ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 2 i forordning nr. 1191/69 fastsætter:

»1. Ved forpligtelser til offentlig tjeneste forstås forpligtelser, som transportvirksomheden ikke ville påtage sig i egen forretningsmæssig interesse eller i hvert fald ikke i samme omfang og ikke på samme betingelser.

2. Ved forpligtelser til offentlig tjeneste efter stk. 1 forstås driftspligt, befordringspligt og tarifpligt.

3. Ved driftspligt forstås i denne forordning transportvirksomhedernes forpligtelse til, for så vidt angår de strækninger eller anlæg, hvis drift er overdraget dem ved koncession eller tilsvarende tilladelse, at træffe alle foranstaltninger til sikring af en trafikbetjening, som opfylder fastsatte normer for kontinuitet, regelmæssighed og kapacitet. Indbefattet er også forpligtelsen til at opretholde supplerende betjening samt forpligtelsen til at holde strækninger, materiel – for så vidt som det er overtalligt på det samlede strækningsnet – og anlæg i god stand efter indstilling af transporttjenester.

4. Ved befordringspligt forstås i denne forordning transportvirksomhedernes forpligtelse til at påtage sig samt udføre alle person- eller godsbefordringer mod bestemte befordringsvederlag og på bestemte befordringsvilkår.

5. Ved tarifpligt forstås i denne forordning transportvirksomhedernes forpligtelse til at anvende af myndighederne fastsatte eller godkendte, med virksomhedens forretningsmæssige interesse uforenelige vederlag, som især forekommer ved bestemte grupper af rejsende, bestemte godsarter eller bestemte forbindelser på grund af påbud om eller afslag på ændring af særlige tarifmæssige foranstaltninger.

Bestemmelserne i foregående afsnit gælder hverken for forpligtelser, som for al erhvervsmæssig virksomhed følger af almindelige prispolitiske foranstaltninger, eller for forpligtelser, der følger af foranstaltninger, som med henblik på organisationen af transportmarkedet eller en del af transportmarkedet træffes med hensyn til de almindelige befordringsvederlag og ‑vilkår.«
39

Det skal endvidere bemærkes, at det forhold, at der verserede en patenttvist, ikke var relevant med henblik på at vurdere, om den omtvistede støtte var forenelig med det indre marked. Det er rigtigt, at det, såfremt Secop Austria skulle få medhold i patenttvisten, var muligt, at ACC Compressors ikke længere kunne udnytte de omtvistede patenter og dermed skulle være ophørt med produktionen af et stort udvalg af kompressorer med betegnelsen »Kappa«. Dette afhang imidlertid ligeledes af spørgsmålet, om ACC Compressors efter et eventuelt nederlag for domstolene kunne få en licens til at udnytte de nævnte patenter. Det kunne desuden heller ikke straks udelukkes, at selskabet kunne kompensere for en eventuel indstilling af dets aktiviteter inden for produktionen af »Kappa«-kompressorer ved at udvikle andre serier eller aktiviteter. Det skal under alle omstændigheder findes, at det ikke tilkom Kommissionen at forudsige afslutningen af patenttvisten, der verserede for de nationale domstole, da den anfægtede afgørelse blev vedtaget, ved at sætte sit skøn i stedet for det, der var anlagt af de kompetente domstole, som var forelagt denne tvist.
80

Hvad for det første angår de undersøgelser, som sagsøgeren har påberåbt sig, skal det bemærkes, at det er med rette, at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 51 konstaterede, at undersøgelserne ikke kunne bevise, at det ansøgte varemærke havde opnået fornødent særpræg i hele Unionen hos en væsentlig del af den relevante kundekreds. Undersøgelserne blev nemlig gennemført i ti medlemsstater, nemlig Danmark, Tyskland, Estland, Grækenland, Spanien, Frankrig, Italien, Polen, Portugal og Det Forenede Kongerige, selv om Unionen bestod af 27 medlemsstater på det tidspunkt, hvor registreringsansøgningen blev indgivet. Det er ganske vist rigtigt, at de pågældende undersøgelser når frem til, at det ansøgte varemærke havde opnået fornødent særpræg i de ti medlemsstater, hvor de blev gennemført, idet den genkendelsesprocent, der blev opnået, var mellem 48% (Polen) og 79% (Spanien), men undersøgelserne godtgør ikke, at dette var tilfældet i de 17 andre medlemsstater. Resultatet af disse undersøgelser kan nemlig ikke udvides til de 17 medlemsstater, i hvilke der ikke er gennemført undersøgelser. I denne forbindelse skal det for så vidt bl.a. angår de lande, som blev medlem af Unionen efter 2004, bemærkes, at undersøgelserne stort set ikke giver nogen oplysninger om opfattelsen hos den relevante kundekreds i disse medlemsstater. Selv om der blev gennemført undersøgelser i Polen og Estland, er det ikke muligt at udvide konklusionerne fra disse to lande til også at gælde de andre medlemsstater, som blev medlem af Unionen efter 2004. I øvrigt har sagsøgeren ikke påvist, at visse markeder i de medlemsstater, som var omfattet af undersøgelserne, er sammenlignelige med andre markeder, og at resultaterne af disse undersøgelser ville kunne ekstrapoleres til disse, og det tilkommer ikke Retten at gøre antagelser i denne retning.
155

Det fremgår af 43.-50. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen lagde til grund, at artikel 30, stk. 1, i direktiv 2004/17 ikke fandt anvendelse på kontrakter, der indgås med henblik på at muliggøre udøvelse af posttjenester med adresserede B2X- og C2X-breve på internationalt plan i Østrig. Ifølge 43. betragtning til den anfægtede afgørelse afviste Kommissionen sagsøgerens argument om, at leveringsformen for den grænseoverskridende post var teknologineutral, og om, at tjenester for elektronisk post og postudbringning tilhørte det samme relevante marked, i det væsentlige af de samme grunde som dem, der er fremsat vedrørende posttjenester for adresserede B2X- og C2X-breve på nationalt plan. I 46. betragtning til den anfægtede afgørelse har Kommissionen anført, at konkurrencen om grænseoverskridende breve var meget forskellig for privatpersoner og virksomheder, at privatpersoner generelt ikke havde noget reelt valg, andet end at sende international post med deres nationale forsyningspligtige udbyder, og at mængderne sendt af privatpersoner generelt er for små til at tilskynde nye virksomheder til at gå ind på markedet. Ifølge 47. betragtning til den anfægtede afgørelse afhang konkurrencesituationen også af størrelsen og bestanden i hver by på grund af det forhold, at grænseoverskridende tjenesteydere ikke opretholder et landsdækkende netværk, der giver adgang til deres tjenester, men generelt indsamler post direkte hos kunden. I 48. og 49. betragtning til den anfægtede afgørelse har Kommissionen anført, at dens hidtidige praksis sondrede mellem markedet for grænseoverskridende posttjenester for adresserede B2X-breve og markedet for grænseoverskridende posttjenester for adresserede C2X-breve, og at der ikke var tegn på, at situationen var en anden i Østrig. Følgelig skulle der efter Kommissionens opfattelse tages hensyn taget til to forskellige produktmarkeder, nemlig grænseoverskridende posttjenester for udadgående adresserede B2X-breve og grænseoverskridende posttjenester for udadgående adresserede C2X-breve. Ifølge 50. betragtning til den anfægtede afgørelse kunne sagsøgeren ikke give detaljerede oplysninger om selskabets relevante andele af hvert marked, eller dets væsentligste konkurrenters markedsandele. Kommissionen lagde dermed i samme betragtning til grund, at det i mangel af oplysninger om omfanget af konkurrencen på hvert af disse markeder ikke var muligt at konkludere, at betingelserne for indrømmelse af en undtagelse i henhold til artikel 30, stk. 1, i direktiv 2004/17 for grænseoverskridende posttjenester for udadgående adresserede B2X-breve og for grænseoverskridende posttjenester for udadgående adresserede C2X-breve i Østrig var opfyldt.
19

Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at Kommissionen har foretaget en urigtig vurdering af artikel 14 TEUF, eftersom Kommissionen kan fremsætte et lovgivningsforslag i medfør af denne bestemmelse, der navnlig er egnet for så vidt angår det andet formål med det omtvistede forslag til EBI. Sagsøgerne har til støtte for deres argumentation påberåbt Kommissionens registrering af et lignende forslag til EBI med overskriften »Rent vand og sanitet er en menneskeret«, der bl.a. havde til formål at undgå, at vandforsyningen og forvaltningen af vandressourcerne underkastes reglerne for det indre marked, og at undgå, at vandforsyningen liberaliseres. Sagsøgerne har desuden gjort gældende, at fortolkningen af rækkevidden af artikel 14 TEUF i den anfægtede afgørelse er i strid med de principper, der ligger til grund for forordning nr. 211/2011, eftersom Kommissionen ikke kan afvise at registrere et forslag til EBI, når et eller flere af dets formål kan henhører under Unionens kompetence og gøres til genstand for en diskussion mellem borgerkomitéen og institutionerne. Sagsøgerne har endelig gjort gældende, at det omtvistede forslag til EBI navnlig har til formål, at langtidspleje i medfør af artikel 14 TEUF ikke omfattes af anvendelsesområdet for reglerne for det indre marked og anses for omfattet af forsyningspligten, og at Kommissionen i den anfægtede afgørelse derfor har misforstået selve grundlaget for det omtvistede forslag til EBI.
51

Det skal ligeledes bemærkes, at forsigtighedsprincippet udgør et generelt EU-retligt princip, der følger af artikel 11, TEUF, artikel 168, stk. 1, TEUF, artikel 169, stk. 1 og 2, TEUF og artikel 191, stk. 1 og 2, TEUF, som pålægger de kompetente myndigheder inden for de specifikke rammer for udøvelsen af de beføjelser, de er tillagt ved den relevante lovgivning, at træffe passende foranstaltninger med henblik på at komme visse potentielle risici for den offentlige sundhed, sikkerheden og miljøet i forkøbet ved at give de krav, der er forbundet med beskyttelsen af disse interesser, forrang for økonomiske interesser. Forsigtighedsprincippet indebærer således, at institutionerne, når der er videnskabelig usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, kan træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har, og uden at afvente, at de skadelige virkninger for sundheden har vist sig. Hvis det viser sig ikke at være muligt med sikkerhed at fastslå, om og i givet fald i hvilket omfang den påståede risiko foreligger, som følge af, at resultaterne af de foretagne undersøgelser er utilstrækkelige, ikke er overbevisende eller er upræcise, men at sandsynligheden for en reel skade for folkesundheden varer ved, dersom risikoen indtræder, begrunder forsigtighedsprincippet desuden restriktive foranstaltninger, såfremt de ikke fører til forskelsbehandling og er objektive (jf. i denne retning dom ATC m.fl., nævnt i præmis 31 ovenfor, EU:T:2013:451, præmis 79-81 og den deri nævnte retspraksis).
219

For det første har Kommissionen gjort gældende, at selv om det er korrekt, at retten til straks at afhænde et aktiv ikke betyder, at det er muligt straks at finde en køber, følger det ikke desto mindre heraf, at sagsøgeren ikke kan kritisere den for, at den ikke har godtgjort, at der findes en køber, der er rede til at betale den pris, som den har anført, eftersom det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at en offentlig kreditors adfærd opfylder en økonomisk rationel logik. Kommissionen har tilføjet, at det følger af 96. betragtning til den anfægtede afgørelse, at sagsøgerens langfristede aktiver gav anledning til interesse. Kommissionen har endvidere anført, at den i betragtning af de oplysninger, den besad, ikke havde nogen grund til at konkludere, at det var sandsynligt, at sagsøgeren befandt sig i den samme situation som L. Det er desuden Kommissionens opfattelse, at sagsøgerens andet argument består i en gentagelse af de argumenter, som den allerede har besvaret som led i det andet klagepunkt. Endvidere har Kommissionen gjort gældende, at den ikke har gentaget den fejl, som Domstolen bemærkede i dom Frucona Košice mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 21 (EU:C:2013:32), men at den tværtimod afhjalp den utilstrækkelige begrundelse, som den oprindelige beslutning var behæftet med. Under hensyn til den lokale skattemyndigheds egenskab af privilegeret kreditor var konkursbehandlingens varighed i nærværende sag uden betydning for den private kreditors valg.
59

Det skal i denne forbindelse indledningsvis bemærkes, at EU-institutionerne inden for den fælles handelspolitik – og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger – har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, som de skal undersøge. Domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning. Det samme gælder for de faktiske, retlige og politiske forhold i det pågældende land, som EU-institutionerne skal vurdere for at afgøre, om en eksportør handler på markedsvilkår uden væsentlig statslig indblanding og derfor kan opnå status som virksomhed, der opererer på markedsøkonomiske vilkår. Selv om Unionens retsinstanser med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger, herunder især antidumpingforanstaltninger, ikke kan gribe ind i den vurdering, der er forbeholdt EU-myndighederne, bortset fra tilfælde af åbenbart urigtige skøn eller magtfordrejning, påhviler det dem imidlertid at sikre, at institutionerne har taget hensyn til alle de relevante omstændigheder, og at de har vurderet oplysningerne i sagen med al den omhu, der er nødvendig (jf. dom af 18.9.2012, Since Hardware (Guangzhou) mod Rådet, T-156/11, Sml., EU:T:2012:431, præmis 182-184 og den deri nævnte retspraksis).
Kommissionens meddelelse om de rentesatser, der skal anvendes ved tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte, som blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 8. maj 2003 (EUT 2003, C 110, s. 21), bestemmer:

»[…]

I forbindelse med Kommissionens og medlemsstaternes samarbejde om gennemførelsen af en række beslutninger om tilbagebetaling af støtte er der opstået spørgsmål om, hvorvidt denne rente skal beregnes som simpel rente eller som rentes rente [...]. Kommissionen finder det derfor nødvendigt, at den hurtigt afklarer sin stilling på dette punkt under hensyn til formålet med tilbagebetaling af ulovlig støtte og dens plads i det system for statsstøttekontrol, der er fastsat i traktaten.

[…]

Inden for markedspraksis beregnes den simple rente normalt, når støttemodtageren ikke kan anvende rentebeløbet før udgangen af perioden, f.eks. hvis der først betales rente ved periodens udløb. Rentes rente beregnes normalt, hvis rentebeløbet hvert år (eller i hver periode) kan anses for at blive udbetalt til støttemodtageren og således forhøjer den oprindelige kapital. I så fald vil støttemodtageren opnå en rente på den rente, der betales for hver periode.

[…] Til trods for de forskellige situationer bevirker ulovlig støtte således, at der stilles midler til rådighed for støttemodtageren på betingelser, der svarer til et mellemfristet rentefrit lån. Det er derfor nødvendigt at anvende rentes rente for at sikre, at de finansielle fordele, som denne situation medfører, neutraliseres fuldstændig.

Kommissionen skal derfor meddele medlemsstaterne og andre interesserede parter, at den i fremtidige beslutninger, hvor den kræver ulovlig støtte tilbagebetalt, vil anvende den referencesats, der benyttes ved beregningen af nettosubventionsækvivalenten for regionalstøtte, på grundlag af rentes rente. I overensstemmelse med normal markedspraksis bør beregningen af rentes rente ske på årsbasis. På samme måde forventer Kommissionen, at medlemsstaterne anvender rentes rente ved gennemførelsen af endnu ikke gennemførte beslutninger om tilbagebetaling af støtte, medmindre dette strider mod et generelt [EU-]retligt princip.«
29

For at opfylde kravene i procesreglementets artikel 86, stk. 2, skal tilpasningen af stævningen således foretages i et særskilt dokument. Det skal dog bemærkes, at sagsøgeren i retsmødet mundtligt har anmodet om tilpasningen af stævningen. Da anmodningen om tilpasning af påstanden ikke er blevet indgivet i et særskilt dokument, således som det kræves i bestemmelserne i procesreglementets artikel 86, stk. 2, skal det fastslås, at anmodningen om tilpasning af stævningen ikke kan antages til realitetsbehandling.
31

For så vidt som Ungarn har bestridt, at det alene er de træarter, der er naturligt hjemmehørende, der udgør de økologisk set bedst egnede træarter, skal det bemærkes, at Kommissionen – uden at anlægge et åbenbart fejlskøn – kunne vurdere, at beplantning af træarter, der tydeligvis ikke er naturligt hjemmehørende, til lavskov med kort omdriftstid, ikke gør det muligt at sikre, at denne lavskov vil beskytte eller forbedre biodiversiteten på de områder af bedrifterne, som de er plantet på. Som nævnt ovenfor i præmis 28, er det formål, der forfølges gennem de miljømæssige fokusområder, at beskytte eller forbedre biodiversiteten af bedrifternes områder. Beskyttelsen af biodiversiteten af de nævnte områder indebærer beskyttelsen af deres naturgivne miljø. Den omstændighed, at Kommissionen har påbudt lavskov, der består af træarter, der er naturligt hjemmehørende, vil imidlertid bidrage til bevarelsen af det nævnte miljø og følgelig de pågældende områders biodiversitet. En træart anses nemlig for at være naturligt hjemmehørende, når den vokser naturligt i en region uden at være blevet importeret dertil. Modsat bidrager plantning at træarter, der tydeligvis ikke er naturligt hjemmehørende, ikke nødvendigvis til bevarelsen af det naturgivne miljø eller økosystemet af et landbrugsareal, og Ungarn har ikke fremlagt noget bevis, der gør det muligt i den foreliggende sag at finde, at træarter, der ikke er naturligt hjemmehørende, beskytter og forbedrer biodiversiteten i bedrifterne. Kommissionen kunne derfor uden at anlægge et åbenbart fejlskøn og uden at tilsidesætte grundforordningen begrænse den beplantning af træarter, der er på miljømæssige fokusområder beplantet med lavskov med kort omdriftstid, til udelukkende at udgøre træarter, der er naturligt hjemmehørende.
40

Følgelig er det i den foreliggende sag for Retten tilstrækkeligt at konstatere, at den for det første er kompetent til at træffe afgørelse i den foreliggende sag i henhold til den voldgiftsbestemmelse – i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 272 TEUF – der er indeholdt i kontraktens artikel 5, stk. 2, for det andet at der ikke består nogen tvivl om, at sagen kan antages til realitetsbehandling, og for det tredje, at sagen – i betragtning af de ovenfor i præmis 2-9 angivne kontraktbestemmelser og den beskrivelse af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har udarbejdet i forbindelse med stævningen, og som støttes af sagsakterne – ikke er åbenbart ugrundet.
93

Hvad angår argumentet om, dels at den af de italienske myndigheder benyttede metode til at fastsætte rettighederne ikke medførte forskelle i den samlede værdi af de rettigheder, som de pågældende landbrugere er tildelt, dels, hvad de særlige rettigheder angår, at forpligtelsen til at opretholde antallet af storkreaturer blev fundet i overensstemmelse med artikel 49 i forordning nr. 1782/2003, kan dette ikke tiltrædes. Eftersom der i denne forordning fastsættes en specifik metode til at beregne rettighederne til betaling med disse formål og med henblik på at sikre, at de rettigheder, der tildeles, er retmæssige i alle medlemsstater, var Den Italienske Republik forpligtet til at anvende den. Det følger af den ovenstående analyse, at artikel 48 i forordning nr. 1782/2003 er obligatorisk og ikke overlader en skønsmargen til medlemsstaterne. Den Italienske Republik kan således ikke gøre gældende, at dens alternative metode er lige så effektiv og egnet til at forebygge svig eller endog mere fordelagtig for landbrugeren (jf. i denne retning dom Spanien mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, EU:C:2002:192, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis, og af 28.3.2007, Spanien mod Kommissionen, T-220/04, EU:T:2007:97, præmis 89 og den deri nævnte retspraksis).
58

Selv om denne forbindelse til annullationssøgsmålet anses for ikke at være tilstrækkelig tæt til at medføre, at påstanden om betaling af erstatning for den skade, der var knyttet til tabet af forventede indkomster, må afvises, skal denne påstand under alle omstændigheder forkastes som ugrundet. De tal, der blev angivet vedrørende tabet af forventede indkomster for 2014, 2015 og 2016, er nemlig på ingen måde understøttet. Endvidere kan Unionen kun ifalde ansvar, såfremt sagsøgeren rent faktisk har lidt et faktisk og reelt tab, som det påhviler denne at bevise i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 42 ovenfor. De forventninger, der er henvist til, udgør ikke et bevis for et faktisk og reelt tab som omhandlet i retspraksis. Det samme gælder for den skade, som vedrører påvirkningen af sagsøgerens fremtidige konkurrencedygtighed og den manglende mulighed for at forbedre sine kundskaber.
49

Det fremgår af vedtægterne for de syriske bilaterale erhvervsråd (herefter »erhvervsrådene«) for det første, at formanden for styrelsesrådet for erhvervsrådene (herefter »styrelsesrådet«) er den syriske minister for økonomi og udenrigshandel. For det andet består styrelsesrådets sekretariat af den syriske minister for økonomi og udenrigshandel og af direktionen for internationale og arabiske relationer. For det tredje fastslås det i de nævnte vedtægter, at medlemmerne af erhvervsrådene enten indstilles af styrelsesrådets sekretariat eller af et medlem af erhvervsrådene, og at enhver indstilling skal forelægges den syriske minister for økonomi og udenrigshandel til endelig afgørelse. For det fjerde vælges formanden og næstformanden for hvert erhvervsråd i styrelsesrådet, hvor den syriske minister for økonomi og udenrigshandel er formand.
20

Som det er anført i præmis 6 ovenfor, har den fjerde sagsøger påstået at være Breco International (Private)’s efterfølger, som under navnet »Breco International« blev tilføjet listen over juridiske personer, enheder og organer, der i medfør af artikel 1 og i bilaget til forordning nr. 77/2009 er omfattet af artikel 6 i bilag III til forordning nr. 314/2004. Det bemærkes i denne henseende, at det i punkt 7 i del II i nævnte bilag er anført, at Breco International er en juridisk person med hjemsted i St. Helier (Jersey). Ifølge de forklaringer, som Rådet har givet i retsmødet, blev eksistensen af en sådan enhed med hjemsted på Jersey udledt af en virksomhedsagenturrapport, der er vedlagt som bilag til den af denne institution indleverede duplik. Ifølge et certifikat vedrørende navneændring udstedt af det zimbabwiske selskabsregister den 29. september 2010 og fremlagt af sagsøgerne i forbindelse med berigtigelsen af stævningen, er den fjerde sagsøger det zimbabwiske selskab Breco International (Private) Ptd., nu Fodya (Private) Ltd. I denne forbindelse skal det for det første bemærkes, at opførelsen af Breco Internationals navn på de omhandlede lister ikke var begrundet i et bevis stammende fra det zimbabwiske selskabsregister for, at denne enhed består som juridisk person. For det andet er der ingen beviser, som gør det muligt at udlede, at de pågældende institutioner ved at opføre Breco Internationals navn på de nævnte lister havde til hensigt herpå at opføre navnet på den fjerde sagsøger, som har hjemsted i Harare (Zimbabwe), og hvis identifikationsoplysninger derfor adskiller sig væsentligt fra Breco Internationals. På denne baggrund har sagsøgerne med urette hævdet, at den fjerde sagsøgers navn har været genstand for en opførelse på disse lister.