KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER

MOD

DEN ITALIENSKE REPUBLIK

fremsat den 6. marts 1986 ( *1 )

Høje Domstol.

Nærværende sag er efter min opfattelse enkel og klar.

I —

De faktiske omstændigheder, der foreholdes den italienske regering, bestrides ikke. De kan sammenfattes i en sætning: den italienske regering har ikke inden for de fastsatte frister, nemlig senest den 1. januar 1983, truffet de foranstaltninger, der er nødvendige til gennemførelse af Rådets direktiv 81/177/EØF af 24. februar 1981 om harmonisering af fremgangsmåderne ved udførsel af fællesskabsvarer (EFT L 83, s. 40) og Kommissionens direktiv 82/347/EØF af 23. april 1982 om fastsættelse af visse gennemførelsesbestemmelser til førnævnte direktiv (EFT L 156, s. 1). Kommissionen indledte følgelig med åbningsskrivelser af 1. november 1983 proceduren efter EØF-traktatens artikel 169, der førte til sagens indbringelse for Domstolen med en den 24. maj 1985 til justitskontoret indgået stævning.

Jeg skal, så at sige i forbifarten, henlede Domstolens opmærksomhed på en detalje, der hidtil synes at have undgået parternes opmærksomhed.

I afsnittet »faktiske omstændigheder« i sin stævning henviser Kommissionen særligt til artikel 16 i direktiv 81/177/EØF og artikel 22 i direktiv 82/347/EØF, som værende de relevante bestemmelser, der forpligtiger medlemsstaterne til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme de pågældende direktiver. Men i virkeligheden drejer det sig om artikel 22 (og ikke 16) i direktiv 81/177/EØF og om artikel 16 (og ikke 22) i direktiv 82/347/EØF.

Fejlen, som den italienske regering ikke i sit den 9. august 1985 indgivne svarskrift har været opmærksom på, er en åbenbar skrivefejl. Såvel i de førnævnte to åbningsskrivelser som i den begrundede udtalelse, der tilsendtes den italienske regering med skrivelse af 7. februar 1985, henviser Kommissionen nemlig til de næstsidste artikler i begge direktiver, der netop er artikel 22 i direktiv 81/177/EØF og artikel 16 i direktiv 82/347/EØF.

I øvrigt henviser Kommissionen ikke yderlifere særskilt til de to artikler i hverken den egrundede udtalelse eller i den påstand, der nedlægges i stævningen, men til de to direktiver i almindelighed.

Der kan således ikke være tvivl om sagens genstand, som i overensstemmelse med procesreglementets artikel 38 præcist er fastlagt allerede i stævningen.

II —

I retlig henseende har den italienske regering, der som nævnt ikke bestrider det af Kommissionen anførte, gjort gældende:

a) at den nøjagtige og fuldstændige gennemførelse af de pågældende direktiver endnu kræver gennemførelsen af visse foranstaltninger, der kan nødvendiggøre ændringer i visse bestemmelser i den »samlede bekendtgørelse« af toldlovene (godkendt ved dekret nr. 43 fra Republikkens præsident af 23. januar 1973). En undersøgelseskommission, der er nedsat den 14. juni 1985, skal finde frem til og udarbejde sådanne ændringer;

b) at ændringer er gennemført på området med dekret nr. 254 fra Republikkens præsident af 8. maj 1985, der gennemfører Rådets direktiv 83/643/EØF af 1. december 1983 om forenkling af fysisk kontrol og administrative formaliteter i forbindelse med godstransport mellem medlemsstaterne (EFT L 359, s. 8);

c) at det er den italienske regerings bestemte hensigt hurtigt at bringe den påbegyndte gennemførelse af de nævnte direktiver til afslutning.

Kommissionen har i replikken anført, at overtrædelsen fortsat består, og at en løsning ikke kan påregnes på kortere sigt, at direktiv 83/643/EØF ikke vedrører nøjagtig det samme som de omstridte to direktiver, samt at den manglende gennemførelse af disse direktiver på ingen måde vil forenkle arbejdet med ændringerne i bekendtgørelsen af toldlovene.

Det er min opfattelse, at Domstolen ikke har nødigt at gå ind på Kommissionens sidstnævnte bemærkninger og vurderinger, uanset hvor rigtige disse er, og at Domstolen ikke kan andet end at konstatere det foreliggende traktatbrud.

Traktatbruddet er nemlig ubestrideligt: hverken på den i direktiverne fastsatte dato, nemlig den 1. januar 1983, eller på tidspunktet for sagens anlæg, eller i dag har den italienske regering truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre de pågældende direktiver.

Hertil kommer, at efter fast retspraksis kan vanskeligheder i den interne retsorden — uanset om disse skyldes det pågældende områdes indviklede beskaffenhed eller nødvendigheden af, samtidigt at indpasse bestemmelser i en videre sammenhæng — ikke berettige en manglende iagttagelse af de forpligtelser og frister, der følger af Fællesskabets direktiver. Jeg skal her henvise til en lang række af Domstolens domme, bl.a. sag 163/78 (Sml. 1979, s. 771), sagerne 91 og 92/79 (Sml. 1980, s. 1099 og s. 1115), sagerne 42 og 43/80 (Sml. 1980, s. 3635 og s. 3643), sagerne 44 og 45/80 (Sml. 1981, s. 343 og s. 353), sagerne 30-34/81 (Sml. 1981, s. 3379) ... etc.

Endelig er den omstændighed, at ændringer inden for samme område nyligt er vedtaget ved gennemførelsen af Rådets direktiv 83/643/EØF af 1. december 1983, uden betydning for en overtrædelse, der består i den manglende gennemførelse i national ret inden den 1. januar 1983 af Rådets direktiv 81/177/EØF og Kommissionens direktiv 82/347/EØF.

III —

Efter det anførte vil jeg foreslå, at Domstolen giver dom i overensstemmelse med Kommissionens påstand, dvs. at det statueres, at der foreligger et traktatbrud, og at den italienske regering tilpligtes at betale sagens omkostninger.

( *1 ) – Oversat fra fransk.