ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Anden Afdeling)

20. juni 2011

Sag F-67/10

Luigi Marcuccio

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – erstatningssøgsmål med henblik på fastsættelse af sagsomkostninger – afvisning«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af artikel 106a Euratom finder anvendelse på Euratom-traktaten, hvorved Luigi Marcuccio bl.a. har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for den skade, som han angiveligt har lidt som følge af Kommissionens afslag på at godtgøre ham de sagsomkostninger, som han hævder at have afholdt i den sag, der gav anledning til Rettens dom af 4. november 2008 (sag F-41/06, Marcuccio mod Kommissionen, der er appelleret og verserer for Den Europæiske Unions Ret, sag T-20/09 P).

Udfald: Sagen afvises. Luigi Marcuccio betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Retspleje – sagsomkostninger – fastsættelse – genstand

(Art. 270 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 91; Personalerettens procesreglement, art. 92, stk. 1)

Den Europæiske Unions tjenestemandsret foreskriver en særlig procedure for fastsættelse af sagsomkostninger i de tilfælde, hvor parterne er uenige om størrelsen og arten af de udgifter, der kan kræves erstattet som følge af en afgørelse, hvorved Personaleretten har truffet endelig afgørelse vedrørende en tvist og taget stilling til fordelingen af sagsomkostningerne. I henhold til artikel 92, stk. 1, i procesreglementet træffer Personaleretten, hvis der opstår tvist om størrelsen og arten af de udgifter, der kan kræves erstattet, efter begæring af en part og efter at have hørt den anden part, således ved begrundet kendelse endelig afgørelse herom.

Den særlige procedure, der er fastsat i nævnte artikel 92, stk. 1, i procesreglementet, og som vedrører fastsættelsen af sagsomkostninger, udelukker, at der kan gøres krav på de samme beløb eller på beløb afholdt til de samme formål, inden for rammerne af en sag, hvori Unionen påstås at være ifaldet ansvar uden for kontraktforhold. En sagsøger er således ikke berettiget til på grundlag af artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91 at anlægge en sag, der reelt har samme genstand som en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger.

(jf. præmis 20 og 21)

Henvisning til:

Domstolen: 16. juli 2009, sag C-440/07 P, Kommissionen mod Schneider Electric

Retten i Første Instans: 11. juli 2007, sag T-351/03, Schneider Electric mod Kommissionen, præmis 297, der blev delvis ophævet efter appel ved førnævnte dom afsagt af Domstolen

Personaleretten: 10. november 2009, sag F-70/07, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 17
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

10. juni 2011

Sag F-56/10

André Hecq

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tjenestemænd – social sikring – godtgørelse af udgifter til lægebehandling med 100% – stiltiende afslag – for tidlig indgivelse af klage – afvisning«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af artikel 106a Euratom finder anvendelse på Euratom-traktaten, hvorved André Hecq har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 20. oktober 2009 om afslag på hans ansøgning af 25. september 2009 om godtgørelse af lægemidler med 100%.

Udfald: Sagen afvises. André Hecq betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – opgørelse udfærdiget af den fælles sygesikringsordning på grundlag af vedtægtens artikel 72 – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – klage indgivet inden afslag på ansøgningen – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 1)

1. Et søgsmål med påstand om annullation af et afslag på at yde en tjenestemand supplerende godtgørelse i henhold til vedtægtens artikel 73, stk. 3, og som er direkte rettet mod en opgørelse, der er udfærdiget af den fælles sygesikringsordning på grundlag af vedtægtens artikel 72, skal afvises, når der ikke foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt, som er vedtaget på grundlag af vedtægtens artikel 73, stk. 3, i den nævnte opgørelse.

(jf. præmis 34)

2. En klage, som ligger forud for en stiltiende afgørelse om afslag på en ansøgning, som udgør den akt, der indeholder et klagepunkt, omfatter ikke sidstnævnte. Søgsmålet skal således afvises på grund af klagens for tidlige indgivelse.

(jf. præmis 37 og 38)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 1. december 1994, sag T-79/92, Ditterich mod Kommissionen, præmis 45-47; 15. november 2006, sag T-115/05, Jiménez Martínez mod Kommissionen, præmis 33
PERSONALERETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

16. december 2010

Sag F-25/10

AG

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag — tjenestemænd — afskedigelse efter prøvetidens udløb — åbenbart afvisningsgrundlag — sag anlagt for sent — underretning ved rekommanderet brev med modtagelsesbevis«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorved AG bl.a. har nedlagt påstand om annullation af Parlamentets afgørelse af 14. maj 2009 om at afskedige hende efter prøvetidens udløb, og Parlamentets afgørelse af 21. december 2009, hvorved hendes klage over den nævnte afgørelse blev afvist, samt påstand om, at Parlamentet tilpligtes at betale erstatning for de skader, som hun hævder at have lidt som følge af disse afgørelser.

Udfald: Sagen afvises. Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd — søgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — anmeldelse — begreb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2)

Når en afgørelse meddeles ved rekommanderet brev med modtagelsesbevis, skal adressaten anses for at have fået kendskab til afgørelsen, når han skriver under på modtagelsesbeviset. Hvis adressaten ikke kvitterer for modtagelsen af et rekommanderet brev, fordi han ikke er hjemme på det tidspunkt, hvor posten omdeles, og derefter ikke iværksætter foranstaltninger eller helt undlader at afhente brevet i den periode, hvor det opbevares på posthuset, skal afgørelsen anses for at være behørigt meddelt adressaten den dag, hvor denne periode udløber.

Formodningen om, at adressaten har modtaget meddelelse om afgørelsen med udløbet af den periode, som et rekommanderet brev normalt opbevares på posthuset, er imidlertid ikke absolut. For at denne formodning kan finde anvendelse, skal administrationen kunne godtgøre, at meddelelsen ved rekommanderet brev er sket på sædvanlig vis, dvs. at der på den seneste af adressaten oplyste adresse skal være afleveret en meddelelse om, at der ligger et rekommanderet brev til afhentning. Formodningen kan endvidere anfægtes. Adressaten kan forsøge at godtgøre, at han f.eks. på grund af sygdom eller omstændigheder, der lå uden for hans kontrol, var forhindret i at få kendskab til meddelelsen om, at der lå et rekommanderet brev til afhentning.

Det kan derimod ikke anses at udgøre en legitim begrundelse for ikke at anvende formodningen, at adressaten var bortrejst. Hvis rent personlige grunde kunne indebære, at formodningen må afkræftes, ville adressaten for en retsakt i en vis udstrækning selv kunne vælge det tidspunkt, hvor han faktisk fik kendskab til retsakten.

Formodningen udgør ikke på nogen måde en hindring for retten til effektiv domstolsbeskyttelse, navnlig ikke hvad angår forudsigeligheden af de bestemmelser, der gælder for at anlægge sag ved Unionens retsinstanser. Tidsfristen på tre måneder og ti dage for at anlægge sag er nemlig tilstrækkelig lang til ikke at udgøre en hindring for, at den berørte kan anlægge sag, selv om han har været bortrejst.

(jf. præmis 41-44, 48 og 50)
Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i salær til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som pålægges at betale sagens omkostninger. Unionens retsinstanser skal, når de tager stilling til begæringen om fastsættelse af sagsomkostningerne, hverken tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom, indgået mellem den berørte part og dennes repræsentanter eller rådgivere.

Da der ikke i EU-retten findes bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, er Unionens retsinstanser frit stillet ved vurderingen af de foreliggende oplysninger, idet de dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter EU-retten og dens sværhedsgrad såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen.

I denne henseende kan det udledes af den omstændighed, at en advokat har indgivet en stævning, deltaget i retsmødet og udarbejdet en replik og bemærkninger, at denne advokat rent faktisk har udarbejdet retsakter og leveret ydelser, der er nødvendige med henblik på proceduren for EU-Personaleretten.

Hvad angår fastsættelsen af størrelsen af disse nødvendige ydelser er et bevis for betaling af de udgifter, som kræves erstattet, ikke en forudgående betingelse for, at Personaleretten kan fastsætte de udgifter, der kan kræves erstattet.

(jf. præmis 24, 25 og 33-35)

Domstolen: kendelse af 4. juli 2013, Kronofrance mod Tyskland m.fl., C-75/05 P-DEP og C-80/05 P-DEP, EU:C:2013:458, præmis 30

Personaleretten: kendelse af 10. november 2009, X mod Parlamentet, F-14/08 DEP, EU:F:2009:149, præmis 22, af 26. april 2010, Schönberger mod Parlamentet, F-7/08 DEP, EU:F:2010:32, præmis 24, af 27. september 2011, De Nicola mod EIB, F-55/08 DEP, EU:F:2011:155, præmis 40 og 41, af 2. juli 2013, Martinez Erades mod EEAS, F-64/12 DEP, EU:F:2013:111, præmis 21, af 14. november 2013, Cuallado Martorell mod Kommissionen, F-96/09 DEP, EU:F:2013:186, præmis 28, og af 3. juli 2014, Bogusz mod Frontex, F-5/12 DEP, EU:F:2014:179, præmis 30-33 og den deri nævnte retspraksis
Som det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 1, i bilag I til nævnte statut, kan Unionens institutioner frit vælge at lade sig repræsentere ved en advokat. Sidstnævntes vederlag falder derfor ind under begrebet nødvendige udgifter, som er afholdt med henblik på sagens behandling, uden at institutionen er forpligtet til at godtgøre, at en sådan bistand objektivt set var nødvendig.

For så vidt angår fastsættelsen af den del af advokatsalæret, der vil kunne kræves erstattet, gælder, at Unionens retsinstanser ikke har kompetence til at fastsætte det beløb, som parterne skal betale til deres egne advokater, men til at fastsætte det beløb, der kan kræves erstattet i form af advokathonorarer af den part, der tilpligtes at betale sagens omkostninger. Unionens retsinstanser skal, når de tager stilling til begæringen om fastsættelsen af sagsomkostningerne, hverken tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom, indgået mellem den berørte part og dennes repræsentanter eller rådgivere.

På samme måde har vederlagets faste karakter ikke betydning for Personalerettens vurdering af størrelsen af de udgifter, der kan erstattes, idet Personaleretten skal basere sig på veletablerede kriterier og de detaljerede oplysninger, som parterne skal fremlægge for denne. Selv om det ikke er umuligt for Personaleretten i mangel af sådanne oplysninger at fastsætte størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet, på grundlag af en billighedsvurdering, må den imidlertid i et sådant tilfælde nødvendigvis anlægge en streng vurdering af den begærende parts krav.

Ligeledes kan det beløb, der kan kræves erstattet i form af honorarer til den berørte institutions advokat, ikke fastsættes ved, at der ses bort fra det arbejde, som institutionens tjenestegrene har udført, før sagen blev indbragt for Personaleretten. Da realitetsbehandlingen af et søgsmål nemlig er betinget af, at der forinden har været indgivet en klage, og ansættelsesmyndigheden har afslået denne klage, er institutionens tjenestegrene principielt involveret i behandlingen af tvisterne, inden de når frem til Personaleretten.

For så vidt angår omfanget af arbejdet i forbindelse med den administrative procedure tilkommer det Unionens retsinstanser at foretage en korrekt bedømmelse af det arbejde, der har været nødvendigt med henblik på proceduren i hovedsagen ved fastsættelsen af antallet af advokatens arbejdstimer.

(jf. præmis 18-20, 22 og 30)

Den Europæiske Unions Ret: kendelser Marcuccio mod Kommissionen, T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, præmis 20, og Marcuccio mod Kommissionen, T-366/10 P, EU:T:2014:63, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: kendelse Chatzidoukakis mod Kommissionen, F-84/10 DEP, EU:F:2014:41, præmis 21, 22 og 24 og den deri nævnte retspraksis
PERSONALERETTENS KENDELSE

(Første Afdeling)

28. september 2011

Sag F-6/11

M

mod

Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA)

»Personalesag – erstatningssøgsmål – åbenbart, at sagen skal afvises«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dens artikel 106a, hvorved M har nedlagt påstand om, at Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) tilpligtes at erstatte den skade, som han angiveligt har lidt som følge af en arbejdsulykke.

Udfald: Sagen afvises. M betaler samtlige omkostninger.

Sammendrag

1. Retspleje – antagelse til realitetsbehandling – fremsættelse af en formalitetsindsigelse – Personalerettens adgang til at afsige en kendelse på grundlag af artikel 76 i Personalerettens procesreglement

(Personalerettens procesreglement, art. 76)

2. Tjenestemænd – social sikring – arbejdsulykke – fast erstatning i medfør af tjenestemandsvedtægtens ordning – påstand om supplerende erstatning efter almindelige retsregler – lovlig – betingelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73 og art. 90, stk. 1)

1. Selv når den sagsøgte ved særskilt processkrift har fremsat en formalitetsindsigelse, har Personaleretten, hvis det er åbenbart, at sagen må afvises, adgang til at afsige en kendelse i henhold til procesreglementets artikel 76.

(jf. præmis 12)

Henvisning til:

Personaleretten: 25. november 2009, sag F-5/09, Soerensen Ferraresi mod Kommissionen, præmis 14

2. En ansat, der bliver ramt af en arbejdsulykke, har ret til at anmode administrationen om en supplerende erstatning, når han er af den opfattelse, at administrationen er ansvarlig for ulykken efter almindelige retsregler, og ydelserne efter den ordning, der er blevet indført ved tjenestemandsvedtægtens artikel 73, ikke er tilstrækkelige til at sikre en passende erstatning. I et sådant tilfælde skal den administrative procedure, som den ansatte skal følge for at kunne opnå en sådan supplerende erstatning, imidlertid indledes ved indgivelse af en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, med henblik på at opnå den supplerende erstatning og skal om nødvendigt fortsættes ved en klage over afgørelsen om afslag på ansøgningen.

(jf. præmis 14)

Henvisning til:

Domstolen: 8. oktober 1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink mod Kommissionen, præmis 13
PERSONALERETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)

7. juli 2011

Sag F-18/11

Pasqualino Zaffino

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – person, der kræver status som tjenestemand eller ansat i Den Europæiske Union – søgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag – manglende overholdelse af den administrative procedure«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Pasqualino Zaffino, som er ansat ved Istituto Vigilanza Notturna Gallarate Srl, i det væsentlige har nedlagt påstand om, at han tillægges status som kontraktansat ved Kommissionen, og nærmere bestemt ved Centre commun de recherche (JRC), og følgelig om, at Kommissionen tilpligtes at betale løn og andre økonomiske fordele, som han har krav på som ansat, samt til at betale en erstatning for det tab, som han har lidt.

Udfald: Sagen afvises. Pasqualino Zaffino bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – overholdelse af den forudgående administrative procedure

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Inden for rammerne af klageadgangen i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 gælder dels, at et søgsmål for Personaleretten skal være rettet mod en akt, der indeholder et klagepunkt, bestående enten i en afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden eller af den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, eller i, at en af disse myndigheder har undladt at træffe en foranstaltning, der er påbudt i vedtægten, dels at et sådant søgsmål kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den pågældende på forhånd har indgivet en klage over den akt, der indeholder et klagepunkt, til ansættelsesmyndigheden eller til den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, og hvis klagen har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning. I det tilfælde, hvor en tjenestemand eller en ansat, endog en person uden for institutionen, forsøger at opnå, at administrationen træffer en afgørelse for hans vedkommende, skal den forudgående administrative procedure desuden starte med en ansøgning fra den pågældende i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvorved ansættelsesmyndigheden eller den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, opfordres til at træffe den ønskede afgørelse, idet en afvisning af denne ansøgning dernæst kan gøres til genstand for en klage.

(jf. præmis 12)
PERSONALERETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

5. juli 2011

Sag F-38/11

Gianluigi Alari

mod

Europa-Parlamentet

»Personalesag – tjenestemænd – forfremmelse – forfremmelsesåret 2009 – interinstitutionel overførsel i det forfremmelsesår, hvor tjenestemanden ville være blevet forfremmet i hans oprindelige institution – den institution, der har kompetence til at afgøre, om den overførte tjenestemand skal forfremmes«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Gianluigi Alari har nedlagt påstand om annullation af Parlamentets afgørelse om ikke at forfremme ham til lønklasse AD 7 i forfremmelsesåret 2009.

Udfald: Sagen afvises. Europa-Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler Gianluigi Alaris omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – interinstitutionel overførsel i forfremmelsesåret – den oprindelige institution kompetent til at træffe afgørelse om forfremmelse

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45)

I henhold til vedtægtens artikel 45 gælder, at når en tjenestemand kan forfremmes i det år, hvori han overføres, er det ansættelsesmyndigheden i den oprindelige institution, der har kompetence til at træffe afgørelse om hans forfremmelse.

I vedtægtens artikel 45 præciseres, at forfremmelse sker efter sammenligning af fortjenesterne for de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, og at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af deres fortjenester især tager hensyn til udtalelserne om tjenestemændene.

Med henblik på at afgøre, om en tjenestemand bør forfremmes med tilbagevirkende kraft fra den 1. januar i år N (og endog mere generelt i løbet af år N), kan ansættelsesmyndigheden i modtagerinstitutionen imidlertid i praksis kun foretage en sammenligning af tjenestemændenes tidligere fortjenester, navnlig i løbet af år N-1 (og henset til bedømmelsesrapporterne vedrørende disse tjenestemænds resultater i løbet af år N-1 og tidligere). Med henblik herpå er det nemlig nødvendigt at sammenligne fortjenesterne for de overførte tjenestemænd med fortjenesterne for de tjenestemænd, som stadig var deres kolleger i året forud for deres overførsel, en bedømmelse, som kun med føje kan foretages af den oprindelige institution.

(jf. præmis 26, 27 og 31)
PERSONALERETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)

7. juli 2011

Sag F-21/11

Antonio Gerardo Pirri

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – person, der kræver status som tjenestemand eller ansat i Den Europæiske Union – søgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag – manglende overholdelse af den administrative procedure«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106A, hvorunder Antonio Gerardo Pirri, som er ansat ved Istituto Vigilanza Notturna Gallarate Srl, har nedlagt påstand om, at han tillægges status som kontraktansat ved Kommissionen, og nærmere bestemt ved Centre commun de recherche (JRC), og følgelig om, at Kommissionen tilpligtes at betale løn og andre økonomiske fordele, som han har krav på som ansat, samt til at betale en erstatning for det tab, som han har lidt.

Udfald: Sagen afvises. Antonio Gerardo Pirri bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – overholdelse af den forudgående administrative procedure

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Inden for rammerne af klageadgangen i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 gælder dels, at et søgsmål for Personaleretten skal være rettet mod en akt, der indeholder et klagepunkt, bestående enten i en afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden eller af den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, eller i, at en af disse myndigheder har undladt at træffe en foranstaltning, der er påbudt i vedtægten, dels at et sådant søgsmål kun kan antages til realitetsbehandling, hvis den pågældende på forhånd har indgivet en klage over den akt, der indeholder et klagepunkt, til ansættelsesmyndigheden eller til den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, og hvis klagen har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning. I det tilfælde, hvor en tjenestemand eller en ansat, endog en person uden for institutionen, forsøger at opnå, at administrationen træffer en afgørelse for hans vedkommende, skal den forudgående administrative procedure desuden starte med en ansøgning fra den pågældende i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvorved ansættelsesmyndigheden eller den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakten, opfordres til at træffe den ønskede afgørelse, idet en afvisning af denne ansøgning dernæst kan gøres til genstand for en klage.

(jf. præmis 12)