ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker - appel og søgsmål - søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse, hvorved indsigelsen mod en varemærkeansøgning blev imødekommet - mindelig løsning mellem sagsøgeren og den anden part i sagen for Harmoniseringskontoret - sagens genstand bortfaldet - ufornødent at træffe afgørelse i sagen - sagsøgeren pålagt at betale sagens omkostninger

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 6, og art. 113, Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

Sammendrag

$$Ved en mindelig løsning mellem ansøgeren om et EF-varemærke, der er indgivet til Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), og indehaveren af et ældre varemærke, der har rejst indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke, bliver en sag anlagt af ansøgeren til prøvelse af en afgørelse fra et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, der tager indsigelsen mod ansøgningen om varemærket til følge, i henhold til procesreglementets artikel 113 uden genstand, således at det er ufornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

Med hensyn til afgørelsen om sagsomkostninger, der skal træffes i henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 6, skal sagsøgeren - da det forhold, at det er blevet ufornødent at træffe afgørelse i sagen, følger af, at sagsøgeren og den anden part i sagen for appelkammeret er nået til en mindelig løsning, og ikke af en aftale mellem sagsøgeren og sagsøgte i sagen for Retten - bære sine egne omkostninger og betale de af Harmoniseringskontoret afholdte omkostninger.

( jf. præmis 10-12 )
RETTENS KENDELSE (Tredje Afdeling)

15. juli 2003

Sag T-371/02

Bernard Barbé

mod

Europa-Parlamentet

»Lønindeholdelsesprocedure — manglende udbetaling til udlægsrekvirenten af lønindeholdelser foretaget forud for ophævelsen af udlægget — åbenbart, at sagen skal afvises«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-919

Angående:

Påstand om annullation af Parlamentets afgørelse om ikke at udbetale sagsøgeren et beløb svarende til indeholdelser, der er foretaget i hans tidligere ægtefælles løn i perioden fra marts til november 1998.

Udfald:

Afvisning. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – søgsmål til prøvelse af en afgørelse om ikke at foretage udbetaling til en tjenestemand, der er udlægsrekvirent, af de indeholdelser, der er foretaget i en anden tjenestemands løn i henhold til et udlæg – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

Et søgsmål i henhold til vedtægtens artikel 91, hvorunder der er nedlagt påstand om annullation af en afgørelse fra en institution om ikke at udbetale den sagsøgende tjenestemand et beløb svarende til de indeholdelser, der er foretaget i en anden tjenestemands løn i henhold til et udlæg, hviler på et forkert hjemmelsgrundlag og bør derfor afvises.

En udlægsforretning udspringer nemlig af et privatretligt forhold mellem sagsøgeren og en anden privatperson. I forbindelse med en sådan udlægsforretning, som ikke er omfattet af vedtægten, er institutionen kun berørt som tredjemand, dvs. som arbejdsgiver for debitor.

Den omstændighed, at sagsøgeren, dvs. udlægsrekvirenten, er tjenestemand ved den pågældende fællesskabsinstitution, kan ikke ændre karakteren af den måde, hvorpå institutionen er berørt.

(jf. præmis 36 og 38)

Henvisning til: Retten, 29. marts 1995, sag T-497/93, Hogan mod Domstolen, Sml. II, s. 703, præmis 38, 39 og 60.
RETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

31. marts 2003

Sag T-226/02

André Hecq

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — akt, der indeholder et klagepunkt — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-563

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 15. juni 2001 om godkendelse af aftalen mellem næstformand Neil Kinnock og Kommissionens fagforeninger vedrørende de ressourcer, der er til rådighed for personalerepræsentationen og reglerne om ressourcer, der er til rådighed for personalerepræsentationen med virkning fra den 1. januar 2002.

Udfald:

Afvisning. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – afgørelse fra en institution, der fastsætter regler om ressourcer, der er til rådighed for personalerepræsentationen – udelukket

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2, og art. 91, stk. 1)

Ekistensen af en akt, der indeholder et klagepunkt, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 90, stk. 1, er en ufravigelig betingelse for, at ethvert søgsmål, der anlægges af en tjenestemand mod den institution, han henhører under, kan antages til realitetsbehandling. Alene foranstaltninger, der afføder bindende retsvirkninger, og som umiddelbart og direkte berører sagsøgeren og ændrer hans retsstilling afgørende, kan udgøre retsakter eller afgørelser, som kan anfægtes ved et annullationssøgsmål.

De regler, der vedtages ved en institutions afgørelse for så vidt angår de ressourcer, der stilles til rådighed for personalepræsentationen, og som alene fastsætter en generel ramme for fordelingen af de nævnte ressourcer, afføder hverken rettigheder eller forpligtelser for hver enkelt tjenestemand.

Den nævnte afgørelse udgør således ikke et indgreb over for lederen af en fagforening, hvis midlertidige tjeneste i en anden stilling som leder af nævnte fagforening herved afbrydes, når afbrydelsen ikke var en direkte og øjeblikkelig følge heraf, men beroede på, at vedkommendes fagforening havde besluttet ikke at tilslutte sig den aftale med fagforeningerne, som afbrydelsen var en følge af.

Den gør det endnu mindre som følge af dens indirekte virkninger, nemlig nedlæggelse af den stilling som sekretær, som fagforeningen havde fået stillet til rådighed, samt det budget, den havde fået tildelt, da disse konsekvenser på ingen måde berører vedkommendes retsstilling som tjenestemand, men derimod den organisation, han tilhører.

(jf. præmis 16. 23. 24 og 27)

Henvisning til: Domstolen, 10. december 1969. sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen. Sml. 1969, s. 141. org. réf.: Rec. s. 505, præmis 4-7; Domstolen. 1. februar 1979, sag 17/78. Deshormes mod Kommissionen, Sml. s. 189. præmis 10; Retten. 13. juli 1993. sag T-20/92. Moat mod Kommissionen. Sml. II, s. 799, præmis 39; Retten, 6. juni 1996, sag T-391/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 269, og II. s. 787, præmis 34: Retten. 18. juni 1996. sag T-293/94, Vela Palacios mod ØSU, Sml. Pers. IA, s. 305. og II. s. 893. præmis 22.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - frister - begyndelsestidspunkt - meddelelse - beslutning om at indgå en forskningskontrakt - foreliggelsen af en kontrovers mellem modtagerinstitutionens ledende organer og en af dens ansatte - uden betydning

(Art. 230, stk. 5, EF)

Sammendrag

$$Den blotte omstændighed, at der foreligger en kontrovers mellem de ledende organer for en institution, der er adressat for en beslutning fra Kommissionens side om at indgå en forskningskontrakt, og en af dens ansatte, hvad angår omfanget af sidstnævntes beføjelser og især dennes kompetence til at forpligte institutionen over for tredjemand, kan ikke gøre det muligt for denne institution at tage afstand fra kontrakten ved at gøre gældende, at den ansatte ikke var bemyndiget til at repræsentere institutionen, og at meddelelsen af kontrakten til samme ansatte derfor ikke kan bevirke, at fristen for anlæggelse af et annullationssøgsmål begynder at løbe.

( jf. præmis 27 og 28 )
Sag T-321/02

Paul Vannieuwenhuyze-Morin

mod

Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

»Annullationssøgsmål — direktiv 2002/58/EF — fysiske eller juridiske personer — søgsmålskompetence — afvisning«

Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 6. maj 2003 II-1999

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt – direktiv om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor – bestemmelser, der regulerer uanmodet elektronisk kommunikation – internetbruger – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58, art. 13, stk. 1-3)

En anden person end adressaten for en retsakt kan kun hævde at være individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF's forstand, såfremt denne retsakt berører den pågældende på grund af visse egenskaber, som er særlige for ham, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre og derfor individualiserer ham på lignende måde som en adressat.

En internetbruger, der bruger internettet til at sende uopfordrede ansøgninger til mulige arbejdsgivere, når han søger arbejde, og til at udsende adresserede reklameforsendelser for at præsentere sig og udsprede sine idéer, er ikke individuelt berørt af artikel 13, stk. 1-3, i direktiv 2002/58 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor, der regulerer uanmodet elektronisk kommunikation.

Reglerne i det pågældende direktiv, og navnlig i artikel 13, stk. 1-3, er nemlig formuleret generelt og finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og medfører retsvirkninger for en almen og abstrakt personkreds, dvs. leverandørerne af elektroniske kommunikationstjenester og brugerne af disse tjenester eller abonnenter. Direktiv 2002/58 berører derfor kun den pågældende bruger i hans objektive egenskab af internetbruger, og dette på samme måde som alle andre professionelle brugere af nettet.

(jf. præmis 26, 28, 29 og 32)
Der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retstilling. Når det drejer sig om retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan disse principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

Beslutningen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure i artikel 88, stk. 2, EF med hensyn til nationale foranstaltninger, der betegnes som eksisterende støtte, har ikke de selvstændige retsvirkninger, der er forbundet med den i artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF suspensive virkning med hensyn til ny støtte, og den i denne beslutning indeholdte betegnelse er af foreløbig karakter. Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 88 EF giver således Kommissionen mulighed for at afslutte den formelle undersøgelsesprocedure med en beslutning, der fastslår, at den pågældende foranstaltning i modsætning til den betegnelse, der blev lagt til grund på tidspunktet for indledningen af denne procedure, ikke udgør støtte.

Denne foreløbige betegnelse af den pågældende ordning som eksisterende støtte kan ikke miste sin foreløbige karakter som følge af den omstændighed, at den fremkommer efter et til den pågældende medlemsstat rettet forslag til passende foranstaltninger. Selv om et sådant forslag indebærer, at Kommissionen på grundlag af de af medlemsstaten fremsatte bemærkninger er nået til den konklusion, at den pågældende ordning er eksisterende støtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, er denne konklusion således i sig selv foreløbig.

Under disse omstændigheder kan Kommissionens beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure med hensyn til den nævnte ordning ikke anses for at ophæve dennes tidligere beslutninger, hvorefter ordningen ikke indeholdt støtte, eller for følgelig at krænke den retssikkerhed, som en erhvervsdrivende, der er omfattet af den pågældende ordning, knytter til disse beslutninger.

(jf. præmis 43-46)
RETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

31. marts 2003

Sag T-227/02

André Hecq

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål — frister — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-571

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 15. juni 2001 om godkendelse af aftalen mellem næstformand Neil Kinnock og Kommissionens fagforeninger vedrørende de ressourcer, der er til rådighed for personalerepræsentationen og reglerne om ressourcer, der er til rådighed for personalerepræsentationen med virkning fra den 1. januar 2002.

Udfald:

Afvisning. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – søgsmål – søgsmålskompetence – fagforeningsrepræsentant – udelukket

(Art. 230 EF og 236 EF)

En fagforening kan ikke anlægge sag i medfør af artikel 236 EF, selv om den repræsenterer tjenestemænd og ansatte i De Europæiske Fællesskaber, men kun i medfør af artikel 230 EF. Et søgsmål, der anlægges af en tjenestemand i sin egenskab af generalsekretær og i sin egenskab af repræsentant for en sådan organisation, må afvises, når det ikke er blevet indgivet inden for den frist, der er fastsat i artikel 230 EF.

(jf. præmis 15, 17 og 23)

Henvisning til: Domstolen, 8. oktober 1974, sag 175/73, Union Syndicale m.fl. mod Rådet, Sml. s. 917, præmis 13-20.
Såfremt en sagsøger, der har anlagt sag til prøvelse af et afslag på en betalingsanmodning, som han har fremsat over for administrationen, hæver sagen som følge af et forlig, jf. artikel 98, stk. 1, i Rettens procesreglement, hvorved han giver afkald på en del af sine krav, er afgørelsen om afvisning af hans klage i øvrigt blevet endelig og er til hinder for anlæggelsen af en ny sag, hvori der påberåbes det samme faktiske forhold og det samme grundlag for at opnå en større sum end den, der var aftalt i forliget.

Væsentlige nye omstændigheder kan ganske vist begrunde en begæring om fornyet vurdering af en afgørelse, der er blevet endelig, men sagsøgeren kan ikke påberåbe sig, at tredjemand, hvis økonomiske krav over for denne var årsag til den betalingsanmodning, som sagsøgeren selv havde fremsat over for institutionen, afviser at nedsætte disse krav til det beløb, der var fastsat i den transaktion, som han ikke var part i, da muligheden for et sådant afslag ikke kunne være sagsøgeren usandsynlig, da han indgik forlig med administrationen.

(jf. præmis 65,66 og 70)

Henvisning til: Domstolen, 10. juli 1986, sag 153/85, Trenti mod ØSU, Sml. I s. 2427, præmis II-16; Retten, 9. februar 2000, sag T-165/97, Gómez de la Cruz Talegón mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 19, og II, s. 79, præmis 46 ff.; Retten, 7. februar 2001, sag T-I86/98, Inpesca mod Kommissionen, Sml. II, s. 557, præmis 49; Retten, 29. april 2002, sag T-68/98, Jung mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 55, og II, s. 251, præmis 38, 39, 41 og 43; Retten, 13. december 2002, sag T-112/02, Van Dyck mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 317, og II, s. 1527, præmis 60, 62 og 64.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – sag anlagt af en sammenslutning af virksomheder, der har deltaget i den proces, der førte til vedtagelsen af retsakten – formaliteten – betingelser

(Art. 230, stk. 4, EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske og juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – sag anlagt af erhvervsdrivende, der er særligt berørt af den anfægtede forordning – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

1. Annullationssøgsmål, der som i det foreliggende tilfælde er anlagt af en sammenslutning af virksomheder, kan ifølge fast retspraksis antages til realitetsbehandling, når sammenslutningen har deltaget i den proces, der førte til vedtagelsen af den anfægtede retsakt, i mindst tre tilfælde: når en retsforskrift udtrykkeligt indrømmer sammenslutningen en række processuelle rettigheder, når sammenslutningen selv er individualiseret, fordi dens egne interesser som sammenslutning er berørt, navnlig fordi dens stilling som forhandlingspartner er blevet berørt ved den retsakt, som påstås annulleret, eller når sammenslutningen varetager interesser for virksomheder, der selv har søgsmålskompetence.

I den henseende kan et indgreb i en sammenslutnings stilling, når sammenslutningen har deltaget i den proces, der førte til vedtagelsen af den anfægtede retsakt, kun udgøre en påvirkning af sammenslutningens særlige interesser, såfremt dens forhandlerposition er klart afgrænset og tæt forbundet med selve genstanden for den anfægtede retsakt. Sammenslutningens blotte tilvejebringelse af oplysninger til fællesskabsinstitutionerne og de pågældende nationale myndigheder i forbindelse med den lovgivningsproces, der førte til vedtagelsen af den anfægtede retsakt, er ikke tilstrækkelig til at fastslå, at retsakten kan berøre en klart afgrænset forhandlerposition, som sammenslutningen har indtaget.

(jf. præmis 44, 47 og 49)

2. Den omstændighed, at nogle erhvervsdrivende berøres økonomisk af en forordning i højere grad end deres konkurrenter, er ikke tilstrækkelig til, at de kan anses for at være individuelt berørt af denne retsakt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand. De er heller ikke individuelt berørt, selv om de ser sig nødsaget til at ophøre med en selvstændig økonomisk aktivitet, som de udøver i henhold til tilladelser udstedt af de nationale myndigheder.

(jf. præmis 53 og 54)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – Kommissionens beslutning rettet til en medlemsstat, og hvorved der foretages endelig afslutning af en sag vedrørende finansiel støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling – sag anlagt af regional myndighed – ikke umiddelbart berørt – afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

Et nationalt offentligt organ, såsom en regional myndighed, er ikke umiddelbart berørt af en kommissionsbeslutning, rettet til en medlemsstat, vedrørende en finansiel støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), og hvorved Kommissionen afslog den af medlemsstaten fremsatte anmodning om at forlænge fristen for indgivelse af de endelige betalingsanmodninger vedrørende denne støtte og foretog den endelige afslutning af denne udelukkende på grundlag af de udgifter, der var afholdt inden fristen.

En sådan beslutning har kun direkte indvirkning på dette organs retsstilling, såfremt det som følge af denne beslutning, og uden at den pågældende medlemsstat har skønbeføjelser i denne henseende, dels ikke modtager betaling af de frigjorte beløb svarende til de beløb, som endnu ikke var modtaget fra EFRU i henhold til den pågældende støtte, som vedrørte de udgifter, som i henhold til beslutningen ikke længere var støtteberettigede, dels skal tilbagebetale de uretmæssigt modtagne beløb svarende til de beløb, der allerede var modtaget i henhold til støtten, og som var beregnet til at afholde de udgifter, der nu ikke længere var støtteberettigede. Sådanne konsekvenser følger hverken af en kommissionsbeslutning, hvorved en finansiel støtte fra EFRU indstilles, eller af andre bestemmelser i fællesskabsretten, der har til formål at styre virkningen af en sådan beslutning. Et eventuelt krav om tilbagebetaling af støtte, som et nationalt offentligt organ har fået udbetalt, er navnlig en direkte følge ikke af kommissionsbeslutningen, men derimod af den virksomhed, som medlemsstaten på grundlag af den nationale lovgivning udfolder med henblik herpå for at opfylde de fællesskabsretlige forpligtelser på området.

(jf. præmis 54, 57, 58 og 70)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Erstatningssøgsmål – genstand – påstand om erstatning for en skade som følge af en fælles holdning – Fællesskabets retsinstanser inkompetente – intet effektivt retsmiddel – Rådets erklæring om ret til erstatning – uden betydning – Fællesskabets retsinstansers kompetence til at påkende et erstatningssøgsmål baseret på Rådets tilsidesættelse af Fællesskabets beføjelser

(Art. 5 EU, 34 EU og 46 EU)

2. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde vedrørende kriminalsager – retsgrundlag – artikel 34 EU – forpligtelse til at overholde de fællesskabsretlige bestemmelser

[Art. 61, litra e), EF; art. 34 EU; Rådets fælles holdning 2001/931/FUSP, art. 4]

Sammendrag

1. Det er åbenbart, at Retten er inkompetent til at påkende et erstatningssøgsmål, som vedrører erstatning for det eventuelle tab, der er opstået som følge af en fælles holdning på grundlag af artikel 34 EU, når der i henhold til artikel 46 EU ikke er fastsat nogen adgang til at anlægge erstatningssøgsmål i forbindelse med afsnit VI i EU-traktaten.

Selv om det er sandsynligt, at det heraf følger, at der ikke foreligger noget effektivt retsmiddel, kan denne situation ikke i sig selv give grundlag for, at Fællesskabet selv bliver kompetent i et retssystem baseret på princippet om tildelte beføjelser, således som det følger af artikel 5 EU.

Rådets erklæring, som er anført i mødeprotokollen for det møde, hvorunder der blev vedtaget en fælles holdning vedrørende ret til erstatning, er ligeledes uden retlig betydning, for så vidt som denne erklæring overhovedet ikke omhandles i den pågældende bestemmelse. Erklæringen kan endvidere ikke tilsigte et søgsmål ved Fællesskabets retsinstanser, da den så ville stride imod det domstolssystem, der er opstillet ved EU-traktaten.

Til gengæld har Retten kompetence til at træffe afgørelse vedrørende et sådant erstatningssøgsmål, for så vidt som sagsøgerne har anført, at Fællesskabets beføjelser er blevet tilsidesat. Fællesskabets retsinstanser er nemlig kompetente til at foretage en undersøgelse af indholdet af en retsakt vedtaget inden for rammerne af EU-traktaten for at efterprøve, at retsakten ikke påvirker Fællesskabets kompetence.

(jf. præmis 33, 34, 36 og 38-41)

2. Rådets vedtagelse af en fælles holdning kan kun være ulovlig som værende et indgreb i Fællesskabets beføjelser, såfremt den træder i stedet for en retsakt baseret på en bestemmelse i EF-traktaten, hvis vedtagelse havde været bindende, alternativt eller samtidigt.

Det kan ikke antages, at en fælles holdning om politisamarbejde og retligt samarbejde mellem medlemsstaterne i henhold til artikel 34 EU er uforenelig med den i EF-traktaten tilrettelagte ordning vedrørende Fællesskabets beføjelser, når artikel 61, litra e), EF udtrykkeligt foreskriver, at Rådet vedtager foranstaltninger inden for politisamarbejde og retligt samarbejde vedrørende kriminalsager i henhold til bestemmelserne i EU-traktaten, uafhængigt af, om foranstaltninger af denne karakter kunne være baseret på artikel 308 EF.

(jf. præmis 45 og 46)