ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Momsen af udviklingsudgifterne blev medregnet i de månedlige momsangivelser for september og november 2005 samt, som saldo til overførsel i den efterfølgende periode, for december 2005 og januar 2006. I henhold til momslovens artikel 38, stk. 1, litra a), havde sagsøgeren i hovedsagen ikke mulighed for at fradrage det fulde momsbeløb, der var afholdt i henhold til fakturaerne for udviklingsudgifterne: I afgiftsperioden for september 2005 kunne således ikke fradrages et beløb på 4440000 HUF af et samlet afholdt momsbeløb på 12000000 HUF, og i afgiftsperioden for november 2005 kunne ikke fradrages et beløb på 13282000 HUF af et samlet afholdt momsbeløb på 35898000 HUF, hvilket vil sige, at der samlet set ikke kunne fradrages et beløb på 17722000 HUF.
42

Selv om lov om fri bevægelighed har til hensigt at gennemføre EU-retten, forholder det sig dog ikke desto mindre således, at sagsøgerne i hovedsagens situation ikke er reguleret af EU-retten, eftersom Kreshnik Ymeraga hverken kan anses for at være omfattet af direktiv 2004/38 eller, for så vidt angår de ansøgninger, der er genstand for tvisten i hovedsagen, af direktiv 2003/86, og at afslaget på at tildele Krashnik Ymeragas familiemedlemmer en opholdsret ikke indebærer, at sidstnævnte fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, som er tillagt ved status som unionsborger.
39

Det bemærkes desuden, at det følger af fast retspraksis, at det tilkommer den forelæggende ret, for så vidt som den råder over et skøn i henhold til national ret, at fortolke og anvende de gældende nationale bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten og, hvis en sådan fortolkning ikke er mulig, at undlade at anvende enhver modstridende bestemmelse i national ret (jf. i denne retning dommen i sagen Balkan and Sea Properties og Provadinvest, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).
14

Efterfølgende fremlagde nævnte selskaber supplerende oplysninger, men afgiftsmyndigheden anså dem ikke for at udgøre et tilstrækkeligt grundlag til at tillade udøvelsen af fradrag for de forskellige momsbeløb. Denne myndighed var nemlig af den opfattelse, at der enten var tale om underhåndsaftaler om levering af tjenesteydelser, som blev fremlagt for sent efter gennemførelsen af afgiftskontrolundersøgelserne og efter meddelelsen om de berigtigelser, som denne myndighed påtænkte at foretage, idet de således ikke indeholdt nogen sikker dato og ikke havde virkning over for tredjemand, eller om fakturaer, der med håndskrift blev suppleret efter deres udstedelse og under den administrative procedure ved angivelser om de af personalet udførte arbejdstimer, arbejdstimelønsatsen og arten af de leverede ydelser, og som ifølge afgiftsmyndigheden derfor var helt uden bevismæssig værdi.
Samme direktivs artikel 10 med overskriften »Bevisbyrde« bestemmer i stk. 1-4:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retsorden alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at det, når en person, der mener sig krænket, fordi ligebehandlingsprincippet tilsidesættes i forhold til den pågældende, for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler den indklagede at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet tilsidesat.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klageren.

3. Stk. 1 finder ikke anvendelse i straffesager.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder ligeledes anvendelse på sager som nævnt i artikel 9, stk. 2.«
Som det ligeledes fremgår af forslaget til Rådets forordning om ændring af forordning nr. 219/2007 [KOM(2008) 483 endelig], anlagde EU-institutionerne med indledningen af det syvende rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling for årene 2007-2013 en ny strategi for oprettelsen af fællesforetagender, der er karakteriseret ved, at sådanne foretagender skal anses for et »unionsorgan«, som nyder Unionens privilegier og immuniteter. Som følge heraf finder vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for Den Europæiske Unionens øvrige ansatte anvendelse på disse organers medarbejdere, og protokollen vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter finder anvendelse på disse organer såvel som deres medarbejdere. Det skal imidlertid bemærkes, at denne nye strategi, som bl.a. er anvendt i forbindelse med forordningerne om fællesforetagenderne Clean Sky, ENIAC, IMI og Artemis, hvori det udtrykkeligt er angivet, at disse fællesskabsorganers personale er »omfattet« af tjenestemandsvedtægten og ansættelsesvilkårene for De Europæiske Fællesskabers øvrige ansatte, under alle omstændigheder først blev vedtaget i 2007, dvs. efter likvidationen af Galileos aktiviteter.
25

Under disse omstændigheder har Varhoven administrativen sad besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, stk. 1, i [direktiv 80/987], under hensyn til femte betragtning til direktiv 2002/74, fortolkes således, at medlemsstaterne har pligt til at fastsætte bestemmelser om sikring af arbejdstageres tilgodehavender i tilfælde af insolvensbehandling, der omfatter samtlige stadier af bobehandlingen til og med [erklæringen om betalingsstandsning] og ikke alene det tidspunkt, hvor behandlingen indledes? 2) Er en national retsforskrift, der alene giver mulighed for, at garantiinstitutionen dækker arbejdstageres tilgodehavender for så vidt angår ikke-udbetalt løn, der hidrører fra ansættelsesforhold, for så vidt som disse tilgodehavender er opstået inden datoen for registrering af afgørelsen om at indlede insolvensbehandling, når arbejdsgiverens virksomhed ikke ophører med denne afgørelse, og selskabet ikke erklæres i [betalingsstandsning], i strid med artikel 2, stk. 1, i direktiv [80/987]? 3) Såfremt de foregående spørgsmål besvares bekræftende: Har artikel 2, stk. 1, i direktiv [80/987] direkte virkning, og kan bestemmelsen anvendes umiddelbart af nationale domstole? 4) Såfremt de foregående spørgsmål besvares bekræftende: Såfremt der ikke findes en konkret, national bestemmelse om den frist, inden for hvilken der kan fremsættes anmodning om, at garantiinstitutionen dækker arbejdstageres tilgodehavender, som er opstået inden den dato, hvor afgørelsen om, at arbejdsgiveren erklæres [i betalingsstandsning], blev registreret (og virksomhedens drift ophører), kan den frist på 30 dage, der er fastsat i national ret for udøvelse af denne ret i andre tilfælde, da finde anvendelse i medfør af effektivitetsprincippet, således at fristen løber fra den dato, hvor [afgørelsen om betalingsstandsning] indføres i erhvervsregistret?«
35

Det skal dog i denne forbindelse understreges, således som den tyske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Europa-Kommissionen har anført, at et registreret varemærke, som kun bruges som del af et sammensat mærke eller sammen med et andet varemærke, fortsat skal kunne opfattes som en angivelse af den pågældende vares oprindelse, for at denne brug kan anses for at udgøre »reel brug« som omhandlet i nævnte artikel 15, stk. 1.
41

Tværtimod må det konstateres, at artikel 1, stk. 3, litra c), i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser (EFT 1997 L 18, s. 1) udtrykkeligt bestemmer, at dette direktiv finder anvendelse på et vikarbureaus udstationering af en arbejdstager i en brugervirksomhed, når der foreligger et ansættelsesforhold mellem vikarbureauet og den vikaransatte i udstationeringsperioden. På samme måde præciserer artikel 1, nr. 2), i Rådets direktiv 91/383/EØF af 25. juni 1991 om supplering af foranstaltningerne til forbedring af sikkerheden og sundheden på arbejdsstedet for arbejdstagere, der har et tidsbegrænset ansættelsesforhold eller et vikaransættelsesforhold (EFT L 206, s. 19), udtrykkeligt, at dette direktiv finder anvendelse på vikaransættelsesforhold mellem et vikarbureau og den vikaransatte.
37

Indledningsvis bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at det påhviler de nationale retter ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF. Denne forpligtelse til overensstemmende fortolkning af national lovgivning er nemlig uadskilleligt forbundet med EUF-traktatens system, idet den giver de nationale retter mulighed for inden for rammerne af deres kompetence at sikre sig EU-rettens fulde virkning, når de afgør de tvister, der er indbragt for dem (jf. bl.a. dom af 24.1.2012, sag C-282/10, Dominguez, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
Den dispositive del i beslutning 1999/183 bestemmer bl.a.:

»Artikel 1

Tysklands nationale regionale støtteordninger er uforenelige med fællesmarkedet […], for så vidt som de ikke er i overensstemmelse med EF-rammebestemmelserne og foranstaltningerne for statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, der blev meddelt [Forbundsrepublikken Tyskland] ved skrivelse [nr. SG (95) D/13086] af 20. oktober 1995.

Artikel 2

Senest to måneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning skal [Forbundsrepublikken Tyskland] ændre og om nødvendigt ophæve bestående støtteordninger for at sikre, at de er forenelige med fællesmarkedet. I overensstemmelse med punkt 3, litra b), i de i artikel 1 nævnte rammebestemmelser sikrer [Forbundsrepublikken Tyskland] navnlig, at:

1) der ikke ydes statsstøtte til investeringer i sektoren for forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter i forbindelse med de investeringer […], som er ubetinget udelukket under punkt 2 i [bilaget til beslutning 94/173/EF]

[…]

Artikel 3

[Forbundsrepublikken Tyskland] underretter senest to måneder efter dagen for meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, [Forbundsrepublikken Tyskland] har truffet for at efterkomme beslutningen.«

[…]
24

Hvad angår ydelser af lægelig karakter følger det analogt af retspraksis vedrørende direktiv 77/388, at momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra b) og c), hvis anvendelsesområder er særskilte, har til formål at regulere alle fritagelser for lægeydelser i streng forstand (jf. dommen i sagen Future Health Technologies, præmis 26, 27 og 36 og den deri nævnte retspraksis). Dette direktivs artikel 132, stk. 1, litra b), omhandler således ydelser, der udføres inden for hospitaler, mens nævnte direktivs artikel 132, stk. 1, litra c), omhandler lægeydelser, der udføres uden for disse, enten på leverandørens private bopæl, på patientens bopæl eller et andet sted (jf. i denne retning dom af 10.9.2002, sag C-141/00, Kügler, Sml. I, s. 6833, præmis 36, og dommen i sagen Future Health Technologies, præmis 36).
23

Hvad angår kontrollen med overholdelsen af denne skønsbeføjelse og konsekvenserne af overskridelsen heraf har den forelæggende ret understreget, at det følger af Domstolens praksis, at når denne beføjelse er overskredet af de lovgivende eller administrative myndigheder i en medlemsstat, kan borgerne påberåbe sig artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 85/337 ved en medlemsstats domstole over for de nationale myndigheder og dermed udvirke, at myndighederne ikke anvender nationale regler eller foranstaltninger, som er uforenelige med disse direktivbestemmelser. I et sådant tilfælde følger det af dommen i sagen Kraaijeveld m.fl. (præmis 59-61) og i sagen WWF m.fl. (domskonklusionens punkt 5), at det påhviler en medlemsstats myndigheder inden for rammerne af deres kompetence at træffe alle de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er nødvendige for, at projekterne undersøges med henblik på at fastslå, om de kan få væsentlig indvirkning på miljøet, og i bekræftende fald, at indvirkningen undersøges.
13

Gábor Fekete påklagede derfor denne afgørelse til toldmyndigheden i anden instans, idet han gjorde gældende, at det pågældende køretøj, som tilhørte en stiftelse, uden formaliteter var blevet ført ind i Unionens område i henhold til bestemmelserne i den konvention, der benævnes »Istanbulkonventionen«, og som blev godkendt ved Rådets afgørelse 93/329/EØF af 15. marts 1993 om indgåelse af konventionen om midlertidig indførsel og accept af tillæggene hertil (EFT L 130, s. 1). I øvrigt gjorde Gábor Fekete gældende, at det var med urette, at toldmyndigheden for at afslå indrømmelse af fritagelsen for importafgifter havde baseret sig på, at der ikke forelå en arbejdskontrakt som omhandlet i gennemførelsesforordningens artikel 561, stk. 2. Idet han ikke var i besiddelse af en sådan kontrakt, skulle denne myndighed alene have undersøgt, om den private brug af dette køretøj »på anden måde [var bemyndiget] af ejeren« som omhandlet i denne bestemmelse. I denne henseende havde Gábor Fekete imidlertid fremlagt en bemyndigelse fra bestyrelsesformanden for stiftelsen Együtt Afrikáért Alapítvány, hvorved han bemyndigedes til at benytte og føre det af denne stiftelse ejede køretøj. Under alle omstændigheder var Gábor Fekete af den opfattelse, at han i betragtning af de aktiviteter, som han udførte inden for nævnte stiftelse, skulle anses for at være arbejdstager i denne stiftelse, selv om han ikke kunne betragtes som sådan i henhold til national ret.
14

Med dom af 25. november 2010 gav Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łódzi (administrativ ret i Łódź) RR medhold og fandt, at de af selskabet leverede ydelser ikke var tjenesteydelser i forbindelse med en fast ejendom. Navnlig kunne de omhandlede ydelser efter rettens opfattelse ikke henføres under kategorien af tjenesteydelser, der omfatter »overdragelse af brugsrettigheder til fast ejendom«, idet genstanden for de kontrakter, som RR indgår med sine medkontrahenter, er opbevaring og aktivt management af de oplagrede varer på de lagre, selskabet råder over. Kunderne fik derimod ikke overdraget nogen form for brugsrettigheder til fast ejendom. Den dominerende bestanddel i en tjenesteydelse som den i hovedsagen omhandlede består i at bestyre varerne for at gøre det muligt for kunden at opnå en omsætning med varerne på den mest effektive måde. Den omhandlede tjenesteydelse har i øvrigt ikke en »tilstrækkelig direkte forbindelse med en fast ejendom« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Domstolens praksis (dom af 7.9.2006, sag C-166/05, Heger, Sml. I, s. 7749), og kan således ikke henhøre under momsdirektivets artikel 47. Når de omhandlede tjenesteydelser leveres til aftagere etableret uden for Polen, skal de således ikke underlægges beskatning i Polen.
50

For det første skal det undersøges, om en landbruger, der ønsker at anfægte en forvaltningsakt fra direktøren, som vedrører den pågældende, skal deltage personligt under den retslige procedure. Det fremgår i denne henseende af indlæggene for Domstolen, at en borger i en situation som den, Agrokonsulting befinder sig i, ikke er forpligtet til at give personligt møde, men kan lade sig repræsentere af en advokat, en ægtefælle, et nærtstående familiemedlem, en juridisk rådgiver eller en medarbejder med en juridisk uddannelse. Den bulgarske regering har tilføjet, at der ydes retshjælp, når det er godtgjort, at en borger ikke råder over tilstrækkelige midler til at betale en advokat. Hertil kommer ifølge den bulgarske regering, at omkostninger, herunder udgifter til advokat, tilkendes den part, der får medhold i sådanne søgsmål, hvis der er nedlagt påstand herom. Omkostningerne tilkendes ligeledes sagsøgeren i det tilfælde, at sagen afsluttes efter tilbagekaldelse af den anfægtede forvaltningsakt. Direktøren har desuden oplyst, at i forbindelse med søgsmål, der omhandler forvaltningsakter, som er udstedt af denne, er det tilstrækkeligt, at en sagsøger anfører, at den anfægtede retsakt er ulovlig, for at forvaltningen har bevisbyrden for, at denne akt er lovlig. Det tilkommer om nødvendigt den forelæggende ret, der til forskel fra Domstolen i forbindelse med artikel 267 TEUF har kompetence til at fortolke bulgarsk ret, at efterprøve disse punkter.
4

I momsdirektivets artikel 9 bestemmes følgende: »1. Ved »afgiftspligtig person« forstås enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed. Ved »økonomisk virksomhed« forstås alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder, herunder minedrift og landbrug, samt virksomhed inden for liberale og dermed sidestillede erhverv. Ved økonomisk virksomhed forstås navnlig udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. 2. Ud over de i stk. 1 omhandlede personer betragtes som afgiftspligtig person enhver person, der lejlighedsvis leverer et nyt transportmiddel, der af sælgeren, af kunden eller for disses regning, forsendes eller transporteres til kunden til steder uden for en medlemsstats område, men inden for Fællesskabets område.«
40

En fortolkning, hvorefter en indsigelse ledsaget af anbringender om sagens realitet skulle anses for det første forsvar, ville desuden gå imod det europæiske betalingspåkravs tilsigtede formål. I den henseende skal det fastslås, at ingen bestemmelse i forordning nr. 1896/2006, og navnlig ikke denne forordnings artikel 16, stk. 3, kræver, at skyldneren præciserer begrundelserne for sin indsigelse, således at formålet med denne sidstnævnte bestemmelse ikke er at skabe rammerne om et forsvar vedrørende sagens realitet, men at gøre det muligt for skyldneren at bestride kravet, således som det er blevet præciseret i den foreliggende doms præmis 30.
24

I nævnte kendelses præmis 36 anførte Retten, at den nævnte sondring bekræftes af Domstolens dom af 3. december 2009, Hassan og Ayadi mod Rådet og Kommissionen (forenede sager C-399/06 P og C-403/06 P, Sml. I, s. 11393). I stedet for automatisk at fastslå, at de pågældende sagsøgeres søgsmålsinteresse fortsat bestod i de sager, der gav anledning til denne dom, rejste Domstolen nemlig i dennes præmis 57 for det første af egen drift spørgsmålet, om det, henset til ophævelsen af den anfægtede forordning og til den omstændighed, at en anden retsakt havde erstattet den med tilbagevirkende kraft, fortsat var fornødent at træffe afgørelse i disse sager. For det andet påpegede Domstolen i samme doms præmis 59-63 en række særegenheder i den sag, den var forelagt, som gjorde det muligt for den at fastslå i nævnte doms præmis 64 og 65, at »under disse særlige omstændigheder« og til forskel fra det i Domstolens kendelse af 8. marts 1993, Lezzi Pietro mod Kommissionen (sag C-123/92, Sml. I, s. 809), fastslåede kunne vedtagelsen af den nye retsakt og den samtidige ophævelse af den omhandlede forordning ikke anses for at svare til en annullation af forordningen. Disse særegenheder foreligger imidlertid ikke i det foreliggende tilfælde. Nærmere bestemt er forordning nr. 36/2011 i den foreliggende sag endelig, for så vidt som den ikke længere kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Det kan derfor i modsætning til, hvad Domstolen fastslog i præmis 63 i dommen i sagen Hassan og Ayadi mod Rådet og Kommissionen, udelukkes, at forordning nr. 1330/2008 for så vidt angår appellanten atter træder i kraft.
Henset til ovenstående bemærkninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 176, stk. 2, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat på tidspunktet for dennes tiltrædelse af Unionen indfører en begrænsning af fradragsretten i henhold til en national lovbestemmelse, som udelukker ret til fradrag for goder og tjenesteydelser bestemt til vederlagsfri levering af goder eller ydelser eller til aktiviteter, der er den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed uvedkommende, skønt en sådan udelukkelse ikke var fastsat i den nationale lovgivning, som var gældende frem til denne tiltrædelsesdato.

Det påhviler den forelæggende ret i videst muligt omfang at fortolke de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser i overensstemmelse med EU-retten. I tilfælde af, at en sådan fortolkning viser sig at være umulig, skal den nationale ret undlade at anvende disse bestemmelser som værende uforenelige med artikel 176, stk. 2, i direktiv 2006/112.
Er det en forudsætning for at godtgøre, at der for så vidt angår en konkret faktura i forbindelse med udøvelsen af retten i henhold til [artikel 178, litra a), i direktiv 2006/112] til at fradrage den faktisk betalte afgift, der er anført på denne faktura, er sket en »levering af varer« som omhandlet i [direktivets artikel 14, stk. 1], at modtageren af leveringen godtgør leverandørens ejendomsret, når leveringen vedrører generisk bestemte løsøregenstande, og ejendomsretten til disse efter medlemsstatens nationale ret overdrages ved deres overgivelse, idet det efter den pågældende ret også er tilladt at erhverve ejendomsretten til sådanne varer fra en person, der ikke ejer disse, når erhvervelsen sker i god tro og mod vederlag?

Kan en »levering af varer« med henblik på fradrag af moms som omhandlet i [direktiv 2006/112] anses for godtgjort, når modtageren under de omstændigheder, der foreligger i hovedsagen, efterfølgende har foretaget en levering af samme varer (mærkningspligtige dyr) i form af eksport med indgivelse af toldangivelse, og der ikke foreligger beviser for tredjemands rettigheder til disse varer?
41

Henset til det foregående skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 9, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 skal fortolkes således, at når et EF-varemærke ikke er registreret i farver, men indehaveren har gjort omfattende brug heraf i en bestemt farve eller farvesammensætning, således at en betydelig del af offentligheden forbinder dette varemærke med denne farve eller farvesammensætning, er den farve eller de farver, som en tredjepart bruger ved gengivelsen af et tegn, der hævdes at krænke det nævnte varemærke, relevant for den samlede vurdering af enten risikoen for forveksling eller den samlede vurdering af den utilbørlige udnyttelse som omhandlet i denne bestemmelse.
43

På grundlag af samtlige disse betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at tilladelsesdirektivets artikel 12 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede, i medfør af hvilken virksomheder, der udbyder en elektronisk kommunikationstjeneste eller et elektronisk kommunikationsnet, afkræves et gebyr, der er bestemt til dækning af alle de af den nationale tilsynsmyndighed afholdte omkostninger, som ikke finansieres af staten, hvorved disse gebyrers størrelse fastsættes på grundlag af de indtægter, som disse virksomheder oppebærer, under forudsætning af at dette gebyr udelukkende er bestemt til at dække omkostninger til de aktiviteter, der er nævnt i artikel 12, stk. 1, litra a), at de samlede indtægter i form af det pågældende gebyr ikke overstiger de samlede omkostninger i forbindelse med disse aktiviteter, og at virksomhederne pålægges disse gebyrer på en objektiv, transparent og forholdsmæssigt afpasset måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
29

Under hensyn til det anførte skal det første spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 17 skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person, der har oprettet en pensionsfond i form af en retligt og skattemæssigt særskilt enhed som den i hovedsagen omhandlede med henblik på at sikre sine ansattes og tidligere ansattes pensionsrettigheder, har ret til at fradrage den moms, som den pågældende har erlagt for ydelser vedrørende forvaltning og drift af denne pensionsfond, på betingelse af, at det af de samlede omstændigheder i forbindelse med de omhandlede transaktioner fremgår, at der foreligger en direkte og umiddelbar tilknytning.