Med hensyn til første anbringende synes jeg, det bør understreges, at priserne ved samtlige de omtvistede salg blev fastsat ved tilpasningsmetoden, som der er hjemmel til i traktatens artikel 60, stk. 2, litra b), og i artikel 6 i den omhandlede beslutning 3000/77. Denne omstændighed må mari hele tiden have for øje under afgørelsen af spørgsmålet, om selskabet Lucchini ifølge fællesskabsretten havde pligt til udover basisprisen at opkræve det, som man har vedtaget at kalde tillæg for kvalitet og mængde, af sine tyske kunder.

Med hensyn til tillæg for kvalitet har sagsøgeren anfægtet Kommissionens opfattelse under henvisning til, at disse tillæg ex lege er indeholdt i de obligatoriske mindstepriser. Dette følger ifølge sagsøgeren af beslutning 3000/77, artikel 2, stk. 1, hvori det er bestemt, at »mindstepriserne er basispriserne på paritetsstedet, herunder tillæg for kvalitet«. Denne opfattelse bekræftes modsætningsvis af, at fællesskabslovgiveren i den generelle beslutning 3139/78 af 29. december 1978 om fastsættelse af mindstepriser for de samme varer, som der her er tale om, har udeladt ordene »herunder tillæg for kvalitet«.

Sagsøgte fortolker derimod beslutning 3000/77, artikel 2, stk. 1, således, at den lovlige mindstepris alene indeholder de tillæg, som eventuelt var fastsat i virksomhedernes tidligere prislister, for de kvaliteter, for hvilke den lovlige mindstepris er fastsat, og som er anført i beslutningens artikel 1, stk. 2. Dette gælder ikke for handelsstål, da den kvalitet, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, litra b), for denne vare er basiskvaliteten (»armeringsstål af almindeligt blødt stål«), som ikke inkluderer noget pristillæg. For de bedre kvaliteter er der derimod normalt fastsat tillæg, det gælder også for sagsøgerens prisliste.

Man skal bemærke, at den anfægtede bestemmelse henviser til de mindstepriser, som i beslutning 3000/77 uden tvivl er de priser, som er fastsat i artikel 1, stk. 2, for de der anførte varer. Jeg mener derfor, at Kommissionens opfattelse er korrekt. Men da sagen omhandler salg foretaget i henhold til tilpasningsmetoden, skulle der under alle omstændigheder ske tilpasning til en pris på en tysk prisliste, og det er uden for enhver tvivl, at der i dette lands prislister altid er fastsat tillæg for kvalitet. Nedsættelse eller ophævelse af disse tillæg er efter indførelsen af mindsteprisordningen udtrykkeligt forbudt, jf. beslutning 13000/77, artikel 4, stk. 2. Også beslutningens artikel 4, stk. 3, hvori der er henvist til de »effektive« listepriser, i hvilke der er taget hensyn til kvalitet, og hvoraf det fremgår, at »forskellen mellem sådanne inklusiv priser og mindstepriserne ... betragtes ... som pristillæg for kvalitet eller størrelse« går i samme retning. Den effektive pris skal således med henblik på sammenligning med mindsteprisen fratrækkes den del, som svarer til varens specielle kvalitet: dette betyder, at mindsteprisen ikke omfatter tillægget.

Sagsøgeren forsøger imidlertid at støtte sig på præmis 176 i den ovennævnte dom af 18. marts 1980, hvori Domstolen har statueret:

»... at det i artikel 2 i beslutning 3000/77 udtales, at mindstepriserne er basispriser omfattende tillæg for kvalitet, mens det i artikel 2 i beslutning 962/77 blot hed, at mindstepriserne er basispriser. Mindstepriserne omfattede således fra den 1. januar 1978, hvor beslutning 3000/77 trådte i kraft, tillæg for kvalitet, mens de til tillæg svarende beløb efter beslutning 962/77 derimod kunne lægges til mindstepriserne«.

Med denne udtalelse har Domstolen efter min mening på ingen måde udelukket, at de tillæg for kvalitet, der er fastsat i producenternes prislister for de varer, der er af bedre kvalitet end deni, der er beskrevet i beslutning 3000/77, artikel 1, skal lægges til basispriserne og således give anledning til at opkræve et pristillæg. Det afsnit, der er citeret af dommen, skal forstås således, at de tillæg for kvalitet, der eventuelt er fastsat i prislisterne for de produkter, der er nævnt i beslutning 3000/77, artikel 1, stk. 2, efter ikrafttrædelsen af denne beslutning skal anses for at være omfattet af disse produkters mindstepriser. I virkeligheden gælder dette kun för »armeringsstål med bedre vedhængsegenskaber« (artikel 1, stk. 2, litra d), som har bedre egenskaber end glat armeringsstål af almindeligt blødt stål (litra c). Under alle omstændigheder må jeg her gentage, at man i det foreliggende tilfælde står over for en pris, som ikke direkte er fastsat i en producents prisliste, men derimod fastsat ved tilpasning, og jeg har allerede redegjort for, at dette fjerner enhver tvivl om nødvendigheden af at fakturere de pristillæg, der er fastsat i den prisliste, som sælgeren foretager tilpasning til. Fællesskabsreglerne giver nemlig ikke mulighed for, at den anvendte pris refererer til en pris på leveringsstedet, som er lavere end den virksomheds listepris, som der er foretaget tilpasning til, jf. beslutning 30/53/EKSF, artikel 3.

Der er således ikke grund til at imødekomme de indvendinger, som er behandlet ovenfor. Det må imidlertid erkendes, at den pågældende bestemmelse i beslutning 3000/77, artikel 2, stk. 1, er alt andet end klar, hvilket sagsøgte i øvrigt selv har anerkendt, og at denne mangelfulde affattelse kunne føre til misforståelser for bestemmelsens adressater. Domstolen kan eventuelt tage dette i betragtning ved bedømmelsen af, om bødens størrelse er passende.