1.

Rådet, der er sagsøgt (og sagsøger for så vidt angår indsigelsen), henviser til, at den klage, som er omhandlet i artikel 175, stk. 2, kun kan antages til behandling, hvis en af fællesskabsinstitutionerne, efter at være blevet opfordret til at handle, ikke har taget stilling inden 2 måneder efter opfordringen. Imidlertid har Rådet, efter at have modtaget henstilling om at erstatte den nuværende ordning med »en ordning af fællesskabsretlig karakter« inden for den fastlagte frist, svaret, at »den nuværende ordning er i overensstemmelse med traktaten«. Dette udgør ubestrideligt en stillingtagen. Domstolens retspraksis er klar på dette område: dommene af 1. marts 1966 (Lütticke mod Kommissionen, nr. 48/65, Sammlung 1966, s. 28-40) og af 8. marts 1972 (Nordgetreide mod Kommissionen, nr. 42/71, Sammlung 1972, s. 105-110). En anden indsigelse om afvisning støttes på den omstændighed, at en klage mod en fællesskabsinstitution over forsømmelse kun kan angå udstedelsen af en retsakt, som bør rette sig til den person, som indgiver klagen. Imidlertid er den forordning, som sagsøger har opfordret Rådet til at udstede, ikke af denne art. Dette spørgsmål er blevet rejst i sag nr. 15/71, Mackprang mod Kommissionen (26. oktober 1971, Sammlung 1971, s. 797). Den ved sagsøgers »opfordring« begærede retsakt har den samme almengyldige karakter som den afgørelse, hvis vedtagelse efter Mackprangdommen ikke kan opnås ved klage over forsømmelse. Sagsøgers opfordring til at »udstede en forordning« er tilstrækkelig til at vise, at den begærede retsakt ikke er af den art, som traktatens artikel 175, tredje stykke tager sigte på, dvs. en forholdsregel ut singuli til fordel for sagsøger, men en »politisk afgørelse«, der opretter en »ordning af fællesskabsretlig karakter«, som alle oliemøller i Fællesskabet vil nyde godt af »under hensyn til den afstand, der adskiller dem fra dyrkningsområderne«. For at bestride, at Rådets forordning er almengyldig, søger sagsøger herefter at påvise, at han er umiddelbart berørt under hensyn til, at sagsøger, hvis forordningen blev udvidet til at gælde for alle Fællesskabets oliemøller, ville have umiddelbar ret til at nyde godt af støtten, og at sagsøger er individuelt berørt på grund af den særligt ungunstige situation, som sagsøger har fælles med kun 6 af de tyske oliemøller. Rådet peger på det paradoks, at sagsøger opfordrer Rådet til at vedtage en retsakt med almen rækkevidde — for at imødekomme interesser, som sagsøger selv erkender er specielle. Domstolen har aldrig truffet afgørelse om, hvorvidt en klage over forsømmelse angående en retsakt, der er udstedt i form af en forordning, men som umiddelbart og individuelt berører sagsøger, skal antages til realitetsbehandling (Mackprang-dommen vedrørte en afgørelse, der var rettet til alle medlemsstater). Derimod har den ofte truffet afgørelse om, hvorvidt et annullationssøgsmål (artikel 173, stk. 2) vedrørende en forordning, hvis almengyldige karakter bestrides, kan antages til realitetsbehandling. Det er berettiget at overføre denne retspraksis på den foreliggende sag, hvis man følger den opfattelse, at en fysisk eller juridisk person ikke ved en klage over forsømmelse kan kræve af en af Fællesskabets institutioner, at denne udsteder en retsakt, som på grund af sin almengyldige karakter ikke kan være genstand for et annullationssøgsmål. I dommen i sag nr. 106 og 107/63 (Sammlung 1965, s. 525-533) har Domstolen erklæret, at klagen kunne antages til realitetsbehandling, fordi de berørte personers antal og individualitet var fastlagt og ikke længere kunne ændres, men Domstolen har ikke fastslået, at en varig ordning kunne betragtes som vedrørende sagsøgerne umiddelbart og individuelt, hvis nye personer i fremtiden kunne forlange at nyde godt af ordningen ud over de oprindeligt begunstigede (dom i sag nr. 6/68, Sammlung 1968, s. 596). I den foreliggende sag vil indførelsen af en ny ordning om støtte til forarbejdning af raps- og rybsfrø i øvrigt afgørende ændre det nuværende system. Denne ændring vil selv være af almengyldig og normativ karakter, idet Rådet må undersøge fællesmarkedets samlede situation og i så henseende lovgive på grundlag af almene og abstrakte omstændigheder. Denne ordning, der skal anvendes i henhold til et abstrakt kriterium, nemlig forarbejdning af raps- og rybsfrø og dyrkningsområdernes fjerne beliggenhed, vil komme til at gælde for objektivt fastlagte situationer, og de begunstigede, for tiden syv i Nordrhein-Westfalen, vil kunne se deres kreds udvides i fremtiden. Sagsøger ønsker altså, at Domstolen pålægger Rådet at begå magtmisbrug og procedurefejl ved i form af en forordning at udstede en »falsk forordning«, som i virkeligheden vil være en individuel afgørelse. Endelig bemærker Rådet, at sagsøger skaber tvivl om genstanden for sin anmodning, når han anfører, at man også kan betragte klagen som et annullationssøgsmål. Da denne nye betegnelse af klagen imidlertid ikke forekommer i påstanden, vil klagen ikke kunne antages til realitetsbehandling. Den drejer sig i øvrigt om Rådets svar, som ikke er en retsakt men kun har til formål at bekræfte gyldigheden af forordningerne om den ekstra støtte. I øvrigt anmoder sagsøgte ikke om afskaffelse af denne støtte men blot om dens udvidelse, hvilket beviser, at hans annullationsbegæring indeholder en modsigelse.