DA Den Europæiske Unions Tidende C 354/22

Sag anlagt den 6. august 2015 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-433/15)

(2015/C 354/25)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Rossi, D. Nardi, J. Guillem Carrau, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— a) Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser, som den er pålagt ved de relevante bestemmelser i EU-retten for de pågældende produktionsår, og nærmere bestemt i henhold til artikel 1 og 2 i forordning (EF) nr. 3950/1992 (1), artikel 4 i forordning (EF) nr. 1788/2003 (2), artikel 79, 80 og 83 i forordning (EF) 1234/2007 (3), samt hvad angår Kommissionens gennemførelsesbestemmelser, artikel 7 i forordning (EF) 536/1993 (4), artikel 11, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 1392/2001 (5), og endelig artikel 15 og 17 i forordning (EF) nr. 595/2004 (6), idet den har undladt at sikre, at den skyldige tillægsafgift for overskudsproduktionen i Italien i forhold til størrelsen af den nationale kvote fra det første produktionsår, hvor tillægsafgiften reelt blev pålagt i Italien (1995/1996), til det sidste produktionsår, hvor der i Italien blev foretaget overproduktion (2008/2009), rent faktisk blev opkrævet fra de enkelte producenter, der havde bidraget til hver produktionsoverskridelse, samt betalt i rette tid efter meddelelse om det skyldige beløb af køberen eller producenten i tilfælde af direkte salg, eller når de ikke blev betalt i rette tid, registreret og eventuelt krævet betalt af disse købere eller producenter.

— b) Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for sin sag har Kommissionen gjort gældende, at det fremgår af de oplysninger, som de italienske myndigheder har afgivet, eller som er indhentet under den administrative procedure, at størrelsen af den tillægsafgift, der skal tilbagesøges, udgør 1 343 mio. EUR. Størrelsen af den samlede tillægsafgift, der rent faktisk er tilbagesøgt, svarer til ca. 282 mio. EUR ud af de i medfør af tillægsafgiften i alt pålagte ca. 2 305 mio. EUR i perioden fra det første produktionsår, hvor ordningen med tillægsafgiften formelt blev indført i Italien (produktionsåret 1995/1996) til det sidste produktionsår, hvor der blev registreret en overproduktion (produktionsåret 2008/2009). Med fradrag af de beløb, der er omfattet af fordelingsplanerne (469 mio. EUR), og de beløb, der er fastslået ikke at kunne tilbagesøges (211 mio. EUR), svarer forholdet mellem den afgift, der rent faktisk er betalt, og den, der fortsat skal betales, med fradrag af de beløb, der er omfattet af fordelingsplanerne, og de beløb, der er fastslået ikke at kunne tilbagesøges, til 21 %. De beløb, der rent faktisk er tilbagesøgt, svarer således til mindre end en fjerdedel af de beløb, der stadig skulle tilbagesøges på den dag, der er fastsat i den begrundede udtalelse.

Kommissionen har bemærket, at den procentvise forskel mellem de beløb, der faktisk er opkrævet, og de pålagte beløb for hvert relevant produktionsår med fradrag af de beløb, der er omfattet af fordelingsplanerne, og de beløb, der er fastslået ikke at kunne tilbagesøges, viser en mangel på effektivitet i ordningen for pålæggelse af tillægsafgiften, idet den generelt var lavere end 21 % i de relevante perioder, og selv om der ved fristen, fastsat i den begrundede udtalelse, var gået mere end fem år fra afslutningen af det seneste produktionsår, hvor der var registreret en overproduktion af mælk.

Hvad angår den af Italien anførte begrundelse, hvorefter den effektive tilbagesøgning af de i medfør af tillægsafgiften skyldige beløb blev hindret af de talrige verserende søgsmål, som debitorerne har indgivet mod betalingsopkrævningerne, har Kommissionen fremlagt oplysninger vedrørende de beløb, der rent faktisk er blevet opkrævet, i forhold til dem, der skal opkræves, og for hvilke betalingerne ikke er anfægtet, for hvert relevant markedsføringsproduktionsår. Oplysningerne viser, at ud af de forfaldne ca. 1 068 mio. EUR, er blot 241 mio. EUR blevet tilbagesøgt, svarende til 23 % af det forfaldne beløb, uden at der foreligger nogen begrundelse herfor.

Henset til, at formålet med tillægsafgiften er at forebygge overskydende mælkeproduktion i forhold til de nationale referencemængder (NRM), har den vedvarende mangel på tilbagesøgning af således store beløb 20 år efter indførelsen af kvoteordningen for produktionen i Italien, og seks år efter den seneste registrerede overskridelse af den italienske NRM, medført, at ordningen med tillægsafgiften har mistet den effektive virkning, som lovgiver havde tilsigtet, hvilket godtgøres af de fortsatte overskridelser i hvert produktionsår fra 1995/1996 til 2008/2009.

Kommissionen har gjort gældende, at den manglende tilbagesøgning af således store beløb fra tillægsafgiften kan tilregnes konkrete forsømmelser fra Den Italienske Republik, som forklarer manglen på effektivitet i ordningen for pålæggelse af tillægsafgiften i Italien i den omhandlede periode.

For det første har den lovgivningsmæssige usikkerhed, der har kendetegnet den italienske gennemførelseslovgivning, forsinket den faktiske iværksættelse af afgiftsordningen i Italien og medført et unormalt omfang af den administrative sagsbehandling, som har hindret opkrævningen heraf som følge af de betalingsudsættelser, der er indrømmet af de nationale domstole som beskyttende foranstaltning.

For det andet har Italien ikke effektivt benyttet alle tilgængelige administrative mekanismer for effektivt at tilbagesøge de i medfør af tillægsafgiften skyldige beløb, herunder kompensationen. Muligheden for inden for den fælles landbrugspolitik at kompensere for de afgifter, der skal opkræves, og den støtte, der skal udbetales, blev gennemført på ineffektiv vis og for sent, og der findes stadig italiensk lovgivning, som er til hinder for deres iværksættelse.

For det tredje var opkrævningsprocedurerne i vidt omfang blokeret, fra lov nr. 33/2009 trådte i kraft til i dag, idet der manglede de for tilbagesøgningen nødvendige gennemførelsesbestemmelser eller aftaler herom mellem myndighederne og de involverede enheder.

For det fjerde har Kommissionen gjort gældende, at forfaldne beløb som følge af metodologiske fejl fra de myndigheder, der havde fået i opdrag at foretage tilbagesøgningen, med urette blev anset for ikke at skulle tilbagesøges, hvorved der er opstået yderligere mangler i den effektive opkrævning af tillægsafgiften.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 af 28. december 1992 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 405, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1788/2003 af 29. september 2003 om en afgift på mælk og mejeriprodukter (EUT L 270, s. 123).

(3) Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (EUT L 299, s. 1).

(4) Kommissionens forordning (EØF) nr. 536/93 af 9. marts 1993 om gennemførelsesbestemmelser for tillægsafgiften på mælk og mejeriprodukter (EFT L 57, s. 12).

(5) Kommissionens forordning (EF) nr. 1392/2001 af 9. juli 2001 om gennemførelsesbestemmelse Rådets forordning (EØF) nr. 3950/92 om en tillægsafgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 187, s. 19).

(6) Kommissionens forordning (EF) nr. 595/2004 af 30. marts 2004 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1788/2003 om en afgift på mælk og mejeriprodukter (EUT L 94, s. 22).