RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

11. juli 1997

Sag T-16/97

Bruno Chauvin

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — dom fra Retten — ansøgning om ændret indplacering i lønklasse — formalitetsindsigelse — ny og væsentlig omstændighed — formaliteten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-681

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 18. juni 1996 om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning om ændret indplacering i lønklasse.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af kendelse

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 13. februar 1995 blev sagsøgeren udnævnt til tjenestemand på prøve som fuldmægtig med foreløbig indplacering i lønklasse A7, løntrin 1, med virkning fra den 1. februar 1995.

Sagsøgeren blev placeret i Generaldirektoratet for Landbrug (GD VI), nærmere bestemt i kontoret »Europa, ekskl. EFTA-landene; Middelhavsområdet; AVSlandene; nye selvstændige stater« i direktoratet »Internationale landbrugsspørgsmål«

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 31. august 1995 blev sagsøgeren endeligt indplaceret i lønklasse A7, løntrin 3. Sagsøgeren bekræftede den 25. september 1995 at være blevet gjort bekendt med denne afgørelse.

Ved ansættelsesmyndighedens afgørelse af 29. marts 1996 blev sagsøgeren med virkning fra den 1. november 1995 udnævnt til fastansat tjenestemand.

Den 5. oktober 1995 afsagde Retten dom i sagen Alexopoulou mod Kommissionen (sag T-17/95, Sml. Pers. II, s. 683, herefter »Alexopoulou-dommen«).

Ved beslutning af 7. februar 1996, der blev offentliggjort i Meddelelser fra administrationen af 27. marts 1996, ændrede Kommissionen sin beslutning af 1. september 1983 vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin (herefter »beslutningen af 1. september 1983«). Herefter har sidstnævnte beslutnings artikel 2, stk. 1, følgende ordlyd:

»Ansættelsesmyndigheden indplacerer tjenestemanden på prøve i den laveste lønklasse i den stillingsgruppe, han/hun er ansat i.

Såfremt den pågældende tjenestegren har et specifikt behov for en særligt højt kvalificeret tjenestemand, eller den nyansattes kvalifikationer er usædvanligt høje, kan ansættelsesmyndigheden undtagelsesvis beslutte at indplacere tjenestemanden på prøve i en højere lønklasse i stillingsgruppen.«

Den 21. februar 1996 indgav sagsøgeren under henvisning til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) en ansøgning til ansættelsesmyndigheden om en ændret indplacering i lønklasse på grundlag af de indplaceringskriterier, der fremgik af Alexopoulou-dommen. Nærmere bestemt ansøgte sagsøgeren om at blive indplaceret i mindst lønklasse A6.

Ved Kommissionens afgørelse af 18. juni 1996 (herefter »den anfægtede afgørelse«) blev denne ansøgning ikke imødekommet, idet Kommissionen anførte, at ansøgningen var blevet indgivet mere end tre måneder efter den oprindelige afgørelse om sagsøgerens indplacering.

Den 24. juni 1996 påklagede sagsøgeren den anfægtede afgørelse. I klagen anførte han følgende: »Formålet med min ansøgning var ikke at anfægte en ’akt, der indeholder et klagepunkt imod mig’, jf. vedtægtens [artikel 90, stk. 2], idet afgørelsen om min indplacering ved ansættelsen blev truffet i overensstemmelse med de indplaceringskriterier, der blev anvendt dengang. Jeg opfordrede ansættelsesmyndigheden til på grundlag af vedtægtens artikel 31, stk. 2, og artikel 90, stk. 1, at overveje spørgsmålet om min indplacering ved ansættelsen under hensyn til [Alexopoulou-dommen], hvorved de indplaceringskriterier, der blev anvendt på tidspunktet for min ansættelse, blev kendt ugyldige, og i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet.«

Da Kommissionen ikke reagerede på klagen, måtte denne anses for stiltiende afvist den 24. oktober 1996.

Formaliteten

Retten bemærkede, at klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er præceptive og ikke kan fraviges af parterne eller Retten, da de har til formål at tilvejebringe klarhed og retssikkerhed. Eventuelle undtagelser fra eller fravigelser af disse frister må fortolkes indskrænkende (præmis 32).

Henvisning til: Domstolen, 23. januar 1997, sag C-246/95, Coen, Smi. I, s. 403, præmis 21; Retten, 15. december 1995, sag T-131/95, Progoulismod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907, præmis 36; Retten, 23. april 1996, sag T-113/95, Mancini mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 543, præmis 20.

Sagsøgeren havde ikke påklaget ansættelsesmyndighedens afgørelse af 31. august 1995 om, hvilken lønklasse han ved ansættelsen skulle indplaceres i, inden for den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist på tre måneder. Følgelig var sagsøgerens indplacering i lønklasse blevet endelig ved udløbet af klagefristen, dvs. den 25. december 1995, idet sagsøgeren den 25. september 1995 havde bekræftet, at han var blevet gjort bekendt med ansættelsesmyndighedens afgørelse (præmis 33).

Retten bemærkede herefter, at en tjenestemand ikke kan anfægte de betingelser, som er fastsat i en afgørelse om ansættelse, når denne er blevet endelig (præmis 34).

Henvisning til: Domstolen, 1. december 1983, sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml. s. 3981, præmis 10; Progoulis mod Kommissionen, a.st., præmis 38.

Formålet med sagsøgerens ansøgning af 21. februar 1996 måtte således antages at have været at anfægte de i afgørelsen om hans ansættelse fastsatte betingelser, navnlig hans indplacering i lønklasse (præmis 35).

Selv om man gik ud fra, at genstanden for sagsøgerens ansøgning af 21. februar 1996 var begrænset i den forstand, at formålet med den udelukkende var at opnå en vurdering af hans kvalifikationer med henblik på en eventuel anvendelse af vedtægtens artikel 31, stk. 2, ville ansøgningen indirekte kunne berøre ansættelsesmyndighedens afgørelse af 31. august 1995, der var blevet endelig (præmis 36).

Selv om enhver tjenestemand i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende, indebærer dette ikke, at tjenestemanden ikke skal overholde de i artikel 90 og 91 fastsatte frister for administrativ klage og sagsanlæg, således at det indirekte skulle være muligt at anfægte en tidligere afgørelse, hvis lovlighed ikke er blevet bestridt inden for de fastsatte frister, ved at forelægge en ansøgning. Kun væsentlige nye omstændigheder kan begrunde, at der forelægges en ansøgning, hvis formål er at få ændret en sådan afgørelse (præmis 37).

Henvisning til: Domstolen, 15. maj 1985, sag 127/84, Esly mod Kommissionen, Sml. s. 1437, præmis 10; Domstolen, 14. juni 1988, sag 161/87, Muysers og Tülp mod Revisionsretten, Sml. s. 3037, præmis 11.

Det måtte herefter undersøges, hvorvidt enten Alexopoulou-dommen eller beslutningen af 7. februar 1996 kunne være udtryk for en ny og væsentlig omstændighed, der kunne begrunde en ansøgning om ændret indplacering i lønklasse, efter at klagefristen var udløbet (præmis 38).

Retten bemærkede herom, at en dom vedrørende annullation af en retsakt bortset fra parterne kun har retsvirkninger for de personer, som er umiddelbart berørt af selve den annullerede retsakt, og at en dom kun kan udgøre en ny faktisk omstændighed i forhold til disse personer (præmis 43).

Henvisning til: Domstolen, 17. juni 1965, sag 43/64, Müller mod Rådet for EØF, Rådet for Euratom og Det Særlige Ministerråd for EKSF, Sml. 1965-1968, s. 65, org. ref. : Rec. s. 499, på s. 515, Domstolen, 15. december 1966, sag 34/65, Mosthaf mod Euratom-Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 325, org. réf.: Rec. s. 753, på s. 768, Domstolen, 8. marts 1988, sag 125/87, Brown mod Domstolen, Sml. s. 1619, præmis 13; Progoulismod Kommissionen, a.st., præmis 41.

Sagsøgeren havde hewed ikke gjort gældende, at han var umiddelbart berørt af den afgørelse, der blev annulleret ved Alexopoulou-dommen. Følgelig kunne dommen ikke være udtryk for en væsentlig ny omstændighed, der for sagsøgeren bevirkede, at klagefristen begyndte at løbe på ny (præmis 44).

Retten henviste endvidere til, at Domstolen i en dom i en sag, hvori der var fremsat begæring om ekstraordinær genoptagelse, har fastslået, at en i mellemtiden af Retten afsagt dom, der indeholder en retlig bedømmelse af omstændigheder, som eventuelt ville kunne anses for nye, under ingen omstændigheder i sig selv kan udgøre en ny faktisk omstændighed. Følgelig kunne den i Alexopoulou-dommen anlagte bedømmelse vedrørende lovligheden af beslutningen af 1. september 1983 ikke anses for en ny omstændighed. Der havde intet været til hinder for, at tjenestemænd ved deres ansættelse kunne anfægte deres indplacering i lønklasse under anbringende af, at de bestemmelser, på grundlag af hvilke den pågældende afgørelse om indplacering var blevet truffet, var retsstridige (præmis 45).

Henvisning til: Domstolen, 19. marts 1991, sag C-403/85REV., Ferrandi mod Kommissionen, Sml. I, s. 1215, præmis 13.

Hvad angik beslutningen af 7. februar 1996 om ændring af den generelle beslutning af 1. september 1983 kunne denne efter sin beskaffenhed og retsvirkninger heller ikke være udtryk for en ny omstændighed. Beslutningen af 7. februar 1996 havde hverken til formål eller til virkning at ændre de administrative afgørelser, der var blevet endelige inden dens ikrafttrædelse (præmis 46).

Henvisning til: Domstolen, 21. februar 1974, forenede sager 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73.116/73, 117/73,123/73,132/73,135/73,136/73 og 137/73, Schots-Kortnerm.fi. mod Rådet, Kommissionen og Parlamentet, Sml. s. 177, præmis 39; Brown mod Domstolen, a.st., præmis 14.

Da det herefter måtte fastslås, at sagsøgeren ikke havde kunnet pege på nye omstændigheder, som kunne få fristerne i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 til at løbe på ny, kunne hans påstand om annullation af afgørelsen af 31. august 1995 om hans indplacering i lønklasse, som var blevet endelig den 25. december 1995, ikke antages til realitetsbehandling (præmis 53).

Konklusion:

Sagen afvises.