ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
For så vidt angår en offentlig kontrakt, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1336/2013 af 13. december 2013, men som har en klar grænseoverskridende interesse, skal artikel 49 TEUF og 56 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning som artikel 24, stk. 5, i Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (den litauiske lov om offentlige udbud), som foreskriver, at den tilbudsgiver, hvis bud antages, i tilfælde af, at der anvendes underentreprenører ved udførelsen af arbejderne, selv skal udføre hovedentreprisen, således som denne defineres af den ordregivende enhed.

Det fremgår for så vidt angår hovedsagen af de sagsakter, der er forelagt Domstolen, for det første, at artikel 24, stk. 5, i loven om offentlige udbud søger at sikre en korrekt udførelse af anlægsarbejderne. Selv om det ikke er udelukket, at et sådant formål kan begrunde visse begrænsninger i brugen af underentrepriser (jf. i denne retning dom af 18.3.2004, Siemens og ARGE Telekom, C-314/01, EU:C:2004:159, præmis 45, og af 14.7.2016, Wrocław – Miasto na prawach powiatu, C-406/14, EU:C:2016:562, præmis 34), går en bestemmelse i en national lovgivning, såsom artikel 24, stk. 5, i loven om offentlige udbud, imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette mål, idet den i almindelighed forbyder en sådan brug for de anlægsarbejder, der kvalificeres som »hovedentreprisen« af den ordregivende enhed. Dette forbud finder således anvendelse, uanset hvilken økonomisk sektor den omhandlede kontrakt vedrører, anlægsarbejdernes karakter og underentreprenørernes kvalifikationer. Derudover giver et sådant forbud ikke mulighed for, at den ordregivende enhed kan foretage en vurdering fra sag til sag. Som generaladvokaten har anført i punkt 51 i sit forslag til afgørelse, havde det været mindre restriktivt at kræve, at tilbudsgiverne i deres tilbud skulle angive den del af kontrakten og anlægsarbejderne, som de agtede at give i underentreprise, de underentreprenører, de agtede at gøre brug af, og disses faglige formåen, hvilket ville sikre opfyldelsen af det forfulgte mål. Man kunne ligeledes forestille sig, at den ordregivende enhed kunne forbyde tilbudsgiverne at ændre underentreprenørerne, hvis den ordregivende enhed ikke i forvejen kunne kontrollere de nye underentreprenørers identitet og deres faglige formåen.

(jf. præmis 52, 54, 55, 57 og 61 samt domskonkl. 1)
Sag C-173/15

GE Healthcare GmbH

mod

Hauptzollamt Düsseldorf

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Præjudiciel forelæggelse – toldunion – EF-toldkodeksen – artikel 32, stk. 1, litra c) – fastsættelse af toldværdien – royalties eller licensafgifter vedrørende varer, der skal værdiansættes – begreb – forordning (EØF) nr. 2454/93 – artikel 160 – »betingelse for salg« af de varer, der skal værdiansættes – betaling af royalties eller licensafgifter til fordel for et selskab, der er forbundet med såvel sælgeren som køberen af varerne – artikel 158, stk. 3 – justerings- og fordelingsforanstaltninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 9. marts 2017

Den fælles toldtarif–toldværdi–transaktionsværdi–fastsættelse–medregning af royalties eller licensafgifter vedrørende varer, der skal værdiansættes–betingelser–betaling af royalties eller licensafgifter, der udgør en betingelse for salget af varerne–begrebet »betingelse for salget«–krav om betaling af royalties eller licensafgifter til fordel for et selskab, der er forbundet med såvel sælgeren som køberen af varerne–omfattet

Artikel 32, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1791/2006 af 20. november 2006, skal dels fortolkes således, at bestemmelsen ikke kræver, at beløbet for royalties eller licensafgifter fastsættes på tidspunktet for indgåelsen af licensaftalen eller på tidspunktet for toldskyldens opståen, for at disse royalties eller licensafgifter kan anses for at vedrøre de varer, der skal værdiansættes, dels, at disse royalties eller licensafgifter i henhold til denne bestemmelse kan »vedrøre de varer, der skal værdiansættes«, selv om disse royalties eller licensafgifter kun delvist vedrører disse varer. (jf. præmis 54 og domskonkl. 1)

Artikel 32, stk. 1, litra c), i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 1791/2006, og artikel 160 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1875/2006 af 18. december 2006, skal fortolkes således, at royalties eller licensafgifter udgør en »betingelse for salg« af de varer, der skal værdiansættes, når betalingen af disse royalties eller licensafgifter inden for den samme koncern kræves af en virksomhed, der er forbundet med såvel sælgeren som køberen, og de erlægges til fordel for denne virksomhed. (jf. præmis 71 og domskonkl. 2)
Bestemmelserne i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, samt princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de i en situation som den i hovedsagen omhandlede ikke er til hinder for, at køberen af en vare fratages retten til at fradrage den merværdiafgift, som han uberettiget har betalt til sælgeren på grundlag af en faktura, som er udfærdiget i henhold til bestemmelserne i den almindelige merværdiafgiftsordning, selv om den relevante transaktion henhører under ordningen for omvendt betalingspligt, når sælgeren har betalt den nævnte afgift til statskassen. Disse principper kræver imidlertid, at køberen, for så vidt som sælgerens tilbagebetaling til køberen af den urigtigt fakturerede merværdiafgift bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, navnlig i tilfælde af sælgerens insolvens, kan rette sit krav om tilbagebetaling direkte mod skattemyndigheden.

Idet det i udgangspunktet tilkommer medlemsstaterne at fastlægge de betingelser, hvorunder der kan ske berigtigelse af urigtigt faktureret moms, har Domstolen anerkendt, at en ordning, hvorefter dels en sælger af en vare, som fejlagtigt har betalt moms til skattemyndighederne, kan anmode om tilbagebetaling heraf, dels køberen af denne vare over for sælgeren kan fremsætte et civilretligt krav om tilbagesøgning af fejlagtigt betalte beløb, er i overensstemmelse med neutralitets- og effektivitetsprincippet. En sådan ordning gør det nemlig muligt for nævnte køber, som ved en fejl har måttet bære en fejlagtigt faktureret momsbyrde, at opnå tilbagebetaling af betalte beløb, som ikke skyldtes (jf. i denne retning dom af 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken,C-35/05, EU:C:2007:167, præmis 38 og 39 og den deri nævnte retspraksis).

Effektivitetsprincippet kan imidlertid indebære, at en køber af en vare kan rette sit krav om tilbagebetaling direkte mod skattemyndighederne, hvis tilbagebetalingen af moms bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig, navnlig i tilfælde af sælgerens insolvens. Medlemsstaterne skal således indføre de instrumenter og processuelle regler, som er nødvendige for, at køberen kan få tilbagebetalt den fejlagtigt fakturerede afgift, for således at overholde effektivitetsprincippet (jf. i denne retning dom af 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken,C-35/05, EU:C:2007:167, præmis 41).

(jf. præmis 51, 53 og 57 samt domskonkl. 2)
Sag C-652/15

Furkan Tekdemir

mod

Kreis Bergstraße

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Darmstadt)

»Præjudiciel forelæggelse – associeringsaftale mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet – afgørelse nr. 1/80 – artikel 13 – »standstill«-klausul – opholdsret for familiemedlemmer til en tyrkisk arbejdstager, der har tilknytning til det lovlige arbejdsmarked i en medlemsstat – om der foreligger et tvingende alment hensyn, der kan begrunde nye begrænsninger – effektiv styring af migrationsstrømme – pligt for tredjelandsstatsborgere under 16 år til at have en opholdstilladelse – proportionalitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 29. marts 2017

Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – standstill-klausul i artikel 13 i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 – rækkevidde – national lovgivning, der fastsætter nye begrænsninger – pligt for tredjelandsstatsborgere under 16 år til at have en opholdstilladelse – begrundelse i tvingende almene hensyn – effektiv styring af migrationsstrømme – urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder – betingelser

(Afgørelse nr. 1/80 fra associeringsrådet EØF-Tyrkiet, art. 13)

Artikel 13 i associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 af 19. september 1980 om udvikling af associeringen og knyttet til aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963, skal fortolkes således, at målet om en effektiv styring af migrationsstrømme kan udgøre et tvingende alment hensyn, der kan begrunde en national foranstaltning, som er indført efter denne afgørelses ikrafttræden i den pågældende medlemsstat, og som pålægger tredjelandsstatsborgere under 16 år en pligt til at have en opholdstilladelse for at indrejse og opholde sig i denne medlemsstat.

En sådan foranstaltning er dog ikke forholdsmæssig i forhold til det tilstræbte mål, såfremt reglerne for dens gennemførelse over for børn, der er tredjelandsstatsborgere og født i den pågældende medlemsstat, og hvis ene forælder er en tyrkisk arbejdstager med lovligt ophold i denne medlemsstat, såsom sagsøgeren i hovedsagen, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.

(jf. domskonkl.)
Forpligtelsen til at udvise omhu, der er uløseligt forbundet med princippet om god forvaltningsskik og almindeligvis finder anvendelse på Unionens forvaltnings handlinger i forholdet til offentligheden, kræver af denne, at den handler med omhyggelighed og omtanke. I denne henseende er det en forvaltnings opgave, når den skal gennemføre en undersøgelse, at gennemføre den med al mulig omhu for at fjerne foreliggende tvivl og afklare situationen.

Det er således nødvendigt for at kunne konkludere, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af den forpligtelse til at udvise omhu, som påhviler Ombudsmanden, at det godtgøres, at denne ikke har udvist den fornødne omhyggelighed og omtanke og derved åbenbart og groft har overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse i forbindelse med udøvelsen af sine undersøgelsesbeføjelser. Med henblik herpå skal der under hensyn til den nævnte sammenhæng tages hensyn til samtlige forhold, der kendetegner den omhandlede situation, herunder navnlig om den mangel på omhu, som Ombudsmanden har udvist under gennemførelsen af sin undersøgelse, er åbenbar, om den er undskyldelig eller uundskyldelig, eller om konklusionerne af undersøgelsen er uhensigtsmæssige og urimelige.

I denne henseende kan selve den omstændighed, at der foreligger en tilsidesættelse af princippet om at udvise omhu, være tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse, der kan indebære, at Unionen ifalder erstatningsansvar. Det er således alene en tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse og ikke en hvilken som helst tilsidesættelse af en EU-retlig regel, der beskytter borgerne, der kan indebære, at Unionen ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold. Når en EU-institution eller et EU-organ er tillagt en skønsbeføjelse, er det desuden alene en åbenbar og grov overskridelse af grænserne for denne beføjelse fra den pågældende instans’ side, der kan udgøre en sådan tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten. Det samme gælder i tilfælde af tilsidesættelse af Ombudsmandens forpligtelse til at udvise omhu, hvilket ikke automatisk udgør en ulovlig adfærd, der kan indebære, at Unionen ifalder erstatningsansvar, men som skal bedømmes under hensyn til den omstændighed, at Ombudsmanden under udøvelsen af sit hverv alene er forpligtet til at anvende bestemte midler, og at Ombudsmanden er tillagt et vidt skøn med hensyn til for det første, om klagerne er begrundede, og hvilke følger de skal have, for det andet, hvordan indledte undersøgelser skal gennemføres, og sagsoplysningen skal foretages, og for det tredje analysen af de indsamlede oplysninger, og hvilke konklusioner der skal drages af denne analyse.

(jf. præmis 36-38 og 41)
Artikel 9a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/62/EF af 17. juni 1999 om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/76/EU af 27. september 2011, skal fortolkes således, at det proportionalitetskrav, der er omhandlet heri, er til hinder for en sanktionsordning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter pålæg af en bøde på et fast beløb for alle overtrædelser, uanset disses karakter og grovhed, af bestemmelserne om forudgående betalingsforpligtelse af vejafgift for benyttelse af en vejinfrastruktur.

Inden for rammerne af direktiv 1999/62 er det forfulgte formål, således som det fremgår af første betragtning til direktivet, at afgiftssystemerne harmoniseres, og at der indføres retfærdige ordninger for opkrævning af afgifter hos transportvirksomhederne med henblik på dækning af infrastrukturomkostningerne for at fjerne fordrejning af konkurrencen mellem transportvirksomheder i medlemsstaterne.

Domstolen har i denne henseende fastslået, at sanktionerne skal tilpasses overtrædelsernes grovhed, bl.a. ved at sikre en tilstrækkelig afskrækkende virkning, samtidig med at det generelle proportionalitetsprincip overholdes (dom af 19.10.2016, EL-EM-2001,C-501/14, EU:C:2016:777, præmis 40).

Domstolen har endvidere fastslået, at proportionalitetsprincippet gælder for medlemsstaterne ikke blot for så vidt angår fastlæggelsen af de forhold, som udgør en overtrædelse, og fastlæggelsen af bestemmelserne vedrørende bødeniveauet, men ligeledes for så vidt angår vurderingen af de forhold, der kan tages hensyn til ved fastsættelsen af bøden (jf. dom af 19.10.2016, EL-EM-2001,C-501/14, EU:C:2016:777, præmis 41).

(jf. præmis 41-43 og 50 samt domskonkl. 1)
Sag C-544/15

Sahar Fahimian

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin)

»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – direktiv 2004/114/EF – artikel 6, stk. 1, litra d) – indrejsebetingelser for tredjelandsstatsborgere – afslag på indrejse – begrebet »trussel mod den offentlige sikkerhed« – skønsmargin«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 4. april 2017

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste – direktiv 2004/114 – generelle indrejsebetingelser – ingen trussel mod den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – de kompetente nationale myndigheders skønsmargen – afslag på indrejse til en tredjelandsstatsborger, der er uddannet fra et universitet, som er omfattet af Unionens restriktive foranstaltninger – tilladt – betingelser – retslig prøvelse af det nævnte afslag – betingelser

(Rådets direktiv 2004/114, art. 6)

Artikel 6, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2004/114/EF af 13. december 2004 om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier, elevudveksling, ulønnet erhvervsuddannelse eller volontørtjeneste skal fortolkes således, at de kompetente nationale myndigheder råder over en vid skønsmargin ved efterprøvelsen af, om en tredjelandsstatsborger, som har ansøgt om visum med henblik på studier, i lyset af samtlige de relevante forhold, der kendetegner den pågældendes situation, udgør en trussel, selv potentiel, mod den offentlige sikkerhed. Der kan således ved denne vurdering ikke alene tages hensyn til ansøgerens personlige adfærd, men ligeledes til andre forhold, som bl.a. vedrører dennes karriereforløb.

Bestemmelsen skal ligeledes fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at de kompetente nationale myndigheder giver afslag på indrejse i et sådant øjemed på den pågældende medlemsstats område til en tredjelandsstatsborger, der er uddannet fra et universitet, som er omfattet af Unionens restriktive foranstaltninger på grund af sit betydelige engagement med Irans regering på det militære område eller på hertil knyttede områder, og som påtænker i denne medlemsstat at udføre forskning på et for den offentlige sikkerhed følsomt område, såfremt de oplysninger, som disse myndigheder råder over, giver anledning til at frygte, at de kompetencer, som den pågældende vil opnå i forbindelse med sin forskning, efterfølgende kan anvendes til formål, der er i strid med den offentlige sikkerhed. Det tilkommer den nationale ret, for hvilken der er indbragt et søgsmål til prøvelse af de kompetente nationale myndigheders afgørelse om afslag på at udstede det ønskede visum, at efterprøve, om denne afgørelse er behørigt begrundet og baseret på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag.

(jf. præmis 40 og 50 samt domskonkl.)
Ved afgørelsen af, om en retsakt kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, er den form, hvori akten er vedtaget, principielt uden betydning i denne henseende. Kun foranstaltninger, som tilsigter at have retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Der kan således principielt kun anlægges annullationssøgsmål mod en foranstaltning, hvorved den omhandlede institution endeligt fastlægger sit standpunkt ved afslutningen af en administrativ procedure. Derimod kan navnlig foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning, og bekræftende foranstaltninger og rene gennemførelsesforanstaltninger, for så vidt som sådanne foranstaltninger ikke tilsigter at have selvstændige retligt bindende virkninger i forhold til virkningerne af den retsakt fra EU-institutionen, der forberedes, bekræftes eller gennemføres, ikke kvalificeres som anfægtelige retsakter.

Skrivelser, hvormed Kommissionen kræver af et antal moderselskaber, at de betaler morarenter af en bøde, som er blevet pålagt deres datterselskab, men for betalingen af hvilken disse selskaber er solidarisk ansvarlige, skal i denne forbindelse anses for at have retligt bindende virkninger, som kan berøre de nævnte moderselskabers interesser gennem en væsentlig ændring af deres retsstilling, når denne bødes oprindelige beløb er blevet betalt fuldt ud af dette datterselskab, og når Kommissionen derfor og på dette grundlag ikke længere er berettiget til at kræve betaling af morarenter over for disse samme moderselskaber. Følgelig begik Retten ikke en retlig fejl ved at kvalificere sådanne skrivelser som anfægtelige retsakter som omhandlet i artikel 263 TEUF.

(jf. præmis 35-37, 40, 45, 48 og 49)
Artikel 14 i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter, der er opført som bilag til EU-traktaten, EUF-traktaten og Euratomtraktaten, og bestemmelserne i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union vedrørende EU-institutionernes fælles sociale sikringsordning skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, der fastsætter, at indtægter af fast ejendom oppebåret i en medlemsstat af en af Unionens tjenestemænd, der er skattemæssigt hjemmehørende i denne medlemsstat, pålægges sociale bidrag og sociale opkrævninger, der skal anvendes til finansiering af den sociale sikringsordning i denne medlemsstat.

En national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som belaster en EU-tjenestemands løn med sociale bidrag og sociale opkrævninger, der specifikt skal anvendes til finansiering af den berørte medlemsstats sociale sikringsordninger, tilsidesætter således den enekompetence, der er tillagt Unionen både i protokollens artikel 14 og i vedtægtens relevante bestemmelser, navnlig dem, der fastsætter de obligatoriske bidrag, som Unionens tjenestemænd skal betale til finansieringen af en social sikringsordning.

Desuden risikerer en sådan lovgivning at føre til, at Unionens tjenestemænd ikke behandles lige, og følgelig at lysten til at udøve en erhvervsaktivitet i en EU-institution forsvinder, henset til, at visse tjenestemænd ville være forpligtet til at bidrage ikke alene til EU-institutionernes fælles sociale sikringsordning, men også til en national social sikringsordning.

(jf. præmis 46, 47 og 49 samt domskonkl.)
Sag C-699/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

mod

Brockenhurst College

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – fritagelser – restaurations- og underholdningsydelser, der mod vederlag leveres af en uddannelsesinstitution til en begrænset del af offentligheden«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 4. maj 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse – fritagelse for uddannelse af børn og unge, skole- og universitetsundervisning, faglig uddannelse eller omskoling – levering af ydelser og varer med nær tilknytning hertil – anvendelsesområde – restaurations- og underholdningsydelser, der leveres af en uddannelsesinstitution til en begrænset del af offentligheden – omfattet – betingelser – efterprøvelse påhviler den nationale ret

[Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra i)]

Artikel 132, stk. 1, litra i), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at aktiviteter, som udøves under sådanne omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, og som består i, at eleverne på en videregående uddannelsesinstitution i forbindelse med deres uddannelse mod vederlag leverer restaurations- og underholdningsydelser til tredjemænd, kan kvalificeres som ydelser »med nær tilknytning« til uddannelsesydelsen og derfor momsfritages, når disse ydelser er uomgængelig nødvendige for deres uddannelse, og når de ikke tager sigte på at give denne institution yderligere indtægter ved udførelse af transaktioner i direkte konkurrence med momspligtige erhvervsvirksomheder, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 43 samt domskonkl.)
Sag C-420/15

Straffesag

mod

U

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance francophone de Bruxelles)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 45 TEUF – arbejdskraftens frie bevægelighed – pligt til at indregistrere et køretøj tilhørende en person, der er bosiddende i Belgien, og som skal anvendes i Italien«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 31. maj 2017

Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – restriktioner – arbejdstagere, der er bosiddende i en medlemsstat og som ejer råder over et køretøj, som er indregistreret i en anden medlemsstat – køretøj, som i det væsentlige skal anvendes i sidstnævnte medlemsstat – pligt til at indregistrere køretøjet i bopælsmedlemsstaten – ikke tilladt – begrundelse – foreligger ikke

(Art. 45 TEUF)

Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en bosiddende arbejdstager er forpligtet til i denne medlemsstat at indregistrere et køretøj, som denne arbejdstager er ejer af, men som allerede er indregistreret i en anden medlemsstat, og som i det væsentlige skal anvendes i sidstnævnte medlemsstat.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)