ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-28/17

NN A/S

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 49 TEUF – selskabsskat – national skattelovgivning, der gør muligheden for at overføre tab, som er lidt af et fast driftssted, der er beliggende på det nationale område, og som er fast driftssted for et selskab hjemmehørende i en anden medlemsstat, til et selskab i samme koncern, der ligeledes er beliggende på det nationale område, betinget af, at disse tab ikke kan anvendes ved beregningen af en udenlandsk skat«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 4. juli 2018

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – skattelovgivning – selskabsskat – fradrag for underskud – national lovgivning, som tillader en koncerns hjemmehørende virksomheder at udgøre en skattemæssig enhed, herunder de faste driftssteder, som er beliggende i landet – tab, der er lidt af det faste driftssted, som ejes af et ikke-hjemmehørende datterselskab af et hjemmehørende moderselskab – national lovgivning, som kun tillader koncernens hjemmehørende selskaber at fradrage de nævnte underskud i deres samlede resultat, hvis der i den stat, hvor datterselskabet er hjemmehørende, er forbud mod fradrag – lovlig – betingelser

(Art. 49 TEUF)

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvorefter en koncerns hjemmehørende selskaber alene i deres samlede resultat må fradrage underskud i en af koncernens ikke-hjemmehørende datterselskabers hjemmehørende faste driftssteder, hvis bestemmelserne i den medlemsstat, hvor dette datterselskab er hjemmehørende, ikke giver mulighed for at fradrage dette underskud i datterselskabets indkomst, når anvendelsen af denne lovgivning kombineres med anvendelsen af en overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning, som i sidstnævnte medlemsstat tillader fradrag i datterselskabets indkomstskat af et beløb svarende til den indkomstskat, der i den medlemsstat, på hvis område det faste driftssted er beliggende, er betalt på grundlag af dette driftssteds virksomhed. Artikel 49 TEUF skal imidlertid fortolkes således, at den er til hinder for en sådan lovgivning, hvis anvendelsen heraf medfører, at den pågældende koncern fratages enhver reel mulighed for at fradrage det pågældende underskud i sin samlede indkomst, når en modregning af dette underskud i det pågældende datterselskabs indkomst ikke er mulig i den medlemsstat, på hvis område datterselskabet er hjemmehørende, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 57 og domskonkl.)
Sag C-140/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

mod

Gmina Ryjewo

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 167, 168 og 184 – fradrag for indgående afgift – berigtigelse – investeringsgoder i form af fast ejendom – oprindeligt anvendt til virksomhed uden fradragsret, derefter tillige til afgiftspligtig virksomhed – offentligt organ – afgiftspligtig på tidspunktet for den afgiftspligtige transaktion«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 25. juli 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – regulering af fradrag – investeringsgoder i form af fast ejendom, som i sagens natur kan anvendes til både afgiftspligtige og ikke-afgiftspligtige aktiviteter – offentligretligt organ, som i første omgang anvendte godet til ikke-afgiftspligtige aktiviteter – ret til regulering – betingelse – afgiftspligtig på tidspunktet for den afgiftspligtige transaktion

(Rådets direktiv 2006/112, art. 167, 168 og 184)

Artikel 167, 168 og 184 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem samt princippet om merværdiafgiftens (moms) neutralitet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at et offentligretligt organ har ret til regulering af momsfradrag for en investeringsejendom i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor på den ene side denne ejendom ved erhvervelsen i sagens natur kunne anvendes til både afgiftspligtige og ikke-afgiftspligtige aktiviteter, men i første omgang blev anvendt til ikke-afgiftspligtige aktiviteter, og på den anden side dette offentlige organ ikke udtrykkeligt havde erklæret, at det havde til hensigt at benytte nævnte ejendom til en afgiftspligtig aktivitet, men heller ikke havde udelukket, at ejendommen kunne anvendes til et sådant formål, såfremt det følger af en prøvelse af samtlige faktiske omstændigheder, som det påhviler den forelæggende ret at foretage, at organet opfylder betingelsen i artikel 168 i direktiv 2006/112, hvorefter den afgiftspligtige person skal have handlet i sin egenskab af afgiftspligtig på det tidspunkt, hvor vedkommende erhvervede det pågældende gode.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)
Sag C-16/17

TGE Gas Engineering GmbH – Sucursal em Portugal

mod

Autoridade Tributária e Aduaneira

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. august 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang – neutralitetsprincippet – ikke-hjemmehørende selskab og dets hjemmehørende filial, der udgør to særskilte afgiftspligtige personer på grund af, at de hver har et forskelligt skatteregistreringsnummer – afgift på debetnotaer, der er udstedt af et konsortium (ACE), der tæller selskabet, men ikke dets filial, blandt sine deltagere – afslag til filialen på retten til fradrag – ikke tilladt

(Rådets direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, art. 167 og 168)

Artikel 167 og 168 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, samt neutralitetsprincippet skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats skatte- og afgiftsmyndighed anser et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og den filial, som dette selskab besidder i den førstnævnte af disse stater, for at udgøre to særskilte afgiftspligtige personer med den begrundelse, at disse enheder hver har et skatteregistreringsnummer, og af denne grund giver filialen afslag på at fradrage merværdiafgiften (moms) på de debetnotaer, der er udstedt af et konsortium (ACE), som nævnte selskab – men ikke dets filial – er deltager i.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Når en ordregivende myndighed tildeler en tjenesteydelsesaftale, der er omfattet af artikel 9 i Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/52/EF af 13. oktober 1997, og som derfor i princippet alene er underlagt direktivets artikel 14 og 16, skal denne imidlertid ligeledes overholde de grundlæggende regler og almindelige principper i EUF-traktaten, herunder navnlig ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet samt det krav om gennemsigtighed, der følger heraf, forudsat at aftalen på det tidspunkt, hvor den blev tildelt, havde en klar grænseoverskridende karakter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Det skal i denne forbindelse fremhæves, at en klar grænseoverskridende interesse i forbindelse med denne undersøgelse ikke hypotetisk kan udledes af visse oplysninger, som rent abstrakt betragtet kunne udgøre holdepunkter til støtte herfor, men positivt skal fremgå af en konkret vurdering af den i hovedsagen omhandlede kontrakts omstændigheder. Dette betyder, at det ikke kan antages, at der foreligger en klar grænseoverskridende interesse på grundlag af oplysninger, som ikke udelukker, at dette er tilfældet, men at der må antages at foreligge en sådan interesse, når den grænseoverskridende karakter heraf kan påvises på grundlag af objektive og samstemmende oplysninger (jf. i denne retning dom af 6.10.2016, Tecnoedi Costruzioni,C-318/15, EU:C:2016:747, præmis 22). Imidlertid skal det hvad nærmere angår sundhedsvirksomhed bemærkes, at Domstolen i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål har fastslået, at der ikke forelå en klar grænseoverskridende interesse, alene fordi de omhandlede kontrakter havde en betydelig værdi (jf. i denne retning dom af 29.4.2010, Kommissionen mod Tyskland,C-160/08, EU:C:2010:230, præmis 18, 54 og 123).

(jf. præmis 39, 41 og 46 samt domskonkl. 1)
Fiskale bestemmelser–harmonisering af lovgivningerne–beskatning af energiprodukter og elektricitet–direktiv 2003/96–fritagelse for energiprodukter, der anvendes til produktion af elektricitet eller til at opretholde muligheden for produktion af elektricitet–borgernes adgang til at påberåbe sig den pågældende bestemmelse for den nationale ret

[Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra a)]
Artikel 1, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at en rådgivningsordning for landbruget som den i hovedsagen omhandlede, hvorved en offentlig enhed indgår kontrakter med enhver økonomisk aktør, som opfylder de på forhånd fastsatte egnethedskrav, der fremgår af et udbudsmateriale, og som har bestået den prøve, der er nævnt i dette udbudsmateriale, selv om ingen ny økonomisk aktør har mulighed for at tiltræde denne ordning under hele dennes begrænsede varighed, ikke udgør en offentlig kontrakt i dette direktivs forstand.

For så vidt som agenturet vælger alle ansøgere, som opfylder disse krav, fremgår det klart, som generaladvokaten har anført i punkt 39 i sit forslag til afgørelse, at agenturet ikke foretager en udvælgelse blandt de antagelige bud, og at det blot sikrer, at de kvalitative kriterier er opfyldt. Den omstændighed, at adgangen til den i hovedsagen omhandlede rådgivningsordning for landbruget, som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, er begrænset til en foreløbig periode, der udløber, når prøven organiseres, eller senest når den endelige tilslagsafgørelse offentliggøres, og det således ikke er muligt for en rådgiver som Maria Tirkkonen at tiltræde denne rådgivningsordning for landbruget, kan ikke rejse tvivl om denne bedømmelse. Som generaladvokaten har anført i punkt 51 og 52 i forslaget til afgørelse, er den omstændighed, at en rådgivningsordning for landbruget som den i hovedsagen omhandlede i modsætning til den sammenhæng, der lå til grund for dom af 2. juni 2016, Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), ikke permanent var tilgængelig for interesserede økonomiske aktører, uden betydning. I det foreliggende tilfælde er det afgørende forhold, at den ordregivende myndighed ikke fastsatte noget kriterium for tildelingen af kontrakten, som gav mulighed for at sammenligne og inddele de bud, der kunne vælges. Ved fravær af dette element, der, som det fremgår af præmis 38 i dom af 2. juni 2016, Falk Pharma (C-410/14, EU:C:2016:399), er uløseligt forbundet med reguleringen af offentlige kontrakter, kan en rådgivningsordning for landbruget som den i hovedsagen omhandlede ikke udgøre en offentlig kontrakt som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18.

(jf. præmis 33-35 og 41 samt domskonkl.)
2)

I tilfælde af, at det i punkt 1 fastslåede traktatbrud fortsat består på datoen for afsigelsen af denne dom, pålægges det Den Italienske Republik at betale Europa-Kommissionen en tvangsbøde på 30112500 EUR pr. halvårs forsinkelse med gennemførelsen af de foranstaltninger, der er nødvendige for at efterkomme dom af 19. juli 2012, Kommissionen mod Italien (C-565/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:476), regnet fra afsigelsen af denne dom og indtil den fuldstændige opfyldelse af dom af 19. juli 2012, Kommissionen mod Italien (C-565/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:476), idet bødens faktiske beløb skal beregnes ved udløbet af hver seksmånedersperiode ved nedsættelse af det samlede beløb vedrørende hver af disse perioder med en procentdel svarende til den andel, som udgør det antal personækvivalenter i byområder, hvis kloaknet og rensning af byspildevand er blevet bragt i overensstemmelse med dom af 19. juli 2012, Kommissionen mod Italien (C-565/10, ikke trykt i Sml., EU:C:2012:476), ved udløbet af den betragtede periode, i forhold til antallet af personækvivalenter i byområder, som ikke råder over sådanne kloaknet og en sådan rensning af byspildevand på datoen for afsigelsen af denne dom.
Sag C-69/17

Siemens Gamesa Renewable Energy România SRL

mod

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor og Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Administrare a Marilor Contribuabili

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti)

Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – ret til fradrag – erhvervelser foretaget af en afgiftspligtig person, der er erklæret »inaktiv« af skatte- og afgiftsmyndigheden – nægtelse af retten til fradrag – proportionalitetsprincippet og princippet om momsens neutralitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 12. september 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – ret til fradrag – erhvervelser foretaget af en afgiftspligtig person, der er erklæret »inaktiv« af skatte- og afgiftsmyndigheden – national lovgivning, som giver mulighed for at nægte retten til fradrag for nævnte erhvervelser – ikke tilladt

(Rådets direktiv 2006/112/EF, art. 213, 214 og 273)

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, navnlig dets artikel 213, 214 og 273, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som giver skatte- og afgiftsmyndigheden mulighed for at nægte en afgiftspligtig person, der har foretaget erhvervelser i en periode, hvor dennes merværdiafgiftsregistreringsnummer var annulleret på grund af manglende indgivelse af selvangivelser, ret til at fradrage merværdiafgift af disse erhvervelser i forbindelse med de foretagne angivelser af merværdiafgift – eller udstedte fakturaer – efter genaktiveringen af den afgiftspligtige persons registreringsnummer alene af den grund, at disse erhvervelser har fundet sted i deaktiveringsperioden, selv om de materielle betingelser er opfyldt, og påberåbelsen af fradragsretten ikke er udtryk for svig eller misbrug.

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
Sag C-132/17

Peugeot Deutschland GmbH

mod

Deutsche Umwelthilfe eV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – fri udveksling af tjenesteydelser – direktiv 2010/13/EU – definitioner – begrebet »audiovisuel medietjeneste« – anvendelsesområde – kanal for videoreklamer for modeller af nye personbiler på YouTube

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 21. februar 2018

Fri udveksling af tjenesteydelser – TV-radiospredningsvirksomhed – direktiv 2010/13 – anvendelsesområde – audiovisuelle medietjenester – begreb – kanal for videoreklamer for modeller af nye personbiler på YouTube – en enkelt videoreklame – ikke omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådet direktiv 2010/13, art. 1, stk. 1, litra a), b) og h)]

Artikel 1, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU af 10. marts 2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester (direktiv om audiovisuelle medietjenester) skal fortolkes således, at definitionen af »audiovisuel medietjeneste« hverken omfatter en videokanal som den i hovedsagen omhandlede, fra hvilken internetbrugere kan hente korte reklamevideoer for modeller af nye personbiler, eller en enkelt af disse videoer isoleret set.

I denne henseende bemærkes for det første, at det i definitionen af »audiovisuelle medietjenester« i direktivets artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i), bl.a. præciseres, at der er tale om en tjeneste, som en medietjenesteudbyder har det redaktionelle ansvar for, og hvis hovedformål er at udbyde informerende, underholdende eller oplysende programmer til offentligheden.

En kanal for videoreklamer på internettjenesten YouTube som den i tvisten i hovedsagen omhandlede kan imidlertid ikke anses for at have som hovedformål at udbyde informerende, underholdende eller oplysende programmer til offentligheden.

Uden at det er nødvendigt at fastslå, om en reklamevideo udgør et program som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), nr. i), i direktiv 2010/13 og defineret i artikel 1, stk. 1, litra b), må det konstateres, at en sådan video har til formål i rent kommercielt øjemed at promovere det produkt eller den tjenesteydelse, som præsenteres.

For det andet udgør audiovisuelle medietjenester som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), nr. ii), i direktiv 2010/13 en »audiovisuel kommerciel kommunikation«. Denne er selv defineret i stk. 1, litra h), som »billeder med eller uden lyd, som har til formål direkte eller indirekte at fremme afsætningen af varer eller tjenesteydelser eller promovere et image for en fysisk eller juridisk person, der udøver økonomisk virksomhed. Sådanne billeder følger med eller er indeholdt i et program mod betaling eller anden modydelse eller med selvpromoverende formål. Audiovisuel kommerciel kommunikation omfatter bl.a. TV-reklamer, sponsorering, teleshopping og produktplacering«.

En video som den i hovedsagen omhandlede kan imidlertid ikke anses for at følge med eller være indeholdt i et program mod betaling eller anden modydelse eller med selvpromoverende formål.

(jf. præmis 19, 21, 22, 27, 28 og 32 samt domskonkl.)
Sag C-97/17

Europa-Kommissionen

mod

Republikken Bulgarien

»Traktatbrud – naturbeskyttelse – direktiv 2009/147/EF – beskyttelse af vilde fugle – særligt beskyttet område (SBO) – udlægning som SBO af områder, som med hensyn til antal og udstrækning er bedst egnede til beskyttelse af de fuglearter, der er nævnt i bilag I til direktiv 2009/147 – vigtigt fuglebeskyttelsesområde – det vigtige fuglebeskyttelsesområde Rila – delvis udlægning af fuglebeskyttelsesområdet Rila som SBO«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 26. april 2018

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 18 og 19)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 23 og 24)

Den skønsmargen, som medlemsstaterne har ved valget af de områder, der er bedst egnede til at blive udlagt som særligt beskyttede områder (SBO’er), vedrører ikke hensigtsmæssigheden af som SBO at udlægge de områder, der efter ornitologiske kriterier findes bedst egnede, men alene gennemførelsen af disse kriterier i forbindelse med afgørelsen af, hvilke områder der er de bedst egnede, når det gælder beskyttelsen af de i bilag I til fuglebeskyttelsesdirektivet opregnede arter. For det første skal afgørelsen vedrørende udlægningen af SBO’er og deres begrænsning således alene skal være støttet på de ornitologiske kriterier, der er fastsat ved fuglebeskyttelsesdirektivet. For det andet kan en medlemsstat ikke med den begrundelse, at den har en skønsmargen for så vidt angår valget af SBO, udlægge lokaliteter, hvis samlede antal og udstrækning åbenbart ligger under det samlede antal og udstrækningen af lokaliteter, der er identificeret som værende de bedst egnede, som SBO. (jf. præmis 64-66)

Under en traktatbrudssag i henhold til artikel 258 TEUF påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Kommissionen skal fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, uden at Kommissionen kan påberåbe sig nogen formodning herfor. Imidlertid er denne institution, der ikke har nogen undersøgelsesbeføjelser på området, i vidt omfang afhængig af de oplysninger, som eventuelle klagere, private eller offentlige organer, som er aktive på den pågældende medlemsstats område, og den pågældende medlemsstat selv har meddelt. Endvidere kan ethvert officielt dokument sendt af den berørte medlemsstats myndigheder anses for at være en gyldig informationskilde med henblik på Kommissionens indledning af den procedure, der er omhandlet i artikel 258 TEUF. (jf. præmis 69 og 70)
Sag C-323/17

People Over Wind og Peter Sweetman

mod

Coillte Teoranta

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland))

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – direktiv 92/43/EØF – bevaring af naturtyper – særlige bevaringsområder – artikel 6, stk. 3 – screening med henblik på at afgøre nødvendigheden af at foretage en vurdering af en plans eller et projekts virkninger på et særligt bevaringsområde – foranstaltninger, der kan tages i betragtning med henblik herpå«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 12. april 2018

Miljø – bevaring af naturlige levesteder samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – særlige bevaringsområder – medlemsstaternes forpligtelser – vurdering af et projekts virkninger på en lokalitet – screening med henblik på at afgøre nødvendigheden af at foretage en vurdering af en plans eller et projekts virkninger på et særligt bevaringsområde – foranstaltninger, der kan tages i betragtning med henblik herpå

(Rådets direktiv 92/43, art. 6, stk. 3)

Artikel 6, stk. 3, i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter skal fortolkes således, at der med henblik på at afgøre, om det er nødvendigt efterfølgende at foretage en vurdering af en plans eller et projekts virkninger på en berørt lokalitet, i screeningsfasen ikke er anledning til at tage foranstaltninger med henblik på at undgå eller reducere denne plans eller dette projekts skadelige virkninger på denne lokalitet i betragtning.

Som sagsøgerne i hovedsagen og Kommissionen har gjort gældende, forudsætter det forhold, at der tages hensyn til foranstaltninger med henblik på at undgå eller reducere de skadelige virkninger af en plan eller et projekt i forbindelse med bedømmelsen af, om det er nødvendigt at foretage en vurdering, således som den forelæggende ret har bemærket, at det er sandsynligt, at lokaliteten påvirkes væsentligt, og dermed, at der skal foretages en sådan vurdering. Denne konklusion underbygges af det forhold, at der ikke skal foretages en fuldstændig og præcis analyse af foranstaltninger med henblik på at undgå eller reducere væsentlige virkninger på den pågældende lokalitet under screeningsfasen, men netop i forbindelse med selve vurderingen. Såfremt der allerede blev taget hensyn til sådanne foranstaltninger i forbindelse med screeningen, vil dette kunne skade habitatdirektivets effektive virkning i almindelighed, og vurderingsfasen i særdeleshed, eftersom vurderingen dermed ville miste sin genstand, og der ville foreligge en risiko for en fordrejning af denne vurderingsfase, der dog udgør en væsentlig garanti i dette direktiv.

(jf. præmis 35-37 og 40 samt domskonkl.)