ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 61/3

Appel iværksat den 27. november 2013 af British Telecommunications plc til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 16. september 2013 i sag T-226/09, British Telecommunications plc mod Europa-Kommissionen

(Sag C-620/13 P)

2014/C 61/05

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: British Telecommunications plc (ved barrister J. Holmes og H. Legge, QC)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og BT Pension Scheme Trustees Ltd

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, idet den vedrører det første og andet anbringende i appellantens stævning for Retten.

— Domstolen tilslutter sig disse anbringender som velbegrundede.

— Kommissionens beslutning 2009/703/EF af 11. februar 2009 (1), annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for sin appel.

Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede dom anførte sin egen begrundelse, som ikke indgik i Kommissionens beslutning, for at se bort fra visse særlige forpligtelser ved sin bedømmelse af selektiviteten. Retten søgte herved retsstridigt at erstatte Kommissionens argumenter med sine egne argumenter ved bedømmelsen af, om der forelå nogen selektiv fordel for appellanten.

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Rettens egen begrundelse under alle omstændigheder er behæftet med retlige fejl, fordi den ved at se bort fra de særlige forpligtelser anvendte den forkerte retlige standard, og de grunde, som Retten støttede sig på, var i hvert tilfælde enten irrelevante ud fra et retligt synspunkt, eller gengav beviserne fejlagtigt.

Med det tredje anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med dens prøvelse af Kommissionens begrundelse for at se bort fra de særlige forpligtelser ved at tiltræde begrundelsen som retligt relevant og tilstrækkelig til at opretholde Kommissionens beslutning. Rettens prøvelse er utilstrækkelig. I nogle tilfælde er det uklart, om Retten tiltræder Kommissionens argumenter eller ej — og i bekræftende fald på hvilket grundlag. I andre tilfælde tager Retten hensyn til forhold, der er retligt irrelevante, og erstatter Kommissionens argumenter med sine egne argumenter.

(1) Kommissionens beslutning af 11.2.2009 om statsstøtte C-55/07 (ex NN 63/07, CP 106/06) indført af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland — Statsgaranti til BT (meddelt under nummer K(2009) 685) (EUT L 242, s. 21).
For det andet begik Retten en fejl i forbindelse med dens retlige kvalifikation af de faktiske omstændigheder og den anvendte ikke det retlige kriterium, som den selv havde opstillet, korrekt. Forudsat at Retten med rette antog, at de materielretlige regler i tredje gasdirektiv blev anvendt med tilbagevirkende kraft (quod non), skal spørgsmålet, om de regler, der er indeholdt i artikel 36 i tredje gasdirektiv, fra det tidspunkt, hvor de får virkning, er uadskilleligt forbundne, behandles, således at det kan vurderes, om det også var med rette, at Retten antog, at tilbagevirkende anvendelse af de processuelle regler, der er indeholdt i dette direktiv, også var forbudt.
1)

Skal artikel 11 i forordning (EF) nr. 2362/98 (1), hvorefter medlemsstaterne skal kontrollere, at de erhvervsdrivende udøver importvirksomhed for deres egen regning som en selvstændig økonomisk enhed med hensyn til ledelse, personale og drift, fortolkes således, at al importvirksomhed, som udøves for en traditionel erhvervsdrivendes regning, er udelukket fra de toldfordele, der normalt indrømmes, når denne virksomhed udøves af personer, der kun formelt opfylder de krav, der er fastsat for »nye erhvervsdrivende« i den pågældende forordning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 61/5

Sag anlagt den 19. december 2013 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-678/13)

2014/C 61/08

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Lozano Palacios og D. Milanowska, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås i medfør af artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 96-98 i direktivet om merværdiafgift (1), sammenholdt med dette direktivs bilag III, idet den på bl.a. følgende leveringer, der er omhandlet i bilag nr. 3 til den polske lov om merværdiafgift om medicinsk udstyr, medicinske genstande og lægemidler, har anvendt en nedsat momssats: — medicinsk udstyr, hjælpemidler og andre apparater, der ikke udelukkende er til handicappedes personlige brug, og/eller ikke normalt anvendes til at mindske eller behandle handicap — produkter som f.eks. desinfektionsmiddel, produkter og præparater til farmaceutisk brug og kurprodukter, som ikke er farmaceutiske produkter, der normalt anvendes til sundhedspleje, sygdomsforebyggelse og medicinsk og veterinærmedicinsk behandling eller svangerskabsforebyggende produkter og hygiejnebeskyttelsesmidler til kvinder.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for sit søgsmål gjort gældende, at Republikken Polen anvender en nedsat momssats på produkter, som ikke henhører under nogen af de produktkategorier, der er opregnet i bilag III til merværdiafgiftsdirektivet. Disse produkter skal derimod beskattes med den normale sats, for så vidt som de ikke er omfattet af den undtagelse, der er omhandlet i dette direktivs artikel 98, stk. 2.

Ifølge Kommissionen kan de omtvistede produkter ikke kvalificeres som hverken farmaceutiske produkter, der normalt anvendes til sundhedspleje, sygdomsforebyggelse og medicinsk og veterinærmedicinsk behandling eller udstyr, som normalt anvendes til at mindske eller behandle handicap, og som udelukkende er til handicappedes personlige brug. Flere af de produktkategorier, der i henhold til de polske bestemmelser er undergivet den nedsatte momssats, er desuden ikke klart eller præcist defineret, hvilket gør det umuligt at fastlægge, hvilke produkter der faktisk er omhandlet.

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
4)

For så vidt angår det andet anbringende er Rådet af den opfattelse, at Kommissionens fremgangsmåde har tilsidesat princippet om loyalt samarbejde af fire årsager, fordi Kommissionen: 1) bevidst har gjort indgreb i de kompetencer, som Rådet har ifølge artikel 16 TEU, og derfor har handlet i strid med princippet om kompetencefordeling i artikel 13, stk. 2, TEU, og følgelig med princippet om den institutionelle ligevægt, 2) bevidst og ensidigt har undladt at tage hensyn til medlemsstaternes rolle i sagen og derved har tilsidesat princippet om kompetencetildeling, jf. artikel 4, stk. 1, TEU, 3) forsætligt har handlet på en måde, der gjorde Rådets anstrengelser for at rette op på den situation, som Kommissionen havde skabt, ineffektive, og 4) bevidst handlede på en måde, der bragte enhedsprincippet i EU’s eksterne repræsentation i fare.
5)

Femte anbringende. Tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet og princippet om personligt strafansvar i forbindelse med, at appellanten Mamoli er blevet pålagt bøden og ved fastsættelsen af bødens størrelse. Kommissionen har ved at pålægge appellanten den højeste bøde tilsidesat ovennævnte principper. Appellantens reelle adfærd er ikke blevet bedømt korrekt af Kommissionen, som har fastsat bødens størrelse uden at tage hensyn til Mamolis adfærd og adfærdens reelle betydning i forbindelse med den foreholdte overtrædelse. Kommissionen har endvidere begået en fejl ved ikke at anerkende, at der forelå formildende omstændigheder med hensyn til Mamoli. Selv om Retten har givet Mamoli medhold i vise indsigelser vedrørende fejl begået af Kommissionen i forbindelse med fastsættelsen af bøden, har den ikke nedsat bøden.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 45/19

Appel iværksat den 25. november 2013 af Issam Anbouba til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 13. september 2013 i sag T-563/11, Anbouba mod Rådet

(Sag C-605/13 P)

2014/C 45/34

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Issam Anbouba (ved avocats J.-M. Salva og M.-A. Bastin)

Den anden part i appelsagen: Rådet for den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Sjette Afdeling) af 13. september 2013 i sag T-563/11, Issam Anbouba mod Rådet for Den Europæiske Union, annulleres.

— Det fastslås, at afgørelsen om at opføre appellanten på listen over personer og enheder, som er omfattet af de økonomiske sanktioner, er ulovlig.

— De afgørelser og forordninger, der anfægtes i sag T-563/11, annulleres.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremført to anbringender.

Appellanten har for det første anført, at Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at det var korrekt, at Rådet, da det ikke kunne godtgøre, at appellanten havde støttet det syriske styre, anvendte en formodning om støtte fra lederne af Syriens største virksomheder til det syriske styre. Anbringendets første led vedrører den manglende hjemmel for en sådan formodning. De restriktive foranstaltningers særdeles alvorlige og bindende karakter tillader ikke, at de anvendes på grundlag af en formodning, hvis anvendelse ikke er lovligt fastsat i nogen retsakt. Anbringendets andet led vedrører denne formodnings manglende proportionalitet i forhold til det forfulgte formål, bl.a. på grund af dens særdeles generelle karakter. Anbringendets tredje led vedrører denne formodnings uigendrivelige karakter. Det er praktisk talt umuligt at føre negativt bevis for, at der ikke forelå støtte til styret, og fremlæggelse af positivt bevis for modstand mod styret kan ikke med rimelighed antages at være den eneste måde at bevise den manglende forbindelse til styret.

Appellanten har for det andet gjort gældende, at Retten har truffet afgørelse i sagen uden at Rådet har fremlagt bevis. Med det andet anbringendes første led har appellanten anført, at Retten har begået en retlig fejl dels ved ikke at udøve en normal kontrol med de anfægtede afgørelser, dels ved at træffe afgørelse, uden at Rådet har fremlagt beviser. Med det andet anbringendes andet led har appellanten kritiseret Retten for ikke i den anfægtede dom at have fastslået en åbenbar tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet og af appellantens ret til forsvar. Retten har fritaget Rådet for at fremlægge beviser eller begrundelser for ikke at fremlægge nævnte beviser og har tilladt, at Rådet kunne basere sin afgørelse alene på grundlag af en formodning, som det imidlertid ikke lovligt kunne henholde sig til.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 45/19

Appel iværksat den 27. november 2013 af Zucchetti Rubinetteria SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 16. september 2013 i sag T-396/10, Zucchetti Rubinetteria mod Europa-Kommissionen

(Sag C-618/13 P)

2014/C 45/35

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Zucchetti Rubinetteria SpA (ved avvocati M. Condinanzi, P. Ziotti og N. Vasile)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves, for så vidt som Retten i samme dom frifandt Kommissionen i sag T-396/10, hvori [appellanten] havde nedlagt påstand om ophævelse eller nedsættelse af den bøde, der blev pålagt i medfør af artikel 2 i den anfægtede afgørelse af 23. juni 2010 K(2010) 4185 endelig om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, sag COMP/39.092 — Badeværelsesudstyr og –inventar.

— Der træffes endelig afgørelse i tvisten i henhold til artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, idet Domstolen under udøvelse af sin fulde prøvelsesret ophæver eller i det mindste nedsætter den bøde, der blev pålagt af Kommissionen ved den ovenævnte afgørelse.

— Kommissionen tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagens omkostninger såvel i denne sag som i sag T-396/10.

Anbringender og væsentligste argumenter

Tilsidesættelse af EU-retten for så vidt angår beregningen af bøderne og bedømmelsen af overtrædelsens grovhed, kontradiktorisk og utilstrækkelig begrundelse samt ufuldstændig udøvelse af domstolskontrollen. Særligt foreligger der tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning (EF) nr. 1/2003 (1) og af princippet om personligt ansvar, proportionalitetsprincippet og princippet om ligebehandling ved anvendelsen af sanktioner i kartelsager.

I den appellerede dom fastslog Retten, at den anfægtede afgørelse var selvmodsigende og retsstridig, for så vidt som det anerkendtes, at Zucchetti Rubinetteria S.p.A. havde begået en mindre alvorlig forseelse end de multinationale virksomheder, der havde deltaget i kartellet, idet selskabet ikke var en del af kartellet og ikke havde kendskab til udvidelsen af kartellet til at omfatte andre markeder end det italienske uden imidlertid at drage de nødvendige konsekvenser deraf med hensyn til sanktionens omfang. Anvendelsen af de samme multiplikationskoefficienter og udelukkelsen af formildende omstændigheder med en deraf følgende frifindelse også for så vidt angår ophævelse eller nedsættelse af den pålagte sanktion indebærer således en tilsidesættelse af de ovennævnte almindelige principper og af bestemmelserne i punkt 25-29 i retningslinjerne for beregningen af bøder såvel som af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EUT 2003 L 1, s. 1).
2)

Skal bestemmelsen i artikel 23, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 1008/2008/EF fortolkes således, at den endelige pris, der skal betales, i et elektronisk reservationssystem kun skal angives for den lufttransportydelse, som kunden konkret har valgt, eller for enhver anført lufttransportydelse?
1)

Er der tale om »tilrådighedsstillelse af arbejdskraft« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i EU-retten, navnlig i definitionen i henhold til dom af 10. februar 2011, Vicoplus m.fl. (forenede sager C-307/09 — C-309/09 (1), Sml. I, s. 453), når en tjenesteyder påtager sig at forarbejde halve okseslagtekroppe og pakke dem i salgsklar emballage ved hjælp af sine egne arbejdstagere i opdragsgivers slagteri i et lokale, som tjenesteyderen har lejet af opdragsgiver, når tjenesteyderen modtager vederlag pr. kilo forarbejdet kød, hvorved det aftalte vederlag reduceres, såfremt kødet forarbejdes mangelfuldt, henset til den omstændighed, at tjenesteyderen udelukkende udfører tjenesteydelser for den samme opdragsgiver i værtsmedlemsstaten, og at opdragsgiveren udfører kvalitetskontrollen af kødforarbejdningen?
1)

Skal det fortolkes således, at der ikke tilbydes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør, og at retten til at indbringe en sag for de kompetente retsmyndigheder, for at disse kan afgøre, om kontraktvilkår, der er udarbejdet med henblik på generel anvendelse, er af urimelig karakter, og anvende egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af sådanne kontraktvilkår til ophør, ikke respekteres, når det i henhold til en medlemsstats lovgivning ikke er muligt at appellere til anden instans i tilfælde, hvor der inden for rammerne af en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom ikke gives medhold i en begæring om ikke at anvende et kontraktvilkår på grund af dets urimelige karakter?
1)

Skal en retslig procedure anses for at være til skade for forbrugeren, når denne som sagsøger i et søgsmål for en lokal ret har nedlagt påstand om fastslåelse en kontrakts ugyldighed (de almindelige forretningsbetingelser), men ikke også kan nedlægge påstand om, at et vilkår i den kontrakt, der er genstand for tvisten, skal erklæres for urimeligt, uden at dette bevirker, at en anden ret er kompetent, i dette tilfælde provinsretten (törvényszék)? I et af den anden kontraherende part anlagt søgsmål kan forbrugeren således godt gøre et urimeligt kontraktvilkår gældende (1) ved den lokale ret, og en henvisning til provinsretten vil bebyrde forbrugeren i form af højere retsafgifter.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige) den 27. december 2013 — X AB mod Skatteverket

(Sag C-686/13)

(2014/C 71/19)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: X AB

Sagsøgt: Skatteverket

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 49 TEUF og 63 TEUF til hinder for en national lovgivning, hvorefter hjemstedsstaten ikke tillader fradrag af valutakurstab, som er integreret i et kapitaltab på erhvervsmæssige andele i et selskab, som er hjemmehørende i en anden medlemsstat, idet hjemstedsstaten anvender et system, hvor kapitalgevinster og kapitaltab på sådanne andele ikke tages i betragtning ved beregning af beskatningsgrundlaget?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administratīvā apgabaltiesa (Letland) den 13. december 2013 — VAS »Ceļu satiksmes drošības direkcija« og Latvijas Republikas Satiksmes ministrija mod Kaspars Nīmanis

(Sag C-664/13)

(2014/C 71/15)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Administratīvā apgabaltiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: VAS »Ceļu satiksmes drošības direkcija« og Latvijas Republikas Satiksmes ministrija

Sagsøgt: Kaspars Nīmanis

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF (1) af 20. december 2006 om kørekort, sammenholdt med første punktum i 2. betragtning til direktivet, fortolkes således, at de er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter det eneste bevismiddel, hvorved en person kan godtgøre at have sædvanlig bopæl i den pågældende medlemsstat (Letland), er den af vedkommende foretagne bopælsanmeldelse? »Bopælsanmeldelse« skal forstås som en persons pligt til i henhold til national ret at lade sig registrere i et statsligt folkeregister, således at det er muligt at komme i kontakt med personen på den anmeldte adresse i forbindelse med vedkommendes retsforhold til staten og de lokale myndigheder.

(1) EUT L 403, s. 18.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) den 12. december 2013 — Verder LabTec GmbH & Co. KG mod Finanzamt Hilden

(Sag C-657/13)

(2014/C 71/13)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Verder LabTec GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Finanzamt Hilden

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med etableringsfriheden i henhold til artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, at en national bestemmelse foreskriver, at der ved overførsel af et aktiv fra et indenlandsk til et udenlandsk driftssted inden for samme virksomhed er tale om en udtagning til ikke-erhvervsmæssige formål, således at der opstår en udtagningsavance, idet der konstateres en urealiseret kapitalgevinst, og en anden national bestemmelse giver mulighed for, at udtagningsavancen fordeles ligeligt over fem eller ti regnskabsår?
1)

Vedrørende fortolkningen af artikel 132, stk. 1, litra g), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1): a) Kan en medlemsstat udøve den skønsbeføjelse, som tillægges den i forbindelse med anerkendelsen som foretagende af almennyttig karakter, på en sådan måde, at den ganske vist anerkender personer, der leverer deres ydelser til social- og plejeforsikringsinstitutioner, men ikke også statsprøvede plejemedarbejdere, der leverer deres ydelser direkte til plejekrævende? b) Såfremt statsprøvede plejemedarbejdere skal anerkendes som almennyttigt foretagende: Følger anerkendelsen af et vikarbureau, der stiller statsprøvede plejemedarbejdere til rådighed for anerkendte plejeinstitutioner (modtagende institutioner), af anerkendelsen af det personale, der stilles til rådighed?
4)

Skal artikel 2, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 97/9 (sammenholdt med bilag I til det nævnte bilag) fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en investorgarantiordning ikke omfatter de investorer, der er indehavere af værdipapirer udstedt af et kreditinstitut, på grund af det finansielle instruments form (værdipapirer) og under forudsætning af, at kreditinstituttet ikke har overført eller anvendt investorernes midler eller værdipapirer uden disses samtykke? Er den omstændighed, at det kreditinstitut, der har udstedt værdipapirerne — udstederen — samtidig optræder som depotselskab for disse finansielle instrumenter (mellemled), og at de investerede midler ikke kan adskilles fra de andre midler, som kreditinstituttet råder over, relevant for fortolkningen af de nævnte bestemmelser i direktiv 97/9 i forhold til beskyttelsen af investorerne?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 3. december 2013 — Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji z siedzibą w Warszawie mod Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

(Sag C-633/13)

(2014/C 71/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Polska Izba Informatyki i Telekomunikacji z siedzibą w Warszawie

Sagsøgt: Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/19/EF af 7. marts 2002 om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter (adgangsdirektivet) (1) fortolkes således, at de nationale tilsynsmyndigheder inden for rammerne af forpligtelser vedrørende priskontrol kan pålægge netudbydere med en stærk markedsposition en forpligtelse til ikke at tage overpriser for telefonitermineringstjenester i disse udbyderes telefonnet?

(1) EFT L 108, s. 7.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 52/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Timișoara (Rumænien) den 3. juni 2013 — Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA) — Centrul Județean Timiș mod Curtea de Conturi a României og Camera de Conturi a Județului Timiș

(Sag C-304/13)

2014/C 52/43

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Timișoara

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA) — Centrul Județean Timiș

Sagsøgte: Curtea de Conturi a României og Camera de Conturi a Județului Timiș

Intervenient: Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA)

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 (1), særlig artikel 115 og 135, til hinder for, at en medlemsstat fastsætter betingelser ud over dem, der er indeholdt i denne forordning, for tildeling af præmier til landbrugere, nærmere bestemt en betingelse om, at landbrugeren »[ikke har] forfalden gæld til statslige og/eller lokale myndigheder på det tidspunkt, hvor der ansøges om præmien«?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29.9.2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, EUT L 270, s. 1.
2)

Er EU-lovgivningen vedrørende offentlige kontrakter — og navnlig de generelle principper om fri konkurrence, om forbud mod forskelsbehandling og om proportionalitet — til hinder for en national bestemmelse, som tillader, at en aktør (såsom det appellerende hospital), som regelmæssigt modtager offentlige tilskud, og som direkte har fået tildelt leveringen af offentlige sundhedstjenesteydelser, på baggrund af denne situation kan nyde godt af en afgørende konkurrencefordel i forhold til andre økonomiske aktører — hvilket bekræftes af omfanget af den tilbudte prisnedsættelse — uden at der samtidig indføres korrigerende foranstaltninger for at udelukke en sådan konkurrenceforvridning?