ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
207

Det fremgår således af den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden, der udgjorde grundlaget for afgørelsen om, at der ikke skulle ske udnævnelse, at sagsøgerens adfærd i forbindelse med tilrettelæggelsen af retsmødet den 18. marts 2015 blev taget i betragtning for at illustrere hans manglende dømmekraft og sunde fornuft samt hans vanskeligheder ved at tilpasse sig situationer, der ikke er rutineprægede. Denne adfærd illustrerede i den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden den negative indflydelse, som hans deltagelse havde på arbejdsforholdene inden for hans tjenestegren. Der blev i den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden taget hensyn til sagsøgerens fravær fra engelskkurset den 24. marts 2015, som ikke blev undskyldt, og til antallet af berigtigelser i systemet for forvaltningen af arbejdstid vedrørende sagsøgeren fra den 1. januar til den 17. april 2015 med henblik på at godtgøre sagsøgerens vanskeligheder ved at organisere sig og den indflydelse, dette har på omgivelserne. Sagsøgerens rytme ved udarbejdelsen af retsmøderapporter mellem den 27. marts og den 27. april 2015, hans fravær fra kontoret den 17. april 2015 og retsmøderne den 10. og den 17. marts 2015, som han assisterede ved, blev taget i betragtning i den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden med henblik på at bedømme omfanget af hans præstationer. Bedømmelsen af sagsøgerens adfærd i tjenesten og navnlig af fraværet af forhold, der kunne udgøre et incitament for, at sagsøgerens overordnede stolede på ham, blev endvidere foretaget i den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden på grundlag af antallet af berigtigelser i systemet for forvaltningen af arbejdstid mellem den 1. januar og den 17. april 2015, på grundlag af sagsøgerens problemer med registrering af timer den 24. marts og den 14. april 2015 og på grundlag af ferieansøgninger uden forudgående drøftelse af disse med sin overordnede for ugen, der begyndte den 20. april 2015. Endelig er den anden udtalelse i forbindelse med prøvetiden støttet på sagsøgerens adfærd i forbindelse med forberedelsen af retsmødet den 18. marts 2015 med henblik på at illustrere hans vanskeligheder ved at arbejde i et team og hans upassende indstilling i forbindelse med menneskelige relationer.
28

For så vidt angår klagepunktet om, at ophavsmanden til de anfægtede afgørelser var inkompetent, har Kommissionen gjort gældende, at den har delegeret kompetencen til at udnævne Ombudsmanden til dens formand i henhold til artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Der er imidlertid intet til hinder for, at Kommissionen selv udøver denne kompetence i særlige tilfælde, når den, som i den foreliggende sag, påtager sig rollen som ansættelsesmyndighed som følge af den lønklasse, som gælder for den ledige stilling, i overensstemmelse med dens afgørelse C(2013) 3288 final af 4. juni 2013 om udøvelsen af de beføjelser, som ansættelsesmyndigheden tillægges i tjenestemandsvedtægten, og som den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter, tillægges i ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte. Denne afgørelse medfører en stiltiende punktuel ændring af afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten. Under alle omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at hun har lidt et tab som følge af kommissærkollegiets vedtagelse af de anfægtede afgørelser. I øvrigt pålægger artikel 6, stk. 3, i afgørelsen om styrkelse af ombudsmandstjenesten ikke Kommissionen at høre det centrale personaleudvalg vedrørende alle de ansøgninger, der oprindeligt blev udvalgt. Tværtimod fremgår det af denne bestemmelse, at det centrale personaleudvalg kun skal høres hvad angår det forslag, som fremlægges for Kommissionens formand af generaldirektøren for GD for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed, hvilket det nævnte udvalg selv synes at acceptere.
38

Med det første anbringende har sagsøgeren i det væsentlige gjort gældende, at da hendes anmodning om revurdering var rettet mod afgørelsen om afslag på ansøgningen, skulle den i overensstemmelse med de generelle reglers klare ordlyd have været forelagt udvælgelseskomitéen, som havde truffet denne afgørelse. Sagsøgeren er navnlig af den opfattelse, at EPSO ikke er kompetent til at vurdere, hvorvidt en anmodning om revurdering er blevet indgivet for sent, idet EPSO’s eneste opgave er at yde »administrativ støtte« til udvælgelseskomitéerne for udvælgelsesprøver. EPSO har højst ret til at gøre udvælgelseskomitéen opmærksom på, at fristerne er blevet overskredet. Ifølge sagsøgeren giver ingen retsakt EPSO beføjelse til at træffe afgørelse i stedet for udvælgelseskomitéen. En sådan tilgang følger heller ikke af administrationens tidligere praksis. En anden fortolkning vil ikke være i overensstemmelse med de opgaver, som EPSO har i forbindelse med udvælgelsesprøver. Sagsøgeren har anført, at det fremgår af et almindeligt forvaltningsretligt princip, at det tilkommer myndigheden selv eller en højere instans at træffe afgørelse vedrørende klager over denne myndigheds afgørelser. Endelig har sagsøgeren hævdet, at EPSO ikke har kunnet begrunde afgørelsen af 17. august 2015. Heraf følger, at EPSO ikke kunne varetage udvælgelseskomitéens opgaver i denne henseende.
84

Sagsøgeren har nærmere bestemt gjort gældende, at: – bedømmer 2 i e-mailen af 16. juli 2015 til sin ægtefælle (dokument XXXVI i bilag A.12): – fortalte, at hun havde til hensigt at bede et medlem af ECB’s direktion om at »afskedige [hende]«, idet hun beskrev sagsøgeren som et skoleeksempel på underpræstation – omtalte den omstændighed, at sagsøgeren havde klaget over de tidligere afgørelser, som bedømmer 2 havde truffet, såvel som over bedømmer 1’s afgørelser, hvilket hun så negativt på – hævdede, at sagsøgeren havde så dårligt et ry, at ingen tjenestegren ville have hende, herunder GD-[fortroligt], hvor hun havde gjort midlertidig tjeneste, på grund af det »rod« (»mess«) hun lavede dér – bedømmer 2 den 11. juni 2015 i den e-mail, der er indeholdt i bilag A.19 til sagsakten, skrev følgende til sin »coach«: »Selve tanken om, at hun kommer tilbage [til DIV/[fortroligt] efter den midlertidige tjenestegøring], gør mig vred« (the sheer thought of her coming back makes me angry), »det gør mig bare meget vred« (it just makes me very angry), »jeg må udtænke måder, hvorpå hendes indvirkning på os – og navnlig mig selv – kan begrænses« (I have to think of ways to limit her impact on us and myself, in particular) – bedømmer 2 i e-mailen af 20. marts 2015 (dokument XVII i bilag A.12) fremsatte negative bemærkninger om sagsøgeren, og at hun angav heri, at bedømmer 3 havde sagt, at bedømmer 3 ikke ville have sagsøgeren i midlertidig tjeneste hos sig – bedømmer 2 den 9. februar 2015 i den e-mail, der er indeholdt i dokument XXV i bilag A.12, skrev til tre medlemmer af den øverste ledelse i GD-»[fortroligt]«, idet hun gav udtryk for sin overraskelse over, at sagsøgeren var på listen over ansatte, der var tilknyttet projektet [fortroligt], »i betragtning af, at De kender til [sagsøgerens] indsats inden for ECB« ([g]iven that you know about [the applicant’s] performance here in the Bank), og at bedømmer 2 således uden for enhver tilrettelagt eller gennemsigtig procedure meddelte den øverste ledelse i ECB, at sagsøgerens arbejdsindsats var dårlig, at sagsøgerens deltagelse inden for dette projekt var kritisabel, at sagsøgeren ikke var i stand til at deltage i dette projekt, og at sagsøgeren ikke måtte deltage i projektet på grund af sagsøgerens angiveligt utilstrækkelige arbejdsindsats. – bedømmer 2 i en e-mail af 14. april 2015 angående referatet af sagsøgerens midtvejsbedømmelse gav udtryk for, at hun ville have foretrukket ikke at have holdt møde med sagsøgeren, idet hun anførte følgende: »Ud fra et hensyn om resursebesparelse, hvorfor skal jeg insistere på at tale med hende, når vi ved, at hendes standpunkt og vores standpunkt er diametralt modsatte?« (In the spirit of economising, why should I insist on talking to her when we know that her position and our position are orthogonal?).
6

Ved afgørelse af 21. juli 2016 (herefter »den anfægtede afgørelse«) annullerede Femte Appelkammer ved EUIPO delvist annullationsafdelingens afgørelse, for så vidt som denne omfattede varer i klasse 9, selv om disse varer ikke var genstand for begæringen om delvis fortabelse indgivet af intervenienten. Klagen blev i øvrigt forkastet i henhold til artikel 51, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. For det første anførte appelkammeret med hensyn hertil i den anfægtede afgørelses punkt 23-27, at fortabelsesgrundene skulle vurderes på datoen for indgivelsen af fortabelsesbegæringen. For det andet fastslog appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 28-33, at det anfægtede varemærkes angivelige konvertering til en almindelig betegnelse for de omhandlede varer og tjenesteydelser skulle undersøges under hensyn til de endelige tjekkiske brugeres opfattelse. Appelkammeret nægtede derfor at undersøge de modbeviser, som sagsøgeren havde fremlagt, og som vedrørte dennes aktiviteter, med henblik på at forsvare sit varemærke i andre medlemsstater end Den Tjekkiske Republik. For det tredje lagde appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 34-47 til grund, at de beviser, der var blevet fremlagt under proceduren, understøttede, at udtrykket »spinning« i Den Tjekkiske Republik var blevet den almindelige betegnelse for en type »motionstræning« og for »motionsudstyr« anvendt til denne form for motion. For det fjerde anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 48-56, at den omstændighed, at det anfægtede varemærke var blevet en almindelig betegnelse, kunne tillægges sagsøgerens utilstrækkelige handlinger med henblik på at beskytte sit varemærke i Den Tjekkiske Republik. For det femte fastslog appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 57-61, at flere af de afgørelser, som Úřad průmyslového vlastnictví (Kontoret for Intellektuel Ejendomsret, Den Tjekkiske Republik) og de tjekkiske domstole havde truffet, bekræftede, at sagsøgeren ikke havde været tilstrækkelig opmærksom og ikke havde gjort en rimelig indsats for at beskytte sit varemærke i Den Tjekkiske Republik.
17

Den 28. november 2014 afviste CEPOL’s direktør i sin egenskab af ansættelsesmyndighed appellanternes klager. Herved fremhævede CEPOL’s direktør bl.a. for det første, at afgørelsen om at flytte CEPOL’s hjemsted var blevet truffet af EU-lovgiver, som har et vidt skøn inden for området, for det andet, at der ikke er blevet givet appellanterne præcise tilsagn om at kunne drage fordel af justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige i hele deres ansættelsesperiode, for det tredje, at ansættelsesmyndigheden i overensstemmelse med retspraksis kunne beslutte i tjenestens interesse at forflytte de ansatte til et andet tjenestested, for det fjerde, at det ikke var i CEPOL’s tjenestes interesse at opretholde personale i Bramshill, når CEPOL’s aktiviteter og stillinger fremover befandt sig i Budapest, for det femte, i afgørelserne om afslag på de af FN og FQ indgivne klager, at CEPOL’s ansatte for længe siden var blevet informeret om ændringen af CEPOL’s hjemsted, selv om den nøjagtige tidsplan først blev annonceret i maj 2014, og at den korte svarfrist, der var fastsat i den anfægtede afgørelse, skyldtes, at det var nødvendigt hurtigt at organisere flytningen af CEPOL, da indenrigsministeren for Det Forenede Kongerige havde anmodet om, at Bramshill blev rømmet inden den 30. september 2014, og, for det sjette, hvad angår den af FQ fremsatte anmodning om økonomisk kompensation, at han var berettiget til godtgørelse af flytteudgifter, dagpenge og bosættelsespenge efter de vedtægtsmæssige betingelser.
68

For så vidt angår spørgsmålet om, hvad der udgør et særligt tilfælde i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 15, andet punktum, i bilag X til vedtægten, skal det bemærkes, at det fremgår af det forberedende arbejde til dette bilag, at nævnte artikel tilsigter at gennemføre det formål, at børn af Unionens tjenestemænd kan modtage gratis undervisning, og at undgå, at den omstændighed, at en tjenestemand udfører sin tjeneste uden for Unionen, medfører forskelsbehandling på dette område. I denne sammenhæng skal det ligeledes bemærkes, at nævnte forberedende arbejde tager udgangspunkt i, at det ikke nødvendigvis er alle de tilgængelige gratis offentlige uddannelsestilbud i et tjenesteland, der er passende for børn af Unionens tjenestemænd. Det fremgår endvidere af nævnte forberedende arbejde, at de uddannelsestilbud, der er tilgængelige i et tredjeland, og som er passende for børn af Unionens tjenestemænd, kan være begrænsede og særdeles kostbare, og at muligheden for at overskride det vedtægtsbestemte loft for tredjelande som fastsat i artikel 15, andet punktum, i bilag X til vedtægten er blevet indført for at tage højde for en sådan situation. Henset til disse betragtninger må det konkluderes, at sagsøgerne befinder sig i en situation, med henblik på hvilken muligheden for at overskride det vedtægtsbestemte loft for tredjelande er blevet hjemlet i artikel 15, andet punktum, i bilag X til vedtægten.
30

EUIPO har for det første gjort gældende, at appelkammerets konklusion, hvorefter det omtvistede tegn gengiver et dæks slidbane, som – i det mindste på det tekniske plan – udgør den (måske) mest afgørende del af de anfægtede varer, var baseret dels på den grafiske gengivelse, som det omtvistede tegn består af med hensyn til de ansøgte varer, dels på det bevismateriale, som parterne har fremlagt. For at et tegn er omfattet af artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94, er det for det andet tilstrækkeligt, at det består af en del af en vare, som indgår i specifikationen. Med andre ord kan den blotte omstændighed, at den omhandlede udformning kan anvendes på en mere sammensat vare eller kan indarbejdes heri, ikke udelukke anvendelsen af denne registreringshindring. For det tredje har EUIPO anført, at en dækrille ikke er en vare, da den ikke udgør en komponent, der kan adskilles fra et dæk. Derfor blev det anfægtede varemærke registreret for dæk, som er varer, der indeholder den pågældende »L«-formede rille, og på hvilke denne rille har en teknisk funktion. For det fjerde er kundekredsens formodede opfattelse af tegnet ikke et afgørende element i forbindelse med anvendelsen af registreringshindringen i artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94. Denne hindring er baseret på et objektivt kriterium, som indebærer, at EUIPO – ud over den grafiske gengivelse af et tegn – kan tage hensyn til alle de elementer, der er nyttige for den passende identificering af et tegn i forbindelse med artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94. For det femte er formålet med artikel 7, stk. 1, litra e), nr. ii), i forordning nr. 40/94 at forhindre tildelingen af et monopol på en vares funktionelle kendetegn. Hvis sagsøgeren fik tildelt rettigheder, der er knyttede til varemærket for det omtvistede tegn (fordi det udelukkende gengiver en del af et dæk), ville sagsøgeren følgelig kunne hindre andre virksomheder i at markedsføre dæk, der indeholder de samme tegn eller tegn, der ligner, dvs. riller.
81

Hvad for det andet angår konstateringen af, at sagsøgeren var i stand til at genoptage arbejdet, henviste det andet invaliditetsudvalg til to uddrag af to forskellige erklæringer. Det første uddrag, hvoraf fremgår, at »Robert McCoy er i stand til at genoptage arbejdet under forudsætning af, at han tildeles en passende stilling«, er indeholdt i læge V.A.’s erklæring af 13. november 2006. Det andet uddrag, hvoraf fremgår, at »det er af afgørende betydning, at den pågældende hurtigst muligt vender tilbage til et produktivt arbejde«, er indeholdt i en erklæring fra læge L. af 16. november 2006. Disse uddrag er imidlertid ikke relevante. For det første konkluderes det i de to erklæringer, som disse uddrag indgår i, at sagsøgeren lider af en erhvervssygdom. For det andet anvendes citaterne uden for den sammenhæng, hvori de indgår. Selv om læge L. i november 2006 var af den opfattelse, at det var »afgørende«, at den pågældende vendte tilbage til arbejdet, indgik dette i en helt særlig sammenhæng, nemlig med henblik på »at styrke Robert McCoys selvtillid og at sikre den fortsatte forbedring af hans helbredstilstand«, og satte ikke spørgsmålstegn ved, om sagsøgerens sygdom havde erhvervsmæssig oprindelse. Han anførte rent faktisk i den samme erklæring, at »sygdommens oprindelse er beskrevet i skrivelsen fra læge A, og den er fremkaldt som følge af begivenheder, der vedrører hans stilling som finansinspektør hos Regionsudvalget«. Det skal endvidere bemærkes, at det af en skrivelse, som den samme læge udfærdigede den 16. januar 2006, fremgår, at »det er sandsynligt, at symptomerne i form af posttraumatisk stress, angst og depression vil forværres, såfremt Robert McCoy inden for den nærmeste fremtid måtte vende tilbage til det arbejdsmiljø, der har forårsaget hans nuværende lægelige situation«. Hvad angår citatet fra læge V.A. indgår dette også i en behandlingssammenhæng, for så vidt som læge V.A. ikke foreslog, at sagsøgeren skulle genindtræde i sin tidligere stilling, men at han skulle genoptage arbejdet under forudsætning af, at dette arbejde var passende.
83

Det bemærkes, at sagsøgeren, som har bevisbyrden, ikke har redegjort for, hverken at der forelå nogen teknisk grund, eller hvorfor en sådan grund i givet fald gjorde det absolut nødvendigt at overdrage udførelsen af disse ydelser til CESI. Sagsøgeren har i denne forbindelse blot gjort den omstændighed gældende, at de aktiviteter, som var knyttet til ydelserne, indebar anvendelse af software eller et program, som sagsøgeren selv og CESI allerede havde anvendt sammen. Således som Kommissionen har fremhævet, skal det bemærkes, at den omstændighed, at CESI anvender software, som sagsøgeren ejer, ganske vist udgør en faktor til vurdering i forbindelse med sammenligningen med konkurrerende aktører, men at det, henset til den ovenfor i præmis 80 nævnte retspraksis, ikke kan begrunde, at enhver anden aktør udelukkes på forhånd med den begrundelse, at CESI angiveligt har unikke kompetencer. Såfremt en anden aktør ville have givet et bedre tilbud end CESI, ville intet således forhindre sagsøgeren i at give førstnævnte aktør licens til anvendelse af det omhandlede software eller program. Navnlig bemærkes, at licensen til programmerne eller softwaren ikke er en eneret, som hindrer, at andre aktører kan benyttes til udføre de omhandlede aktiviteter. Det forholder sig således, fordi det mål med at skabe muligheder for en konkurrencesituation, som direktiv 2004/17 forfølger, uundgåeligt ville blive kompromitteret, hvis tidligere professionelle forhold med ordregiveren kunne udgøre et gyldigt argument for at undlade at anvende udbudsprocedurer ved hver ny kontrakt, og det ville skabe det paradoksale resultat, at konkurrence til fordel for den person, der skal udføre ordren, ville blive hindret.
18

Indledningsvis har Kommissionen bestridt, at der foreligger en anfægtelig retsakt. Idet den har anført, at en annullation af en EU-retsakt sker ex tunc, og at annullationens virkninger er umiddelbare og ubetingede, er følgen af de domme, der blev afsagt af EU’s domstole, at der ikke må pålægges told for importen af den pågældende vare, der er fremstillet af Hubei. I modsætning til, hvad sagsøgerne synes at have gjort gældende, »genoplivede« gennemførelsesforordning 2015/2272 ikke det retlige grundlag for at pålægge told i forhold til de varer, der er fremstillet af Hubei. Denne forordning, hvorved der blev foretaget en udløbsundersøgelse af de gældende foranstaltninger, indførte ikke nye foranstaltninger, men opretholdt de gældende foranstaltninger, som det fremgår af betragtningerne til forordningen. Kommissionen har ligeledes fremhævet, at betingelserne for at indføre nye foranstaltninger eller opretholde gældende foranstaltninger er forskellige. Henset til, at antidumpingforanstaltningerne over for de varer, der er fremstillet af Hubei, efter dom af 7. april 2016, ArcelorMittal Tubular Products Ostrava m.fl. mod Hubei Xinyegang Steel (C-186/14 P og C-193/14 P, EU:C:2016:209), og af 29. januar 2014, Hubei Xinyegang Steel mod Rådet (T-528/09, EU:T:2014:35), blev annulleret med tilbagevirkende kraft, kunne de pågældende foranstaltninger ikke opretholdes. Under alle omstændigheder udgør indførelsen af en specifik Taric-kode ikke en retsakt, der kan anfægtes, og som skaber bindende retsvirkninger. Taric har en informerende funktion og afspejler kun de retsakter, der har retsvirkninger. De nationale toldmyndigheder kunne lovligt ophøre med at opkræve antidumpingtold på importen af varer fremstillet af Hubei, og dette gjaldt uanset indførelsen af den Taric-kode, der underrettede offentligheden.
117

For så vidt angår det femte anbringendes første led, som i det væsentligste vedrører en overskridelse af beføjelser som følge af, at der ikke var grundlag for at fastsætte bødernes forfaldsdato til den 10. maj 2010, skal det for det første bemærkes, at de beføjelser, som Kommissionen råder over, ifølge fast retspraksis omfatter adgangen til at fastsætte bødens forfaldsdato og den dato, fra hvilken der påløber renter, samt den rentesats, der skal anvendes, og til at give anvisninger på, hvorledes afgørelsen skal opfyldes, ved eventuelt at stille krav om, at der stilles bankgaranti til sikkerhed for betaling af bødebeløbene og renter heraf, da den fordel, som virksomhederne ville kunne opnå ved for sen betaling af bøderne, dersom Kommissionen ikke havde disse beføjelser, således ville medføre en svækkelse af de sanktioner, som Kommissionen har truffet afgørelse om at anvende ved udførelsen af sin opgave, som er at påse, at konkurrencereglerne anvendes korrekt (jf. dom af 29.4.2015, Total og Elf Aquitaine mod Kommissionen, T-470/11, EU:T:2015:241, præmis 109 og den deri nævnte retspraksis).
26

Det fremgår for det første af sagens akter, at Asiarim har fremlagt adskillige falske erklæringer for myndighederne i Amerikas Forenede Stater, hvori selskabet har angivet at være indehaver af Commodore-varemærkerne. I 8K-formularerne af 20. december 2011 og af 5. og 16. januar 2012, som Asiarim fremlagde for Securities and Exchange Commission (fondsbørsbestyrelse, De Forenede Stater, herefter »SEC«), angav Asiarim bl.a., at »Commodore Asia Electronics [Ltd] [va]r et af selskaberne med ansvar for varemærkelicenser inden for koncernen, ligesom Commodore Licensing […] i Europa, og det havde haft licenserne fra [sagsøgeren] siden 2008«, og at »Commodore Brand IP [Ltd] efter koncernens omstrukturering i begyndelsen [af] november 2011 var indehaveren af virksomhedsnavnene og den intellektuelle ejendomsret vedrørende varemærket Commodore«. I 8K-formularen af 16. januar 2012 hævdede Asiarim bl.a., at sagsøgeren »ha[vde] udfærdiget en erklæring […] for at tilegne sig ejendomsretten og den lovlige anvendelse af firmanavnet og gengivelserne af varemærket Commodore«, hvortil Asiarim havde svaret, at selskabet »energisk ville forsvare sine ejendomsrettigheder til firmanavnet og gengivelserne af varemærket Commodore«. I denne henseende pålagde District Court of New York (distriktsdomstolen i New York, New York, De Forenede Stater) ved dom af 16. december 2013 Asiarim at ændre sine erklæringer for SEC, idet nævnte domstol betegnede dem som »falske og formentlig afgivet i ond tro«.