ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En anden fortolkning ville således have til følge, at rækkevidden af medlemsstaternes kontrol med arealanvendelsesplaners og -programmers indvirkninger på miljøet, som indført ved dette direktiv, ville blive begrænset betydeligt. En sådan fortolkning af denne bestemmelse ville følgelig, idet den mærkbart begrænser direktivets anvendelsesområde, delvist skade direktivets effektive virkning, henset til dets formål, som består i at sikre et højt miljøbeskyttelsesniveau.

Begrebet planer og programmer, som kræves ifølge love og administrative bestemmelser, i artikel 2, litra a), i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet, skal fortolkes således, at det ligeledes vedrører særlige planer for arealanvendelse, hvis vedtagelse ikke er obligatorisk.

Artikel 2, litra a), i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at en national procedure til hel eller delvis ophævelse af en plan for arealanvendelse i princippet falder ind under anvendelsesområdet for dette direktiv, hvorfor den er underlagt nævnte direktivs bestemmelser vedrørende miljøvurdering.

Det er derimod i princippet ikke tilfældet, hvis den ophævede retsakt indgår i et hierarki af arealanvendelsesretsakter, idet disse retsakter fastlægger tilstrækkeligt præcise arealanvendelsesbestemmelser og i sig selv har været genstand for en miljøvurdering, og da det med rimelighed kan antages, at der inden for disse rammer er taget tilstrækkeligt hensyn til de interesser, som direktiv 2001/42 tilsigter at sikre.

(jf. præmis 42 og 43 samt domskonkl. 2)
Hotellets gæster har, selv om de befinder sig inden for sendeområdet for det signal, der transmitterer fonogrammer, nemlig kun adgang hertil som følge af hotelejerens bevidste handling. Hotelejeren spiller således en afgørende rolle. Dernæst udgør hotelgæster et ubestemt antal potentielle modtagere, for så vidt som disse gæsters adgang til hotellets tjenesteydelser i princippet følger af hver enkelt gæsts eget valg og alene er begrænset af det pågældende hotels modtagerkapacitet. Der er således i et sådant tilfælde tale om »i forhold til alle«. Endvidere udgør gæster på et hotel et betydeligt antal personer, således at de kan anses for en offentlighed. Endelig kan gæster på et hotel kvalificeres som »bestemt« og »modtagelig«. Den handling, som hotelejeren foretager, og hvorved denne giver adgang til de radio- eller fjernsynsudsendte værker, udgør nemlig en supplerende tjenesteydelse, som har en betydning for hotellets anseelse og følgelig for prisen på hotelværelserne. Endvidere kan den tiltrække yderligere gæster, der er interesseret i denne supplerende ydelse. Det følger heraf, at en hotelejers udsendelse af fonogrammer i en sag som den i hovedsagen omhandlede sker med vinding for øje.

En hotelejer, som i hotelværelser stiller fjernsyns- og/eller radioapparater til rådighed, hvortil denne overfører et radio-/fjernsynssignal, har pligt til at betale et rimeligt vederlag som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret for afspilningen af et radio-/fjernsynsudsendt fonogram ud over det rimelige vederlag, der betales af radio-/fjernsynsvirksomheden.

Når en hotelejer kommunikerer et radio-/fjernsynsudsendt fonogram i hotelværelser, anvender denne hotelejer nemlig et fonogram selvstændigt og overfører dette til en ny og særskilt offentlighed i forhold til den offentlighed, der var omfattet af den oprindelige kommunikation. Den pågældende hotelejer drager endvidere økonomisk fordel, som er uafhængig af den fordel, der opnås af radio-/fjernsynsvirksomheden eller af fremstilleren af fonogrammer.

Ved at anvende ordet »samlet« i direktivets artikel 8, stk. 2, ønskede EU-lovgiver at understrege, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at foreskrive, at brugeren skal betale flere særskilte vederlag for den samme kommunikation til offentligheden, således at dette samlede vederlag, som det klart følger af bestemmelsens andet punktum, skal fordeles mellem de forskellige modtagere af det rimelige vederlag, hvilket vil sige de udøvende kunstnere og fremstillere af fonogrammer. Hvad angår konjunktionen »eller« i udtrykket »ved hjælp af radiobølger eller til kommunikation til offentligheden« skal denne fortolkes således, at vederlag skal svares såvel i tilfælde af en radio- eller fjernsynsudsendelse som ved en kommunikation til offentligheden.

(jf. præmis 51, 54 og 55 samt domskonkl. 2)
Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af samme forordnings artikel 5, nr. 3), på et erstatningssøgsmål anlagt på grund af drift af en internetside mod en sagsøgt, som formodentlig er unionsborger, men hvis opholdssted er ukendt, såfremt den ret, hvor sagen er anlagt, ikke er i besiddelse af indicier, der gør det muligt for den at fastslå, at nævnte sagsøgte faktisk er bosat uden for Den Europæiske Unions område.

I tilfælde af en udeblivelsesdom, som er afsagt over en sagsøgt, hvis adresse er ukendt, udelukkes anvendelsen af reglen i artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – hvorefter retten skal udsætte sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet – ikke af de regler, som er omhandlet i nævnte forordnings artikel 26, stk. 3 og 4, nemlig artikel 19 i forordning nr. 1393/2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager og om ophævelse af forordning nr. 1348/2000 eller i artikel 15 i Haagerkonventionen af 1965.

Selv om bedømmelsen af, om der er sket forskriftsmæssig forkyndelse for en udebleven sagsøgt af det indledende processkrift i sagen, nemlig skal ske på grundlag af bestemmelserne i nævnte konvention og så meget desto mere på grundlag af bestemmelserne i nævnte forordning, gælder denne regel dog kun, for så vidt som disse bestemmelser finder anvendelse. Såvel artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 1393/2007 som artikel 1, stk. 2, i Haagerkonventionen af 1965 bestemmer imidlertid, at disse instrumenter ikke finder anvendelse, når adressen på den person, for hvem dokumentet skal forkyndes, ikke er kendt.

(jf. præmis 51-54)
Artikel 9, 168 og 169 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der hverken tillader interessenter i et selskab eller selskabet at gøre en ret til fradrag for indgående merværdiafgift på investeringsomkostninger, som til brug for det nævnte selskab og med henblik på dets økonomiske virksomhed er blevet afholdt af disse interessenter inden stiftelsen og registreringen af selskabet, gældende.

Disse interessenter kan nemlig anses for afgiftspligtige personer i merværdiafgiftsmæssig henseende og er følgelig i princippet berettiget til at gøre en ret til fradrag af betalt indgående afgift gældende. I det omfang disse interessenter i henhold til national ret umuligt kan påberåbe sig de af selskabet foretagne afgiftspligtige transaktioner for at fritages for de merværdiafgiftsomkostninger, der er forbundet med de investeringstransaktioner, som er gennemført til brug for og med henblik på det nævnte selskabs virksomhed, skal sidstnævnte for at sikre den afgiftsmæssige neutralitet være i stand til at tage hensyn til disse investeringstransaktioner i forbindelse med merværdiafgiftsfradraget.

(jf. præmis 31, 35 og 38 samt domskonkl. 1)
Såvel artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 8, stk. 2 og 4, i direktiv 91/439 om kørekort, som artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 11, stk. 4, i direktiv 2006/126 om kørekort, skal fortolkes således, at de er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, der gør det muligt for denne inden for sit område at nægte at anerkende et kørekort, der er udstedt i en anden medlemsstat, når indehaveren af dette kørekort ikke har været omfattet af nogen af denne værtsmedlemsstat truffen foranstaltning som omhandlet i nævnte artikel 8, stk. 4, i direktiv 91/439 eller artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126, men i den sidstnævnte stat er blevet nægtet udstedelse af et første kørekort med den begrundelse, at de fysiske og psykiske krav til egnethed til på betryggende vis at føre motorkøretøj ikke var opfyldt i henhold til denne stats lovgivning.

Artikel 8, stk. 4, i direktiv 91/439 udgør nemlig en undtagelse til princippet om den gensidige anerkendelse af kørekort, og bestemmelsen skal derfor fortolkes strengt. Undtagelserne til pligten til gensidig anerkendelse uden nogen formaliteter af førerret meddelt i andre medlemsstater, hvorved anerkendelsesprincippet afvejes over for princippet om færdselssikkerhed, kan ikke fortolkes bredt, uden at princippet om gensidig anerkendelse af førerret meddelt i medlemsstaterne i henhold til direktiv 91/439 tømmes for ethvert indhold.

(jf. præmis 45, 46 og 59 samt domskonkl. 1)
EU-retten skal fortolkes således, at det tilkommer medlemsstaterne at definere begrebet »[…] ansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold« i § 2, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, som findes i bilaget til direktiv 97/81 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, som ændret ved direktiv 98/23, og bl.a. at fastsætte, om dommere er omfattet af dette begreb, under forudsætning af, at denne personkategori ikke herved vilkårligt udelukkes fra den beskyttelse, der er indeholdt i direktiv 97/81, som ændret ved direktiv 98/23, og rammeaftalen. En udelukkelse fra beskyttelsen er kun tilladt, såfremt det forhold, der forener dommerne og den ansvarlige nationale myndighed, i kraft af sin art adskiller sig væsentligt fra det forhold, som forbinder ansatte, der i henhold til national ret henhører under kategorien arbejdstagere, med deres arbejdsgivere.

I denne forbindelse er den blotte omstændighed, at dommerne kvalificeres som indehavere af et dommerembede, ikke i sig selv tilstrækkelig til at fratage dem de rettigheder, der er fastsat i rammeaftalen.

Desuden berører den omstændighed, at dommerne er underlagt ansættelsesvilkår, samt at de kan anses for ansatte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i § 2, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, på ingen måde princippet om domstolenes uafhængighed og medlemsstaternes mulighed for at fastsætte en særlig vedtægt, der regulerer retsvæsenet.

(jf. præmis 41, 47 og 51 samt domskonkl. 1)
—

følgelig kan betydeligt arbejde og kunnen, der er nødvendigt for oprettelsen af databasen, ikke som sådan begrunde en sådan beskyttelse, såfremt dette arbejde og denne kunnen ikke udtrykker nogen form for originalitet i udvælgelsen eller struktureringen af de data, som den indeholder. For det første fremgår det nemlig af artikel 3, stk. 2, sammenholdt med 15. betragtning til direktiv 96/9, at beskyttelsen af ophavsretten i dette direktiv har databasens »struktur« som genstand og ikke dennes »indhold« og følgelig heller ikke dennes grundlæggende materiale. Begreberne »udvælgelse« og »strukturering« i direktivets artikel 3, stk. 1, vedrører henholdsvis valget og opbygningen af oplysningerne, hvorved databasens ophavsmand udformer dens struktur. Derimod omfatter disse begreber ikke frembringelsen af de oplysninger, der indgår i databasen. For det andet, således som det fremgår af 16. betragtning til direktiv 96/9, henviser begrebet ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse til kriteriet om originalitet. Hvad angår oprettelsen af en database er kriteriet om originalitet opfyldt, når ophavsmanden gennem udvælgelsen eller struktureringen af de data, som databasen indeholder, på original vis udtrykker sine kreative evner ved at foretage frie og kreative valg. Derimod er det nævnte kriterium ikke opfyldt, når oprettelsen af databasen er dikteret af tekniske hensyn, regler eller begrænsninger, der ikke giver plads til kreativ frihed. Der er således intet andet kriterium end kriteriet om originalitet, der finder anvendelse med henblik på at vurdere, om en database er omfattet af beskyttelsen af ophavsretten som fastsat i dette direktiv. (jf. præmis 30, 32 og 37-40, 45 og 46 samt domskonkl. 1)
Artikel 7, stk. 1, i direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, som ændret ved direktiv 85/303, skal, for så vidt angår en stat, der har tiltrådt Den Europæiske Union med virkning fra den 1. maj 2004, når der hverken er fastsat undtagelsesbestemmelser i akten om denne stats tiltrædelse af den Europæiske Union eller i nogen anden EU-retsakt, fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte obligatoriske fritagelse kun finder anvendelse på dispositioner, der er omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv, som ændret, og som den 1. juli 1984 i den pågældende stat var fritaget for kapitaltilførselsafgift eller pålagt denne afgift med en nedsat afgiftssats på 0,50% eller derunder.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)
Direktiv 2006/24 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation) skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for anvendelse af en national lovgivning, der er indført i henhold til artikel 8 i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, og som indebærer, at en internetudbyder med det formål at kunne identificere en internetabonnent eller -bruger kan tilpligtes at give indehaverne af ophavsretten eller den, til hvem retten er overgået, oplysninger om den abonnent, der har fået tildelt en IP-adresse, hvorfra den påståede krænkelse er foretaget, idet en sådan lovgivning ikke omfattes af det materielle anvendelsesområde for direktiv 2006/24.

Det følger nemlig for det første af artikel 11 i direktiv 2006/24, sammenholdt med 12. betragtning til direktivet, at dette direktiv udgør en præcist afgrænset specialbestemmelse, som generelt fraviger og erstatter direktiv 2002/58 og navnlig dette direktivs artikel 15, stk. 1.

For det andet forfølger den pågældende nationale lovgivning et andet formål end det, der forfølges med direktiv 2006/24. Den vedrører nemlig udlevering af oplysninger i forbindelse med et civilt søgsmål med henblik på at få fastslået en krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder, mens direktiv 2006/24 udelukkende vedrører behandling og lagring af oplysninger, der er genereret eller behandlet af udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller af et offentligt kommunikationsnet, i forbindelse med efterforskning, afsløring og retsforfølgning af grov kriminalitet samt udlevering af disse data til de kompetente nationale myndigheder. Den omstændighed, at den pågældende medlemsstat endnu ikke har gennemført direktiv 2006/24, selv om fristen herfor er udløbet, er i denne forbindelse uden relevans.

(jf. præmis 40, 43, 44, 46 og 61 samt domskonkl.)
Sag C-414/10

VELECLAIR SA

mod

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Moms — sjette direktiv — artikel 17, stk. 2, litra b) — afgiftspålæggelse af et produkt, der indføres fra et tredjeland — nationale bestemmelser — ret til momsfradrag ved indførsel — betingelse — den afgiftspligtiges faktiske betaling af momsen«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — fradrag for indgående afgift — fradragsrettens indtræden og omfang

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra b)]

Artikel 17, stk. 2, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke tillader en medlemsstat at gøre retten til fradrag af merværdiafgift ved indførslen betinget af, at den afgiftspligtige faktisk forudgående har betalt denne afgift, når den afgiftspligtige person også er den person, der er berettiget til fradraget.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)

Sag C-414/10

VELECLAIR SA

mod

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Moms — sjette direktiv — artikel 17, stk. 2, litra b) — afgiftspålæggelse af et produkt, der indføres fra et tredjeland — nationale bestemmelser — ret til momsfradrag ved indførsel — betingelse — den afgiftspligtiges faktiske betaling af momsen«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra b)]

Artikel 17, stk. 2, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke tillader en medlemsstat at gøre retten til fradrag af merværdiafgift ved indførslen betinget af, at den afgiftspligtige faktisk forudgående har betalt denne afgift, når den afgiftspligtige person også er den person, der er berettiget til fradraget.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Artikel 82 EF omhandler ikke blot praksis, der kan påføre forbrugerne direkte skade, men ligeledes praksis, som forvolder dem skade ved at gribe ind i den frie konkurrence. Det er i denne sidstnævnte betydning, at begrebet »ekskluderende misbrug« skal forstås.

Konstateringen af, at der foreligger en dominerende stilling, er ikke i sig selv ensbetydende med en kritik af vedkommende virksomhed. Artikel 82 EF tilsigter således på ingen måde at forhindre, at en virksomhed ved egen fortjeneste opnår den dominerende stilling på et marked. Denne bestemmelse tilsigter heller ikke at sikre, at konkurrenter, der er mindre effektive end den dominerende virksomhed, kan forblive på markedet. Det er således ikke enhver eliminering, som nødvendigvis skader den frie konkurrence. Konkurrence på ydelser kan pr. definition føre til, at de mindre effektive konkurrenter, som således er mindre interessante for forbrugerne i forhold til bl.a. pris, udvalg, kvalitet eller innovation, forsvinder fra markedet eller marginaliseres.

Artikel 82 EF sigter særligt til en af en dominerende virksomhed udvist adfærd, som, idet der anvendes metoder, der adskiller sig fra dem, der regulerer en normal konkurrence på grundlag af de erhvervsdrivendes ydelser, har til virkning til skade for forbrugerne at skabe hindringer for opretholdelsen af den grad af konkurrence, der stadig findes på markedet, eller for udviklingen af denne konkurrence. Artikel 82 EF forbyder således bl.a. en dominerende virksomhed at iværksætte former for praksis, der har mærkbare virkninger for de af virksomhedens konkurrenter, der betragtes som værende lige så effektive som den, hvorved virksomhedens dominerende stilling styrkes ved hjælp af andre midler end konkurrence på ydelser. Set i lyset heraf kan ikke enhver form for priskonkurrence således anses for lovlig.

Den omstændighed, at en dominerende virksomheds prispolitik kan kvalificeres som prisdiskrimination, dvs. anvendelsen af forskellige priser i forhold til forskellige kunder eller forskellige kategorier af kunder for varer eller tjenesteydelser, for hvilke omkostningerne er de samme, eller omvendt anvendelsen af samme pris i forhold til kunder, for hvilke omkostningerne varierer, kan desuden ikke i sig selv indicere, at der foreligger et ekskluderende misbrug.

(jf. præmis 20-22, 24, 25 og 30)
Når lægemidler – som indeholder de samme virksomme stoffer og den samme dosering, og som har den samme form som de lægemidler, den behandlende læge mener at skulle foreskrive til behandling af sine patienter – allerede har opnået markedsføringstilladelse og er tilgængelige på det nationale marked, kan der ikke være tale om »særlige behov« som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/83, som nødvendiggør, at der undtages fra kravet om en MFT som foreskrevet i direktivets artikel 6, stk. 1.

En medlemsstat, der vedtager og opretholder en retlig bestemmelse, der undtager lægemidler hidrørende fra udlandet, som har de samme virksomme stoffer, den samme dosering og den samme form som lægemidler, der er blevet tildelt en markedsføringstilladelse (herefter »MFT«) i medlemsstaten, fra kravet om MFT, på betingelse af, bl.a., at prisen på disse indførte lægemidler er konkurrencedygtig, sammenlignet med prisen på de lægemidler, der har opnået en sådan tilladelse, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 6 i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved forordning nr. 1394/2007.

Muligheden for indførsel af ikke-godkendte lægemidler i henhold til en national lovgivning, der gennemfører den undtagelse, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved forordning nr. 1394/2007, skal have karakter af en undtagelse for at bevare MFT-ordningens effektive virkning.

Der kan kun gøres brug af den mulighed, som følger af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2001/83, for at undlade at anvende direktivets bestemmelser, hvis det er nødvendigt under hensyn til patientens konkrete behov. En modsat fortolkning ville stride mod formålet om at beskytte den offentlige sundhed, som opnås ved harmoniseringen af bestemmelser vedrørende lægemidler, herunder særligt dem, som vedrører MFT.

Det i direktivets artikel 5, stk. 1, omhandlede begreb »særlige behov« henviser udelukkende til individuelle situationer, der er begrundet ved lægelige hensyn og forudsætter, at lægemidlet er nødvendigt for at opfylde patienternes behov. Kravet om, at lægemidlerne skal udleveres i henhold til en »bestilling, afgivet i god tro og uopfordret«, betyder ligeledes, at lægemidlet skal foreskrives af en læge efter en faktisk vurdering af patienterne og udelukkende på grundlag af terapeutiske hensyn.

Det fremgår af de samlede betingelser, som er fastsat i direktivets artikel 5, stk. 1 – set i lyset af direktivets væsentligste formål og særligt formålet om at sikre den offentlige sundhed – at den i denne bestemmelse foreskrevne undtagelse kun kan vedrøre situationer, hvor lægen finder, at hans individuelle patienters sundhedstilstand kræver anvendelse af et lægemiddel, for hvilket der ikke findes et tilsvarende med markedsføringstilladelse på det nationale marked, eller som viser sig at være utilgængeligt på dette marked.

(jf. præmis 32-36)