Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 10. juli 2001. - Werner F. Edlinger mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Passivitetssøgsmål - undladelser, som kan være genstand for søgsmål - afvisning. - Sag T-191/00.



Samling af Afgørelser 2001 side II-01961



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

Passivitetssøgsmål fysiske og juridiske personer undladelser, der kan gøres til genstand for søgsmål undladelse af at tage stilling til de foranstaltninger, de øvrige fjorten medlemsstaters regeringer havde truffet over for Republikken Østrig, og af at kræve øjeblikkelig ophævelse af disse foranstaltninger

(art. 232, stk. 3, EF)

Sammendrag

$$En fysisk eller juridisk person kan kun anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser i medfør af artikel 232, stk. 3, EF med henblik på, at det fastslås, at en af institutionerne i strid med traktaten har undladt at udstede en retsakt, henstillinger og udtalelser dog undtaget, for hvilken den pågældende er den potentielle adressat, eller som den kunne anfægte under et annullationssøgsmål.

Der skulle derfor ske afvisning af et passivitetssøgsmål, der blev anlagt af en fysisk person med påstand om, at det blev fastslået, at Kommissionen i strid med traktaten havde undladt at træffe afgørelse ved ikke at tage stilling til de foranstaltninger, de øvrige fjorten medlemsstaters regeringer havde truffet over for Republikken Østrig, og ikke at kræve øjeblikkelig ophævelse af disse foranstaltninger.

( jf. præmis 20, 23 og 25 )

Parter

I sag T-191/00,

Werner F. Edlinger, Wien (Østrig), ved advokat F. Frisch,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved U. Wölker og C. Ladenburger, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt,

angående en påstand om, at det fastslås, at Kommissionen retsstridigt har undladt at foretage sig noget i anledning af de foranstaltninger, som stats- eller regeringscheferne i de øvrige fjorten medlemsstater i Den Europæiske Union traf mod Republikken Østrig den 31. januar 2000,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Mengozzi, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Sagens baggrund

1 Ved erklæring af 31. januar 2000 meddelte det portugisiske formandskab for Den Europæiske Union præsidenten og forbundskansleren for Den Østrigske Republik, at stats- eller regeringscheferne i de øvrige fjorten medlemsstater (herefter »de fjorten medlemsstater«) havde indgået aftale om at vedtage følgende foranstaltninger i tilfælde af, at den nye østrigske regering blev dannet under deltagelse af Freiheitlichen Partei Österreichs (FPÖ):

Regeringerne i de fjorten medlemsstater ville ikke fremme eller acceptere nogen officiel bilateral kontakt med regeringen på politisk niveau.

Der ville ikke blive ydet nogen støtte til østrigske kandidater til stillinger i internationale organisationer.

Man ville kun modtage østrigske ambassadører i de europæiske hovedstæder på teknisk niveau.

Endvidere meddelte Portugals premierminister og udenrigsminister de østrigske myndigheder, at der ikke ville være noget normalt bilateralt handelsforhold med en regering, hvori FPÖ deltog.

2 Den 4. februar 2000 blev der dannet en ny østrigsk regering med deltagelse af FPÖ.

3 Den 2. marts 2000 fremsendte den østrigske statsborger Werner F. Edlinger (herefter »sagsøgeren«) til en række adressater, herunder forskellige tjenestegrene i Kommissionen, en opfordring til »offentligt at tage afstand fra enhver fordømmelse på forhånd, enhver forskelsbehandling og ethvert boykot af Østrig, af dets repræsentanter og dets borgere og fra latterliggørelsen af dem og til at kræve øjeblikkelig ophævelse af disse foranstaltninger, der er i strid med den europæiske ånd«.

4 Ved skrivelse af 9. marts 2000 svarede Kommissionens Generalsekretariat sagsøgeren, at Kommissionen i overensstemmelse med udtalelserne fra Kommissionens formand, Romano Prodi, under hans tale i Europa-Parlamentet den 2. februar 2000 dels fortsat ville samarbejde med Republikken Østrig, som den gjorde med alle medlemsstaterne, dels med den største strenghed ville varetage sin opgave som garant for overholdelsen af de grundlæggende retsstatsprincipper.

5 Ved skrivelse af 6. april 2000 henvendte sagsøgeren sig direkte til Kommissionens formand. I skrivelsen anførte sagsøgeren først, at Kommissionens svar af 9. marts 2000 var fuldstændig utilstrækkeligt, og at de foranstaltninger, de fjorten medlemsstaters regeringer havde truffet over for Republikken Østrig, var ulovlige, og han opfordrede derefter Kommissionens formand til at »opfylde [...] sine forpligtelser og udføre den opgave, der var betroet ham«. Endelig anmodede han om »en beslutning [...] om øjeblikkelig ophævelse af de ulovlige foranstaltninger, men også om, at der blev bliver fremsat passende undskyldninger over for hele Østrigs befolkning og dens repræsentanter«.

6 Den 22. maj 2000 rettede sagsøgeren et åbent brev til Kommissionens formand, som han efter at have gentaget en række afsnit fra sin skrivelse af 6. april 2000 afsluttede på følgende måde:

»Under disse omstændigheder finder vi østrigere, at det er Kommissionens pligt som traktaternes vogter at intervenere, og at den burde have gjort det for længe siden.

Vi forventer ikke alene en afgørelse som burde have været taget for længe siden angående øjeblikkelig ophævelse af de ulovlige foranstaltninger (uden baggrundsmusik af typen monitoring), men også passende undskyldninger over for vore repræsentanter og hele Østrigs befolkning.

Vi skal endvidere meddele, at vi har til hensigt at søge erstatning for den skade, der er forvoldt ved de fjorten medlemsstaters lovbrud og ved Kommissionens passivitet (anbringende om passivitet), og at søge godtgørelse af de omkostninger, der er afholdt til vores anfægtelse af de ulovlige foranstaltninger (udgifter med henblik på at begrænse skadens omfang og på at udligne den)!«

7 Brevet af 22. maj 2000 gengav endvidere ordlyden af opfordringen af 2. marts 2000 og var bilagt et dokument, der bl.a. indeholdt følgende udtalelser:

»Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og de fjorten medlemsstater har overtrådt artikel 5 EU.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og de fjorten medlemsstater har overtrådt artikel 6, stk. 2, EU.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Europa-Parlamentet samt de fjorten medlemsstater har overtrådt reglerne om procedure i artikel 7 EU.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i over tre måneder undladt i sin egenskab af traktaternes vogter (en beføjelse tillagt ved artikel 211 [EF]) at anlægge traktatbrudssag (artikel 226 [EF]) mod de fjorten medlemsstater til trods for den østrigske regerings anmodning herom.

Vi anmoder derfor indtrængende den østrigske regering om at påberåbe sig artikel 227 [EF] og at indbringe sagen for De Europæiske Fællesskabers Domstol!«

8 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. juli 2000 har sagsøgeren i medfør af artikel 232, stk. 3, EF, indledt nærværende passivitetssøgsmål.

9 I henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement har Kommissionen den 15. september 2000 ved særskilt dokument påstået sagen afvist. Sagsøgeren har indleveret sine bemærkninger hertil den 6. november 2000.

Parternes påstande

10 I formalitetsindsigelsen har sagsøgte nedlagt følgende påstande:

Sagen afvises.

Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

11 I sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen har sagsøgeren nedlagt påstand om, at formalitetsindsigelsen ikke tages til følge.

Formaliteten

12 I henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 3, sker der mundtlig forhandling af begæringen, medmindre Retten bestemmer andet. Retten finder, at sagen er tilstrækkeligt oplyst ved sagsakterne, hvorfor det er ufornødent at afholde mundtlig forhandling.

Parternes argumenter

13 I formalitetsindsigelsen har Kommissionen indledningsvis henvist til, at der ifølge fast retspraksis forud for anlæggelsen af et passivitetssøgsmål skal fremsættes en udtrykkelig anmodning til den sagsøgte institution, hvori det nærmere angives, hvilken beslutning institutionen efter sagsøgerens opfattelse burde træffe i medfør af fællesskabsretten (Domstolens dom af 6.5.1986, sag 25/85, Nuovo Campsider mod Kommissionen, Sml. s. 1531, præmis 8). Endvidere skal det af den udtrykkelige anmodning fremgå, at formålet er at fremtvinge en beslutning fra den sagsøgte institution (Domstolens dom af 10.6.1986, forenede sager 81/85 og 119/85, Usinor mod Kommissionen, Sml. s. 1777, præmis 15).

14 I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke i nogen af sine tre skrivelser angivet, hvilken konkret foranstaltning Kommissionen burde have truffet. Skrivelsen af 2. marts 2000 indeholdt kun en generel opfordring. Skrivelsen af 6. april 2000, hvori der blev anmodet om en beslutning om øjeblikkelig ophævelse af de ulovlige foranstaltninger og om, at der blev fremsat undskyldninger over for Republikken Østrigs befolkning og dens repræsentanter, kan ikke klart anses for at udgøre en opfordring til Kommissionen, eftersom denne ikke havde deltaget i vedtagelsen af de pågældende foranstaltninger. Endelig anførte sagsøgeren i sin skrivelse af 22. maj 2000 kun som om han blot gav udtryk for sin mening at Kommissionen som traktaternes vogter længe havde været forpligtet til at foretage sig noget, uden nærmere at angive konkret, hvilken form disse handlinger skulle tage.

15 Sagsøgeren har heller ikke i stævningen nærmere angivet, hvilken konkret beslutning han kræver af Kommissionen. Han har kun anført, at institutionen er forpligtet til at »træffe foranstaltninger (beslutninger) med det formål at hæve sanktionerne«, uden dog at præcisere, om han opfordrer den til at træffe retslige foranstaltninger dvs. indlede traktatbrudsprocedure over for de fjorten medlemsstater eller politiske foranstaltninger.

16 Under alle omstændigheder fremgår det ikke af sagsøgerens tre skrivelser, der samtidig blev sendt til Kommissionen og 130 andre adressater, at sagsøgeren havde til hensigt at fremtvinge, at Kommissionen tog retslige skridt.

17 Selv under forudsætning af, at disse skrivelser skal fortolkes som en opfordring til at indlede traktatbrudsprocedurer mod de fjorten medlemsstater, må sagen endvidere også afvises, eftersom det efter Domstolens praksis altid har været udelukket, at fysiske og juridiske personer skulle kunne påberåbe sig artikel 232, stk. 3, EF til at få fastslået, at Kommissionen har undladt at indlede traktatbrudsprocedure i artikel 226 EF's forstand (Domstolens dom af 14.2.1989, sag 247/87, Star Fruit mod Kommissionen, Sml. s. 291, præmis 10-14, Domstolens kendelse af 30.3.1990, sag C-371/89, Emrich mod Kommissionen, Sml. I, s. 1555, præmis 4, 5 og 6).

18 I sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen har sagsøgeren gjort gældende, at han særdeles klart anmodede Kommissionen om at foretage sig noget i medfør af den forpligtelse, der påhviler den som traktatens vogter ved hjælp af de i artikel 249 EF nævnte midler. Særligt var opfordringen til at tage stilling til de foranstaltninger, de fjorten medlemsstaters regeringer havde truffet over for Republikken Østrig, og anmodningen om, at Kommissionen krævede øjeblikkelig ophævelse af disse foranstaltninger, efter sagsøgerens opfattelse tilstrækkeligt konkrete. Under alle omstændigheder var de handlinger, som Kommissionen blev anmodet om at udføre, omfattet af begreberne »henstillinger« og »udtalelser« i artikel 249 EF.

19 Sagsøgeren har endvidere bemærket, at artikel 226 EF ikke overlader Kommissionen noget skøn, men pålægger institutionen at fremsætte en begrundet udtalelse, hvis den finder, at en medlemsstat ikke har overholdt sine forpligtelser. Sagsøgeren har derefter anført, at bestemmelsen i samme artikel om, at Kommissionen »kan« indbringe sagen for Domstolen, hvis den pågældende stat ikke retter sig efter den fremsatte udtalelse inden for den fastsatte frist, under hensyn til Kommissionens rolle som traktaternes vogter skal fortolkes som en forpligtelse.

Rettens bemærkninger

20 Ifølge fast retspraksis kan en fysisk eller juridisk person kun anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser i medfør af artikel 232, stk. 3, EF med henblik på, at det fastslås, at en af institutionerne i strid med traktaten har undladt at udstede en retsakt, henstillinger og udtalelser dog undtaget, for hvilken den er den potentielle adressat, eller som den kunne anfægte under et annullationssøgsmål (Rettens kendelse af 4.7.1994, sag T-13/94, Century Oil Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 431, præmis 13 og 14).

21 I den foreliggende sag opfylder de undladelser, Kommissionen ifølge sagsøgeren har gjort sig skyldig i som beskrevet i hans bemærkninger til formalitetsindsigelsen, ikke disse betingelser.

22 For så vidt som sagsøgeren har anført, at han anmodede Kommissionen om at vedtage en retsakt, som i hvert fald kunne henføres under begreberne »henstillinger« og »udtalelser«, skal det blot bemærkes, at artikel 232, stk. 3, EF udtrykkeligt udelukker henstillinger og udtalelser fra de retsakter, med hensyn til hvilke det under et passivitetssøgsmål kan fastslås, at institutionen har undladt at udstede dem.

23 For så vidt som sagsøgeren har gjort gældende, at han opfordrede Kommissionen til at tage stilling til de foranstaltninger, de fjorten medlemsstaters regeringer havde truffet over for Republikken Østrig, og til at kræve øjeblikkelig ophævelse af disse foranstaltninger, må det fastslås, at de retsakter, som det er gjort gældende, at Kommissionen har undladt at udstede, ville have været rettet til offentligheden generelt og/eller til de fjorten medlemsstaters regeringer. Sagsøgeren ville derfor ikke være den potentielle adressat for dem.

24 Endvidere er sagsøgeren ikke individuelt berørt af disse retsakter på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som adressaten. Det er klart, at den omstændighed, at de foranstaltninger, der blev truffet mod Republikken Østrig som han har anført i sin stævning indirekte kunne have påvirket sagsøgeren, idet en taxichauffør under hans besøg i Bruxelles nægtede at køre ham ind til byen på grund af hans nationalitet, ikke udgør en sådan situation.

25 Uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om sagsøgerens skrivelser af 2. marts, 6. april og 22. maj 2000 kan anses for at være en udtrykkelig anmodning til Kommissionen, må nærværende sag derfor under alle omstændigheder afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

26 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.

27 Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges ham at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

Afgørelse

På grundlag af disse præmisser

bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.