DOMSTOLENS DOM (FJERDE AFDELING) AF 15. MAJ 1991. - BERNER ALLGEMEINE VERSICHERUNGSGESELLSCHAFT MOD AMMINISTRAZIONE DELLE FINANZE DELLO STATO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: CORTE SUPREMA DI CASSAZIONE - ITALIEN. - FAELLESSKABSFORSENDELSE - KAUTIONISTENS FRIGOERELSE. - SAG C-328/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02431



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Frie varebevaegelser - faellesskabsforsendelse - ekstern faellesskabsforsendelse - T1-angivelse - underretning om, at T1-angivelsen ikke er faerdigbehandlet - den kompetente myndighed

(Raadets forordning nr. 222/77, art. 35, stk. 2, i den affattelse, der var gaeldende, foer forordning nr. 3813/81 traadte i kraft)

Sammendrag

Artikel 35, stk. 2, i forordning nr. 222/77 om faellesskabsforsendelse bestemte i den affattelse, der var gaeldende, foer den blev aendret ved forordning nr. 3813/81, at kautionisten, som har stillet sikkerhed for, at forsendelsen gennemfoeres efter reglerne, frigoeres for sine forpligtelser, naar han ved udloebet af en bestemt frist ikke fra afgangstoldstedet er blevet underrettet om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet. I denne affattelse skulle bestemmelsen fortolkes saaledes, at det kun var afgangstoldstedet, der havde kompetence til at underrette kautionisten om, at T1-angivelsen ikke var blevet faerdigbehandlet.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 19. december 1988 indgaaet til Domstolen den 24. oktober 1989 har Corte Suprema di Cassazione i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 35 i Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1).

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag anlagt af det schweiziske forsikringsselskab Berner Allgemeine Versicherungsgesellschaft (herefter benaevnt "Berner") mod Amministrazione delle Finanze dello Stato i anledning af de forpligtelser, der foelger af en sikkerhed, Berner har stillet i medfoer af artikel 27 i forordning nr. 222/77.

3 Raadets forordning nr. 222/77, der kodificerer den ordning for faellesskabsforsendelse, som oprindelig blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 542/69 af 18. marts 1969 (EFT 1969 I, s. 114), fastsaetter en ordning, som for saa vidt angaar de varer, som ikke opfylder betingelserne i EOEF-Traktatens artikel 9 og 10, er ordningen for "ekstern faellesskabsforsendelse", jf. bestemmelserne i forordningens afsnit II, artikel 12-38.

4 I henhold til forordningens artikel 12 skal varer, der skal transporteres efter de omhandlede regler, angives til forsendelse i en T1-angivelse. Angivelsen skal underskrives af den, der ansoeger om at foretage en ekstern faellesskabsforsendelse, og som ifoelge artikel 13 benaevnes den hovedforpligtede, og skal indleveres til afgangstoldstedet. Ifoelge artikel 11, litra c), forstaas ved afgangstoldstedet det toldsted, hvor faellesskabsforsendelsen paabegyndes. I artikel 17 bestemmes det bl.a., at afgangstoldstedet registrerer T1-angivelsen og fastsaetter en tidsfrist for varernes frembydelse ved bestemmelsestoldstedet.

5 I forordningens artikel 27 hedder det:

"... den hovedforpligtede [skal] stille sikkerhed for betalingen af told og andre afgifter, som en medlemsstat kunne goere krav paa for varer, der i forbindelse med faellesskabsforsendelsen foeres over dens omraade ... sikkerhedsstillelsen [bestaar] i en selvskyldnerkaution fra en fysisk eller juridisk person ...".

6 Forordningens artikel 35 bestemmer foelgende:

"Kautionisten frigoeres for sine forpligtelser over for de medlemsstater, hvis omraade har vaeret beroert af faellesskabsforsendelsen, naar T1-angivelsen er faerdigbehandlet ved afgangstoldstedet.

Kautionisten frigoeres ligeledes for sine forpligtelser ved udloebet af en frist paa tolv maaneder regnet fra den dato, hvor T1-angivelsen registreres, naar han ikke fra afgangstoldstedet er blevet underrettet om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet".

7 Efter de aendringer, der er foretaget af forordning (EOEF) nr. 222/77 ved Raadets forordning nr. 3813/81 af 15. december 1981, som traadte i kraft den 1. januar 1983 (EFT L 383, s. 28), er den naevnte bestemmelses stk. 2 affattet saaledes:

"Kautionisten frigoeres ligeledes for sine forpligtelser ved udloebet af en frist paa tolv maaneder regnet fra den dato, hvor T1-angivelsen registreres, naar han ikke fra de kompetente toldmyndigheder i afgangsmedlemsstaten er blevet underrettet om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet".

8 I medfoer af den aftale, der er indgaaet mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Schweiz (Raadets forordning (EOEF) nr. 2812/72 af 21.11.1972, EFT 1973 L 365, s. 225), og som traadte i kraft den 1. januar 1974 (meddelelse offentliggjort i EFT 1973 L 334, s. 13), anvendes bestemmelserne vedroerende faellesskabsforsendelse paa varer, som bevaeger sig mellem to punkter inden for Faellesskabet gennem schweizisk omraade, saavel sendt direkte med eller uden omladning i Schweiz som videresendt fra Schweiz, i saa tilfaelde efter oplaeggelse paa frilager. Disse bestemmelser kan ligeledes anvendes paa hvilken som helst anden varetransport gennem saavel Faellesskabets som schweizisk omraade.

9 Det fremgaar af oplysningerne i sagen, at det schweiziske toldsted Locarno-Cadenazzo (afgangstoldstedet) i oktober 1978 udstedte to T1-angivelser for varer, der skulle ekspederes til fri omsaetning i Belgien. Varerne blev imidlertid i strid med reglerne ekspederet til fri omsaetning i Italien.

10 Berner, som havde stillet kautionen i forbindelse med forsendelsen i henhold til de ovenfor anfoerte bestemmelser, blev i juli 1979 af de schweiziske toldmyndigheder underrettet om, at T1-angivelserne ikke var blevet faerdigbehandlet.

11 I januar 1982 paalagde toldstedet i Como kautionisten at betale 6 250 000 LIT som foelge af, at T1-angivelserne ikke var blevet faerdigbehandlet. Berner rejste ved Tribunale di Milano indsigelse mod paalaegget, idet selskabet navnlig gjorde gaeldende, at det ikke af afgangstoldstedet var blevet underrettet om, at angivelserne ikke var blevet faerdigbehandlet, hvilket var i strid med artikel 35 i forordning nr. 222/77 i dens dagaeldende affattelse. Amministrazione delle Finanze dello Stato gjorde heroverfor gaeldende, at kautionisten inden for den fastsatte frist af en kompetent schweizisk myndighed var blevet underrettet om, at angivelserne ikke var blevet faerdigbehandlet.

12 Tvisten blev indbragt for Corte Suprema di Cassazione, som med henblik paa fortolkningen af artikel 35, stk. 2, i forordning nr. 222/77 anfoerte, at den nye formulering af bestemmelsen, som er traadt i kraft efter de faktiske omstaendigheder i sagen, og hvori der generelt henvises til "de kompetente toldmyndigheder i afgangsmedlemsstaten" og ikke laengere til "afgangstoldstedet", kan fortolkes enten som en praecisering af den oprindelige tekst eller tvaertimod som en nyskabelse.

13 Corte Suprema di Cassazione udsatte derfor sagen og forelagde Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Skal artikel 35 i Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse - som i den oprindelige affattelse bestemmer, at kautionisten frigoeres for sine forpligtelser ved udloebet af en frist paa tolv maaneder regnet fra den dato, hvor T1-angivelsen registreres, naar han ikke fra afgangstoldstedet er blevet underrettet om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet - fortolkes saaledes, at det kun er afgangstoldstedet, der har kompetence til at fremsende denne underretning, eller kan den myndighed, som efter den nationale retsorden er overordnet afgangstoldstedet, traede i stedet for dette ved opfyldelsen af den naevnte forpligtelse?"

14 For en naermere redegoerelse for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, den retlige baggrund samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

15 Berner og Kommissionen har gjort gaeldende, at kautionistens forpligtelse efter den affattelse af artikel 35 i forordning nr. 222/77, som var gaeldende paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i sagen, foerst blev aktuel, naar kautionisten af afgangstoldstedet var blevet underrettet om, at T1-angivelsen ikke var blevet faerdigbehandlet. Udtrykket afgangstoldstedet er noeje defineret i forordningens artikel 11, litra c), og er derfor tilstraekkelig klart til, at det ikke er noedvendigt at praecisere det. Foelgelig bekraefter den aendring, der er sket af den omhandlede bestemmelse med virkning fra den 1. januar 1983, at bestemmelsen havde en snaevrere betydning i den oprindelige affattelse.

16 Den italienske regering har derimod gjort gaeldende, at formaalet med den omhandlede bestemmelse er at soerge for, at kautionisten inden for den fastsatte frist faar sikker underretning om, hvad der sker med hans garantiforpligtelse. Kautionisten kan ikke med rette betvivle sikkerheden af denne oplysning, naar den hidroerer fra den myndighed, der er overordnet afgangstoldstedet. Den rene ordfortolkning af den omhandlede bestemmelse maa derfor vige for en logisk fortolkning af bestemmelsen. Formaalet med den aendring, der er sket, er saaledes at foretage en praecisering.

17 Dette kan ikke tiltraedes.

18 Som Domstolen har anfoert i dom af 18. februar 1982 (sag 277/80, SIC, Sml. s. 629), er formaalet med den omhandlede bestemmelse nemlig at skabe retssikkerhed for de personer, som i henhold til den naevnte forordnings bestemmelser stiller kaution for forsendelser, isaer ved at fritage dem for deres kautionsforpligtelser efter udloebet af en periode paa tolv maaneder, medmindre de faar underretning om, at T1-dokumentet ikke er faerdigbehandlet.

19 Paa grundlag af dette krav om retssikkerhed er personer, som paatager sig kaution for faellesskabsforsendelser - da de ikke har nogen direkte forbindelse med disse - berettigede til at faa klar besked om de betingelser, hvorunder deres kautionsforpligtelse bliver aktuel. Enhver uvished om disse betingelser kan foroege de udgifter, der er forbundet med sikkerhedsstillelsen, og er derfor i modstrid med selve formaalene med ordningen for faellesskabsforsendelse.

20 En af de opgaver, der paahvilede afgangstoldstedet efter den affattelse af artikel 35 i forordning nr. 222/77, som var gaeldende i den omhandlede periode, var netop at underrette kautionisten om, at T1-angivelsen ikke var blevet faerdigbehandlet, og han kunne saaledes forvente, at en saadan underretning kun blev givet af afgangstoldstedet og ikke af en anden myndighed, selv om denne var overordnet afgangstoldstedet. Det er den eneste maade, hvorpaa hensynet til retssikkerheden kan tilgodeses.

21 Da kautionistens forpligtelse til at betale de told- og afgiftsbeloeb, der eventuelt forfalder i tilfaelde af overtraedelser eller uregelmaessigheder begaaet i forbindelse med en faellesskabsforsendelse, i oevrigt kan betragtes som en form for sanktion, maa det understreges, at en sanktion, selv en saadan, der ikke har karakter af straf, ifoelge Domstolens praksis kun kan paalaegges i henhold til en klar og utvetydig hjemmel (dom af 25.9.1984, sag 117/83, Koenecke, Sml. s. 3291).

22 Efter det saaledes anfoerte er der ingen grund til at gaa bort fra begrebet afgangstoldsted, saaledes som dette klart og tydeligt er angivet i de omhandlede bestemmelser.

23 Denne fortolkning bekraeftes af den aendring, der er sket af den omhandlede bestemmelse ved forordning nr. 3813/81, som er en materiel aendring, og ikke en praecisering af den tidligere gaeldende affattelse, hvilket fremgaar af den foerste betragtning til aendringsforordningen, hvori det hedder, at "flere aars erfaring med anvendelsen af ordningen for faellesskabsforsendelse ... har vist, at det er muligt at lempe visse formaliteter i forbindelse med denne ordning".

24 Det af den nationale ret forelagte spoergsmaal maa derfor besvares saaledes, at artikel 35 i forordning nr. 222/77 i den affattelse, der var gaeldende, foer bestemmelsen blev aendret ved forordning nr. 3813/81, skal fortolkes saaledes, at det kun er afgangstoldstedet, der har kompetence til at underrette kautionisten om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, som er forelagt af Corte Suprema di Cassazione ved kendelse af 19. december 1988, for ret:

Artikel 35 i Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse skal i den affattelse, der var gaeldende, foer bestemmelsen blev aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3813/81 af 15. december 1981, fortolkes saaledes, at det kun er afgangstoldstedet, der har kompetence til at underrette kautionisten om, at T1-angivelsen ikke er blevet faerdigbehandlet.