taget hensyn til åbenbart irrelevante beviser, selv om disse var udaterede eller lå uden for det relevante tidsrum. Herved har den anvendt artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 sammenholdt med regel 22, stk. 3 og 4, i forordning nr. 2868/95 retligt fejlagtigt.

Retten begik en retlig fejl, da den antog, at den ikke skulle efterprøve indvendingen om misbrug af rettigheder. Retten efterprøvede slet ikke indvendingen om rettighedsfortabelse.

Endelig tilsidesætter den appellerede dom artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, idet Retten underkendte, at appelkamrene som en konsekvens skulle have ophævet og hjemvist annullationsafdelingens afgørelser alene for tjenesteydelserne »reklame i forbindelse med køretøjer«, og med hensyn til de øvrige tjenesteydelser skulle have truffet endelig afgørelse om brugen af ikke beviste tjenesteydelser, og skulle have givet udtryk for det delvise afslag på anmodningerne om annullering, da der ikke var ført bevis for brugen i en konklusion, som kunne få retskraft.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT L 303, s. 1).