ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Artikel 6, stk. 1, første afsnit, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse), sammenholdt med artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, skal fortolkes således, at denne bestemmelse principielt hverken er til hinder for, at indehaveren af intellektuelle ejendomsrettigheder og en tredjemand på dennes vegne foretager systematisk registrering af IP-adresser på brugere af peer-to-peer-netværk, hvis internetforbindelser angiveligt er blevet brugt til krænkende aktiviteter, eller at disse brugeres navne og postadresser videregives til denne indehaver eller en tredjemand med henblik på at gøre det muligt for den pågældende at anlægge et erstatningssøgsmål ved en civil domstol vedrørende tab, som de nævnte brugere angiveligt har forvoldt, dog på betingelse af, at den nævnte indehavers eller en sådan tredjemands initiativer og begæringer i denne henseende er velbegrundede, forholdsmæssigt afpassede og ikke udtryk for misbrug, og at der er et retsgrundlag herfor i en national retsforskrift som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136, der indskrænker rækkevidden af reglerne i artikel 5 og 6 i dette direktiv, som ændret.
2)

Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at i en aftale om lån i udenlandsk valuta er kravet om gennemsigtighed af de vilkår i denne aftale, som fastsætter, at betalingen i faste afdrag fortrinsvis anvendes til betaling af renter, og som med henblik på at betale hovedstolen foreskriver en forlængelse af nævnte aftales varighed og en forhøjelse af de månedlige afdrag, opfyldt, når den erhvervsdrivende har givet forbrugeren tilstrækkelige og præcise oplysninger, som gør det muligt for en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger at forstå, hvordan den pågældende finansielle mekanisme konkret fungerer, og for således at vurdere risikoen for sådanne kontraktvilkårs potentielt betydelige, negative økonomiske konsekvenser for vedkommendes finansielle forpligtelser i hele denne aftales løbetid.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. juni 2021 — The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs mod WR (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Court of Appeal — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-279/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - generel ordning for punktafgifter - direktiv 2008/118/EF - artikel 33, stk. 3 - varer, der er »overgået til forbrug« i en medlemsstat og oplægges til erhvervsmæssige formål i en anden medlemsstat - den person, der hæfter for betalingen af den forfaldne punktafgift for disse varer - person, der er i besiddelse af varer, som er bestemt til levering i en anden medlemsstat - transportør af varer)

(2021/C 297/03)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Sagsøgt: WR

Konklusion

Artikel 33, stk. 3, i Rådets direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF skal fortolkes således, at en person, der for fremmed regning transporterer punktafgiftspligtige varer til en anden medlemsstat, og som fysisk er i besiddelse af disse varer på det tidspunkt, hvor punktafgiften herfor forfalder, er pligtig at betale disse afgifter i henhold til denne bestemmelse, selv om vedkommende hverken har ret til eller interesse i disse varer og ikke er bekendt med, at varerne er punktafgiftspligtige, eller, såfremt vedkommende er bekendt hermed, ikke ved, at punktafgifterne er forfaldne til betaling.

(1) EUT C 230 af 8.7.2019.
1)

Artikel 15, litra c), i Europa-Parlamentets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for fortolkningen af en national lovgivning, hvorefter det i den situation, hvor en civilperson ikke er specifikt berørt på grund af specielle omstændigheder ved den pågældendes situation, forholder sig således, at konstateringen af, at der foreligger en alvorlig og individuel trussel mod denne civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af »vilkårlig vold i forbindelse med […] væbnet konflikt« i denne bestemmelses forstand, er betinget af, at antallet af ofre i det berørte område set i forhold til den samlede befolkning i dette område når en bestemt tærskel.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 10. juni 2021 — Van Ameyde España SA mod GES, Seguros y Reaseguros SA (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Supremo — Spanien)

(Sag C-923/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer - direktiv 2009/103/EF - artikel 1, nr. 1) og 2) - artikel 3, stk. 1, stk. 2 og stk. 4 - begrebet »køretøj« - forpligtelse til at dække tingsskade - rækkevidde - trafikulykke, der involverer et sammenkoblet vogntog, hvis dele er omfattet af særskilte lovpligtige forsikringer - skade på sættevognen forårsaget af det trækkende køretøj, som sidstnævnte var tilkoblet, da ulykken skete - fortolkning af national lovgivning, der undtager den lovpligtige ansvarsforsikring for denne motorforvogns dækning af denne skade)

(2021/C 297/09)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Van Ameyde España SA

Sagsøgt: GES, Seguros y Reaseguros SA

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, 2 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, sammenholdt med dette direktivs artikel 1, nr. 1) og 2), skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en fortolkning af den nationale lovgivning, hvorefter dækning af og som følge heraf erstatning for de tingsskader, som en motorforvogn forvolder på en sættevogn, som var tilkoblet, da ulykken skete, udelukkes af den lovpligtige ansvarsforsikring for en motorforvogn.

(1) EUT C 103 af 30.3.2020.
3)

Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at inden for rammerne af en låneaftale i udenlandsk valuta er kravet om, at vilkårene i denne aftale, som fastsætter, at den udenlandske valuta er regnskabsvaluta, og euro er betalingsvaluta, og som indebærer, at kursrisikoen bæres af låntageren, skal være gennemsigtige, opfyldt, når den erhvervsdrivende har givet tilstrækkelige og korrekte oplysninger, der gør det muligt for en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger forbruger at forstå, hvordan den omhandlede finansielle mekanisme konkret fungerer, og at vurdere risikoen for sådanne vilkårs potentielt betydelige negative økonomiske følger for dennes finansielle forpligtelser i hele aftalens løbetid.
1)

§ 5, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, som findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, således som fortolket i national retspraksis, der dels gør det muligt i afventning af afslutningen på iværksatte ansættelsesprocedurer med henblik på permanent besættelse af ledige stillinger for arbejdstagere inden for den offentlige sektor at forny tidsbegrænsede kontrakter uden at angive nogen præcis dato for afslutningen på disse procedurer, dels forbyder både sidestillingen af disse arbejdstagere med »arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset, men som ikke er fastansatte«, og tildelingen af en godtgørelse til disse samme arbejdstagere. Med forbehold for den efterprøvelse, som den forelæggende ret skal foretage, forekommer denne nationale lovgivning således ikke at indeholde nogen foranstaltning, som har til formål at forebygge og i givet fald at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende kontrakter.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 3. juni 2021 — Titanium Ltd mod Finanzamt Österreich, tidligere Finanzamt Wien (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzgericht — Østrig)

(Sag C-931/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 43 og 45 - direktiv 2006/112/EF, som ændret ved direktiv 2008/8/EF - artikel 44, 45 og 47 - tjenesteydelser - det afgiftsmæssige tilknytningssted - begrebet »fast forretningssted« - udlejning af fast ejendom i en medlemsstat - ejer af en fast ejendom, der har sit vedtægtsmæssige hjemsted på øen Jersey)

(2021/C 289/15)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Titanium Ltd

Sagsøgt: Finanzamt Österreich, tidligere Finanzamt Wien

Konklusion

En ejendom, der er udlejet i en medlemsstat, udgør ikke et fast forretningssted som omhandlet i artikel 43 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem og artikel 44 og 45 i direktiv 2006/112, som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12. februar 2008, under omstændigheder, hvor ejeren af denne ejendom ikke råder over eget personale til at udføre tjenesteydelsen i forbindelse med udlejningen.

(1) EUT C 87 af 16.3.2020.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 3. juni 2021 –»TEAM POWER EUROPE« EOOD mod Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite — Varna (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Administrativen sad — Varnamod — Bulgarien)

(Sag C-784/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - vandrende arbejdstagere - social sikring - lovgivning, der finder anvendelse - forordning (EF) nr. 883/2004 - artikel 12, stk. 1 - udsendelse - vikaransatte - forordning (EF) nr. 987/2009 - artikel 14, stk. 2 - A1-attest - fastlæggelse af, i hvilken medlemsstat arbejdsgiveren normalt udøver sin virksomhed - begrebet »omfattende virksomhed, der ikke blot er intern forvaltning« - manglende tilrådighedsstillelse af vikaransatte på den medlemsstats område, hvor arbejdsgiveren er etableret)

(2021/C 289/11)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Administrativen sad — Varna

Parter i hovedsagen

Sagsøger:»TEAM POWER EUROPE« EOOD

Sagsøgt Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite — Varna

Konklusion

Artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 987/2009 af 16. september 2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at et vikarbureau, som er etableret i en medlemsstat, for at kunne anses for »normalt [at udøve] sin virksomhed« i denne medlemsstat som omhandlet i artikel 12, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 465/2012 af 22. maj 2012, skal udøve en betydelig del af sin virksomhed bestående i tilrådighedsstillelse af vikaransatte til fordel for brugervirksomheder, som er etableret i og driver virksomhed på denne medlemsstats område.

(1) EUT C 27 af 27.1.2020.
C 289/9

Domstolens dom (Niende afdeling) af 3. juni 2021 — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov og Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală a Vămilor — Direcţia Regională Vamală Braşov — Biroul Vamal de Interior Sibiu mod Flavourstream SRL (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Alba Iulia — Rumænien)

(Sag C-822/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - toldunion - fælles toldtarif - kombineret nomenklatur - tarifering - underposition 1702 90 95, 2912 49 00 og 3824 90 92 - vandig opløsning)

(2021/C 289/12)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Alba Iulia

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Braşov og Agenţia Naţională de Administrare Fiscală — Direcţia Generală a Vămilor — Direcţia Regională Vamală Braşov — Biroul Vamal de Interior Sibiu Flavourstream SRL

Sagsøgt: Flavourstream SRL

Konklusion

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen, og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1101/2014 af 16. oktober 2014, skal fortolkes således, at en vandig opløsning, opnået ved termisk nedbrydning af dextrose, og som navnlig består af vandopløselige aldehyder og ketoner, hverken skal tariferes i KN-underposition 1702 90 95, som bl.a. omfatter invertsukker og andre sukkerarter eller sukkeropløsninger med et indhold i tør tilstand på 50 vægtprocent fruktose, som ikke er tariferet i andre underpositioner omfattet af KN’s pos. 1702, eller i underposition 2912 49 00 heri, som omfatter »andre« aldehydalkoholer, aldehydethere, aldehydphenoler og aldehyder med andre oxygenholdige grupper, men i underposition 3824 90 92 i samme kombinerede nomenklatur, som omfatter »Kemiske produkter eller præparater, overvejende bestående af organiske forbindelser, ikke andetsteds tariferet«, »[i] flydende form ved 20 oC«, forudsat at denne opløsnings eventuelle næringsværdi kun er ubetydelig i forhold til opløsningens funktion som organisk kemikalie og fødevaretilsætningsstof.

(1) EUT C 54 af 17.2.2020.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 3. juni 2021 — EB mod Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR og Università degli Studi Roma Tre (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio — Italien)

(Sag C-326/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - direktiv 1999/70/EF - rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP - § 5 - flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold - misbrug - forebyggende foranstaltninger - tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i den offentlige sektor - universitetsforskere)

(2021/C 289/05)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EB

Sagsøgte: Presidenza del Consiglio dei Ministri, Ministero dell'Istruzione, dell'Università e della Ricerca — MIUR og Università degli Studi Roma Tre

Procesdeltagere: Federazione Lavoratori della Conoscenza – CGIL (FLC-CGIL), Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL), Anief – Associazione Professionale e Sindacale, Confederazione Generale Sindacale og Cipur – Coordinamento Intersedi Professori Universitari di Ruolo

Konklusion

§ 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der — for så vidt angår ansættelse af universitetsforskere — kan indgås en tidsbegrænset kontrakt for en periode på tre år med en enkelt mulighed for forlængelse for en periode på maksimalt to år, idet indgåelsen af sådanne kontrakter for det første er betinget af, at der er ressourcer til rådighed »med henblik på udførelse af forskning, undervisning, undervisningsstøttende aktiviteter samt tjenester til studerende«, og idet forlængelsen af disse kontrakter for det andet er betinget af en »positiv vurdering af udført undervisning og forskning«, uden at det er nødvendigt, at denne lovgivning definerer de objektive og gennemsigtige kriterier, der gør det muligt at efterprøve, om indgåelsen og fornyelsen af sådanne kontrakter rent faktisk svarer til et reelt behov, og at de er egnede til at nå det forfulgte formål og er nødvendige herfor.

(1) EUT C 288 af 26.8.2019.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 2. september 2021 — JZ mod OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt. og OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Győri Ítélőtábla — Ungarn)

(Sag C-932/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forbrugerbeskyttelse - urimelige kontraktvilkår - direktiv 93/13/EØF - artikel 1, stk. 2 - artikel 6, stk. 1 - lån optaget i udenlandsk valuta - forskel mellem den vekselkurs, der finder anvendelse ved frigivelse af de lånte midler, og den vekselkurs, der finder anvendelse ved tilbagebetaling af midlerne - en medlemsstats lovgivning, som erstatter et urimeligt vilkår med en national bestemmelse - den nationale rets mulighed for at annullere hele den aftale, som indeholder det urimelige vilkår - eventuel hensyntagen til den beskyttelse, som lovgivningen giver, og til forbrugerens vilje med hensyn til anvendelsen af lovgivningen)

(2021/C 431/26)

Processprog: ungarsk

Den forelæggende ret

Győri Ítélőtábla

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JZ

Sagsøgt: OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt. og OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt

Konklusion

Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, som med hensyn til låneaftaler indgået med en forbruger erklærer et urimeligt vilkår om vekselkursforskelle ugyldigt og forpligter den kompetente nationale retsinstans til at erstatte vilkåret med en national bestemmelse om anvendelse af den officielle vekselkurs, uden at den nationale retsinstans kan give den berørte forbruger medhold i dennes påstand om annullation af låneaftalen i sin helhed, selv om retsinstansen vurderer, at opretholdelsen af aftalen vil være i strid med forbrugerens interesser, bl.a. med hensyn til den kursrisiko, som forbrugeren fortsat bærer i kraft af et andet vilkår i aftalen, for så vidt som den nævnte retsinstans derimod i forbindelse med udøvelsen af sin eksklusive kompetence til at bedømme, og uden at den af forbrugeren udtrykte vilje kan have forrang for denne, er i stand til at konstatere, at den gennemførelse af foranstaltninger, der er fastsat i den nationale lovgivning, gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation, som den nævnte forbruger ville have befundet sig i, hvis det urimelige vilkår ikke forelå

(1) EUT C 161 af 11.5.2020.
1)

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 854/2004 af 29. april 2004 om særlige bestemmelser for tilrettelæggelsen af den offentlige kontrol af animalske produkter til konsum, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004, og forordning nr. 882/2004 skal fortolkes således, at disse forordninger er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en embedsdyrlæge, når den pågældende nægter at anbringe et sundhedsmærke på en slagtekrop, og ejeren af denne slagtekrop ikke er enig i denne afgørelse, skal forelægge sagen for en dommer, for at denne på baggrund af vidneforklaringer fra sagkyndige, der af hver af sagens parter er begæret hørt, træffer afgørelse vedrørende realiteten om, hvorvidt en slagtekrop opfylder kravene til fødevaresikkerheden, uden formelt at kunne annullere embedsdyrlægens afgørelser eller ophæve virkningerne af disse afgørelser.
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU — idet den ikke har sikret uafhængighed og upartiskhed for Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol, Polen), som det tilkommer at kontrollere de afgørelser, der træffes i disciplinærsager mod dommerne (artikel 3, nr. 5, artikel 27 og artikel 73, stk. 1, i ustawa o Sądzie Najwyższym (lov om den øverste domstol) af 8.12.2017, i sin konsoliderede udgave som offentliggjort i Dziennik Ustaw Rzeczypospolitej Polskiej af 2019 (position 825), sammenholdt med artikel 9a i ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (lov om det nationale råd for retsvæsenet) af 12.5.2011, som ændret ved ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (lov om ændring af lov om det nationale råd for retsvæsenet og visse andre love) af 8.12.2017) — idet den har tilladt, at indholdet i retslige afgørelser kan kvalificeres som disciplinærforseelser i forhold til dommerne ved de almindelige domstole (artikel 107, stk. 1, i ustawa — Prawo o ustroju sądów powszechnych (lov om de almindelige domstoles organisation) af 27.7.2001 i den udgave, der følger af de efterfølgende ændringer, som offentliggjort i Dziennik Ustaw Rzeczypospolitej Polskiej af 2019 (position 52, 55, 60, 125, 1469 og 1495), og artikel 97, stk. 1 og 3, i lov om den øverste domstol i sin konsoliderede udgave som offentliggjort i Dziennik Ustaw Rzeczypospolitej Polskiej af 2019 (position 825)) — idet den har overdraget formanden for Izba Dyscyplinarna (disciplinærafdelingen) ved Sąd Najwyższy (øverste domstol) en skønsbeføjelse til at udpege disciplinærdomstolen, der er første instans i sager vedrørende dommere ved de almindelige domstole (artikel 110, stk. 3, og artikel 114, stk. 7, i lov om de almindelige domstoles organisation i den udgave, der følger af de efterfølgende ændringer, som offentliggjort i Dziennik Ustaw Rzeczypospolitej Polskiej af 2019 (position 52, 55, 60, 125, 1469 og 1495)), og dermed ikke har sikret, at disciplinærsagerne behandles af en domstol, der er »oprettet ved lov«, og — idet den ikke har sikret, at disciplinærsagerne mod dommere ved de almindelige domstole behandles inden for en rimelig frist (denne lovs artikel 112b, stk. 5, andet punktum), og idet den har fastsat, at foranstaltninger i forbindelse med udpegelse af en forsvarer og dennes varetagelse af forsvaret ikke har opsættende virkning på afviklingen af disciplinærsagen (den nævnte lovs artikel 113a), og at disciplinærdomstolen gennemfører disciplinærsagen selv i den pågældende tilsagte dommers eller dennes forsvarers lovlige forfald (den samme lovs artikel 115a, stk. 3), og dermed ikke har sikret overholdelsen af retten til forsvar for de anklagede dommere ved de almindelige domstole.
1)

Artikel 263 TEUF skal fortolkes således, at retsakter som Den Europæiske Banktilsynsmyndigheds (EBA) retningslinjer af 22. marts 2016 for produktudviklings- og produktstyringsprocesser for detailbankprodukter (EBA/GL/2015/18) ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i henhold til denne artikel.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 15. juli 2021 — XX mod Tartu Vangla (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Riigikohus — Estland)

(Sag C-795/19) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - socialpolitik - ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv - direktiv 2000/78/EF - forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap - artikel 2, stk. 2, litra a) - artikel 4, stk. 1 - artikel 5 - national ordning, der fastsætter krav med hensyn til fængselstjenestemænds høreevne - manglende overholdelse af de krævede minimumstærskler for lydopfattelse - absolut umulighed for fortsat ansættelse)

(2021/C 349/07)

Processprog: estisk

Den forelæggende ret

Riigikohus

Parter i hovedsagen

Sagsøger: XX

Sagsøgt: Tartu Vangla

Procesdeltagere: Justiitsminister, Tervise- ja tööminister og Õiguskantsler

Konklusion

Artikel 2, stk. 2, litra a), artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national ordning, hvorefter det er absolut umuligt at bibeholde en fængselstjenestemand i tjenesten, hvis den pågældendes høreevne ikke når minimumstærsklerne for lydopfattelse i henhold til denne ordning, uden mulighed for at undersøge, om den pågældende tjenestemand er i stand til at varetage sine opgaver, efter at der, efter omstændighederne, er foretaget tilpasninger i rimeligt omfang som omhandlet i direktivets artikel 5.

(1) EUT C 19 af 20.1.2020.