39.

For det tredje har appellanten i det væsentlige dels igen kritiseret Retten for at have fastslået, at denne havde deltaget »bevidst og forsætligt« i en aktivitet, som havde til formål eller til følge at omgå restriktive foranstaltninger. Appellanten hævder, at Retten har rejst dette spørgsmål af egen drift, uden at det var blevet drøftet mellem parterne. Subsidiært hævder appellanten, at Retten ikke, eftersom transaktionerne for det første ikke nødvendiggjorde tilladelser, for det andet var blevet godkendt eller for det tredje var blevet tilladt i henhold til artikel 21 i forordning nr. 961/2010, kunne fastslå, at EIH’s deltagelse i en omgåelse af de restriktive foranstaltninger var »bevidst og forsætlig«, hvilket i henhold til artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010 er en forudsætning for opførelse på listen, navnlig ikke da EIH havde modtaget forsikringer fra Bundesbank om, at de pågældende transaktioner var lovlige. Det kan ikke kræves, at EIH beviser, at banken ikke har tilsidesat den pågældende forordnings artikel 16, stk. 4. EIH kan heller ikke kritiseres for ikke at have anmodet Bundesbank om yderligere oplysninger om de påtænkte transaktioner. Denne påstand, der fremføres for første gang i den appellerede dom, er blevet rejst af egen drift, uden at den nogensinde har været drøftet mellem parterne. EIH havde endvidere fået en ekspertudtalelse fra en kompetent national myndighed, i dette tilfælde Bundesbank, som ved gentagne lejligheder har gjort sin holdning gældende. EIH var i regelmæssig kontakt med Bundesbank, hvilket EIH i øvrigt har bevist, men Retten har anlagt en åbenlys fejlagtig vurdering af kronologien i udvekslingerne med Bundesbank. Diligenspligten, som appellanten var bundet af, gjaldt over for iranske fysiske og juridiske personer, men helt sikkert ikke i forbindelse med oplysninger og forsikringer fra Bundesbank. Appellanten kritiserer endvidere Retten for fejlagtigt at have afvist tre skrivelser fra Oesterreichische Nationalbank fremlagt af EIH som beviselementer, selv om de bekræftede Bundesbanks holdning til de transaktioner, der var gennemført i henhold til trevejsproceduren i tilknytning til tidligere aktiviteter, og selv om det fremgik af de pågældende skrivelser, at Rådet, medlemsstaterne og Europa-Kommissionens juridiske tjeneste delte denne holdning. Endelig anfægter appellanten de konklusioner, som Retten har draget af de revisionsberetninger, som denne har gjort gældende. Retten kunne således ikke relativisere de pågældende beretningers beviskraft med den begrundelse, at de udelukkende var baseret på en stikprøveanalyse af transaktionerne, selv om dette er almindelig praksis på området. Retten har angiveligt ligeledes undladt at tage hensyn til den omstændighed, at to tilsynsførende fra Bundesbank befandt sig på stedet i EIH for regelmæssigt at aflægge rapport til finanstilsynsmyndigheden på forbundsniveau. Retten har blot gjort gældende, at det af en af beretningerne udtrykkeligt fremgik, at transaktioner gennemført inden for rammerne af trevejsproceduren kunne bringe målet med EU’s sanktionspolitik i fare ( 27 ), selv om det af samme rapport endvidere fremgik, at »henset til nedenstående konklusioner og henstillinger og med forbehold for muligheden for at gennemføre supplerende kontroller i enkelttilfælde, mener vi, at de procedurer, som EIH følger for at respektere sanktionsforordningerne, overholder lovkravene« ( 28 ). De konklusioner, som Retten har draget på grundlag af revisionsberetningerne, bør således annulleres, for de er uforenelige med de dokumenter, der er tilført sagens akter, og de er derfor grundlæggende unøjagtige. Retten begik angiveligt en retlig fejl, da den fastslog, at trevejsproceduren udgør en tilsidesættelse af forbuddet mod at omgå de restriktive foranstaltninger omhandlet i artikel 16, stk. 4, i forordning nr. 961/2010.