ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 30. januar 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 21. november 2018 i sag T-587/16, HM mod Europa-Kommissionen

(Sag C-70/19 P)

(2019/C 164/17)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved T.S. Bohr og G. Gattinara, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: HM

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 21. november 2018, HM mod Kommissionen, T-587/16, ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Kommissionen har fremsat to appelanbringender til støtte for sin appel.

Med det første appelanbringende, som er opdelt i tre led, har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, hvad angår fordelingen af kompetence mellem udvælgelseskomitéen og Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO).

Kommissionen har med appelanbringendets første led gjort gældende, at Retten begik en fejl ved den retlige kvalifikation af den anfægtede retsakt, dvs. EPSO’s afgørelse af 17. august 2015 om ikke at videresende sagsøgerens anmodning om revurdering på grund af forsinkelse. Denne underretning blev foretaget inden for rammerne af den kompetence, som EPSO er tillagt i henhold til punkt 3.1.3 i de generelle regler for almindelige udvælgelsesprøver med hensyn til at varetage al korrespondance med ansøgerne.

Med det andet led har Kommissionen foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl, da den fortolkede de generelle regler. Ifølge Kommissionen skal punkt 3.4.3 i de generelle regler for almindelige udvælgelsesprøver ikke alene sammenholdes med punkt 3.1.3, men også forstås i lyset af ordlyden af og formålet med punkt 3.4.3., der tillægger EPSO kompetence til at varetage den interne revurderingsprocedure.

Med det tredje led har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede artikel 7 i bilag III til tjenestemandsvedtægten. Ifølge Kommissionen udgør den omhandlede underretning en administrativ foranstaltning, der har til formål at sikre, at der anvendes ensartede standarder i procedurerne for udvælgelse i henhold til artikel 7, stk. 1. Ifølge Kommissionen er dette endvidere i overensstemmelse med den rolle som assistent for udvælgelseskomitéen, som EPSO er tildelt, således som anført af Retten i dommen i sag T-361/10 P (1), Kommissionen mod Pachitis.

Med det andet appelanbringende har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af anbringendet om manglende kompetence hos ophavsmanden til retsakten. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten i det foreliggende tilfælde undlod at undersøge, om der, såfremt den manglende kompetence var afhjulpet, var vedtaget en retsakt med samme indhold eller et andet indhold. I mangel af en sådan undersøgelse kunne Retten ifølge Kommissionen ikke annullere den anfægtede retsakt.

(1) ECLI:EU:T:2011:742
1)

Tilsiger hensynet til at sikre den effektive virkning af EU-retten og til ikke at umuliggøre den ret til familiesammenføring, som ifølge appellanten tilkommer hende i henhold til artikel 4 i Rådets direktiv 2003/86/EF (1) af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at et barn af referencepersonen har ret til familiesammenføring, når den pågældende blev myndig under rettens behandling af den sag, der var blevet iværksat til prøvelse af afgørelsen om at meddele afslag på at indrømme denne ret, hvilken afgørelse blev truffet, mens barnet endnu var mindreårigt?
C 155/23

Appel iværksat den 30. januar 2019 af Suzanne Saleh Thabet, Gamal Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Alaa Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Heidy Mahmoud Magdy Hussein Rasekh og Khadiga Mahmoud El Gammal til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 22. november 2018 i de forenede sager T-274/16 og T-275/16, Saleh Thabet m. fl. mod Rådet

(Sag C-72/19 P)

(2019/C 155/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Suzanne Saleh Thabet, Gamal Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Alaa Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Heidy Mahmoud Magdy Hussein Rasekh og Khadiga Mahmoud El Gammal (ved D. Anderson, QC, B. Kennelly, QC, barrister J. Pobjoy og solicitors G. Martin, C. Enderby Smith og F. Holmey)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen og annullerer de omtvistede retsakter, for så vidt som de vedrører appellanterne.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne kan træffe afgørelse i overensstemmelse med Domstolens retlige bedømmelse.

— Rådet tilpligtes at betale appellanternes omkostninger i sagen for Domstolen og Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke var forpligtet til at undersøge, om de egyptiske myndigheder havde overholdt appellanternes grundlæggende EU-rettigheder.

Andet anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke var forpligtet til at undersøge, om de retslige procedurer og undersøgelserne vedrørende appellanterne angik handlinger af en sådan karakter, at de undergravede retsstatsprincippet i Egypten.

Tredje anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da det lagde sag nr. 10427 (anklagerne om Al Watany Bank) til grund.

Fjerde anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da det lagde sag nr. 8897 (anklagerne om renovering af privat villa) til grund.

Femte anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da det lagde sag nr. 756 (anklagerne om Al-Ahram Establishment-gaverne) og sag nr. 53 (anklagerne om Dar El Tahrir-gaverne) til grund.

Sjette anbringende, hvorved det gøres gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Rådet ikke havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da det lagde sag nr. 144 (anklagerne om hvidvask af penge) til grund.
2)

Skal artikel 31, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF (2) af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF (3) af 25. november 2009 fortolkes således, at den forhindrer medlemsstaterne i at pålægge en must carry-forpligtelse (til at transmittere en tv-kanal via satellitnet ejet af tredjemand og til at give slutbrugere adgang til den pågældende udsendelse) i forhold til økonomiske operatører som sagsøgeren, der 1) transmitterer en tv-kanal, som er beskyttet af et adgangsstyringssystem, via satellitnet ejet af tredjemand, der i den forbindelse modtager signaler med tv-programmer (-kanaler), som transmitteres på det pågældende tidspunkt, konverterer dem, krypterer dem og transmitterer dem til en kunstig jordsatellit, hvorfra de uafbrudt transmitteres tilbage til jorden, og 2) tilbyder pakker med tv-kanaler til kunder og i den forbindelse mod betaling giver adgang til den pågældende beskyttede tv-udsendelse (eller en del heraf) ved hjælp af adgangsstyringsudstyr?
1)

Spørgsmål 1A: Skal artikel 5, stk. 1, i direktiv 2008/68/EF (1) (EUT L 260) om indlandstransport af farligt gods fortolkes således, at den er til hinder for et vilkår i en tilladelse til en LPG-tankstation, hvori det bestemmes, at den pågældende LPG-tankstation udelukkende må forsynes fra LPG-tankvogne med en varmebeskyttende beklædning, mens denne forpligtelse ikke er pålagt en eller flere af de for LPG-tankvogne ansvarlige? Spørgsmål 1B: Har det for besvarelsen af de første spørgsmål nogen betydning, at medlemsstaten har indgået en aftale i form af »Safety Deal varmebeskyttende beklædning på LPG-tankvogne« med markedsaktører i LPG-branchen (blandet andet ansvarlige for LPG-tankstationer, producenter, sælgere og transportører af LPG), hvor aktørerne har forpligtet sig til at anvende varmebeskyttende beklædning, og at medlemsstaten i tilslutning hertil har udstedt cirkulæret »Circulaire effectafstanden externe veiligheid LPG-tankstations voor besluiten met gevolgen voor de effecten van een ongeval« (cirkulære om sikkerhedsafstande på LPG-tankstationer af hensyn til den ydre sikkerhed med henblik på afgørelser vedrørende følgerne af en ulykke), hvori der er fastsat supplerende sikkerhedsbestemmelser, hvorefter LPG-tankstationer skal forsynes fra tankvogne, der har en varmebeskyttende beklædning?
9)

Skal artikel 160 i forordning nr. 2454/93 fortolkes således, at begrebet »indbyrdes afhængighed« mellem licensgiveren og sælgeren omfatter de tilfælde, hvor licensgiveren er afhængig af køberen, fordi licensgiveren fører et direkte tilsyn med køberen, som er mere omfattende end en kvalitetskontrol, eller skal den fortolkes således, at den nævnte indbyrdes afhængighed mellem licensgiveren og køberen ikke er tilstrækkelig til, at det kan antages, at der gælder en (indirekte) indbyrdes afhængighed mellem licensgiveren og sælgeren, særligt når sidstnævnte bestrider, at priserne for køberens ordrer på de indførte varer afhænger af betalingen af royalties og licensafgifter, og ligeledes bestrider, at licensgiveren er i stand til forretningsmæssigt at kontrollere eller begrænse dennes aktiviteter?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgerichts Wien (Østrig) den 15. januar 2019 — kunsthaus muerz gmbh mod Zürich-Versicherungs AG

(Sag C-20/19)

(2019/C 155/25)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgerichts Wien

Parter i hovedsagen

Sagsøger: kunsthaus muerz gmbh

Sagsøgt: Zürich-Versicherungs AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal direktiv 2002/83/EF (1) — navnlig direktivets artikel 35 og 36 — fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter opsigelsesperioden — uanset en (korrekt) oplysning om opsigelsesretten forud for indgåelsen af aftalen — udløber 30 dage efter, at aftalen er indgået, (også) når forsikringstageren ikke er forbruger?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5.11.2002 om livsforsikring (EUT 2002, L 345, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 24. januar 2019 — Repsol Petróleo, S.A. mod Administración del Estado

(Sag C-44/19)

(2019/C 155/27)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Appellant: Repsol Petróleo, S.A.

Indstævnt: Administración del Estado

Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 21, stk. 3, i direktiv 2003/96 af 27. oktober (1) fortolkes således, at det egetforbrug af energiprodukter, der sker på producentens anlæg, kan pålægges punktafgiften for mineralolier, for så vidt som der fremstilles produkter, som ikke er energiprodukter?

Eller er formålet med denne bestemmelse om at fritage den anvendelse af energiprodukter, der er nødvendig for at fremstille de endelige energiprodukter, fra afgiften derimod til hinder for, at dette egetforbrug pålægges afgift, for så vidt som egetforbruget udmønter sig i fremstilling af andre produkter, som ikke er energiprodukter, selv hvis denne fremstilling udgør et restprodukt, der fremstilles uundgåeligt som følge af selve produktionsprocessen?

(1) Rådets direktiv 2003/96/EF af 27.10.2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet (EUT 2003, L 283, s. 51).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administratīvā rajona tiesa (Letland) den 5. marts 2019 — SIA »KOB« mod Madonas novada pašvaldības Administratīvo aktu strīdu komisija

(Sag C-206/19)

(2019/C 155/41)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Administratīvā rajona tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SIA »KOB«

Sagsøgt: Madonas novada pašvaldības Administratīvo aktu strīdu komisija

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, herunder navnlig artikel 18 TEUF, 49 TEUF og 63 TEUF, til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter juridiske personer, der ønsker at erhverve ejendomsretten til landbrugsarealer, i de tilfælde, hvor den eller de parthavere, som i forening repræsenterer mere end halvdelen af selskabets stemmeberettigede kapital, og samtlige de personer, der har ret til at repræsentere selskabet, er statsborgere i andre EU-medlemsstater, skal fremlægge et bevis for registrering som unionsborger for disse samt dokumentation for deres kendskab til det officielle sprog på et niveau svarende til mindst B2?
Appel iværksat den 23. februar 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 13. december 2018 i de forenede sager T-339/16, T-352/16 og T-391/16, Ville de Paris, Ville de Bruxelles og Ayuntamiento de Madrid mod Kommissionen

(Sag C-179/19 P)

(2019/C 155/38)

Processprog: spansk og fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J.-F. Brakeland, som befuldmægtiget)

De andre parter i appelsagen: Ville de Paris, Ville de Bruxelles og Ayuntamiento de Madrid

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. december 2018, forkyndt for Kommissionen samme dag, i de forenede sager T-339/16, T-352/16 og T-391/16, Ville de Paris, Ville de Bruxelles og Ayuntamiento de Madrid mod Kommissionen, ophæves, Kommissionen frifindes i første instans, og sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne. Subsidiært:

— Dommen ophæves, sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i de to instanser udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er støttet på et enkelt anbringende. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl i dommens præmis 121-151 ved at fastslå, at forordning 2016/646 (1) ændrer et væsentligt element i forordning nr. 715/2007 (2). Denne fejl hidrører dels fra en urigtig fortolkning af begrebet ændring, som kommer til udtryk ved, at Retten anvender begrebet »de facto-ændring«, dels fra en urigtig fortolkning af rækkevidden af forordning 2016/646. Herved bringer dommen den interinstitutionelle balance i EU i fare.

(1) Kommissionens forordning (EU) 2016/646 af 20.4.2016 om ændring af forordning (EF) nr. 692/2008 med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 6) (EUT 2016, L 109, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 715/2007 af 20.6.2007 om typegodkendelse af motorkøretøjer med hensyn til emissioner fra lette personbiler og lette erhvervskøretøjer (Euro 5 og Euro 6), om adgang til reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer (EUT 2007, L 171, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Contencioso-Administrativo de A Coruña (Spanien) den 24. januar 2019 — Compañía de Tranvías de la Coruña, S.A.mod Ayuntamiento de A Coruña

(Sag C-45/19)

(2019/C 155/28)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Contencioso-Administrativo de A Coruña

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Compañía de Tranvías de la Coruña, S.A.

Sagsøgt: Ayuntamiento de A Coruña

Præjudicielt spørgsmål

Er starttidspunktet for beregningen af den maksimale løbetid på 30 år for de i artikel 8, stk. 3, litra b), i forordning (EF) nr. 1370/2007 (1), nævnte kontrakter i betragtning af nævnte bestemmelse[:] a) tidspunktet for tildelingen eller indgåelsen af kontrakten[,] b) tidspunktet for nævnte bestemmelses ikrafttrædelse[,] c) dagen efter udløbet af den overgangsperiode, der er fastsat i denne forordnings artikel 8, stk. 2 (den 3.12.2019)[,] eller d) en anden dato, som fastsættes af Den Europæiske Unions Domstol?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 af 23.10.2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EØF) nr. 1107/70 (EUT 2007, L 315, s. 1).
1)

Er bestemmelserne i Schengenkonventionen, herunder navnlig bestemmelserne om systematiske søgninger i SIS og Schengengrænsekodeksen, herunder navnlig det krav om besiddelse af et gyldigt pas, som findes deri, til hinder for meddelelse af opholdstilladelse på grundlag af ansøgninger indgivet i Sverige, som ikke er støttet på behovet for beskyttelse eller humanitært grundlag, når identiteten ikke er fastlagt?
1)

a. Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (omarbejdning) (EUT 2012, L 351, s. 1, herefter »Bruxellesforordning I-a«) fortolkes således, at en sag som den foreliggende, hvori en international organisation nedlægger påstand om (i) ophævelse af en arrest foretaget af modparten i en anden medlemsstat, og om (ii) forbud mod, at modparten af de samme faktiske grunde på ny foretager arrest, og til støtte for disse påstande påberåber sig eksekutionsimmunitet, helt eller delvis må anses for at være en sag på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i Bruxellesforordning I-a? b. Har det ved besvarelsen af spørgsmål 1(a) nogen betydning, og i bekræftende fald da hvilken, at retten i en medlemsstat har givet tilladelse til foretagelse af arrest for en fordring, som modparten hævder at have på en international organisation, og som er genstand for en hovedsag i denne medlemsstat, der vedrører en tvist på grundlag af en kontrakt om betaling af brændstoffer, der er leveret til en fredsbevarende mission, som gennemføres af en med denne internationale organisation forbundet international organisation?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 29. januar 2019 — Wikingerhof GmbH & Co. KG mod Booking.com BV

(Sag C-59/19)

(2019/C 155/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Wikingerhof GmbH & Co. KG

Revisionsindstævnte: Booking.com BV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at værnetinget i sager om erstatning uden for kontrakt kan finde anvendelse, når der er tale om en sag, hvori en part søges tilpligtet at undlade at udvise bestemte former for adfærd, når der henses til, at den kritiserede adfærd er dækket af kontraktmæssige bestemmelser, men sagsøgeren gør gældende, at disse bestemmelser beror på misbrug af sagsøgtes dominerende stilling?

(1) EUT 2012, L 351, s. 1.
2)

Er forordning (EF) nr. 91/2009 ugyldig i forhold til en importør i EU på grund af tilsidesættelse af artikel 2, stk. 10, i forordning (EF) nr. 384/96, fordi EU-institutionerne i forbindelse med beregningen af størrelsen af dumpingmargenen for de pågældende produkter ved sammenligningen af normalværdien af produkter fra en indisk producent med eksportprisen for samme kinesiske produkter afslog at tage hensyn til justeringer for importafgifter på råstoffer og indirekte skatter i referencelandet Indien og forskelle i produktions(omkostninger), og/eller fordi EU-institutionerne under undersøgelsen ikke (rettidigt) havde meddelt de samarbejdende kinesiske producenter/eksportører alle oplysninger fra den indiske producent vedrørende fastsættelsen af normalværdien?
2)

Såfremt Domstolen finder, at Kommissionens beslutning skal fortolkes således, at nedsættelsen af lønmodtagerbidragene også er uforenelig, skal virksomheden da anses for at have nydt godt af den fulde nedsættelse eller alene en del heraf? Hvordan skal denne del i givet fald ansættes? Har medlemsstaten pligt til at kræve tilbagebetaling fra de berørte lønmodtagere af hele eller den del af støtten, der er kommet dem til gode?
—

eller kræves der en tilbundsgående prøvelse fra arbejdsretternes side for at afgøre, om fuldbyrdelsen af denne afgørelse kan betyde, at den, der anvender retsmidlet, udsættes for en alvorlig risiko for alvorlig og uafvendelig forværring af sit helbred?
1)

Er bestemmelserne i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, især 12., 21. og 23. betragtning samt artikel 6, stk. 1, artikel 7, stk. 2, og artikel 8, til hinder for en af de nationale retter anlagt fortolkning, hvorefter en forbruger i forbindelse med indsigelse mod fuldbyrdelse — der i national lovgivning udgør et særligt søgsmål, som kun kan anlægges inden for bestemte frister og under restriktive betingelser — efter indledningen af en tvangsfuldbyrdelse mod vedkommende ikke kan påberåbe sig konstateringen af, at der foreligger urimelige kontraktvilkår i en kreditaftale indgået med en erhvervsdrivende — hvilken aftale i henhold til loven udgør et fuldbyrdelsesgrundlag, hvorpå tvangsfuldbyrdelsen mod forbrugeren er blevet indledt — fordi en sådan påberåbelse ikke er tilladt inden for rammerne af det omhandlede retsmiddel, med henvisning til national lovgivning, der fastsætter bestemmelse om almindelige søgsmål, der ikke er underlagt nogen forældelsesfrist, hvormed forbrugeren på ethvert tidspunkt kan anmode om, at det fastslås, at der foreligger urimelige kontraktvilkår, og at deres virkninger fjernes, uden at afgørelsen i dette søgsmål har direkte konsekvenser for tvangsfuldbyrdelsesproceduren, således at der foreligger risiko for, at tvangsfuldbyrdelsen fuldføres, inden der træffes afgørelse i det almindelige søgsmål?
Appel iværksat den 21. februar 2019 af Deutsche Telecom AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Udvidede Afdeling) den 13. december 2018 i sag T-827/14, Deutsche Telecom AG mod Europa-Kommissinen

(Sag C-152/19 P)

(2019/C 164/26)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Deutsche Telecom AG (ved Rechtsanwälte D. Schroeder og K. Apel)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Slovanet, a.s.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 13. december 2018 i sag T-827/14 ophæves i det omfang Kommissionen frifindes.

— Kommissionens afgørelse C(2014) 7465 final af 15. oktober 2014 om en procedure i henhold til artikel 102 TEUF og EØS-aftalens artikel 54 (sag AT.39523 — Slovak Telekom), som berigtiget ved Kommissionens afgørelse C(2014) 10119 final af 16. december 2014 og ved Kommissionens afgørelse C(2015) 2484 final af 17. april 2015, annulleres helt eller delvist, for så vidt som den vedrører appellanten, subsidiært ophæves eller nedsættes yderligere de bøder, som appellanten er blevet pålagt ved den nævnte afgørelse.

— Mere subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet afgørelse.

— Europa-Kommissionen pålægges at betale samtlige sagsomkostninger i nærværende sag og i sagen for Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anført fire anbringender til støtte for appellen.

For det første anlagde Retten en urigtig fortolkning af retsreglen om, at det for, at der er tale om en leveringsnægtelse, kræves, at den anmodede levering er absolut nødvendig for aktiviteten på et efterfølgende marked, og som følge heraf undlod Retten at anvende denne regel, hvorfor retsreglen er anvendt urigtigt.

For det andet anlagde Retten en urigtig fortolkning af retsreglen om, at et moderselskab alene kan tilregnes sit datterselskabs adfærd, når nævnte moderselskab også faktisk har udøvet en afgørende indflydelse på datterselskabet, hvorfor Retten anvendte denne retsregel urigtigt.

For det tredje undlod Retten at anvende retsreglen om, at et moderselskab alene kan tilregnes sit datterselskabs adfærd, når dette datterselskab i det væsentlige har fulgt moderselskabets anvisninger, hvorfor Retten anvendte denne retsregel urigtigt.

For det fjerde anvendte Retten retsreglen om, at retten til at blive hørt gælder under den administrative procedure, urigtigt.
2)

Skal artikel 7, stk. 2, i forordning (EU) nr. 1215/2012 fortolkes således, at manglende overholdelse af en lovbestemt forpligtelse i forhold til de øvrige medejere af ejendommen, der kan påtvinge forpligtelsens overholdelse ved domstolene, skal anses for en sag om erstatning uden for kontrakt, navnlig i betragtning af, at de øvrige medejere såvel som tredjeparter som følge af sagsøgtes manglende overholdelse af den lovbestemte forpligtelse kan have lidt yderligere skade (foruden det økonomiske tab i form af tabte reserver)?