Grækenland har i svarskriftet gentaget de tre indsigelser, som det tidligere havde fremsat under den administrative procedure. Dem vil jeg nu gennemgå én efter én, idet jeg begynder med ordlyden af artikel 38.

Ifølge den græske regering indeholder den franske og den græske udgave af denne bestemmelse ordene »beløb, der skal betales kontant«, men der siges ikke noget om, om nedsættelsen skal gælde den enkelte handelsforretning eller alle indførsler; den engelske udgave kan ikke siges at være klarere (»the rate of import deposits and cash payments shall be reduced«). På baggrund af denne usikkerhed, har Grækenland anset det for lovligt på listen over varer, der kan indføres på kredit, at indføre et vist antal varer, som på tiltrædelsestidspunktet var omfattet af forpligtelsen til kontant betaling. På denne måde har man opnået en nedsættelse på i alt 25 % af de beløb, der skal betales kontant. Sagsøgte har dernæst for at give denne indsigelse større vægt påberåbt sig forarbejderne til tiltrædelsesakten. Sagsøgte har herved navnlig fremhævet, at ifølge resultaterne fra den 6. ministerkonference (3. april 1978) skulle den gradvise afskaffelse af [kontantbetalingsordningen] ske i løbet af tre år efter tiltrædelsen, idet der herved blev taget forbehold vedrørende en aftale om de tekniske regler, der skulle anvendes. (Conf. Grækenland — Dok. 21/8). Men spørgsmålet om de tekniske regler henstod uafgjort. Det står derfor Grækenland frit for at vælge de tekniske regler, der tjener dets interesser bedst.

Jeg finder ikke denne argumentation overbevisende. Artikel 38 er ganske vist uheldigt affattet, og det synes ved en første gennemlæsning ikke muligt at afgøre, hvad nedsættelsen på 25 % refererer sig til. Men bestemmelsens uklarheder forsvinder fuldstændigt, hvis man fortolker den efter formålet. Bestemmelsen består som bekendt af to afsnit. I første afsnit bestemmes det, at kontantbetalingerne i løbet af tre år (1. januar 1981 til 1. januar 1984) gradvis skal afskaffes. I andet afsnit angives de årlige tidspunkter for nedsættelsernes ikrafttræden og disses omfang (25 %). Bestemmelsen skal altså som en undtagelse fra det i artikel 35 indeholdte princip gøre det muligt gradvist at liberalisere handelen mellem Grækenland og de øvrige ni medlemsstater, således at den græske industri undgår at lide skade.

Men det er netop på baggrund af den omhandlede graduering, der i øvrigt er kendetegnet ved enhver overgangsperiode, at problemstillingen i nærværende sag skal vurderes. Hvis den græske opfattelse lægges til grund, således at det altså vil være lovligt på de fire nævnte tidspunkter at gennemføre en nedsættelse på 25 % af værdien af de samlede indførsler ved at overføre varer fra listen over »beskyttede varer« til listen over »liberaliserede varer«, hvad bliver da resultatet. Jo, ved treårsperiodens udløb vil for et vist antal varer (de mest følsomme), forpligtelsen til kontant betaling endnu gælde; det vil den derimod ikke — og det er det afgørende — hvis forpligtelsen helt bortfalder den 1. januar 1984 i medfør af artiklerne 35 og 38. Den græske økonomi vil med andre ord med ét, og lad det være sagt endnu en gang, netop for så vidt angår de følsomste varer, være undergivet Fællesskabets ordning vedrørende frie varebevægelser.

Omvendt er bestemmelserne om overgangsperioden og den gradvise fjernelse af begrænsningerne på indførslerne blevet indført netop for at forberede den græske økonomi på den omtalte konfrontation. Og den eneste måde man gradvis kan afvikle disse begrænsninger på, består i en anvendelse på samtlige varer af den årlige nedsættelse af forpligtelsen til at udrede hele værdien kontant, og det rigtige resultat i så henseende nås netop kun ved at nedsætte den nævnte forpligtelse for hver enkelt handelstransaktion.

Den indsigelse, der støttes på forarbejderne, forekommer mig temmelig svag. Den forhandling på ministerkonferencen, som tillægges så stor betydning i det græske indlæg, førte til udfærdigelsen af artikel 38, stk. 1. Det er korrekt, at man i den omhandlede forhandlingsfase kun havde fået fastlagt princippet om gradvis ophævelse samt overgangsperiodens længde, og at der endnu ikke var enighed om de tekniske regler for ophævelsen. Men det er at gå meget vidt at hævde, at man aldrig blev enige. For kort tid efter kom man overens, og netop derfor fik man udfærdiget artikel 38, stk. 2, med bestemmelserne om nedsættelsesandelene og de årlige tidspunkter for gennemførelsen. Selv om man lægger til grund, at ikke alle mulige tekniske regler for gennemførelsen af artikel 38 måtte være tilvejebragt med fastsættelsen af disse andele og datoer — og jeg mener ikke, at dette kan lade sig gøre — og at Grækenland derfor stadig rådede over et vist skøn med hensyn til den nærmere gennemførelse, finder jeg det i al fald klart, at Grækenland alligevel i det hele havde måttet følge det omtalte kriterium om graduering i den gradvise afvikling af restriktionerne.