Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-retten – forrang – modstridende national ret – eksisterende regler uden videre uanvendelige – forpligtelse til at respektere instrukser fra en højere ret, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten – ulovlig

(Art. 267 TEUF)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat

(Art. 49 EF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 2, andet afsnit)

3. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), nr. i), og art. 22, stk. 2, andet afsnit]

4. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – sygeforsikring – naturalydelser erlagt i en anden medlemsstat

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 22, stk. 1, litra c), nr. i)]

Sammendrag

1. EU-retten er til hinder for, at en national ret, som skal træffe afgørelse i en sag, efter at en højere retsinstans har hjemvist denne til retten efter appel i henhold til national procesret, er bundet af den højere rets retlige vurderinger, hvis den forelæggende ret – i betragtning af den fortolkning, den har anmodet Domstolen om – er af den opfattelse, at de nævnte vurderinger ikke er i overensstemmelse med EU-retten.

For det første kan den omstændighed, at der foreligger en national procedureregel, i henhold til hvilken de retter, der ikke træffer afgørelse i sidste instans, er bundet af vurderinger, som den højere ret er fremkommet med, nemlig ikke rejse tvivl om den adgang, som de nationale retter, der ikke træffer afgørelse i sidste instans, har til at forelægge Domstolen en præjudiciel anmodning, når de er i tvivl om fortolkningen af EU-retten.

For det andet er en dom, som Domstolen har afsagt i en præjudiciel sag, bindende for den nationale ret ved afgørelsen af hovedsagen med hensyn til fortolkningen eller gyldigheden af de omhandlede retsakter vedtaget af Unionens institutioner.

Desuden er en national ret, som inden for rammerne af sin kompetence skal anvende EU-rettens bestemmelser, forpligtet til at sikre den fulde virkning af disse bestemmelser og skal om fornødent af egen drift undlade at anvende enhver modstående national bestemmelse, uden at den behøver at anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne nationale bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved ethvert andet forfatningsmæssigt middel.

(jf. præmis 25, 29, 31 og 32 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 49 EF og artikel 22 i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fortolkes således, at den i alle tilfælde udelukker refusion af hospitalsydelser ydet uden forhåndstilladelse i en anden medlemsstat.

Selv om EU-retten nemlig generelt ikke er til hinder for en ordning med forhåndstilladelser, er det ikke desto mindre nødvendigt, dels at de betingelser, der fastsættes for meddelelse af en sådan tilladelse, er berettigede med hensyn til formålet om at sikre, at der på den pågældende medlemsstats område er en tilstrækkelig og vedvarende adgang til et afbalanceret udbud af gode hospitalsydelser, at sikre en styring af omkostninger og i videst muligt omfang at undgå ethvert spild af økonomiske, tekniske og menneskelige ressourcer. Dels er det nødvendigt, at disse betingelser ikke overskrider, hvad der er objektivt nødvendigt med henblik på at opfylde disse formål, og at samme resultat ikke kan nås ved hjælp af mindre indgribende regler. En sådan ordning skal desuden være baseret på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd, således at de lægger en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse, der dermed ikke anvendes vilkårligt.

En national ordning, der i alle tilfælde udelukker refusion af udgifter til hospitalsbehandling ydet uden forhåndstilladelse, fratager den socialt forsikrede – som af grunde, der er forbundet med hans helbredstilstand eller med nødvendigheden af på et hospital at modtage behandling i en nødsituation, har været forhindret i at ansøge om en sådan tilladelse eller ikke har kunnet afvente svaret fra den kompetente institution – adgangen til at få refunderet udgifterne til en sådan behandling fra denne institutions side, selv om betingelserne for en sådan refusion i øvrigt er opfyldt. Imidlertid kan refusionen af udgifter til sådanne behandlinger hverken bringe gennemførelsen af formålene med planlægningen på hospitalerne i fare eller alvorligt skade den finansielle ligevægt i det sociale sikringssystem. Refusionen påvirker ikke muligheden for at opretholde et afbalanceret udbud af hospitalsydelser, som alle har adgang til, og heller ikke opretholdelsen af behandlingsmulighederne og den lægelige kompetence på nationalt område. Det følger heraf, at en sådan ordning ikke er begrundet i de ovennævnte tvingende hensyn og under alle omstændigheder ikke opfylder kravet om proportionalitet. Følgelig indeholder den en uberettiget indskrænkning af den frie udveksling af tjenesteydelser.

(jf. præmis 43-47 og 51 samt domskonkl. 2)

3. Med hensyn til lægebehandling, der ikke kan ydes i den medlemsstat, hvor den socialt sikrede er bosat, skal artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, fortolkes således, at den tilladelse, der kræves i henhold til samme artikels stk. 1, litra c), nr. i), ikke må afslås:

- hvis de ydelser, der er fastsat i national lovgivning, fremgår af en liste, som ikke udtrykkeligt og præcist nævner den anvendte behandlingsmetode, men definerer behandlingstyper, med hensyn til hvilke udgifterne refunderes af den kompetente institution, og det ved anvendelse af almindelige fortolkningsprincipper og efter en grundig efterprøvelse på grundlag af objektive kriterier, der ikke er udtryk for en forskelsbehandling, idet der skal tages hensyn til alle relevante medicinske oplysninger og til de videnskabelige data, der er til rådighed, er bevist, at denne behandlingsmetode svarer til de behandlingstyper, der er nævnt i denne liste, og

- hvis en alternativ behandling, der frembyder samme grad af virkning, ikke kan ydes rettidigt i den socialt sikredes bopælsmedlemsstat.

Samme artikel er til hinder for, at de nationale organer, der skal træffe afgørelse om en ansøgning om forhåndstilladelse, ved anvendelsen af denne bestemmelse baserer sig på en formodning om, at de hospitalsbehandlinger, der ikke kan ydes i den medlemsstat, hvor den socialt sikrede er bosat, ikke er opført under de ydelser, hvis refusion er fastsat i denne stats lovgivning, og omvendt, at de hospitalsbehandlinger, der er opført under disse ydelser, kan ydes i denne medlemsstat.

For så vidt angår den første betingelse, der fremgår af artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71, er det i princippet ikke uforeneligt med EU-retten, at en medlemsstat udarbejder udtømmende lister over medicinske ydelser, der refunderes af denne stats sociale sikringssystem, og EU-retten kan i princippet ikke have til virkning, at en medlemsstat tvinges til at udvide sådanne lister over ydelser. Det påhviler alene de nationale organer, der skal behandle en ansøgning om tilladelse med henblik på at modtage behandlinger, der skal ydes i en anden medlemsstat end den, hvor den socialt sikrede er bosat, at afgøre, om disse behandlinger er omfattet af ydelserne på en sådan liste. Eftersom medlemsstaterne er forpligtede til ikke at se bort fra EU-retten ved udøvelsen af deres kompetence, skal det dog påses, at artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71 anvendes i overensstemmelse med EU-retten. Selv om behandlingsmetoden svarer til de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i bopælsmedlemsstaten, kan ansøgningen om forhåndstilladelse ikke afslås med den begrundelse, at denne metode ikke praktiseres i denne medlemsstat.

Hvad angår den anden betingelse, der fremgår af artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71, må det desuden konstateres, at selv om den omstændighed, at en behandling, der påtænkes i en anden medlemsstat, ikke praktiseres i den berørtes bopælsmedlemsstat, ikke per se indebærer, at denne anden betingelse er opfyldt, er dette tilfældet, når en behandling, der frembyder samme grad af virkning, ikke kan ydes rettidigt dér.

Endelig følger det af denne fortolkning, at en afgørelse vedrørende en ansøgning om godkendelse, som krævet i henhold til artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71, ikke kan være støttet på en formodning om, at det, hvis de omhandlede hospitalsbehandlinger ikke kan ydes i den kompetente medlemsstat, må formodes, at behandlingerne ikke er omfattet af ydelserne, der refunderes af det nationale sociale sikringssystem, og at det omvendt, hvis de nævnte behandlinger figurerer blandt de ydelser, der refunderes af sidstnævnte, må formodes, at de kan ydes i denne medlemsstat.

(jf. præmis 58, 60-62, 64, 68, 69 og 73 samt domskonkl. 3)

4. Når det er fastslået, at afslaget på at give en tilladelse i henhold til artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, ikke var begrundet, og når sygehusbehandlingen er afsluttet, og udgifterne dertil er afholdt af den socialt sikrede, skal den nationale ret i henhold til de nationale processuelle regler tilpligte den kompetente institution at refundere nævnte socialt sikrede det beløb, der normalt ville være blevet refunderet af denne, såfremt tilladelsen var blevet forskriftsmæssigt meddelt.

Nævnte beløb svarer til det beløb, der er fastlagt i henhold til bestemmelserne i den lovgivning, som institutionen i den medlemsstat, på hvis område hospitalsydelserne er blevet ydet, er underlagt. Såfremt dette beløb er lavere end det, der ville have fulgt af anvendelsen af den gældende lovgivning i bopælsmedlemsstaten i tilfælde af hospitalsindlæggelse i sidstnævnte, skal den socialt sikrede desuden af den kompetente institution tildeles en supplerende godtgørelse svarende til forskellen mellem disse to beløb inden for grænserne af de reelt afholdte udgifter.

(jf. præmis 77, 78 og 81 samt domskonkl. 4)