ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Økonomisk og monetær politik–økonomisk politik–proceduren for kontrol med uforholdsmæssigt store offentlige underskud–afgørelser fra Rådet, der er rettet til en medlemsstat med uforholdsmæssigt store offentlige underskud med henblik på at styrke og skærpe den finanspolitiske overvågning og pålægge denne medlemsstat at træffe foranstaltninger for at nedbringe underskuddet–tilsidesættelse af princippet om kompetencefordeling og subsidiaritetsprincippet–foreligger ikke (Art. 5, stk. 2 og 3, TEUF, art. 126, stk. 9, TEUF og art. 136 TEUF; Rådets afgørelse 2010/320 og 2011/734) (jf. præmis 73 og 74)
2)

Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd og Csi Solar Power (China), Inc. bærer deres egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af Rådet.
Begrebet retsakt som omhandlet i artikel 11, stk. 4, TEU, artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 211/2011 om borgerinitiativer og samme forordnings artikel 4, stk. 2, litra b), kan imidlertid ikke i mangel af anden angivelse opfattes således, at den begrænser sig alene til endelige EU-retsakter, der skaber retsvirkninger over for tredjemænd. Hverken ordlyden af de nævnte bestemmelser eller de formål, disse forfølger, kan navnlig begrunde, at en afgørelse om bemyndigelse til indledning af forhandlinger med henblik på indgåelse af en international aftale, der er truffet i henhold til artikel 207, stk. 3 og 4, TEUF og artikel 218 TEUF, og som åbenlyst er en afgørelse som omhandlet i artikel 288, stk. 4, TEUF, udelukkes fra begrebet retsakt for så vidt angår et europæisk borgerinitiativ.

Tværtimod kræver princippet om demokrati, der, som det bl.a. er angivet i præamblen til EU-traktaten, i artikel 2 TEU og i præamblen til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er en af de grundlæggende værdier, som Unionen bygger på, hvilket ligeledes gælder for det specifikke mål, der forfølges med mekanismen med det europæiske borgerinitiativ, som består i at styrke demokratiet i Unionen ved at give enhver borger en generel ret til at deltage i det demokratiske liv, at der anlægges en fortolkning af begrebet retsakt, der omfatter retsakter, såsom en afgørelse om indledning af forhandlinger med henblik på indgåelse af en international aftale, der utvivlsomt har til formål at ændre Unionens retsorden.

(jf. præmis 35-37)
Indgivelsen af en stævning i en version, hvor sagens realitet er ændret, er ikke fastsat i procesreglementet, og et sådant dokument vil herefter ikke kunne tilføjes sagsakterne. I denne henseende kan artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement af 1991 ikke fortolkes således, at det er tilladt sagsøgeren at fremlægge nye påstande for Retten med henblik på at ændre et søgsmål, der åbenbart skal afvises, til et søgsmål, der kan antages til realitetsbehandling, ved at ændre genstanden for tvisten, således som den blev fastlagt i stævningen, selv om det sker inden udløbet af søgsmålsfristen.

Artikel 48, stk. 2, i procesreglementet, hvorefter der er adgang til at fremsætte nye anbringender under sagens behandling, når disse anbringender støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, der er kommet frem under retsforhandlingerne, kan ganske vist i visse tilfælde anvendes på en ændring af påstandene. Dette er navnlig tilfældet, når den anfægtede afgørelse under retsforhandlingerne erstattes af en afgørelse med samme genstand, idet denne skal anses for en ny omstændighed, som gør det muligt for sagsøgeren at tilpasse sine påstande.

Såfremt der ikke foreligger faktiske eller retlige omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, er det imidlertid alene de påstande, som er nedlagt i stævningen, der kan tages i betragtning, idet genstanden for tvisten, således som den er udtømmende afgrænset i den nævnte stævning, i modsat fald ændres, således at prøvelsen af sagens realitet alene kan ske på grundlag af den i stævningen nedlagte påstand.

(jf. præmis 23 og 25-27)
For så vidt angår domstolsprøvelsen af overholdelsen af proportionalitetsprincippet må der indrømmes EU-lovgiver et vidt skøn inden for områder, der for lovgiver indebærer valg af politisk, økonomisk og social karakter, og hvor lovgiver skal foretage komplekse vurderinger. Kun såfremt en foranstaltning på disse områder er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger, vil en sådan foranstaltning således kunne kendes ulovlig.

Inden for rammerne af bekæmpelsen af atomvåbenspredningen er formålet med FN’s Sikkerhedsråds resolution 1747 (2007) at sikre, at det iranske atomprogram udelukkende tjener fredelige formål, og at forhindre, at Iran udvikler følsomme teknologier til støtte for sine atomprogrammer eller udvikler missiler.

Målet med de restriktive foranstaltninger over for Iran er ikke udelukkende at forhindre finansieringen af nuklear spredning i Iran, men mere generelt at lægge pres på Iran med henblik på at få denne til at ophøre med sine spredningsfølsomme nukleare aktiviteter eller udviklingen af fremføringssystemer til kernevåben.

Ved at fastsætte indefrysning af midler tilhørende de personer, som under overtrædelse af resolution 1747 (2007) har været indblandet i leveringen, salget eller overførslen af våben eller tilhørende materiel til Iran, indgår det kriterium, der er indført ved afgørelse 2013/497 om ændring af afgørelse 2010/413 om restriktive foranstaltninger over for Iran og ved forordning nr. 971/2013 om ændring af forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran, i en retlig ramme, som er klart afgrænset af de mål, der forfølges med lovgivningen vedrørende de restriktive foranstaltninger over for Iran.

Kriteriet vedrørende manglende iagttagelse af resolution 1747 (2007) skal derfor anses for at være egnet til at nå det i afgørelse 2010/413 og forordning nr. 267/2012 fastsatte mål om bekæmpelse af nuklear spredning, og det overholder derfor proportionalitetsprincippet.

(jf. præmis 62, 67 og 69-71)
Det fremgår således af selve ordlyden af artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, at når der er offentliggjort en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende om, at der foreligger begrundet tvivl om, hvorvidt det præferenceberettigede tredjeland har anvendt præferenceordningen korrekt, kan importørerne fra tidspunktet for offentliggørelsen ikke påberåbe sig at have handlet i god tro, hvorved der sikres et meget højt retssikkerhedsniveau, og hvilket betyder, at de nationale myndigherder eller Kommissionen giver afslag på anmodningen om fritagelse for importafgifter. Henset til den særlige vigtighed af en sådan meddelelse, skal den være særligt klar bl.a. vedrørende spørgsmålet om, hvilke lande den vedrører. Som det direkte fremgår af ordlyden af EF-toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b), femte afsnit, gør dette sig desto mere gældende, idet en sådan meddelelse skal angive, at der foreligger begrundet tvivl om, at »det præferenceberettigede land« har anvendt præferenceordningen korrekt. Når meddelelsen ikke kan fortolkes som tilstrækkeligt præcis til ligeledes at omfatte indførsler fra et tredjeland, kan det ikke kræves af den afgiftspligtige, at selskabet ændrer sin adfærd i forhold til indførsler fra dette land, efter offentliggørelsen af denne meddelelse. Et andet synspunkt ville svække retssikkerheden for de erhvervsdrivende, for så vidt som de i tilfælde af tvivl vedrørende rækkevidden af en meddelelse til importørerne af forsigtighedshensyn altid ville være forpligtede til at træffe yderligere beskyttelsesforanstaltninger, og dette også for indførsler fra lande, der ikke klart er identificeret som værende dem, Kommissionen nærede tvivl i forhold til.

(jf. præmis 46, 60 og 76)
Unionen kan alene holdes ansvarlig for skader, der i tilstrækkelig grad er en direkte følge af den pågældende institutions retsstridige adfærd. Når repræsentation ved en advokat eller juridisk rådgivning i forbindelse med en administrativ procedure ikke udgør en forpligtelse, er der ingen årsagsforbindelse mellem den angivelige skade, dvs. udgifterne til den sådan repræsentation, og institutionens, kontorets eller agenturets eventuelt kritisable adfærd. Selv om man nemlig ikke kan forbyde den berørte allerede i denne fase at søge råd hos en advokat, er dette den pågældendes eget valg, som derfor ikke kan lægges den berørte institution eller de berørte kontorer eller agenturer til last.

Selv om repræsentation ved en advokat ikke er obligatorisk i proceduren for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret, fastsætter artikel 85 i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker og regel 94 i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker reglerne vedrørende fordeling af omkostningerne og maksimumssatserne for en parts omkostninger til repræsentation, som skal erstattes. Disse bestemmelser finder imidlertid alene anvendelse inden for rammerne af en indsigelsessag og omhandler fordelingen af omkostningerne mellem parterne i en sådan sag.

Med hensyn hertil bemærkes endvidere, at der ikke er nogen bestemmelse i forordning nr. 207/2009 eller i forordning nr. 2868/95, der fastsætter erstatning af omkostningerne til repræsentation ved en advokat i forbindelse med en klage, såfremt den afdeling, der har truffet den anfægtede afgørelse, beslutter at berigtige den i overensstemmelse med artikel 62 i forordning nr. 207/2009. Navnlig er der ingen af bestemmelserne i disse forordninger, der tildeler den vindende part en erstatning fra EUIPO af omkostningerne til advokatbistand i forbindelse med en sådan sag. Der er alene fastsat bestemmelse om tilbagebetaling af klagegebyret i regel 51, litra a), i forordning nr. 2868/95, hvorefter den afdeling, hvis afgørelse er blevet anfægtet, træffer beslutning om tilbagebetaling af klagegebyret, hvis den berigtiger den påklagede afgørelse, jf. artikel 61 eller 62 i forordning nr. 207/2009.

(jf. præmis 35 og 36)
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–vurdering af risikoen for forveksling–fastlæggelse af den relevante kundekreds–kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 37)
1.

Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–antidumpingprocedure–ret til forsvar–oplysningspligt påhvilende institutionerne–rækkevidde–specifikke oplysninger foreligger ikke–de interesserede parters pligt til at give institutionerne mulighed for at bedømme de problemer, der kan opstå, når disse ikke foreligger–tilsidesættelse–følger (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 19, stk. 2, og art. 20, stk. 2) (jf. præmis 53-55, 66 og 67)
De betingelser, der gør det muligt at fastslå, om et selektivt distributionssystem er i overensstemmelse med artikel 101 TEUF, kan ligeledes anvendes til vurderingen af, om et selektivt reparationssystem, der henhører under en eftersalgsservice, medfører skadelige virkninger for konkurrencen. Selektive reparationssystemer er således i overensstemmelse med artikel 101, stk. 1, TEUF, forudsat at de er objektivt begrundede, ikke-diskriminerende og forholdsmæssige.

Følgelig henhører oprettelsen af et sådant selektivt reparationssystem ikke under forbuddet i artikel 101, stk. 1, TEUF, hvis udvælgelsen af operatører sker på grundlag af objektive kvalitetskriterier, der er fastsat ens for alle potentielle operatører og anvendes uden forskelsbehandling, hvis de omhandlede produkters egenskaber gør det nødvendigt at anvende et sådant net for at bevare produkternes kvalitet, og af hensyn til deres rette brug, og endeligt hvis de fastsatte kriterier ikke går videre end, hvad der er nødvendigt.

Det skal derimod ikke kontrolleres, at disse net ikke medfører en udelukkelse af enhver konkurrence. Eftersom de ovennævnte betingelser er opfyldt, er dette således tilstrækkeligt til at fastslå, at et selektivt system er et led i konkurrencen, der er i overensstemmelse ned artikel 101, stk. 1, TEUF.

(jf. præmis 50 og 53-55)
I henhold til artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 139/2004 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser må en fusion med fællesskabsdimension hverken gennemføres før den er blevet anmeldt, eller før den er blevet erklæret forenelig med det indre marked ved en kommissionsafgørelse. Den nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, fastsætter dog to undtagelser fra denne pligt til at udsætte fusionen, hvoraf den ene er knyttet til et offentligt overtagelsestilbud, og den anden er knyttet til en serie transaktioner i værdipapirer.

Ifølge det første scenarium, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 139/2004, er artikel 7, stk. 1, ikke til hinder for gennemførelse af et offentligt overtagelsestilbud, når fusionen omgående anmeldes, og erhververen ikke udøver sine stemmerettigheder inden godkendelsen af fusionen. I henhold til sin ordlyd kan dette første scenarium følgelig ikke anvendes i tilfælde af, at der erhverves kontrol med en virksomhed via en enkelt privat transaktion vedrørende køb, selv om dette køb efterfølges af et obligatorisk offentligt overtagelsestilbud.

Det er heller ikke muligt at anse en sådan privat transaktion vedrørende køb og det senere offentlige overtagelsestilbud for at udgøre stadier i »én og samme fusion« som omhandlet i tredje punktum i 20. betragtning til forordning nr. 139/2004 og i punkt 44 i den konsoliderede meddelelse om jurisdiktion efter Rådets forordning nr. 139/2004. En erhvervelse af kontrol med en individuel virksomhed via flere retlige transaktioner, der er sammenkædet ved en betingelse, kan ganske vist udgøre en enkelt fusion. Når kontrollen over målvirksomheden erhverves ved en enkelt privat transaktion inden fremsættelsen af et offentligt overtagelsestilbud, er de transaktioner, der ligger efter erhvervelsen af kontrollen, og hvorved erhververen opnår yderligere andele i målvirksomheden, dog ikke længere relevante for at erhverve kontrollen og dermed for at gennemføre fusionen.

Såfremt en erhvervelse af kontrollen via en enkelt privat transaktion, efterfulgt af et obligatorisk offentligt overtagelsestilbud, udgjorde en enkelt fusion, ville dette – i forhold til fusioner, der involverer børsnoterede selskaber beliggende i medlemsstaterne – i øvrigt medføre, at et privat køb af kontrolgivende kapitalandele altid ville være omfattet af den undtagelse, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 139/2004, eftersom en sådan privat erhvervelse altid indbefatter en forpligtelse til at fremsætte et offentligt overtagelsestilbud. Dette ville have til følge, at anvendelsesområdet for den undtagelse, der er fastsat i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 139/2004, ville blive udvidet for meget.

Begrebet en enkelt fusion er følgelig ikke tiltænkt at finde anvendelse på et scenarium, hvor den faktiske enekontrol over den eneste målvirksomhed erhverves fra en enkelt sælger ved en enkelt første privat transaktion, selv når denne transaktion efterfølges af et obligatorisk offentligt overtagelsestilbud.

(jf. præmis 48, 66, 68, 72, 108, 109, 128, 186 og 229)
Ændringerne af vedtægtens artikel 45, stk. 1, og artikel 52 samt af artikel 4 i bilag IVa til vedtægten ved artikel 1, stk. 27, 32 og 64, i forordning nr. 1023/2013, tilsidesætter ikke det princip om de velerhvervede rettigheder for tjenestemænd og øvrige ansatte i Unionen, der ifølge sagsøgeren fulgte af ændringsaftalen af 2004, der blev indgået mellem Rådet og de faglige organisationer som led i vedtagelsen af forordning nr. 723/2004.

For det første vedrører denne aftale nemlig udelukkende ændringen af 2004, og virkningerne af en sådan aftale kan således ikke udvides til at gælde for alle EU-lovgivers senere ændringer af vedtægten, uden at denne lovgiver fratages muligheden for at udøve de beføjelser, som den er indrømmet i henhold til artikel 336 TEUF.

Eftersom det retlige forhold mellem tjenestemænd og forvaltningen er af vedtægtsmæssig karakter, kan lovgiver endvidere til enhver tid ændre tjenestemændenes rettigheder og forpligtelser.

For det andet gælder det nemlig principielt, at ændringslove til en lovbestemmelse, som forordninger om ændring af vedtægten, i mangel af modstående bestemmelse, finder anvendelse på fremtidige virkninger af situationer, som er opstået, mens den tidligere lov var gældende. Der gælder kun noget andet for situationer, der er opstået og endeligt realiseret, mens den tidligere bestemmelse var gældende, som skaber velerhvervede rettigheder. En rettighed er således velerhvervet, når dens retsstiftende forhold er opstået før lovændringen. Dette er imidlertid ikke tilfældet, hvis rettigheden er støttet på et retsstiftende forhold, der ikke faktisk er opstået, mens de retsforskrifter, der blev ændret, var gældende.

(jf. præmis 86-88 og 91)
1.

Annullationssøgsmål–dom om annullation–rækkevidde–afgørelse fra Kommissionen, der fastslår, at en støtte er uforenelig med det indre marked og anordner tilbagesøgning heraf–annulleret som følge af retlige mangler og et åbenbart urigtigt skøn–ny vurdering påkrævet i henhold til dommen om annullation, som Kommissionen kan gennemføre uden at genoptage undersøgelsen af sagen–retten til at blive hørt overholdt i forbindelse med vedtagelsen af den annullerede afgørelse–vedtagelse af en ny afgørelse uden at genoptage den formelle undersøgelsesprocedure–lovlig (Art. 108, stk. 2, TEUF og art. 266 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999) (jf. præmis 44-60)
Anerkendelse af Kommissionens kompetence til at vedtage en ensidig retsakt med henblik på at inddrive en kontraktmæssig fordring, er endvidere ikke i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder for så vidt som medkontrahenten har adgang til effektive retsmidler i forhold til den ensidige retsakt. Den nævnte medkontrahent har således, forudsat at den pågældende kontrakt indeholder en voldgiftsbestemmelse som omhandlet i artikel 272 TEUF, mulighed for at anlægge sag ved Retten på grundlag af både artikel 263 TEUF og artikel 272 TEUF. I forbindelse med en sådan sag kan medkontrahenten anfægte den nævnte afgørelses lovlighed under påberåbelse af anbringender baseret på traktaten eller enhver retsregel vedrørende dens gennemførelse, men også fremføre anbringender og argumenter baseret på kontrakten eller den ret, der finder anvendelse på den, og anmode Retten om at træffe afgørelse om indholdet af den kontraktmæssige tvist, der er opstået mellem medkontrahenten og Kommissionen, under udøvelse af den fulde prøvelsesret, som denne er tillagt ved artikel 272 TEUF.

I modsætning til en debetnota, der er udstedt af Kommissionen – som i en kontraktmæssig sammenhæng er en akt, som ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål – udgør en afgørelse, der kan tvangsfuldbyrdes med henblik på at inddrive en kontraktmæssig fordring, ubestridt en sådan retsakt eftersom den har til formål at afføde bindende retsvirkninger, der ligger uden for det kontraktmæssige forhold mellem parterne, og som indebærer udøvelse af de offentligretlige beføjelser, som er tillagt Kommissionen i sin egenskab af administrativ myndighed. Den juridiske karakter af en afgørelse, der kan tvangsfuldbyrdes, defineres ikke af de tilskudsaftaler, der er indgået af Kommissionen eller den ret, der finder anvendelse herpå, men af artikel 299 TEUF og artikel 79, stk. 2, i forordning nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget.

For så vidt som en afgørelse, der kan tvangsfuldbyrdes med henblik på at inddrive en kontraktmæssig fordring, er en retsakt, som kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, er der ingen risiko for, at den retslige kompetence for den kompetente ret med hensyn til legalitetskontrol udvides ulovligt eftersom den kompetente ret med hensyn til kontraktforhold, der i det foreliggende tilfælde er EU’s retsinstanser, som sagen er indbragt for i henhold til artikel 272 TEUF, ikke har kompetence til at efterprøve lovligheden af en sådan retsakt.

(jf. præmis 207, 208)
2.

Fælles handelspolitik–beskyttelse mod dumping–skade–faktorer, der skal tages i betragtning–dumpingens følgevirkninger for Unionens produktion–faktorer og indicier, der taler for en positiv tendens–omstændighed, som ikke udelukker, at det fastslås, at der foreligger en væsentlig skade for Unionens erhvervsgren–Domstolens prøvelsesret–åbenbart urigtigt skøn–bevisbyrde (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 3, stk. 6) (jf. præmis 51-56)
8.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – omfang – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser – forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele karakteristika og fordele ved det bud, der er blevet antaget, samt navnet på ordremodtageren – den ordregivende myndigheds forpligtelse til at fremlægge en minutiøs sammenlignende undersøgelse af det valgte bud og buddet fra den udelukkede bydende – foreligger ikke (Art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 161, stk. 2 og 3) (jf. præmis 203, 238, 333, 334 og 343)