Det er ikke materielretligt blevet bestridt, at den sagsøgte stat har undladt at opfylde sine forpligtelser. Men det står fast, at de ved direktivet pålagte forpligtelser på datoen for den mundtlige forhandling endnu ikke var blevet opfyldt.

Af traktatens ord fremgår, at medlemsstaterne for så vidt angår gennemførelsen af fællesskabsdirektiver har en forpligtelse i henseende til resultatet og ikke midlerne.

I artikel 5, stk. 1, i traktaten hedder det således:

»Medlemsstaterne træffer alle almindelige eller særlige foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af denne traktat, eller af retsakter foretaget af Fællesskabets institutioner. De letter Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver«.

I artikel 189, stk. 3, hedder det endvidere:

»Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen«.

Den tidligere nævnte artiel 10 i direktivet indeholder en angivelse af hvorledes denne forpligtelse er beskaffen og fastsætter desuden en frist for gennemførelsen.

Når der består en forpligtelse i henseende til resultatet, må det i tilfælde af, at gennemførelse ikke er sket, godtgøres, at dette — fremdeles — skyldes en uforudselig og uovervindelig hindring.

Det vil umuligt kunne bestrides, at ødelæggelsen af det statistiske kontors databank er en sådan hindring, der har karakter af force majeure. Den italienske transportminister har meddelt dette til de kompetente fællesskabstjenestegrene i skrivelse af 18. januar 1979. Attentatet fandt altså sted i slutningen af 1978 eller begyndelsen af 1979. I det umiddelbart herefter følgende tidsrum kunne der ikke stilles lu-av om, at Den italienske Republik opfyldte sin forpligtelse. Og Kommissionen har da også på grundlag af sine skønsbeføjelser ladet hengå tre år førend den over for den sagsøgte stat indledte den i traktatens artikel 169 omhandlede traktatbrudsprocedure.

Kommissionen har haft god grund til at iværksætte denne, for selv om det attentat, der er begået, berettiger, at den den pågældende medlemsstat påhvilende forpligtelse ikke er blevet opfyldt den gang direktivet trådte i kraft, har det ikke kunnet medføre, at denne forpligtelse bortfaldt endeligt eller gav medlemsstaten ret til frit at afgøre, hvornår iværksættelsen skulle ske.

Domstolen har vedrørende spørgsmålet om overholdelsen af sådanne frister fastslået, at

»den nøjagtige gennemførelse af direktivet er så meget desto vigtigere, som gennemførelsesforanstaltningerne er overladt til medlemsstaternes skøn, og sådanne retsakter vil være uden virkning, hvis de tilsigtede mål ikke nås inden for de fastsatte frister; bestemmelserne i et direktiv er ikke mindre bindende for de medlemsstater, som det retter sig til, end enhver anden regel i fællesskabsretten, og det gælder så meget desto mere for bestemmelserne om de frister, der skal overholdes for gennemførelsen af de foreskrevne foranstaltninger...« (Domstolens dom af 26.2.1976 i sag 52/75, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 277, præmis 10, s. 284).

Det må altså afgøres, om den italienske regering, der som følge af det omhandlede attentat som nævnt har været ude af stand til at overholde de i direktivet fastsatte frister stadig seks år efter attentatet kan påberåbe sig denne begivenhed for Domstolen som begrundelse for den fortsatte undladelse af at opfylde sine forpligtelser i henhold til direktivet. Det kan den efter min mening ikke. En hindring, den være sig nok så alvorlig kan ikke påberåbes i det uendelige. Under alle omstændigheder kan det efter en vis tid kun ske under anvendelse af fremgangsmåder, som Domstolen selv har beskrevet. Domstolen har nemlig udtalt, at

»hvis fristen for gennemførelse af et direktiv viser sig at være for kort, er der kun en mulighed for den pågældende medlemsstat, som er forenelig med fællesskabsretten, nemlig inden for Fællesskabets rammer at tage initiativ til at den kompetente fællesskabsinstitution vedtager den nødvendige forlængelse af fristen« (den tidligere citerede sag 52/75, Sml. 1976, præmis 12, s. 285).

Såfremt denne fremgangsmåde var blevet anvendt, ville vedkommende institution have kunnet vurdere, om der endnu i det foreliggende tilfælde forelå en absolut hindring som følge af attentatet. Der findes jo ikke så få eksempler på rådsdirektiver, hvorefter de frister, der oprindelig er fastsat for gennemførelsen af et direktiv, efter anmodning fra en medlemsstat kan forlænges.

Den italienske regering har intet anført om, at den skulle have fremsat en sådan anmodning. Når det ikke er tilfældet, må den antages at have undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i medfør af nævnte direktiv.