ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – kriterier angivet af Retten for at fastsætte det erstatningsbeløb, der er påstået som erstatning for en skade – Domstolens prøvelse – rækkevidde (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, og art. 340, TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 1) (jf. præmis 58-60)
1.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Syrien – indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer med tilknytning til det syriske regime – ret til forsvar – meddelelse om omstændigheder, der ligger til last – efterfølgende afgørelse om opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over personer, der er omfattet af disse foranstaltninger – ingen ny begrundelse – inkriminerende dokumentation den samme som den, der er anført i den oprindelige afgørelse – tilsidesættelse af retten til at blive hørt – foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41; Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850, (FUSP) 2017/917 og (FUSP) 2018/778) (jf. præmis 43-47)
2.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – restriktive foranstaltninger over for Syrien – indefrysning af midler, der tilhører personer, enheder eller organer med tilknytning til det syriske regime – ret til forsvar – meddelelse om omstændigheder, der ligger til last – efterfølgende afgørelse om opretholdelse af sagsøgerens navn på listen over personer, der er omfattet af disse foranstaltninger – nye kriterier for opførelse på listen – efterfølgende meddelelse om en ny grund, der er omfattet af en for adressaten bekendt sammenhæng – tilsidesættelse af retten til at blive hørt – foreligger ikke (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41; Rådets afgørelse 2013/2015/FUSP, (FUSP) 2015/1836 og (FUSP) 2016/850) (jf. præmis 48 og 49)
3.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Syrien – afgørelse 2013/255/FUSP – formodning for støtte til det syriske regime for så vidt angår fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og medlemmer af Assad- eller Makhlouffamilierne – enhed, der kontrolleres af et medlem af Assad- eller Makhlouffamilierne – opførelse af den pågældende enhed med henblik på at undgå en risiko for omgåelse af de trufne restriktive foranstaltninger – lovlighed [Rådets afgørelse 2013/255/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2015/1836, art. 27, stk. 2, litra a) og b), og artikel 28, stk. 2, litra a) og b)] (jf. præmis 78-83 og 92)
3.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Syrien – afgørelse 2013/255/FUSP – formodning for støtte til det syriske regime for så vidt angår fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og medlemmer af Assad- eller Makhlouf-familierne – enhed, der kontrolleres af et medlem af Assad- og Makhlouf-familierne – opførelse af den pågældende enhed med henblik på at undgå en risiko for omgåelse af de trufne restriktive foranstaltninger – lovlighed [Rådets afgørelse 2013/255/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2015/1836, art. 27, stk. 2, litra a) og b), og art. 28, stk. 2, litra a) og b)] (jf. præmis 78-83 og 92)
3.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Syrien – afgørelse 2013/255/FUSP – formodning for støtte til det syriske regime for så vidt angår fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og medlemmer af Assad- eller Makhlouffamilierne – enhed, der kontrolleres af et medlem af Assad- eller Makhlouffamilierne – opførelse af den pågældende enhed med henblik på at undgå en risiko for omgåelse af de trufne restriktive foranstaltninger – lovlighed [Rådets afgørelse 2013/255/FUSP, som ændret ved afgørelse (FUSP) 2015/1836, art. 27, stk. 2, litra a) og b), og art. 28, stk. 2, litra a) og b)] (jf. præmis 77-82 og 91)
3.

Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Syrien – afgørelse 2013/255/FUSP – formodning for støtte til det syriske regime for så vidt angår fremtrædende erhvervsfolk, der driver virksomhed i Syrien, og medlemmer af Assad- eller Makhlouffamilierne – enhed, der kontrolleres af et medlem af Assad- og Makhlouffamilierne – opførelse af den pågældende enhed med henblik på at undgå en risiko for omgåelse af de trufne restriktive foranstaltninger – lovlighed [Rådets afgørelse 2013/255/FUSP, som ændret ved afgørelse 2015/1836/FUSP, art. 27, stk. 2, litra a) og b), og art. 28, stk. 2, litra a) og b)] (jf. præmis 78-83 og 92)
4)

Afgørelse 2017/496, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/491 af 21. marts 2017 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 270/2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten, Rådets afgørelse (FUSP) 2018/466 af 21. marts 2018 om ændring af afgørelse 2011/172/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2018/465 af 21. marts 2018 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 270/2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten annulleres, for så vidt som disse retsakter vedrører Mohamed Hosni Elsayed Mubarak.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 106, stk. 1 og 3, i Rådets direktiv 2013/59/Euratom af 5. december 2013 om fastlæggelse af grundlæggende sikkerhedsnormer til beskyttelse mod de farer, som er forbundet med udsættelse for ioniserende stråling, og om ophævelse af direktiv 89/618/Euratom, 90/641/Euratom, 96/29/Euratom, 97/43/Euratom og 2003/122/Euratom, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og idet den ikke har meddelt Europa-Kommissionen teksten til de nationale retsforskrifter, som eventuelt er blevet udstedt på det område, der er omfattet af direktivet.
1)

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af artikel 170 og 171 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (moms), som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12. februar 2008, og artikel 5 i Rådets direktiv 2008/9/EF af 12. februar 2008 om detaljerede regler for tilbagebetaling af moms i henhold til direktiv 2006/112/EF til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat, idet den har tilsidesat princippet om momsens neutralitet samt den effektive virkning af retten til tilbagebetaling af moms til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, ved at afvise anmodninger om tilbagebetaling af moms, der er indgivet senest den 30. september i kalenderåret efter tilbagebetalingsperioden, men som ikke er vedlagt de kopier af fakturaer eller importdokumenter, der kræves i medfør af artikel 10 i direktiv 2008/9, uden først at opfordre ansøgerne til at supplere deres anmodninger ved, om nødvendigt efter denne dato, at fremlægge disse kopier eller at fremsende de oplysninger, der er nødvendige for behandlingen af disse anmodninger.
»(5)

Den Europæiske Unions erklærede mål [om] at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
48

Ifølge den svenske regering skal denne domstol, når den undersøger behovet for en afgørelse om varetægtsfængsling af en person, som er mistænkt for at have overtrådt straffelovgivningen, desuden altid vurdere, om en sådan foranstaltning er forholdsmæssig. Hvis en person, der er mistænkt for at have overtrådt straffelovgivningen, er på flugt eller ikke er bosiddende i den udstedende medlemsstat, anmoder anklagemyndigheden kun en domstol om at udstede en arrestordre mod denne person, såfremt det er nødvendigt at udstede en europæisk arrestordre. Den undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt en foranstaltning er forholdsmæssig, som denne domstol skal foretage i forbindelse med vurderingen af behovet for en afgørelse om varetægtsfængsling, vedrører derfor ligeledes udstedelsen af en europæisk arrestordre.
40

Efter at have anført, at de to præjudicielle forelæggelser vedrører fortolkningen af rammeafgørelse 2002/584, der henhører under afsnit V i EUF-traktatens tredje del, om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og dermed kunne undergives den i artikel 23a i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 107 i Domstolens procesreglement omhandlede præjudicielle hasteprocedure, har Domstolen (Første Afdeling) vedrørende sag C-626/19 PPU, som rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) havde anmodet om blev underlagt denne procedure, bemærket, at YC var frihedsberøvet, og at dennes fortsatte tilbageholdelse afhang af løsningen på tvisten i hovedsagen. Hvad angår sag C-566/19 PPU er Domstolen (Første Afdeling) af den opfattelse, at det spørgsmål, der var blevet rejst i denne retssag, hænger uløseligt sammen med de spørgsmål, der var blevet rejst i sag C-626/19 PPU, selv om JR ikke var frihedsberøvet, således at det af hensyn til en forsvarlig retspleje var hensigtsmæssigt at undergive den pågældende sag den præjudicielle hasteprocedure ex officio.
53

Til forskel fra et individuelt varemærke er et kollektivmærkes funktion ikke at oplyse forbrugeren om »oprindelsesidentiteten« for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, idet denne funktion, der tilsigter at garantere over for forbrugeren, at de pågældende varer eller tjenesteydelser er blevet fremstillet eller leveret under kontrol af én bestemt virksomhed, der er ansvarlig for deres kvalitet, er forbeholdt de individuelle varemærker (jf. bl.a. dom af 8.6.2017, W.F. Gözze Frottierweberei og Gözze, C-689/15, EU:C:2017:434, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
19

På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 2, litra m), i [rammedirektivet] fortolkes således, at »udbud af et elektronisk kommunikationsnet« ikke omfatter sådanne TV-retransmissionsaktiviteter via satellitnet ejet af tredjemand som dem, [sagsøgeren i hovedsagen] udøver? 2) Skal artikel 31, stk. 1, i [forsyningspligtdirektivet] fortolkes således, at den forhindrer medlemsstaterne i at pålægge en must carry-forpligtelse (til at transmittere en TV-kanal via satellitnet ejet af tredjemand og til at give slutbrugere adgang til den pågældende udsendelse) i forhold til økonomiske operatører som [sagsøgeren i hovedsagen], der [for det første] transmitterer en TV-kanal, som er beskyttet af et adgangsstyringssystem, via satellitnet ejet af tredjemand, der i den forbindelse modtager signaler med TV-programmer (-kanaler), som transmitteres på det pågældende tidspunkt, konverterer dem, krypterer dem og transmitterer dem til en kunstig jordsatellit, hvorfra de uafbrudt transmitteres tilbage til jorden, og [for det andet] tilbyder pakker med TV-kanaler til kunder og i den forbindelse mod betaling giver adgang til den pågældende beskyttede TV-udsendelse (eller en del heraf) ved hjælp af adgangsstyringsudstyr? 3) Skal artikel 31, stk. 1, i [forsyningspligtdirektivet] fortolkes således, at for så vidt angår anvendelsen af denne bestemmelse anses et betydeligt antal slutbrugere ikke for at anvende elektroniske kommunikationsnet (i den foreliggende sag et satellittransmissionsnet) som deres primære kilde (adgang) til at modtage TV-udsendelser, når disse net kun anvendes som den primære kilde (adgang) af ca. 6% af alle slutbrugere (i den foreliggende sag husstande)? 4) Skal der ved vurdering af, hvorvidt anvendelsen af artikel 31, stk. 1, i [forsyningspligtdirektivet] er berettiget, tages hensyn til de internetbrugere, der gratis kan se de pågældende TV-programmer (eller en del heraf) direkte online? 5) Skal artikel 56 [TEUF] fortolkes således, at den forhindrer medlemsstaterne i at pålægge økonomiske operatører som [sagsøgeren i hovedsagen] en obligatorisk forpligtelse til gratis at retransmittere en TV-kanal via elektroniske kommunikationsnet, når det spredningsforetagende, til fordel for hvem denne forpligtelse er fastlagt, fuldt ud er i stand til selv at transmittere disse TV-kanaler via det samme net med egne midler? 6) Skal artikel 56 [TEUF] fortolkes således, at den forhindrer medlemsstaterne i at pålægge økonomiske operatører som [sagsøgeren i hovedsagen] en obligatorisk forpligtelse til gratis at retransmittere en TV-kanal via elektroniske kommunikationsnet, når denne forpligtelse kun ville dække ca. 6% af alle husstande, og disse husstande har mulighed for at se den pågældende TV-kanal over det jordbaserede sendernet eller internettet?«
39

Denne konklusion drages ikke i tvivl af præmis 56 i kendelse af 12.2.2019, RH (C-8/19 PPU, EU:C:2019:110). Selv om Domstolen således i denne præmis nævnte artikel 6 i direktiv 2016/343, fremgår det af denne kendelses præmis 57, at Domstolen dermed alene tilsigtede at gengive den sammenhæng, som dette direktivs artikel 4 indgår i, med henblik på at fastslå, at den type af begrundelse, som den nationale lovgivning pålagde i den sag, der gav anledning til denne kendelse, ikke kunne ligestilles med, at der blev henvist til den mistænkte eller den strafforfulgte person som skyldig som omhandlet i denne artikel 4, uden at Domstolen i øvrigt udtalte sig om anvendeligheden af dette direktivs artikel 6 i en procedure, der fører til vedtagelsen af en afgørelse om varetægtsfængsling.
39

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der uden at give nogen begrundelse, hvilket det dog tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, bestemmer, at den skattefritagelse, der gælder for handicapydelser, er betinget af, at disse ydelser udbetales af et organ i den pågældende medlemsstat, og som dermed udelukker ydelser af samme art, der udbetales af en anden medlemsstat, fra at være omfattet af denne fritagelse, selv om modtageren af de omhandlede ydelser er bosiddende i den pågældende medlemsstat.
44

Det fremgår for det andet af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at retten i forbindelse med bevillingsproceduren kontrollerer, om betingelserne for udstedelsen af den europæiske arrestordre er opfyldt, og om den er forholdsmæssig i lyset af de særlige forhold i den enkelte sag. Den østrigske regering præciserede i denne henseende i sit skriftlige indlæg og i retsmødet for Domstolen for det første, at en eventuel instruktion fra den udøvende magt skal være skriftlig og vedlægges straffesagens akter, som i deres helhed fremsendes til den ret, som er ansvarlig for bevillingen. For det andet vedrører denne rets kontrol af forholdsmæssigheden i forbindelse med bevillingen af en national arrestordre virkningerne af den enkelte frihedsberøvelse, som arrestordren afstedkommer, og i forbindelse med bevillingen af den europæiske arrestordre den indgriben i den pågældende persons rettigheder, som går videre end de krænkelser af frihedsretten, som allerede er blevet undersøgt. Den ret, som er ansvarlig for bevillingen af den europæiske arrestordre, er nemlig forpligtet til navnlig at tage hensyn til virkningerne af proceduren for overgivelse og af selve overgivelsen af den berørte person, der er bosat i en anden medlemsstat end Republikken Østrig, for så vidt angår denne persons sociale og familiære relationer.
3)

FVE Holýšov I s. r. o., FVE Stříbro s. r. o., FVE Úsilné s. r. o., FVE Mozolov s. r. o., FVE Osečná s. r. o., Solarpark Rybníček s. r. o., FVE Kněžmost s. r. o., Hutira FVE – Omice a.s., Exit 90 SPV s. r. o., Onyx Energy s. r. o., Onyx Energy projekt II s. r. o., Photon SPV 1 s. r. o., Photon SPV 3 s. r. o., Photon SPV 4 s. r. o., Photon SPV 6 s. r. o., Photon SPV 8 s. r. o., Photon SPV 10 s. r. o., Photon SPV 11 s. r. o., Antaris GmbH, M. Michael Göde, NGL Business Europe Ltd, NIG NV, GIHG Ltd, Radiance Energy Holding Sàrl, ICW Europe Investments Ltd, Photovoltaik Knopf Betriebs-GmbH, Voltaic Network GmbH og WA Investments-Europa Nova Ltd betaler sagsomkostningerne i hovedappellen.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 18. november 2021 –

Fulmen mod Rådet

(Sag C-680/19 P) ( 1 )

»Appel – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) – restriktive foranstaltninger over for Den Islamiske Republik Iran – skade, som appellanten angiveligt har lidt som følge af opførelsen og opretholdelsen af vedkommendes navn på den liste over personer og enheder, der er omfattet af indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer – erstatningssøgsmål – Domstolens kompetence til at træffe afgørelse om en påstand om erstatning for skade, som angiveligt er lidt som følge af restriktive foranstaltninger, der er fastsat i afgørelser, som henhører under FUSP – tilstrækkelig kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder«

1. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – tab – årsagsforbindelse – bevisbyrde (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 27 og 28)

2. Appel – anbringender – Domstolens kontrol af vurderingen af fakta og beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om urigtig gengivelse af beviserne – nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse [Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1, og art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 45 og 46)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Fulmen bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union.

3) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – EUT C 372 af 4.11.2019.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 21. december 2021 –

PlasticsEurope mod ECHA

(Sag C-876/19 P) ( 1 )

»Appel – oprettelse af en liste over stoffer, der kræver godkendelse – liste over stoffer, der er identificeret med henblik på senere at blive optaget i bilag XIV til forordning (EF) nr. 1907/2006 – ajourføring af optagelsen af stoffet bisphenol A som et særligt problematisk stof«

1. Appel – anbringender – utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse – formaliteten – rækkevidden af begrundelsespligten – Rettens begrundelse fremgår indirekte – lovlighed – betingelser (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 52 og 53)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – anbringende om en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder – nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og at påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d)] (jf. præmis 69, 70, 87 og 88)

3. Appel – anbringender – ingen præcis anfægtelse af en begrundelse fra Rettens side og af retlige argumenter til støtte for appellen – afvisning (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 168, stk. 1, litra d), og art. 169, stk. 2] (jf. præmis 71-73)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) PlasticsEurope AISBL bærer sine egne omkostninger og betaler de af Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) og ClientEarth afholdte omkostninger.

3) Den Franske Republik og Forbundsrepublikken Tyskland bærer hver deres egne omkostninger.

( 1 ) – EUT C 54 af 17.2.2020.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 15. april 2021 –

Finanzamt für Körperschaften Berlin

(Sag C-868/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 9 – afgiftspligtige personer – artikel 11 – medlemsstaternes mulighed for at betragte personer, der i retlig forstand er selvstændige, men finansielt, økonomisk og organisatorisk er nært knyttet til hinanden (»momsgruppe«), som én enkelt afgiftspligtig person – begrebet »finansielt nært tilknyttet« – national lovgivning, hvorefter personselskaber, hvis selskabsdeltagere ud over det beherskende selskab ikke kun er personer, som er finansielt indlemmet i det beherskende selskab, er udelukket fra at være medlem af en momsgruppe – retssikkerhed – foranstaltninger til at hindre skatte- og afgiftsunddragelse – proportionalitet – momsens neutralitet«

1. Harmonisering af skattelovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – begreb – artikel 11, første afsnit, i direktiv 2006/112 – direkte virkning – foreligger ikke (Rådets direktiv 2006/112, art. 11, første afsnit) (jf. præmis 43)

2. Harmonisering af skattelovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – begreb – medlemsstaternes mulighed for at betragte personer, der er nært knyttet til hinanden, som én enkelt afgiftspligtig person – national lovgivning, som betinger et personselskabs mulighed for, med det beherskende selskabs virksomhed, at danne en gruppe af personer, der kan betragtes som én enkelt afgiftspligtig person, af, at selskabsdeltagerne i personselskabet kun er personer, som er finansielt indlemmet i denne virksomhed – ikke tilladt, henset til retssikkerhedsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om afgiftsneutralitet (Rådets direktiv 2006/112, art. 11) (jf. præmis 45-55, 57, 58, 61, 63-65 og 68 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 11 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med retssikkerhedsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om afgiftsneutralitet, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, som betinger et personselskabs mulighed for – med det beherskende selskabs virksomhed – at danne en gruppe af personer, der kan betragtes som én enkelt merværdiafgiftspligtig person, af, at selskabsdeltagerne i personselskabet ud over det beherskende selskab kun er personer, som er finansielt indlemmet i denne virksomhed.

( 1 ) – EUT C 77 af 9.3.2020.
1.

Tjenestemandssager – ulovlighedsindsigelse – anfægtelige retsakter – et EU-agenturs regler om bedømmelse af kontraktansatte – indsigelse i forbindelse med et søgsmål rettet mod en afgørelse om ikke at forlænge en kontrakt, som er baseret på karriereudviklingsrapporter – sagsøger, som har ret til at anlægge et søgsmål til prøvelse af disse rapporter, men som ikke har gjort brug heraf – afvisning (Art. 277 TEUF; tjenestemandsvedtægten, art. 43) (jf. præmis 26-39)
26

Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 4.12.2018, Minister for Justice and Equality og Commissioner of An Garda Síochána, C-378/17, EU:C:2018:979, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).