Dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) den 11. marts 1999. - Thyssen Stahl AG mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - EKSF-traktaten - Konkurrence - Aftaler mellem virksomheder, vedtagelser inden for virksomheders organisationer og forskellige former for samordnet praksis - Fastsættelse af priser - Opdeling af markeder - Informationsudvekslingsordninger. - Sag T-141/94.



Samling af Afgørelser 1999 side II-00347



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 EKSF - karteller - administrativ procedure - princippet om undersoegelse ex officio - Kommissionens pligt til at oplyse sagen - graenser

(EKSF-traktaten, art. 65)

2 EKSF - karteller - administrativ procedure - overholdelse af retten til kontradiktion - pligt til at genoptage droeftelserne som foelge af en intern undersoegelse efter hoeringen af parterne - ingen pligt

(EKSF-traktaten, art. 36, stk. 1, og art. 65)

3 EKSF - karteller - administrativ procedure - parallelitet mellem meddelelsen af klagepunkter og beslutningen, der fastslaar en overtraedelse - overholdelse af retten til kontradiktion

(EKSF-traktaten, art. 15)

4 Institutionernes retsakter - procedure for udarbejdelsen - Kommissionens beslutning - pligt for den kollegiale enhed - overensstemmelse mellem den vedtagne og den meddelte beslutning

5 Institutionernes retsakter - Kommissionens forretningsorden - bekraeftelse af de vedtagne retsakter - dokumenter »vedlagt som bilag« til moedereferatet - begreb

(Kommissionens forretningsorden af 1993, art. 16, stk. 1)

6 EKSF - karteller - forbud - overtraedelse - bevis

(EKSF-traktaten, art. 65)

7 EKSF - karteller - aftaler mellem virksomheder - begreb - overensstemmende hensigter med hensyn til den adfaerd, der skal foelges paa markedet

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 1; EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

8 EKSF - karteller - samordnet praksis - begreb - samordning og samarbejde, der er uforeneligt med hver enkelt virksomheds pligt til selvstaendigt at fastlaegge sin adfaerd paa markedet - informationsudvekslingsordning

[EKSF-traktaten, art. 4, litra d), og art. 65, stk. 1; EF-traktaten, art. 85, stk. 1]

9 EKSF - karteller - konkurrencebegraensning - konkurrencebegraensende formaal - konstatering heraf tilstraekkelig

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 1; EF-traktaten, art. 85, stk. 1)

10 EKSF - traktatens artikel 65 - fortolkning - beskyttelse af den konkurrence, der er tilbage

(EKSF-traktaten, art. 65)

11 EKSF - priser - prislister - offentliggoerelsespligt - formaal - forenelighed med forbuddet mod karteller

(EKSF-traktaten, art. 60 og art. 65, stk. 1)

12 EKSF - karteller - forbud - informationsudvekslingsordning - vaesentlig indflydelse paa de deltagende virksomheders adfaerd - konkurrencebegraensende karakter

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 1)

13 EKSF - karteller - aftaler om fastsaettelse af priser - opfordringer fra Kommissionen - misforstaaelse med hensyn til raekkevidden af disse opfordringer - foelger

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 1)

14 EKSF - karteller - forbud - undskyldningsgrund - Kommissionens mindre noejeregnende eller lempelige praksis - ingen undskyldningsgrund

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 1 og 4)

15 Annullationssoegsmaal - anbringender - magtfordrejning - begreb - beslutning, hvorved der paalaegges boeder for overtraedelse af konkurrencereglerne - magtfordrejning kun i undtagelsestilfaelde

(EKSF-traktaten, art. 3, 4 og 33 og art. 65, stk. 1 og 5)

16 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - beslutning, hvorved der paalaegges boeder for overtraedelse af konkurrencereglerne - meddelelse om metoden for beregning af boeden oenskelig

(EKSF-traktaten, art. 15 og art. 65, stk. 1)

17 EKSF - karteller - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - skaerpende omstaendigheder - recidiv - begreb

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5)

18 EKSF - karteller - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - den paagaeldende virksomheds vanskelige oekonomiske situation - hensyntagen hertil - forpligtelse - foreligger ikke

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5)

19 EKSF - karteller - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - hensyntagen til overtraedelsens konkurrencebegraensende virkninger - graenser

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5)

20 EKSF - karteller - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - kriterier - mulighed for at forhoeje boedernes niveau

(EKSF-traktaten, art. 65, stk. 5)

21 EKSF - karteller - boeder - stoerrelse - fastsaettelse - Faellesskabets retsinstansers fastsaettelse af boeden - fuld proevelsesret

(EKSF-traktaten, art. 36, stk. 2)

22 EKSF - karteller - boeder - renter i tilfaelde af udskudt betaling - betydning af et sagsanlaeg - ingen betydning

(EKSF-traktaten, art. 39)

Sammendrag

1 Hvad angaar princippet om undersoegelse ex officio bemaerkes, at naar der for Kommissionen er fremfoert anbringender, som utvivlsomt har betydning for de beroerte virksomheders forsvar under en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65, og det med disse anbringender goeres gaeldende, at en af dens tjenestegrene har tilskyndet virksomhederne til at ivaerksaette de former for praksis, som laegges dem til last, og Kommissionen saaledes, da der er tale om dens egne tjenestegrenes adfaerd, har en saerlig gunstig stilling sammenlignet med de naevnte virksomheder med henblik paa at fastslaa, om disse anbringender er sande eller urigtige, foelger det af principperne om god forvaltning og om parternes ligestilling, at den er forpligtet til at foretage en serioes undersoegelse af dette punkt i sagen for at fastslaa, i hvilket omfang de omhandlede anbringender er begrundede eller ej. Det tilkommer imidlertid Kommissionen og ikke de naevnte virksomheder at bestemme, hvorledes en saadan undersoegelse skal gennemfoeres.

2 Under en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 indebaerer retten til kontradiktion, som er sikret ved traktatens artikel 36, stk. 1, ikke et krav om, at Kommissionen skal besvare alle de beroerte virksomheders anbringender eller foretage supplerende undersoegelser eller foranstalte en hoering af vidner, der er udpeget af parterne, naar den finder, at undersoegelsen har vaeret tilstraekkelig.

Naar hoeringen af de beroerte virksomheder har givet dem lejlighed til naermere at redegoere for deres opfattelse, kan den blotte omstaendighed, at disse virksomheder har fremlagt visse dokumenter efter hoeringen, og at Kommissionen derefter har besluttet at ivaerksaette en intern undersoegelse, ikke i sig selv forpligte Kommissionen til at genoptage behandlingen af sagen efter afslutningen af denne undersoegelse.

I denne situation er der i tilstraekkeligt omfang taget hensyn til de beroerte virksomheders ret til kontradiktion, naar Kommissionen meddeler dem resultaterne af denne undersoegelse og herved anfoerer, at de dokumenter, som de har fremlagt, ikke berettiger, at der afholdes en ny hoering, og deres proceduremaessige rettigheder er tilstraekkeligt sikret ved den mulighed, som de har, for at anlaegge sag for Retten.

3 Den ordrette gengivelse i en beslutning, der fastslaar en overtraedelse af konkurrencereglerne, af visse afsnit fra meddelelsen af klagepunkter, viser i sig selv alene, at Kommissionen har fastholdt sin opfattelse. Naar der ikke foreligger relevante beviser, er en saadan parallelitet mellem teksterne ikke et bevis for, at Kommissionen ved sin bedoemmelse af sagen har undladt at tage hensyn til de argumenter, som virksomheden har fremfoert til sit forsvar.

4 Konklusionen og begrundelsen for en beslutning, saaledes som den er meddelt adressaten eller adressaterne, skal stemme overens med konklusionen og begrundelsen for beslutningen, saaledes som den er vedtaget af Kommissionens medlemmer som kollegial enhed, naar bortses fra ortografiske eller grammatiske aendringer i ordlyden af en retsakt, efter at Kommissionen endeligt har vedtaget den som kollegial enhed.

Herved bemaerkes, at den omstaendighed, at en saadan beslutning er blevet vedtaget i form af to dokumenter, hvor den anden indeholder visse aendringer, heriblandt nogle haandskrevne aendringer, af den foerste, er uden betydning, i det omfang der ikke har kunnet konstateres nogen indholdsmaessig forskel mellem den version, der er vedtaget af den kollegiale enhed, og den version, der er meddelt adressaterne. Den omstaendighed, at visse sproglige versioner af de to dokumenter har en usammenhaengende paginering eller forskellige skrifttyper, er ligeledes uden betydning, saafremt det intellektuelle og formelle element i disse dokumenter, naar de laeses sammen, svarer til den version af beslutningen, der blev meddelt adressaterne.

5 Formaalet med artikel 16, stk. 1, i Kommissionens forretningsorden fra 1993, hvorefter »retsakter, der vedtages paa Kommissionens moeder eller ved skriftlig procedure, vedlaegges paa det eller de sprog, hvorpaa de er autentiske, som bilag til referatet af det kommissionsmoede, paa hvilket de er vedtaget, eller paa hvilket det tages til efterretning, at de er vedtaget«, er at sikre, at Kommissionen forskriftsmaessigt har vedtaget retsakten, saaledes som den er blevet meddelt adressaten.

Da denne artikel ikke praeciserer, paa hvilken maade de paa moederne vedtagne retsakter skal »vedlaegges som bilag« til referatet - til forskel fra den samme artikel 16, som i en senere affattelse bestemmer, at de paagaeldende retsakter skal vedlaegges »som fast tilknyttet bilag« til referatet - maa det formodes, at da moedereferatet blev modtaget af Retten vedlagt de dokumenter, der udgjorde den vedtagne retsakt, i samme omslag, saaledes som Kommissionens repraesentanter har haevdet at have modtaget det fra Generalsekretariatet, er disse dokumenter blevet »vedlagt« moedereferatet i den forstand, at de er blevet anbragt sammen med dette uden at vaere knyttet til det fysisk.

Under disse omstaendigheder, og naar henses til den gyldighedsformodning, der knytter sig til Faellesskabets retsakter, maa disse dokumenter foelgelig anses for bekraeftet ved formandens og generalsekretaerens underskrifter, der er anbragt paa den foerste side af det naevnte referat.

6 Saafremt en virksomhed har deltaget i moeder, hvorunder der er forekommet konkurrencebegraensende adfaerd, er dette tilstraekkeligt til at bevise dens deltagelse i denne adfaerd, naar der ikke foreligger indicier til stoette for det modsatte.

7 Saafremt virksomheder har givet udtryk for en faelles hensigt om at foelge en bestemt prispolitik paa markedet, udgoer dette en aftale i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1's forstand. Der er i denne forbindelse ingen grund til at fortolke begrebet »aftale« i traktatens artikel 65, stk. 1, forskelligt fra begrebet »aftale« i EF-traktatens artikel 85, stk. 1.

8 Begrebet samordnet praksis skal fortolkes under hensyntagen til artikel 65, stk. 1's formaal og de relevante bestemmelser i EKSF-traktaten. I denne forbindelse bemaerkes, at selv om staalmarkedet er et oligopolistisk marked, som er karakteriseret ved ordningen efter traktatens artikel 60, hvorved det ved hjaelp af den pligtmaessige offentliggoerelse af prislister og transportgebyrer sikres, at de enkelte virksomheders priser er transparente, er den stivhed eller parallelitet i priserne, som foelger heraf, ikke i sig selv i strid med traktaten, naar den ikke skyldes en - eventuel stiltiende - aftale mellem parterne, men er udtryk for den styrke og de strategier, som uafhaengige og rivaliserende oekonomiske enheder har paa markedet. Det foelger heraf, at princippet om, at enhver virksomhed selvstaendigt skal fastlaegge den politik, som den vil foelge paa markedet, uden hemmelige aftaler med sine konkurrenter, ligger til grund for EKSF-traktaten og navnlig for dens artikel 4, litra d), og artikel 65, stk. 1.

Forbuddet mod »samordnet praksis« i traktatens artikel 65, stk. 1, forfoelger principielt det samme formaal som det parallelle forbud mod »samordnet praksis« i EF-traktatens artikel 85, stk. 1. Det tilsigter navnlig at sikre den effektive virkning af forbuddet i traktatens artikel 4, litra d), idet det rammer en koordinering mellem virksomheder, som uden at vaere udmoentet i en egentlig aftale bevidst erstatter risikoen ved den normale konkurrence efter traktaten med et praktisk samarbejde.

Saafremt en virksomhed paa et moede, der afholdes inden for rammerne af en regelmaessig samordning, og hvor de fleste af virksomhedens konkurrenter er til stede, over for disse afsloerer, hvad dens fremtidige prispolitik paa markedet vil vaere, og samtidig opfordrer dem til at foelge den samme adfaerd, og saaledes handler i den udtrykkelige hensigt at paavirke deres fremtidige konkurrenceadfaerd, og saafremt virksomheden med rimelighed kan forvente, at dens konkurrenter i vidt omfang vil efterkomme dens anmodning, eller at de i det mindste vil tage hensyn hertil ved fastlaeggelse af deres egen politik paa markedet, erstatter de paagaeldende virksomheder risikoen ved en normal konkurrence efter traktaten med et praktisk indbyrdes samarbejde, der maa betegnes som »samordnet praksis« i traktatens artikel 65, stk. 1's forstand.

I oevrigt anvender virksomheder en samordnet praksis i denne bestemmelses forstand, saafremt de faktisk deltager i en ordning, hvormed det tilsigtes at fjerne usikkerheden med hensyn til deres fremtidige adfaerd paa markedet, og som noedvendigvis indebaerer, at de hver isaer tager hensyn til de oplysninger, de har modtaget fra konkurrenterne. Det er saaledes ikke noedvendigt at paavise, at de paagaeldende informationsudvekslinger har foert til et konkret resultat eller er blevet gennemfoert paa det paagaeldende marked.

9 For saa vidt som EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, henviser til konkurrencebegraensende foranstaltninger, som »har til formaal« at fordreje den normale konkurrence, omfatter dette udtryk ordene »har til formaal« i EF-traktatens artikel 85, stk. 1. Det er saaledes ikke noedvendigt at paavise en skadelig virkning for konkurrencen for at kunne bevise en overtraedelse af traktatens artikel 65, stk. 1.

10 Selv om den oligopolistiske karakter af de i EKSF-traktaten omhandlede markeder i et vist omfang kan svaekke virkningerne af konkurrencen, kan dette forhold ikke berettige, at artikel 65 fortolkes saaledes, at det er lovligt for virksomhederne at udvise en adfaerd, der yderligere begraenser konkurrencen, navnlig ved hjaelp af foranstaltninger vedroerende prisfastsaettelse. I betragtning af de foelger, som markedets oligopolistiske struktur kan have, er det saa meget mere noedvendigt at beskytte den konkurrence, der er tilbage.

11 Den obligatoriske offentliggoerelse af priser, som foreskrives i EKSF-traktatens artikel 60, stk. 2, har til formaal for det foerste saa vidt muligt at hindre forbudt adfaerd, for det andet at give koeberne mulighed for at skaffe sig noejagtige prisoplysninger og for at deltage i kontrollen med, at der ikke sker forskelsbehandling, og for det tredje at give virksomhederne adgang til praecise oplysninger om konkurrenternes priser, saaledes at de faar mulighed for at gennemfoere en tilpasning.

Den omstaendighed, at bestemmelserne i artikel 60 virker som en begraensning af konkurrencen, udelukker ikke anvendelsen af forbuddet mod konkurrencebegraensende aftaler i traktatens artikel 65, stk. 1. De priser, der fremgaar af prislisterne, skal nemlig fastsaettes uafhaengigt af den enkelte virksomhed og uden enhver, ogsaa stiltiende, aftale mellem dem.

12 EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, hviler paa det princip, at enhver erhvervsdrivende selvstaendigt skal fastlaegge den politik, som han vil foelge paa det faelles marked.

En ordning med udveksling af oplysninger om ordrer og om leverancer, som er foretaget af deltagerne i denne ordning paa de vigtigste markeder i Faellesskabet, hvorved oplysningerne er opdelt paa den enkelte virksomhed og den enkelte medlemsstat, er - naar henses til at disse oplysninger er ajourfoerte og alene bestemt for de deltagende producenter, med udelukkelse af forbrugerne og de andre konkurrenter, og til de paagaeldende produkters ensartede karakter og graden af koncentration paa markedet - i stand til at paavirke de deltagende virksomheders adfaerd vaesentligt og erstatter de normale konkurrencerisici med et praktisk indbyrdes samarbejde.

13 EKSF-traktaten indeholder ikke nogen bestemmelse, der tillader konkurrencebegraensende aftaler om priser, og hverken Raadet, Kommissionen eller virksomhederne har ret til at se bort fra bestemmelserne i traktatens artikel 65, stk. 1, eller frigoere sig fra deres forpligtelse til at overholde dem.

Det foelger heraf, at selv om det antages, at de prisaftaler, der blev indgaaet inden for erhvervssammenslutningen Eurofer/Skandinavien, blev indgaaet i forbindelse med overenskomster om begraensning af handelsstroemmene, der var indgaaet mellem paa den ene side Faellesskabet og paa den anden side Sverige, Norge og Finland, og selv om Kommissionen og/eller myndighederne i disse lande i det mindste indirekte tilskyndede til dem eller tolererede dem, udgjorde disse aftaler en overtraedelse af traktatens artikel 65, stk. 1, i det omfang de indebar en fastsaettelse af priser paa det danske marked.

14 Bestemmelserne i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 4, hvorefter aftaler eller vedtagelser, der er forbudt i medfoer af stk. 1, »uden videre [er] ugyldige«, har et objektivt indhold og er bindende saavel for virksomhederne som for Kommissionen, som ikke kan fritage virksomhederne for bestemmelserne. Under disse omstaendigheder kan en mindre noejeregnende eller lempelig administrativ praksis ikke aendre den omstaendighed, at en overtraedelse af traktatens artikel 65, stk. 1, udgoer et retsbrud.

Dette gaelder ganske saerligt, saafremt den paagaeldende lempelige praksis - hvis den i oevrigt kan anses for bevist - hidroerer fra Kommissionens Generaldirektorat for Industri og ikke fra Generaldirektoratet for Konkurrence. Saafremt virksomheder har den mindste tvivl om lovligheden af deres adfaerd, paahviler det dem at tage kontakt med de tjenestegrene, der varetager konkurrencespoergsmaal, for at afklare situationen.

15 En beslutning er kun behaeftet med magtfordrejning, naar det paa grund af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet udelukkende eller i det mindste overvejende for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet, eller for at omgaa en fremgangsmaade, der saerligt er fastsat i traktaten for at imoedegaa konkret foreliggende vanskeligheder.

Paa konkurrenceomraadet udgoer forfoelgelsen og bekaempelsen af overtraedelser et lovligt maal for Kommissionens foranstaltninger i henhold til de grundlaeggende bestemmelser i EKSF-traktatens artikel 3 og 4. Saafremt der faktisk er foert bevis for saadanne overtraedelser, og det er godtgjort, at boederne er blevet beregnet objektivt og rimeligt, kan en beslutning, der paalaegger saadanne boeder i overensstemmelse med traktatens artikel 65, stk. 5, kun anses for behaeftet med magtfordrejning i undtagelsestilfaelde.

I den forbindelse udgoer det ikke i sig selv indicier for magtfordrejning, at der paa samme tid foertes sideloebende forhandlinger mellem Kommissionen og industrien om omstrukturering af den europaeiske jern- og staalindustri, og heller ikke, at der var »sammentraef« mellem sammenbruddet af disse forhandlinger og vedtagelsen af en beslutning, der fastslog, at de foerende virksomheder i branchen havde overtraadt konkurrencereglerne.

16 Den begrundelse, der foreskrives i EKSF-traktatens artikel 15, skal dels goere det muligt for adressaten at goere sig bekendt med begrundelserne for den trufne foranstaltning med henblik paa i paakommende tilfaelde at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres legalitetskontrol. For saa vidt angaar en beslutning, hvorved flere virksomheder paalaegges boeder for en overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler, skal raekkevidden af begrundelsespligten navnlig vurderes under hensyn til, at overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. Ved fastsaettelsen af stoerrelsen af den enkelte boede raader Kommissionen i oevrigt over et skoen, og den kan herved ikke anses for forpligtet til at anvende en praecis matematisk formel.

Det er oenskeligt, at virksomhederne - saaledes at de kan tage stilling med fuldt kendskab til sagen - kan faa et detaljeret indblik i, hvorledes den boede, der paalaegges dem, er beregnet, uden med henblik herpaa at vaere forpligtet til at anlaegge sag ved Faellesskabets retsinstanser til proevelse af beslutningen.

Dette gaelder saa meget mere, naar Kommissionen har anvendt detaljerede matematiske formler med henblik paa at beregne boederne. I en saadan situation er det oenskeligt, at de beroerte virksomheder, og i givet fald Retten, saettes i stand til at kontrollere, at den metode, Kommissionen har anvendt, og de faser, den har gennemfoert, ikke er behaeftet med fejl og er forenelige med de bestemmelser og principper, der gaelder for boeder, og navnlig med forbuddet mod forskelsbehandling.

Den omstaendighed, at Kommissionen under sagen paa Rettens anmodning har fremlagt taloplysninger vedroerende beregningen af boederne, udgoer dog ikke en supplerende og efterfoelgende begrundelse for beslutningen, hvorved disse boeder paalaegges, men er det talmaessige udtryk for de i beslutningen angivne kriterier, saafremt disse selv kan kvantificeres.

17 Begrebet recidiv, saaledes som det forstaas i en raekke nationale retsordener, forudsaetter, at en person har begaaet nye overtraedelser efter at vaere blevet straffet for lignende overtraedelser.

Det kan ikke betragtes som en skaerpende omstaendighed, der begrunder en forhoejelse af boeden, af den paagaeldende virksomhed allerede er blevet straffet for lignende overtraedelser i en tidligere beslutning, for saa vidt som dette forhold vedroerer overtraedelser, der blev begaaet foer vedtagelsen af den naevnte beslutning.

18 Ved fastsaettelsen af stoerrelsen af de boeder, der skal paalaegges jern- og staalvirksomheder for overtraedelse af konkurrencereglerne, har Kommissionen principielt ret til at tage hensyn til disse virksomheders vanskelige oekonomiske situation og fastsaette boederne paa et niveau, som den anser for passende. Saafremt Kommissionen imidlertid blev anset for forpligtet til at tage hensyn til en virksomheds oekonomiske underskudssituation, ville dette medfoere en uberettiget konkurrencemaessig fordel for virksomheder, der er mindre tilpassede til markedsforholdene.

19 Eftersom det ikke er en noedvendig betingelse for at fastslaa en overtraedelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, at det bevises, at den paagaeldende adfaerd har haft en konkurrencebegraensende virkning, er den virkning, som en aftale eller samordnet praksis har kunnet have paa den normale konkurrence, ikke et afgoerende kriterium ved fastsaettelsen af et passende beloeb for boeden. Forhold, der vedroerer fortsaettet og dermed formaalet med en adfaerd, kan faktisk have stoerre betydning end de omstaendigheder, der vedroerer adfaerdens virkninger, navnlig naar der er tale om overtraedelser, der efter deres karakter er alvorlige, saasom fastsaettelse af priserne og opdeling af markeder.

Dog kan vurderingen af en overtraedelses virkninger vaere relevant for boedespoergsmaalet, saafremt Kommissionen udtrykkeligt paaberaaber sig en virkning, men ikke kan bevise den eller fremfoere gode grunde til at tage hensyn til den.

Saafremt Kommissionen har gjort det noedvendigt for virksomhederne at udveksle deres synspunkter om den oekonomiske situation paa markedet og de fremtidige tendenser, isaer vedroerende priser, kan virkningerne af overtraedelserne ikke bestemmes ved at sammenligne situationen som foelge af de konkurrencebegraensende aftaler, der er indgaaet af disse virksomheder, med den situation, der ville have foreligget, hvis der ikke havde vaeret nogen form for kontakt mellem dem, men ved at sammenligne denne situation med den, som Kommissionen har lagt op til og accepteret.

20 Den omstaendighed, at Kommissionen tidligere har paalagt boeder paa et vist niveau som straf for visse typer overtraedelser, kan ikke fratage den muligheden for at forhoeje dette niveau inden for de i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 5, angivne graenser, saafremt dette er noedvendigt for at sikre effektiviteten af Faellesskabets konkurrencepolitik.

21 Naar Retten fastsaetter en boede som led i udoevelsen af sin fulde proevelsesret, er der i sagens natur ikke tale om en praecis matematisk operation. I oevrigt er Retten ikke bundet af Kommissionens beregninger, men skal foretage sin egen vurdering under hensyntagen til alle sagens omstaendigheder.

22 Ifoelge EKSF-traktatens artikel 39 har indbringelse af sager for Retten ingen opsaettende virkning. Foelgelig kan Kommissionen ikke vaere forpligtet til at give samme behandling til en virksomhed, der - uanset om den har anlagt sag - betaler boeden paa dennes normale forfaldsdato, i givet fald under anvendelse af de muligheder for at betale i rater til en gunstig rentesats, der kan vaere blevet tilbudt den af Kommissionen, og en virksomhed, som oensker at udskyde den naevnte betaling indtil afsigelsen af en endelig dom. Bortset fra helt saerlige omstaendigheder maa det i dette sidstnaevnte tilfaelde anses for berettiget at anvende morarenter efter den normale sats.

Parter

I sag T-141/94,

Thyssen Stahl AG, Duisburg (Tyskland), under den skriftlige forhandling ved advokaterne Jochim Sedemund og Frank Montag, og under den mundtlige forhandling ved advokat Montag og advokat Barbara Balke, Köln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Aloyse May, 32, Grand-rue,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, først ved Julian Currall og Norbert Lorenz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Géraud Sajust de Bergues, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, derefter ved generaldirektør Jean-Louis Dewost, Kommissionen Juridiske Tjeneste, Julian Currall og Guy Charrier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, som befuldmægtigede, bistået af advokat Heinz-Joachim Freund, Frankfurt am Main, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

vedrørende en hovedpåstand om annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (EFT L 116, s. 1),

har DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Anden Udvidede Afdeling)

sammensat af den fungerende afdelingsformand, C.W. Bellamy, og dommerne A. Potocki og J. Pirrung,

justitssekretær: fuldmægtig J. Palacio González,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 23., 24., 25., 26. og 27. marts 1998,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

1 Nærværende sag vedrører en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (EFT L 116, s. 1, herefter »beslutningen«), hvorved Kommissionen fastslog, at 17 europæiske stålvirksomheder og en af deres faglige organisationer i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, havde deltaget i en række aftaler, vedtagelser og former for samordnet praksis vedrørende fastsættelse af priser, opdeling af markeder og udveksling af fortrolige oplysninger om Fællesskabets marked for stålbjælker, og pålagde 14 virksomheder inden for denne sektor bøder for de mellem den 1. juli 1988 og den 31. december 1990 begåede overtrædelser.

2 Sagsøgeren er Thyssen-koncernens største stålproducerende datterselskab. I 1989/1990 var selskabets omsætning 8,241 mia. DEM. I 1990 nåede selskabets salg af stålbjælker i Fællesskaber op på 187,5 mio. DEM, hvilket svarer til 91 mio. ECU.

3 Ti andre adressater for beslutningen har også anlagt sag ved Retten, nemlig NMH Stahlwerke GmbH (herefter »NMH«, sag T-134/94), Eurofer ASBL (herefter »Eurofer«, sag T-136/94), ARBED SA (herefter »ARBED«, sag T-137/94), Cockerill-Sambre SA (herefter »Cockerill-Sambre«, sag T-138/94), Unimétal - Société française des aciers longs SA (herefter »Unimétal«, sag T-145/94), Krupp Hoesch Stahl AG (herefter »Krupp Hoesch«, sag T-147/94), Preussag Stahl AG (herefter »Preussag«, sag T-148/94), British Steel plc (herefter »British Steel«, sag T-151/94), Siderúrgica Aristrain Madrid SL (herefter »Aristrain«, sag T-156/94) et Empresa Nacional Siderúrgica SA (herefter »Ensidesa«, sag T-157/94).

4 Da de 11 sager ved Rettens kendelse af 10. december 1997 er blevet forenet med henblik på bevisoptagelsen og den mundtlige forhandling, vil der i nærværende dom blive henvist til et vist antal dokumenter, som er fremlagt i de parallelle sager. Eftersom sagsøgerne i disse sager har fremført visse argumenter i et fælles mundtligt indlæg i retsmødet, vil der endvidere blive henvist til »sagsøgerne«.

B - Forbindelserne mellem jern- og stålindustrien og Kommissionen mellem 1970 og 1990

Krisen i 1970'erne og oprettelsen af Eurofer

5 Den europæiske jern- og stålindustri blev fra og med 1974 hårdt ramt af et fald i efterspørgslen, som skabte problemer i form af overudbud og overkapacitet såvel som lave priser.

6 Den 1. januar 1977 vedtog Kommissionen i medfør af EKSF-traktatens artikel 46 »Simonet-planen«, i medfør af hvilken hver enkelt virksomhed ensidigt og frivilligt skulle påtage sig at tilpasse sine leverancer til programmer for den påregnede udvikling, som blev offentliggjort hvert kvartal i henhold til traktatens artikel 46, stk. 3, punkt 2. Da denne ordning ikke havde gjort det muligt at stabilisere markedet, blev den i 1978 erstattet med »Davignon-planen«, som bl.a. supplerede de frivillige og ensidige forpligtelser med fastsættelse af orienteringspriser og minimumspriser (den såkaldte »Eurofer I-aftale«).

7 Virksomhedernes ensidige og frivillige forpligtelser over for Kommissionen blev forinden drøftet mellem virksomhederne inden for brancheorganisationen Eurofer, som var blevet oprettet på Kommissionens initiativ i 1977. Faktisk støttede Kommissionen sig i så vidt omfang på Eurofer med henblik på at styre stålkrisen, at kommissionsmedlem Davignon i en skrivelse af 13. juli 1978 til Eurofer's formand henviser til »den fælles indsats for at overvinde krisen, som Kommissionen og producenterne har valgt« (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 2).

Det fra 1980 til 1988 gældende kvotesystem

8 Da situationen på jern- og stålmarkedet fortsat blev forværret, vedtog Kommissionen beslutning nr. 2794/80/EKSF af 31. oktober 1980 om indførelse af et kvotesystem for stålproduktionen for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 291, s. 1, herefter »beslutning nr. 2794/80«). Ved denne beslutning fastslog Kommissionen, at der forelå en åbenbar krise i EKSF-traktatens artikel 58's forstand, og fastsatte bindende produktionskvoter for de fleste jern- og stålprodukter, herunder for stålbjælker.

9 Denne kriseordning kan beskrives som følger: Kommissionen fastsatte på kvartalsbasis et mål for fællesskabsproduktionen for de forskellige produktkategorier og tildelte derefter den enkelte virksomhed en produktionskvote samt en leveringskvote på EF-niveau (de såkaldte »I-kvoter«). Det blev endvidere aftalt, at hver virksomhed fik tildelt en leveringskvote for hvert af de nationale markeder (de såkaldte »i-kvoter«). Eurofer varetog fordelingen af den enkelte virksomheds »I-kvote« på »i-kvoter« inden for rammerne af Eurofer II - Eurofer V-aftalerne. I tilfælde af uenighed mellem virksomhederne greb Kommissionen om fornødent ind (jf. Davignon's mægling den 2.6.1982 vedrørende Italsider's »i-kvoter«, bilag 3, dokument 11, til stævningen i sag T-151/94).

10 Det skal endvidere bemærkes, at kommissionsmedlemmerne Davignon og Andriessen ved en skrivelse af 17. januar 1983 (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 6) rettede en advarsel til Eurofer, der lyder som følger:

»Kommissionen værdsætter det bidrag, som virksomhederne og deres organisationer har ydet til antikrise-foranstaltningernes succes, også vedrørende prispolitikken. Den anser dette samarbejde for en væsentlig del af sin politik på jern- og stålområdet og ønsker, at det fortsætter.

Den henleder imidlertid organisationernes og navnlig Eurofer's opmærksomhed på, at disse skal udøve deres virksomhed under nøje overholdelse af de rammer og grænser, der er fastsat i EKSF-traktatens artikel 48.

Kommissionen skal præcisere, at den ikke vil acceptere, at jern- og stålvirksomhederne eller deres organisationer foregriber eller fordrejer de beslutninger, som Kommissionen vil træffe i forbindelse med udformningen af prispolitikken, og heller ikke, at de foranstaltninger, som den træffer, og de henstillinger, som den udsteder som led i sin antikrisepolitik, bruges som påskud for at indgå aftaler eller træffe vedtagelser, der er i strid med traktaten. Sådanne aftaler eller vedtagelser vil være omfattet af artikel 65, de er uden videre ugyldige, og Kommissionen vil være nødt til at skride ind over for dem.

[...]«

11 Eurofer's formand svarede ved en skrivelse af 8. februar 1983 Davignon og Andriessen som følger (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 7):

»Jeg tillader mig [...] at gøre Dem opmærksom på, at hvad mængderne angår er aftalerne om begrænsning af produktion og leveringer blevet indgået efter stærk henstilling fra Europa-Kommissionen og Rådet. Kommissionen er blevet underrettet om alle enkeltheder vedrørende gennemførelsen af aftalerne, og vi er fast besluttet på fortsat at følge denne fremgangsmåde.

Vedrørende priserne har Kommissionen og Rådet vedholdende insisteret på, at en forhøjelse er nødvendig, således at jern- og stålvirksomhederne kan opnå tilfredsstillende indtægter [...]

Kommissionen er nøje underrettet om alle de udfoldede bestræbelser med henblik på at nå det mål, som den har sat sig, og vi agter at fortsætte hermed i fremtiden.

På denne baggrund forventer vi, såfremt vores foranstaltninger en dag skulle falde uden for den fortolkning, som Kommissionen foretager af bestemmelserne i Paris-traktaten, at De øjeblikkeligt vil underrette os herom.«

12 Da den åbenbare krisetilstand viste sig at være af langvarig karakter, blev de af Kommissionen vedtagne kvoteforanstaltninger forlænget og suppleret flere gange mellem 1984 og 1986, bl.a. ved indførelsen af en ordning med mindstepriser for stålbjælker og andre produkter (Kommissionens beslutning nr. 3715/83/EKSF af 23.12.1983 om fastsættelse af mindstepriser for visse jern- og stålprodukter, EFT L 373, s. 1). Kommissionen vedtog endvidere beslutning nr. 3483/82/EKSF af 17. december 1982 om forpligtelse for virksomhederne i Fællesskabet til at meddele deres leverancer af visse jern- og stålprodukter (EFT L 370, s. 1, herefter »beslutning nr. 3483/82«), hvorved der blev indført en »overvågningsordning«, hvorefter den enkelte virksomhed var forpligtet til at give Kommissionen meddelelse om sine leverancer i det enkelte land.

13 I begyndelsen af 1984 udbyggede Kommissionen kvoteordningen med vedtagelsen af beslutning nr. 234/84/EKSF af 31. januar 1984 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 29, s. 1, herefter »beslutning nr. 234/84«). I den niende betragtning til denne beslutning omtales en erklæring fra Rådet af 22. december 1983, ifølge hvilken »stabiliteten af de traditionelle stålleverancer inden for Fællesskabet er et væsentligt element, som bør bevares, for at omstruktureringen af stålsektoren kan ske i en konkurrencemæssig sammenhæng, der er forenelig med den solidaritet, der er fremtvunget ved produktionskvotesystemet«. Beslutningens artikel 15B bestemmer følgelig, at såfremt en medlemsstat indgiver en klage i den forbindelse, skal Kommissionen - efter at have undersøgt, om klagen er berettiget - formå de virksomheder, der har forårsaget de konstaterede forstyrrelser, til skriftligt at forpligte sig til i det følgende kvartal at udligne ubalancen i deres traditionelle leverancer. Såfremt en virksomhed ikke vil underkaste sig dette solidaritetsprincip, kan Kommissionen nedsætte den del af virksomhedens kvoter, der kan leveres på det fælles marked.

14 Politikken vedrørende stabiliteten af de traditionelle handelsstrømme og bestræbelserne på at holde priserne på et acceptabelt niveau blev flere gange drøftet mellem Kommissionen og Eurofer og især i:

- Et notat fra Eurofer af 2. juli 1984, som refererer de udtalelser, der blev afgivet på et møde mellem repræsentanter for Kommissionen og for industrien, som fandt sted i Bruxelles den 27. juni 1984 (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 8), hvori det vedrørende gennemførelsen af artikel 15B i beslutning nr. 234/84 anføres:

»Kommissionen indførte ordningen i artikel 15B for at imødekomme de nationale regeringers kritik. Den kan under ingen omstændigheder erstatte 'i-ordningen' i Eurofer IV-aftalen. Kommissionen har tværtimod behov for Eurofer vedrørende markedsskøn og løsningen af alle detailspørgsmål. Uden Eurofer ville Kommissionen være særdeles vanskeligt stillet [...] sagt i almindelighed er Kommissionen alene interesseret i den generelle bedømmelse af situationen uden at gå ind i detaljer af sekundær betydning [...] for fremtiden er Kommissionen villig til at overveje en ordning på basis af kvoter, men den vil i så fald have brug for Eurofer's fulde støtte.«

- Referatet fra et møde mellem Kommissionen og Eurofer den 16. december 1985, hvori deltog kommissionsmedlem Narjes (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 10), hvori det vedrørende de traditionelle handelsstrømme anføres:

»Kommissionen anførte, at de seneste udviklinger på markedet gav den anledning til alvorlig bekymring. Den beklagede, at Eurofer V endnu ikke var blevet indgået, og den understregede producenternes ansvar for så vidt angår priserne [...] Kommissionen opfordrede deltagerne til at foretage en fornyet bedømmelse af deres samarbejdsformer, idet den finder, at Eurofer har spillet en væsentlig rolle i forbindelse med gennemførelsen af artikel 58. Den har til hensigt at fastlægge kriterierne for anvendelsen af artikel 15B så snart som muligt, for at tage højde for den situation, at Eurofer ikke har heldet med sig, eller for at lette en privat ordning.«

- Referatet af et møde mellem Narjes og Eurofer den 10. marts 1986 (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 13), hvori det vedrørende det spanske marked anføres:

»Narjes henviste til Kommissionens beslutning om begrænsningen af leverancerne i Spanien [...] for så vidt angår byrdefordelingen var han interesseret i en intern aftale mellem producenterne i Eurofer.«

- Referatet af et møde mellem Narjes og repræsentanterne for Eurofer den 16. maj 1986 (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 14), hvori det anføres:

»Kommissionen fremhævede, at det var nødvendigt hurtigt at harmonisere de i Fællesskabet offentliggjorte priser på det samme niveau og at undgå forskelle mellem de offentliggjorte priser og priserne på markedet. Sektorrabatterne burde svare til de virkelige forhold. Det blev bekræftet, at den franske jern- og stålindustri var rede til at forhøje priserne, men også, at det i den forbindelse var nødvendigt med støtte fra de udefra kommende leverandører. Eurofer udtrykte håb om, at Eurofer V-aftalen er et egnet grundlag for en generel opretning af priserne«.

15 På samme tidspunkt indgik Kommissionen en række internationale aftaler med Kongeriget Sverige, Kongeriget Norge og Republikken Finland, som skulle sikre stabiliteten af de traditionelle handelsstrømme mellem disse lande og Fællesskabet (det såkaldte »overenskomstsystem«), jf. skrivelser fra Kommissionen, som blev fremlagt på retsmødet af parterne, til de svenske myndigheder af 4. marts 1986, 13. februar 1987 og 21. januar 1988, til de norske myndigheder af 4. marts 1986, 11. marts 1987 og 12. februar 1988 og til de finske myndigheder af 4. marts 1986, 10. april 1987 og 12. februar 1988, som blev sendt henholdsvis inden for rammerne af aftalen af 22. juli 1972 mellem medlemsstaterne i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab på den ene side og Kongeriget Sverige på den anden side (EFT 1973 L 350, s. 76), inden for rammerne af aftalen af 14. maj 1973 mellem medlemsstaterne i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab på den ene side og Kongeriget Norge på den anden side (EFT 1974 L 348, s. 17) og inden for rammerne af aftalen af 5. oktober 1973 mellem medlemsstaterne i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab på den ene side og Republikken Finland på den anden side (EFT 1974 L 348, s. 1).

16 En lignende ordning fandt anvendelse på Kongeriget Spanien for en overgangsperioden på tre år i henhold til protokol nr. 10 til tiltrædelsesakten. Kommissionen fastsatte således for hvert af årene 1986, 1987 og 1988 niveauet for leverancerne af jern- og stålprodukter af spansk oprindelse på markederne i Fællesskabet, med undtagelse af Portugal. Anvendelsen af disse særlige overgangsforanstaltninger ophørte den 31. december 1988.

Begivenhederne forud for udløbet af ordningen vedrørende den åbenbare krise den 30. juni 1988

17 Kommissionen begyndte at forberede afviklingen af kriseordningen og en tilbagevenden til normale markedsvilkår allerede i 1985. Det anføres i et dokument, som blev udarbejdet af tjenestegrenene i Kommissionens Generaldirektorat for det Indre Marked og Industri (GD III) i 1985 (dokument III/534/FR, stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 5): »Ordningen med kvoter var i vidt omfang baseret på det frivillige system, som var blevet administreret af Eurofer«, og det fremhæves: »[Det er væsentligt], at en aftale vedrørende fremtiden indgås før midten af næste år, for hvis dette ikke sker, vil det komme til kamp om markedsandelene i årets anden halvdel, hvilket kan få katastrofale virkninger for priserne og for virksomhedernes indtjening.« Dokumentet konkluderer: »Eurofer må følgelig opfordres til at leve op til sit ansvar og fremsætte forslag om, hvordan jern- og stålindustrien kan overgå fra en periode med beskyttelse til vilkårene på et frit marked.«

18 I sin meddelelse til Rådet om indførelse i medfør af EKSF-traktatens artikel 58 af en kvoteordning, der skal gælde efter den 31. december 1985 (KOM(85) 509, stævningen i sag T-145/94, bilag 14), beskriver Kommissionen nærmere en overgangsperiode, inden man vender tilbage til normale konkurrencevilkår. Kommissionen anfører, at krisens værste del praktisk talt er overstået, og konkluderer:

»Strukturomlægningen i Fællesskabets jern- og stålindustri er imidlertid endnu ikke afsluttet [...] der er således behov for en overgangsperiode. Denne skal begrænses til højst tre år og vil give industrien mulighed for en gradvis overgang fra den nuværende strenge regulering til et marked med fri konkurrence i overensstemmelse med EKSF-traktatens målsætninger [...] Den kvoteordning, der tænkes indført fra den 1. januar 1986 [...] skal være den sidste kvoteordning, inden man vender tilbage til et marked med fri konkurrence [...] Kommissionen [vil] ikke lade bestemmelserne i artikel 15B i beslutning 234/84/EKSF indgå i den nye beslutning i deres nuværende form [...] Kommissionen har imidlertid til hensigt i overgangsperiodens første fase at videreføre den på produktionsattester og ledsagedokumenter baserede statistiske kontrol med medlemsstaternes indbyrdes handel med jern- og stålprodukter. På denne måde vil det kunne kontrolleres, at der ikke sker pludselige forstyrrelser af den traditionelle samhandel mellem medlemsstaterne. Såfremt den statistiske kontrol afslører sådanne forstyrrelser, vil Kommissionen omgående kontrollere, at de ansvarlige virksomheder ikke har søgt at hverve nye kunder i strid med traktatens bestemmelser, navnlig prisbestemmelser.«

19 I beslutning nr. 3485/85/EKSF af 27. november 1985 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 340, s. 5) anfører Kommissionen, at takket være forbedringen af vilkårene på markedet

»vil [det] være muligt gradvis at afvikle kvotesystemet i løbet af to eller højst tre år. Allerede på mødet den 25. juli 1985 påpegede Rådet, at det var nødvendigt på velordnet vis at vende tilbage til et marked med fri konkurrence mellem Fællesskabets virksomheder«.

20 I referatet fra mødet mellem Kommissionen og Eurofer den 16. maj 1986 (stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 14), som blev udarbejdet af Eurofer, anføres det i afsnittet om »gennemførelse af artikel 58 i 1987«: »For så vidt angår fremtiden efter 1987 meddelte Kommissionens repræsentanter, at de for deres vedkommende endnu ikke havde nogen mening om spørgsmålet.« Det fremgår af det samme referat, at de ansvarlige fra Eurofer, der holdt møde, efter at Kommissionens repræsentanter var taget afsted, på sin side overvejede forskellige muligheder:

»En indledende drøftelse viste, at der måtte træffes et valg mellem tre muligheder:

- fuldstændig frihed, og hvorledes kunne man i denne situation samarbejde bedst muligt

- forlængelse af artikel 58, og hvorledes skulle man i den situation forholde sig til Kommissionen

- ingen anvendelse af artikel 58, men en privat ordning. I denne situation spørgsmål om, hvilken type ordning (produktion, leverancer) og hvilken dækning (råstål, bestemte produkter osv.).

Hver deltager kunne under alle omstændigheder tilslutte sig, at målet var at fastsætte et prisniveau, som vil føre til rentabilitet for et stort antal selskaber.

Forskellige opfattelser kom til udtryk, på den ene side - under henvisning til, at der flere år frem i tiden vil være overkapacitet - at aftaler vedrørende mængderne var uundgåelige, mens der fra anden side under henvisning til de tidligere erfaringer blev udtrykt tvivl med hensyn til, om alle selskaberne var i stand til at acceptere de tilpasninger, der var nødvendige for at indgå en privat aftale efter en lang periode med kunstige foranstaltninger.«

21 I beslutning nr. 3746/86/EKSF af 5. december 1986 om ændring af beslutning nr. 3485/85 (EFT L 348, s. 1) anførte Kommissionen: »indførelsen af artikel 15B var påkrævet i den mest akutte fase af krisen inden for jern- og stålindustrien; i den nuværende situation er denne bestemmelse ikke længere berettiget; den bør derfor ophæves«.

22 I meddelelsen til Rådet om jern- og stålpolitikken, der blev forelagt den 18. september 1987 (KOM(87) 388 endelig udg./2, EFT 1987 C 272, s. 3), udtalte Kommissionen navnlig følgende:

»Kommissionen er [...] kun rede til at forlænge kvotesystemet, som efter alles opfattelse bør ajourføres, hvis der samtidig foreligger incitamenter til lukning og bindende tilsagn fra de berørte virksomheder og regeringer.

[...]

Selv om der fortsat hersker kriseforhold med hensyn til flade produkter og svære profiler, vil Kommissionen i betragtning af den bremse, selve kvotesystemet kan lægge på omstruktureringen af industrien, således kun iværksætte et sådant system, hvis den på den anden side fra virksomhederne får bindende tilsagn om lukninger i et tilfredsstillende omfang og gennemført efter en tidsplan på højst tre år.

[...]

Især:

[...]

- vil den bringe systemet til ophør i løbet af 1988, hvis virksomhederne ikke inden den 1. august 1988 har ydet en ekstra indsats [...]«

23 Den 8. oktober 1987 gav Kommissionen en gruppe på tre »vismænd«, U. Colombo, H. Friderichs og J. Mayoux, i opdrag at undersøge, om virksomhederne, for så vidt angår tre grupper af produkter, herunder stålbjælker, var rede til at forpligte sig til en tilstrækkelig omfattende og hurtig nedskæring af produktionskapaciteten, som mentes at være for stor.

24 Det anføres i »de tre vismænds rapport« (EFT C 9 af 14.1.1988, s. 6):

»Det er tydeligt, at virksomhederne, der i syv år har været beskyttet af en kvoteordning og været vant til, at denne blev forlænget, ikke er rede til at give de tilsagn om lukninger, der er nødvendige for at begrunde en forlængelse af denne ordning [...]

Men i betragtning af den internationale økonomiske situation kan det forudses, at det nuværende relativt høje prisniveau ikke vil holde ret længe, og der er ingen tvivl om, at overkapaciteten på ny vil komme til at trykke markedet og tvinge stålproducenterne til strukturomlægning og lukning af anlæg.

Kommissionen må derfor handle beslutsomt, men samtidig i høj grad være sig sit ansvar bevidst.

Den nuværende kvoteordning kan ikke opretholdes, medmindre virksomhederne giver bindende tilsagn om kapacitetsnedskæringer. På den anden side, hvis man pludselig lader markedskræfterne råde, vil det prisfald, som dette utvivlsomt vil medføre, kunne påvirke samtlige virksomheder og således gøre den planlagte strukturomlægning endnu vanskeligere.«

25 Rapporten konkluderer:

»Afslutningsvis vil vi gerne på ny understrege, at stålkrisen er meget alvorlig, langt alvorligere, end de fleste stålproducenter vil erkende.

Denne krise kræver en resolut og utvetydig holdning fra fællesskabsmyndighedernes side for at få virksomhederne til at påtage sig deres del af ansvaret.

Det haster meget med at få omstruktureret stålvirksomhederne, således at de kan klare sig i konkurrencen på verdensmarkedet og blive fuldt ud konkurrencedygtige på et stadig mere åbent marked.«

26 I 1987 ændrede Kommissionen endvidere sin grundlæggende opfattelse vedrørende opretholdelse af de »traditionelle handelsstrømme«. I bilag I til Kommissionens ovennævnte meddelelse til Rådet af 18. september 1987 gav den således udtryk for den opfattelse, at »bevarelsen af det traditionelle handelsmønster for stålprodukter mellem medlemsstaterne ikke er konsistent med Fællesskabets mål om at skabe et åbent indre marked i 1992«.

27 Fællesskabets nye stålpolitik blev præsenteret i Kommissionens meddelelse om stålpolitikken, der blev forelagt for Rådet den 16. juni 1988 (KOM(88) 343 endelig udg., EFT C 194, s. 23). Vedrørende de foreslåede foranstaltninger anførte Kommissionen:

»Det bør bemærkes, at Paris-traktaten er baseret på princippet om fri konkurrence på markedet, idet dette anses for den normale situation, og at Kommissionen i henhold til denne traktats artikel 5 kun skal gribe direkte ind i produktionen, når omstændighederne kræver det [...] traktaten bestemmer endvidere, at der skal herske normale konkurrenceforhold.

Desuden må der tages hensyn til, at gennemførelsen af det indre marked i 1992 er et afgørende mål, også for stålmarkedet. Forberedelsen af det indre marked i 1992 kræver en radikal ændring af virksomhedernes strategi, der endnu alt for ofte bærer præg af, at der på markedsområdet tænkes i nationale baner.«

28 Kommissionen konkluderede:

»Der er sket en sådan bedring af situationen på stålmarkedet, at der ikke længere er grundlag for at opretholde kvotesystemet. Det har desuden vist sig, at dette system ikke er hensigtsmæssigt, når det drejer sig om at tilskynde virksomhederne til at gennemføre strukturomlægningen [...] Kommissionen mener [...] at den videre strukturtilpasning skal ske under normale markedsvilkår.«

29 På sin 1255. samling den 24. juni 1988 noterede Rådet sig, at Kommissionen havde til hensigt at bringe kvotesystemet til ophør for alle jern- og stålprodukter den 30. juni 1988. I forbindelse med de af Kommissionen påtænkte ledsageforanstaltninger og foranstaltninger vedrørende overvågning af markedet (månedsstatistikker vedrørende produktion og leveringer, programmer vedrørende udviklingen, konsultation af de interesserede parter) understregede Rådet, at »overvågningsordningen ikke må benyttes til omgåelse af artikel 65 i EKSF-traktaten« (jf. uddrag af udkast til protokol for 1255. samling i Rådet, bilag 3 til svarskriftet i sag T-151/94).

30 Den 4. maj 1988 offentliggjorde Kommissionen endvidere en pressemeddelelse (IP(88) 261, jf. stævningen i sag T-151/94, bilag 5, dokument 4) vedrørende den undersøgelse, som den havde gennemført i anledning af sagen om rustfrit stål (jf. præmis 36 nedenfor). Det anføres bl.a. heri:

»Dette er den første undersøgelse vedrørende karteller inden for stålsektoren, som Kommissionen har foretaget i 13 år. Eftersom Kommissionens officielle kvoteordning allerede er blevet ophævet for visse produkter, og idet der er blevet fremsat forslag om at bringe kvoteordningen til ophør den 30. juni 1988, er det klart, at Kommissionen ikke kan acceptere, at der i stedet for fællesskabsordningen indføres uofficielle og ulovlige aftaler, der indgås af industrien selv.«

31 For så vidt angår stålbjælker ophørte kriseordningen officielt den 30. juni 1988. Eurofer V-aftalen udløb på samme tidspunkt. Ordningen for overvågning af leverancerne mellem medlemsstaterne, der var indført ved beslutning nr. 3484/82, blev dog opretholdt indtil november 1988.

Overvågningsordningen, der blev indført med virkning fra den 1. juli 1988

32 Selv om de åbenbare kriseforanstaltninger blev bragt til ophør den 30. juni 1988, fremgår det af et internt notat fra GD III af 24. oktober 1988, som sagsøgte har fremlagt til opfyldelse af Rettens kendelse af 10. december 1997, at Rådet og Kommissionen var enedes om, at det var nødvendigt at lette virksomhedernes tilpasning til eventuelle ændringer i efterspørgslen. Det var med henblik herpå blevet aftalt, at Kommissionen fortsat skulle overvåge markedet ved hjælp af tre foranstaltninger:

- indsamling af månedsstatistikker vedrørende produktion og leverancer af visse produkter

- overvågning af udviklingen på markederne for disse produkter i forbindelse med de kvartalsvise programmer for den påregnede udvikling

- en regelmæssig konsultation af virksomhederne vedrørende situationen og tendenserne på markedet.

33 Kommissionen gennemførte navnlig denne politik ved beslutning nr. 2448/88/EKSF af 19. juli 1988 om indførelse af en overvågningsordning for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (EFT L 212, s. 1, herefter »beslutning nr. 2448/88«), ifølge hvilken ordning den enkelte virksomhed skulle give Kommissionen meddelelse om sine leverancer. Denne ordning udløb den 30. juni 1990 og blev erstattet med et informationssystem på individuel og frivillig basis.

34 Virksomhederne vedligeholdt således fortsat regelmæssige og snævre kontakter med GD III, hvorunder man drøftede markedsparametrene (produktion, levering, lagre, priser, udførsler, indførsler ...). Disse kontakter fandt sted i følgende grupper:

a) de officielle kvartalsmøder med deltagelse af repræsentanter for producenterne, brugerne og forhandlerne samt repræsentanterne fra Kommissionen, og hvorunder man i overensstemmelse med traktatens artikel 46 drøftede udviklingsprogrammerne (»forward programmes«). Sådanne møder fandt bl.a. sted den 4. maj 1988, den 1. september 1988, den 3. november 1988, den 1. februar 1989, den 28. april 1989, den 1. september 1989, den 7. november 1989, den 7. februar 1990, den 3. maj 1990, den 4. september 1990 og den 5. november 1990

b) »konsultationsmøderne« (»consultation meetings«), som var begrænset til et lille antal repræsentanter fra industrien - medlemmer af Eurofer og andre - og fra Kommissionen, og som bl.a. fandt sted den 27. oktober 1988, den 26. januar 1989, den 28. april 1989, den 27. juli 1989, den 26. oktober 1989, den 25. januar 1990 og den 27. juli 1990

c) »møderne for en begrænset kreds« (»restricted meetings«), som var begrænset til et meget snævert antal repræsentanter fra industrien - medlemmer af Eurofer og andre - og fra Kommissionen, den 8. december 1988, den 21. marts 1989, den 15. juni 1989 og den 13. december 1989

d) »stålfrokosterne« (»steel lunches«), som i en uformel form blev afholdt med deltagelse af repræsentanter for Eurofer og Kommissionen i forbindelse med konsultationsmøderne eller møderne for en begrænset kreds.

35 Hovedformålet med disse forskellige møder var at give Kommissionen de oplysninger fra industriens side, som var nødvendige for anvendelsen af traktatens artikel 46 og af den overvågningsordning, der blev indført ved beslutning nr. 2448/88. I møderne deltog tjenestemænd fra GD III (blandt andre Ortún, Kutscher, Evans, Drees, Aarts og Vanderseypen), formanden for CDE, formændene for Eurofer's Produktudvalg, visse repræsentanter for andre organisationer inden for jern- og stålindustrien og visse medlemmer af Eurofer's personale. Repræsentanterne for industrien meddelte Kommissionen generelle oplysninger om den økonomiske situation for det enkelte produkt. De oplysninger, der blev udvekslet ved disse lejligheder, generelle oplysninger såvel som produktoplysninger, vedrørte det faktiske forbrug, det beregnede forbrug, priser, ordrer, leverancer, indførsler, udførsler og lagre. Et sammendrag af konsultationsmøderne, bedre kendt under navnet »speaking notes«, blev sendt af Eurofer til GD III, normalt nogle dage efter vedkommende møde.

Beslutningen om rustfrit stål af 18. juli 1990

36 Den 18. juli 1990 vedtog Kommissionen beslutning 90/417/EKSF om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende en aftale og samordnet praksis mellem europæiske producenter af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål (EFT L 220, s. 28, herefter »beslutningen om rustfrit stål«), hvorved den pålagde visse jern- og stålvirksomheder bøder fra 25 000 til 100 000 ECU - blandt virksomhederne var British Steel, Thyssen Edelstahlwerke AG, der er et søsterselskab til sagsøgeren, og Ugine acier de Châtillon et Gueugnon, der er et datterselskab af Unimétal - for at have overtrådt traktatens artikel 65, stk. 1, ved at indgå pris- og kvoteaftalen af 15. april 1986.

Kommissionens overvejelser fra og med 1990 om EKSF-traktatens fremtid

37 I løbet af 1990 påbegyndte Kommissionen nogle overvejelser om EKSF-traktatens fremtid, således som det fremgår af et udkast til meddelelse af 23. oktober 1990 fra kommissær Bangemann, der var ansvarlig for industripolitikken, til Kommissionens medlemmer om dette spørgsmål (bilag 10 til stævningen i sag T-156/94). I dette dokument gik Kommissionen ind for, at EKSF-traktaten skulle udløbe til det fastsatte tidspunkt i år 2002, »idet Kommissionen vil udnytte det spillerum, som EKSF-traktaten giver den, til så vidt muligt at tilpasse anvendelsen af denne traktat til situationen inden for de to pågældende sektorer og samtidig gradvis organisere deres inkorporering ('phasing in') i EØF-traktaten i år 2002« (jf. også meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet fra Kommissionen af 15.3.1991 om EKSF-traktatens fremtid, SEK(91) 407 endelig udg., stævningen i sag T-151/94, bilag 3, dokument 1).

38 I meddelelsen fra september 1991 om EKSF's konkurrencepolitik (IV/832/91) (replikken i sag T-151/94, bilag 5) foreslog Kommissionen »i fremtiden [at] bestræbe sig på så vidt muligt at bringe EKSF's og EØF's konkurrenceordninger på linje med hinanden«. Ligeledes har Kommissionen i den Tyvende Beretning om Konkurrencepolitikken, som blev offentliggjort i 1991, bl.a. anført (punkt 122): »[...] tidspunktet er inde til så vidt muligt at afpasse EKSF-traktatens konkurrenceregler efter Rom-traktatens regler«.

C - Den administrative procedure ved Kommissionen

39 Den 16., 17. og 18. januar 1991 gennemførte Kommissionen på grundlag af individuelle beslutninger, der var truffet i henhold til traktatens artikel 47, kontrolundersøgelser i syv virksomheders og to virksomhedsorganisationers kontorer. Der blev foretaget yderligere kontrolundersøgelser den 5., 7. og 25. marts 1991. Supplerende oplysninger blev udleveret af nogle af de berørte virksomheder og organisationer på baggrund af begæringer fremsat af Kommissionen under henvisning til traktatens artikel 47.

40 Den 6. maj 1992 tilsendte Kommissionen de berørte virksomheder og organisationer, heriblandt sagsøgeren, en meddelelse af klagepunkter. Sagsøgeren svarede herpå ved skrivelse af 18. august og 20. december 1992.

41 Parterne fik endvidere mulighed for at fremsætte deres opfattelse under en høring, der fandt sted i Bruxelles fra den 11. til den 14. januar 1993, og referatet heraf blev tilsendt dem den 8. juli og den 8. september 1993. I betragtning af de mange henvisninger fra de deltagende parter til visse kontakter, som GD III havde haft med producenterne af stålbjælker i det tidsrum, der var omfattet af meddelelsen af klagepunkter, anmodede høringskonsulenten dem ved denne lejlighed om at tilstille ham alt det bevismateriale, de var i besiddelse af vedrørende dette spørgsmål. Sagsøgeren efterkom denne opfordring ved skrivelse af 16. februar 1993.

42 Ved skrivelse af 22. april 1993 gav høringskonsulenten de berørte parter meddelelse om, at han ikke havde til hensigt at afholde endnu en høring.

43 Den 15. februar 1994, dvs. dagen før vedtagelsen af beslutningen, blev de forhandlinger, som på daværende tidspunkt blev ført mellem Kommissionen og repræsentanterne for jern- og stålindustrien vedrørende omstrukturering af denne sektor ved hjælp af frivillige begrænsninger af produktionskapaciteten, afbrudt efter en konstatering af, at de var mislykkedes.

44 Ifølge protokollen for Kommissionens 1189. møde (morgen og eftermiddag), som sagsøgte har fremlagt på Rettens anmodning, blev beslutningen endeligt vedtaget under mødet om eftermiddagen den 16. februar 1994.

45 Kommissær Van Miert, der har ansvaret for konkurrencesager, holdt den 16. februar 1994 midt på dagen en pressekonference, hvorunder han meddelte, at Kommissionen netop havde vedtaget beslutningen, og gav oplysning om beløbet for de bøder, der var pålagt sagsøgerne British Steel, Preussag og ARBED. Disse beløb svarer ikke til dem, der er anført i beslutningen. Han gav endvidere nærmere oplysninger om visse kriterier, der var anvendt med henblik på fastsættelsen af bøderne, og besvarede spørgsmål fra journalisterne. Han afviste navnlig enhver forbindelse mellem vedtagelsen af beslutningen og sammenbruddet dagen før af forhandlingerne om frivillige begrænsninger af produktionskapaciteten.

46 Under en debat i Europa-Parlamentet den 24. februar 1994 rejste nogle parlamentsmedlemmer spørgsmål om de grunde, der havde foranlediget Kommissionen til at vedtage beslutningen dagen efter sammenbruddet af forhandlingerne om omstruktureringen af sektoren. Van Miert forsvarede Kommissionens standpunkt, idet han understregede, at der var tale om to forskellige sager.

D - Beslutningen

47 Beslutningen, som blev modtaget af sagsøgeren den 3. marts 1994, ledsaget af en skrivelse fra Van Miert af 28. februar 1994 (herefter »skrivelsen af 28. februar 1994«), indeholder følgende konklusion:

»Artikel 1

Følgende virksomheder har, i den udstrækning, der er beskrevet i denne beslutning, deltaget i de under deres respektive navne anførte former for praksis, der har hindret, begrænset eller fordrejet den normale konkurrence på det fælles marked. Hvor der idømmes bøder, er overtrædelsens varighed angivet i måneder, dog ikke for så vidt angår harmoniseringen af tillæg, hvor virksomhedernes deltagelse er angivet med et 'x'.

[...]

Thyssen

a) Udveksling af fortrolige oplysninger gennem Poutrelles-udvalget og Walzstahl-Vereinigung(30)

b) Prisfastsættelse i Poutrelles-udvalget(30)

c) Fastsættelse af priser på det tyske marked(3)

d) Fastsættelse af priser på det italienske marked(3)

e) Fastsættelse af priser på det danske marked(30)

f) Markedsdeling, 'Traverso-systemet'(3 + 3)

g) Markedsdeling, Frankrig(3)

h) Markedsdeling, Italien(3)

i) Harmonisering af tillægx)

Artikel 2

Eurofer har overtrådt EKSF-traktatens artikel 65 ved at organisere en udveksling af fortrolige oplysninger i forbindelse med de i artikel 1 nævnte overtrædelser begået af Eurofer's medlemmer.

Artikel 3

De i artikel 1 og 2 nævnte virksomheder og virksomhedsorganisationer bringer omgående de i samme artikler omhandlede overtrædelser til ophør, såfremt de ikke allerede har gjort det. Med henblik herpå undlader de pågældende virksomheder og virksomhedsorganisationer at gentage eller fortsætte nogen af de handlinger eller den adfærd, der er angivet i henholdsvis artikel 1 og artikel 2, eller at træffe foranstaltninger med tilsvarende virkning.

Artikel 4

For de i artikel 1 angivne overtrædelser, som fandt sted efter den 30. juni 1988 (31.12.1989 (1) for Aristrain's og Ensidesa's vedkommende), pålægges følgende bøder

[...]

Thyssen Stahl AG6 500 000 ECU

[...]

Artikel 5

De ved artikel 4 pålagte bøder indbetales senest tre måneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning [...]

Efter udløbet af denne periode påløber der automatisk renter efter den sats, som Den Europæiske Fond for Monetært Samarbejde anvendte på sine transaktioner i ecu den første arbejdsdag i den måned, hvor denne beslutning blev vedtaget, plus 3,5 procentpoint, dvs. 9,75%.

Bøder på over 20 000 ECU kan dog indbetales i fem lige store årlige rater:

- Den første indbetales senest tre måneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning.

- Den anden, tredje, fjerde og femte rate indbetales henholdsvis et, to, tre og fire år efter datoen for meddelelsen af denne beslutning. Hver rate forhøjes med renter, som beregnes af det samlede beløb, der resterer at blive indbetalt, efter den sats, som Den Europæiske Fond for Monetært Samarbejde anvendte på sine transaktioner i ecu i måneden forud for forfaldsdatoen for hver årlig rate. Denne mulighed betinges af, at der senest på den i første led nævnte dato fremlægges en for Kommissionen acceptabel bankgaranti, der dækker den tilbageværende hovedstol og renter. Ved for sen indbetaling forhøjes denne rentesats med 3,5 procentpoint.

[...]

Artikel 6

Denne beslutning er rettet til:

[...]

- Thyssen Stahl AG

[...]«

48 Der henvises i skrivelsen af 28. februar 1994 til beslutningens artikel 5, og det anføres derefter:

»Såfremt De anlægger sag ved Fællesskabets retsinstanser, vil Kommissionen ikke taget noget skridt til opkrævning, så længe sagen verserer ved de nævnte instanser, på to betingelser:

- at De accepterer, at der af det beløb, De skylder, betales renter fra beløbets forfaldsdato og indtil tidspunktet for betalingen, som skal finde sted inden en måned efter afsigelsen af den endelige dom, efter følgende satser:

- såfremt De vælger at betale på en gang, en sats på 7,75%

- såfremt De vælger at betale i årlige rater, en sats på 7,75% for den første rate og for de følgende rater den i artikel 5 angivne sats for hver rate, forhøjet med 1,5 point

- og at De senest på udløbsdatoen for den i beslutningens artikel 5, første led, angivne frist stiller en for Kommissionen acceptabel garanti til dækning af det skyldige beløb, såvel hovedstol som renter [...]«

Retsforhandlinger ved Retten, sagens forløb efter sagsanlægget og parternes påstande

49 Nærværende sag blev anlagt ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. april 1994.

50 Ved skrivelse af 7. september 1994 til Justitskontoret rejste sagsøgeren i sag T-156/94, Aristrain, det spørgsmål, om Kommissionen i nærværende sag havde overholdt de forpligtelser, som påhviler den efter artikel 23 i EKSF-statutten for Domstolen (herefter »artikel 23«) vedrørende oversendelse af akterne. Efter at Kommissionen var blevet anmodet om at fremsætte bemærkninger vedrørende dette spørgsmål, har den ved skrivelse af 12. oktober 1994 i det væsentlige svaret, at den mener at have opfyldt kravene i den nævnte artikel 23.

51 Ved skrivelse af 25. oktober 1994 anmodede Rettens Justitskontor Kommissionen om at efterkomme de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 23. Kommissionen har til Justitskontoret indgivet i alt ca. 11 000 aktstykker vedrørende beslutningen med en følgeskrivelse af den 24. november 1994, hvori den navnlig gjorde gældende, at de aktstykker, der indeholdt forretningshemmeligheder, såvel som institutionens egne interne dokumenter, ikke måtte gøres tilgængelige for de berørte virksomheder.

52 Efter et uformelt møde med parterne, som blev afholdt den 14. marts 1995, anmodede Retten (Tredje Udvidede Afdeling) ved skrivelse fra Justitskontoret af 30. marts 1995 de nævnte parter om skriftligt at tage stilling til de spørgsmål om fortrolighed, der hermed var rejst, såvel som til spørgsmålet om en eventuel forening af sagerne. I betragtning af parternes ufuldstændige svar tilstillede Retten dem endnu en række spørgsmål ved skrivelse fra Justitskontoret af 21. juli 1995 (25.7.1955 for British Steel's vedkommende). Retten anmodede endvidere sagsøgte om at tage stilling til en ny anmodning fra British Steel af 14. juli 1995.

53 I deres svar på Rettens spørgsmål, som blev modtaget mellem den 6. og den 15. september 1995, har sagsøgerne bl.a. præciseret deres anmodninger om adgang til Kommissionens interne dokumenter under henvisning til en fortegnelse over disse dokumenter, der var vedlagt en skrivelse, som den havde sendt til Retten den 25. juni 1995.

54 Ved kendelse af 19. juni 1996 (sagerne T-134/94, T-136/94, T-137/94, T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 og T-157/94, NMH Stahlwerke m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 537, herefter »kendelsen af 19. juni 1996«) tog Retten (Anden Udvidede Afdeling, som den refererende dommer i mellemtiden var blevet knyttet til) stilling til sagsøgernes ret til aktindsigt i de aktstykker, der var fremlagt af sagsøgte, og som dels stammede fra sagsøgerne selv, dels fra udenforstående parter i forhold til disse sager, og som Kommissionen havde klassificeret som fortrolige af hensyn til disse parter. Derimod udskød Retten sin afgørelse vedrørende sagsøgernes anmodninger om adgang til de dokumenter i sagen, som sagsøgte havde klassificeret som interne dokumenter, såvel som vedrørende deres anmodninger om fremlæggelse af dokumenter, som ikke findes i sagsakten, idet den samtidig anmodede sagsøgte om detaljeret og konkret at angive begrundelsen for, at den fandt, at visse dokumenter blandt de aktstykker, der udgør sagsakten, og som den betegnede som »interne«, efter Kommissionens opfattelse ikke kunne udleveres til sagsøgerne.

55 Sagsøgte efterkom denne anmodning fra Retten ved skrivelser af 11., 12. og 13. september 1996. Kommissionen foreslog i disse skrivelser, at hver af sagerne blev henvist til behandling i Rettens plenum i medfør af artikel 14 i Rettens procesreglement. Sagsøgerne blev anmodet om at fremsætte deres bemærkninger til denne sidste anmodning, og de svarede ved skrivelser sendt til Retten mellem den 4. og den 18. oktober 1996. Sagsøgerne i sagerne T-134/94, T-137/94, T-138/94, T-148/94, T-151/94 og T-167/94 modsatte sig en sådan henvisning.

56 Ved kendelse af 10. december 1997 (sagerne T-134/94, T-136/94, T-137/94, T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 og T-157/94, NMH Stahlwerke m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2293, herefter »kendelsen af 10. december 1997«) tog Retten (Anden Udvidede Afdeling) stilling til sagsøgernes anmodninger om adgang til de dokumenter, som Kommissionen betegnede som »interne«, og den bestemte herved, at visse dokumenter, der var oversendt til Retten i henhold til artikel 23, og som vedrørte kontakterne mellem GD III og jern- og stålindustrien i den periode, hvor overtrædelsen var fastslået i beslutningen med henblik på fastsættelsen af bødernes beløb, såvel som visse dokumenter fra Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser (GD I) vedrørende kontakterne mellem Kommissionen og visse skandinaviske nationale myndigheder, skulle inddrages i sagsakten. Retten anordnede endvidere bevisoptagelse, idet den bestemte, at Kommissionen skulle fremlægge sine egne referater eller noter vedrørende de møder, der fandt sted mellem GD III og repræsentanterne for jern- og stålindustrien mellem juli 1988 og november 1990. Endelig bestemte Retten, at sagerne skulle forenes med hensyn til bevisoptagelse samt for så vidt angår den mundtlige forhandling, uden at henvise dem til behandling i plenum.

57 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling og at stille parterne en række skriftlige spørgsmål i henhold til procesreglementets artikel 64. Den har navnlig ved skrivelse fra Justitskontoret af 26. november 1997 anmodet sagsøgte om at fremlægge teksten til det endelige referat af mødet i Kommissionen den 16. februar 1994 (morgen og eftermiddag), for så vidt som det vedrører vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Ved samme skrivelse har Retten endvidere anmodet Kommissionen om for hver sagsøger såvel som for virksomhederne Norsk Jernverk og Inexa Profil AB at angive:

- den omsætning, som den havde lagt til grund ved pålæggelsen af bøden for den enkelte virksomhed

- hvilke forskellige satser den havde anvendt på omsætningen med henblik på at beregne bøden for den enkelte berørte virksomhed

- hvilke argumenter eller hensyn - specificeret for hver enkelt af virksomhederne - den havde taget i betragtning i forbindelse med de forskellige skærpende eller formildende omstændigheder for at komme frem til slutresultatet vedrørende bøden.

58 Sagsøgte besvarede disse spørgsmål fra Retten ved skrivelse af 19. januar 1998, som indgik til Justitskontoret den 22. januar. Sammen med denne skrivelse oversendte den to dokumenter til Retten, dels »udkast til referat af Kommissionens 1189. møde holdt i Bruxelles (Breydel) onsdag den 16. februar 1994 (morgen og eftermiddag)«, dels »udkast til særligt referat at Kommissionens 1189. møde holdt i Bruxelles (Breydel) onsdag den 16. februar 1994 (morgen og eftermiddag)«, og gjorde samtidig gældende, at begge disse dokumenter var omfattet af princippet om, at forhandlingerne er hemmelige, og at de ikke måtte tilstilles sagsøgerne.

59 Ved skrivelse fra Justitskontoret af 27. november 1997 anmodede Retten endvidere sagsøgeren om at angive, hvorvidt selskabet opretholdt anbringendet om, at det ikke under den administrative procedure havde haft adgang til visse dokumenter, der blev gjort gældende mod det. Sagsøgeren besvarede denne anmodning ved skrivelse af 19. januar 1998.

60 Den 14. januar 1998 afholdt Retten et uformelt møde med parterne med henblik på at tilrettelægge en hensigtsmæssig gennemførelse af retsmødet. Den oplyste bl.a. parterne om, at de havde ret til at få adgang til de dokumenter, der var blevet oversendt til den i henhold til artikel 23, i det omfang der var fastlagt i kendelserne af 19. juni 1996 og af 10. december 1997, og således som det nærmere ville blive angivet af Justitskontoret. Den anmodede endvidere parterne om at meddele den - efter at de havde haft adgang til sagsakten - hvilke konkrete yderligere dokumenter de agtede at henvise til under retsmødet.

61 Sagsøgerne ARBED, Aristrain, Cockerill-Sambre, British Steel, Ensidesa, Preussag og Unimétal har gennemset Rettens nævnte sagsakt og har fået kopi af de dokumenter, som de anså for nødvendige for deres forsvar. Ved skrivelse af 9. februar 1998 fremsendte Ensidesa bemærkninger til visse af dokumenterne.

62 Ved skrivelser fra Justitskontoret af 30. januar 1998 stillede Retten Kommissionen og Eurofer nogle yderligere spørgsmål vedrørende ordningen med månedlig udveksling af oplysninger om ordrerne og leverancerne, som var indført af Eurofer, og som i beslutningen er beskrevet under navnet »fast bookings«. De nævnte parter svarede herpå ved skrivelser af henholdsvis 18. og 23. februar 1998.

63 Ved skrivelse fra Justitskontoret af 6. februar 1998 stillede Retten endvidere sagsøgte nogle supplerende spørgsmål vedrørende den metode til beregning af bøderne, der var anvendt i sagen, og sagsøgte svarede herpå ved skrivelse af 20. februar 1998, som indgik til Justitskontoret den 24. februar.

64 Ved kendelse af 16. februar 1998 bestemte Retten (Anden Udvidede Afdeling), at kun det dokument, der var betegnet »udkast til referat fra det 1189. møde i Kommissionen afholdt i Bruxelles (Breydel) onsdag den 16. februar 1994 (morgen og eftermiddag)«, og som indgik til Justitskontoret den 22. januar 1998, skulle inddrages i sagsakten og tilstilles sagsøgerne.

65 Ved skrivelser af 13. og 19. februar 1998 fremsatte sagsøgerne fælles anmodninger om anordning af bevisoptagelse, navnlig vedrørende beregningen af bøderne, samt om fremlæggelse af dokumenterne vedrørende vedtagelsen af beslutningen. Kommissionen svarede herpå ved skrivelse af 2. marts 1998.

66 Ved skrivelse fra Justitskontoret af 11. marts 1998 anmodede Retten sagsøgte om for det første at supplere sine besvarelser af 19. januar og 20. februar 1998 af Rettens spørgsmål, således at der for hver sagsøger blev angivet de præcise matematiske beregninger, som ville gøre det muligt konkret at forstå, hvorledes bødebeløbene var blevet fastsat, og, for det andet om at fremlægge det endelige referat af det møde i Kommissionen (morgen og eftermiddag), hvorunder beslutningen blev vedtaget, såvel som bilagene hertil, for så vidt som de vedrører denne beslutning. Sagsøgte besvarede denne anmodning ved skrivelse af 19. marts 1998 og indleverede til Justitskontoret det endelige referat af mødet i Kommissionen den 16. februar 1994 samt bilagene hertil.

67 Ved kendelse af 23. marts 1998 bestemte Retten, at Ortún og Vanderseypen, begge tjenestemænd i GD III, og Kutscher, der er forhenværende tjenestemand i GD III, skulle afhøres som vidner vedrørende de kontakter, der bestod mellem GD III og jern- og stålindustrien i den overtrædelsesperiode, der udgør grundlaget for fastsættelsen af bødernes beløb, nemlig fra den 1. juli 1988 til udgangen af 1990.

68 Under retsmødet, som fandt sted fra den 23. til den 27. marts 1998, afgav parterne mundtlige indlæg og besvarede spørgsmålene fra Rettens Anden Udvidede Afdeling, der var sammensat af afdelingsformanden, A. Kalogeropoulos, og dommerne C.P. Briët, C.W. Bellamy, A. Potocki og J. Pirrung. Sagsøgerne afgav på visse punkter et fælles mundtligt indlæg. Retten afhørte som sagkyndig professor Steindorff, der er forhenværende generalsekretær for den tyske delegation under forhandlingerne forud for undertegnelsen af EKSF-traktaten. Retten afhørte endvidere vidnerne Ortún, Vanderseypen og Kutscher samt efter anmodning fra Preussag dettes direktører Mette og Kröll. Retten fik endvidere forevist en videooptagelse af Van Miert's pressekonference den 16. februar 1994, der var optaget af Aristrain.

69 Et vist antal nye dokumenter blev fremlagt under retsmødet, dels efter anmodning fra Retten, dels med dennes tilladelse. Retten anmodede endvidere Kommissionen om at fremlægge nogle dokumenter vedrørende dens forbindelser med de skandinaviske nationale myndigheder i 1989 og 1990. Disse dokumenter blev indsendt til Justitskontoret med en følgeskrivelse fra Kommissionen af 11. maj 1998.

70 Den mundtlige forhandling blev afsluttet efter retsmødet den 27. marts 1998. Da to medlemmer af afdelingen ikke kunne deltage i rådslagningen, efter at deres embedsperiode var udløbet den 17. september 1998, er Rettens rådslagninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 32 blevet fortsat med de tre dommere, som har underskrevet nærværende dom.

71 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

- Beslutningens artikel 1, 3 og 4 annulleres, i det omfang de berører sagsøgeren.

- Subsidiært nedsættes bøden, som sagsøgeren er pålagt ved beslutningens artikel 4, til et rimeligt beløb.

- Mere subsidiært annulleres skrivelsen, i det omfang den fastsætter en anden rentesats end den, der angives i beslutningens artikel 5.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

72 Sagsøgte har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Påstanden om annullation af beslutningens artikel 1

73 Til støtte for sin påstand om annullation af beslutningens artikel 1 har sagsøgeren fremført en lang række argumenter, der kan opdeles i følgende grupper. Sagsøgeren har for det første anført en række argumenter vedrørende tilsidesættelse af selskabets proceduremæssige rettigheder. Sagsøgeren har for det andet fremført diverse argumenter om, at Kommissionen under den administrative procedure har tilsidesat væsentlige formforskrifter. Som en tredje gruppe argumenter har sagsøgeren gjort gældende, at traktatens artikel 65, stk. 1, er tilsidesat (jf. præmis 171 og 172 nedenfor).

A - Anbringendet om tilsidesættelse af sagsøgerens proceduremæssige rettigheder

Anbringendet om manglende fremsendelse af alle de dokumenter, som der henvises til i beslutningen

Sammenfatning af sagsøgerens argumentation

74 Sagsøgeren kritiserer Kommissionen for at have tilsidesat selskabets ret til kontradiktion derved, at beslutningen støttes på adskillige dokumenter, som også anføres i meddelelsen af klagepunkter, som hverken blev vedlagt beslutningen eller fremsendt under en senere fase af den administrative procedure. Sagsøgeren understreger, at den ved skrivelse af 20. december 1992 og under den administrative høring påtalte den manglende fremsendelse af hovedparten af disse dokumenter.

75 Sagsøgeren har i replikken anerkendt, at »hovedparten af de i [nærværende] klagepunkt nævnte dokumenter [...] er blevet fremsendt til selskabet den 19. januar 1993«, og har anført, at det »frafalder dette klagepunkt, for så vidt som det vedrører de pågældende dokumenter«.

76 På Rettens anmodning om klart at angive, i hvilket omfang og for hvilke konkrete dokumenter sagsøgeren opretholder det her omhandlende anbringende, har selskabet ved skrivelse indgået til Justitskontoret den 19. januar 1998 angivet, at det frafalder anbringendet, for så vidt som det havde gjort gældende, at de i stævningens punkt 17 nævnte dokumenter ikke var blevet sendt til selskabet før vedtagelsen af beslutningen. Selskabet opretholder imidlertid anbringendet, for så vidt som det havde kritiseret Kommissionen for ikke at have tilstillet det disse dokumenter sammen med meddelelsen af klagepunkter, hvilket hindrede sagsøgeren i at benytte dem under den administrative høring.

Rettens bemærkninger

77 Retten minder om, at retten til kontradiktion, som sagsøgeren har påberåbt sig, i nærværende sag er sikret ved artikel 36, stk. 1, i EKSF-traktaten, hvorefter Kommissionen, inden den træffer bestemmelse om en af de økonomiske sanktioner, der omhandles i traktaten, skal give vedkommende lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger. For så vidt som der i nærværende sag er spørgsmål om overholdelsen af denne ret, skal der sondres mellem på den ene side de dokumenter, hvis manglende fremsendelse allerede er blevet påklaget i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992, og på den anden side de dokumenter, med hensyn til hvilke denne kritik for første gang blev fremført i stævningen.

- Dokumenter, hvis manglende fremsendelse blev påtalt i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992

78 Det fremgår af bilag 3 til meddelelsen af klagepunkter, at en kopi af de dokumenter, der vedrørte sagsøgeren, blev sendt til denne sammen med Kommissionens skrivelse af 6. maj 1992. Nogle af de dokumenter, der nævnes i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992, er omtalt i det nævnte bilag 3.

79 I bilag 2 til meddelelsen af klagepunkter har Kommissionen i øvrigt forsynet sagsøgeren med en fortegnelse over samtlige de dokumenter, der udgør sagsakten i nærværende sag, og har samtidig angivet, hvilke dokumenter den var villig til at give sagsøgeren adgang til. Alle de dokumenter, der nævntes i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992 - med undtagelse af en samling aktstykker vedrørende udvekslingen af oplysninger gennem Eurofer, som blev fremsendt til sagsøgeren ved Kommissionens skrivelse af 14. juli 1992 - var i bilag 2 til meddelelsen af klagepunkter klassificeret som »tilgængelige« eller, for så vidt angår et vist antal interne dokumenter fra British Steel, som »delvis tilgængelige« for sagsøgeren. Med hensyn til denne sidste gruppe har sagsøgeren ikke bestridt, at klagepunkterne udelukkende vedrører de tilgængelige partier.

80 Den 5. juni 1992 fik sagsøgeren adgang til sagsakten på de vilkår, der var angivet i Kommissionens skrivelse af 6. maj 1992. Sagsøgeren kunne således få kopi af alle de dokumenter, der af Kommissionen var klassificeret som »tilgængelige« eller »delvis tilgængelige«.

81 I sit svar af 18. august 1992 på meddelelsen af klagepunkter klagede sagsøgeren ikke over manglende fremsendelse af dokumenter, alene bortset fra hvad angår »dokumentet nævnt i punkt 266« i den nævnte meddelelse af klagepunkter (s. 5 i svarskrivelsen). Det var først i skrivelsen af 20. december 1992, dvs. mere end syv måneder efter meddelelsen af klagepunkter, at sagsøgeren sendte Kommissionen en fortegnelse over de dokumenter, som den hævdede ikke var blevet tilsendt den.

82 Under den administrative høring fra den 11. til den 14. januar 1993 overvejede høringskonsulenten den mulighed, at en kopi af de i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992 nævnte dokumenter (på ny) blev sendt til sagsøgeren, og han anmodede denne om at efterprøve, om selskabets svar på meddelelsen af klagepunkter burde ændres i lyset af disse dokumenter, og tilføjede, at han derefter ville tage stilling til, om hele sagen måtte undersøges på ny (referatet af høringen, s. 176).

83 Den 19. januar 1993 underskrev en repræsentant for sagsøgeren et modtagelsesbevis, der lyder som følger:

»Following your access to files June 5, 1992, your letter dated December 20, 1992, and your request at the hearing January 12, 1993, the documents, listed in the above mentioned letter, have been given to the undersigned as of this date. All of these documents were available either in the appendix 3 to the Statement of Objections or in the files you consulted on June 5th, 1992.« [»Efter at De fik adgang til sagsakterne den 5. juni 1992, og efter Deres skrivelse af 20. december 1992 og deres anmodning under høringen den 12. januar 1993, er de dokumenter, der opregnes i den nævnte skrivelse, blevet overgivet til undertegnede dags dato. Alle disse dokumenter fandtes enten i bilag 3 til meddelelsen af klagepunkter eller i de sagsakter, som De gennemgik den 5. juni 1992.«]

84 Det fremgår imidlertid af Kommissionens svarskrift, at i modsætning til, hvad der synes at fremgå af dette modtagelsesbevis, blev fem dokumenter, som er nævnt i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992, ikke overgivet til sagsøgeren den 19. januar 1993. Disse fem dokumenter var ikke desto mindre klassificeret som »tilgængelige« i den liste, der er vedlagt meddelelsen af klagepunkter som bilag 2, med undtagelse af et af dem (der er tale om et sagsnotat fra British Steel vedrørende et møde, der blev afholdt den 14. september 1988, og som nævnes i beslutningens betragtning 172), som ikke er blevet gjort gældende over for sagsøgeren.

85 Selv om sagsøgeren skrev til høringskonsulenten den 16. februar 1993 om kontakterne mellem GD III og jern- og stålindustrien, og selv om virksomheden modtog referatet af høringen senest den 8. september 1993, er den ikke vendt tilbage til spørgsmålet om adgang til sagens akter.

86 Retten finder, at sagsøgeren under disse omstændigheder ikke har godtgjort, at selskabet ikke under den administrative procedure var i stand til at gøre sin opfattelse gældende vedrørende de dokumenter, der blev nævnt i selskabets skrivelse af 20. december 1992.

87 Det følger heraf, at de argumenter, som sagsøgeren støtter på et anbringende om manglende fremsendelse af de dokumenter, som beslutningen henviser til, må forkastes, for så vidt som de vedrører de dokumenter, der var nævnt i sagsøgerens skrivelse af 20. december 1992.

- Dokumenter, hvis manglende fremsendelse for første gang blev påtalt i stævningen

88 Denne gruppe omfatter kun et lille antal dokumenter, nemlig: tabeller dateret den 3. december 1990, der vedrører leverancer og er nævnt i beslutningens bilag 1, punkt 26; den håndskrevne note fra Peine-Salzgitter, der er nævnt i beslutningens betragtning 63; alle de dokumenter, der er nævnt i beslutningens betragtning 115, og telefaxen fra Eurofer's juridiske rådgiver, der blev sendt til denne organisation den 3. december 1990 (beslutningens betragtning 140).

89 For så vidt angår de dokumenter, der var vedlagt meddelelsen af klagepunkter ifølge dennes bilag 3, nemlig alle de ovennævnte dokumenter med undtagelse af det første, skal det bemærkes, at sagsøgeren ikke i sin skrivelse af 20. december 1992 har klaget over manglende fremsendelse af disse. Det må følgelig antages, at de faktisk var vedlagt meddelelsen af klagepunkter. Under alle omstændigheder var disse argumenter også anført i bilag 2 til denne meddelelse som dokumenter, sagsøgeren havde adgang til i Kommissionens sagsakter.

90 For så vidt angår tabellerne af 3. december 1990 vedrørende leverancer bemærkes, at de ikke er blevet gjort gældende over for sagsøgeren og ikke indeholder noget til sagsøgerens fordel, hvilket sagsøgeren i øvrigt ikke har bestridt, efter at selskabet i medfør af kendelsen af 19. juni 1996 har haft adgang til tabellerne under retsforhandlingerne.

91 Følgelig må sagsøgerens argumenter, vedrørende en påstået manglende fremsendelse af de dokumenter, som beslutningen henviser til, i det hele forkastes.

Anbringendet om tilsidesættelse af »princippet om undersøgelse ex officio« og af kravet om en retfærdig procedure

92 Som første klagepunkt kritiserer sagsøgeren sagsøgte for ikke - uanset de anmodninger, som sagsøgeren havde fremsat under den administrative procedure - at have undersøgt nærmere, i hvilket omfang tjenestemænd fra GD III tilskyndede virksomhederne til at iværksætte de former for praksis, som påtales over for dem i beslutningen, og heller ikke, i hvilket omfang de deltog heri. Udtalelsen i beslutningens betragtning 312, hvorefter Kommissionen foretog en grundig undersøgelse af dette spørgsmål, er næppe rigtig, når henses til den kortfattede måde, der i beslutningens betragtning 312 og 315 svares på den detaljerede fremstilling, som sagsøgeren gav i sine anmodninger. Herudover modsiges udtalelsen af den interne korrespondance mellem GD III og Generaldirektoratet for Konkurrence (GD IV), som Kommissionen har fremlagt som bilag til svarskriftet.

93 Sagsøgeren har understreget, at tjenestemændene fra GD IV, som behandlede denne sag, ikke på noget tidspunkt selv undersøgte GD III's sagsakter vedrørende møderne mellem virksomhedernes repræsentanter og Kommissionen. I sagsøgernes fælles mundtlige indlæg i retsmødet blev sagsøgte navnlig kritiseret for under den administrative procedure dels ikke at have undersøgt de 26 interne notater fra GD III vedrørende de møder, der blev afholdt med stålproducenterne mellem juli 1988 og november 1989, og heller ikke dokumenterne vedrørende kontakterne mellem Kommissionen og de svenske myndigheder, som senere blev fremlagt til opfyldelse af kendelsen af 10. december 1997, og dels for ikke at have indhentet vidneudsagn fra Ortún, Kutscher og Vanderseypen.

94 Som et andet klagepunkt har sagsøgeren kritiseret Kommissionen for ikke at have stillet resultaterne af sin undersøgelse til disposition for virksomhederne og for ikke at have givet dem mulighed for - hvilket er sikret i medfør af retten til kontradiktion - at fremsætte deres opfattelse på dette punkt før vedtagelsen af beslutningen, enten ved at afholde en ny høring, eller ved at give dem lejlighed til at fremsætte skriftlige bemærkninger.

95 Retten skal indledningsvis understrege, at klagepunkterne vedrørende tilsidesættelse af princippet om undersøgelse ex officio og af sagsøgerens proceduremæssige rettigheder, som angiveligt foreligger, fordi Kommissionen afslog at afholde nye høringer, formelt adskiller sig fra spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgte med rette kunne mene, at de dokumenter, som sagsøgerne fremlagde efter høringen, ikke bestyrkede deres anbringender. Dette spørgsmål vil blive behandlet senere (jf. nedenfor, afsnit D, som vedrører Kommissionens medvirken i de overtrædelser, der er gjort gældende over for sagsøgeren).

96 Hvad for det første angår klagepunktet om den angivelige tilsidesættelse af princippet om undersøgelse ex officio, bemærker Retten, at der for det første over for Kommissionen var fremført anbringender, som utvivlsomt havde betydning for de berørte virksomheders forsvar, hvilket Kommissionen i øvrigt selv har anerkendt i beslutningens betragtning 312, og for det andet, at Kommissionen - da der var spørgsmål om dens egne tjenestegrenes adfærd i forhold til de nævnte virksomheder - havde gode muligheder for at fastslå, om anbringenderne var sande eller urigtige.

97 Under disse omstændigheder finder Retten, at det følger af principperne om god forvaltning og om parternes ligestilling, at Kommissionen var forpligtet til at foretage en seriøs behandling af dette punkt i sagen for at fastslå, i hvilket omfang de omhandlede anbringender var begrundede eller ej. Det tilkom imidlertid Kommissionen og ikke sagsøgerne at bestemme, hvorledes en sådan undersøgelse skulle gennemføres.

98 Det fremgår af sagens akter, at Temple Lang, der var direktør for direktorat D, »Karteller, misbrug af dominerende markedsstilling og andre former for konkurrencefordrejning III«, i GD IV, ved notits nr. 002793 af 22. juli 1991 (bilag 2 til svarskriftet), dvs. før udsendelsen af meddelelsen af klagepunkter, rettede følgende henvendelse til Ortún, der var direktør for Direktorat E, »Det Indre Marked og Industrien«, i GD III:

»Vi ønsker [...] at belyse, i hvilket omfang der er udvekslet oplysninger mellem GD III og Eurofer, CDE, under møderne vedrørende udarbejdelse af stålprognoserne. Kunne De give os en beskrivelse af:

- metoden til beregning af EF-tallene for råstål og for produktkategorierne, da de blev offentliggjort

- de statistiske oplysninger, som blev modtaget af GD III under møderne med repræsentanterne for CDE, samt i hvilket omfang oplysningerne var aggregerede, og hvilke perioder de vedrørte.

Har De under Deres møder hørt tale om en 'Traverso-metode', hvis formål synes at have været at tilpasse efterspørgslen og leverancerne for hvert nationalt marked for de forskellige produktgrupper?«

99 I svarnotits nr. 10018 af 12. september 1991 (bilag 3 til svarskriftet) meddelte Ortún bl.a. Temple Lang:

»2. Vedrørende oplysningerne fra Eurofer modtog vi, ud over en kopi af Eurofer's øjebliksstatistikker vedrørende ordrer og leverancer, som De er bekendt med, prognoser i form af bilag [...] Oplysningerne var altid aggregeret på EØF-niveau.

Jeg skal endvidere nævne, at GD III (i forbindelse med igangsættelsen af ordningen med prognoser for de enkelte produkter) havde lagt den politik kun at offentliggøre prognoser vedrørende produktion (ikke vedrørende leverancer), at afrunde dem og at ændre deres definition [...] med henblik på at markere forskellen fra de definitioner, der blev anvendt af Eurofer.

3. Møderne med CDE fandt sted i forbindelse med møderne i ekspertgruppen vedrørende overvågning, principielt hver tredje måned, med henblik på at kommentere markedssituationen. Disse møder har i den senere tid fået en mere lejlighedspræget karakter. Det sidste møde, hvor vi fik overrakt vedlagte [speaking] note, var den 19. juli 1991. Vi anser disse møder for nyttige med henblik på at sikre en regelmæssig iagttagelse af markedet [...]

4. For så vidt angår den såkaldte 'Traverso-metode' må jeg indrømme, at ingen af mine nuværende medarbejdere har hørt tale om den [...]«

100 Sagsakten, som Kommissionen oversendte til Retten i henhold til artikel 23, indeholder endvidere en notits af 27. januar 1993 fra Ehlermann, der var generaldirektør for GD IV, til Perissich, der var generaldirektør for GD III (dokument nr. 9727, som sagsøgeren fik adgang til i medfør af kendelsen af 10.12.1997), hvori det hedder:

»I den ovennævnte sag har mine tjenestegrene rådført sig med Deres, navnlig i forbindelse med udarbejdelsen af meddelelsen af klagepunkter og angående de skriftlige svar fra visse virksomheder, som henviser til GD III's adfærd.

Det fremgår af høringen, der fandt sted fra den 11. til den 14. januar 1993, og hvori repræsentanter fra Deres tjenestegrene deltog, at parterne i forbindelse med deres forsvar lægger den allerstørste vægt på argumentet om, at Kommissionen - i den konkrete sag GD III - skulle have været bekendt med de påtalte former for praksis, især takket være 'speaking notes', som blev skrevet af virksomhederne.

Høringskonsulenten nægtede at give parterne og disses repræsentanter, som anmodede derom, adgang til sagsakterne i GD III, men han foreslog dem inden for to uger efter afslutningen af høringen at tilstille GD IV de dokumenter, de var i besiddelse af, og som - i det mindste efter deres opfattelse - kunne være til deres fordel.

Hvad dette særlige punkt angår ville jeg være Dem meget taknemmelig, hvis De på ny ville undersøge, om dokumenter af denne art (f.eks. brevveksling mellem virksomhederne og Kommissionen eller dokumenter, der stammer fra virksomhederne, og er stillet til rådighed for Kommissionens tjenestegrene) findes i Deres arkiver og i givet fald sende mig kopier af disse med Deres bemærkninger.«

101 Perissich svarede Ehlermann ved notits nr. 001836 af 12. februar 1993 (bilag 4 til svarskriftet). Han vedlagte notitsen Ortún's ovennævnte notits af 12. december 1991 med bilag og anførte:

»Som De vil kunne se af bilagene, havde oplysningerne i disse 'speaking notes' en så generel karakter, at mine tjenestegrene under ingen omstændigheder kunne nære mistanke om, at de kunne være et resultat af eventuelle former for praksis i strid med EKSF-traktaten.

Formålet med disse møder med Eurofer har altid været begrænset til den løbende undersøgelse af markedsudviklingen, således som dette foreskrives i traktatens artikel 46, stk. 3, punkt 1.

Hvis De ønsker det, vil vi kunne oversende speaking notes vedrørende andre kvartaler til Dem. Der findes ikke i GD III's arkiver andre dokumenter, som efter vor opfattelse kan vedrøre denne sag.«

102 Ved notits af 18. februar 1993 (dokument nr. 9763 i den sagsakt, som Kommissionen oversendte til Retten i medfør af artikel 23, og som sagsøgeren fik adgang til i medfør af kendelsen af 10. december 1997) sendte Temple Lang i øvrigt Ortún de dokumenter (speaking notes), som var blevet overgivet til GD IV af sagsøgerne Preussag og Unimétal efter høringen, idet han anmodede ham om at undersøge dem og meddele ham sine bemærkninger »om den betydning, der skal tillægges de oplysninger, de indeholder, i henseende til de former for praksis, som producenterne af stålbjælker beskyldes for«. Ved notits af 22. februar 1993 (dokument nr. 9764 i den sagsakt, som Kommissionen oversendte til Retten i henhold til artikel 23, og som sagsøgeren fik adgang til i medfør af kendelsen af 10. december 1997) sendte Temple Lang ligeledes Ortún de dokumenter, som var indsendt af sagsøgerne Cockerill-Sambre, TradeARBED og British Steel, med anmodning om bemærkninger.

103 Ortún fremsendte sine bemærkninger til Temple Lang ved notits af 5. maj 1993 (dokument nr. 9769 i den sagsakt, som Kommissionen oversendte til Retten i medfør af artikel 23, og som sagsøgeren fik adgang til i medfør af kendelsen af 10. december 1997) og bekræftede herved i det væsentlige de tidligere bemærkninger fra GD III.

104 Kommissionens sagsakt (jf. bilag 5 til svarskriftet) indeholder tillige et fortroligt notat fra Ortún til Schaub (GD IV) af 19. februar 1993, der betegnes som en »samling argumenter vedrørende beskyldningerne«, hvormed man kan »svare på producenternes påstande om, at GD III kendte og endog medvirkede [i de] former for praksis, som Kommissionen har påtalt (GD IV)«.

105 Vedrørende GD III's påstående deltagelse i udvekslingerne af oplysninger om mængderne og i kontrollen anfører notatet:

»Der fandt møder sted med markedssagkyndige fra Eurofer, hvori