ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 16. december 2021 af WEPA Hygieneprodukte GmbH og WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, sidstnævnte var tidligere Wepa Leuna GmbH und Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-238/19, Wepa Hygieneprodukte GmbH m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-795/21 P)

(2022/C 73/31)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: WEPA Hygieneprodukte GmbH, WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, sidstnævnte var tidligere Wepa Leuna GmbH og Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH (ved advokaterne H. Janssen, A. Vallone og D. Salm)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

1. Rettens dom (Tredje Afdeling) af 6. oktober 2021 i sag T-238/19 ophæves i sin helhed.

2. Kommissionens afgørelse af 28. maj 2018 [om statsstøtte] SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) gennemført af Tyskland til fordel for båndlastbrugere i henhold til § 19 i elnetsbekendtgørelsen annulleres.

3. Subsidiært hjemvises sagen til Retten.

4. Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har med det første appelanbringende gjort gældende, at Retten har gengivet faktiske omstændigheder urigtigt og har taget fejl med hensyn til indhold og rækkevide af national ret, idet Retten lagde til grund for sin afgørelse, at, for det første, Bundesnetzagentur fastsætter størrelsen af tillægsafgiften efter § 19, stk. 2, i den tyske elnetsbekendtgørelse bindende, for det andet, at Bundesnetzagentur med henblik herpå har fastsat meget detaljerede krav og, for det tredje, at netoperatørernes indtægtstab bliver fuldstændigt dækket af den nævnte tillægsafgift. De omstændigheder, som skulle godgøre, at de midler, som blev modtaget ved tillægsafgiften, var under statslig kontrol, og som var afgørende for Rettens afgørelse, forelå således ikke.

Appellanten har med det andet appelanbringende gjort gældende, at Retten har tilsidesat de krav, der skal være opfyldt, for at der foreligger støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Retten erkendte for det første ikke, at tillægsafgiften efter elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, ikke er en egentlig afgift, »obligatorisk afgift« eller en »skattelignende afgift« (det andet appelanbringendes første led). Retten erkendte for det andet ikke, at fritagelsen for båndlastbrugere efter elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, andet punktum, og tillægsafgiften efter elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, ikke er støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler (det andet appelanbringendes andet led). Såfremt — hvilket er tilfældet her — tillægsafgiften ikke er en egentlig afgift, er den imidlertid heller ikke efter Rettens opfattelse omfattet af artikel 107, stk. 1, TEUF. Selv hvis der skulle være tale om en egentlig afgift, ville den stadig ikke være omfattet af artikel 107, stk. 1, TEUF af den grund, at tillægsafgiften ikke er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler.
Appel iværksat den 16. december 2021 af Forbundsrepublikken til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-238/19, Wepa Hygieneprodukte GmbH m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-796/21 P)

(2022/C 73/32)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved J. Möller og R. Kanitz, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: WEPA Hygieneprodukte GmbH, WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, sidstnævnte tidligere Wepa Leuna GmbH og Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 6. oktober 2021 i sag T-238/19 ophæves for så vidt som Europa-Kommissionen frifindes.

— Kommissionens afgørelse af 28. maj 2018 [om statsstøtte] SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) gennemført af Tyskland til fordel for båndlastbrugere i henhold til § 19 i elnetsbekendtgørelsen C(2018) 3166 final for 2012 og 2013 annulleres i medfør af artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort et enkelt appelanbringende gældende, idet denne har anført, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Retten har retligt ukorrekt lagt til grund, at ordningen i henhold til elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

For det første fastslog Retten retligt ukorrekt i forbindelse med bedømmelsen af netafgiftens statslige karakter, at betalingspligten for forbrugerne eller slutbrugerne og den statslige kontrol over midlerne eller forvalteren af disse midler udgør to elementer, som er »dele af et alternativ«.

For det andet lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger »et obligatorisk bidrag, som skal bæres af de endelige forbrugere eller kunder«, at det afgørende ikke er forholdet mellem elleverandøren og slutbrugerne af elektricitet. Desuden tog Retten i forbindelse med opkrævningspligten retligt ukorrekt ikke udgangspunkt i den ved lov fastsatte forpligtelse til at betale netafgifter.

For det tredje lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger statslig kontrol eller beføjelse til at råde over midlerne, at det forhold, at de opkrævede netafgifter skal anvendes til et bestemt formål, ikke udelukker, at staten kan råde over disse midler.
Appel iværksat den 16. december 2021 af Forbundsrepublikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 6. oktober 2021 i sag T-745/18, Covestro Deutschland mod Europa-Kommissionen

(Sag C-791/21 P)

(2022/C 73/27)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved J. Möller og R. Kanitz, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Covestro Deutschland AG og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 6. oktober 2021 i sag T-745/18 ophæves for så vidt som Europa-Kommissionen frifindes.

— Kommissionens afgørelse af 28. maj 2018 [om statsstøtte] SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN) gennemført af Tyskland til fordel for båndlastbrugere i henhold til § 19 i elnetsbekendtgørelsen C(2018) 3166 final for 2012 og 2013 annulleres i medfør af artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort et enkelt appelanbringende gældende, idet denne har anført, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF. Retten har retligt ukorrekt lagt til grund, at ordningen i henhold til elnetsbekendtgørelsens § 19, stk. 2, udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

For det første fastslog Retten retligt ukorrekt i forbindelse med bedømmelsen af netafgiftens statslige karakter, at betalingspligten for forbrugerne eller slutbrugerne og den statslige kontrol over midlerne eller forvalteren af disse midler udgør to elementer, som er »dele af et alternativ«.

For det andet lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger »et obligatorisk bidrag, som skal bæres af de endelige forbrugere eller kunder«, at det afgørende ikke er forholdet mellem elleverandøren og slutbrugerne af elektricitet. Desuden tog Retten i forbindelse med opkrævningspligten retligt ukorrekt ikke udgangspunkt i den ved lov fastsatte forpligtelse til at betale netafgifter.

For det tredje lagde Retten retligt ukorrekt til grund i forbindelse med bedømmelsen af, om der foreligger statslig kontrol eller beføjelse til at råde over midlerne, at det forhold, at de opkrævede netafgifter skal anvendes til et bestemt formål, ikke udelukker, at staten kan råde over disse midler.
—

Det første anbringende, hvorefter Retten begik en retlig fejl ved at foretage en ukorrekt fortolkning af artikel 18, stk. 1 i grundforordningen (1), lagde indholdsmæssigt urigtige omstændigheder til grund og gengav beviserne ukorrekt. Retten tog udgangspunkt i den forudsætning, at det pågældende produkt var et halvfabrikata, og undlod at give en begrundelse for, hvorfor den blot gentog Kommissionens opfattelse af dette spørgsmål. Dette er imidlertid det første spørgsmål, som parterne er uenige om, og det har stor betydning for den måde, som grundforordningens artikel 18, stk. 1, skal anvendes på. Ved at undlade at behandlede dette spørgsmål og dets betydning for anvendelsen af artikel 18, stk. 1, så Retten bort fra det forhold, at det i mangel af en afgørelse af dette første mellem parterne omtvistede spørgsmål er umuligt at nå frem til en konklusion med hensyn til, om Kommissionen havde anvendt artikel 18, stk. 1, korrekt i denne sag.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luxembourg) den 1. december 2021 — GV mod Caisse nationale d’assurance pension

(Sag C-731/21)

(2022/C 73/20)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: GV

Sagsøgt: Caisse nationale d’assurance pension

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, navnlig artikel 18, 45 og 48 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (1) til hinder for bestemmelser i en medlemsstats nationale ret såsom artikel 195 i den luxembourgske lov om social sikring og artikel 3, 4 og 4-1, i den ændrede lov af 9. juli 2004 om retsvirkningerne af visse partnerskaber, der gør udbetalingen til den efterlevende partner i et partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i oprindelseslandet, af en efterladtepension som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtslandet, betinget af, at partnerskabet er opført i registeret i den nævnte medlemsstat, således at det kan kontrolleres om de lovbestemte materielle betingelser i denne medlemsstat for, at et partnerskab kan anerkendes, og for, at partnerskabet kan gøres gældende over for tredjemand, er opfyldt, mens udbetalingen af en efterladtepension til den efterlevende partner i et partnerskab, der er indgået i værtsmedlemsstaten, alene er underlagt betingelsen om, at partnerskabet er gyldigt indgået og registreret?

(1) EUT 2011, L 141, s. 1.
Appel iværksat den 18. november 2021 af EDP España, S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 8. september 2021 i sag T-328/18, Naturgy Energy Group mod Kommissionen

(Sag C-693/21 P)

(2022/C 73/15)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: EDP España, S.A. (ved abogados J.L. Buendía Sierra, A. Lamadrid de Pablo og V. Romero Algarra)

De andre parter i appelsagen: Naturgy Energy Group, S.A., tidligere Gas Natural SDG, S.A., Europa-Kommissionen, Viesgo Producción, S.L., indtrådt i rettighederne efter Viesgo Generación, S.L.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— De påberåbte annullationsanbringender antages til realitetsbehandling og tiltrædes.

— Rettens dom af 8. september 2021 i sag T-328/18, Naturgy Energy Group, S.A. mod Kommissionen, ophæves.

— Europa-Kommissionens afgørelse C(2017) 7733 endelig af 27. november 2017 om statsstøtte SA.47912 (2017/NN) (1) — Spaniens vedtagelse af et miljømæssigt incitament for kulfyrede kraftværker, der indledte den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 108, stk. 2, TEUF, annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom på baggrund af følgende anbringender:

Første anbringende: Retten fortolkede og anvendte begrundelsespligten fejlagtigt for så vidt angår begrebet selektivitet.

Appellanten har gjort gældende, at Retten undlod at udlede den retsvirkning, som følger af Unionens retsinstansers praksis, og hvis anvendelse afvises i den foreliggende sag, dvs., at manglende begrundelse for så vidt angår begrebet selektivitet skal medføre annullation af den afgørelsen om at indlede en undersøgelsesprocedure. Retten forsøgte i øvrigt at afhjælpe denne manglende begrundelse ved, i modsætning til det der fremgår af retspraksis, at genskabe den manglende begrundelse på baggrund af de forskellige afsnit i afgørelse.

Andet anbringende: For så vidt som Domstolen ikke tiltræder det første appelanbringende, fortolkede og anvendte Retten artikel 107, stk. 1, TEUF vedrørende begrebet selektivitet, fejlagtigt.

Appellanten gør navnlig gældende, at Retten begik en fejl i vurderingen af, at dens kontrol var begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn. Retten begik en fejl, idet den i sin vurdering af spørgsmålet lagde vægt på, hvorvidt parterne »åbenbart« havde bevist, at Kommissionen havde begået en fejl i dens vurdering, og ikke det relevante spørgsmål, nemlig hvorvidt Kommissionens vurdering af selektiviteten var fejlagtig eller ej. Under alle omstændigheder, også såfremt den anvendte undersøgelse var den korrekte, burde Retten være nået frem til, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn i undersøgelsen af betingelsen om selektivitet.

(1) EUT 2018, C 80, s, 20.
1)

Skal der ved vurderingen af, om den status som asylberettiget, som en flygtning tidligere er blevet tildelt af den kompetente myndighed, kan tilbagekaldes af den grund, der er fastsat i artikel 14, stk. 4, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU (1) af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (omarbejdning), foretages en interesseafvejning som selvstændigt kriterium, hvorefter tilbagekaldelsen er betinget af, at offentlighedens interesser i tilbagesendelsen skal veje tungere end flygtningens interesse i opretholdelsen af tilflugtsstatens beskyttelse, idet forbrydelsens forkastelige karakter og den potentielle fare for samfundet skal opvejes mod udlændingens beskyttelsesinteresser — herunder omfanget og arten af de foranstaltninger, som den pågældende risikerer at blive genstand for?
Appel iværksat den 8. december 2021 af Marián Kočner til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 29. september 2021 i sag T-528/20, Kočner mod Europol

(Sag C-755/21 P)

(2022/C 73/23)

Processprog: slovakisk

Parter

Appellant: Marián Kočner (ved advokáti M. Mandzák og M. Para)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Agentur for Retshåndhævelsessamarbejde og Kongeriget Spanien

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves i sin helhed.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Det fastslås, at Retten træffer afgørelse om sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort to skadevoldende begivenheder gældende. Appelsagen er støttet på i alt seks anbringender. Retten har begået retlige fejl og har anvendt de materielle bestemmelser forkert, navnlig for så vidt angår sagsøgtes og medlemsstatens fælles og solidariske ansvar for skaden, har anlagt en fejlagtig fortolkning af den nationale ret, har fejlagtigt fastslået, at der ikke forelå årsagsforbindelse mellem den sagsøgtes adfærd og den skadevoldende begivenhed, har begrundet den appellerede dom utilstrækkeligt og har gengivet beviserne urigtigt.
1.

Skal EU-retten, navnlig artikel 1, 2 og 6 i direktiv 2000/78/EF (1), sammenholdt med artikel 21 i chartret om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, hvorved en lønordning, der indebærer en forskelsbehandling på grund af alder, erstattes med en ny lønordning, i hvilken indplaceringen af en tjenestemand fortsat sker på grundlag af den lønanciennitet, der beregnes i henhold til den gamle lønordning for en bestemt overførselsmåned (februar 2015) og dermed uden at være fri for forskelsbehandling, idet der ganske vist foretages en korrektion med hensyn til de oprindeligt beregnede tjenesteperioder ved at beregne en referenceskæringsdato, hvorved det imidlertid for så vidt angår perioder efter det fyldte 18. år, kun er de øvrige perioder, der kun skal medregnes med 50 %, der kan efterprøves, og hvorved udvidelsen med fire år af det tidsrum, hvori tjenesteperioder skal medregnes, modsvares af, at de øvrige perioder, der skal medregnes med 50 %, ved beregningen af referenceskæringsdatoen kun skal medregnes, for så vidt som de udgør mere end fire år, der skal medregnes med 50 % (generel periodeafkortning med fire år, der skal medregnes med 50 %)?
2)

Skal artikel 45 TEUF og 101 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for anvendelsen af reglerne om optagelse og tilpasning på match-arket for lokalt uddannede spillere, og som er formaliseret i artikel P335.11 og P.1422 i URBSFA’s forbundsreglement og gentaget i artikel B4.1[12] i afsnit 4 og B6 109 i afsnit 6 i den nye bekendtgørelse fra URBSFA?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel (Belgien) den 19. november 2021 — Recreatieprojecten Zeeland BV, Casino Admiral Zeeland BV og Supergame BV mod Belgische Staat

(Sag C-695/21)

(2022/C 84/37)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Nederlandstalige rechtbank van eerste aanleg Brussel

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Recreatieprojecten Zeeland BV, Casino Admiral Zeeland BV og Supergame BV

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 56, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse i en medlemsstat, som indrømmer operatørerne af et begrænset og kontrolleret antal godkendte hasardspilsforetagender på sit område en undtagelse fra det generelle forbud mod reklame for sådanne foretagender uden samtidig at fastsætte en mulighed for, at operatører af hasardspilsforetagender med hjemsted i andre medlemsstater kan opnå samme undtagelse fra reklameforbuddet for disse foretagender på medlemsstatens område?
C 84/22

Appel iværksat den 26. august 2021 af Republikken Cypern til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 16. juni 2021 i sag T-281/19 — Cypern mod EUIPO

(Sag C-538/21 P)

(2022/C 84/28)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Republikken Cypern (ved S. Malynicz, BL, barrister S. Baran og solicitor V. Marsland)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 21. december 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Republikken Cypern bærer sine egne omkostninger.
1.

I henhold til Domstolens praksis skal vurderingen af, om elementer af et produkts udseende alene er bestemt af produktets tekniske funktion, foretages med hensyn til det omhandlede design (1), objektive omstændigheder, der tydeliggør begrundelsen for at vælge elementerne af det pågældende produkts udseende, oplysninger om produktets brug samt om der foreligger alternative design, der gør det muligt at opnå den samme tekniske funktion (Domstolens dom af 8.3.2018 — C-395/16 — DOCERAM GmbH mod CeramTec GmbH — ECLI:EU:C:2018:172). Hvilken betydning har, henset til spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger andre design, det forhold, at indehaveren af designet også råder over designretten til stort antal alternative design?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administratīvā rajona tiesa (Letland) den 13. december 2021 — AAS BTA Baltic Insurance Company mod Iepirkumu uzraudzības birojs og Tieslietu ministrija

(Sag C-769/21)

(2022/C 84/38)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Administratīvā rajona tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: AAS BTA Baltic Insurance Company

Sagsøgte: Iepirkumu uzraudzības birojs og Tieslietu ministrija

Præjudicielt spørgsmål

Er en national bestemmelse, der pålægger den ordregivende myndighed en bindende forpligtelse til at afslutte udbudsproceduren, hvis det konstateres, at den oprindeligt valgte tilbudsgiver, som har afvist at indgå en offentlig kontrakt med den ordregivende myndighed, skal anses som den samme markedsaktør som den næste tilbudsgiver, der har afgivet et tilbud, der svarer til den ordregivende myndigheds behov og krav, forenelig med de udbudsprincipper, der er fastsat i artikel 18, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF (1), og navnlig med medlemsstaternes forpligtelse til at behandle økonomiske aktører ens og uden forskelsbehandling, og med proportionalitetsprincippet?

(1) EUT 2014, L 94, s. 65.
C 84/28

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obersten Gerichtshof (Østrig) den 15. november 2021 — YV mod Stadtverkehr Lindau (B) GmbH

(Sag C-685/21)

(2022/C 84/36)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: YV

Sagsøgt: Stadtverkehr Lindau (B) GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal en virksomhed, som ganske vist ikke er et forsikringsselskab, men som på grundlag af en undtagelse fra den lovpligtige forsikring som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2009/103/EF (1) om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (kodificeret udgave) og i henhold til den lovgivning, som finder anvendelse, hæfter for virksomhedens motorkøretøjer som »kvasi-forsikringsgiver«, ligesom en forsikringsgiver hæfter i henhold til de erstatningsretlige regler, ligeledes betragtes som en forsikringsgiver som omhandlet i artikel 11, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning (EU) nr. 1215/2012 (2) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (omarbejdning)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16.9.2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EUT 2009, L 263, s. 11).
Sag anlagt den 21. december 2021 — Europa-Kommissionen mod Republikken Polen

(Sag C-814/21)

(2022/C 84/41)

Processprog: polsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Tomkin og A. Szmytkowska, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Polen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den nægter unionsborgere, der ikke er polske statsborgere, men som har bopæl på Den Polske Republiks område, retten til at være medlem af et politisk parti.

— Republikken Polen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde har enhver unionsborger, der har bopæl i en medlemsstat, hvor han ikke er statsborger, valgret og er valgbar ved kommunale valg og ved valg til Europa-Parlamentet i den medlemsstat, hvor han har bopæl, på samme betingelser som statsborgerne i denne stat.

Kommissionen mener, at hvis unionsborgere, der ikke er polske statsborgere, men som har bopæl i Republikken Polen, nægtes retten til at være medlem af et politisk parti, bliver det umuligt for disse unionsborgere at udøve de politiske rettigheder, som de er blevet tildelt ved artikel 22 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, på samme betingelser som gælder for polske statsborgere.