Der er ikke tvivl om, at Traktatens forfattere i EØF-Traktatens artikler 169 ff. (og i Euratom-Traktatens artikler 136 ff.) har valgt en kompetencefordeling mellem de institutioner, der er opregnet i EØF-Traktatens artikel 4, stk. 1, (og i Euratom-Traktatens artikel 3, stk. 1), hvis tilsidesættelse ikke alene kan forfølges politisk, men også undergives en retslig prøvelse. Den bærende tanke bag en sådan ordning er, at både de forskellige institutioner og medlemsstaterne, som hver for sig har deres opgaver som led i den institutionelle opbygning efter Traktaten, og som hver for sig repræsenterer et bestemt aspekt af Fællesskabets interesser, vil kunne indbringe eventuelle tvister om kompetencespørgsmål for Domstolen, såfremt de ønsker det. Dette gælder også for lovgiver stricto sensu, dvs. Rådet, der allerede fra begyndelsen udtrykkeligt er tillagt lovgivningskompetencen, som efter klassiske forfatningssystemer normalt tilkommer et parlament.

Dette særlige forhold ved ordningen, hvorved det retligt kan sikres, at kompetencefordelingen overholdes, vedrører navnlig spørgsmålet om valg af hjemmel for retsakter, der udstedes af en institution. Domstolen har fastslået, at valget skal foretages på grundlag af objektive forhold, som Domstolen kan efterprøve ( 4 ). Denne mulighed for prøvelse af hjemmelen er afgørende med henblik på at sikre, at kompetencefordelingen i henhold til Traktaterne mellem Fællesskabet og medlemsstaterne samt mellem EF-institutionerne indbyrdes overholdes. Den foreliggende sag vedrører navnlig spørgsmålet om valg af korrekt hjemmel.

Således som Traktaterne er affattet, har man ønsket, at de forskellige institutioners og medlemsstaternes kompetenceområder kan undergives ikke alene en politisk, men også en judiciel kontrol, også når det er lovgiver selv, der er berørt. Denne løsning er en afvigelse fra den ordning, der gælder i en række medlemsstater — navnlig de medlemsstater, der ikke er forbundsstater — men er umiskendeligt forankret i Fællesskabets retsorden. I den dom, Domstolen afsagde den 22. maj 1985 i en sag om den fælles transportpolitik, bemærkede Domstolen endvidere, at den måde, hvorpå konflikter reguleres politisk, er uden betydning for, hvorledes de bør reguleres retligt ( 5 ).

Det antages i almindelighed, at når Parlamentet i den kompetenceopbygning, der kan efterprøves retsligt, ikke udtrykkeligt er tillagt en retsstilling som Rådet eller Kommissionen, skyldes det, at Parlamentet fra starten kun havde meget begrænsede beføjelser. Hvis Parlamentet allerede fra begyndelsen havde haft obligatoriske kompetenceområder, ville det sandsynligvis være blevet medtaget i den judicielle kontrolordning, der indførtes ved Traktaten, på samme udtrykkelige måde. Et fingerpeg i den retning kan være, at i det omfang Parlamentet trods alt havde en kompetence, der kunne udløse retsvirkninger over for tredjemand, eller har opnået en sådan kompetence efterfølgende, var de kompetencekonflikter, som dette kunne udløse, omfattet af Domstolens prøvelsesret ( 6 ).

Det er ikke, fordi jeg som udgangspunkt har villet lægge vægt på den judicielle kontrol med hensyn til kompetence, at jeg vil lægge dette synspunkt til grund for mit ræsonnement. Kun vil jeg understrege, at man givetvis ikke i den institutionelle opbygning, der er gennemført ved Traktaten, a priori kan hente et argument imod et krav om en judiciel kontrol af en institutions kompetence, såfremt kravet om en sådan kontrol ud fra andre synspunkter følger af Traktatens bestemmelser.