3.

Ud over at det er gjort gældende, at afgørelsen om udtræden af tjenesten skulle være behæftet med mangler, fordi Kommissionen ikke har knyttet de betingelser til denne afgørelse, som sagsøgeren ønskede, har han som bevis for, at afgørelsen er ulovlig, anført et andet anbringende, der er snævert knyttet til påstanden om, at afgørelsen om forflyttelse, der anfægtes i sag nr. 4/74, også er ulovlig, dvs. til påstanden om, at den har karakter af en disciplinær sanktion. Faktisk klager sagsøgeren i begge sager hele tiden over forflyttelsesafgørelsen og over, at den ubehagelige situation, som man med forsæt satte ham i ved denne afgørelse, havde medført, at han opgav sin stilling ved Fællesskabet. Men ét er at påstå, at der eventuelt er lidt et tab som følge af arbejdsforholdets ophør, et andet at hævde, at også afgørelsen om frivillig udtræden, som blev truffet af Kommissionen på sagsøgerens anmodning, kan betragtes som en disciplinær sanktion. Det er klart, at en sådan mulighed må udelukkes. Alt i alt forekommer det således også uovervejet at hævde, at denne afgørelse må antages at være truffet af grunde, der er uforenelige med tjenestens interesse. Når afgørelsen af 27. juni opretholdes uden hensyn til dens konstaterede ulovlighed, er det eneste spørgsmål, som der endnu skal tages stilling til i sag 30/74, derfor spørgsmålet om erstatningskravet. Sagsøgeren hævder at have lidt et tab ved at være blevet sat i en sådan situation, at han måtte forlade tjenesten ved Kommissionen som følge af den forflyttelsesafgørelse, der forvoldte ham en ideel skade, da den havde karakter af maskeret sanktion. Selv om det rent hypotetisk antoges, at afgørelsen om forflyttelse faktisk matte betegnes som en sanktion, må jeg imidlertid bemærke, at sagsøgeren fra det tidspunkt, da han indledte den administrative klagesag mod denne beslutning, der åbnede den mulighed, han derefter udnyttede, for senere at anlægge sag ved Domstolen, ikke havde været tvunget til så hurtigt at forlade tjenesten ved Kommissionen. Han gjorde det frivilligt, fordi han fandt, at han havde større interesse i at blive omfattet af særligt gunstige regler, som han kunne benytte sig af inden et bestemt tidspunkt. Det er derfor under alle omstændigheder klart, at hans krav om betaling af et beløb op til den fulde størrelse af den løn, han ville have haft, dersom han var forblevet i tjenesten, umuligt kan imødekommes. Sagsøgte bør altså i det hele frifindes i sag 30/74. Med hensyn til de oprindelige principale påstande i sag 4/74 skal jeg bemærke, at da afgørelsen af 27. juni som anført opretholdes, har sagsøgeren, der herefter definitivt befinder sig i en retsstilling beskrevet som »frivillig udtræden«, ikke længere nogen interesse i at opnå annullation af afgørelsen om forflyttelse. Påstanden herom kan derfor ikke antages til realitetsbehandling. Vedrørende erstatningskravet skal jeg bemærke, at da det er udelukket, at der består en egentlig årsagssammenhæng mellem den pågældende afgørelse og hans udtræden af tjenesten, må man nødvendigvis også udelukke muligheden af at anerkende en økonomisk skade, som skulle være påført sagsøgeren ved forflyttelsesafgørelsen. Tilbage står derfor kun påstanden om genopretning af den ideile skade. At der foreligger en ideel skade, og at det er nødvendigt at genoprette denne, er udtrykkeligt blevet påberåbt i den administrative klage mod afgørelsen om forflyttelse, og der er ikke tvivl om, at Domstolen, når den handler inden for den »fulde prøvelsesret«, som den har ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 1, endda uafhængigt af, om den retsakt, som angiveligt har været årsag til skaden, annulleres, kan bedømme Kommissionens adfærd i lyset af de konkrete omstændigheder for at afgøre, om den kunne forvolde sagsøgeren en ideel skade og herved pådrage Fællesskabet ansvar. Som begrundelse for, at dette retsmiddel ikke kan anvendes, kan det heller ikke indvendes, at sagsøgeren ophørte med at arbejde i Fællesskabet, idet den påståede skade indtraf, mens arbejdsforholdet bestod og i nær tilknytning hertil: det er derfor en skade, han har lidt som tjenestemand. Selv om kravet om annullation af den retsakt, der angives at være årsag til skaden, må afvises, finder jeg ikke, at dette i sig selv er præjudicerende for erstatningskravets antagelse til realitetsbehandling. Når dette krav er selvstændigt i forhold til annullationen således at forstå, at det ikke er et middel til omgåelse af præceptive regler (som for eksempel overholdelse af fristerne for sagsanlæg), og når 'den påståede skade ikke på forhånd kan udelukkes, (således som jeg har gjort i relation til den økonomiske skade, der skulle være et resultat af afgørelsen om forflyttelse), eller når der, mere generelt, ikke består en speciel sammenhæng mellem kravet om annullation og erstatningskravet, hvorved dette sidste mister sin nødvendige selvstændighed, udelukker afvisningen af det første krav ikke, at det andet kan tages under påkendelse; for øvrigt er dette, om det så blot er på grundlag af en analogi, i overensstemmelse med den klare sondring, Domstolens plenum på et mere generelt plan har foretaget mellem annullationssøgsmål og erstatningssøgsmål (dom 5/71, Zuckerfabrik Schöppenstedt, Raccolta 1971, s. 983, og 43/72, Merkur, Sml. 1973, s. 1069), og som for tjenestemandssagernes vedkommende er gentaget af en afdeling i dom 69/71, Heinemann (Raccolta 1972, s. 589, præmis 7). De to afdelingers praksis i tjenestemandssager indeholder mig bekendt ingen klare afgørelser, der går mod disse overvejelser. Ganske vist har begge afdelinger i en række sager statueret, at også en tjenestemands erstatningskrav skal afvises, når kravet om annullation af den retsakt, der hævdes at være årsag til det påståede tab er afvist; men det følger klart af hver af de domme, det drejer sig om, at afvisningen af erstatningskravet aldrig som almindelig regel automatisk har været knyttet til afvisningen af annullationskravet, men blot til følgende konstatering: 1. enten har den anfægtede retsakt efter sit indhold ikke kunnet forvolde skade — et forhold, der er tilstrækkeligt til at begrunde, at både annullationskravet og erstatningskravet bør afvises, således som det skete i dommen i de forenede sager 109/63 og 13/64, Ch. Muller (Raccolta 1964, s. 1300), og dommen i de forenede sager 27 og 30/74, Fonzi (Raccolta 1965, s. 574 og 578); 2. eller også har der in concreto foreligget specielle forbindelser mellem de to krav, som det er tilfældet i dommen i sag 59/65, Schreckenberg (Raccolta 1966, s. 744), hvor erstatningskravet kun var et middel til at nå det samme resultat som ved kravet om annullation. Da annullationskravet først var afvist, var det derfor fuldt ud begrundet, at den anden del af søgsmålet led samme skæbne, da det i virkeligheden ikke var tilstrækkelig selvstændigt i forhold til annullationskravet, skønt det fremtrådte som et erstatningskrav. Et tilsvarende kriterium blev anvendt i dommen i sag 4/67, Collignon (Raccolta 1967, s. 439), der knytter afvisningen af erstatningskravet til den afvisning på grand af fristoverskridelse, der skete af annullationskravet, idet det første var nært forbundet med det andet; sagsøgeren havde kunnet undgå det af ham påklagede tab ved rettidigt at anfægte den skadeforvoldende retsakt, og han kunne derfor ikke omgå. udløbet af procesfristen ved at indlede en ny sag i form af en erstatningssag. I samme retning går dom 53/70, Vinck (Raccolta 1971, s. 608). Selv om det skulle blive statueret, at annullationskravet i sag 4/74 umuligt kan betragtes som aldeles underordnet i forhold til erstatningskravet, således som sagsøgeren har begæret, tinder jeg i denne sag ikke nogen grund til, at afvisningen af annullationskravet, der nu er givet, også skal medføre, at kravet om erstatning for den eventuelle ideelle skade skal afvises. En afgørelse om forflyttelse indebærer ikke i sig selv en skadesårsag. Det kan imidlertid ikke uden en forudgående undersøgelse af realiteten udelukkes, at den under visse omstændigheder kan antage karakter af en skadegørende handling, i hvert fald i det mindste på det ideelle plan. Skønt sagsøgeren heller ikke længere har interesse i at opnå annullation af afgørelsen om forflyttelse, da han ikke længere har status som tjenestemand, har han dog fortsat interesse i under en anden form at få godtgjort den ideelle skade, denne afgørelse retstridigt måtte have forvoldt ham. At nægte den forhenværende tjenestemand denne beskyttelse ville medføre risiko for en mindre beskyttelse af de individuelle rettigheder, som Domstolen bør sikre mest muligt. Dette ville også medføre den mærkværdighed, at Domstolen blev begrænset i udøvelsen af den »pleine juridiction«-kompetence, der er hjemlet den ved tjenestemandsvedtægtens artikel 91, og som netop også omfatter erstatningssager. At henvise til den sædvanlige fremgangsmåde for erstatningssager efter traktatens artikel 215 ville føre til en ubegrundet formalisme, der er i strid med tendensen i Domstolens praksis og reglerne for dens virkemåde. Den ville da som plenum få forelagt spørgsmål, der mere hensigtsmæssigt ville kunne afgøres af en afdeling, idet de vedrører arbejdsforhold. Som følge af udtrykkelig beslutning fra Domstolen har der i sag 4/74 endnu ikke fundet nogen mundtlig drøftelse af realiteten sted, hvorfor der må træffes afgørelse om, at den mundtlige forhandling genoptages, således at parterne får lejlighed til at gøre deres anbringender gældende, idet de dog må begrænse sig til de punkter, som endnu ikke er afgjort.