FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. WATHELET

fremsat den 6. september 2017 ( 1 )

Sag C-244/16 P

Industrias Químicas del Vallés SA

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – søgsmål med påstand om delvis annullation – artikel 263, stk. 4, TEUF – regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger – individuelt berørt – delvis ulovlighedsindsigelse – plantebeskyttelsesmidler – forordning (EF) nr. 1107/2009 – gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 – gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 – markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og udarbejdelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution – metalaxyl«

I. Indledning

1. Genstanden for den foreliggende sag er en appel iværksat af Industrias Químicas del Vallés SA (herefter »IQV«) til prøvelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 16. februar 2016, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (T-296/15, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede kendelse«, EU:T:2016:79).

2. Ved den appellerede kendelse afviste Retten det søgsmål, som IQV havde anlagt med påstand om delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 af 11. marts 2015 om gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om oprettelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution (herefter »den omtvistede forordning«) ( 2 ). Retten fastslog i alt væsentligt for det første, at appellanten ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning, og for det andet, at denne forordning omfattede gennemførelsesforanstaltninger i forhold til appellanten i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

3. Med IQV’s appel får Domstolen lejlighed til at præcisere fortolkningen af verbet »omfatte«, som er anvendt i denne bestemmelse ( 3 ). Selv om dette udtryk har en central betydning for anvendelsen af den nævnte bestemmelse, har Domstolen således endnu ikke reelt beskæftiget sig med dets fortolkning hverken i f.eks. den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852), eller den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Retsforskrifter

A. Direktiv 91/414/EØF

4. Bilag I til Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler ( 4 ) indeholdt en liste over aktive stoffer, som må indgå i plantebeskyttelsesmidler.

5. I henhold til artikel 1 i og bilaget til Kommissionens direktiv 2010/28/EU af 23. april 2010 om ændring af Rådets direktiv 91/414/EØF for at optage metalaxyl som aktivstof ( 5 ) blev listen i bilag I til direktiv 91/414 ændret med henblik på tilføjelsen af bl.a. metalaxyl.

B. Forordning (EF) nr. 1107/2009

6. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 af 21. oktober 2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om ophævelse af Rådets direktiv 79/117/EØF og 91/414/EØF ( 6 ) bestemmer følgende i artikel 50, som har overskriften »Sammenlignende vurdering af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder stoffer, der er kandidater til substitution«: »1. Medlemsstaterne foretager en sammenlignende vurdering i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om godkendelse af et plantebeskyttelsesmiddel indeholdende et aktivstof, der er godkendt som et stof, der er kandidat til substitution. Medlemsstaterne godkender ikke eller begrænser anvendelsen for en given afgrøde af et plantebeskyttelsesmiddel, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, hvis den sammenlignende vurdering med afvejning af risici og fordele, jf. bilag IV, viser følgende: […] 4. For plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, foretager medlemsstaterne regelmæssigt og senest ved fornyelsen eller ændringen af godkendelsen en sammenlignende vurdering som omhandlet i stk. 1. På grundlag af denne sammenlignende vurdering opretholder, tilbagekalder eller ændrer medlemsstaterne godkendelsen.«

7. Kapitel XI i forordning nr. 1107/2009 med overskriften »Overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser« omfatter artikel 80, »Overgangsforanstaltninger«, hvis stk. 7 har følgende ordlyd: »Senest den 14. december 2013 udarbejder Kommissionen en liste over stoffer, der er medtaget i bilag I til direktiv 91/414/EØF, og som opfylder kriterierne i bilag II, punkt 4, til denne forordning, og som bestemmelserne i artikel 50 i denne forordning finder anvendelse på.«

8. Artikel 83 i forordning nr. 1107/2009, der har overskriften »Ophævelse«, bestemmer: »Med forbehold af artikel 80 ophæves [Rådets] direktiv 79/117/EØF [af 21. december 1978 om forbud mod markedsføring og anvendelse af plantebeskyttelsesmidler indeholdende visse virksomme stoffer (EFT 1978, L 33, s. 36)] og [direktiv] 91/414/EØF, som ændret ved de i bilag V anførte retsakter, med virkning fra den 14. juni 2011, uden at dette berører medlemsstaternes forpligtelser vedrørende overholdelse af fristerne for gennemførelse i national lovgivning og anvendelse af de i samme bilag angivne direktiver. Henvisninger til de ophævede direktiver betragtes som henvisninger til nærværende forordning. […]«

C. Gennemførelsesforordningerne

1. Gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011

9. Ifølge første betragtning til og artikel 1 i gennemførelsesforordning (EU) nr. 540/2011 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1107/2009 for så vidt angår listen over godkendte aktivstoffer ( 7 ) skal aktivstoffer, der er opført i bilag I til direktiv 91/414, betragtes som godkendt i henhold til forordning nr. 1107/2009.

2. Den omtvistede forordning

10. Den omtvistede forordnings artikel 1, der har overskriften »Stoffer, der er kandidater til substitution«, har følgende ordlyd: »Aktivstoffer, der er optaget i bilag I til direktiv 91/414/EØF, og som opfylder kriterierne i punkt 4 i bilag II til forordning (EF) nr. 1107/2009, er anført på listen i bilaget til nærværende forordning. Stk. 1 finder også anvendelse på aktivstoffer, der er godkendt i henhold til forordning (EF) nr. 1107/2009 i medfør af overgangsforanstaltningerne i artikel 80, stk. 1.«

11. Listen i bilaget til denne forordning omfatter: »[…] metalaxyl […]«

III. Tvistens baggrund

12. Tvistens baggrund blev i korte træk fremstillet af Retten i den appellerede kendelses præmis 1-9. Den kan sammenfattes som følger.

13. Appellanten er et selskab efter spansk ret, som er beskæftiget med fremstilling, salg, distribution, repræsentation og markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, foderstofprodukter og andre kemiske produkter. Selskabet importerer bl.a. et kemisk aktivstof, metalaxyl, til Spanien og markedsfører plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktivstof, i adskillige medlemsstater.

14. I april 1995 indgav appellanten sammen med et andet selskab en ansøgning til Den Portugisiske Republiks kompetente myndigheder om optagelse af metalaxyl i bilag I til direktiv 91/414/EØF.

15. Ved beslutning 2003/308/EF af 2. maj 2003 om afvisning af at indsætte metalaxyl i bilag I til direktiv 91/414 og om tilbagekaldelse af godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktive stof ( 8 ), gav Kommissionen afslag på ansøgningen om indsættelse af metalaxyl i listen over aktivstoffer i dette bilag og opfordrede medlemsstaterne til at tilbagekalde godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder dette aktivstof, og til ikke at give nye godkendelser heraf.

16. Ved dom af 28. juni 2005, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (T-158/03, EU:T:2005:253), frifandt Retten Kommissionen i det søgsmål, som appellanten havde anlagt til prøvelse af beslutning 2003/308. Denne dom blev imidlertid ophævet af Domstolen ( 9 ). Da Domstolen fandt, at sagen var moden til påkendelse, traf den i henhold til artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol i øvrigt selv endelig afgørelse i sagen og annullerede beslutning 2003/308.

17. Efter denne dom vedtog Kommissionen, den 23. april 2010, direktiv 2010/28 for at optage metalaxyl som aktivstof. Det sidstnævnte direktiv blev endelig ophævet ved forordning nr. 1107/2009. Ifølge første betragtning til og artikel 1 i gennemførelsesforordning nr. 540/2011 blev aktivstofferne i bilag I til direktiv 91/414 imidlertid derefter betragtet som godkendt i henhold til forordning nr. 1107/2009.

18. Den 11. marts 2015 vedtog Kommissionen den omtvistede forordning med henblik på gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i forordning nr. 1107/2009, hvorefter Kommissionen skulle udarbejde en liste over stoffer, der er medtaget i bilag I til direktiv 91/414, og som opfylder kriterierne for at blive anset for stoffer, der er kandidater til substitution, og hvorpå denne forordnings artikel 50 finder anvendelse. Den pågældende liste, som indgår i bilaget til den omtvistede forordning, omfatter metalaxyl.

IV. Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse

19. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 5. juni 2015 anlagde appellanten sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede forordning og om, at det blev fastslået, at forordning nr. 1107/2009 ikke skulle finde anvendelse.

20. Ved den appellerede kendelse tiltrådte Retten Kommissionens afvisningspåstand. Den fastslog for det første, at appellanten ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, og for det andet, at denne forordning var en regelfastsættende retsakt, der omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

21. Retten forkastede desuden appellantens argumenter vedrørende tilsidesættelse af dennes ret til effektiv domstolsbeskyttelse.

V. Parternes påstande og retsforhandlingerne ved Domstolen

22. Appellanten har med sin appel nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede kendelse, fastslår, at selskabets søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede forordning kan antages til realitetsbehandling, samt hjemviser sagen til Retten med henblik på, at den træffer en afgørelse om realiteten. Appellanten har desuden nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen.

23. Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

VI. Appellen

24. Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for appellen. For det første begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at den omtvistede forordning er en regelfastsættende retsakt, der i forhold til appellanten omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. For det andet begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at afvisningen af sagen ikke fratog appellanten en effektiv domstolsbeskyttelse. For det tredje og sidste begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at appellanten ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning.

25. I øvrigt anser appellanten sig for at være umiddelbart berørt af den omtvistede forordning.

A. Det første anbringende om, at der ikke foreligger gennemførelsesforanstaltninger vedrørende den omtvistede forordning

1. Parternes argumenter

26. Appellanten har med sit første anbringende anfægtet den appellerede kendelses præmis 39-41, 43-46, 48-50, 58 og 59. Selskabet har foreholdt Retten at have fastslået, at den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

27. Ifølge appellanten finder kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, og den efterfølgende anvendelse af den ordning, som er indført ved forordning nr. 1107/2009, nemlig sted, uden at gennemførelsesforanstaltninger er nødvendige.

28. Selv om, for det første, en eventuel fornyelse af godkendelsen af metalaxyl formelt bekræftes ved Kommissionens retsakt baseret på IQV’s ansøgning herom, kan denne retsakt ikke anses for en retsakt til gennemførelse af den omtvistede forordning, men som en retsakt til gennemførelse af forordning nr. 1107/2009, som regulerer proceduren for fornyelse af godkendelser af aktivstoffer.

29. Endvidere har den omtvistede forordning ifølge appellanten den umiddelbare virkning, at de plantebeskyttelsesmidler indeholdende metalaxyl, som IQV er indehaver af godkendelse af, og deres anvendelse skal underkastes den i artikel 50 i forordning nr. 1107/2009 omhandlede sammenlignende vurdering. Denne forordnings artikel 50, stk. 4, foreskriver således, at medlemsstaterne regelmæssigt skal foretage en sammenlignende vurdering og senest ved fornyelsen eller ændringen af godkendelsen.

30. Idet Retten i den appellerede kendelses præmis 43 fastslog, at gennemførelsen af den sammenlignende vurdering ikke har indflydelse på, om medlemsstaterne giver eller ikke giver, fornyer, tilbagekalder eller ændrer godkendelser til markedsføring, tog den ikke hensyn til den omstændighed, at den omtvistede forordnings virkning er uafhængig af enhver afgørelse truffet af en national myndighed.

31. Eftersom de foranstaltninger, som de nationale myndigheder i givet fald træffer, ikke har nogen indvirkning på metalaxyls retlige status som et stof, der er kandidat til substitution, og heller ikke på den ordning, der er fastsat ved forordning nr. 1107/2009, kan de ikke anses for foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning.

32. Endelig er det appellantens opfattelse, at der skal drages en lignende konklusion for så vidt angår princippet om medlemsstaternes gensidige anerkendelse af plantebeskyttelsesmidler. På grund af vedtagelsen af den omtvistede forordning sker der nemlig ikke længere en automatisk gensidig anerkendelse af et produkt indeholdende et stof, der er kandidat til substitution, sådan som det ville være tilfældet i forbindelse med ethvert andet aktivstof.

33. Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringende savner grundlag.

34. Den synes at anerkende, at retsgrundlaget for de retsakter, som bliver vedtaget af Kommissionen eller medlemsstaterne på grund af metalaxyls opførelse på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, ikke er den omtvistede forordning, men forordning nr. 1107/2009. Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at disse retsakter er gennemførelsesretsakter som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, da de »ifølge logikken i denne bestemmelse« vil give appellanten adgang til en domstol ( 10 ).

35. Endvidere er appellantens argument om, at Kommissionens eller medlemsstaternes retsakter hverken har nogen indvirkning på metalaxyls kvalificering som »et stof, der er kandidat til substitution«, eller på den retlige ordning i forordning nr. 1107/2009 for denne kategori af stoffer, ikke relevant. Som Retten anførte i den appellerede kendelses præmis 59, kan appellanten nemlig indirekte anfægte lovligheden af kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, og den retlige ordning for disse stoffer i forordning nr. 1107/2009.

36. Endelig er det ifølge Kommissionen af mindre betydning, at medlemsstaterne kan foretage en sammenlignende vurdering af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl, uden en forudgående ansøgning om godkendelse eller fornyelse, da en medlemsstats afgørelse i denne henseende kan anfægtes ved de nationale domstole, hvis den ændrer appellantens retsstilling. Såfremt den sammenlignende vurdering er negativ for et eller flere produkter og følgelig kan skade appellantens interesser, vil medlemsstaten i øvrigt tilbagekalde den godkendelse, der er givet hertil. Denne tilbagekaldelse vil være i form af en retsakt, som ligeledes kan anfægtes.

2. Analyse

a) Indledende bemærkning om fortolkningen af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF

37. IQV har i sit appelskrift gjort gældende, at kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, og den heraf følgende anvendelse af ordningen i henhold til forordning nr. 1107/2009 indtræffer »umiddelbart og direkte«, uden at gennemførelsesforanstaltninger er nødvendige ( 11 ).

38. Det fortolkningsproblem, som er forelagt Domstolen, består således i at afgøre, hvorvidt den omstændighed, at metalaxyl underlægges specifikke regler i henhold til forordning nr. 1107/2009, udgør en simpel »virkning« af den omtvistede forordning, som derfor ikke nødvendiggør gennemførelsesforanstaltninger i snæver forstand, eller om retsakter vedtaget af Kommissionen eller af medlemsstaterne i henhold til de specifikke regler i forordning nr. 1107/2009 derimod skal anses for foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning, idet disse regler kun har konkrete virkninger i forhold til appellanten gennem disse retsakter.

39. Ud fra en mere teoretisk synsvinkel drejer spørgsmålet sig om, hvorvidt verbet »omfatte«, der er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, udelukkende vedrører gennemførelsesforanstaltninger, som er vedtaget på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt, »B«, eller om dets anvendelsesområde også kan omfatte retsakter, der er vedtaget på grundlag af en tidligere forordning, »A«, som på grund af vedtagelsen af forordning »B« imidlertid er absolut nødvendig for dens anvendelse, dvs. i en indirekte kæde eller, på sin vis, som en følgevirkning.

40. Det er ikke længere nødvendigt at minde om, at artikel 263, stk. 4, TEUF blev ændret ved Lissabontraktaten for at give en tredje mulighed for direkte adgang til retsinstanserne. Nu kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person […] indbringe klage med henblik på prøvelse af retsakter, der er rettet til vedkommende, eller som berører denne umiddelbart og individuelt, samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« ( 12 ).

41. Selv om Domstolen har anerkendt, at dette tredje led i artikel 263, stk. 4, TEUF »har lempet betingelserne for at antage annullationssøgsmål, der er anlagt af fysiske og juridiske personer, til realitetsbehandling« ( 13 ), har den ikke desto mindre anlagt en indskrænkende fortolkning heraf.

42. Indledningsvis har den fortolket udtrykket »regelfastsættende retsakt« således, at »den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte ændring af fysiske og juridiske personers søgsmålsadgang havde til formål at gøre det muligt for disse personer under mindre strenge betingelser at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af almengyldige retsakter, [dog] bortset fra lovgivningsmæssige retsakter« ( 14 ).

43. Vedrørende betingelsen om, at retsakten ikke må omfatte gennemførelsesforanstaltninger, har Domstolen endvidere fastlagt en generel analyseramme i forbindelse med den sag, der gav anledning til dom af 19. december 2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852): – For det første har Domstolen fastslået, at når en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, »er domstolskontrollen med overholdelsen af Unionens retsorden sikret, uanset om nævnte foranstaltninger hidrører fra Unionen eller medlemsstaterne« ( 15 ). I det første tilfælde kan borgeren nemlig anfægte gennemførelsesforanstaltningerne direkte for Unionens retsinstanser og i medfør af artikel 277 TEUF til støtte for sit søgsmål påberåbe sig, at den grundlæggende retsakt er ulovlig, og i det andet tilfælde kan han påberåbe sig den grundlæggende retsakts ugyldighed for de nationale domstole, som kan forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF ( 16 ). – For det andet begrænser Domstolen vurderingen af, hvorvidt der findes gennemførelsesforanstaltninger, til at omfatte »situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Det er således irrelevant, om den omhandlede retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til andre retsundergivne« ( 17 ). – For det tredje skal der »udelukkende tages udgangspunkt i søgsmålets genstand, og i det tilfælde, hvor sagsøgeren alene nedlægger påstand om delvis annullation af en retsakt, er det alene de gennemførelsesforanstaltninger, som denne del af retsakten indeholder, der i givet fald skal tages i betragtning« ( 18 ).

44. Domstolen anlagde den samme indskrænkende fortolkning i dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284), idet den fastslog, at den angiveligt mekaniske art af foranstaltningerne truffet på nationalt plan er et spørgsmål, som »ikke [er] relevant for at afgøre, om de nævnte forordninger omfatter gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF omhandlede forstand« ( 19 ). Konkret indebærer dette, at »betingelsen om manglende gennemførelsesforanstaltninger ikke er sammenfaldende med betingelsen om, at sagsøgeren skal være direkte berørt« ( 20 ).

45. Ved at fastslå, at begrebet »regelfastsættende retsakt« ikke omfatter lovgivningsmæssige retsakter, og at »gennemførelsesforanstaltning« omfatter en hvilken som helst retsakt, der er vedtaget af Unionen eller af en medlemsstat på grundlag af en almengyldig EU-retsakt, begrænsede Domstolen anvendelsesområdet for artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF til dets mest elementære udtryk.

46. Hvis begrebet »omfatte« skulle fortolkes således, at det vedrører en hvilken som helst retsakt, der er vedtaget som følge af en EU-retsakt, ville jeg i øvrigt give dem ret, som ikke havde tøvet med at konkludere, at den fortolkning af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, som jeg har redegjort for i punkt 42-44 i dette forslag til afgørelse, i praksis ikke ændrede noget ved borgernes adgang til Domstolen på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF ( 21 ).

47. Som Domstolen for nylig erindrede om med henblik på at fastslå sin kompetence hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, »[opstiller] chartrets artikel 47, som udgør en bekræftelse af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, […] i stk. 1 et krav om, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel[, samt] at selve eksistensen af en effektiv domstolsprøvelse, som skal sikre overholdelsen af de EU-retlige bestemmelser, er uløseligt forbundet med eksistensen af en retsstat« ( 22 ). I denne henseende fremgår det af Domstolens praksis, at processuelle ulemper, bl.a. i form af omkostninger, varighed og forskrifter om repræsentation, ikke er usædvanlige i forbindelse med bedømmelsen af iagttagelsen af en effektiv domstolsbeskyttelse, i det mindste hvad angår medlemsstaterne ( 23 ). Jeg kan ikke forestille mig, at det forholder sig anderledes hvad angår Unionen. Der er ingen tvivl om, at det ville medføre processuelle ulemper, hvis en retsundergiven blev pålagt at benytte sig af indirekte retsmidler – såfremt disse eksisterer – selv om direkte retsmidler ville være tilladt, endog uden at tilsidesætte traktatens betingelser.

b) Begrebet »omfatte«

48. På grundlag af min indledende bemærkning konkluderer jeg, at verbet »omfatte«, som er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, skal fortolkes således, at det kun vedrører de gennemførelsesforanstaltninger, som det er nødvendigt at vedtage på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt.

49. Både en ordlydsfortolkning af det formål, der forfulgtes med ændringen af artikel 230 EF, og retssikkerhedsprincippet støtter denne fortolkning af ordet »omfatte«.

50. Hvad for det første angår betydningen af ordet anvendt i den franske sprogversion bemærkes, at verbet »comporter« (»omfatte«) betyder »inclure en soi« (»indeholde i sig selv«) ( 24 ). En regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, er således en retsakt, hvis gennemførelse hverken kræver eller nødvendiggør en supplerende retsakt, dvs. en retsakt, der er tilstrækkelig i sig selv ( 25 ).

51. Dette betyder således ikke, at den omstændighed alene, at der er identificeret en foranstaltning, der er vedtaget som følge af den omtvistede regelfastsættende retsakt, er tilstrækkeligt til at afvise den sag, der er anlagt til prøvelse heraf. Da den almengyldige retsakt, som kan anfægtes på grundlag af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, i sig selv bør være tilstrækkeligt til, at den kan anfægtes direkte på dette grundlag, kræver anvendelsen af ordet »omfatte« derimod, at den identificerede foranstaltning har en umiddelbar årsagsforbindelse med den almengyldige retsakt ( 26 ). Uden en sådan forbindelse mellem de to retsakter kan det ikke bekræftes, at den anden er påkrævet eller nødvendiggjort af den første.

52. For – så vidt muligt – at undgå stridigheder og vanskeligheder bør denne årsagsforbindelse sidestilles med retsgrundlaget. I modsætning til fortolkningen af den retlige forbindelse, som er nødvendig for anvendelsen af artikel 277 TEUF, kan der således ikke være tale om en indirekte sammenhæng med den anfægtede retsakt i processen med vedtagelsen af den identificerede gennemførelsesforanstaltning ( 27 ). I den foreliggende sag vil den omtvistede forordning således kun finde indirekte anvendelse i en sag, der indledes som følge af eventuelle foranstaltninger vedtaget af Kommissionen og medlemsstaterne på direkte grundlag af forordning nr. 1107/2009.

53. Dernæst bekræftes denne ordlydsfortolkning ligeledes af det formål, som forfulgtes med tilføjelsen af en tredje adgang til prøvelse af lovligheden ved retsinstanserne i artikel 263, stk. 4, TEUF. Som Domstolen fastslog i præmis 60 i sin dom af 3. oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625), havde den i artikel 230, stk. 4, EF fastsatte ændring af fysiske og juridiske personers søgsmålsadgang til formål at gøre det muligt for disse personer at anlægge annullationssøgsmål under mindre strenge betingelser. »Lissabontraktaten [har nemlig] for at styrke domstolsbeskyttelsen af fysiske eller juridiske personer i forhold til EU-retsakter udvidet betingelserne for et annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling gennem vedtagelsen af artikel 263, stk. 4, TEUF, hvorved et sådant søgsmål også er tilladt med henblik på prøvelse af regelfastsættende retsakter, der berører en sådan person umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« ( 28 ).

54. Jo mere rækkevidden af betingelsen om, at der skal være gennemførelsesforanstaltninger, udvides, desto mere reduceres imidlertid rækkevidden af den udvidelse, som blev indført ved artikel 263, stk. 4, TEUF.

55. Endelig øger hensynet til retssikkerheden behovet for at afgrænse rækkevidden af ordet »omfatte«. Det bør således ikke glemmes, at en borger, som, uden tvivl, i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF har kunnet anfægte en EU-retsakt i et annullationssøgsmål, ifølge dom af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90), ikke kan anfægte denne retsakts gyldighed for en national domstol efter udløbet af den i artikel 263, stk. 6, TEUF fastsatte søgsmålsfrist. Den samme regel gælder med hensyn til den i artikel 277 TEUF omhandlede ulovlighedsindsigelse ( 29 ). Domstolen har for nylig bekræftet, at den udvidelse af betingelserne for et annullationssøgsmåls antagelse til realitetsbehandling, som blev indført ved Lissabontraktaten, ikke indebar, at denne retspraksis blev opgivet ( 30 ).

56. Jo mere fjern forbindelsen mellem den regelfastsættende retsakt og gennemførelsesforanstaltningen bliver, desto vanskeligere er det følgelig for borgeren at afgøre, om han kan anfægte den førstnævnte direkte ved Retten på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF. Denne usikkerhed udgør ikke kun en risiko for borgeren – som kan opleve, at Retten afviser hans annullationssøgsmål vedrørende den regelfastsættende retsakt, eller at en national domstol afviser at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål – men også en usikkerhed inden for Unionens retsorden, idet identifikationen af en gennemførelsesforanstaltning i forbindelse med den omtvistede regelfastsættende retsakt kan variere for forskellige borgere eller forskellige domstole.

57. På baggrund af ordlydsfortolkningen og formålsfortolkningen samt retssikkerhedsprincippet må jeg konkludere, at verbet »omfatte«, som er anvendt i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, skal fortolkes således, at det alene vedrører gennemførelsesforanstaltninger, som det har været nødvendigt at vedtage på umiddelbart grundlag af en regelfastsættende retsakt.

58. Det kan ganske vist synes kunstigt at behandle den omtvistede forordning isoleret. Der er således ikke tvivl om, at hvis listen over stoffer, der er kandidater til substitution, var blevet vedhæftet som bilag til forordning nr. 1107/2009 og ikke til en særskilt forordning, ville spørgsmålet om eksistensen af gennemførelsesforanstaltninger sandsynligvis ikke opstå, da virkningerne af kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, nødvendigvis ville komme til udtryk ved foranstaltninger til gennemførelse af denne forordning alene. Denne betragtning har dog efter min opfattelse ikke nogen indflydelse på analysen. Med forbehold af magtfordrejning eller tilsidesættelse af en regel om fordeling af kompetence, som ville ugyldiggøre den pågældende retsakt, henhører valget af retsinstrument under retsaktens ophavsmands og ikke under Domstolens enekompetence.

c) Rettens anvendelse af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF

59. Retten fastslog, at den omtvistede forordning udgør en regelfastsættende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Denne kvalificering er uanfægtet.

60. Som Retten relevant fastslog i den appellerede kendelses præmis 31 og 32, er der for det første tale om en almengyldig retsakt, som gælder for objektivt bestemte situationer og skaber retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper. For det andet skal den omtvistede forordning anses for en ikke-lovgivningsmæssig retsakt, da den ifølge de kriterier, som Domstolen har opstillet for anvendelsen af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, ikke er vedtaget ved en almindelig eller særlig lovgivningsproces.

61. Efter min opfattelse begik Retten derimod en retlig fejl, idet den i den appellerede kendelses præmis 41, 44 og 48 fastslog følgende: – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til, hvor længe fornyelsen af godkendelsen af et allerede godkendt stof, der er kandidat til substitution, såsom metalaxyl, er gyldig, vil kun berøre [IQV] gennem en forordning vedtaget af Kommissionen vedrørende fornyelse af denne godkendelse«, idet en sådan forordning således udgør en gennemførelsesforanstaltning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til medlemsstaternes gennemførelse af en sammenlignende vurdering af de sundheds- og miljørisici, som er forbundet med plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl, i forhold til et erstatningsprodukt eller en ikke-kemisk metode til forebyggelse af eller bekæmpelse af skadegørere vil kun berøre [IQV] gennem retsakter vedtaget af medlemsstaternes kompetente myndigheder«, idet sådanne retsakter således udgør gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. – »Virkningerne af [den omtvistede] forordning med hensyn til proceduren for gensidig anerkendelse af godkendelser til markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et stof, der er kandidat til substitution, vedrører alene det skøn, som medlemsstaterne råder over med henblik på stillingtagen til en ansøgning om godkendelse. Disse virkninger vil imidlertid, i givet fald, kun vedrøre [IQV] gennem nationale myndigheders retsakter, hvori de tager stilling til sagsøgerens ansøgninger om gensidig anerkendelse«, idet sådanne retsakter således udgør gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

62. I modsætning til, hvad Retten fastslog, er det min opfattelse, at de forskellige ovennævnte retsakter ikke udgør foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede forordning som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, da de ikke er vedtaget på umiddelbart grundlag af denne. Som Kommissionen selv synes at medgive, vil alle disse retsakter derimod have en bestemmelse i forordning nr. 1107/2009 som retsgrundlag ( 31 ).

63. Vedtagelsen af den omtvistede forordning var ganske vist en nødvendig betingelse for, at betingelserne i forordning nr. 1107/2009 vedrørende stoffer, der er kandidater til substitution, fandt anvendelse. Når aktivstoffet ved den omtvistede forordning først er opført på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, finder de bestemmelser i forordning nr. 1107/2009, der gælder specifikt for disse stoffer, imidlertid automatisk anvendelse. Den omtvistede forordning udgør således ikke det umiddelbare grundlag for de foranstaltninger, som Kommissionen eller medlemsstaterne vedtager.

64. Som IQV med rette har gjort gældende, har den omtvistede forordning derimod specifikke virkninger som sådan. Den er med andre ord tilstrækkelig i sig selv: Opførelsen af metalaxyl på listen som et stof, der er kandidat til substitution, sker umiddelbart og direkte under anvendelse af den omtvistede forordning alene.

65. Netop denne opførelse på listen er genstand for IQV’s annullationssøgsmål. Da de foranstaltninger, som Kommissionen eller medlemsstaterne, alt efter omstændighederne, vedtager på grundlag af forordning nr. 1107/2009 vedrørende metalaxyl, ikke vil have nogen virkning på dette stofs opførelse på listen over stoffer, der er kandidater til substitution, skal de således ikke tages i betragtning. Med henblik på vurderingen af, hvorvidt et søgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, kan antages til realitetsbehandling, skal vurderingen af eksistensen af gennemførelsesforanstaltninger begrænses til at omfatte situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten, og udelukkende tage udgangspunkt i søgsmålets genstand ( 32 ).

66. Jeg kan heller ikke tilslutte mig Kommissionens konklusion, hvorefter retsakter, som vedtages på grundlag af forordning nr. 1107/2009, er gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, »da de giver […] adgang til en domstol i overensstemmelse med logikken bag denne bestemmelse« ( 33 ).

67. Ganske vist blev artikel 263, stk. 4, TEUF ændret for at undgå, at en borger er nødsaget til at tilsidesætte EU-retten for at få adgang til en domstol. Denne bekymring og den efterfølgende ændring af traktaten skal dog ses inden for hele rammen af det retsmiddelsystem, som Domstolen har fastlagt, og som i kraft af sin sammenhæng gør det muligt at sikre, at den ved traktaten indførte ordning for legalitetsprøvelse er fuldstændig.

68. Domstolens bekræftelse af, at »der dels ved EUF-traktatens artikel 263 og 277, dels ved samme traktats artikel 267 [er] oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som har til formål at sikre kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Unionens retsinstanser« ( 34 ), kan forklares som en korrektion. Domstolen bekræfter således, at systemet er fuldstændigt, da »[f]ysiske og juridiske personer [takket være ulovlighedsindsigelsen og den præjudicielle forelæggelse med henblik på vurdering af gyldigheden] således [er] beskyttet mod anvendelse i forhold til dem af generelle retsakter, som de ikke kan anfægte direkte for Domstolen på grund af de særlige formalitetsbetingelser, der er specificeret i artikel [263, stk. 4, TEUF]« ( 35 ). De indirekte mekanismer til kontrol af lovlighed har således en udlignende funktion ( 36 ).

69. Efter min vurdering ville det ødelægge logikken bag systemet, hvis rækkevidden af en af betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF blev udvidet, således at Domstolens annullationskompetence blev udelukket til fordel for en indirekte søgsmålsadgang. Det er nemlig ikke betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF for, at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, som skal fortolkes i lyset af et teoretisk kompensatorisk retsmiddel. Det er derimod betingelserne for kompensatoriske retsmidler, som i givet fald skal fortolkes udvidende, fordi der ikke er mulighed for direkte adgang til Unionens retsinstanser.

70. Efter min opfattelse er denne tilgang blevet bekræftet af Domstolen i forbindelse med den sag, der gav anledning til kendelse af 16. november 2000, Schiocchet mod Kommissionen (C-289/99 P, EU:C:2000:641). Domstolen bekræftede nemlig her, at den adgang, som artikel 277 TEUF giver til at påberåbe sig, at en forordning ikke kan finde anvendelse, kun kan være et anbringende i en sag og ikke være sagens genstand, »hvorfor spørgsmålet, om sagerne i sig selv kan antages til realitetsbehandling, skal bedømmes på grundlag af de i sagerne nedlagte påstande uden hensyn til eventuelle uanvendelighedsindsigelser, der kunne blive rejst til støtte for påstandene« ( 37 ).

71. Da IQV har gjort gældende, at forordning nr. 1107/2009 er ulovlig, er der følgelig efter min opfattelse ikke tale om mangel på sammenhæng, når denne forordnings bestemmelser påberåbes med hensyn til undersøgelsen af realiteten i forbindelse med søgsmålet med påstand om annullation af den omtvistede forordning, uden at der tages hensyn hertil ved afgørelsen af, hvorvidt dette søgsmål kan antages til realitetsbehandling. I den foreliggende sag har IQV således efter min opfattelse fuldt ud iagttaget forholdet mellem retsmidlerne, idet selskabet dels har anfægtet den omtvistede forordning, dels, som et anbringende, har gjort gældende, at forordning nr. 1107/2009 er ulovlig ( 38 ).

72. Dette processuelle valg adskiller i øvrigt den foreliggende sag fra den sag, der gav anledning til dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284).

73. Umiddelbart kan den sidstnævnte sag synes at vedrøre en lignende mekanisme, dvs. det tilfælde, hvor en omstændighed af væsentlig betydning for anvendelsen af gennemførelsesforordning X, som vil være grundlag for vedtagelsen af gennemførelsesforanstaltninger, er bestemt af gennemførelsesforordning Y.

74. Imidlertid havde sagsøgerne ikke rejst en ulovlighedsindsigelse, men nedlagt påstand om annullation af to forordninger. De gennemførelsesforanstaltninger, som Domstolen identificerede i denne doms præmis 40, er således udtrykkeligt baseret på de pågældende to forordninger. Selv om ansøgningerne om importlicenser er baseret på Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 302/2011 af 28. marts 2011 om åbning af et toldkontingent for undtagelsesvis import af visse sukkermængder i produktionsåret 2010/2011 ( 39 ), benytter de nationale myndigheders efterfølgende afgørelser vedrørende disse ansøgninger koefficienter fastsat ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 393/2011 af 19. april 2011 om tildelingskoefficienten for udstedelse af de importlicenser, der er ansøgt om fra den 1. til den 7. april 2011 for sukkerprodukter under visse toldkontingenter, og suspension af indsendelse af ansøgninger om sådanne licenser ( 40 ).

75. Domstolen fastslog således i præmis 40 i dom af 28. april 2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284), at »[h]vad […] angår gennemførelsesforordning nr. 302/2011 og gennemførelsesforordning nr. 393/2011 har de kun retlige virkninger i forhold til appellanterne gennem de af de nationale myndigheder vedtagne retsakter efter indgivelse af licensansøgninger i henhold til gennemførelsesforordning nr. 302/2011«. Domstolen sørgede dog for at præcisere, at »[d]e nationale myndigheders afgørelser om tildeling af sådanne licenser […] i forhold til de berørte erhvervsdrivende benytter koefficienter fastsat ved gennemførelsesforordning nr. 393/2011«, hvorfor »afgørelser om hel eller delvis afvisning af licenser omfatter […] gennemførelsesforanstaltninger i den i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF omhandlede forstand«.

76. I den foreliggende sag har IQV derimod ikke nedlagt påstand om annullation af den forordning, som vil danne grundlag for vedtagelsen af eventuelle gennemførelsesforanstaltninger.

3. Konklusion vedrørende det første anbringende

77. Da de af Retten identificerede gennemførelsesforanstaltninger er foranstaltninger, som ikke er umiddelbart baseret på den omtvistede forordning, men på forordning nr. 1107/2009, bør IQV’s første anbringende efter min opfattelse tages til følge. Den appellerede kendelse bør således ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at den omtvistede forordning omfattede gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

78. Jeg vil følgelig kun behandle det andet og det tredje anbringende subsidiært.

B. Det tredje anbringende om, at IQV er individuelt berørt

79. Jeg vil først behandle det tredje anbringende. Det andet anbringende vedrører spørgsmålet om manglende effektiv domstolsbeskyttelse af appellanten, såfremt denne ikke havde ret til at anlægge et direkte søgsmål ved Unionens retsinstanser. Det tredje anbringende vedrører imidlertid betingelsen om, at appellanten skal være individuelt berørt. Hvis der er grundlag for det tredje anbringende, kan IQV følgelig også gives medhold i sit annullationssøgsmål for Retten på den betingelse, at selskabet også er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning.

80. Spørgsmålet om, hvorvidt IQV’s ret til en effektiv domstolsbeskyttelse drages i tvivl af den appellerede kendelse, opstår således udelukkende, hvis Rettens afgørelse om at afvise IQV’s søgsmål beroede på en korrekt fortolkning af artikel 263, stk. 4, TEUF. Det er derfor mest logisk at undersøge det tredje anbringende før det andet ( 41 ).

1. Parternes argumenter

81. Appellanten har med sit tredje anbringende foreholdt Retten, at den i den appellerede kendelses præmis 28 og 29 fastslog, at selskabet ikke var individuelt berørt af den omtvistede forordning.

82. Appellanten har til støtte for dette anbringende gjort gældende, at selskabet var den eneste anmelder af metalaxyl og derfor den eneste, der støttede processen med henblik på godkendelse af dette stof på EU-plan. De tidligere sager, der har været anlagt ved Retten og Domstolen, spiller ligeledes en rolle i individualiseringen af appellanten, idet de har ført til annullation af Kommissionens første negative afgørelse og til vedtagelsen af et direktiv om optagelse af metalaxyl ( 42 ).

83. Da IQV er den eneste virksomhed, som havde forsøgt at få metalaxyl opført på listen på EU-plan i forbindelse med vedtagelsen af den omtvistede forordning, og derfor den eneste ansvarlige for denne opførelse, er IQV individuelt berørt af denne forordning. Denne omstændighed karakteriserer IQV, med hensyn til metalaxyl, i modsætning til enhver anden.

84. Appellanten har tilføjet, at det fremgår af fjerde betragtning til den omtvistede forordning, at denne bl.a. er vedtaget på grundlag af vurderingsrapporter for stoffer. I en af disse rapporter er det anført, at appellanten var den eneste anmelder af metalaxyl.

85. Kommissionen har gjort gældende, at det tredje anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, da appellanten ikke har fremført argumenter, hvoraf det kan udledes, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at den omstændighed, at appellanten som den eneste indgav ansøgning om opførelse af metalaxyl på listen over aktivstoffer i forordning nr. 1107/2009, ikke var tilstrækkeligt til at individualisere denne i forhold til den omtvistede forordning.

86. Anbringendet er under alle omstændigheder ugrundet, eftersom appellanten, som anført i den appellerede kendelses præmis 28, udelukkende er berørt på grund af sin objektive egenskab af importør af metalaxyl samt sælger af varer, der indeholder dette stof, på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, som aktuelt eller potentielt befinder sig i en tilsvarende situation.

2. Analyse

87. Jeg er enig i Kommissionens bemærkninger om formaliteten vedrørende det tredje anbringende, som appellanten har anført til støtte for sin appel.

88. I henhold til artikel 169 i Domstolens procesreglement skal de anbringender, der gøres gældende, således angive »præcist, hvilke præmisser i Rettens afgørelse der anfægtes«. I henhold til fast retspraksis betyder dette, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den afgørelse, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand ( 43 ). Følgelig opfylder et anbringende, som ikke indeholder en retlig argumentation, der har til formål at godtgøre, på hvilken måde Retten begik en retlig fejl, og som udgør en almindelig anmodning om fornyet pådømmelse af den stævning, der blev indleveret i første instans, ikke disse krav ( 44 ).

89. I den foreliggende sag har appellanten anført de præmisser i kendelsen, som selskabet vil anfægte. Det må dog fastslås, at appellanten ikke har fremført nogen retlig argumentation med det formål at godtgøre, at der var tale om en retlig fejl i den appellerede kendelses præmis 28 og 29. IQV har nemlig blot gentaget de faktiske omstændigheder, der kan individualisere selskabet, som det allerede havde forelagt Retten, med en nærmere angivelse af, hvilke punkter i stævningen der var tale om ( 45 ), uden på nogen måde at formulere en kritik af det retlige ræsonnement, som ligger til grund for den appellerede kendelse.

90. Det tredje anbringende tager således reelt kun sigte på at opnå, at Domstolen foretager en ny pådømmelse af de for Retten fremførte argumenter samt foretager en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder. Det er således åbenbart, at det ikke kan antages til realitetsbehandling.

C. Det andet anbringende vedrørende effektiv domstolsbeskyttelse af IQV

1. Parternes argumenter

91. Appellanten har med sit andet anbringende foreholdt Retten, at den fastslog, at den ikke med sin afvisning af selskabets søgsmål fratog det en effektiv domstolsbeskyttelse.

92. Appellanten har gjort gældende, at selskabet ikke kan anfægte en national gennemførelsesforanstaltning, som giver selskabet mulighed for at anfægte virkningerne af den omtvistede forordning. Så længe en national myndighed ikke beslutter at foretage substitution af metalaxyl, skal dette aktivstof nemlig underkastes regelmæssige sammenlignende vurderinger. Hvis den nationale myndighed efter disse sammenlignende vurderinger ikke beslutter at foretage substitution af metalaxyl, er det appellantens opfattelse, at selskabet ikke kan anfægte disse »afgørelser«, da det ikke har en retlig interesse i at anfægte en retsakt, som ikke er bebyrdende for dette.

93. Appellanten vil derfor være tvunget til at bevirke, at de nationale myndigheder vedtager en negativ afgørelse, således at selskabet kan anfægte den og i dette søgsmål bestride kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«.

94. Ifølge Kommissionen kan anbringendet ikke antages til realitetsbehandling, da IQV blot har gentaget de argumenter, der blev fremført for Retten, uden at identificere nogen retlig fejl i den appellerede kendelse. Subsidiært har den gjort gældende, at anbringendet er ugrundet.

2. Analyse

95. Umiddelbart er jeg tilbøjelig til at være enig i Kommissionens bemærkninger om formaliteten vedrørende det andet anbringende, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel.

96. I modsætning til de krav, der følger af artikel 169 i Domstolens procesreglement og af den ovenfor i dette forslag til afgørelses punkt 88 anførte retspraksis, har appellanten således ikke angivet de præmisser i den appellerede kendelse, som det andet anbringende vedrører.

97. Det er dog indlysende, at appellantens kritik vedrører hele Rettens redegørelse med hensyn til appellantens domstolsbeskyttelse, dvs. den appellerede kendelses præmis 51-59. Det er den konklusion, som Retten drager heraf, som ifølge appellanten udgør en retlig fejl.

98. Det andet anbringende ville således kunne antages til realitetsbehandling. Jeg må i så fald konstatere, at Retten under alle omstændigheder ikke begik nogen retlig fejl. Selv om retslitteraturen i vidt omfang har kritiseret systemet for, at dets »fuldstændighed« til tider er illusorisk, anvendte Retten blot Domstolens faste praksis, hvorefter der ved dels artikel 263 TEUF og 277 TEUF, dels artikel 267 TEUF er oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som har til formål at sikre kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Unionens retsinstanser ( 46 ).

99. Inden for denne ramme er fysiske eller juridiske personer, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte en regelfastsættende EU-retsakt direkte ved Unionens retsinstanser, beskyttet mod, at en sådan retsakt finder anvendelse på dem, ved muligheden for at anfægte de gennemførelsesforanstaltninger, som denne retsakt omfatter ( 47 ).

100. Det forholder sig nemlig således, at »[n]år gennemførelsen af nævnte retsakter tilkommer Unionens institutioner, kan [fysiske eller juridiske] personer på de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser indbringe et direkte søgsmål for Domstolen til prøvelse af gennemførelsesakterne og i medfør af artikel 277 TEUF påberåbe sig til støtte for dette søgsmål, at den pågældende generelle retsakt er ulovlig. Når gennemførelsen påhviler medlemsstaterne, kan de påberåbe sig den pågældende EU-retsakts ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF« ( 48 ).

101. Selv hvis Domstolen i den foreliggende sag måtte beslutte ikke at følge min fortolkning af en regelfastsættende retsakt, »som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger«, kunne Retten med føje fastslå, at den omtvistede forordning omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

102. I så fald bør såvel forordning nr. 1107/2009 som den omtvistede forordning kunne gøres til genstand for en indirekte kontrol. Den omtvistede forordning vil ganske vist ikke være retsgrundlag i snæver forstand for gennemførelsesforanstaltninger. Domstolens praksis kræver imidlertid ikke en sådan stringens, når den retlige forbindelse, der skal være mellem den anfægtede retsakt og den retsakt, der er genstand for ulovlighedsindsigelsen, skal bestemmes, for at artikel 277 TEUF finder anvendelse ( 49 ). Det spørgsmål, der er relevant i forbindelse med undersøgelsen af, hvorvidt en ulovlighedsindsigelse kan antages til realitetsbehandling, er, hvorvidt det havde været muligt at vedtage den anfægtede retsakt, såfremt den bestemmelse, som ulovlighedsindsigelsen vedrører, ikke havde fandtes ( 50 ).

103. I den foreliggende sag må det således konstateres, at de eventuelle gennemførelsesforanstaltninger, som vedtages på grundlag af forordning nr. 1107/2009, ikke kan gennemføres, hvis metalaxyl ikke på forhånd ved den omtvistede forordning var blevet indsat på listen over stoffer, der er kandidater til substitution.

104. I øvrigt ville en forkastelse af ulovlighedsindsigelsen vedrørende den omtvistede forordning medføre, at den slet ikke ville kunne underlægges domstolskontrol, da et direkte søgsmål ved Domstolen ville være udelukket på grund af de gennemførelsesforanstaltninger, som denne forordning »omfatter«. En sådan immunitet ville ubestrideligt være i strid med den retsunion, hvori Unionens institutioner skal være undergivet kontrol med, at deres retsakter overholder bl.a. EUF-traktaten og generelle retsprincipper ( 51 ). Denne immunitet ville derfor udgøre en lakune i det retsmiddel- og proceduresystem, som blev oprettet ved EUF-traktaten med det formål at tillægge Domstolen kontrollen med lovligheden af Unionens retsakter. Dette system ville følgelig ikke længere være fuldstændigt.

3. Konklusion vedrørende det andet anbringende og supplerende bemærkninger vedrørende virkningen af artikel 19 TEU

105. Det følger af ovenstående bemærkninger, at såfremt Domstolen måtte fastslå, at det første anbringende er ugrundet, indebærer dette, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 58 fastslog, at appellantens argument om, at selskabet blev nægtet en effektiv domstolsbeskyttelse, såfremt dets søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling, skulle forkastes. Selv om IQV på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte den omtvistede forordning direkte ved Unionens retsinstanser, kan selskabet, som Retten i alt væsentligt bemærkede i den appellerede kendelses præmis 59, ved brug af et indirekte retsmiddel gøre denne forordnings ugyldighed gældende ved de kompetente domstole.

106. Denne konklusion kan ikke ændres af argumentet om, at appellanten ikke vil kunne anfægte den sammenlignende vurdering, som udføres af medlemsstaterne, så længe de nationale myndigheder beslutter at forny godkendelsen til et plantebeskyttelsesmiddel, som indeholder metalaxyl, da en sådan beslutning ikke vil ændre appellantens retsstilling og derfor ikke vil blive anerkendt af de spanske domstole som en retsakt, der kan anfægtes.

107. Som Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 57, er det nemlig medlemsstaterne, som i henhold til artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv domstolsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten.

108. I øvrigt kan Tribunal Supremos (øverste domstol, Spanien) og Tribunal Constitucionals (forfatningsdomstol, Spanien) praksis vedrørende kravet om retlig interesse i søgsmålet, som IQV har påberåbt sig til støtte for sin appel, ikke ændre anvendelsesområdet for artikel 263 TEUF.

109. Da artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU pålægger medlemsstaterne en resultatforpligtelse, »påhviler det de nationale domstole at fortolke betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling og de processuelle regler, der finder anvendelse på de søgsmål, som er forelagt dem, herunder kravet om retlig interesse i søgsmålet, således at de i videst muligt omfang anvendes på en måde, der bidrager til opfyldelsen af det formål, der er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, nemlig at sikre en effektiv retsbeskyttelse af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten« ( 52 ).

110. Hvis en sådan fortolkning ikke var mulig, måtte det fastslås, at det følger »af den omhandlede nationale retsordens opbygning, at der ikke forelå et retsmiddel, der gav mulighed for, selv indirekte under en verserende sag, at sikre, at retssubjekternes rettigheder i henhold til EU-retten overholdes« ( 53 ). Under disse omstændigheder ville det tilkomme den pågældende medlemsstat at skabe nye søgsmålsmuligheder ved de nationale domstole med henblik på gennemførelsen af EU-retten ( 54 ).

111. De ovenfor i punkt 109 og 110 anførte løsninger udgør ganske vist en form for paradoks i forhold til Domstolens strenge praksis ved fortolkningen af betingelserne for, at et annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling ( 55 ). De er imidlertid i overensstemmelse med logikken bag artikel 19 TEU og er de eneste, som kan sikre, at der ikke er huller i unionsborgernes domstolsbeskyttelse.

112. På baggrund af ovenstående betragtninger konkluderer jeg, at det andet anbringende, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel, bør forkastes som ugrundet.

VII. Formaliteten med hensyn til appellantens søgsmål og hjemvisning til Retten

113. Efter min analyse af de anbringender, som appellanten har fremsat til støtte for sin appel, er jeg af den opfattelse, at det første anbringende bør tages til følge. Den appellerede kendelse bør således ophæves, for så vidt som Retten fastslog, at den omtvistede forordning omfattede gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

114. I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen efter ophævelse af Rettens afgørelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.

115. Da Retten i den foreliggende sag afviste sagen i forbindelse med behandlingen af formaliteten, er Domstolen ikke i stand til at træffe afgørelse om realiteten i sagen. Den råder derimod over de nødvendige oplysninger til at træffe endelig afgørelse vedrørende den afvisningspåstand, som Kommissionen nedlagde under sagen ved førsteinstansen. Både IQV og Kommissionen har således udtalt sig vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt den førstnævnte er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Da den omtvistede forordnings egenskab af regelfastsættende retsakt er fastslået og ubestridt, er det den eneste betingelse i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, som endnu ikke er undersøgt.

116. Appellanten har gjort gældende, at denne er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning. Selskabet har for det første navnlig gjort gældende, at den omtvistede forordning kvalificerer aktivstoffet metalaxyl som et aktivstof, der er kandidat til substitution, hvilket indebærer, at det er direkte underlagt de materielle bestemmelser i forordning nr. 1107/2009. Metalaxyl er herved underlagt mere restriktive betingelser end dem, der gælder for aktivstoffer, der ikke er kandidater til substitution. For det andet er dette en direkte konsekvens af den omtvistede forordning, som indebærer, at Kommissionen i forbindelse med fremtidige procedurer for fornyelse af godkendelsen af metalaxyl eller de nationale myndigheder i forbindelse med procedurer for fornyelse af nationale godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder metalaxyl, eller ansøgninger om gensidig anerkendelse ikke råder over nogen skønsbeføjelser hvad angår kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«.

117. Kommissionen er derimod af den opfattelse, at appellanten kun er umiddelbart berørt af den omtvistede forordning, hvis den har virkninger for selskabets retsstilling. Appellanten har imidlertid ikke nærmere angivet, hvilke virkninger kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, har på selskabets retsstilling. Appellanten kan ikke gøre dette, da de konsekvenser, som denne har påberåbt sig, ikke følger direkte af opførelsen af metalaxyl på den pågældende liste, men af eventuelle senere afgørelser fra Kommissionen eller medlemsstaterne, hvis vedtagelse indebærer et omfattende skøn.

118. I henhold til Domstolens faste praksis skal en EU-retsakt, for at en fysisk eller juridisk person er umiddelbart berørt heraf, »umiddelbart […] have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og […] foranstaltningen [må] ikke […] overlade et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men […] gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af [EU-]reglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler« ( 56 ).

119. I den foreliggende sag har den omtvistede forordning – i modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende – en umiddelbar indvirkning på appellantens retsstilling uden en EU-institutions eller en medlemsstats nationale myndigheders mellemkomst. Den retlige ordning for dette stof er nemlig blevet ændret, udelukkende fordi metalaxyl ved den omtvistede forordning blev opført på listen over stoffer, der er kandidater til substitution.

120. Selv om Kommissionen og medlemsstaterne råder over et vist skøn i forbindelse med ansøgninger om fornyelse af godkendelsen af et aktivstof eller fornyelse af godkendelserne af plantebeskyttelsesmidler samt i forbindelse med den i artikel 50 i forordning nr. 1107/2009 omhandlede sammenlignende undersøgelse, råder de derimod ikke over nogen skønsbeføjelse hvad angår kvalificeringen af metalaxyl som »et stof, der er kandidat til substitution«, og følgelig heller ikke vedrørende den gældende ordning. Kommissionens og medlemsstaternes skøn kan kun anvendes i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 1107/2009. Det er imidlertid ikke den forordning, som appellanten har nedlagt påstand om annullation af.

121. Det er derfor min opfattelse, at appellanten er berettiget til at anlægge annullationssøgsmål vedrørende den omtvistede forordning på grundlag af artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, da der er tale om en regelfastsættende retsakt, som berører selskabet umiddelbart og ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger i denne bestemmelses forstand.

VIII. Forslag til afgørelse

122. Det kan næppe bestrides, at en retsundergiven som IQV ikke er berettiget til at anlægge annullationssøgsmål vedrørende forordning nr. 1107/2009. To af de tre betingelser i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF er nemlig ikke opfyldt. For det første omfatter denne forordning nødvendigvis gennemførelsesforanstaltninger, selv om den er regelfastsættende som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. For det andet ændrer den ikke de berørte personers retsstilling, uden at Kommissionen eller medlemsstaterne udøver en skønsbeføjelse.

123. Appellanten har følgelig efter min opfattelse fuldt ud overholdt den dialektik i retsmidlerne, som er oprettet ved traktaten, og som Domstolen gentagne gange har fremhævet i sin praksis. Appellanten har nedlagt påstand om annullation af en forordning, som for appellanten indebærer, at der skal anvendes en ordning, der er til skade for denne, og ved dette direkte søgsmål påberåbt sig ulovligheden af den forordning, som indfører denne undtagelsesordning, på grundlag af artikel 277 TEUF. Dette proceduremæssige samspil kan dels sikre appellanten en effektiv domstolsbeskyttelse, dels sikre retssikkerheden i EU. Det giver således en ensartet løsning på et lovlighedsproblem ved brug af én procedure, der er hurtigere og mindre belastende end en række mulige og fremtidige præjudicielle forelæggelser.

124. På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen fastslår følgende: – Principalt: »1) Den Europæiske Unions Rets kendelse af 16. februar 2016, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (T-296/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:79), ophæves. 2) Det af Industrias Químicas del Vallés SA anlagte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/408 af 11. marts 2015 om gennemførelse af artikel 80, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1107/2009 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler og om oprettelse af en liste over stoffer, der er kandidater til substitution, kan antages til realitetsbehandling. 3) Sagen hjemvises til Retten til afgørelse om realiteten. 4) Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.« – Subsidiært, såfremt Domstolen måtte anse det første anbringende for at være ugrundet: »1) Appellen forkastes. 2) Industrias Químicas del Vallés SA betaler sagsomkostningerne.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2015, L 67, s. 18.

( 3 ) – Jf. ligeledes appel iværksat til prøvelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 27.4.2016, European Union Copper Task Force mod Kommissionen (T-310/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:265) (sag C-384/16 P, European Union Copper Task Force mod Kommissionen), og mit forslag til afgørelse i denne sag, fremsat samme dag som nærværende forslag til afgørelse.

( 4 ) – EFT 1991, L 230, s. 1.

( 5 ) – EUT 2010, L 104, s. 57.

( 6 ) – EUT 2009, L 309, s. 1.

( 7 ) – EUT 2011, L 153, s. 1.

( 8 ) – EUT 2003, L 113, s. 8.

( 9 ) – Dom af 18.7.2007, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (C-326/05 P, EU:C:2007:443).

( 10 ) – Jf. punkt 12 i Kommissionens svarskrift.

( 11 ) – Jf. appelskriftets punkt 33.

( 12 ) – Artikel 263, stk. 4, TEUF. Min fremhævelse.

( 13 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 57).

( 14 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 60, min fremhævelse). Som jeg tidligere har nævnt, har denne fortolkning den paradoksale virkning, at den sag, som gav anledning til dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462), atter ville blive afvist, selv om den gav anledning til ændringen af artikel 263, stk. 4, TEUF (jf. punkt 58 i mit forslag til afgørelse Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2013:335).

( 15 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 28).

( 16 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 29).

( 17 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 30).

( 18 ) – Dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 31).

( 19 ) – Præmis 42. Jf. desuden domme af 10.12.2015, Canon Europa mod Kommissionen (C-552/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:804, præmis 47) og Kyocera Mita Europe mod Kommissionen (C-553/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:805, præmis 46).

( 20 ) – Kendelse af 14.7.2015, Forgital Italy mod Rådet (C-84/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:517, præmis 43).

( 21 ) – Jf. i denne retning R. Mastroianni og A. Pezza, »Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union«, American University International Law Review, 2015, (30:4), s. 443-795, på s. 793. Disse forfattere anfører endog, at den af Domstolen anlagte fortolkning af begrebet »gennemførelsesforanstaltninger« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF gør det »nærmest umuligt« for en borger at anlægge sag ved Unionens retsinstanser (»makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts«).

( 22 ) – Dom af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 73).

( 23 ) – Af denne grund fastslog Domstolen, at »[bestemmelserne i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18.3.1999, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28.6.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP], sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse er til hinder for nationale processuelle regler, der forpligter den arbejdstager, der er ansat tidsbegrænset, til at anlægge et nyt søgsmål med henblik på fastlæggelse af den passende sanktion, når det af en domstol er blevet konstateret, at der foreligger misbrug i form af anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, for så vidt som dette for arbejdstageren medfører processuelle ulemper, bl.a. i form af omkostninger, varighed og repræsentationsregler, som kan gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt for den pågældende at udøve de rettigheder, som tillægges ved Unionens retsorden« (dom af 14.9.2016, Martínez Andrés og Castrejana López, C-184/15 og C-197/15, EU:C:2016:680, præmis 64, min fremhævelse). Selv om Domstolen undersøgte problemet i lyset af effektivitetsprincippet, fastslog den i denne doms præmis 59, at kravene om ækvivalens og effektivitet »er udtryk for medlemsstaternes almindelige forpligtelse til at sikre retsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten« (min fremhævelse).

( 24 ) – Jf. Dixel Dictionnaire – Le Robert, udg. 2011.

( 25 ) – Jf. i denne henseende (vedrørende artikel III-365, stk. 4, i traktaten om en forfatning for Europa, der svarer til artikel 263, stk. 4, TEUF) L. Coutron, La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, s. 488. Jf. ligeledes C. Blumann, »L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne«, i L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, s. 77-100, på s. 98. I andre af traktatens sprogversioner kommer dette tydeligere til udtryk. Den engelske version anvender således ordet »entail«, der er synonym til verberne »necessitate« (»nødvendiggøre«), »make necessary« (»gøre nødvendig«), »require« (»kræve«), »need« (»have behov for«) eller »demand« (»fordre«) (jf. Oxford Thesaurus of English, 2. udg., Oxford University Press, 2004). Jf. ligeledes den polske sprogversion, »nie wymagają środków wykonawczych«, eller den portugisiske, »que não necessitam de medidas de execução« (min fremhævelse).

( 26 ) – Jf. i denne retning M. Rhimes, »The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?«, European Journal of Legal Studies, 2016, bd. 9, nr. 1, s. 103-172, på s. 124.

( 27 ) – Siden dom af 13.7.1966, Italien mod Rådet og Kommissionen (32/65, EU:C:1966:42), har Domstolen fastslået, at den almengyldige retsakt, hvis ulovlighed påberåbes på grundlag af artikel 277 TEUF, skal finde »direkte eller indirekte anvendelse på den sag, der er genstand for søgsmålet« (Sml. s. 594, min fremhævelse). Dette princip anvendes stadig af Retten (jf. bl.a. dom af 12.6.2015, Plantavis og NEM mod Kommissionen og EFSA, T-334/12, EU:T:2015:376, præmis 51).

( 28 ) – Dom af 14.3.2017, A m.fl. (C-158/14, EU:C:2017:202, præmis 68).

( 29 ) – Jf. i denne retning dom af 6.3.1979, Simmenthal mod Kommissionen (92/78, EU:C:1979:53, præmis 39).

( 30 ) – Dom af 14.3.2017, A m.fl. (C-158/14, EU:C:2017:202, præmis 69).

( 31 ) – »Appellanten har alene gjort gældende, at disse retsakter ikke er retsakter til gennemførelse af den anfægtede forordning, men af forordning nr. 1107/2009 (appelskriftets punkt 34, 42 og 45). Selv om det er korrekt, at de pågældende retsakters retsgrundlag ikke er den anfægtede forordning, men forordning nr. 1107/2009, er disse retsakter, som er de eneste, der har de virkninger, som sagsøgeren gjorde gældende i sagen i første instans, ikke desto mindre gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, da de giver appellanten adgang til en domstol i overensstemmelse med logikken bag denne bestemmelse« (punkt 12 i Kommissionens svarskrift, min fremhævelse).

( 32 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 30 og 31).

( 33 ) – Punkt 12 i Kommissionens svarskrift.

( 34 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 92). Denne bekræftelse forekom første gang i præmis 23 i dom af 23.4.1986, De Grønne mod Parlamentet (294/83, EU:C:1986:166). Den er efterfølgende blevet gentaget adskillige gange. Jf. bl.a. dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 40), af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 57), af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 45), og af 28.3.2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 66).

( 35 ) – Dom af 23.4.1986, De Grønne mod Parlamentet (294/83, EU:C:1986:166, præmis 23). Min fremhævelse.

( 36 ) – Jf. i denne retning Fr. Berrod, La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paris, 2003, nr. 294 vedrørende en præjudiciel forelæggelse og nr. 834 vedrørende en ulovlighedsindsigelse, og L. Coutron, La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2007, s. 129 og 213.

( 37 ) – Præmis 25, min fremhævelse.

( 38 ) – Jf. den appellerede kendelses præmis 13.

( 39 ) – EUT 2011, L 81, s. 8.

( 40 ) – EUT 2011, L 104, s. 39.

( 41 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 18).

( 42 ) – Jf. Domstolens dom af 18.7.2007, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (C-326/05 P, EU:C:2007:443), og Rettens dom af 28.6.2005, Industrias Químicas del Vallés mod Kommissionen (T-158/03, EU:T:2005:253).

( 43 ) – Jf. bl.a. dom af 13.9.2007, Il Ponte Finanziaria mod KHIM (C-234/06 P, EU:C:2007:514, præmis 44), og af 5.3.2015, Ezz m.fl. mod Rådet (C-220/14 P, EU:C:2015:147, præmis 111).

( 44 ) – Jf. i denne retning dom af 13.9.2007, Il Ponte Finanziaria mod KHIM (C-234/06 P, EU:C:2007:514, præmis 45 og 46).

( 45 ) – Jf. punkt 56 og 59 i IQV’s appelskrift.

( 46 ) – Jf. i denne retning punkt 68 i dette forslag til afgørelse og den i fodnote 34 anførte retspraksis. Jf., blandt talrige kommentarer, bl.a. A. Meij, »Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon« i De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruxelles, Bruylant, 2013, s. 301-312, A. Turmo, »Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne«, R.A.E, 2013, s. 825-835, D. Waelbroeck og T. Bombois, »Des requérants »privilégiés« et des autres... À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen«, Cahiers de droit européen, 2014/1, s. 21-76, og P.-A. Van Malleghem og N. Baeten, »Before the Law Stands a Gatekeeper – Or, What Is a »Regulatory Act« in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami«, Common Market Law Review, 2014, bd. 51, s. 1187-1216.

( 47 ) – Jf. i denne retning dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 28), og af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 30).

( 48 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 93). Jf. ligeledes dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen (C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 29), og af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen (C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 31).

( 49 ) – Jf. vedrørende et eksempel, hvor Domstolen accepterede at behandle en ulovlighedsindsigelse vedrørende en retsakt, som ikke udgjorde retsgrundlaget for den anfægtede retsakt, dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408).

( 50 ) – Jf. i denne retning A. Barav, »The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis«, Common Market Law Review, 1974, s. 366-386, på s. 374.

( 51 ) – Jf. bl.a. i denne retning dom af 29.6.2010, E og F (C-550/09, EU:C:2010:382, præmis 44).

( 52 ) – Kendelse af 14.7.2015, Forgital Italy mod Rådet (C-84/14 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2015:517, præmis 66).

( 53 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 104).

( 54 ) – Jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 103, sammenholdt med præmis 104).

( 55 ) – Jf. i denne retning A. Arnull, »Arrêt »Inuit«: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires«, Journal de droit européen, 2014, s. 14-16, på s. 15. Forfatteren taler om et »paradoks«, når »Domstolen pålægger de nationale domstole krav, som den ikke selv er rede til at opfylde«.

( 56 ) – Dom af 13.3.2008, Kommissionen mod Infront WM (C-125/06 P, EU:C:2008:159, præmis 47). Selv om Domstolen udviklede denne fortolkning vedrørende artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF, kan jeg ikke se nogen grund til, at den ikke også skulle gælde vedrørende tredje sætningsled. Jf. i denne henseende punkt 66 og fodnote 21 i mit forslag til afgørelse Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen (C-132/12 P, EU:C:2013:335).