ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Beviset for at være indehaver af et ikke-registreret varemærke skal opfylde særlige betingelser. Den indsigende part kan antagelig ikke fremlægge et bevis for at have indgivet en ansøgning om registrering af det varemærke, som ligger til grund for indsigelsen, eller for, at varemærket er registreret, med henblik på at godtgøre, at han er indehaver af dette varemærke. Den indsigende part må føre bevis for at have erhvervet rettigheder til det ikke-registrerede ældre varemærke ved at have gjort brug af det.

Det fremgår ikke af nogen bestemmelse, at en indsigende part, der rejser indsigelse, i medfør af artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker skal bevise at være »ene«-indehaver af det ældre ikke-registrerede vitterligt kendte varemærke, der ligger til grund for indsigelsen. Det kan udledes af bestemmelserne i artikel 41 i forordning nr. 207/2009, regel 19, stk. 2, og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at den indsigende part skal bevise at have erhvervet tilstrækkelige rettigheder til det ældre ikke-registrerede vitterligt kendte varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 til at kunne anses for at være indehaver af dette varemærke, hvilket ikke indebærer et krav om at godtgøre at være eneindehaver af varemærket.

Regel 15, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 bestemmer i øvrigt, at »[h]ar et ældre varemærke og/eller en ældre rettighed mere end én indehaver (sameje), kan enhver indehaver eller alle indehavere gøre indsigelse«, hvilket betyder, at hver enkelt af medindehaverne af et ældre varemærke kan rejse indsigelse mod registreringen af et ansøgt varemærke.

(jf. præmis 46 og 47)
1)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/1119 af 22. juni 2015 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som der heri foretages en finansiel korrektion på grundlag af, at de kontroller, der var foretaget af Ungarn – med henblik på at sikre landbrugsbedrifternes overholdelse af de forpligtelser, som følger af artikel 4 og 5 i Rådets direktiv 91/676/EØF af 12. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget – ikke var forenelige med de krav, som er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 og Kommissionens gennemførelsesforordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin.
1.

EU-varemærker-klagesag-personer, der er berettiget til at klage og til at være part i sagen-personer, hvis påstande ikke tages til følge i en afgørelse-afgørelse, der imødekommer en indsigelse mod registrering af et varemærke, der er støttet på tilstedeværelsen af en risiko for forveksling med et ældre varemærke uden anerkendelse af, at det ældre varemærke har en høj grad af særpræg-manglende søgsmålsinteresse-afvisning (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 65, stk. 4) (jf. præmis 29 og 30)
På kartelområdet kan Kommissionen, når forliget ikke omfatter alle deltagerne i en overtrædelse, på den ene side efter en forenklet procedure vedtage en afgørelse, hvis adressater er de deltagere i overtrædelsen, som har besluttet at indgå forlig, og som for hver af disse afspejler deres vilje, og på den anden side efter en almindelig procedure vedtage en afgørelse, der er rettet til de deltagere i overtrædelsen, som har besluttet ikke at indgå forlig. Iværksættelsen af en sådan »hybrid« forligsprocedure skal imidlertid foretages under overholdelse af formodningen om, at den virksomhed, der ikke ønsker at indgå et forlig, er uskyldig. Såfremt Kommissionen mener, at den ikke kan tage stilling til ansvaret for de virksomheder, der deltager i et forlig, uden at den ligeledes tager stilling til deltagelsen i overtrædelsen for en virksomhed, der har besluttet ikke at indgå et forlig, påhviler det dermed Kommissionen at træffe de nødvendige foranstaltninger – herunder den eventuelle vedtagelse samme dag af afgørelser om alle de af kartellet berørte virksomheder – hvilket giver mulighed for at sikre denne uskyldsformodning.

(jf. præmis 267 og 268)
I forbindelse med tilbagekaldelse af en afgørelse, hvorved støtte erklæres uforenelig med det indre marked, kan den procedure, der har til formål at erstatte en ulovlig retsakt, genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, uden at Kommissionen er forpligtet til at genoptage proceduren ved at gå længere tilbage end til netop det punkt. Dette gælder ligeledes, såfremt en domstol ikke har annulleret den pågældende retsakt, når en ulovlig retsakt trækkes tilbage eller erstattes af sin ophavsmand.

Den omstændighed, at Kommissionen ikke er forpligtet til at genoptage proceduren ved at gå længere tilbage end til netop det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, betyder imidlertid ikke, at den principielt ikke skal opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger, inden der vedtages en ny afgørelse.

Det følger af artikel 108, stk. 2, TEUF og af artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93, at Kommissionen i forbindelse med undersøgelsen har pligt til at gøre det muligt for interesserede parter, herunder den eller de berørte virksomheder samt den indenstatslige enhed, som har tildelt støtte, at fremsætte bemærkninger. Denne bestemmelse udgør et væsentligt formkrav. Bestemmelsen skal give de berørte parter mulighed for at blive inddraget i den administrative procedure, i det omfang det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder. I denne forbindelse er det bl.a. blevet fastslået, at Kommissionen i givet fald skal opfordre de berørte parter til at fremkomme med deres bemærkninger, når retlige bestemmelser ændres, inden Kommissionen vedtager sin afgørelse på grundlag af de nye bestemmelser, medmindre de nye retlige bestemmelser ikke indeholder indholdsmæssige ændringer i forhold til de bestemmelser, der tidligere var gældende.

Selv om indledningsbeslutningen kan begrænses til blot at sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, til at indeholde en foreløbig vurdering med hensyn til støttekarakteren af den pågældende statslige foranstaltning og til at anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked, skal beslutningen endvidere gøre det muligt for de berørte parter at deltage aktivt i den formelle undersøgelsesprocedure, under hvilken de kan gøre deres argumenter gældende. Det er navnlig nødvendigt, at Kommissionen giver en tilstrækkelig beskrivelse af rammerne for dens undersøgelse med henblik på ikke at gøre de berørte parters ret til at fremkomme med deres bemærkninger indholdsløs.

Endelig medfører en tilsidesættelse af de berørte parters ret til at få lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger, at den pågældende retsakt annulleres, uden at det er nødvendigt at føre bevis for, at den part, som påberåber sig tilsidesættelsen, er blevet berørt, eller at den administrative procedure kunne have medført et andet resultat.

(jf. præmis 62, 63, 65, 66 og 81)
2.

Forskning og teknologisk udvikling–rammeprogrammet for forskning og innovation »Horizon 2020«–stimulering og koordinering af Unionens investeringer i forskning og innovation inden for jernbanesektoren–oprettelse af fællesforetagendet Shift2Rail–bedømmelse af anmodninger om at blive associeret medlem af fællesforetagendet–Kommissionens afgørelse–nødvendigt at have en bestemt form–foreligger ikke (Rådets forordning nr. 642/2014, art. 4, stk. 2) (jf. præmis 26)
3.

Institutionernes retsakter–begrundelse–forpligtelse–rækkevidde–afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser–forpligtelse for den ordregivende myndighed til på skriftlig anmodning at give oplysning om de kvaliteter og relative fordele, der kendetegner det valgte tilbud, samt opgive navnet på ordremodtageren–forpligtelse til at give et detaljeret resumé af, hvorledes hver enkelt detalje i det udelukkede tilbud blev taget i betragtning ved vurderingen af dette, eller til at foretage en nøje komparativ analyse af det valgte tilbud og den udelukkede bydendes tilbud–foreligger ikke (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 3) (jf. præmis 27 og 28)
Det følger af artikel 4, 5 og 7 i forordning nr. 294/2008 om oprettelse af Det Europæiske Institut for Innovation og Teknologi (EIT) og af artikel 15 i forordning nr. 1290/2013 om reglerne for deltagelse og formidling i »Horisont 2020 – rammeprogram for forskning og innovation (2014-2020)« for det første, at udvælgelsen og udpegelsen af VIF’er henhører under bestyrelsens kompetence, og for det andet, at uafhængige eksperter deltager i proceduren for udvælgelse ved at foretage en vurdering af forslagene med henblik på at foretage en indplacering af disse forslag. Bestyrelsen foretager en udvælgelse af VIF’erne på grundlag af denne indplacering.

Selv såfremt EIT sikrer sig bistand fra eksterne eksperter, er det ikke af denne grund fritaget for at vurdere deres arbejde. I denne forbindelse udøver bestyrelsen i strid med bestemmelserne i artikel 4 i forordning nr. 294/2008 ikke fuldt ud sin beføjelse til at udvælge forslagene, såfremt en del af de pågældende beføjelser delegeres til eksperter, uden at den pågældende bestyrelse på noget tidspunkt kan foretage en behørig bedømmelse af eksperternes arbejde vedrørende de forslag, der ikke blev klassificeret blandt de tre første forslag. Den omstændighed, at bestyrelsen vedtager teksten i indkaldelsen af forslag, udvælgelseskriterierne for VIF’en samt udvælgelseskriterierne for de eksperter, der skal forestå vurderingen af forslagene, og at den følger hele proceduren, der fører til udvælgelsen af forslagene, kan ikke rejse tvivl om denne konstatering.

(jf. præmis 55, 56, 67 og 68)
2.

Institutionernes retsakter–begrundelse–forpligtelse–omfang–afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser–forpligtelse for den ordregivende myndighed til på skriftlig anmodning at give oplysning om de kvaliteter og relative fordele, der kendetegner det valgte tilbud, samt opgive navnet på ordremodtageren–forpligtelse til at give et detaljeret resumé af, hvorledes hver enkelt detalje i det udelukkede tilbud blev taget i betragtning ved vurderingen af dette, eller til at foretage en nøje komparativ analyse af det valgte tilbud og den udelukkede bydendes tilbud–foreligger ikke (Art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 149, stk. 3, og art. 161, stk. 3, tredje afsnit) (jf. præmis 34-37)
4.

Den Europæiske Unions offentlige kontrakter–indgåelse af en aftale efter udbud–institutions forpligtelse til at udøve sin mulighed for at kontakte med en bydende efter åbning af buddene–betingelse–udøvelse under overholdelse af princippet om god forvaltningsskik, ligebehandlingsprincippet, proportionalitetsprincippet og retssikkerhedsprincippet–afvisning af bud, der indeholder uklarheder, der let kan fjernes uden at den bydende mulighed gives for at præcisere–ikke tilladt–tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik (jf. præmis 53, 54, 56, 59 og 60)
6.

Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–skade–faktorer, der skal tages i betragtning–dumpingens følgevirkninger for Unionens produktion–faktorer og indicier, der taler for en positiv tendens–omstændighed, som ikke udelukker, at det fastslås, at der foreligger en væsentlig skade for Unionens erhvervsgren (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 3, stk. 5 og 6) (jf. præmis 93-95)
3.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–vurdering af risikoen for forveksling–fastlæggelse af den relevante kundekreds–kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 33)
5.

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger – administrativ procedure for anvendelse af konkurrencereglerne – foranstaltninger truffet under kontrolundersøgelsesproceduren – mulighed for at anfægte den endelige afgørelse, der vedtages af Kommissionen under anvendelse af konkurrencereglerne (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 91)
3.

Landbrug–ensartede lovgivninger–beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler–forordning nr. 1151/2012–registreringsprocedure–Kommissionens forpligtelse til at kontrollere, at betingelserne for registrering er opfyldt–rækkevidde–ingen vurdering af konsekvenserne af en national domstols annullation af den varespecifikation, der ledsager en anmodning om registrering–ulovlighed–tilsidesættelse af undersøgelsespligten og princippet om god forvaltningsskik (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1151/2012, 58. betragtning og art. 50, stk. 1) (jf. præmis 67, 73-75, 85-88 og 91)
2.

Institutionernes retsakter–begrundelse–forpligtelse–omfang–beslutning om at afvise et bud i forbindelse med et udbud vedrørende offentlige tjenesteydelseskontrakter–vurdering i betragtning af de oplysninger, der var til sagsøgerens rådighed på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet (Art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2) (jf. præmis 24)
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 1. marts 2018 –

Polen mod Kommissionen

(Sag T-316/15)

»EFRU – afslag på bekræftelse af et finansielt bidrag til et stort projekt – artikel 40, stk. 1, litra g), i forordning (EF) nr. 1083/2006 – begrundelse for det offentlige tilskud – artikel 41, stk. 2, i forordning nr. 1083/2006 – overskridelse af fristen«

1. Økonomisk, social og territorial samhørighed–strukturelle interventioner–EU-finansiering–store projekter–bedømmelse–Kommissionens skøn–Domstolens prøvelsesret–grænser (Rådets forordning nr. 1083/2006, art. 41) (jf. præmis 40-44)

2. Annullationssøgsmål–den anfægtede retsakt–vurdering af lovligheden på grundlag af de oplysninger, der forelå på tidspunktet for vedtagelsen af retsakten (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 46)

3. Økonomisk, social og territorial samhørighed–strukturelle interventioner–EU-finansiering–store projekter–bedømmelse–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 1083/2006, art. 40, første afsnit, litra g), og art. 41, stk. 1] (jf. præmis 61, 71 og 73)

4. Annullationssøgsmål–formål–beslutning, der støttes på flere begrundelser, som hver især udgør et tilstrækkeligt grundlag for konklusionen–annullation af en sådan beslutning–betingelser (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 91)

5. Økonomisk, social og territorial samhørighed–strukturelle interventioner–EU-finansiering–store projekter–bedømmelse–frist–overskridelse–følger–annullation–betingelser Rådets forordning nr. 1083/2006, art. 41, stk. 2) (jf. præmis 100, 104, 105, 110, 120-122, 124, 125 og 131)

6. Medlemsstater–forpligtelser–forpligtelse til loyalt samarbejde med Unionens institutioner–gensidighed (Art. 4, stk. 3, TEU) (jf. præmis 133)

Angående

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 263 TEUF med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse C(2015) 2230 af 31. marts 2015 om over for Republikken Polen at afslå at bekræfte et finansielt bidrag fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) til det store projekt »Oprettelse af innovative tjenesteydelser i det fælles IBM-tjenesteydelsescentrum i Wrocław«, som er en del af prioritetsakse 4 i det operationelle program »Innovativ økonomi«.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
14.

Landbrug–EGFL’s og ELFUL’s finansiering–tildeling af støtte og præmier–medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet–rækkevidde–vedtagelse af et cirkulære med henblik på at afhjælpe de mangler, som tidligere blev konstateret under Kommissionens hovedkontroller–omstændighed, der ikke i sig selv kan gøre de kontroller, der er foretaget efter vedtagelsen af cirkulæret, retmæssige (Kommissionens forordning nr. 1120/2009, art. 31) (jf. præmis 222 og 247)
Statsstøttebegrebet er et objektivt begreb, som indebærer, at foranstaltningen kun kvalificeres som støtte, hvis den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene, som fastlægges på det tidspunkt, hvor Kommissionen træffer sin afgørelse, og som alene afhænger af spørgsmålet om, hvorvidt en statslig foranstaltning medfører en fordel for en eller flere virksomheder eller ej. Kommissionens beslutningspraksis på området er derfor ikke afgørende for denne kvalificering.

Kriteriet om den private kreditor eller den private investor udgør ikke en undtagelse, som kun finder anvendelse efter anmodning fra en medlemsstat, når de elementer, som udgør en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, foreligger. Dette kriterium er således, når det finder anvendelse, blandt de elementer, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til for at fastslå, om der foreligger en sådan støtte. Når det viser sig, at kriteriet om den private kreditor kan finde anvendelse, er Kommissionen som følge heraf forpligtet til at undersøge, om dette er tilfældet, uanset om den pågældende medlemsstat har anmodet herom, og der er således intet til hinder for, at modtageren af støtten kan påberåbe sig, at dette kriterium finder anvendelse.

I de to sidstnævnte tilfælde, hvor medlemsstaten ikke har påberåbt sig kriteriet om den private investor, skal der med henblik på at afgøre, om dette kriterium finder anvendelse, tages udgangspunkt i den økonomiske karakter af medlemsstatens handling, og ikke i hvordan den pågældende medlemsstat subjektivt mente, at den handlede, eller hvilke alternative handlemåder den overvejede forud for vedtagelsen af den pågældende foranstaltning.

Med henblik på vurderingen af, om den samme foranstaltning ville være blevet truffet under normale markedsvilkår af en privat investor, som befinder sig i en situation, som ligger så tæt som muligt på den situation, som staten befinder sig i, skal der desuden kun tages hensyn til de fordele og forpligtelser, som er forbundet med sidstnævntes situation i dens egenskab af aktionær, og ikke dem, som er forbundet med dens egenskab af offentlig myndighed.

(jf. præmis 240-242 og 245)
Det fremgår af artikel 24, stk. 1, andet afsnit, sjette punktum, TEU og artikel 275, stk. 1, TEUF, at Domstolen principielt ingen kompetence har for så vidt angår de primærretlige bestemmelser vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) og retsakter vedtaget på grundlag af disse bestemmelser. Det er kun undtagelsesvis, at Unionens retsinstanser i henhold til artikel 275, stk. 2, TEUF har kompetence på området for FUSP. Imidlertid tildeler artikel 275, stk. 2, TEUF ikke Domstolen nogen kompetence til at påkende et hvilket som helst erstatningssøgsmål. Heraf følger, at et erstatningssøgsmål med henblik på at opnå erstatning for den skade, der angiveligt er lidt som følge af vedtagelsen af en retsakt inden for området for FUSP, ikke er omfattet af Rettens kompetence.

Retten har derimod altid erklæret sig kompetent til at påkende et krav om erstatning for skade, som en person eller en enhed angiveligt har lidt på grund af restriktive foranstaltninger, der er vedtaget over for denne i henhold til artikel 215 TEUF.

(jf. præmis 53-55)
I henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF er Kommissionen forpligtet til at give de interesserede parter adgang til at fremsætte deres bemærkninger under den formelle undersøgelsesprocedure. Formålet med denne meddelelse er alene at fremskaffe alle oplysninger fra de interesserede parter, som kan klarlægge forholdene for Kommissionen med henblik på, hvad denne videre skal foretage sig. Det er nødvendigt, at Kommissionen uden at være forpligtet til at foretage en fuldstændig vurdering af den omhandlede støtte giver en tilstrækkelig beskrivelse af rammerne for dens undersøgelse med henblik på ikke at gøre de interesserede parters ret til at fremkomme med deres bemærkninger indholdsløs. Det er i denne henseende tilstrækkeligt, at de interesserede parter får kendskab til Kommissionens ræsonnement for midlertidigt at anse den omhandlede foranstaltning for at være ny støtte, der er uforenelig med det indre marked. Forpligtelsen til på tidspunktet for indledningsafgørelsen at give interesserede parter mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør et væsentligt formkrav, hvis tilsidesættelse medfører konsekvenser såsom annullation af den mangelfulde retsakt, uanset om denne tilsidesættelse har voldt den, der påberåber sig den, skade, eller om den administrative procedure kunne have ført til et andet resultat.

(jf. præmis 46, 47 og 70)