FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. MENGOZZI

fremsat den 14. april 2011 ( 1 )

Forenede sager C-191/09 P og C-200/09 P

Rådet for Den Europæiske Union (sag C-191/09 P)og

Europa-Kommissionen (sag C-200/09 P)

mod

Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP

»Appel — fælles handelspolitik — dumping — forordning (EF) nr. 384/96 — artikel 2, stk. 10, artikel 3, stk. 2, artikel 18, stk. 3 og artikel 19, stk. 3 — sammenligning af den normale værdi og eksportprisen — justering — ret til forsvar — import af visse sømløse rør af jern eller stål med oprindelse i Kroatien, Rumænien, Rusland og Ukraine — forordning (EF) nr. 954/2006 — EU-erhvervsgrenens samarbejde — anvendelse af fortrolige oplysninger«

Indhold

I – Indledning II – Baggrunden for tvisten og den appellerede dom III – Retsforhandlingerne ved Domstolen og parternes påstande IV – Stillingtagen A – Anbringenderne i hovedappellerne om urigtig retsanvendelse ved Rettens bedømmelse af den justering, der er foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i) 1. Anbringenderne til støtte for hovedappellerne om urigtig retsanvendelse i forbindelse med den analoge anvendelse af retspraksis om begrebet enkelt økonomisk enhed a) Parternes argumenter b) Stillingtagen 2. Anbringenderne i hovedappellerne om en retlig fejl begået ved fordelingen af bevisbyrden vedrørende opfyldelsen af anvendelseskriterierne for justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i) a) Parternes argumenter b) Stillingtagen 3. Anbringenderne i hovedappellerne om tilsidesættelse af grænserne for domstolsprøvelsen a) Parternes argumenter b) Stillingtagen B – Kontraappellens tredje anbringende om retlige fejl begået i anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), i forbindelse med SEPCO’s transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube 1. Parternes argumenter 2. Stillingtagen C – Hovedappellernes anbringender om urigtig retsanvendelse vedrørende tilsidesættelse af sagsøgerne i første instans’ ret til forsvar i første instans i forbindelse med den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i) 1. Parternes argumenter 2. Stillingtagen D – De to første anbringender i kontraappellen iværksat af Niko Tube og NTRP 1. Kontraappellens første anbringende om retlige fejl, som Retten angiveligt skulle have begået ved undersøgelsen af beregningen af den normale værdi a) Den væsentlige baggrund for tvisten om udelukkelse af atomrør, der er omfattet af VKN KE4 b) Kontraappellens første anbringendes fem led c) De to første led om henholdsvis tilsidesættelse af retten til forsvar og overskridelse af grænserne for domstolsprøvelse i) Parternes argumenter ii) Stillingtagen d) Tredje led om manglende besvarelse af et anbringende i) Parternes argumenter ii) Stillingtagen e) Fjerde led om et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med pligten til at udvise omhu i) Parternes argumenter ii) Stillingtagen f) Femte led om urigtig gengivelse af utvetydige beviselementer i) Parternes argumenter ii) Stillingtagen 2. Kontraappellens andet anbringende om retlige fejl, der angiveligt er begået i forbindelse med Rettens undersøgelse af fastlæggelsen af den skade, som EU-erhvervsgrenen har lidt. a) Indledende bemærkninger b) De otte led i kontraappellens andet anbringende vedrørende retlige fejl begået i forbindelse med undersøgelsen af den påståede tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2, 3 og 5-7. i) Vigtige forhold, der går forud for tvistens relevante aspekter og Rettens overvejelser ii) Parternes argumenter iii) Stillingtagen – De to første led – De øvrige led, for så vidt som de vedrører de tilknyttede selskaber nævnt i den appellerede doms præmis 111 – Klagepunkterne vedrørende Productos Tubulares – Klagepunkterne vedrørende de seks selskaber tilknyttet Dalmine – Klagepunkterne vedrørende VMOG Det Forenede Kongerige c) De to led i kontraappellens andet anbringende vedrørende retlige fejl begået i forbindelse med undersøgelsen af den påståede tilsidesættelse af grundforordningens artikel 19, stk. 3 i) Parternes argumenter ii) Stillingtagen V – Søgsmålet for Retten VI – Sagsomkostningerne VII – Forslag til afgørelse

I – Indledning

1. Med deres respektive appeller har Rådet for Den Europæiske Union (C-191/09 P) og Europa-Kommissionen (C-200/09 P) for Domstolen nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 10. marts 2009, Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP mod Rådet (herefter »den appellerede dom«) ( 2 ), for så vidt denne har annulleret artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 954/2006 af 27. juni 2006 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse sømløse rør af jern eller stål med oprindelse i Kroatien, Rumænien, Rusland og Ukraine, om ophævelse af forordning (EF) nr. 2320/97 og (EF) nr. 348/2000, om afslutning af interims- og udløbsundersøgelserne af antidumpingtolden på importen af visse sømløse rør af jern eller ulegeret stål med oprindelse i bl.a. Rusland og Rumænien samt om afslutning af interimsundersøgelserne af antidumpingtolden på importen af visse sømløse rør af jern eller ulegeret stål med oprindelse i bl.a. Rusland og Rumænien og i Kroatien og Ukraine (herefter »den endelige antidumpingforordning« eller »den omtvistede forordning«) ( 3 ).

2. I deres svarskrift fremsatte Interpipe Niko Tube (herefter »Niko Tube«) og Interpipe NTRP (herefter »NTRP«) en kontraappel i medfør af artikel 116 i Domstolens procesreglement, for så vidt Retten ikke tog deres påstande til følge.

II – Baggrunden for tvisten og den appellerede dom

3. Niko Tube og NTRP er to ukrainske selskaber, der fremstiller sømløse rør. De er tilknyttet to salgsselskaber: SPIG Interpipe (herefter »SPIG«), der er etableret i Ukraine, og SEPCO, der er etableret i Schweiz.

4. Efter indgivelsen af en klage indledte Kommissionen en antidumpingprocedure i marts 2005 vedrørende importen til Fællesskabet af visse sømløse rør af jern eller stål med oprindelse i navnlig Ukraine.

5. Undersøgelsen af dumping og den deraf følgende skade omfattede perioden fra den 1. januar 2004 til den 31. december 2004. Undersøgelsen af udviklingstendenser med henblik på vurdering af skaden omfattede perioden fra den 1. januar 2001 til den 31. december 2004.

6. I betragtning af det store antal fællesskabsproducenter udvalgte Kommissionen i overensstemmelse med artikel 17 i Rådets forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab ( 4 ), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 461/2004 af 8. marts 2004 ( 5 ) (herefter »grundforordningen«), en stikprøve bestående af fem fællesskabsproducenter, som skulle være omfattet af undersøgelsen. Den oprindelige stikprøve bestod af følgende fem fællesskabsproducenter: Dalmine SpA (herefter »Dalmine«), Benteler Stahl/Rohr GmbH, Tubos Reunidos SA (herefter »Tubos Reunidos«), Vallourec & Mannesmann France SA, V&M Deutschland GmbH. Siden Benteler Stahl/Rohr GmbH valgte ikke at samarbejde, erstattede Kommissionen dette selskab med Rohrwerke Maxhütte GmbH.

7. Ved skrivelser af 6. juni og 14. juli 2005 fremsendte Niko Tube og NTRP samt SPIG og SEPCO deres besvarelse af antidumpingspørgeskemaet til Kommissionen. Kontrolbesøg i Niko Tubes og NTRP’s og SPIG Interpipes lokaler fandt sted i perioden 17.-26. november 2005.

8. Kommissionen tilsendte den 27. februar 2006 Niko Tube og NTRP det første dokument med endelige oplysninger, der indeholdt en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og de grunde, hvorpå den støttede sit forslag om vedtagelse af endelige antidumpingforanstaltninger.

9. Ved skrivelse af 22. marts 2006 anfægtede Niko Tube og NTRP formelt Kommissionens konklusioner i henhold til det første dokument med endelige oplysninger. De gjorde gældende, at Kommissionen med urette havde medtaget oplysninger vedrørende varer, som de ikke fremstillede, at Kommissionen havde sammenlignet den normale værdi og eksportprisen i forskellige handelsled, hvilket er uforeneligt med grundforordningens artikel 2, stk. 10, første afsnit, og at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 9, ved at behandle SEPCO som importør og ved at fastlægge dette selskabs eksportpris ved hjælp af en rekonstruktion.

10. Efter to høringer af Niko Tube og NTRP og yderligere kontakter med disse selskaber vedtog Kommissionen den 24. april 2006 det andet dokument med endelige oplysninger. Med dette dokument meddelte Kommissionen afslag på anmodningen om fritagelse for beregning af den normale værdi af visse varer, der ikke fremstilles af Niko Tube og NTRP, dvs. varer, der vedrører varekontrolnummeret (herefter »VKN«) KE4. Kommissionen foretog også en justering af SEPCO’s salgspris, som ikke blev foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 9, men i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 2, stk. 10, litra i). Endelig har Kommissionen i dette dokument fremlagt oplysninger om fællesskabserhvervsgrenens samarbejde.

11. Ved telefax af 26. april 2006 oplyste Niko Tube og NTRP Kommissionen om, at de oplysninger, der blev indsendt som svar på spørgeskemaet i antidumpingundersøgelsen og kontrolleret af embedsmænd fra Kommissionen, viste, at nukleare rør med VKN KE4 ikke blev fremstillet af dem.

12. Selskaberne fremsatte deres bemærkninger til det andet dokument med endelige oplysninger i en skrivelse til Kommissionen den 4. maj 2006.

13. Den 7. juni 2006 vedtog og offentliggjorde Kommissionen sit forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold.

14. I en telefax, der blev modtaget af Niko Tube og NTRP den 26. juni 2006 kl. 19:06, svarede Kommissionen på de argumenter, som sagsøgerne havde fremført i telefaxen af 26. april 2006 og i skrivelsen af 4. maj 2006, med undtagelse af argumentet vedrørende manglende samarbejde inden for fællesskabserhvervsgrenen. I en skrivelse til Niko Tube og NTRP af 16. juni 2006, som de modtog den 27. juni 2006, svarede Kommissionen på sagsøgernes bemærkninger vedrørende fællesskabserhvervsgrenens deltagelse i proceduren.

15. Den 27. juni 2006 vedtog Rådet den omtvistede forordning.

16. Med denne forordning indførte Rådet en antidumpingtold på 25,1% på Niko Tubes og de NTRP’s import af visse sømløse rør af jern eller stål.

17. Niko Tube og NTRP anlagde et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede forordning ved Retten.

18. Til støtte for deres annullationssøgsmål gjorde sagsøgerne seks anbringender gældende, som Retten under sin behandling samlede i følgende fem overskrifter afhængigt af de faktiske omstændigheder, de vedrørte: — Beregningen af den normale værdi — Om konsekvenserne af manglende besvarelse af spørgeskemaerne fra selskaber tilknyttet fællesskabsproducenter — Om den foretagne justering af SEPCO’s salgspris — Om sagsøgernes tilbud om tilsagn (i første instans) — Om behandlingen af SPIG’s salgsomkostninger, administrationsomkostninger og øvrige generalomkostninger.

19. I den appellerede dom forkastede Retten størstedelen af de af sagsøgerne i første instans fremførte anbringender.

20. Den godtog dog den del af det fjerde anbringende, som sagsøgerne i første instans havde gjort gældende, hvorefter Rådet havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), da det foretog en justering af den af SEPCO anvendte eksportpris inden for rammerne af transaktioner vedrørende rør fremstillet af NTRP.

21. Retten godtog ligeledes med hensyn til de to sagsøgere i første instans den del af det sjette anbringende, der vedrørte tilsidesættelse af retten til et forsvar i forbindelse med anvendelsen af denne justering.

22. Den annullerede derfor den omtvistede forordnings artikel 1 for så vidt den antidumpingtold, der er fastsat for eksport til Det Europæiske Fællesskab af varer fremstillet af sagsøgerne, overstiger den told, der ville være pålagt, hvis der ikke var foretaget justering af eksportprisen med henvisning til en provision, når salgene var blevet gennemført gennem den tilknyttede forhandler SEPCO.

III – Retsforhandlingerne ved Domstolen og parternes påstande

23. Den 27. og den 29. maj 2009 iværksatte henholdsvis Kommissionen og Rådet appel af den appellerede dom.

24. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 15. juli 2009 blev de to sager forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.

25. Med sin appel nedlagde Rådet følgende påstande: — Den appellerede dom ophæves, for så vidt Retten herved dels annullerede den omtvistede forordnings artikel 1, dels tilpligtede Rådet at bære sine egne omkostninger og betale en fjerdedel de af sagsøgerne i første instans afholdte omkostninger. — Rådet for Den Europæiske Union frifindes i det hele. — Sagsøgerne i første instans tilpligtes at betale de med appelsagen og sagens behandling for Retten forbundne omkostninger.

26. Med sin appel nedlagde Kommissionen følgende påstande: — Domskonklusionens punkt 1 ophæves. — Europa-Kommissionen frifindes i det hele. — Sagsøgerne i første instans tilpligtes at betale Kommissionens omkostninger i forbindelse med denne appel.

27. Niko Tube og NTRP nedlagde i deres svarskrifter følgende påstande: — Rådets appel forkastes, da den delvist ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder er helt ubegrundet. — Kommissionens appel forkastes, da den delvist ikke kan antages til realitetsbehandling og under alle omstændigheder er helt ubegrundet. — Den appellerede dom stadfæstes, for så vidt den godtager de af sagsøgerne i første instans fremførte anbringender og for så vidt den annullerer den omtvistede forordning, da den antidumpingtold, der er fastsat for eksport til Fællesskabet af varer fremstillet af sagsøgerne, overstiger den told, der ville være pålagt, hvis der ikke var foretaget justering af eksportprisen med henvisning til en provision, når salgene var blevet gennemført gennem den tilknyttede forhandler SEPCO. — Idømmelsen af sagsomkostningerne i den appellerede dom opretholdes, og Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne for sagsøgerne i første instans ved Domstolen vedrørende Rådets appel. — Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for sagsøgerne i første instans ved Domstolen vedrørende Kommissionens appel. Kommissionen bør under alle omstændigheder afholde sine egne omkostninger og betale omkostningerne for sagsøgerne i første instans ved Domstolen, da den har valgt at indbringe en anden appel mod den appellerede dom, selv om den kunne være blevet hørt samtidigt, hvis den var forblevet intervenient i sagen. Kommissionens omkostninger i forbindelse med sagsbehandlingen ved Domstolen bør under alle omstændigheder bæres af Kommissionen alene.

28. Niko Tube og NTRP nedlagde i deres kontraappel følgende påstande: — Den appellerede dom ophæves, for så vidt Retten ikke ophævede den omtvistede forordning i sin helhed, og for så vidt den tilpligtede sagsøgerne i første instans at betale tre fjerdedele af deres omkostninger i forbindelse med retsforhandlingerne ved Retten. — Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen og ophæver den omtvistede forordning i sin helhed. — Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale deres egne omkostninger og omkostningerne for sagsøgerne i første instans ved Retten og ved Domstolen i forbindelse med disse retsforhandlinger.

29. I deres respektive svarskrifter angående kontraappellen nedlagde Rådet og Kommissionen følgende påstande: — Kontraappellen forkastes. — Subsidiært hjemvises sagen til Retten i Første Instans. — Sagsøgerne i første instans tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med kontraappellen.

30. Parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet ved Domstolen den 18. november 2010.

IV – Stillingtagen

31. Til støtte for sin appel har Rådet gjort syv anbringender gældende. De fire første anbringender vedrører Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 177-187 vedrørende den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), og følgelig bedømmelsen i den appellerede doms præmis 196 og 197. Disse anbringender er i det væsentlige identiske med de tre første anbringender, Kommissionen har gjort gældende til støtte for dens egen appel. De bør derfor undersøges samlet.

32. For så vidt som Niko Tube og NTRP til støtte for deres kontraappel ligeledes kritiserer Rettens delvise forkastelse af deres anbringender i første instans vedrørende anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), foreslår jeg, at det tredje anbringende i deres appel undersøges umiddelbart efter anbringenderne i de to hovedappeller vedrørende denne bestemmelse.

33. I hovedappellen har Rådet gjort tre andre anbringender gældende om de retlige fejl, som Retten skulle have begået i den appellerede doms præmis 202-211, da den fastslog, at sagsøgerne i første instans’ ret til forsvar var blevet tilsidesat i forbindelse med den justering, der var blevet foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i). Disse anbringender vil kunne bedømmes sammen med Kommissionens fjerde anbringende, hvorved de samme præmisser i den appellerede dom kritiseres.

34. Endelig vil jeg undersøge de to første anbringender, som Nico Tube og NTRP har fremsat til støtte for kontraappellen, og som vedrører Rettens øvrige bedømmelser ud over dem, der vedrører anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

A – Anbringenderne i hovedappellerne om urigtig retsanvendelse ved Rettens bedømmelse af den justering, der er foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)

35. Disse anbringender vedrører tre aspekter af Rettens vurdering. For det første kritiserer Rådet og Kommissionen Retten for, at den analogt har anvendt retspraksis om begrebet enkelt økonomisk enhed i forbindelse med beregningen af den normale værdi. For det andet mener de, at Retten med urette har pålagt de to EU-institutioner at bevise, at betingelserne for anvendelses af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), var opfyldt. For det tredje kritiserer Rådet og Kommissionen Retten for, at den har overskredet grænserne for sin domstolsprøvelse.

1. Anbringenderne til støtte for hovedappellerne om urigtig retsanvendelse i forbindelse med den analoge anvendelse af retspraksis om begrebet enkelt økonomisk enhed

a) Parternes argumenter

36. Rådet og Kommissionen kritiserer Retten for, at den i den appellerede doms præmis 177 fandt, at Domstolens faste retspraksis vedrørende hensyntagen til forekomsten af en enkelt økonomisk enhed, der er relevant for beregningen af den normale værdi, fandt analog anvendelse i forbindelse med beregning af eksportprisen. Ifølge disse institutioner er beregningen af den normale værdi, bestemmelse af eksportprisen og sammenligningen af disse underlagt en række særskilte regler, der alle skal overholdes separat. Begrebet enkelt økonomisk enhed vedrører udelukkende visse særlige situationer på eksportørernes indre marked. Det er således kun relevant i forbindelse med beregningen af den normale værdi. Ifølge Kommissionen bekræftes denne vurdering i Domstolens retspraksis, som Retten undlod at henvise til i den appellerede dom.

37. Rådet og Kommissionen gør ligeledes en intern uoverensstemmelse i Rettens ræsonnement gældende, idet den i den appellerede doms præmis 177 fastslår, at begrebet enkelt økonomisk enhed finder analog anvendelse på beregningen af eksportprisen, mens den tvist, der var indbragt for den, vedrørte den justering, der var foretaget efter beregningen af denne pris.

38. Henset til disse omstændigheder gør Rådet og Kommissionen ligeledes gældende, at Retten burde have forklaret, hvorfor den fandt, at begrebet enkelt økonomisk enhed fandt analog anvendelse i forbindelse med bestemmelsen af eksportprisen.

39. Niko Tube og NTRP gør først og fremmest gældende, at dette anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling, da Rådet og Kommissionen allerede har haft lejlighed til at bestride relevansen af at bruge begrebet enkelt økonomisk enhed for Retten.

40. Hvad angår realiteten mener Niko Tube og NTRP, at Retten med rette fastslog, at begrebet enkelt økonomisk enhed var relevant i forbindelse med bestemmelse af eksportprisen før og efter den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i). Spørgsmålet om eksistensen af kontrol og af arbejdsfordeling med hensyn til fremstilling og salg inden for en gruppe af selvstændige juridiske personer begrænser sig til at fastslå en økonomisk realitet, dvs. at beskrive de særskilte indbyrdes forbundne enheders rolle og funktioner. For så vidt som Retten anerkendte, at bestemmelsen af den normale værdi og af eksportprisen var omfattet af særlige specifikke regler, var det efter disse selskabers mening normalt, at den henviser til en »analog« anvendelse af begrebet, ifølge hvilken arbejdsfordelingen ikke forhindrer, at de berørte enheder udgør en enkelt økonomisk enhed. Den omstændighed, at forekomsten af en enkelt økonomisk enhed kan have en anden virkning afhængigt af, om det drejer sig om at fastsætte den normale værdi eller om at fastsætte eksportprisen, er i øvrigt ikke til hinder for en bredere anvendelse af Domstolens faste retspraksis vedrørende dette begreb, som Domstolen indtil videre kun har undersøgt i forbindelse med visse tvister.

b) Stillingtagen

41. Indledningsvis mener jeg, at den afvisningspåstand, som Niko Tube og NTRP har fremsat, bør forkastes. Den omstændighed, at Rådet og Kommissionen eventuelt har kunnet drøfte relevansen af at anvende begrebet enkelt økonomisk enhed i den sag, der blev indbragt for Retten, fratager dem på ingen måde muligheden for at kritisere de bedømmelser, som Retten har foretaget i denne forbindelse i den appellerede dom. For nærværende tyder intet i dommen på, at disse to institutioner skulle have accepteret, at det pågældende begreb blev anvendt i forbindelse med justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

42. Med hensyn til realiteten skal der først erindres om, at en vare i henhold til grundforordningens artikel 1, stk. 2, anses for at være en dumpingvare, hvis dens eksportpris ved salg til Den Europæiske Union er lavere end den sammenlignelige pris for samme vare i normal handel, som er konstateret i eksportlandet.

43. Ifølge grundforordningen forstås ved dumpingmargenen det beløb, hvormed den normale værdi overstiger eksportprisen. Bestemmelsen af, om der er sket dumping, baseres således på en rimelig sammenligning af den normale værdi baseret på de priser, der er betalt eller skal betales i forbindelse med normale handelsmæssige operationer af uafhængige købere i eksportlandet, med eksportprisen, dvs. den pris, der reelt er betalt eller skal betales for varen solgt til eksport til EU.

44. I henhold til forordningens artikel 2, stk. 10, foretages den rimelige sammenligning i samme handelsled for salg, der finder sted på tidspunkter, som ligger så tæt op ad hinanden som muligt, og med behørig hensyntagen til andre forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. Når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, fremgår det af samme bestemmelse i grundforordningen, at der i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer tages behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed.

45. Blandt de faktorer, der kan give anledning til justeringer, er den faktor, der er nævnt i den pågældende forordnings artikel 2, stk. 10, litra i), med overskriften »Provision«. Det fremgår af denne bestemmelse, at »[d]er foretages en justering for forskelle i provision, der betales i forbindelse med de pågældende salg. Begrebet »provision« anses for at indbefatte den avance, en forhandler af varen eller den samme vare modtager, hvis en sådan forhandler har samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis«.

46. Ifølge præmis 132 i den appellerede dom og ifølge Rådets og Kommissionens redegørelser har Rådet i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), foretaget en nedjustering af Niko Tubes og NTRP’s eksportpris for alle salg af deres varer til EU foretaget via SEPCO, uanset om salget er sket udelukkende via SEPCO eller via SEPCO og SPIG.

47. Denne justering har resulteret i, at forskellen mellem den normale værdi og eksportprisen på Niko Tubes og NTRP’s varer er blevet større, og dermed er dumpingmargenen forøget.

48. Ifølge Rådet var den således foretagne justering sket på grundlag af følgende to betragtninger: For det første blev SEPCO betragtet som en forhandler, der udøvede »samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis«, fordi Niko Tube og NTRP på den ene side og SEPCO på den anden side opnåede de samme økonomiske resultater som en ordregiver til en agent, der handler som sælgere og køber. For det andet fandtes der en forskel mellem den normale værdi og eksportprisen, idet alle salg på det nationale marked foretaget via SPIG medførte en betaling udelukkende til dette selskab, mens alle salg til eksport foretaget af SEPCO (enten alene eller sammen med SPIG) medførte en betaling til SPIG og til SEPCO, da SPIG modtog betalinger for alle de eksporttransaktioner, som var foregået via SEPCO.

49. Både i løbet af undersøgelsesperioden og i forbindelse med deres søgsmål ved Retten har Niko Tube og NTRP påstået, at de sammen med SPIG og SEPCO udgjorde en enkelt økonomisk enhed, og at den justering, der var foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), derfor ikke burde finde anvendelse.

50. Det var i denne forbindelse, at Retten i den appellerede doms præmis 177 indledte behandlingen af Niko Tubes og NTRP’s påstand om, at der er sket en åbenbart urigtig bedømmelse ved anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), med at understrege, at »[i]følge fast retspraksis vedrørende beregning af den normale værdi, der dog også finder analog anvendelse på beregning af eksportprisen, er den omstændighed, at der inden for en gruppe af virksomheder bestående af selskaber, som er selvstændige juridiske personer, sker en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg, ikke til hinder for, at der er tale om en enkelt økonomisk enhed, som på denne måde udøver en samlet erhvervsmæssig virksomhed, der i andre tilfælde udøves af en enhed, som samtidig er en enkelt juridisk person (jf. analogt dom af 5.10.1988, sag 250/85, Brother Industries mod Rådet, Sml. s. 5683, præmis 16, af 10.3.1992, sag C-175/87, Matsushita Electric mod Rådet, Sml. I, s. 1409, præmis 12, og af 13.10.1993, sag C-104/90, Matsushita Electric Industrial mod Rådet, Sml. I, s. 4981, præmis 9)«.

51. Rådet og Kommissionen har fremsat tre kritikpunkter til denne præmis i den appellerede dom. For det første mener disse institutioner, at selve det princip, der består i at anvende begrebet enkelt økonomisk virksomhed på andre områder end til beregning af den normale værdi, ville være utænkeligt, som det fremgik af Domstolens retspraksis. Dernæst kritiserer Rådet og Kommissionen Retten for ikke at have redegjort for årsagerne til, at den har udvidet Domstolens retspraksis med hensyn til beregning af den normale værdi. Endelig har Rettens begrundelse i den appellerede doms præmis 177 ingen forbindelse med den situation, som den skulle bedømme, da tvisten ikke vedrørte beregningen af eksportprisen, men den justering af eksportprisen, der var foretaget på grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

52. Selv om disse klagepunkter ikke umiddelbart forekommer at være uden en vis vægt, er de i sidste ende ikke overbevisende.

53. Hvad angår for det første det sidste punkt skal jeg uden omsvøb erkende, at det klagepunkt, som Niko Tube og NTRP har fremsat, vedrører tredje fase af beregningen af dumpingmargenen, nemlig den rimelige sammenligning af normalprisen og eksportprisen, som er blevet justeret i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), mens den appellerede doms præmis 177 kun henviser til anden fase af bestemmelsen af dumpingmargenen, dvs. den fase, der vedrører beregning af eksportprisen.

54. Henset til behovet for at sondre mellem de tre faser af beregningen, der fører til bestemmelse af dumpingmargenen, hvilken sondring klart fremgår af selve grundforordningen, kan Retten ikke bruge henvisningen til beregningen af eksportprisen til ligeledes og mere generelt at omfatte den tilpasning, der er foretaget af en sådan pris i henhold til den pågældende forordnings artikel 2, stk. 10, litra i).

55. Selv om det efter min mening må erkendes, at Rådets og Kommissionens kritik af den tilnærmede formulering i den appellerede doms præmis 177 er begrundet, er den dog derfor alligevel uden virkning.

56. Det er således ubestridt, at Rådets og Kommissionens anbringende vedrører Rettens analoge anvendelse af kriteriet om en enkelt økonomisk enhed uden for beregningen af den normale værdi, dvs. også som i den foreliggende sag i forbindelse med den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

57. Det er således på denne baggrund, at de to andre klagepunkter i dette anbringende skal behandles.

58. Med hensyn til det første klagepunkt nævnt i præmis 51 i dette forslag til afgørelse er det helt klart korrekt, at Domstolens retspraksis vedrørende begrebet enkelt økonomisk enhed er udviklet inden for rammerne af beregningen af den normale værdi. Som Rådet i øvrigt indrømmede i retsmødet, betyder denne omstændighed alene dog ikke, at brugen af dette begreb på andre områder end til beregningen af den normale værdi udgør en retlig fejl.

59. Mere grundlæggende skal der, som Retten i hovedsagen gør det i den appellerede doms præmis 178, erindres om, at anvendelse af begrebet enkelt økonomisk enhed i forbindelse med beregningen af den normale værdi tjener til at lade salgsprisen for en vare omfatte salg, der foretages af et selskab, der er en selvstændig juridisk person, men som producenten har økonomisk kontrol over, og med hvem det udgør en enkelt økonomisk enhed, ligesom dette salg ville have været, hvis det var foretaget af en intern salgsafdeling hos producenten ( 6 ).

60. Dette sidestillingforhold er let at forstå: Det drejer sig om at undgå, at omkostninger, der åbenlyst indgår i salgsprisen for en vare, når salget foretages af en intern afdeling hos producenten, ikke indgår, når salget varetages af et selskab, der ganske vist er en særskilt juridisk enhed, men som kontrolleres økonomisk af producenten ( 7 ).

61. Med en sådan fremgangsmåde undgås både en forskelsbehandling af producenter ( 8 ) og en kunstig forringelse af den normale værdi, fordi distributionsselskabet, der udgør en del af en enkelt økonomisk enhed sammen med producenten, ikke kan betragtes som den første uafhængige køber i forbindelse med beregningen af den pågældende værdi.

62. Hvis en producent distribuerer sine varer, der skal eksporteres til EU, via et selskab, der er juridisk adskilt, men som denne kontrollerer økonomisk, kan jeg ikke se, hvilken tvingende grund af juridisk eller økonomisk art der skulle forhindre, at eksistensen af en enkelt økonomisk enhed mellem disse to operatører anerkendes, hvilket naturligvis kan have indflydelse på beregningen af eksportprisen eller på sammenligningen af denne pris og den normale værdi.

63. Selv om Rådet og Kommissionen i retsmødet ved Domstolen har indrømmet, at den omstændighed, at producenten og et distributionsselskab udgør en enkelt økonomisk enhed, er til hinder for, at der foretages den i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), omhandlede justering – hvilket allerede synes at bekræfte tanken om, at kriteriet om en enkelt økonomisk enhed ligeledes kan være relevant ved bedømmelsen af de evalueringer, der foretages i forbindelse med sammenligningen af den normale værdi og eksportprisen – mener disse institutioner dog, at Domstolens retspraksis ville have forhindret den udvidelse, som Retten har foretaget.

64. Det er korrekt, at Domstolen i dommen i sagen Minolta Camera mod Rådet ( 9 ), som Kommissionen fremhævede, fandt, at fastsættelsen af den normale værdi og eksportprisen er undergivet forskellige regler, og at salgs-, general- og administrationsudgifter derfor ikke nødvendigvis skal behandles på samme måde i hvert enkelt tilfælde ( 10 ).

65. Det er således meget sandsynligt, at en producent handler på sit indre marked via et salgsselskab, som denne udgør en enkelt økonomisk enhed sammen med, mens dette ikke er tilfældet, når producenten opererer på eksportmarkedet. Det var i øvrigt tilfældet i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Minolta Camera mod Rådet. Det fremgår således af nævnte dom, at salgs-, administrations- og andre generalomkostninger hos handelsdatterselskaberne i eksportlandet, her Japan, der arbejdede som en salgsafdeling hos Minolta, efter Domstolens mening i realiteten kun kunne sammenlignes med de omkostninger i Minoltas eksporttjeneste, hvis tilsvarende omkostninger ikke blev fratrukket i eksportprisen, hvorimod de ikke, som selskabet hævdede, kunne sammenlignes med de europæiske datterselskabers omkostninger, hvilket foranledigede Domstolen til at fastslå, at eventuelle forskelle i disse omkostningers størrelse kunne tages i betragtning i forbindelse med de justeringer, der skulle foretages i henhold til den grundforordning, der var gældende på tidspunktet for denne sag ( 11 ).

66. Jeg kan dog dels ikke se, hvorfor den omvendte situation ikke skulle kunne gøre sig gældende, nemlig at en producent i et tredjeland på sit indre marked opererer via et selskab, som denne ikke kontrollerer økonomisk, mens denne eksporterer sine varer til EU via et selskab, som sammen med producenten udgør en enkelt økonomisk enhed. Dels har jeg svært ved at se, hvad der skulle sætte Rådet og Kommissionen i stand til at se bort fra en konstatering, der afspejler den økonomiske virkelighed i forholdet mellem en producent i et tredjeland og et af dennes salgsselskaber på eksportmarkedet til EU.

67. Hvis en producent i et tredjeland og et af dennes salgsselskaber, der varetager eksport til EU, med andre ord udgør en enkelt økonomisk enhed, kan denne økonomiske virkelighed ikke tilsidesættes. En sådan konstatering går som følge af selve dens karakter forud for ethvert spørgsmål om de regler og metoder, der skal anvendes ved bestemmelsen af de tre faser i den beregning, der fører til fastsættelsen af dumpingmargenen. Det forholder sig ikke desto mindre således, at en sådan situation, hvis den fastslås, får følger enten for bestemmelsen af eksportprisen eller for beregningen af de justeringer, der foretages i forbindelse med en rimelig sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen. En omvendt konklusion ville føre til en kunstig nedsættelse af eksportprisen med det formål at øge dumpingmargenen.

68. I den foreliggende sag har Rådet, som jeg allerede har anført, erkendt, at forekomsten af en enkelt økonomisk enhed mellem en producent i et tredjeland og det selskab, der varetager eksporten til EU, er til hinder for, at der gennemføres en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

69. Det skal i øvrigt, som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 182, fastslås, at Kommissionen i sin telefax af 26. juni 2006 anførte tre faktorer, hvorpå den har støttet sin konklusion om, at SEPCO udøver funktioner, der svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, vedrørende SEPCO’s handelsmæssige funktioner samt den kontrol, som Nico Tube og NTRP udøver over denne ( 12 ). Disse elementer i analysen er dog for en stor dels vedkommende de samme som dem, der anvendes i forbindelse med bestemmelse af forekomsten af en enkelt økonomisk enhed, som det fremgår af den retspraksis, der nævnes i den appellerede doms artikel 179 ( 13 ).

70. Jeg mener følgelig, at Retten ikke har begået en retlig fejl i sin bedømmelse ved at gå ud fra den forudsætning, at kriteriet om en enkelt økonomisk enhed var relevant i forbindelse med kontrollen af, om anvendelsesbetingelserne for grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), som Rådet fastslog i den omtvistede forordning, var opfyldt.

71. Under disse omstændigheder skal Rådets og Kommissionens fælles argument om, at Retten var underlagt en særlig forpligtelse til at begrunde sin analoge anvendelse af retspraksis vedrørende en enkelt økonomisk enhed i forbindelse med beregningen af den normale værdi, ligeledes forkastes.

72. Jeg foreslår således, at anbringenderne i hovedappellerne om retlige fejl i forbindelse med den analoge anvendelse af retspraksis om begrebet enkelt økonomisk enhed forkastes dels som værende uden virkning, dels som værende ubegrundet.

2. Anbringenderne i hovedappellerne om en retlig fejl begået ved fordelingen af bevisbyrden vedrørende opfyldelsen af anvendelseskriterierne for justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)

a) Parternes argumenter

73. Rådet og Kommissionen mener, at Retten i den appellerede doms præmis 180 med urette fandt, at det påhvilede institutionerne at fremlægge det bevis eller i det mindste de indicier, der gør det muligt at fastslå eksistensen af den faktor, på grundlag af hvilken den pågældende justering er foretaget. Henvisningen i denne præmis i den appellerede dom til Rettens dom i sagen Kundan og Tata mod Rådet ( 14 ) er heller ikke relevant i den foreliggende sag, da denne vedrører faktiske omstændigheder, der var indtruffet inden ændringen af den grundforordning, som den omtvistede forordning er baseret på.

74. Niko Tube og NTRP foreslår, at disse anbringender i hovedappellerne forkastes.

b) Stillingtagen

75. I den appellerede doms præmis 180 fandt Retten, at »[...] på samme måde som den part, der anmoder om, at der i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, foretages justeringer, for at der kan foretages en passende sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen ved fastsættelsen af dumpingmargenen, skal godtgøre, at anmodningen er berettiget, skal institutionerne – når de finder det nødvendigt at foretage en justering – ved en sådan afgørelse kunne henvise til beviser for, eller i det mindste indicier, der peger i retning af, at der foreligger en faktor, som kan give anledning til en justering, og at denne har en indflydelse på prisernes sammenlignelighed (Rettens dom af 21.11.2002, sag T-88/98, Kundan og Tata mod Rådet, Sml. II, s. 4897, præmis 96)«.

76. I modsætning til det, Rådet og Kommissionen har fremført, mener jeg ikke, at denne vurdering er behæftet med nogen retlig fejl.

77. I denne forbindelse er det vigtigt at erindre om, at det fremgår af grundforordningens artikel 2, stk. 10, at der, når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer tages behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed.

78. Den upersonlige form, der anvendes i denne bestemmelse, indeholder ingen bestemmelse af, hvem der skal identificere de faktorer, der ligger til grund for behovet for at foretage en justering og for at påvise, i hvilket omfang denne faktor berører sammenligneligheden af priserne på det indre marked og på eksportmarkedet til EU ( 15 ).

79. Under disse omstændigheder påhviler bevisbyrden for, at de specifikke justeringer nævnt i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra a)-k), skal foretages, dem, der ønsker at påberåbe sig dem.

80. Når en producent kræver, at der skal foretages en justering (i nedadgående retning) af den normale værdi eller (i opadgående retning) af eksportprisen, påhviler det således denne operatør at anføre og påvise, at betingelserne for gennemførelse af en sådan justering er opfyldt ( 16 ).

81. Omvendt påhviler det, som Retten med rette har fastslået, Kommissionen og Rådet, når de mener, at eksportprisen skal justeres i nedadgående retning med den begrundelse, at et salgsselskab knyttet til producenten udøver funktioner, der kan sidestilles med dem, som udøves af en agent, der arbejder på grundlag af provision, i det mindste at fremlægge konvergerende indicier, der viser, at denne betingelse er opfyldt.

82. Jeg foreslår derfor, at anbringenderne i hovedappellerne om en retlig fejl ved fordelingen af bevisbyrden vedrørende opfyldelsen af anvendelseskriterierne for justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), forkastes.

3. Anbringenderne i hovedappellerne om tilsidesættelse af grænserne for domstolsprøvelsen

a) Parternes argumenter

83. Rådet og Kommissionen hævder, at Retten i strid med gældende retspraksis på området, som den i øvrigt ikke har henvist til, ikke har begrænset sig til at kontrollere, om disse institutioner har baseret sig på fejlagtige faktiske omstændigheder eller har foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse, da de foretog den i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), anførte justering. Den har tværtimod i den appellerede doms præmis 184-189 erstattet disse institutioners bedømmelse med sin egen bedømmelse gennem en fejlagtig anvendelse af kriteriet om en enkelt økonomisk enhed.

84. Desuden er Rettens bedømmelse ligeledes fejlagtigt begrænset til de tre elementer, der er nævnt i Kommissionens telefax af 26. juni 2006, uden at tage hensyn til den supplerende redegørelse, som Rådet fremkom med i forbindelse med retssagen i første instans. For øvrigt har Retten forstået nogle af begrundelserne i den pågældende telefax, der har ligget til grund for anvendelsen af den i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), omhandlede justering, dårligt.

85. Kommissionen påstår ligeledes, at Rettens konklusion om, at institutionerne ikke kunne foretage den pågældende justering, ikke hang sammen med konklusionen i den appellerede doms præmis 213, hvori Retten fandt, at telefaxen af 26. juni 2006 indeholdt en detaljeret begrundelse for gennemførelse af denne justering.

86. Endelig fremfører Rådet og Kommissionen, at deres begrundede klagepunkter automatisk ville medføre, at Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 193-197 bliver ugyldig, da den vedrører forholdet mellem NTRP og SEPCO, mens Retten i de pågældende præmisser fandt, at det af sagsøgerne i første instans fremførte anbringende om et åbenbart urigtigt skøn ved anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, første afsnit, ikke kunne betragtes som et selvstændigt led i forhold til de pågældende sagsøgeres anbringende i første instans om et åbenbart urigtigt skøn vedrørende anvendelsen af samme forordnings artikel 2, stk. 10, litra i).

87. Niko Tube og NTRP har gjort gældende, at Retten i korrekt omfang har udøvet kontrol med de skøn, institutionerne har foretaget, uden at erstatte disse institutioners bedømmelse med sin egen. Den har blot kontrolleret, om betingelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), var blevet overholdt, og om de faktiske omstændigheder var blevet korrekt bedømt.

88. Desuden er det efter deres mening åbenbart, at Retten har taget hensyn til og vurderet alle Rådets og Kommissionens argumenter samt de tilgængelige oplysninger, som parterne havde fremsendt, inden den fastslog, at institutionerne havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da de ikke havde fremlagt tilstrækkelige indicier for, at SEPCO havde udført samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis i forbindelse med transaktionerne vedrørende rør fremstillet af NTRP. Desuden har Niko Tube og NTRP gjort gældende, at institutionerne ikke med rette kunne anse det for at være tilstrækkeligt, at et salgsselskab knyttet til en eksporterende producent eller under en sådan fælles kontrol sælger det pågældende produkt i EU, til at det automatisk kan konkluderes, at dette selskab udøver funktioner svarende til en kommissionærs. Hvis dette var tilfældet, ville det have været tilstrækkeligt, at det i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), blev anført, at den margin, som en forhandler opnår, kan justeres. Men dette er netop ikke tilfældet, som Retten også har fastslået.

89. Selskaberne tilføjer, at Retten med fuld ret konkluderede, at institutionerne havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, første afsnit. Justeringen ville som sådan opretholde eller skabe en asymmetri, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 195.

b) Stillingtagen

90. Inden jeg går over til at undersøge det centrale i de anbringender, sagsøgerne har fremsat i hovedappellerne, og som vedrører omfanget af den retlige kontrol, Retten har foretaget, skal to accessoriske argumenter fremsat af henholdsvis Kommissionen og Rådet om den påståede manglende sammenhæng i Rettens ræsonnement og Rettens påståede manglende hensyntagen til den supplerende begrundelse, som Rådet fremkom med under retssagen i første instans, først forkastes.

91. Med hensyn til det første punkt er kritikken – hvorefter den appellerede dom er behæftet med modstridende begrundelser, idet Retten dels bl.a. i den pågældende doms præmis 184 har anført, at begrundelserne i Kommissionens telefax af 26. juni 2006 ikke var tilstrækkelige indicier, der peger i retning af, at der foreligger en faktor, som kan give anledning til en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), dels i samme doms præmis 213 har anført, at den pågældende telefax indeholder en detaljeret redegørelse for grundene til, at denne justering blev foretaget – åbenbart grundløs. Mens den appellerede doms præmis 184 vedrører en undersøgelse af, om de begrundelser, der er fremsat i telefaxen af 26. juni 2006, er velbegrundede, dvs. af den omtvistede forordnings lovlighed, fastslås det blot i den pågældende doms præmis 213, at Kommissionen, navnlig i samme telefax, havde opfyldt forpligtelsen til klart og utvetydigt at anføre årsagerne til den pågældende justering, dvs. overholdelsen af et væsentligt formkrav ( 17 ). I øvrigt vedrører den appellerede doms præmis 213 netop undersøgelsen af et anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten.

92. Jeg mener ligeledes, at Rådets kritik af Retten for at have ignoreret de supplerende forklaringer – de tre begrundelser i Kommissionens telefax af 26. juni 2006 – som Rådet havde fremsat under søgsmålet i første instans, er ubegrundet.

93. Da Rådets argument for det første skal fortolkes således, at Retten kritiseres for ikke at have taget hensyn til forklaringer fremsat efter fremsendelsen af telefaxen af 26. juni 2006 og vedtagelsen af den omtvistede forordning dateret dagen efter, og som desuden ville være nye i forhold til begrundelserne i denne telefax og i denne retsakt, bør et sådant argument helt klart afvises. Det ville svare til at kritisere Retten for at have nægtet institutionen at erstatte den oprindelige begrundelse med en ny begrundelse, der fremgår af telefaxen af 26. juni 2006 og af formuleringen af den omtvistede retsakt. Retten kunne dog ikke uden at begå en retlig fejl tillade en institution under et verserende søgsmål at erstatte begrundelserne i den retsakt, der er anfægtet ved Retten, med nye begrundelser ( 18 ).

94. Hvis Rådets argument skal fortolkes som en kritik af Retten for at have set bort fra supplerende forklaringer af begrundelserne for den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), skal det fremføres, at Rådet blot generelt henviser til omkring ti punkter i sine skriftlige indlæg i første instans uden tilstrækkelig præcist at anføre, hvilke forklaringer Retten skulle have set bort fra ( 19 ). Under alle omstændigheder må det fastslås, at Retten i det mindste har taget hensyn til de væsentlige betragtninger, som Rådet fremførte i sagen i første instans som begrundelse for den justering, der var foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i). I den appellerede doms præmis 185 har Retten således kort besvaret det argument, som er kortfattet beskrevet i Rådets skriftlige indlæg, vedrørende Niko Tubes og NTRP’s direkte salg til de nye medlemsstater. I samme doms præmis 186 har Retten ligeledes undersøgt SPIG’s rolle i salget til EU, hvilket argument Rådet understregede i sit svarskrift i første instans, og i den appellerede doms præmis 187 forbindelserne mellem Niko Tube og NTRP på den ene side og SEPCO på den anden, idet der i begge tilfælde henvises til henholdsvis forhandlingerne mellem parterne i sagen i første instans og til den sagsmappe, som parterne fremlagde for Retten.

95. Jeg foreslår således, at de to argumenter fremsat af henholdsvis Kommissionen og Rådet forkastes.

96. Jeg kommer nu til den væsentlige problematik rejst med de anbringender i hovedappellerne, som vedrører omfanget af den kontrol, som Retten har foretaget af Kommissionens og Rådets bedømmelser.

97. Det skal først og fremmest anføres, at Retten i den appellerede dom først i dommens præmis 182 fremhævede de tre elementer, hvorpå institutionerne har støttet deres konklusion om, at SEPCO udøver funktioner, som svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

98. Med hensyn til det første element, nemlig den faktiske omstændighed, at sagsøgerne har foretaget direkte salg af den berørte vare i Fællesskabet, har Retten i den appellerede doms præmis 185 understreget, at en enkelt økonomisk enhed kan forekomme, når producenten påtager sig en del af salgsfunktionerne, som komplementerer dem, der varetages af det selskab, der distribuerer producentens varer. Men efter at have bemærket, at det fremgik af parternes skriftlige indlæg, at det direkte salg til Fællesskabet var sket til de nye medlemsstater i en overgangsfase, og at det kun tegnede sig for ca. 8% af sagsøgernes samlede salg i Fællesskabet, fastslog Retten, at Niko Tube og NTRP kun havde varetaget salg, der supplerede SEPCO’s salg, og kun i en overgangsperiode.

99. Med hensyn til det andet element, der vedrørte den omstændighed, at SPIG, der er det tilknyttede salgsselskab i Ukraine, optrådte som salgsagent for de af sagsøgerne foretagne salg til SEPCO, fremførte Retten i den appellerede doms præmis 186, at Rådet ikke forklarede, hvorledes den faktiske omstændighed, at SPIG modtager en provision af Niko Tubes og NTRP’s salg til SEPCO, godtgør, at SEPCO har udøvet funktioner, som svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, eller kan udgøre en hindring for, at det kan anerkendes, at SEPCO udgør en intern salgsafdeling hos Niko Tube og NTRP.

100. Med hensyn til det tredje element vedrørende SEPCO’s angiveligt utilstrækkelige tilknytning til Niko Tube og NTRP – hvilken tilknytning ikke gjorde det muligt at lægge til grund, at SEPCO var under Niko Tubes og NTRP’s kontrol, eller at de var under fælles kontrol – fastslog Retten i den appellerede doms præmis 187, at det fremgik af sagsakterne, at SEPCO og NTRP havde indbyrdes tilknytning gennem et fælles moderselskab, der i den undersøgte periode var indehaver af 100% af SEPCO’s kapital og 24% af kapitalen i NTRP. Retten fastslog således, at der i denne sag foreligger en faktisk omstændighed, der, for så vidt som den kan styrkes af andre relevante forhold, kunne bidrage til godtgørelsen af, at SEPCO og NTRP var undergivet fælles kontrol, og som under alle omstændigheder ikke godtgør, at tilknytningen mellem SEPCO og NTRP var utilstrækkelig. Derimod fastslog Retten i den appellerede doms præmis 188, at det ikke på grundlag af oplysningerne i sagsakterne anses for godtgjort, at SEPCO er underlagt Niko Tubes kontrol, eller at disse to selskaber er underlagt fælles kontrol.

101. Retten fandt således, at de elementer, der var blevet fremsat i telefaxen af 26. juni 2006 som begrundelse for den justering, der var foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), ikke var »tilstrækkeligt overbevisende« og derfor ikke kunne betragtes som indicier, der peger i retning af, at der foreligger en faktor, som kunne give anledning til en justering, og at denne har en indflydelse på prisernes sammenlignelighed (den appellerede doms præmis 184). Den godtog således den del af anbringendet i første instans, hvorefter der var anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved anvendelsen af den pågældende artikel i grundforordningen, idet justeringen var blevet foretaget af den af SEPCO anvendte eksportpris inden for rammerne af transaktioner vedrørende rør fremstillet af NTRP, mens den forkastede den del, der vedrørte den foretagne justering af den af SEPCO anvendte eksportpris inden for rammerne af transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube (den appellerede doms præmis 188 og 190).

102. Rådet og Kommissionen mener, at Retten således har gjort indgreb i deres skønsbeføjelser, og at den dermed har overskredet grænserne for sin domstolsprøvelse.

103. Det bemærkes i denne henseende, at Unionens institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge ( 20 ).

104. Det fremgår ligeledes af retspraksis, at domstolsprøvelsen af en bedømmelse af en række komplicerede omstændigheder skal begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning ( 21 ). Inden for rammerne af kontrollen af komplicerede omstændigheder tilkommer det således ikke EU’s retsinstanser at sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for EU-institutionernes ( 22 ).

105. Som Domstolen har fastslået i forbindelse med konkurrenceretten og statsstøtte, hvilke områder ligesom handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger giver anledning til komplekse økonomiske vurderinger, indebærer den brede skønsbeføjelse, som institutionerne har, ikke, at EU’s retsinstanser skal afholde sig fra at kontrollere institutionernes »fortolkning« af oplysninger af økonomisk art ( 23 ).

106. Ifølge denne retspraksis skal EU’s retsinstanser således ikke blot tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner ( 24 ).

107. Retspraksis fastsætter således en skillelinje mellem det, EU’s retsinstanser ikke må, nemlig sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for institutionernes, og det, de må, nemlig kontrollere institutionernes fortolkning af oplysninger af økonomisk art ( 25 ). Der er således tale om inddelingen mellem på den ene side vurderingen af oplysninger af økonomisk art foretaget af institutionerne, hvor domstolsprøvelsen udelukker, at retsinstanserne foretager en ny selvstændig bedømmelse, og skal begrænse sig til at påvise en åbenbar fejl, og på den anden side den retlige vurdering af faktiske omstændigheder, der i retlig henseende er underlagt EU’s retsinstansers fulde kontrol.

108. I den foreliggende sag er det, som Kommissionen har gjort gældende, ganske vist korrekt, at Retten ikke har henvist til den retspraksis, hvorefter omfanget af dens kontrol af komplekse økonomiske vurderinger foretaget af institutionerne, som dem, der er omhandlet i de aktuelle anbringender i hovedappellerne, er begrænset.

109. Denne udeladelse kan dog ikke i sig selv udgøre et overbevisende indicium for, at Retten har overskredet sine kontrolbeføjelser.

110. Selv om den appellerede doms præmisser ikke er unddraget enhver form for kritik, tror jeg, at Rådet og Kommissionen tager fejl af substansen i den kontrol, Retten har foretaget.

111. Retten har således ikke foretaget en ny selvstændig vurdering af de faktiske omstændigheder, sådan som Rådet og Kommissionen kritiserer den for at have gjort, men har blot med rette på grundlag af den i punkt 105 og 106 i dette forslag til afgørelse nævnte retspraksis undersøgt, om de tre begrundelser i telefaxen af 26. juni 2006 støttede institutionernes konklusion om, at SEPCO udøver funktioner, der svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, og dermed berettigede, at der blev foretaget en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), som det i det væsentlige understreges i den appellerede doms præmis 184, andet punktum.

112. Dette forekommer mig særlig klart i forbindelse med Rettens kontrol af det andet og tredje element nævnt i telefaxen af 26. juni 2006. I forbindelse med disse har Retten i det væsentlige henholdsvis blot bemærket, dels at Rådet ikke havde fremsat tilstrækkelige forklaringer vedrørende betydningen af SPIG’s intervention for, at SEPCO anses for at udøve funktioner, der er sammenlignelige med dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, dels at forbindelserne mellem SEPCO og NTRP inden for et fælles moderselskab ikke, sådan som institutionerne påstod, var et bevis for, at forbindelserne mellem de to selskaber var utilstrækkelige til at eksistensen af en enkelt økonomisk enhed kunne udelukkes, sådan som Niko Tube og NTRP havde gjort gældende under den administrative procedure ved Retten.

113. Rettens undersøgelse af det første element vedrørende eksistensen af salg gennemført direkte af Niko Tube og NTRP til EU, og som ifølge institutionerne udgjorde et indicium for, at SEPCO handlede som en integreret eksportsalgstjeneste for de pågældende selskaber kunne ved første øjekast i det mindste delvist nuancere min bedømmelse. Retten bekræfter således i den appellerede doms præmis 185 på grundlag af de af sagens parter fremlagte oplysninger, at Niko Tube og NTRP kun havde påtaget sig salgsfunktioner, der komplementerede SEPCO’s, og dette kun i en overgangsperiode (hvilket giver anledning til at antage, at der findes en enkelt økonomisk enhed), hvilket ser ud til at have ligget til grund for dens egen bedømmelse af de elementer af økonomisk art, der har været genstand for debat under sagens behandling.

114. Selv om ordlyden i den appellerede doms præmis 185, sidste punktum, kan give anledning til kritik, indgår den argumentation, der er fremført i denne præmis, utvivlsomt også i den undersøgelse, der i samme doms præmis 184 er foretaget af den støttende karakter af de konklusioner, som institutionerne var nået frem til med hensyn til SEPCO’s funktioner. Endelig fastslog Retten i sin analyse i den appellerede doms præmis 185, at den slutning, som institutionerne var nået frem til vedrørende eksistensen af et direkte salg foretaget af Niko Tube og NTRP, var så fejlagtig, at disse institutioner i lyset af de ubestridte oplysninger burde være nået til den omvendte konklusion.

115. Følgelig har Retten efter min mening ikke erstattet institutionernes økonomiske bedømmelse med sin egen. Den har tværtimod foretaget en kontrol af den juridiske bedømmelse af de økonomiske oplysninger, som institutionerne har foretaget, da den fastslog, at de tre elementer i telefaxen af 26. juni 2006 ikke var indicier, der kunne støtte deres konklusion om, at SEPCO opfyldte betingelserne for aktivering af justeringen i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), i det mindste for så vidt angår transaktionerne vedrørende rør fremstillet af NTRP.

116. Endelig har Retten efter min mening ligeledes uden at begå nogen retlig fejl i den appellerede doms præmis 195 kunnet fastslå, i forbindelse med Niko Tubes og NTRP’s anbringende om anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, første afsnit, at i det omfang justeringen i henhold til litra i) i nævnte bestemmelse var fejlagtig for så vidt angår SEPCO’s transaktioner i forbindelse med rør fremstillet af NTRP, indebar dette, at den pågældende justering havde fastholdt eller endog skabt en asymmetri mellem den normale værdi og eksportprisen. Fastholdelsen eller indførelsen af en sådan asymmetri berører således kravet i grundforordningens artikel 2, stk. 10, første afsnit, om at der skal foretages en rimelig sammenligning mellem den normale værdi og eksportprisen.

117. Jeg foreslår således, at anbringenderne i hovedappellerne om tilsidesættelse af grænserne for domstolsprøvelsen forkastes.

B – Kontraappellens tredje anbringende om retlige fejl begået i anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), i forbindelse med SEPCO’s transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube

1. Parternes argumenter

118. Niko Tube og NTRP hævder, at Retten har begået en retlig fejl, da den i hovedsagen i den appellerede doms præmis 187-190 bekræftede, at SEPCO havde handlet som en agent, der arbejder på provisionsbasis i forbindelse med transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube. Ifølge disse selskaber betød den omstændighed, at kapitaltilknytningen ikke var den samme mellem SEPCO og Niko Tube som mellem SEPCO og NTRP, ikke, at SEPCO i sine forbindelser med Niko Tube havde udøvet funktioner svarende til en agent, der arbejder på provisionsbasis. I modsætning til, hvad Retten fastslog, kan der også findes en kontrol, selv om de to pågældende selskaber ikke har de samme endelige ejere (»ultimate beneficiairies«). Der skal således sondres mellem forekomsten af kontrol og af en selskabskapitalandel. Desuden er alene den omstændighed, at der findes et købs- og salgsforhold mellem en eksportør og dennes tilknyttede distributionsselskab, efter Niko Tubes og NTRP’s mening ikke tilstrækkeligt til, at sidstnævntes margen skal behandles som en provision i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i). Under alle omstændigheder er Rettens konklusioner vedrørende forholdet mellem SEPCO og Niko Tube fejlagtige, da de er baseret på faktiske omstændigheder og en argumentation, der er redegjort for efter afslutningen af den administrative procedure.

119. Rådet og Kommissionen nedlægger i deres respektive svarskrifter i anledning af kontraappellens tredje anbringende påstand om, at anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling, eller at det i det mindste er ugrundet. Rådet mener, at anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi det ikke kan vedrøre den appellerede doms dispositive del, idet Retten allerede har ophævet den omtvistede forordnings artikel 1. Kommissionen mener, at de argumenter, der er fremsat til støtte for kontraappellens tredje anbringende, ikke er understøttede og er for upræcise, hvilket bør medføre, at anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling. Med hensyn til realiteten gør disse institutioner hovedsagelig gældende, at Niko Tube og NTRP burde have udpeget elementer i sagsakterne, der påviste, at SEPCO henhørte under Niko Tubes kontrol, eller at der fandtes en fælles kontrol over de to selskaber. Da der ikke var fremlagt sådanne oplysninger, burde Retten med rette have forkastet påstanden i første instans.

2. Stillingtagen

120. Uden at der efter min mening er grund til at afgøre, om denne påstand kan antages til realitetsbehandling, forekommer den mig at være ubegrundet.

121. For det første udlægger Niko Tube og NTRP den appellerede dom forkert, når de påstår, at den har fastslået, at der kun kunne foreligge kontrol, hvis SEPCO og Niko Tube havde de samme endelige ejere. Det må således fastslås, at Retten i den appellerede doms præmis 188 og 189 blot har kontrolleret, om SEPCO, som Niko Tube og NTRP påstod, og henset til »oplysningerne i sagsmappen«, var kontrolleret af Niko Tube, eller om de begge to var underlagt en fælles kontrol, ved at undersøge disse selskabers kapitalstruktur, da dette element, som Retten med rette erindrede om i den appellerede doms præmis 179, er en indikator for forekomsten af en økonomisk enhed. Retten har således ikke fastslået, at der kun kunne foreligge kontrol, herunder fælles kontrol, hvis de to pågældende selskaber havde de samme »endelige ejere«.

122. Det beror også på en fejlagtig fortolkning af den appellerede doms præmis 187, at Retten menes at have fastslået, at alene den omstændighed, at der foreligger et købs- og salgsforhold mellem en eksportør og dennes tilknyttede distributionsselskab, skulle være tilstrækkeligt til, at sidstnævntes margen behandles som en provision. Bortset fra at passagen i den pågældende præmis i den anfægtede dom præciserer, at et sådant forhold ikke er relevant ved påvisningen af, at SEPCO udøver funktioner, der er sammenlignelige med dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, vedrører den ikke SEPCO’s transaktioner for Niko Tube, men derimod SEPCO’s transaktioner for NTRP.

123. I realiteten er begrundelserne for afvisningen af sagsøgerens påstand i første instans ikke baseret på, om der findes et købs- og salgsforhold mellem producenten og distributionsselskabet, men på fraværet af overbevisende indikationer for Niko Tubes eventuelle kontrol over SEPCO eller for en fælles kontrol over de to selskaber. I denne forbindelse skal det fastslås, at Niko Tube og NTRP på ingen måde har præciseret, hvilke elementer i sagsakterne Retten skulle have fordrejet eller undladt at tage i betragtning, og som kunne have ændret dens bedømmelse i den appellerede doms præmis 188 og 189, hvoraf i det væsentlige fremgår, at den omstændighed, at Niko Tube og NTRP havde tre aktionærer til fælles, herunder NTRP’s moderselskab, ikke gjorde det muligt at påvise, at SEPCO var under Niko Tubes kontrol, eller at der fandtes en fælles kontrol over disse to selskaber, men kun gjorde det muligt at fastslå, at der fandtes en indirekte forbindelse mellem de to sidstnævnte selskaber.

124. Det omstændighed, der nævnes i noten nederst på side 47 i kontraappellen, at Retten har undladt at besvare argumentet om, at SEPCO’s repræsentanter var til stede under kontrolbesøgene i Niko Tubes lokaler under undersøgelsesproceduren, kan ikke i sig selv ændre denne analyse. Som Rådet med rette har anført i sit svarskrift i anledning af kontraappellen, er denne omstændighed blot et udtryk for, at de to pågældende selskaber har samarbejdet under undersøgelsen, sådan som det måtte forventes af to tilknyttede selskaber, men er ikke noget bevis for, at Niko Tube kontrollerede SEPCO, eller at der fandtes en fælles kontrol over disse to selskaber.

125. Endelig har Niko Tube og NTRP heller ikke anført, hvilke nye elementer Retten skulle have lagt til grund for delvist at forkaste deres anbringende fremsat i første instans. I denne forbindelse kan Niko Tube og NTRP ikke kritisere Retten for i forbindelse med undersøgelsen at have tilladt dem at understøtte deres påstande, når disse selskaber som anført i forrige punkt i dette forslag til afgørelse under appelfasen er ude af stand til præcist at anføre, hvilke overbevisende elementer i sagsakterne Retten skulle have undladt at tage i betragtning, da den i det væsentlige bekræftede institutionernes bedømmelse, hvorefter forbindelserne mellem SEPCO og Niko Tube var utilstrækkelige til, at det kunne fastslås, at der fandtes en fælles kontrol med disse to selskaber, eller at Niko Tube udøvede kontrol over SEPCO, hvilket udgør en betingelse for, at der kan eksistere en fælles økonomisk enhed mellem disse to forbundne selskaber, som ville have frataget disse institutioner muligheden for at foretage en justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

126. Jeg foreslår derfor, at kontraappellens tredje anbringende om en urigtig retsanvendelse i forbindelse med anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), med hensyn til SEPCO’s transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube forkastes.

C – Hovedappellernes anbringender om urigtig retsanvendelse vedrørende tilsidesættelse af sagsøgerne i første instans ’ ret til forsvar i første instans i forbindelse med den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i)

1. Parternes argumenter

127. Rådet og Kommissionen angiver tre retlige fejl i Rettens bedømmelse, som har foranlediget den til at fastslå, at Niko Tubes og NTRP’s ret til forsvar i forbindelse med den justering, der er foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), var blevet tilsidesat.

128. For det første finder disse institutioner, at Retten i den appellerede doms præmis 201 har fortolket de oplysningskrav, der påhviler dem, for strengt. De mener navnlig, at det ville være uforholdsmæssigt at kræve, at Kommissionen i alle tilfælde informerer eksportøren ikke blot om retsgrundlaget for at foretage en justering, men også om begrundelserne for denne justering. Men ved i den foreliggende sag at undlade at kontrollere, om alene meddelelse af retsgrundlaget for justeringen var tilstrækkeligt til, at de pågældende selskaber effektivt kunne udøve deres ret til forsvar, skulle Retten have begået en retlig fejl. Ifølge Kommissionen har Retten forvekslet forpligtelsen til at fremkomme med en detaljeret begrundelse, der påhviler institutionerne ved vedtagelsen af den pågældende retsakt, og forpligtelsen til under den administrative procedure eller undersøgelsesproceduren at give tilstrækkelige oplysninger til, at operatørerne kan udnytte deres ret til forsvar. Kommissionen tilføjer, at indholdet af skrivelsen af 4. maj 2006 fremsendt af sagsøgerne i første instans, og som kort nævnes i den appellerede doms præmis 204, viste, at sagsøgeren fuldt ud havde forstået, hvorfor Kommissionen regnede med at foretage den pågældende justering.

129. For det andet kritiserer Rådet Retten for ikke i den appellerede doms præmis 209 at have undersøgt korrekt, om Niko Tube og NTRP efter den forsinkede meddelelse af de tre elementer nævnt i Kommissionens telefax af 26. juni 2006 reelt var blevet frataget muligheden for at fremsætte argumenter eller bemærkninger, der kunne have bevirket, at den administrative procedure havde givet et andet resultat. Ifølge Rådet burde Retten have undersøgt, om Niko Tube og NTRP var blevet frataget muligheden for at fremkomme med nye argumenter som følge af den forsinkede fremsendelse af telefaxen af 26. juni 2006, og som de rent faktisk fremførte for Retten. Hvis Retten havde anvendt dette kriterium rigtigt, ville den have konstateret, at de argumenter, der var blevet fremført for den, i det væsentlige var identiske med dem, der blev fremsat i forbindelse med proceduren i Kommissionen inden modtagelsen af telefaxen af 26. juni 2006.

130. For det tredje hævder Rådet, at Retten, for så vidt den appellerede doms præmis 185-188 var behæftet med flere retlige fejl, ligeledes fejlagtigt i samme doms præmis 211 godtog anbringendet om, at Niko Tubes og NTRP’s ret til forsvar var blevet tilsidesat i forbindelse med den justering, der var blevet foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c). Det tilføjer, at Retten under alle omstændigheder havde begået en logisk fejl vedrørende Niko Tube, da fraværet af en tilsidesættelse af dette selskabs ret til forsvar ikke kunne have givet et andet resultat end det, Retten bekræftede i den appellerede doms præmis 189. Mere generelt mener Kommissionen, at Retten i den appellerede doms præmis 209 ikke kunne nøjes med at henvise til sin vurdering af realiteten for at fastslå, at sagsøgerne i første instans havde godtgjort, at deres ret til forsvar var blevet tilsidesat.

131. Niko Tube og NTRP opfordrer Domstolen til at forkaste Rådets og Kommissionens anbringender.

132. De gør for det første gældende, at Retten med rette ikke har accepteret, at der alene er foretaget henvisning til retsgrundlaget for den pågældende justering, ved kontrollen af, om institutionerne havde opfyldt deres forpligtelse til at respektere retten til forsvar. Selskaberne understreger navnlig, at den konkrete undersøgelse, som Retten har foretaget, svarer til kravene, som de fremgår af retspraksis, og ikke kan anses for at være for streng. Selv om Niko Tube og NTRP i deres skrivelse af 4. maj 2006 som svar på det andet dokument med endelige oplysninger fremsendt af Kommissionen har gjort gældende, at SEPCO’s aktiviteter ikke kunne sidestilles med aktiviteter, der udføres af en agent, der arbejder på provisionsbasis, kunne de dog ikke vide, om og med hvilken begrundelse Kommissionen havde kunnet kvalificere dette selskab som en kommissionær. Selskaberne har åbenbart ikke kunnet svare på de specifikke argumenter, der blev fremsat i telefaxen af 26. juni 2006, og som Retten med rette har fastslået, i den administrative fase udgjorde den første begrundelse for, at institutionerne fandt, at der var grund til at foretage den anfægtede justering.

133. Dernæst er det ifølge Niko Tube og NTRP ligeledes åbenbart, at de, som Retten har fastslået, i strid med kravene i fast retspraksis ikke inden Kommissionens vedtagelse af dens forslag om vedtagelse af den omtvistede forordning havde haft lejlighed til at gøre deres synspunkter gældende med hensyn til rigtigheden og relevansen af de påståede omstændigheder og forhold, der har ligget til grund for den justering, institutionerne har foretaget.

134. De anfører ligeledes, at det retlige kriterium, som Rådet har foreslået med henblik på en kontrol af, om den procedurefejl, som institutionerne har begået, kunne have haft en indflydelse på den konklusion, som institutionerne var nået frem til, ved at sammenligne de argumenter, som Niko Tube og NTRP fremsatte inden meddelelsen af begrundelsen i telefaxen af 26. juni 2006, og de argumenter, der blev fremsat efter denne meddelelse, ikke tager hensyn til den begrænsede kontrol, som Retten foretager af beviselementerne. Retten har med rette blot fastslået, at den administrative procedure kunne have ført til et andet resultat, hvis sagsøgerne i første instans havde haft lejlighed til at fremsende deres bemærkninger til begrundelserne for at foretage justeringen i løbet af denne procedure.

135. Med hensyn til Rådets argument om den påståede manglende sammenhæng i Rettens konklusion om tilsidesættelse af Niko Tubes ret til forsvar, gør Niko Tube og NTRP gældende, at den omstændighed, at Retten i forbindelse med undersøgelsen fastslog, at der ikke fandtes noget bevis for, at SEPCO blev kontrolleret af Niko Tube, ikke betød, at Niko Tubes ret til forsvar ikke var blevet tilsidesat. Ifølge selskaberne kunne Niko Tube, hvis det i rette tid var blevet informeret om begrundelserne for den anfægtede justering, have koncentreret sine argumenter om disse begrundelser under den administrative procedure og påvirket resultatet heraf.

2. Stillingtagen

136. Indledningsvis skal jeg erindre om, at det, som Retten har anført i den appellerede doms præmis 64, hvortil der henvises i den pågældende doms præmis 201, fremgår af grundforordningens artikel 20, stk. 2, at klagerne, importørerne og eksportørerne og disses repræsentative sammenslutninger samt repræsentanterne for eksportlandet kan anmode om endelig fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger.

137. Det fremgår også af den retspraksis, som Retten har nævnt, at de berørte virksomheder skal have haft mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade ( 26 ).

138. Jeg bemærker, at Retten i den appellerede doms præmis 203, uden at Rådet og Kommissionen har bestridt dette, har anført, at Kommissionen i det andet dokument med endelige oplysninger af 24. april 2006 havde meddelt Niko Tube og NTRP, at justeringen i forbindelse med SEPCO’s salg til Fællesskabet i realiteten var blevet foretaget i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), og ikke i henhold til samme forordnings artikel 2, stk. 9, som det fejlagtigt var anført i det første dokument med endelige oplysninger. Retten har også noteret sig, at Kommissionen, selv om den i dette dokument havde anført, at fradragsbeløbet forblev uændret, ikke gav nogen begrundelse for, at grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), fandt anvendelse i den foreliggende sag.

139. Desuden anfægter hverken Rådet eller Kommissionen den kvalificering, som Retten har foretaget i den appellerede doms præmis 201, hvorefter oplysningen om justeringen og begrundelsen for, hvorfor den er blevet foretaget, er af afgørende betydning, da en sådan justering direkte påvirker størrelsen af antidumpingtolden.

140. Det er derfor efter min mening med urette, at institutionerne kritiserer Retten for i det væsentlige at have krævet, at Kommissionen i løbet af den administrative procedure informerer Niko Tube og NTRP ikke blot om, at denne institution mente, at en justering skulle foretages i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i), men ligeledes om begrundelserne for en sådan justering, dvs. navnlig de omstændigheder og beviser, som Kommissionen har fremført til støtte for sin vurdering.

141. Da disse omstændigheder og beviser blev anset for at være af afgørende betydning, skulle de således være blevet meddelt på et tidspunkt, hvor sagsøgerne i første instans endnu kunne gøre deres synspunkt gældende, navnlig vedrørende relevansen heraf, inden vedtagelsen af den omtvistede forordning. Men som Retten har fastslået, var det først i telefaxen af 26. juni 2006, dvs. dagen før vedtagelsen af den omtvistede forordning, at Kommissionen meddelte de berørte virksomheder de nøjagtige begrundelser, der efter dens mening lå til grund for justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

142. Men som Retten med rette bemærkede i den appellerede doms præmis 208, kunne en proceduremæssig uregelmæssighed fra Kommissionens side kun udgøre en tilsidesættelse af retten til forsvar for sagsøgerne i første instans, der kunne begrunde annullation af den omtvistede forordning, hvis sagsøgerne havde godtgjort, ikke at forordningen ville have haft et andet indhold, men blot at en sådan mulighed ikke helt kunne udelukkes, således at de bedre ville have været i stand til at forsvare deres rettigheder, såfremt denne uregelmæssighed ikke havde foreligget ( 27 ). Niko Tube og NTRP skulle med andre ord påvise, at der var en mulighed for, at den administrative procedure ville have kunnet føre til et andet resultat, hvis denne uregelmæssighed ikke var blevet begået, og dermed reelt have påvirket appellantens ret til forsvar ( 28 ).

143. Uden at sætte spørgsmålstegn ved denne retspraksis mener Rådet, at Retten ikke konkret på baggrund af de argumenter, der er fremsat for den, har kontrolleret, hvilke elementer sagsøgerne i første instans var blevet forhindret i at meddele som følge af den forsinkede fremsendelse af telefaxen af 26. juni 2006.

144. Denne kritik mener jeg skal forkastes.

145. I denne forbindelse skal jeg bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 209 med hensyn til de tre forhold, hvorpå den støttede sin konklusion, hvorefter SEPCO udøvede funktioner svarende til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, har anført, at »[d]et er i [den appellerede doms] præmis 185-188 […] på grundlag af de argumenter, som sagsøgerne har fremført inden for rammerne af proceduren for Retten, blevet godtgjort, at disse tre forhold ikke kunne betragtes som indicier, der kunne godtgøre, for det første, at SEPCO udøver funktioner, der svarer til dem, der udøves af en agent, der arbejder på provisionsbasis, og, for det andet, at SEPCO og NTRP ikke udgør en økonomisk enhed. Det bør således konkluderes, at sagsøgerne har godtgjort, at en tidligere meddelelse af de i telefaxen af 26. juni 2006 indeholdte elementer ville have givet dem mulighed for at godtgøre dette forud for forordningens vedtagelse og dermed støtte antagelsen, hvorefter Kommissionen ikke havde nogen håndgribelige elementer, der berettigede den til at foretage den omtvistede justering« ( 29 ).

146. Som det imidlertid fremgår af denne præmis i den appellerede dom, hvori der henvises til domstolsprøvelsen af realiteten foretaget i den pågældende doms præmis 185-188, hvor der, som jeg allerede har understreget, redegøres flere gange for forhøjelsen og for de indikationer, der blev fremført under undersøgelsen, har Retten i det mindste delvist baseret sig på de forhold, som sagsøgerne i første instans havde forelagt den, til at kontrollere, om den uregelmæssighed, som Kommissionen kritiseres for, konkret havde berørt deres ret til at gøre deres synspunkter gældende under den administrative procedure.

147. Til gengæld mener jeg, at Rettens dom, nærmere betegnet præmis 209 sammenholdt med præmis 188-190, er behæftet med modstridende begrundelser og en utilstrækkelig begrundelse med hensyn til konstateringen af, at Niko Tubes ret til forsvar var blevet tilsidesat.

148. Retten kunne således efter min mening ikke forkaste anbringendet fremsat af sagsøgernes i første instans hvad angår justeringen af SEPCO’s eksportpris i forbindelse med transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube, ved navnlig at tage hensyn til de argumenter, som sagsøgerne i første instans fremsatte under undersøgelsesproceduren, og samtidig mene, at de samme argumenter, hvis de var blevet fremsat under den administrative procedure, hvis Kommissionens proceduremæssige uregelmæssighed ikke havde fundet sted, ville have ført til et andet resultat end det, institutionerne var nået frem til.

149. Under alle omstændigheder kunne Retten ikke vedrørende forkastelsen i realiteten af den del af det af sagsøgerne i første instans fremsatte anbringende til støtte for annulleringen af den omtvistede forordning, for så vidt som det vedrørte justeringen af SEPCO’s eksportpris i forbindelse med transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube, i sin vurdering af tilsidesættelsen af dette selskabs ret til forsvar nøjes med at henvise til begrundelser, der ikke specifikt vedrører Niko Tube. Retten burde tværtimod tydeligt have forklaret årsagerne til, at de argumenter, som sagsøgerne i første instans havde fremført for den, til trods for forkastelsen af den pågældende del af anbringendet, kunne have foranlediget denne til at nå frem til et andet resultat end det institutionerne var nået frem til, hvis de kunne være blevet fremsat under den administrative procedure. Ved at undlade at redegøre for årsagerne har Retten efter min mening ikke begrundet sin konklusion i den appellerede doms præmis 209 tilstrækkeligt, da det heri i det væsentlige fastslås, at sagsøgerne i første instans havde godtgjort, at en tidligere meddelelse af de i telefaxen af 26. juni 2006 indeholdte elementer ville have givet dem mulighed for at underbygge deres påstand forud for den omtvistede forordnings vedtagelse og dermed støtte antagelsen, hvorefter Kommissionen ikke havde nogen håndgribelige elementer, der berettigede den til at foretage den omtvistede justering for så vidt angik Niko Tube.

150. Jeg mener, at denne bedømmelse ikke svækkes af den betragtning, at nogle argumenter fremsat i den appellerede doms præmis 185 og 186 vedrører såvel NTRP som Niko Tube.

151. For så vidt Retten indirekte, men nødvendigvis ikke i forbindelse med sin bedømmelse i realiteten af det af sagsøgerne i første instans fremførte anbringende om den omtvistede justering fandt, at disse argumenter i sig selv kunne medføre godtagelse af det pågældende anbringende og dermed annullation af den omtvistede forordning, for så vidt som denne justering vedrørte SEPCO’s salg til eksport af rør fremstillet af Niko Tube, kan jeg ikke uden nogen specifik begrundelse fra Rettens side se, hvordan den omstændighed, at disse argumenter kunne være blevet fremsat under den administrative procedure, rent konkret skulle have givet sagsøgerne i første instans nogen mulighed for at sikre, at den administrative procedure gav et andet resultat.

152. I denne forbindelse, og som det allerede forudsætningsvist fremgår af bedømmelsen i punkt 146 i dette forslag til afgørelse, er det efter min mening med urette, at NTRP og Niko Tube påstår, at Retten i forbindelse med kontrollen af en eventuel tilsidesættelse af disse selskabers ret til forsvar uden at se bort fra omfanget af sin marginale prøvelse kunne behandle de nye argumenter, de fremsatte for den.

153. Som det er tilfældet med enhver påstand til støtte for et annullationssøgsmål, påhviler det sagsøgeren at fremlægge bevis for påstanden om, at dennes processuelle rettigheder er blevet tilsidesat. Men da det i henhold til retspraksis kræves, at retten til forsvar reelt er blevet påvirket for, at et anbringende med denne begrundelse kan godtages og dermed medføre annullation af en EU-retsakt, tilkommer det sagsøgeren, der påberåber sig et sådant annullationsanbringende vedrørende lovligheden af en sådan retsakt, tilstrækkeligt præcist at fremføre de argumenter, denne ville have fremført, hvis den kritiserede uregelmæssighed ikke var foregået, og som er forskellige fra dem, der allerede har kunnet fremlægges under den administrative procedure, inden den kritiserede uregelmæssighed blev begået. Det er kun ved at foretage en sådan undersøgelse, at Retten gyldigt kan vurdere, om den omtvistede uregelmæssighed reelt har påvirket sagsøgerens ret til forsvar ( 30 ). Denne behandling overskrider på ingen måde rækkevidden af den kontrol, der foretages af Unionens retsinstanser. Tværtimod bidrager den efter min mening til en fuldstændig kontrol af en eventuel tilsidesættelse fra Unionens institutioners side af det grundlæggende retsprincip i EU om, at retten til forsvar skal overholdes under enhver procedure, der iværksættes over for en person, og som kan munde ud i en bebyrdende retsakt ( 31 ).

154. De samme betragtninger ligger til grund for forkastelsen af Kommissionens generelle påstand om, at Retten i den appellerede doms præmis 209 ikke kunne henvise til sine bemærkninger vedrørende realitetsbehandlingen af den omtvistede justering. For så vidt denne kritik vedrører NTRP, har henvisningen i den appellerede doms præmis 209 ikke noget andet formål end at påvise, at NTRP, hvis det under den administrative procedure havde haft lejlighed til at meddele de forhold, som det fremførte under sagen ved Retten, og som er anført i den appellerede doms præmis 185-187, bedre ville have kunnet varetage sin ret til forsvar.

155. Henset til disse betragtninger foreslår jeg, at Rådets appel imødekommes delvist, og at den appellerede dom ophæves, for så vidt den accepterede det sjette anbringende fremført af sagsøgerne i første instans om tilsidesættelse af Niko Tubes ret til forsvar vedrørende justeringen af SEPCO’s eksportpris i forbindelse med transaktioner vedrørende rør fremstillet af Niko Tube i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

156. Til gengæld foreslår jeg, at Kommissionens hovedappel forkastes i sin helhed, da denne hovedappel af den appellerede dom ikke indeholdt et anbringende svarende til det, Rådet havde fremsat, og som jeg foreslår, bliver godtaget.

157. Jeg vil nu gå over til at behandle de to anbringender til støtte for Niko Tubes og NTRP’s kontraappel, der vedrører Rettens andre bedømmelser end dem, der vedrører justeringen i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

D – De to første anbringender i kontraappellen iværksat af Niko Tube og NTRP

158. Ud over det tredje anbringende, der allerede er blevet behandlet, har Niko Tube og NTRP i deres kontraappel fremsat to andre anbringender om retlige fejl, som Retten skulle have begået i forbindelse med sin behandling af henholdsvis beregningen af den normale værdi og bestemmelsen af den skade, der er forvoldt EU-erhvervsgrenen.

1. Kontraappellens første anbringende om retlige fejl, som Retten angiveligt skulle have begået ved undersøgelsen af beregningen af den normale værdi

159. Inden jeg går over til at undersøge dette anbringende til støtte for kontraappellen, der er opdelt i fem dele, finder jeg det nyttigt at nævne den væsentlige baggrund for tvisten om udelukkelse af atomrør, der er omfattet af VKN KE4, som er genstand for dette anbringende.

a) Den væsentlige baggrund for tvisten om udelukkelse af atomrør, der er omfattet af VKN KE4

160. Kommissionen har i forbindelse med sin undersøgelse defineret den pågældende vare (sømløse rør), som der redegøres for i det spørgeskema, der er sendt til de berørte parter. I samme spørgeskema anførte den ligeledes, at den med henblik på at foretage en rimelig sammenligning af priserne på den pågældende vare, havde besluttet at anvende et vareklassifikationssystem, benævnt»VKN«, der består af en kode på seks tegn (f.eks. VKN JB21YN) afhængigt af navnlig toldklassificeringen og de pågældende sømløse rørs fysiske og tekniske egenskaber (diameter, tykkelse). I teksten i dette spørgeskema understreges den omstændighed, at de berørte parter skulle anvende varernes kontrolnumre i hele deres besvarelse på en særdeles nøjagtig og sammenhængende måde.

161. I sit svar på spørgeskemaet fra juni 2005 fremsendte SPIG transaktion for transaktion en detaljeret liste over sit salg i Ukraine samt en liste over selskabets leverandører. SPIG benyttede dog ikke ordningen med seks tegn, som Kommissionen anbefalede kraftigt i sit spørgeskema, men en forenklet ordning med tre tegn. På den af SPIG fremsendte liste over salg var seks transaktioner med koden KE4 anført. NTRP var på listen anført som den eneste leverandør af rør med koden VKN KE4. Kommissionen baserede sig på denne liste, der blev kontrolleret på stedet, ved beregningen af den normale værdi.

162. Niko Tube og NTRP gjorde i deres korrespondance med Kommissionen i forlængelse af det første dokument med endelige oplysninger gældende, at rør med koden VKN KE4 skulle udelukkes fra beregningen, fordi de ikke vedrørte den pågældende vare eller under alle omstændigheder ikke var fremstillet af dem.

163. I det andet dokument med endelige oplysninger vedtaget den 24. april 2006 forkastede Kommissionen kravet om udelukkelse af varer under VKN KE4 fra beregningen af den normale værdi. I dette dokument blev det nævnt, at Kommissionen havde noteret sig bemærkningerne vedrørende det nationale salg klassificeret som VKN KE4, men at den ikke kunne kontrollere de nye oplysninger, som Niko Tube og NTRP havde fremlagt.

164. Selskaberne gentog deres krav om udelukkelse i deres svar af 4. maj 2006 på det andet dokument med endelige oplysninger. I dette svar blev det bekræftet, at Interpipe-koncernen ikke fremstillede nogen af rørene under VNK KE4, og navnlig de 63,1 tons sømløse rør fremstillet i henhold til den tekniske standard TU 14-3P-197-2001. Stadig ifølge dette svar blev det fremført, at det fulgte direkte af de forskellige lister over salg fremsendt til Kommissionen, at Interpipe-koncernen i forbindelse med disse sømløse rør kun fungerede som distributør, og at rør klassificeret under VKN KE4 kun blev fremstillet af NTRP.

165. Kommissionen forkastede endnu en gang kravet om udelukkelse i sin telefax af 26. juni 2006 navnlig med den begrundelse, at oplysningerne vedrørende disse rør ikke frembød en tilstrækkelig garanti, da en ny kontrol på stedet blev anset for at være for svær at tilrettelægge på et så fremskredent tidspunkt i den administrative procedure.

166. Niko Tube og NTRP har i deres annullationssøgsmål vedrørende den omtvistede forordning gjort gældende, at institutionerne havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved i beregningen af den normale værdi og dermed af dumpingmargenen at medtage oplysninger om rør under VKN KE4 fremstillet i henhold til den tekniske standard TU 14-3P-197-2001, at de havde tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling, retten til forsvar og begrundelsespligten.

167. Retten forkastede disse anbringender i deres helhed.

168. Med hensyn til behandlingen af det åbenbart urigtige skøn, som sagsøgerne i første instans har gjort gældende, og som ligeledes omfattede en tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu, kontrollerede Retten, om de elementer, som sagsøgerne fremlagde for Kommissionen i løbet af undersøgelsen, var tilstrækkelige til at fastslå, at de ikke fremstillede atomrør med koden VKN KE4, således at Kommissionen skulle have undladt omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den foreliggende sag og havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da den vurderede, at disse elementer skulle have været genstand for et nyt kontrolbesøg hos sagsøgerne i første instans.

169. I forbindelse med denne undersøgelse fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 45, at sagsøgerne i første instans ikke havde nævnt standarden TU 14-3P-197-2001 nogen steder i listen over indenlandske og europæiske salg, hvilket var et tegn på, at sagsøgerne ikke havde solgt nævnte atomrør, end ikke til SPIG. Desuden har Retten anført, at det fremgik af listerne over produktionsomkostninger afholdt af sagsøgerne i første instans, at de varer, der var opført på disse lister, ikke var fremstillet i henhold til den pågældende standard.

170. Retten bemærkede dog ligeledes, at listen over SPIG’s salg til det nationale marked omfattede seks transaktioner vedrørende rør omfattet af VNK KE4 og fremstillet i henhold til ovennævnte tekniske standard. I den appellerede doms præmis 48 tilføjede den, at der på listen over SPIG’s leverandører og salg kun var anført en enkelt leverandør af rør, der er omfattet af VKN KE4, nemlig NTRP. Men denne liste skulle kun omfatte leverandører, hvis varer var blevet videresolgt i EU. For så vidt oplysningerne i sagsmappen bekræftede, at rør med koden VKN KE4 fremstillet i henhold til standarden TU 14-3P-197-2001 var blevet videresolgt på det ukrainske marked, og at alle de af NTRP producerede rør med denne kode, som ikke var fremstillet i henhold til nævnte tekniske standard, var blevet videresolgt af SPIG på fællesskabsmarkedet, udledte Retten heraf, at SPIG ikke havde begået nogen fejl ved ikke på listen over leverandører og køb at nævne en leverandør ud over NTRP af rør med koden VKN KE4.

171. Retten har dog i den appellerede doms præmis 49 nævnt, at den omstændighed, for det første, at der på listen over indenlandske salg, der blev fremlagt af SPIG, nævnes transaktioner vedrørende rør omfattet af VKN KE4 og den tekniske standard TU 14-3P-197-2001, og, for det andet, at SPIG’s liste over leverandører og køb kun indeholdt henvisning til en enkelt leverandør af rør omfattet af VKN KE4, kan have givet anledning til usikkerhed hos de af Kommissionens tjenestemænd, som var ansvarlige for undersøgelsen. Den udledte heraf i den appellerede doms præmis 50 og 51, at Kommissionen efter en omhyggelig vurdering af besvarelserne af spørgeskemaet fra sagsøgerne i første instans og deres tilknyttede salgsselskab, SPIG, var i besiddelse af modstridende oplysninger, eller i det mindste oplysninger, hvis gyldighed kunne drages i tvivl, uden at sagsøgerne forsøgte at fjerne Kommissionens tvivl vedrørende disse modstridende oplysninger. Retten fastslog navnlig, at det påhvilede sagsøgerne at bevise, at de seks omhandlede transaktioner vedrørte SPIG’s køb af rør omfattet af VKN KE4 og den tekniske standard TU 14-197-3P-2001 fra en uafhængig leverandør, hvilket de ikke gjorde. Den konkluderede, at Kommissionen havde levet op til sin pligt til omhyggeligt og upartisk at undersøge alle relevante forhold i den foreliggende sag, at den normale værdi således var blevet fastsat på en rimelig måde i overensstemmelse med retspraksis, og at Rådet ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn.

172. Hvad angår anbringendet om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet Rådet skulle have accepteret at udelukke varer omfattet af visse VKN-koder, men ikke atomrør omfattet af VKN KE4 og den tekniske standard TU 14-3P-197-2001, der ikke var fremstillet af sagsøgerne i første instans fra beregningen af dumpingmargenen, konstaterede Retten i den appellerede doms præmis 59 og 60, at til trods for, at sidstnævnte rør blev fremstillet af NTRP, var de rør, der var omfattet af andre VKN, ikke anført nogetsteds på listerne over sagsøgerne i første instans’ salg og produktionsomkostninger, og at der på listen over SPIG’s leverandører og køb ydermere kun var anført en enkelt leverandør af rør omfattet af VKN KE4, nemlig NTRP. Den forkastede derfor dette anbringende.

173. I den appellerede doms præmis 67-69 forkastede Retten endvidere ligeledes anbringenderne om tilsidesættelse af retten til forsvar og begrundelsespligten, som blev gjort gældende af sagsøgerne i første instans.

b) Kontraappellens første anbringendes fem led

174. Niko Tube og NTRP gør for det første gældende, at Retten har tilsidesat deres ret til forsvar ved at forkaste deres anbringender fremsat i første instans om et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesættelse af forbuddet mod forskelsbehandling. For det andet gør de gældende, at Retten har overskredet grænserne for domstolsprøvelsen. For det tredje kritiserer Niko Tube og NTRP Retten for ikke at have udtalt sig om et supplerende anbringende fremsat i første instans. For det fjerde skulle Retten efter deres mening have anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med pligten til at udvise omhu. Endelig skulle den for det femte have fordrejet de utvetydige beviselementer.

c) De to første led om henholdsvis tilsidesættelse af retten til forsvar og overskridelse af grænserne for domstolsprøvelse

i) Parternes argumenter

175. Selv om Niko Tube og NTRP erkender, at de under retsforhandlingerne i første instans har kunnet udtale sig om de elementer, som Retten støttede sig på, hævder de, at denne i sidste ende har tilsidesat deres ret til forsvar ved i den appellerede doms præmis 47-55 samt præmis 59 og 60 at have baseret sig på nye elementer i sagen, der ikke var blevet meddelt dem under den administrative procedure. Det gælder den nye begrundelse fra Rådet og Kommissionen for den fejlagtige udelukkelse af atomrør henhørende under VKN KE4 fra beregningen af dumpingmargenen samt de nye faktiske omstændigheder, der er blevet fremlagt for at underbygge denne nye begrundelse, såsom relevansen af SPIG’s liste over leverandører og køb, påstanden om manglende samarbejde med hensyn til oversættelse og det påståede manglende bevis vedrørende leverandøren af de pågældende atomrør. I anbringendets andet led bemærker Niko Tube og NTRP, at Retten ikke kunne tage hensyn til en ny begrundelse til støtte for at forkaste deres krav om udelukkelse af rør omfattet af VKN KE4.

176. Rådet og Kommissionen mener, at første led i kontraappellens første anbringende, der er særlig uklart, bør forkastes. Bortset fra at Niko Tube og NTRP ikke påviser de forhold, hvor Retten ikke har givet dem ret til at blive hørt, gør institutionerne gældende, at selskaberne blander retten til forsvar og begrundelsespligten sammen. Med hensyn til sidstnævnte aspekt bemærker Rådet, at Niko Tube og NTRP på ingen måde identificerer de påståede »nye elementer«, som Retten skulle have baseret sig på. Disse påståede »nye elementer« er efter Rådets mening blot supplerende forklaringer til støtte for de konstateringer, som optræder i Kommissionens andet dokument med oplysninger af 24. april 2006, hvorefter kravet om udelukkelse af de seks transaktioner vedrørende atomrør omfattet af VKN KE4 ikke kunne accepteres, fordi det ville have krævet en supplerende kontrol af de nye oplysninger. Under alle omstændigheder er institutionerne ikke begrænset til blot at nævne den begrundelse, der ligger til grund for deres retsakt, samt korrespondancen med parterne, idet de kan redegøre nærmere for deres holdning over for Retten. Det andet led i kontraappellens første anbringende bør forkastes med en tilsvarende begrundelse. Retten har han