ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Kræves det efter artikel 19, stk. 1, andet afsnit, i sjette momsdirektiv 77/388/EØF (1), at den pro rata-sats, hvormed en afgiftspligtig person i henhold til artikel 17, stk. 5, kan fradrage, beregnes på årsbasis og fastsættes i procenter, der afrundes opad til et tal, der ikke overstiger det nærmeste hele tal, når a) denne pro rata-sats er en pro rata-sats, der er beregnet for en sektor inden for den afgiftspligtige persons virksomhed i overensstemmelse med enten litra a) eller b) i artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, og/eller b) denne pro rata-sats er en pro rata-sats, der er beregnet under hensyntagen til, hvordan den afgiftspligtige person benytter samtlige eller en del af goderne og tjenesteydelserne, i overensstemmelse med artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c), og/eller c) denne pro rata-sats er en pro rata-sats, der er beregnet for samtlige eller en del af de goder og tjenesteydelser, som den afgiftspligtige person har benyttet til alle de transaktioner, der er omhandlet i artikel 17, stk. 5, første afsnit, i overensstemmelse med artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra d)?
2)

Såfremt direktivets artikel 15, litra c), giver en supplerende eller en anden beskyttelse end den, der er omhandlet i konventionens artikel 3, hvilke kriterier finder da anvendelse ved bedømmelsen af, om en person, som gør gældende, at han eller hun er berettiget til subsidiær beskyttelse, løber en risiko for at blive udsat for alvorlige og individuelle trusler som følge af vilkårlig vold i den forstand, som omhandles i direktivets artikel 15, litra c), sammenholdt med artikel 2, litra e)?
3)

Skal EF-toldkodeksens artikel 221, stk. 1, fortolkes således, at afgiftsbeløbet ikke kan inddrives, såfremt toldmyndighederne efter en passende fremgangsmåde underretter debitor om afgiftsbeløbet, uden at toldmyndighederne har bogført afgiftsbeløbet forud for underretningen, således at toldmyndighederne for alligevel at kunne inddrive afgiftsbeløbet igen efter en passende fremgangsmåde skal underrette debitor om afgiftsbeløbet, efter at afgiftsbeløbet er bogført, og forudsat at bogføringen foretages inden for den gældende forældelsesfrist?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Bergamo (Italien) den 21. november 2007 — Luigi Scarpelli mod NEOS Banca SpA

(Sag C-509/07)

(2008/C 37/08)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Bergamo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Luigi Scarpelli

Sagsøgt: NEOS Banca SpA

Præjudicielt spørgsmål

»Skal artikel 11, stk. 2, i direktiv 87/102/EØF (1) fortolkes således, at aftalen mellem leverandøren og kreditgiveren, ifølge hvilken kredit til den pågældende leverandørs kunder alene stilles til rådighed af den pågældende kreditgiver, er en nødvendig betingelse for forbrugerens ret til — i tilfælde af leverandørens manglende opfyldelse — at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren, også når denne ret: a) kun består i retten til at ophæve finansieringsaftalen, eller b) består i retten til at ophæve aftalen og efterfølgende kræve tilbagebetaling af de beløb, der er betalt til kreditgiveren?«

(1) EFT L 42, s. 48.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/18

Appel iværksat den 30. november 2007 af Imagination Technologies Ltd til prøvelse af dom afsagt den 20. september 2007 af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) i sag T-461/04, Imagination Technologies Ltd mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (KHIM) (Varemærker og Design)

(Sag C-542/07 P)

(2008/C 37/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Imagination Technologies Ltd (ved barrister M. Edenborough)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans ophæves.

— Der træffes afgørelse vedrørende sagsomkostningerne i forbindelse med appelsagen for Domstolen og i forbindelse med sagsøgerens søgsmål ved Retten i Første Instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at EF-varemærkeansøgning nr. 2396075 vedrørende ordmærket PURE DIGITAL hverken er i strid med artikel 7, stk. 1, litra b), eller artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning nr. 40/94, idet varemærket har fået fornødent særpræg efter ansøgningens indgivelse. Appellanten har anført, at Retten har begået en fejl ved vurderingen af den relevante retsforskrift. Retten har navnlig begået en fejl ved ikke at fastslå, at den brug, som er gjort efter tidspunktet for ansøgningens indgivelse, er relevant for vurderingen af spørgsmålet, om fornødent særpræg er opnået.

Retten har således urigtigt forkastet søgsmålet. Appellanten har følgelig gjort gældende, at der skal gives medhold i appellen af Rettens dom, og at Rettens dom ophæves. Appellanten har også nedlagt påstand om godtgørelse af sagsomkostningerne i forbindelse med appellen og sagen for Retten.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/10

Sag anlagt den 23. november 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Nederlandene

(Sag C-521/07)

(2008/C 37/12)

Processprog: nederlandsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved P. van Nuffel og R. Lyal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Nederlandene

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 40, idet det ikke indrømmer skattefritagelse for udbytte udbetalt til selskaber, der er etableret i Norge og Island, på samme vilkår som udbytte udbetalt til nederlandske selskaber.

— Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til nederlandsk skattelovgivning betales der ikke skat på udbytte, når et nederlandsk selskab udbetaler udbytte til et andet selskab i Nederlandene, som ejer mindst 5 % af aktierne i det selskab, der udbetaler udbyttet. Der skal derimod betales skat, når det udbyttemodtagende selskab er etableret i Norge eller Island, medmindre selskabet ejer mindst 25 % (Norge) eller 10 % (Island) af aktierne i det udbyttebetalende nederlandske selskab.

Kommissionen mener, at den nederlandske skattelovgivning dermed medfører forskelsbehandling af selskaber i Norge eller Island i forhold til selskaber i Nederlandene. Dette udgør en hindring for de frie kapitalbevægelser mellem Nederlandene, Norge og Island, som er i strid med artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1) (»EØS-aftalen«) om den frie bevægelighed for kapital, som i det væsentlige gentager artikel 56 EF. Norske og islandske selskaber, som ejer en del af et nederlandsk selskab, befinder sig nemlig i en situation, der objektivt set ligner den, som et nederlandsk selskab med et lignende ejerskab befinder sig i. Den nederlandske lovgivning kan ikke begrundes, for selv om medlemsstaterne har ret til at træffe foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug, skal disse stå i rimeligt forhold til det mål, der forfølges, hvilket ikke er tilfældet her.

(1) EFT L 1 af 3.1.1994.
2)

Kan artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105/EØF af 21. december 1988 fortolkes således, at en medlemsstat, der for et år genindfører et tidligere generelt prisstop for refusionsberettigede lægemidler af otte års varighed, efter at der er forløbet en periode på 18 måneder uden prisstop, er fritaget for i forbindelse med genindførelsen af pristoppet at foretage en undersøgelse af de nationaløkonomiske forhold, som dette prisstop har indvirkning på?
1)

Skal begrebet en undersøgelse af de nationaløkonomiske forhold, som er omhandlet i artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 89/105/EØF af 21. december 1988 om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger (1) forstås således, at det alene indebærer en undersøgelse af kontrollen med udgifterne i sundhedssektoren, eller skal det desuden udstrækkes til en undersøgelse af andre nationaløkonomiske forhold, navnlig forholdene i den farmaceutiske industri, hvis produkter kan blive pålagt et prisstop?
1)

Når et lægemiddel, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for bilaget til forordning nr. 2309/93 (1), er blevet markedsført i en medlemsstat (Østrig) i henhold til den nationale godkendelsesprocedure, før denne medlemsstat blev optaget i EØS og tiltrådte EF, og idet der foreligger følgende omstændigheder: a) denne medlemsstat tiltrådte efterfølgende EØS og senere EF, og den har som en del af betingelserne for dens tiltræden gennemført godkendelsesbestemmelserne i direktiv 65/65 (nu direktiv 2001/83 (2)) i national ret, idet der ikke er nogen overgangsbestemmelser i denne henseende b) det pågældende produkt forblev på markedet i denne medlemsstat i nogle år efter dens tiltræden af EØS og EF c) efter medlemsstatens tiltræden af EØS og EF blev markedsføringstilladelsen for det pågældende produkt ændret ved at tilføje en ny indikation, og ændringen blev af denne medlemsstats myndigheder vurderet til at være i overensstemmelse med kravene i fællesskabsretten d) sagsakterne for det pågældende produkt blev ikke opdateret i overensstemmelse med direktiv 65/65 (nu direktiv 2001/83) efter denne medlemsstats tiltræden af EØS og EF, og e) et produkt, der indeholder samme aktive ingrediens, er efterfølgende blevet tilladt i henhold til artikel 6 i direktiv 2001/83 og markedsført i EF, skal lægemidlet da anses for at være »et referencelægemiddel, der er eller har været godkendt i henhold til artikel 6 […] i en medlemsstat« i den i artikel 10, stk. 1, i direktiv 2001/83 omhandlede forstand, og i bekræftende fald, hvilke af ovennævnte omstændigheder er i denne henseende afgørende?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/37

Appel iværksat den 29. november 2007 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til prøvelse af dom afsagt den 12. september 2007 af Retten i Første Instans (Store Afdeling) i sag T-36/04, Association de la presse internationale ASBL mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-532/07 P)

(2008/C 22/66)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved C. Docksey og P. Aalto, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Association de la presse internationale ASBL(API)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves delvist, for så vidt som dommen annullerer Kommissionens beslutning om afslag på aktindsigt i de af API ønskede dokumenter vedrørende alle søgsmål med undtagelse af traktatbrudssøgsmål fra tidspunktet for retsmødet.

— Der træffes endelig afgørelse vedrørende de spørgsmål, appelsagen vedrører.

— Sagsøgeren i sag T-36/04 tilpligtes at betale Kommissionens omkostninger for begge instanser.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har for det første gjort gældende, at Retten i Første Instans har begået en retlig fejl ved at fortolke undtagelsen vedrørende retslige procedurer således, at institutionerne i hvert enkelt tilfælde har pligt til at undersøge begæringer om aktindsigt i skriftlige indlæg i alle søgsmål med undtagelse af traktatbrudssøgsmål fra tidspunkt for retsmødet. Kommissionen har i denne henseende gjort gældende, at Rettens konklusioner er i strid med dens argumentation, at Retten ikke har taget hensyn til princippet om god retspleje eller til de interesser, som andre af de i sagen nævnte personer kan have, og at Retten alene har taget hensyn til en af parternes rettigheder og forpligtelser. Selv om sagsakter, som er indgivet af institutionerne, ikke er udelukket fra anvendelsesområdet for forordning nr. 1049/2001 (1), er der ikke støtte for Rettens resultat i hverken fællesskabsretten eller Domstolens praksis.

Retten har for det andet begået en retlig fejl ved at fortolke undtagelsen vedrørende undersøgelser således, at Kommissionen i hvert enkelt tilfælde har pligt til at undersøge begæringer om aktindsigt i skriftlige indlæg i traktatbrudssøgsmål, jf. artikel 226 EF, herunder i behandlede sager, hvor der endnu ikke er afsagt dom, fra domstidspunktet, hvilket indebærer, at Kommissionens mulighed for som traktaternes vogter at sikre, at medlemsstaterne overholder deres forpligtelser i henhold til fællesskabsretten, svækkes.

For det tredje har Retten begået en retlig fejl ved at fortolke undtagelsen vedrørende retslige procedurer således, at institutionerne i hvert enkelt tilfælde har pligt til at undersøge begæringer om aktindsigt i skriftlige indlæg i afgjorte sager, som knytter sig til verserende sager, hvilket indebærer, at Kommissionens mulighed for som traktaternes vogter at håndhæve fællesskabsretten, svækkes.

(1) EFT L 145, s. 43.
1.

Retten har for det første fejlfortolket forordningens artikel 4, stk. 2, andet led, (undtagelsen vedrørende retslige procedurer) ved at fastslå, at Kommissionen ikke har pligt til at foretage en konkret bedømmelse af, hvorvidt der skal gives aktindsigt i dens skriftlige indlæg før retsmødet. Denne fortolkning i) er i strid med anerkendte principper for fortolkning af undtagelsen vedrørende retslige procedurer, som anvendes andre steder i dommen, ii) støttes på en ikke-eksisterende ret for Kommissionen til at varetage sine interesser »uden at være udsat for indflydelse udefra«, iii) er baseret på åbenbart urigtige retlige argumenter, idet »princippet om processuel ligestilling« påberåbes, iv) tilsidesætter fejlagtigt betydningen af andre retsinstansers afgørelser om at give aktindsigt i indlæg før retsmødet og v) støttes fejlagtigt på behovet for at beskytte den effektive virkning af sager for Fællesskabernes retsinstanser, hvor retsmødet er afholdt for lukkede døre.
3.

Skal associeringsaftalens artikel 9 fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af en medlemsstats lovgivning, såsom artikel 4a i den nederlandske TW, som fører til indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet — for det første fordi den bevirker, at der er flere personer med en anden nationalitet end nederlandsk, herunder en stor gruppe tyrkiske statsborgere, der ikke (længere) har ret til en tillægsydelse, fordi de ikke længere bor i Nederlandene, end personer med nederlandsk nationalitet, og — for det andet fordi tillægsydelserne til tyrkiske statsborgere, der bor i Tyrkiet, er indstillet fra den 1. juli 2003, mens tillægsydelser til personer med statsborgerskab i en af EU's medlemsstater og tredjelande, såfremt de forbliver på EU's område, først (gradvis) indstilles pr. 1. januar 2007?
2)

Såfremt det første spørgsmål skal besvares bekræftende, skal Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, og navnlig direktivets artikel 4, stk. 1, da fortolkes således, at denne medlemsstat skal tillade, at udloddet overskud, som et selskab i denne stat modtager fra sit datterselskab etableret i en anden medlemsstat, kan fradrages fuldstændigt i overskuddet for det pågældende skatteår, og skal tillade at et herved fremkommet tab kan fremføres til et senere skatteår?
2)

Kan de »særlige foranstaltninger« i artikel 27, stk. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag under hensyn til deres art og formål danne grundlag for at pålægge den afgiftspligtige en tillægsafgift, som fastsættes af afgiftsmyndighederne, såfremt det objektivt konstateres, at den afgiftspligtige har angivet et for højt beløb for den afgiftsforskel, der skal refunderes, eller et for højt beløb for den indgående merværdiafgift, der skal refunderes?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/34

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (Chancery Division) (Det Forenede Kongerige) den 22. november 2007 — Afton Chemical Limited mod The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

(Sag C-517/07)

(2008/C 22/61)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (Chancery Division)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Afton Chemical Limited

Sagsøgt: The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal brændstofadditiver som de i sagen omhandlede, som ikke er bestemt til at anvendes, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof, men som tilsættes motorbrændstoffet med henblik på fremdrift af det køretøj, hvori brændstoffet anvendes, pålægges afgift i henhold til artikel 2, stk. 3, i direktiv 92/81/EF?

2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er sådanne additiver da omfattet af afgiftsfritagelsen i artikel 8, stk. 1, i direktiv 92/81/EF (1)?

3) Skal brændstofadditiver som de i sagen omhandlede, som ikke er bestemt til at anvendes, udbydes til salg eller anvendes som motorbrændstof, men som tilsættes motorbrændstoffet med henblik fremdrift af det køretøj, hvori brændstoffet anvendes, pålægges afgift i henhold til artikel 2, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2003/96/EF (2)?

4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares bekræftende, er sådanne additiver da udelukket fra anvendelsesområdet for direktiv 2003/96/EF i medfør af direktivets artikel 4, litra b), første led?

5) Er fællesskabsretten, og navnlig artikel 3 i direktiv 92/12/EØF (3), til hinder for den af Det Forenede Kongeriget pålagte punktafgift på de ovennævnte brændstofadditiver?

(1) EFT L 316, s. 12.

(2) EFT L 283, s. 51.

(3) EFT L 76, s. 1.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, indebærer anvendelsen af sjette direktivs artikel 6, stk. 2, med hensyn til andre tjenesteydelser og goder end investeringsgoder da, at opkrævningen af momsen finder sted på en gang i den afgiftsperiode, hvori fradraget for disse tjenesteydelser og goder anvendes, eller kan opkrævningen også finde sted i de efterfølgende perioder, og såfremt det sidste er tilfældet, hvorledes skal afgiftsgrundlaget for de goder og tjenesteydelser, for hvilke den afgiftspligtige person ikke foretager fradrag, da fastsættes?
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21, stk. 5, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (1), idet den ikke inden 1. januar 2006 har tilpasset sit system for beskatning af elektricitet.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, litra k), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (1), idet den ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af direktivet for så vidt angår definitionen af abonnent.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 22/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Lahr (Tyskland) den 5. november 2007 — Pia Messner mod Firma Stefan Krüger

(Sag C-489/07)

(2008/C 22/48)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Lahr

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pia Messner

Sagsøgt: Firma Stefan Krüger, SFK Laptophandel

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 6, stk. 2, sammenholdt med stk. 1, andet led, i Europa-parlamentets og Rådets direktiv 1997/7/EF af 20. maj 1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedrørende fjernsalg (1) fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter sælgeren kan forlange, at forbrugeren betaler erstatning for den værdiforringelse, der er opstået ved dennes brug af den leverede forbrugsvare i tilfælde, hvor forbrugeren rettidigt gør brug af sin fortrydelsesret?

(1) EFT 1997 L 144, s. 19.
3

a) Hvis det antages, at barnets opholdssted ikke er i sidstnævnte medlemsstat, under hvilke forudsætninger kan der da i denne medlemsstat anvendes et umiddelbart sikrende retsmiddel (fjernelsesforanstaltning) i henhold til forordningens artikel 20, stk. 1. b) Er det sikrende retsmiddel i henhold til forordningens artikel 20, stk. 1, en foranstaltning, der kan iværksættes i henhold til national ret, og er national rets bestemmelser vedrørende foranstaltningen bindende ved anvendelsen af artiklen. c) Skal sagen efter anvendelsen af det sikrende retsmiddel ex officio henvises til retterne i den kompetente medlemsstat.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/19

Appel iværksat den 8. december 2007 af Akzo Nobel Chemicals Ltd og Akcros Chemicals Ltd til prøvelse af dom afsagt den 17. september 2007 af Retten i Første Instans (Første Udvidede Afdeling) i sag T-253/03, Akzo Nobel Chemicals Ltd og Akcros Chemicals Ltd mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-550/07 P)

(2008/C 37/28)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Akzo Nobel Chemicals Ltd og Akcros Chemicals Ltd (ved advocaat C. Swaak og avocats M. Mollica og M. van der Woude)

De andre parter i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, Council of the Bars and Law Societies of the European Union, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, Association européenne des juristes d'entreprise (AEJE), American Corporate Counsel Association (ACCA) — European Chapter, International Bar Association

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans den 17. september 2007 i sag T-253/03 ophæves, for så vidt som Retten herved afslog en anmodning om beskyttelse af dokumenter som følge af hensynet til fortroligheden i korrespondancen med Akzo Nobels virksomhedsjurist.

— Kommissionens afslag af 8. maj 2003 annulleres, for så vidt som Kommissionen afviste at tilbagelevere e-mailkorrespondancen med Akzo Nobels virksomhedsjurist (en del af kategori B-dokumenterne)

— Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen og sagen for Retten, for så vidt som de vedrører det anbringende, der er fremsat i nærværende appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at Retten i Første Instans tilsidesatte fællesskabsretten ved at afslå denne anmodning. Særligt har appellanterne anført, at Retten i Første Instans ved strengt at følge en delvis og bogstavelig fortolkning af enkelte præmisser i dommen i sagen AM & S Europe mod Kommissionen (1):

1) anlagde en ukorrekt fortolkning af princippet om beskyttelse af fortroligheden i korrespondancen mellem advokater og klienter, således som det er forklaret i dommen i sagen AM & S Europe mod Kommissionen, hvorved Retten tilsidesatte ligebehandlingsprincippet (kategori B)

2) subsidiært tilsidesatte de generelle principper om beskyttelse af retten til forsvar og retssikkerhed (kategori C) ved at afvise at genfortolke princippet om beskyttelse af fortroligheden i korrespondancen mellem advokater og klienter i lyset af den betydelige udvikling i retssituationen, og

3) mere subsidiært tilsidesatte artikel 5 EF (kompetencefordelingsprincippet) og princippet om den nationale procedures autonomi (kategori D).

(1) Dom af 18.5.1982, sag 155/79, Sml. s. 1575.
2)

Skal forordning nr. 1984/83, hvis den finder anvendelse, som forbyder ubestemt varighed eller en varighed på mere end ti år for eksklusive vertikale aftaler om tankstationer, med undtagelse af artikel 12, stk. 2, hvori det hedder, at »dersom aftalen vedrører en tankstation, som leverandøren har overladt videreforhandleren i henhold til en forpagtningsaftale eller inden for rammerne af et andet retligt eller faktisk brugsforhold, kan der uanset bestemmelsen i stk. 1, litra c), pålægges videreforhandleren de i dette afsnit omhandlede eksklusive købsforpligtelser og konkurrenceforbud for hele det tidsrum, hvori han rent faktisk driver tankstationen«, fortolkes således, at en situation som den omtvistede, hvorefter Lubricarga, som er ejer af en grund, ifølge den private aftale af 27. juli 1990 og notarialdokumentet af 10. oktober 1995 overlod Galp en ret til bebyggelse og bygninger for et tidsrum på 25 år, og dette selskab forpligtede sig til at opføre en tankstation på betingelse af, at når bygningen var opført, skulle anlægget overdrages til Lubricarga til brug i dennes virksomhed for det samme tidsrum, med pligt for sidstnævnte til eksklusivt køb hos olieselskabet af alle brændstofferne, er omfattet af den nævnte undtagelse?