ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Artikel 167-171 og 178 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, og Rådets direktiv 2008/9/EF af 12. februar 2008 om detaljerede regler for tilbagebetaling af moms i henhold til direktiv 2006/112 til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat, skal fortolkes således, at retten til tilbagebetaling af merværdiafgift (moms), der er pålagt en levering af varer, ikke kan udøves af en afgiftspligtig person, der ikke er etableret i tilbagebetalingsmedlemsstaten, men i en anden medlemsstat, hvis denne afgiftspligtige person ikke er i besiddelse af en faktura som omhandlet i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, vedrørende købet af de pågældende varer. Det er kun, hvis et dokument er behæftet med mangler af en sådan art, at de nationale skatte- og afgiftsmyndigheder ikke råder over de oplysninger, der er nødvendige for at underbygge en tilbagebetalingsanmodning, at det kan lægges til grund, at et sådant dokument ikke udgør en »faktura« som omhandlet i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45.
1)

Artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes af et selskab, der, som modydelse til de tjenester, der er leveret til den direkte skadelidte i et trafikuheld i forbindelse med de skader, der opstod som følge af denne ulykke, fra denne skadelidte har erhvervet forsikringserstatningskravet med henblik på at gøre krav på betaling gældende over for skadevolderens ansvarsforsikringsselskab, uden dog at drive erhvervsmæssig virksomhed med at gøre sådanne erstatningskrav gældende.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 14. oktober 2021 — E mod Finanzamt N (sag C-45/20) og Z mod Finanzamt G (sag C-46/20) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof — Tyskland)

(Forenede sager C-45/20 og C-46/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 167, artikel 168, litra a), artikel 250 og artikel 252 - fradrag for indgående afgift - fast ejendom - arbejdsværelse - solcelleanlæg - henførselsbeslutning, som giver ret til fradrag - meddelelse af en henførselsbeslutning - præklusionsfrist for udøvelse af fradragsretten - formodning for henførsel til den afgiftspligtige persons privatformue i mangel af meddelelse af henførselsbeslutningen - neutralitetsprincippet - retssikkerhedsprincippet - ækvivalensprincippet og proportionalitetsprincippet)

(2021/C 502/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: E (sag C-45/20) og Z (sag C46/20)

Sagsøgte: Finanzamt N (sag C-45/20) og Finanzamt G (sag C-46/20)

Konklusion

Artikel 168, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2009/162/EU af 22. december 2009, sammenholdt med dets artikel 167, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der af en national ret fortolkes således, at når en afgiftspligtig person har ret til at beslutte at henføre et gode til virksomhedsformuen, og når den kompetente nationale skatte- og afgiftsmyndighed ikke senest ved udløbet af den lovbestemte frist for indgivelse af den årlige omsætningsafgiftsangivelse på grundlag af en udtrykkelig beslutning eller tilstrækkelige indicier har kunnet konstatere, at dette gode er blevet således henført, kan denne myndighed give afslag på retten til at fradrage merværdiafgift af det nævnte gode under henvisning til, at godet er blevet henført til den afgiftspligtige persons privatformue, medmindre det af de konkrete retsregler, ifølge hvilke der kan gøres brug af denne mulighed, fremgår, at en sådan mulighed er i strid med proportionalitetsprincippet.

(1) EUT C 191 af 8.6.2020.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 14. oktober 2021 — F.C.I. mod Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal Superior de Justicia de Cataluña — Spanien)

(Sag C-244/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 79/7/EØF - artikel 3, stk. 2 - ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring - ydelser til efterladte - enkepension baseret på et samlivsforhold - klausul om udelukkelse - gyldighed - forbud mod forskelsbehandling på grund af køn - ydelse, der ikke henhører under anvendelsesområdet for direktiv 79/7 - afvisning - artikel 21, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - ingen forskelsbehandling på grund af køn - artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - ejendomsret - retlig situation, der ikke henhører under anvendelsesområdet for EU-retten - inkompetence)

(2021/C 502/12)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Cataluña

Parter i hovedsagen

Sagsøger: F.C.I.

Sagsøgt: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Konklusion

1) Det første præjudicielle spørgsmål, der er stillet af Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (øverste regionale domstol i Cataluña, Spanien) afvises.

2) Den Europæiske Unions Domstol har ikke kompetence til at besvare det andet til det fjerde præjudicielle spørgsmål, der er stillet af Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (øverste regionale domstol i Cataluña, Spanien).

(1) EUT C 320 af 28.9.2020.
2)

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der i tilfælde af erhvervsmæssig udbydelse af ulovlige lotterier gør det obligatorisk at: — pålægge en minimumsbøde pr. ulovlig spilleautomat uden loft over de pålagte bøders samlede størrelse, forudsat at de pålagte bøders samlede størrelse ikke står i misforhold til den økonomiske fordel, der kan følge af de sanktionerede lovovertrædelser, — idømme en forvandlingsstraf pr. ulovlig spilleautomat uden loft over de idømte forvandlingsstraffes samlede varighed, forudsat at den faktisk idømte forvandlingsstraf ikke er for lang i lyset af de konstaterede lovovertrædelsers grovhed, og — fastsætte et bidrag til sagsomkostningerne på 10 % af de pålagte bøder, forudsat at dette bidrag hverken er for højt i lyset af de faktiske omkostninger ved en sådan procedure eller er i strid med den adgang til domstolsprøvelse, som er fastsat i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 14. oktober 2021 — Biofa AG mod Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberlandesgericht Köln — Tyskland)

(Sag C-29/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - forordning (EU) nr. 528/2012 - artikel 3, stk. 1, litra a) og c) - begreberne »biocidholdigt produkt« og »aktivstof« - betingelser - virkemåde på anden vis end blot ved fysisk eller mekanisk påvirkning - artikel 9, stk. 1, litra a) - godkendelse af et aktivstof - godkendelsens rækkevidde)

(2021/C 502/09)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Köln

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Biofa AG

Sagsøgt: Sikma D. Vertriebs GmbH und Co. KG

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, litra a), første led, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 528/2012 af 22. maj 2012 om tilgængeliggørelse på markedet og anvendelse af biocidholdige produkter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 334/2014 af 11. marts 2014, sammenholdt med denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at et produkt, der er bestemt til at kunne ødelægge, afskrække eller uskadeliggøre skadegørere, og som indeholder et aktivstof, som er blevet godkendt i henhold til en gennemførelsesforordning fra Kommissionen i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, litra a), ikke alene på grund af denne godkendelse er omfattet af begrebet »biocidholdigt produkt« som omhandlet i forordningens artikel 3, stk. 1, litra a), første led, hvorfor det tilkommer den kompetente nationale ret at efterprøve, om dette produkt opfylder alle de betingelser, der er fastsat ved denne sidstnævnte bestemmelse, for at være omfattet af dette begreb. I det tilfælde, hvor sammensætningen af det nævnte produkt er identisk med sammensætningen af det biocidholdige produkt, der blev præsenteret som repræsentativt i forbindelse med ansøgningen om godkendelse af dette aktivstof, er den forelæggende ret imidlertid forpligtet til at lægge til grund, at dette produkt er omfattet af det nævnte begreb.

(1) EUT C 191 af 8.6.2020.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 14. oktober 2021 — A.M. mod Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie — Polen)

(Sag C-373/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - landbrug - fælles landbrugspolitik - ordninger for direkte støtte - fælles regler - enkeltbetalingsordning - forordning (EF) nr. 1120/2009 - artikel 2, litra c) - begrebet »permanente græsarealer« - omdrift - naturlige periodiske oversvømmelser af enge og græsarealer beliggende i et særligt naturbeskyttelsesområde)

(2021/C 502/14)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Szczecinie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A.M.

Sagsøgt: Dyrektor Z. Oddziału Regionalnego Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa Konklusion

Konklusion

Artikel 2, litra c), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1120/2009 af 29. oktober 2009 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i afsnit III i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere skal fortolkes således, at enge eller græsarealer beliggende i et særligt naturbeskyttelsesområde, og som er udsat for oversvømmelser eller naturlige periodiske delvise oversvømmelser, ikke er udelukket fra begrebet »permanente græsarealer« i denne bestemmelses forstand, da sådanne oversvømmelser eller delvise oversvømmelser ikke i sig selv kan føre til »omdrift« på de pågældende arealer som omhandlet i den nævnte bestemmelse.

(1) EUT C 423 af 7.12.2020.
2)

Princippet om EU-rettens forrang skal fortolkes således, at det pålægger en national ret at fortolke bestemmelserne i national ret i overensstemmelse med de forpligtelser, der følger af artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF, sammenholdt med artikel 1, stk. 1, litra a), i konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, undertegnet i Bruxelles den 26. juli 1995, for så vidt som en sådan fortolkning ikke indebærer en tilsidesættelse af princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel.
1)

Artikel 19, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1305/2013 af 17. december 2013 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at en landbruger, som har modtaget støtte til virksomhedsetablering til udvikling af små landbrugsbedrifter i henhold til artikel 19, stk. 1, litra a), nr. iii), kan kumulere denne støtte med støtte til virksomhedsetablering til unge landbrugere i henhold til artikel 19, stk. 1, litra a), nr. i), forudsat at det maksimale tildelte støttebeløb som omhandlet i artikel 19, stk. 6, overholdes.
2)

Unionsborgeres ret til fri bevægelighed, der er fastsat i artikel 21, stk. 1, TEUF, skal, henset til bestemmelserne om grænsepassage i forordning (EF) nr. 562/2006, som ændret ved forordning (EU) nr. 610/2013, fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorved en medlemsstat under strafansvar forpligter sine statsborgere til at være i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, når de indrejser på dens område fra en anden medlemsstat, forudsat at denne forpligtelse ikke er en betingelse for retten til indrejse, og at de sanktioner, der er foreskrevet, hvis forpligtelsen tilsidesættes, er i overensstemmelse med EU-rettens almindelige grundsætninger, herunder proportionalitetsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling. En rejse til den pågældende medlemsstat, der foretages om bord på et lystfartøj og gennem internationalt farvand, er på de betingelser, der er fastsat i punkt 3.2.5, andet afsnit, i bilag VI til denne forordning, opført blandt de tilfælde, hvor et sådant dokument kan kræves fremvist.
1)

Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, sammenholdt med artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning, hvorefter der ikke er ret til nogen finansiel godtgørelse for betalt årlig ferie, der ikke er afholdt, for det løbende sidste arbejdsår, når arbejdstageren ensidigt, og uden at der foreligger en vigtig grund, bringer arbejdsforholdet til ophør før tid.
4)

Artikel 11, litra a), i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter skal fortolkes således, at den fritagelse for retsforfølgning, der er fastsat deri, ikke er til hinder for strafforfølgning i sin helhed, herunder efterforskningsforanstaltninger, indsamling af beviser og forkyndelse af et anklageskrift. Hvis det på tidspunktet for de undersøgelser, der foretages af de nationale myndigheder, og inden sagen indbringes for en domstol, imidlertid konstateres, at den person, der er genstand for undersøgelserne, kan nyde fritagelse for retsforfølgning for de handlinger, der er genstand for strafforfølgning, tilkommer det disse myndigheder at anmode den pågældende EU-institution om at ophæve immuniteten. Denne immunitet er ikke til hinder for, at bevismateriale indsamlet under undersøgelsen anvendes i andre retslige procedurer.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 18. november 2021 — Promexor Trade SRL mod Direcţia Generală a Finanţelor Publice Cluj — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Bihor (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Judecătoria Oradea — Rumænien)

(Sag C-358/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - harmonisering af skatte- og afgiftslovgivningerne - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - ret til fradrag af moms - inddragelse af en afgiftspligtig persons momsregistrering - nægtelse af fradragsretten - formelle betingelser)

(2022/C 24/09)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Oradea

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Promexor Trade SRL

Sagsøgt: Direcţia Generală a Finanţelor Publice Cluj — Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Bihor

Konklusion

Artikel 168, artikel 213, stk. 1, artikel 214, stk. 1, og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, samt princippet om neutraliteten af merværdiafgiften (moms), sammenholdt med retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse bestemmelser og dette princip i det tilfælde, hvor en afgiftspligtig persons momsregistrering er blevet inddraget, fordi den pågældende i de momsangivelser, der var blevet indgivet for seks på hinanden følgende måneder, ikke havde angivet nogen momspligtige transaktioner, men hvor denne afgiftspligtige person fortsætter sin virksomhed på trods af denne inddragelse, ikke er til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt for den kompetente skatte- og afgiftsmyndighed at pålægge personen at opkræve moms, som skal betales af dennes afgiftspligtige transaktioner, forudsat at vedkommende kan ansøge om en ny momsregistrering og fradrage indgående moms. Den omstændighed, at den afgiftspligtige persons direktør er selskabsdeltager i et andet selskab, der er genstand for en insolvensprocedure, kan ikke som sådan gøres gældende med henblik på systematisk at nægte denne afgiftspligtige person en ny momsregistrering.

(1) EUT C 378 af 9.11.2020.
1)

Artikel 5 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at indholdet af et kontraktvilkår i en låneaftale indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, der fastsætter købs- og salgskurserne for en udenlandsk valuta, som lånet er indekseret efter, skal gøre det muligt for en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet forbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier at forstå måden til fastsættelse af den vekselkurs for den udenlandske valuta, som benyttes til at beregne størrelsen af afdragene ved tilbagebetalingen, således at denne forbruger på ethvert tidspunkt har mulighed for selv at fastslå den vekselkurs, som den erhvervsdrivende anvender.
2)

Del A, punkt 10, i tillæg 3 til bilag I til forordning nr. 1178/2011, som ændret ved forordning 2018/1119, skal fortolkes således, at en ansøger, der har bestået den praktiske prøve uden først at have gennemført alle de krævede træningstimer, ikke kan få udstedt et CPL(A)-certifikat, før vedkommende har fuldført sin træning og på ny taget den relevante praktiske prøve.
C 24/5

Domstolens dom (Niende Afdeling) af 18. november 2021 — Den Hellenske Republik mod Europa-Kommissionen

(Sag C-107/20 P) (1)

(Appel - den fælles landbrugspolitik - Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) - udgifter udelukket fra EU-finansiering - udgifter afholdt af Den Hellenske Republik - forordning (EU) nr. 1306/2013 - artikel 52, stk. 4, litra c) - finansielle korrektioner til fast takst - frist på 24 måneder - udgifter omfattet af denne frist - metode til beregning af korrektionen - tilpasning af korrektionssatsen)

(2022/C 24/06)

Processprog: græsk

Parter

Appellanter: Den Hellenske Republik (ved E. Tsaousi, A.-E. Vasilopoulou og E.-E. Krompa, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen (ved M. Konstantinidis og J. Aquilina, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Den Hellenske Republik betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 161 af 11.5.2020.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 11. november 2021 — Regione Veneto mod Plan Eco Srl (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Stato — Italien)

(Sag C-315/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - miljø - forordning (EF) nr. 1013/2006 - overførsel af affald - artikel 3, stk. 5, og artikel 11, stk. 1, litra i) - direktiv 2008/98/EF - affaldshåndtering - artikel 16 - principper om tilstrækkelig egenkapacitet og nærhed - beslutning 2000/532/EF - Det Europæiske Affaldskatalog (EAK) - blandet kommunalt affald, der er genstand for mekanisk behandling, og som ikke ændrer dets karakter)

(2022/C 11/12)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Regione Veneto

Sagsøgt: Plan Eco Srl

Procesdeltager: Futura Srl

Konklusion

Artikel 3, stk. 5, og artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1013/2006 af 14. juni 2006 om overførsel af affald skal fortolkes således, at den kompetente afsendelsesmyndighed, henset til principperne om tilstrækkelig egenkapacitet og nærhed, navnlig på grundlag af den begrundelse, der er omhandlet i denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra i), kan modsætte sig en overførsel af blandet kommunalt affald, der, som følge af en mekanisk behandling med henblik på energiudnyttelse, som imidlertid ikke har ændret dets oprindelige egenskaber væsentligt, har været klassificeret under kode 19 12 12 i listen over affald, som fremgår af bilaget til Kommissionens beslutning 2000/532/EF af 3. maj 2000 om afløsning af beslutning 94/3/EF om udarbejdelse af en liste over affald i henhold til artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF om affald og af Rådets beslutning 94/904/EF om udarbejdelse af en liste over farligt affald i henhold til artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 91/689/EØF om farligt affald, som ændret ved Kommissionens afgørelse 2014/955/EU af 18. december 2014.

(1) EUT C 304 af 14.9.2020.
1)

Artikel 7, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 423/2007 af 19. april 2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran, sammenholdt med artikel 1, litra h) og j), i forordning nr. 423/2007, artikel 16, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 423/2007, sammenholdt med artikel 1, litra h) og j), i forordning nr. 961/2010 og artikel 23, stk. 1, i Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010, sammenholdt med artikel 1, litra j) og k), i forordning nr. 267/2012, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at der i forhold til pengemidler eller økonomiske ressourcer, der er indefrosset inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, træffes retssikrende foranstaltninger uden forudgående tilladelse fra den kompetente nationale myndighed, som til fordel for den pågældende kreditor indfører en ret til at opnå betaling forud for andre kreditorer, selv om sådanne foranstaltninger ikke har den virkning, at goder udgår af skyldnerens formue.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 11. november 2021 — ELVOSPOL mod Odvolací finanční ředitelství (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Krajský soud v Brně — Den Tjekkiske Republik)

(Sag C-398/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 90 - nedsættelse af afgiftsgrundlaget for moms - ikke-betaling eller delvis betaling af prisen som følge af debitors insolvens - betingelser, der er fastsat i en national lovgivning for berigtigelse af udgående moms - betingelse om, at den fordring, der helt eller delvis ikke er betalt, ikke må være opstået i løbet af den periode på seks måneder, der gik forud for afsigelsen af konkursdekret vedrørende skyldnerselskabet - manglende overensstemmelse)

(2022/C 11/15)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Krajský soud v Brně

Parter i hovedsagen

Sagsøger: ELVOSPOL

Sagsøgt: Odvolací finanční ředitelství

Konklusion

Artikel 90 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der underlægger berigtigelse af merværdiafgiftsbeløbet en betingelse om, at den delvis betalte eller ubetalte fordring ikke må være opstået i løbet af perioden på seks måneder forud for afsigelsen af konkursdekret vedrørende skyldnerselskabet, selv om denne betingelse ikke gør det muligt at udelukke, at denne fordring i sidste ende vil vise sig at være endeligt uerholdelig.

(1) EUT C 359 af 26.10.2020.