Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 28. juni 1994. - RENE LANCRY SA MOD DIRECTION GENERALE DES DOUANES OG SOCIETE DINDAR CONFORT, CHRISTIAN AH-SON, PAUL CHEVASSUS-MARCHE, SOCIETE CONFOREUNION OG SOCIETE DINDAR AUTOS MOD CONSEIL REGIONAL DE LA REUNION OG DIRECTION REGIONALE DES DOUANES DE LA REUNION. - ANMODNINGER OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR D'APPEL DE PARIS OG TRIBUNAL D'INSTANCE DE SAINT-DENIS (REUNION) - FRANKRIG. - FRIE VAREBEVAEGELSER - DE FRANSKE OVERSOEISKE DEPARTEMENTERS AFGIFTSSYSTEM - PRAEJUDIKATSVIRKNINGEN AF DEN I SAGEN LEGROS M. FL. AFSAGTE DOM - GYLDIGHEDEN AF BESLUTNING 89/688/EOEF. - FORENEDE SAGER C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-409/93, C-410/93 OG C-411/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-03957

svensk specialudgave side I-00071

finsk specialudgave side I-00071



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Domstolen skal paa ny beskaeftige sig med den saakaldte saertold, der var genstand for Legros-sagen, sag C-163/90, som blev afgjort af Domstolen ved dom af 16. juli 1992 (1). Som bekendt er der tale om en afgift, der opkraeves i de franske oversoeiske departementer, og som paalaegges varer indfoert til disse omraader uafhaengigt af, hvor de kommer fra, eller om de eventuelt har oprindelse i en anden medlemsstat i Faellesskabet, et tredjeland eller endog en fransk region. I Legros-sagen antog Domstolen, at saertolden er en afgift med tilsvarende virkning som told; i tilknytning hertil fandt Domstolen det irrelevant, at afgiften opkraeves paa samme vis af varer hidroerende fra andre dele af fransk omraade.

Herved maa det tillige erindres, for det foerste, at i Legros-sagen var genstanden for den verserende hovedsag opkraevningen af den omtvistede afgift af varer fra andre medlemsstater (samt fra et tredjeland med en frihandelsaftale med Faellesskabet), saaledes at varerne altsaa var "indfoert" i ordets sande betydning. For det andet blev dommens tidsmaessige virkninger begraenset paa den maade, at alene ansoegere, der allerede havde anlagt sag for at tilbagesoege erlagt afgift, kunne paaberaabe sig, at afgiften var blevet opkraevet i strid med traktaten.

2. Den 22. december 1989, dvs. foer der blev afsagt dom i Legros-sagen, men efter begivenhedsforloebet i denne sag, vedtog Raadet beslutning 89/688/EOEF (2) ° med hjemmel i traktatens artikel 227, stk. 2, og artikel 235 ° som i artikel 1 ud fra den betragtning, dels at saertolden spillede en rolle for de oversoeiske departementers oekonomiske og sociale udvikling, dels tillige at det ville vaere noedvendigt med en reform af ordningens regler, for at de oversoeiske departementer fuldt ud kunne blive integreret i den proces, der skal foere til virkeliggoerelsen af det indre marked (3), paalagde de franske myndigheder pligt til at aendre saertoldordningen, saaledes at afgiften anvendes uden forskel paa varer, der indfoeres, og varer, der fremstilles i disse omraader. Fristen herfor blev fastsat til den 31. december 1992.

Beslutningens artikel 2 aabnede desuden mulighed for helt eller delvis at fritage lokale varer for afgiften, afhaengigt af de oekonomiske behov; fritagelse kunne dog kun indroemmes for en periode paa op til ti aar, regnet fra ikrafttraedelsen af den nye ordning.

Endelig hedder det i beslutningens artikel 4: "I afventning af gennemfoerelsen af reformen af saertoldordningen efter de i artikel 1 fastlagte principper bemyndiges Den Franske Republik til indtil senest den 31. december 1992 at opretholde den nuvaerende saertoldordning ..."

Det er netop denne bestemmelse, som parterne strides om her i sagen, og som jeg skal beskaeftige mig med i dag (4).

3. De praejudicielle spoergsmaal, som i dag foreligger for Domstolen, er fremsendt af Tribunal d' instance de Saint-Denis (île de la Réunion) og af Cour d' appel de Paris; spoergsmaalene udgoer i det mindste ud fra ét aspekt den logiske fortsaettelse af Legros-sagen; de frembyder ogsaa et saerligt aspekt af en ikke ringe betydning. I de sager, der verserer for retten i Saint-Denis (som er sagerne C-407/93 ° C-411/93), har sagsoegeren kraevet tilbagebetaling af samtlige beloeb, de betalte i tiden fra juli til december 1992 ved indfoersel til regionen af varer saavel fra medlemsstater i Faellesskabet som fra tredjelande og andre regioner i Frankrig. Det vil erindres, at betalingen af den omtvistede afgift i sag C-409/93 alene angik fransk oel.

Idet retten foelgelig tager hensyn til praejudikatsvirkningen af dommen i Legros-sagen, herunder navnlig til, at det ikke deraf kan udledes, at forbuddet mod at opkraeve saertold ogsaa gaar videre til afgifter opkraevet i den franske hjemmemarkedshandel, oensker den foelgende afklaret: a) Skal EOEF-traktatens artikel 9 ff., for saa vidt som bestemmelserne stoettes paa princippet om Faellesskabets toldomraade, fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at en medlemsstat proportionalt med varers toldvaerdi opkraever en afgift ved indfoersel af varer fra andre regioner i samme stat, alene fordi varerne indfoeres til en region i staten? b) Er artikel 4 i beslutning 89/688/EOEF, hvorefter Den Franske Republik bemyndiges til, det vaere sig blot midlertidigt, at opretholde saertoldordningen indtil den 31. december 1992, gyldig?

Paa trods af, at genstanden for hovedsagen i sag C-363/93 alene er opkraevningen fra 1974 af varer (mel) med oprindelse i Frankrig og indfoert til Martinique, har Cour d' appel de Paris fundet, at Domstolen kun skulle forelaegges spoergsmaal om gyldigheden af Raadets beslutning af 22. december 1989. Den forelaeggende ret gav saaledes sagsoegeren medhold i den sag, der var blevet aflagt foer domsafsigelsen i Legros-sagen vedroerende den del, som angik afgiftens anvendelse foer vedtagelsen af Raadets omtvistede beslutning; rettens opfattelse var her, at beskrivelsen af naevnte afgift, saaledes som den fremgik af Domstolens dom ° altsaa at det var forbudt at opretholde en afgift med tilsvarende virkning som told, jf. traktatens artikel 9 ff. ° ogsaa tog sigte paa den franske hjemmemarkedshandel.

4. Endelig er det hensigtsmaessigt indledningsvis at henlede opmaerksomheden paa, at der, hvad angaar retssagerne i Réunion, ogsaa opstod det spoergsmaal, om det var traktatstridigt at anvende den omtvistede afgift paa indfoersler fra tredjelande. Retten ° der i oevrigt fandt det aabenbart, at artikel 9 og 13 ikke finder anvendelse paa saadanne importvarer, medmindre de er i fri omsaetning, eller medmindre der foreligger saerlige handelsaftaler mellem de paagaeldende tredjelande og Faellesskabet, hvilket ikke var paavist i den konkrete sag ° fandt, at det ikke var noedvendigt at forelaegge Domstolen spoergsmaal vedroerende dette punkt. Jeg skal hertil noejes med at bemaerke ° og paa baggrund af, at der ikke er forelagt Domstolen noget mere specifikt spoergsmaal ° at, saafremt man tilkender saertolden karakter af en afgift med tilsvarende virkning som told, kan problemet om afgiftens forenelighed med traktatens bestemmelser vedroerende toldunionen opstaa i det omfang, hvori afgiften anvendes paa indfoersel fra tredjelande. Domstolen har jo ved flere lejligheder paapeget, at artikel 18-29 og artikel 13 i traktaten forbyder medlemsstaterne at aendre stoerrelsen af den afgift, som er fastsat i den faelles toldtarif, ved herudover at opkraeve indenlandsk told eller afgift (5).

Gyldigheden af artikel 4 i beslutning 89/688

5. Vedroerende gyldigheden af artikel 4 i beslutning 89/688 kan jeg tiltraede forslaget til afgoerelse fra generaladvokat Jacobs i Legros-sagen: Jeg finder ikke, at de argumenter, der er fremsat i naervaerende sag, kan aendre denne opfattelse.

6. Herved har Raadet i foerste raekke gjort gaeldende, at saertolden efter vedtagelsen af den omtvistede beslutning fremover maa bedoemmes som en fiskal foranstaltning af faellesskabskarakter og ikke laengere som en oekonomsik byrde, ensidigt paalagt af en medlemsstat: Den omfattes derfor ikke af traktatens artikel 9 ff. Hvad angaar hjemmelen for Faellesskabets kompetence til at vedtage den omtvistede retsakt skal jeg fremhaeve, at artikel 227, stk. 2, tredje afsnit, tildeler Faellesskabet den opgave at drage omsorg for, at den oekonomiske og sociale udvikling af de oversoeiske departementer muliggoeres; men eftersom den omtalte aktion var noedvendig for at naa dette formaal, uden at traktaten imidlertid indeholdt de noedvendige befoejelser hertil, var det helt legitimt at benytte artikel 235, hvis anvendelsesbetingelser var opfyldt i sagen.

Den franske og den spanske regering samt Kommissionen har i oevrigt paaberaabt sig dette argument for at haevde, at beslutning 89/688 er gyldig. For paa ny at slaa fast, at den af Kommissionen forfaegtede opfattelse var korrekt, har isaer Kommissionen lagt vaegt paa, at der i artikel 227, stk. 2, tredje afsnit, henvises til procedurerne i artikel 226, som vedroerende overgangsperioden fastsatte en anvendelig beskyttelsesklausul i tilfaelde af, at der skulle opstaa alvorlige vanskeligheder, der vil kunne ramme en oekonomisk sektor eller en bestemt egn, idet der gives medlemsstaterne tilladelse til at fastsaette afvigelser fra traktatens bestemmelser, for saa vidt og saa laenge det er bydende noedvendigt. Da det ikke laengere er muligt at anvende artikel 226, og da artikel 227 ° ifoelge Kommissionens opfattelse ° endnu er anvendelig, skal det formaal, der soeges opnaaet ved denne bestemmelse, foelgelig, ud fra samme logik som i artikel 227, naas ved at anvende en anden hjemmel, og det er netop artikel 235.

Derfor naerer Kommissionen slet ingen tvivl om, at den vedtagne foranstaltning var noedvendig, for hvis det efter indholdet af artikel 92, stk. 3, er muligt at anse det foreneligt med faellesmarkedet at vedtage "stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanligt lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse" ° hvad der utvivlsomt er tilfaeldet i de oversoeiske departementer ° er der ingen grund til at udelukke, at oensket om at virkeliggoere et saadant formaal tillader, at der undtagelsesvis og midlertidigt fastsaettes fravigelser fra de gaeldende regler for frie varebevaegelser.

7. Jeg mener dog ikke, at det er muligt at tiltraede de ovennaevnte argumenter ° der i det mindste delvis er en gentagelse af de opfattelser, som allerede blev gjort gaeldende i Legros-sagen. Hvad angaar den haevdede "EF-liggoerelse" af saertolden er det tilstraekkeligt at bemaerke, at den blotte omstaendighed, at en national ordning erstattes af en EF-ordning, som her i sagen alene ° det boer fremhaeves paa ny ° har til formaal at tillade opretholdelse af en national foranstaltning, som i en af Domstolen afsagt dom er kendt traktatstridig, hverken i sig selv eller automatisk er tilstraekkelig til at lovliggoere den paagaeldende foranstaltning. Med hensyn til reglerne om frie varebevaegelser, som efter Legros-dommen omfatter forbuddet mod saertolden, havde Domstolen lejlighed til flere gange, og med saerlig henvisning til artikel 30-36, at praecisere, at selv om det er rigtigt, at disse bestemmelser "foerst og fremmest er rettet mod medlemsstaternes ensidige foranstaltninger, er ogsaa faellesskabsinstitutionerne forpligtet til at respektere de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet, som er et af faellesmarkedets grundlaeggende principper" (6).

8. Kommissionens henvisning til de formaal, der skal soeges opnaaet af institutionerne i Faellesskabet via artikel 227, stk. 2, i forhold til formaalene efter artikel 235, kan heller ikke benyttes til at begrunde, at beslutning 89/688 er gyldig. Argumentet tager ° som generaladvokat Jacobs med rette bemaerkede i forslaget til afgoerelse i Legros-sagen ° ikke hensyn til den grundlaeggende sondring, der opstilles i artikel 227, stk. 2, og som blev bekraeftet af Domstolen i Hansen-sagen (7), mellem de forskrifter, der anfoeres i denne artikels stk. 1 ° herunder forskrifterne om frie varebevaegelser ° som skulle anvendes umiddelbart fra traktatens ikrafttraeden, og de oevrige, hvis anvendelse paa de oversoeiske departementer skulle ske gradvis, hvorved der skulle benyttes enhver mulighed for i saa henseende at vedtage regler tilpasset de saerlige krav, som de paagaeldende dele af fransk omraade frembyder. Efter min opfattelse vil en anden loesning foere til en fordrejning ikke blot af betydningen og raekkevidden af artikel 227, men ogsaa af betydningen og raekkevidden af artikel 235 og af den saerlige procedure, som denne artikel indfoerer, og som goer det muligt at udfylde Faellesskabets kompetence.

9. Hvis man virkelig ville antage, at det under benyttelse af artikel 235 er muligt at fravige enhver bestemmelse i traktaten for at opnaa formaalet med at udvikle de franske oversoeiske departementer, ville slutresultatet blive, at sondringen ifoelge artikel 227, stk. 2, mellem de forskellige typer regler i traktaten ville miste enhver betydning. Da man i forbindelse med valget mellem to muligheder for at fortolke en bestemt forskrift maa vaelge den fortolkning, som sikrer reglen en generelt retsfastsaettende virkning, bliver det aabenbart, at et saadant resultat er uacceptabelt.

I oevrigt er den praecise angivelse i artikel 227, stk. 2, af de afsnit og artikler i traktaten, som straks skulle anvendes, ogsaa i de franske oversoeiske departementer, paa linje med den rolle, som spilles af de paagaeldende artikler i opbygningen af det system, man ville skabe. Hvad isaer angaar forbuddene ifoelge artikel 9 ff. fik Domstolen allerede i dommen af 14. december 1962 i sagen Kommissionen mod Luxembourg og Belgien (8) lejlighed til at fremhaeve, at forbuddenes klarhed og bestemthed samt betydningen af hjemmelen og hele traktatens logik ° navnlig deres forbindelse med princippet om frie varebevaegelser ° saetter deres grundlaeggende funktion i relief, "hvorfor mulige undtagelsesbestemmelser ° som i oevrigt maa undergives en snaever fortolkning ° maa vaere udformet klart". Domstolen har i sin senere praksis adskillige gange bekraeftet det omtalte princip, hvorved den ofte har anvendt samme formulering (9). En anden passage i den ovennaevnte dom fra 1962 er betegnende ° og endnu klarere, hvis det skulle vaere noedvendigt ° hvori det udtales, at det ved bedoemmelsen af, om en afgift har tilsvarende virkning som told og dermed er i strid med artikel 9, er tilstraekkeligt at undersoege, om den hindrer de frie varebevaegelser og "ikke er en foelge af en faellesskabsprocedure, men af en ensidig beslutning": Som jeg allerede har udtalt, tillaegger artikel 227, stk. 2, ikke blot ikke faellesskabsinstitutionerne befoejelse til at fravige artikel 9, men artiklen udelukker udtrykkeligt en saadan befoejelse (10).

10. Jeg finder det paa dette stadium af min gennemgang nyttigt ogsaa at minde om Domstolens dom i sagen Les Commissionnaires Réunis et Les Fils de Henri Ramel (11). I denne sag skulle Domstolen udtale sig om gyldigheden af en artikel i en forordning vedroerende den faelles markedsordning for vin. I den paagaeldende artikel blev der givet de producerende medlemsstater tilladelse til efter overgangsperiodens udloeb og saa laenge hele den fornoedne administration, der kraeves i forvaltningen af vinmarkedet, ikke fungerer, at indfoere og opkraeve afgifter med tilsvarende virkning som told i samhandelen med bordvin inden for Faellesskabet, saafremt dette maatte vise sig noedvendigt for at undgaa forstyrrelser paa det omhandlede marked. Domstolen udtalte foerst, at traktatens artikel 38, stk. 2, inddrager landbrugsprodukter under de bestemmelser, der skal danne grundlag for oprettelsen af et faelles marked, og at det desuden ikke var muligt af artikel 39-46 at udlede en regel, som enten udtrykkeligt eller forudsaetningsvis, men ganske utvetydigt, tager sigte paa eller tillader indfoerelse af saadanne afgifter; og saa maatte Domstolen naa til det resultat, at den paagaeldende bestemmelse var ugyldig. Domstolen tilfoejede tillige foelgende: "Det fremgaar af disse bestemmelser som helhed og af deres indbyrdes forbindelse, at de udstrakte befoejelser, som er tillagt faellesskabsinstitutionerne med henblik paa gennemfoerelsen af den faelles landbrugspolitik, saavel inden for landbrugssektoren som saadan som inden for de enkelte landbrugsomraader, i hvert fald efter overgangsperiodens udloeb skal udoeves ud fra synspunktet markedets enhed og under udelukkelse af enhver foranstaltning, der modvirker ophaevelsen af told og kvantitative restriktioner eller afgifter eller foranstaltninger med tilsvarende virkning mellem medlemsstaterne"(12).

11. Denne konstatering giver ogsaa svar paa den indsigelse fra Kommissionen, som gaar ud paa, at den kan fortolke henvisningen til artikel 226, formuleret i artikel 227, stk. 2, tredje afsnit, saaledes, at den endog efter overgangsperioden og i betragtning af, at henvisningen afskaerer fra at anvende proceduren i denne artikel, giver mulighed for at dispensere fra EOEF-traktatens regler ° fra samtlige regler, herunder dem, som ifoelge denne artikel gaelder straks ° saafremt dispensation anses for noedvendig for de oversoeiske departementers oekonomiske og sociale udvikling, idet man blot anvender en anden hjemmel, som konkret findes i artikel 235.

I virkeligheden var formaalet med artikel 226 at goere det muligt i den periode, som umiddelbart fulgte efter traktatens ikrafttraeden, at indroemme fravigelser fra reglerne i traktaten med henblik paa, at de forskellige medlemslandes oekonomier gradvis kunne tilpasse sig den nye virkelighed i tilfaelde af alvorlige vanskeligheder hidroerende fra aabningen af markederne, hvilket navnlig var vigtigt for de oversoeiske departementer under hensyn til deres saerlige forhold. Denne artikels funktion ophoerte imidlertid med udloebet af overgangsperioden, og det kan derfor ikke haevdes, at den endnu finder anvendelse paa en mere eller mindre indirekte eller begraenset maade, saa meget mere som traktaten jo paa bestemte omraader har indfoert flere andre beskyttelsesklausuler for en ubegraenset varighed (det bemaerkes, at det omraade, jeg beskaeftiger mig med her, ikke er relevant). Jeg mener ikke, at denne funktion for tiden udfyldes af artikel 235.

12. Som allerede naevnt foerer den modsatte antagelse til at fordreje betydningen af den omtvistede artikel. Artikel 235' s funktion er jo at indfoere en formel procedure ° som paa samme tid er mere smidig end den, der gaelder for en revision af traktaterne ° hvilken procedure i lyset af udviklingen i integrationen og i evolutionen af det samlede system skal supplere de befoejelser, der udtrykkeligt er tillagt faellesskabsinstitutionerne via nye kompetencer og befoejelser, for saa vidt som disse er noedvendige for at opnaa de i traktaten fastsatte maal.

Selv om man i lyset af den konkrete anvendelse, der har fundet sted heraf, utvivlsomt kan haevde, at der har dannet sig en egentlig "forfatningsmaessig saedvane", som i ganske saerlig grad benytter artikel 235 i den forstand, at denne artikel, for at naa de maal, der er angivet i traktatens artikel 2, giver hjemmel for at fastsaette enhver foranstaltning, som direkte og funktionelt er forbundet med omraader, der fra begyndelsen er indgaaet i, eller som ved senere integration er blevet omfattet af Faellesskabets virkeomraade, maa det imidlertid ikke desto mindre paapeges, at der er graenser for denne praksis, graenser, som det ikke synes muligt at overskride (13). Det er ubestrideligt, at man ved brugen af den paagaeldende artikel faktisk endog har aendret den vaesentlige raekkevidde af visse traktatbestemmelser; imidlertid maa overholdelsen af de "materielle grundsaetninger i Faellesskabets forfatning" under alle omstaendigheder udgoere den graense, som det ikke er muligt at overskride, naar man vil anvende artikel 235. Princippet om frie varebevaegelser, som meget betegnende reguleres i den del af traktaten, som omhandler Faellesskabets grundlag, indgaar helt sikkert i disse grundsaetninger.

Derudover maa det bemaerkes, at selv om en af betingelserne for at anvende artikel 235 er, at "en handling fra Faellesskabets side viser sig paakraevet for at virkeliggoere et af Faellesskabets maal inden for faellesmarkedets rammer", forekommer det mig, at anvendelsen af artikel 235 i denne sag nu snarere tager sigte paa at omgaa et forbud. Rigtigt fortolket forbyder artikel 227, stk. 2, jo, naar alt kommer til alt, at der efter udloebet af overgangsperioden dispenseres fra princippet om, at reglerne om de frie varebevaegelser finder anvendelse i de oversoeiske departementer. Men som ogsaa generaladvokat Jacobs har udtalt i Legros-sagen, kan man ikke fortolke artikel 235 saaledes, at den skal kunne tillade, hvad det i artikel 227, stk. 2, har vaeret hensigten at forbyde.

13. Endelig finder jeg det irrelevant af Kommissionen at henvise til traktatens regler om statsstoette, navnlig til artikel 92, stk. 3, ifoelge hvilken man uanset det generelle forbud ifoelge samme artikels stk. 1 kan erklaere det foreneligt med faellesmarkedet at yde "stoette til fremme af den oekonomiske udvikling i omraader, hvor levestandarden er usaedvanligt lav, eller hvor der hersker en alvorlig underbeskaeftigelse". Dette argument er det tilstraekkeligt at besvare (14) med, at selv om Raadet ifoelge artikel 92, stk. 3, litra d), og artikel 93, stk. 2, tredje afsnit, samt artikel 94 raader over saerlige befoejelser vedroerende gennemfoerelsen af traktatens bestemmelser om stoette, havde det ved vedtagelsen af beslutning 89/688 overhovedet ikke til hensigt at handle inden for rammerne af traktatens statsstoettebestemmelser. Den mulige anvendelse af de ovennaevnte forskrifter i den konkrete sag kan saaledes ikke have nogen indflydelse paa gyldigheden af den omhandlede beslutning. I oevrigt maa anvendelsen af reglerne og procedurerne for statsstoette aldrig foere til et resultat, der er i strid med traktatens oevrige bestemmelser (15).

Tvaertimod er det jo netop saadan, at henvisningen til reglerne om statsstoette skal vise, at traktaten, ligesom den afledte ret i oevrigt, frembyder forskellige instrumenter, der kan anvendes for at opnaa det formaal, som er angivet i artikel 227, stk. 2, tredje afsnit, nemlig at muliggoere de oversoeiske departementers oekonomiske og sociale udvikling, uden at det er noedvendigt at roere ved Faellesskabets grundpiller.

14. Ret beset synes resultatet altsaa at blive, at man ved den omtvistede beslutning har villet foere ind ad vinduet, hvad man lod gaa ud ad doeren, dvs. for enhver pris at opretholde en traktatstridig foranstaltning, som en dom fra Domstolen har fastslaaet som saadan (16). Dette forsoeg har i foerste raekke fundet konkret udtryk i beslutningens artikel 4 ° som er genstanden for analysen her ° som gav tilladelse til at opretholde den eksisterende ordning midlertidigt; men for en umiddelbar betragtning har forsoeget ogsaa fundet udtryk i beslutningen som helhed. Samtidig med at beslutningen paalaegger de franske myndigheder at aendre saertoldordningen med henblik paa at omforme den til en intern afgift, giver den jo tilladelse til endog at fritage lokale varer for en periode, der kan vare i hele ti aar. Hermed lykkes det rent faktisk at opretholde den foregaaende ordning, men altid under et andet navn, saaledes som det synes at blive bekraeftet af den nationale lov, der er blevet vedtaget for at gennemfoere beslutningen (17). En saadan ordning synes imidlertid for en umiddelbar betragtning uforenelig med traktatens artikel 95, da den indfoerer en forskelsbehandling mellem varer med oprindelse i de oversoeiske departementer og lignende varer indfoert fra andre medlemsstater.

Det er foelgelig ikke udelukket, at Domstolen senere vil faa lejlighed til at tage stilling til dette problem.

Karakteren af den saertold, der opkraeves af varer fra andre franske regioner

15. Det andet praejudicielle spoergsmaal til Domstolen gaar ud paa, om traktatens artikel 9 skal fortolkes saaledes, at den afskaerer en medlemsstat fra at opkraeve en afgift med egenskaber som saertoldens, endog i den situation, hvor afgiften paalaegges varer, der ikke kommer fra en anden medlemsstat, men alene paalaegges som foelge af, at de indfoeres til en bestemt region i samme stat.

16. Sagsoegerne i hovedsagen, den franske regering og Kommissionen vil besvare spoergsmaalet bekraeftende, hvorved de paaberaaber sig en raekke argumenter, som imidlertid ikke forekommer mig at vaere afgoerende.

Det goeres for det foerste gaeldende, at traktatens artikler om toldunionen hviler paa princippet om enhedskarakteren af Faellesskabets toldomraade, hvilket princip faktisk ville blive oedelagt, saafremt man tillod medlemsstaterne at gennemfoere en form for intern beskyttelse til fordel for visse lokale markeder.

Det er ogsaa blevet gjort gaeldende, at det i det konkrete tilfaelde ikke var nyttigt at henvise til Domstolens praksis, hvorefter traktatens bestemmelser ikke er anvendelige paa rent interne forhold i en medlemsstat, eftersom saertolden uden forskel skal paalaegges saavel varer fra andre regioner i Frankrig som varer indfoert fra andre af Faellesskabets medlemsstater eller tillige fra tredjelande. Baade under den skriftlige forhandling og under retsmoedet citeredes forskellige passager fra Domstolens domme ° nogle fra Legros-dommen, andre fra dommen i sagen Ligur Carni m.fl. (18) ° som angiveligt allerede havde loest det problem, jeg skal behandle her, i den forstand, at forbuddet i artikel 9 ogsaa finder anvendelse i handelen paa hjemmemarkedet. Hvad isaer Legros-dommen angaar haevdedes det ° samtidig med at man anerkendte, at Domstolen ikke specifikt havde udtalt sig om foreneligheden med traktaten af en afgift opkraevet paa hjemmemarkedet ° at saertolden maa bedoemmes som en afgift med tilsvarende virkning, saaledes som det var tilfaeldet i Legros-sagen, da den blev paalagt indfoersel fra andre medlemsstater i Faellesskabet, hvilket endog gjaldt, naar den udelukkende, saaledes som det isaer er tilfaeldet i de to sager, som jeg tager stilling til i dag, finder anvendelse paa hjemmemarkedshandelen.

17. Endelig blev det bl.a. af Kommissionen haevdet, at saafremt en medlemsstat kunne opretholde toldhindringer mellem de forskellige dele af sit omraade og for sine varer, ville det medfoere betydelige praktiske problemer som foelge af, at man under alle omstaendigheder maatte undgaa, at en vare indfoert fra en anden medlemsstat udsaettes for indirekte beskatning; dette maatte ikke blot gaelde en simpel "transit" via en anden region i Frankrig af en vare fra en medlemsstat, hvis bestemmelsessted er et af de oversoeiske departementer, men ogsaa i den situation, hvor en vare er indfoert til Frankrig og foerst derpaa sendes videre til et oversoeisk departement.

18. Som allerede naevnt finder jeg ingen af disse argumenter overbevisende, hverken i lyset af de relevante traktatartikler eller i lyset af den fortolkning, som Domstolen stedse har givet af dem.

Artikel 9 knaesaetter et "forbud mod told ved indfoersel fra og ved udfoersel til andre medlemsstater saavel som mod alle afgifter med tilsvarende virkning"; artikel 12 forbyder medlemsstaterne at indfoere ny told; artikel 13 stillede krav om, at indfoerselstold, som var i kraft mellem medlemsstaterne, skulle afskaffes gradvis i loebet af overgangsperioden. Blot man laeser disse bestemmelser, kommer det klart frem, at en afgift gribes af anvendelsesomraadet for de naevnte bestemmelser, naar den paalaegges en vare i forbindelse med eller som foelge af, at den passerer graensen mellem to medlemsstater. De paagaeldende bestemmelser er i oevrigt optaget i det afsnit i traktaten, som angaar de frie varebevaegelser, og deres sigte er den fuldstaendige liberalisering af handelen mellem Faellesskabets medlemsstater med samme begrundelse som for forbuddet mod kvantitative indfoersels- og udfoerselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning, jf. herved artikel 30 ff.

Det er foelgelig med henblik paa anvendelsen af de naevnte bestemmelser essentielt, at der foreligger en situation med to stater. Saafremt der saaledes ikke er passage af nogen graense, saaledes som det er tilfaeldet i den situation, at en vare, der har oprindelse i en stat, indfoeres i en anden region i samme stat, er forholdet ikke faellesskabsretligt relevant, hvilket ligeledes er tilfaeldet med enhver anden situation, i hvilken samtlige elementer har rod i en enkelt medlemsstat. Denne grundsaetning finder bekraeftelse i Domstolens faste praksis.

19. Jeg finder ikke ° i modsaetning til hvad der er blevet gjort gaeldende her i sagen ° at man kan hente argumenter i Legros-dommen til stoette for den modsatte opfattelse. Praemis 18 i denne dom ° der gentages i domskonklusionens punkt 1 ° hvorefter en afgift med de samme karakteristika som saertoldens, der "opkraeves af en medlemsstat ved indfoersel af varer fra en anden medlemsstat til en region inden for den foerste medlemsstats territorium, maa anses for en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, selv om afgiften ogsaa opkraeves ved indfoersel af varer til denne region fra et andet omraade i samme medlemsstat" (min fremhaevelse) efterlader ingen tvivl. Jeg anser det for helt evident, at en saadan udtalelse ikke har nogen indflydelse paa bedoemmelsen af den paagaeldende afgift, naar den anvendes paa indenlandske varer; den forklarer kun, at en saadan anvendelse ikke udelukker, at en afgift paalagt indfoerte varer kan betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told, uanset at den ogsaa paalignes indenlandske varer.

Denne antagelse bekraeftes i oevrigt i praemis 16 i den citerede dom, i hvilken det efter en omtale af en udtalelse i en tidligere dom fra Domstolen ° altsaa at forbuddet mod enhver told paa varer, der omsaettes mellem medlemsstaterne, er begrundet for saa vidt som afgifterne hindrer varernes frie bevaegelighed ° praeciseres, at "en afgift, der opkraeves ved en regional graense som foelge af indfoersel af varer til en region i en medlemsstat ... maa anses for en mindst lige saa alvorlig hindring for de frie varebevaegelser som en afgift, der opkraeves ved statsgraensen som foelge af indfoersel af varer til en medlemsstats territorium som saadant" (min fremhaevelse). Det er foelgelig med henblik paa spoergsmaalet om foreneligheden med traktatens artikel 9 ff. ligegyldigt, om en afgift opkraeves af indfoerte varer, naar de kommer ind paa territoriet fra en region uden ydre graenser i den paagaeldende medlemsstat, i stedet for at blive opkraevet ved passagen af graensen. Der maa imidlertid altid helt klart vaere tale om goder, der omsaettes mellem medlemsstaterne. Det er f.eks. ligegyldigt, om skotsk whisky kommer over den franske graense ved Calais (fordi den er blevet transporteret ad soevejen) eller i Lyon (fordi den er ankommet pr. luftfragt): Der er i begge tilfaelde i forhold til det, som interesserer mig her, tale om passage af en medlemsstats graense.

20. Domstolen har ofte anvendt det princip, som jeg lige har mindet om, for at fortolke artikel 30. Ved adskillige lejligheder har den udtalt, f.eks. for ganske nylig i dommen i sagen Ligur Carni m.fl. (19), at en statslig foranstaltning ikke kan undgaa betegnelsen diskriminerende eller protektionistisk foranstaltning som forudsat i reglerne om frie varebevaegelser, alene fordi foranstaltningen har et begraenset territorialt anvendelsesomraade, og at den paalaegges baade varer fra andre dele af nationalt omraade og varer indfoert fra andre medlemsstater. Jeg mener ikke, der kan vaere tvivl om, at konstateringen af, at den nationale foranstaltning er retsstridig i de tilfaelde, som jeg her har gennemgaaet, kun vedroerer anvendelsen af den omtvistede foranstaltning paa indfoerte varer og ikke paa egentlige hjemmemarkedsvarer, der saelges internt i landet. Den mulighed, at den paagaeldende foranstaltning tillige ikke kan finde anvendelse paa hjemmemarkedsprodukter, der har kunnet udledes af Domstolens dom, er alene en konsekvens af den saerlige mekanisme, der er blevet tilvejebragt via de nationale regler, som havde indfoert foranstaltningen, og som gjorde det umuligt at anvende den differentieret alt efter varernes oprindelse; eller tillige den mulige uanvendelighed af praktiske gennemfoerelsesforanstaltninger, som endte med at blive en anden foranstaltning med tilsvarende virkning som foelge af den kontrol, som de noedvendiggjorde.

21. Det er foelgelig klokkeklart ° og det er det godt at huske ° at det i de ovennaevnte sager drejede sig om at afgoere spoergsmaalet, om en oekonomisk byrde eller en national foranstaltning, der skulle anvendes paa en vare indfoert fra en anden medlemsstat, kunne undgaa at blive fanget henholdsvis af definitionen af told eller afgift med tilsvarende virkning som forudsat i artikel 9 ff., eller af definitionen af en kvantitativ restriktion eller foranstaltning med tilsvarende virkning som forudsat i traktatens artikel 30 paa grund af, at de ogsaa skulle gaelde indenlandske varer. Det er helt berettiget, at svaret blev benaegtende.

Det spoergsmaal, der optager mig i dag, nemlig om private kan paaberaabe sig artikel 9 ff. for at undgaa at betale en afgift, der ikke er paalagt ved indfoersel af en vare, men ved en indenlandsk vares ankomst til en anden del af selvsamme stats omraade, er forskelligt herfra. Spoergsmaalet her er, om private kan paaberaabe sig faellesskabsretten ° og jeg skal gentage eksemplet fra foer ° for at faa underkendt en afgift paa whisky, naar den paalaegges ved passagen, ikke fra Skotland til Lyon, men fra Skotland til London, eller en afgift paa San Daniele-skinken, naar den passerer, ikke fra Friuli til Stuttgart, men fra Friuli til Sardinien. Dette problem blev der ikke taget stilling til hverken i Legros-dommen eller i dommen i sagen Ligur Carni m.fl.; at mene det, ville vaere ensbetydende med et optisk bedrag samt at give afkald paa den praecise bedoemmelse, der er paakraevet her i sagen.

22. Domstolen har anlagt en fast praksis, som paa den ene side antager, at traktatens regler ikke finder anvendelse paa rent interne forhold, og som paa den anden side udelukker, at det forhold, at en intern retsregel kendes uforenelig med traktaten, noedvendigvis maa indebaere, at det er umuligt at anvende den paagaeldende bestemmelse ogsaa paa indenlandske varer.

Foerst vil jeg naevne Waterkeyn-dommen (20). Domstolen skulle fastlaegge betydningen af en tidligere dom, i hvilken den havde kendt franske regler om reklame for alkoholholdige drikkevarer uanvendelige i forhold til artikel 30 (21), og den fastslog, at den paagaeldende dom "alene [omfatter] behandlingen af produkter, der indfoeres fra de oevrige medlemsstater ...", og at "det traktatbrud ... ikke angaar de regler, der finder anvendelse paa indenlandske produkter" (22). Det var grunden til, at Domstolen forkastede tesen om den "almindelige virkning", hvorefter det skulle foelge af den foerste dom, at den franske ordning for reklame for alkoholholdige drikkevarer var blevet underkendt i sin helhed, og hvorefter der altsaa ikke lovligt havde kunnet sondres efter produkternes oprindelse ved at anvende en mindre gunstig ordning for de indenlandske produkter.

23. I Cognet-dommen (23) spurgte den forelaeggende ret, om en medlemsstat lovligt efter traktatens regler kunne indfoere et dobbelt prissystem i handel med boeger, som forpligtede til at saelge boeger til en bestemt pris, dog saaledes at der var adgang til en beskeden rabat for boeger udgivet og solgt i den paagaeldende stat, som tillige ikke i forbindelse med salget havde overskredet nogen graense inden for Faellesskabet; der var desuden fri prisdannelse, isaer for boeger udgivet i denne stat og genindfoert fra en anden medlemsstat. Domstolen praeciserede, at "EOEF-traktatens artikel 30 ikke er til hinder for, at der gaelder forskellige vilkaar som omhandlet. Denne bestemmelse har saaledes til formaal at fjerne hindringer fra import af varer, idet bestemmelsen derimod ikke tilsigter, at indenlandsk fremstillede varer i alle tilfaelde skal vaere underlagt de samme vilkaar som importerede eller ... En ordning, hvorefter der gaelder forskellige vilkaar for forskellige varer, men som ikke opstiller hindringer for importen eller afsaetningen af importerede eller reimporterede varer, er ikke omfattet af forbuddet i artikel 30".

24. Endelig har to andre domme ganske saerlig betydning. I Smanor-sagen (24) var spoergsmaalet, om artikel 30 og 34 er til hinder for, at en medlemsstat anvender nationale retsforskrifter, som indeholder et forbud mod at saelge dybfrosne yoghurter under betegnelsen "dybfrosset yoghurt", eftersom betegnelsen yoghurt kun maa anvendes for friske varer. Domstolen antog, at de paagaeldende forskrifter var i strid med traktaten, men kun saafremt de fandt anvendelse paa varer indfoert fra en anden medlemsstat, hvor de lovligt fremstilles og saelges under dette navn; herved lod Domstolen utvetydigt forstaa, at intet var til hinder for, at den paagaeldende bestemmelse kunne anvendes paa indenlandske varer.

Den anden dom er dommen i sagen Drei Glocken m.fl. (25), i hvilken Domstolen fandt det uforeneligt med traktatens artikel 30 og 36, saafremt et forbud mod salg af pastaprodukter, fremstillet af bloed hvede eller af en blanding af bloed og haard hvede, udvides til at omfatte indfoerte varer. Praemis 25 er her saerlig betegnende, hvor foelgende praeciseres i svaret paa en indsigelse fra den italienske regerings side, som, for at forsvare den nationale lov om pastaprodukter, havde gjort gaeldende, at den var noedvendig for at garantere afsaetningen af haard hvede: "Hertil bemaerkes foerst, at det spoergsmaal, der er omtvistet, er den omstaendighed, at loven om pastaprodukter ogsaa omfatter indfoerte produkter, og at det ikke ifoelge faellesskabsretten kan kraeves, at lovgiver aendrer loven, for saa vidt angaar italienske producenter af pastaprodukter" (min fremhaevelse).

25. Analysen af disse domme bliver til en bekraeftelse ° som det allerede med rette er blevet fremhaevet af Raadet og den spanske regering ° af den mere almindelige grundsaetning om, at rent interne forhold ikke gribes af de bestemmelser i faellesskabsretten, som paalaegger medlemsstaterne visse forbud i deres indbyrdes forhold; denne konstatering bekraeftes af retspraksis vedroerende den frie bevaegelighed for personer samt af retspraksis vedroerende den frie etableringsret eller den frie udveksling af tjenesteydelser (26).

26. Endelig skal jeg som svar paa en indsigelse fra Kommissionens side om, at opretholdelsen af saertolden alene for indenlandske varer vil skabe problemer, som det vil vaere vanskeligt at loese ° der taenkes her paa fremgangsmaader, der skal fastsaettes for at kunne fastslaa varernes oprindelse og foelgelig afgiftspaaligningen ° bemaerke, at vanskeligheder eller komplikationer kan indtraede, men at det ikke desto mindre forholder sig saaledes, at det retlige spoergsmaal, om forbuddet mod told eller afgifter med tilsvarende virkning ogsaa finder anvendelse paa den fransk-franske samhandel, ikke for saa vidt skal loeses paa én maade i stedet for paa en anden maade. Loesningen af retlige problemer kan ikke i den grad afhaenge af tilstedevaerelsen af praktiske problemer. Jeg finder desuden, at det ikke skulle vaere saa vanskeligt at foretage en saadan form for kontrol (og maaske kan EF-praksis afgive nyttige eksempler i saa henseende). Hvis der imidlertid paa grund af paagaeldende kontrol opstaar hindringer for omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, maa der under alle omstaendigheder foretages en undersoegelse af hindringerne i lyset af traktatens artikel 30 ff., og resultatet maa blive, at der foreligger foranstaltninger, ikke afgifter med tilsvarende virkning. Det vil saaledes paahvile den nationale ret at anvende de paagaeldende bestemmelser og i tvivlstilfaelde anmode Domstolen om at fortolke dem.

27. Min konklusion maa, med en sammenfatning af de foreslaaede loesninger, blive foelgende: Naar en vare, der har oprindelse i en medlemsstat, passerer fra én region til en anden i samme medlemsstat, er den grundlaeggende og absolut noedvendige betingelse for at anvende traktatens artikel 9 ff. ikke til stede. Denne betingelse er, at varen passerer graensen mellem to medlemsstater (27). I den foreliggende sag maa det gaelde, at de oversoeiske departementer, uanset om de er oeer (Réunion, Martinique, Guadeloupe) eller ej (Guyane), kun har "graenser", naar varen kommer fra en anden medlemsstat; de har ikke "graenser", naar varen kommer fra og har oprindelse i en anden region i Frankrig. Foelgelig finder forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning ikke anvendelse i det andet tilfaelde. At tro noget andet ville ° og det maa jeg gentage ° vaere det samme som at blive offer for et optisk bedrag.

28. Jeg skal imidlertid erkende, at loesningen af dette problem, saaledes som laesningen af traktaten og Domstolens praksis kraever det, faktisk kan forekomme en smule paradoksal. Selv den strengeste jurist maa jo faktisk beskaeftige sig med det paradoks, der bestaar i, at der findes et enhedsmarked, hvor hindringer for samhandelen mellem Portugal og Danmark er forbudt, mens hindringer for samhandelen mellem Napoli og Capri ikke spiller nogen rolle.

Hverken traktaten eller Domstolens praksis kan dog oploese et saadant paradoks; det kan alene den oekonomiske logik, som selv den mindst kyndige lovgiver ikke staar uforstaaende over for, saaledes som det i oevrigt bekraeftes af den usaedvanlige karakter af de foreliggende sager. Fra det oejeblik, en afgift paa indfoerte varer ophaeves med den begrundelse, at den er ulovlig, kan jeg da slet ikke forestille mig den lovgiver, som opretholder afgiften paa sine indenlandske varer. Foelgelig findes loesningen i sagen selv og ikke i en alt for nonchalant laesning af en fundamental og meget klar regel i traktaten, saadan som laesningen er foreslaaet, uden at have stoette i argumenter fremsat af Kommissionen; jeg vil under ingen omstaendigheder kunne tilslutte mig en saadan laesemaade.

Selve tanken om enhedskarakteren af toldomraadet, som under retsforhandlingerne adskillige gange er blevet naevnt, kommer til udtryk med en meget sigende formulering, som ikke kan udsondres fra reglerne om toldunionen, saaledes som de fremgaar af traktaten. Det skulle vist ikke vaere noedvendigt at minde om, at disse regler tager sigte paa at fjerne hindringerne for samhandelen mellem medlemsstaterne (i artikel 12 naevnes indfoersel og udfoersel), men ikke tillige at fjerne hindringerne for samhandelen mellem regioner eller kommuner internt i samme medlemsstat.

En anden taenkelig loesning ville derfor vaere at antage, at artikel 12 forudsaetter ophaevelse af interregionale og interkommunale afgifter. Men hermed ville man undergrave en mere end ti aar gammel uanfaegtet retspraksis vedroerende de rent interne forhold, ikke blot hvad angaar toldunionen og frie varebevaegelser, men ogsaa vedroerende tjenesteydelser og i almindelighed personers bevaegelighed. Det er heller ikke den loesning, jeg vil foreslaa Domstolen. I oevrigt er alternativet til at komme uden om. Det skal kun lige naevnes, at en national ret altid i lyset af sit eget retssystem kan foretage en bedoemmelse af, om den behandling, som bliver indenlandske virksomheder og producenter til del, faktisk er diskriminerende, og, om og hvorledes forskelsbehandlingen kan og/eller skal fjernes (28).

Dommens tidsmaessige virkning

29. Den franske regering anmoder endelig om, selv om Domstolen skulle kende beslutningen 89/688 ugyldig, at dommens retsvirkninger begraenses tidsmaessigt. Jeg skal her minde om, at en underkendelse af en faellesskabsretsakt som ugyldig under en praejudiciel sag i princippet har en tilbagevirkende gyldighed svarende til den, som tilkommer en eventuel dom om annullation af den samme retsakt (29).

I oevrigt forekommer det mig ikke, at de principper, der er udarbejdet i retspraksis paa omraadet for en tidsmaessig begraensning af retsvirkningerne af en ugyldighedserklaering vedroerende en faellesskabsretsakt, der har fundet sted praejudicielt ° hvilke principper desuden isaer angaar forordninger ° efter deres indhold kan begrunde en saadan anmodning. Det kan saaledes vanskeligt haevdes, at man i den konkrete sag kan paaberaabe sig grunde i forbindelse med den ensartede anvendelse af faellesskabsretten i hele Faellesskabet eller tvingende retssikkerhedshensyn for at begraense retsvirkningerne af Domstolens dom (30). Det kan tvaertimod haevdes, at analysen i Legros-dommen, der resulterede i en underkendelse i forhold til EOEF-traktatens bestemmelser af den saertold, som anvendtes paa indfoersel fra andre medlemsstater, burde have saaet en helt berettiget tvivl vedroerende lovligheden af at opretholde ordningen, uanset dens midlertidige karakter, paa grundlag af en faellesskabsretsakt.

30. Naar det er sagt, maa der tages hensyn til, at Domstolen netop ved denne lejlighed fandt, at der forelaa alle de omstaendigheder, som undtagelsesvis tillader at begraense retsvirkningerne af en fortolkende dom. Navnlig udtaltes det, at der havde bestaaet en objektiv usikkerhed om afgiftens lovlighed i forhold til faellesskabsretten, hvilket EF-institutionerne i oevrigt havde bidraget til, isaer ved udstedelsen af beslutning 89/688, ligesom der bestod en konkret risiko for en tilbagevirkende oedelaeggelse af den finansieringsordning, som gjaldt for de oversoeiske departementers lokalforvaltninger, henset til det betydelige antal retsforhold, der var stiftet i god tro paa grundlag af regler, som var blevet anset for gyldigt at vaere i kraft. Foelgelig udelukkede Domstolen ° med undtagelse for personer, der havde indledt retssag eller taget tilsvarende retsskridt ° at traktatens bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som told ville kunne paaberaabes til stoette for krav om tilbagebetaling af saertold betalt i tiden foer domsafsigelsen.

31. I betragtning af, at artikel 4 i beslutning 89/688 alene tillader opretholdelse af den eksisterende indenlandske saertoldordning, og at retsvirkningerne af Legros-dommen, som kendte ordningen uforenelig med traktatens bestemmelser, af de ovenfor anfoerte grunde bliver begraenset til at have gyldighed fra domsafsigelsen, finder jeg det ikke konsekvent at antage, at retsvirkningerne af en eventuel afgoerelse om ugyldighed af beslutning 89/688 skal have retsvirkning fra et tidligere tidspunkt.

32. Det bemaerkes, at saafremt Domstolen tilslutter sig min konklusion vedroerende den manglende anvendelighed af artikel 9 ff. paa den fransk-franske handel, er det i lyset af de ovenfor fremlagte betragtninger helt aabenbart ikke muligt blot at besvare det af Cour d' appel de Paris forelagte spoergsmaal, saaledes som det er blevet formuleret.

Den sag, som Cour d' appel de Paris har til behandling, angaar jo opkraevningen af saertolden alene af varer af fransk oprindelse, og den paastand, som kun angik gyldigheden af artikel 4 i beslutning 89/688, var berettiget af den overbevisning, at opkraevningen af afgiften i lyset af Legros-dommen var uforenelig med traktaten ogsaa i det tilfaelde.

Eftersom denne overbevisning nu i realiteten ikke har noget grundlag, skal der paa baggrund af oensket om et samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter gives et svar, der er nyttigt for Cour d' appel de Paris, naar retten skal traeffe afgoerelse i den verserende sag, og svaret skal foelgelig for rettens skyld ogsaa indeholde punktet om, at forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told ikke finder anvendelse i Frankrigs hjemmemarkedshandel.

Forslag til afgoerelse

33. Jeg skal derfor foreslaa, at der gives foelgende besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal, som er genstanden for samtlige de sager, der foreligger for Domstolen:

"1) Artikel 4 i Raadets beslutning 89/688/EOEF af 22. december 1989 om saertoldordningen i de franske oversoeiske departementer er ugyldig.

2) Ugyldigheden af artikel 4 i Raadets beslutning 89/688/EOEF af 22. december 1989 indebaerer ikke, at de franske myndigheders opkraevning af en saertold i tidsrummet inden den 16. juli 1992 kan anfaegtes, medmindre der inden dette tidspunkt er indledt retssag eller taget tilsvarende retsskridt med henblik paa at opnaa tilbagebetaling heraf.

3) Forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told paa indfoerte varer finder ikke anvendelse paa en afgift, som en medlemsstat opkraever ved indfoerslen til et omraade i medlemsstaten af varer hidroerende fra andre omraader i staten."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) ° Sml. I, s. 4625.

(2) ° Om saertoldordningen i de franske oversoeiske departementer (EFT L 399, s. 46).

(3) ° Jf. herved tredje og femte betragtning til den omtvistede beslutning.

(4) ° Selv om generaladvokat Jacobs i sit forslag til afgoerelse i Legros-sagen opfordrede Domstolen til ogsaa at udtale sig om gyldigheden af 1989-beslutningen, for saa vidt som den tillod en midlertidig opretholdelse af den da gaeldende ordning, fulgte Domstolen ikke opfordringen i dommen, henset til, at sagens omstaendigheder ° som jeg allerede har fremhaevet ° tidsmaessigt laa foer beslutningen, og til, at det desuden var helt utvivlsomt, at beslutningen ikke kunne have tilbagevirkende gyldighed.

(5) ° Jf. herved dom af 13.12.1973 (forenede sager 37/73 og 38/73, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, Sml. s. 1609); se i samme retning dommene af 16.3.1983 (sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, praemis 16-19, og forenede sager 267/81-269/81, SPI og SAMI, Sml. s. 801, praemis 26 og 27).

(6) ° Jf. eksempelvis dom af 29.2.1984, sag 37/83, Rewe-Zentrale, Sml. s. 1229, praemis 18.

(7) ° Jf. dom af 10.10.1978, sag 148/77, Sml. s. 1787.

(8) ° Forenede sager 2/62 og 3/62, Sml. 1954-1964, s. 339, org. ref.: Rec. s. 815, 826 og 827.

(9) ° Jf. herved dommene af 1.7.1969, sag 24/68, Kommissionen mod Italien, Sml. 1969, s. 47, org. ref.: Rec. s. 193, praemis 4 og 10, og ovennaevnte dom i sagen Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders (praemis 7 og 8 samt praemis 11 og 12). Jf. tillige dom af 19.6.1973, sag 77/72, Capolongo, Sml. s. 611, praemis 10 og 11, af 5.2.1976, sag 87/75, Bresciani, Sml. s. 129, praemis 7 og 9, af 20.4.1978, forenede sager 80/77 og 81/77, Commissionnaires réunis et les fils de Henri Ramel, Sml. s. 927, praemis 24, 25 og 26, af 7.5.1987, sag 193/85, Coopération Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 27, samt af 2.2.1988, sag 61/86, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 431, praemis 9.

(10) ° I teorien er der enighed om det umulige i at anvende artikel 227, stk. 2, for at begraense anvendelsen i de oversoeiske departementer af de forskrifter, som angives i stk. 1 i naevnte artikel, eller for i disse regioner eller i de sektorer, som er opregnet dér, at indfoere en saerlig, altsaa afvigende ordning: jf. tillige med henblik paa andre bibliografiske henvisninger Dewost Artikel 227 i Le droit de la Communauté économique européenne (Commentaire Megret), bind 15, Bruxelles, 1987, s. 474 ff.

(11) ° Der er tale om den ovennaevnte dom Les Commissionaires Réunis et Les Fils de Henri Ramel, jf. note 9.

(12) ° Praemis 35.

(13) ° Jf. herved Tizzano Les compétences de la Communauté i Trente ans de droit communautaire, s. 45 ff.

(14) ° som generaladvokat Jacobs gjorde i Legros-sagen, i hvilken det var Raadet, der havde paaberaabt sig den naevnte artikel.

(15) ° Jf. dom af 21.5.1980, sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1533, praemis 11.

(16) ° Det er herved betegnende, at det er Kommissionen, der i Legros-sagen gjorde gaeldende, at den omtvistede foranstaltning var traktatstridig.

(17) ° Det drejer sig om lov nr. 92-676 af 17.7.1992 (JORF af 19.7.1992, s. 9697).

(18) ° Dom af 15.12.1993, forenede sager C-277/91, C-318/91 og C-319/91, Ligur Carni m.fl., Sml. I, s. 6621.

(19) ° Dommen er naevnt ovenfor (jf. praemis 37 og 38). Jf. i oevrigt dom af 20.3.1990, sag C-21/88, Du Pont de Nemours Italiana, Sml. I, s. 889, praemis 12 og 13, af 25.7.1991, forenede sager C-1/90 og C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior og Publivía, Sml. I, s. 4151, praemis 24, og af 10.12.1991, sag C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova, Sml. I, s. 5889, praemis 21.

(20) ° Dom af 14.12.1982, forenede sager 314/81, 315/81 og 316/81 samt 83/82, Sml. s. 4337.

(21) ° Dom af 10.7.1980, sag 152/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 2299.

(22) ° Jf. praemis 8-12 i dommen af 14.12.1982, se note 20.

(23) ° Dom af 23.10.1986, sag 355/85, Sml. s. 3231, praemis 10. Se i samme retning ogsaa dom af 15.12.1982, sag 286/81, Oosthoek' s Uitgeversmaatschappij, Sml. s. 4575, praemis 9, af 13.11.1986, forenede sager 80/85 og 159/85, Nederlandse Bakkerij Stichting m.fl., Sml. s. 3359, praemis 18, 19 og 20, af 18.2.1986, sag 98/86, Mathot, Sml. s. 809, praemis 7, 8 og 9, og af 4.2.1988, sag 255/86, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 693, praemis 5 og 6.

(24) ° Dom af 14.7.1988, sag 298/87, Sml. s. 4489, praemis 8-25.

(25) ° Dom af 14.7.1988, sag 407/85, Sml. s. 4233, praemis 23, 24 og 25.

(26) ° Jeg skal herved noejes med at naevne de nyligt afsagte domme af 28.1.1992, forenede sager C-330/90 og C-331/90, López Brea og Hidalgo Palacios, Sml. I, s. 323, praemis 7, 8 og 9, og sag C-332/90, Steen, Sml. I, s. 341, praemis 8-12, samt dom af 19.3.1992, sag C-60/90, Batista Morais, Sml. I, s. 2085, praemis 7, 8 og 9.

(27) ° Jf. herved i en herfra forskellig sag, som imidlertid er praeget af samme tankegang, mit forslag til afgoerelse af 26.4.1994 i sag C-130/93, Lamaire, hvori Domstolen snart skal afsige dom ° i sagen drejer spoergsmaalene sig om en afgift paa udfoerte belgiske varer. Henset til, at traktatens artikel 9 og 12 alene vil forbyde afgifter med tilsvarende virkning som told opkraevet i samhandelen mellem medlemsstater, strider en saadan afgift efter min opfattelse ikke mod de naevnte bestemmelser, saafremt den anvendes paa varer, der udfoeres til tredjelande.

(28) ° Jf. herved dommen af 16.6.1994, sag C-132/93, Steen, Sml. I, s. 2715, praemis 8-11.

(29) ° Jf. den for nylig afsagte dom af 26.4.1994, sag C-128/92, Roquette Frères, Sml. I, s. 1445.

(30) ° Paa dette punkt skal jeg ud over at henvise til dommen i Roquette Frères-sagen, som er naevnt ovenfor i note 29, tillige henvise til dommene af 15.10.1980, sag 4/79, Providence agricole de la Champagne, Sml. s. 2823, praemis 44, 45 og 46, sag 109/79, Maiseries de Beauce, Sml. s. 2883, praemis 44, 45 og 46, samt sag 145/79, Roquette Frères, Sml. s. 2917, praemis 51, 52 og 53. Se desuden dom af 27.2.1985, sag 112/83, Société des produits de maïs, Sml. s. 719, praemis 17.