Effektivitetsprincippet er ikke tilsidesat, blot fordi afgiftsmyndigheden med hensyn til opkrævningen af den ubetalte merværdiafgift råder over en længere frist end den, der er tillagt de afgiftspligtige personer med henblik på udøvelsen af deres fradragsret, idet afgiftsmyndighedens situation ikke kan sammenlignes med situationen for en afgiftspligtig person, og idet den omstændighed, at en præklusionsfrist over for afgiftsmyndigheden først begynder at løbe på et senere tidspunkt end den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af sin fradragsret, ikke kan gribe ind i lighedsprincippet.

Artikel 17, artikel 18, stk. 2 og 3, og artikel 21, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2000/17, er ikke til hinder for nationale bestemmelser, der indfører en præklusionsfrist for en afgiftspligtig persons udøvelse af fradragsretten, for så vidt som ækvivalensprincippet, der kræver, at fristen finder anvendelse uden forskel på den fradragsret, der er baseret på national ret, og den fradragsret, der er baseret på fællesskabsretten, og effektivitetsprincippet, i henhold til hvilket præklusionsfristen ikke i praksis kan gøre det umuligt eller overdrevent vanskeligt at udøve fradragsretten, er iagttaget.

Artikel 18, stk. 1, litra d), og artikel 22 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2000/17, er til hinder for en praksis med hensyn til berigtigelse af angivelser og opkrævning af merværdiafgift, som sanktionerer en tilsidesættelse af dels de forpligtelser, der følger af formaliteter, der er fastsat i national lovgivning i overensstemmelse med artikel 18, stk. 1, litra d), dels de regnskabs- og angivelsesforpligtelser, der følger af nævnte artikel 22, stk. 2 og 4, ved at nægte adgang til fradragsret ved anvendelsen af ordningen for omvendt betalingspligt.

En afgiftspligtig persons tilsidesættelse af de formaliteter, der er fastsat af en medlemsstat i henhold til sjette direktivs artikel 18, stk. 1, litra d), kan ikke berøve vedkommende fradragsretten, eftersom fradrag for indgående merværdiafgift i henhold til princippet om afgiftsmæssig neutralitet skal indrømmes, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse materielle betingelser.

Desuden kan foranstaltninger truffet af medlemsstaterne med henblik på at sikre, at den afgiftspligtige person opfylder sin forpligtelse til angivelse og betaling, eller for at fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af afgiften og for at undgå svig, ikke anvendes på en sådan måde, at de systematisk anfægter retten til fradrag af merværdiafgift. En praksis med berigtigelse og opkrævning, hvorefter den afgiftspligtige persons tilsidesættelse af forpligtelserne vedrørende regnskab og angivelse sanktioneres med nægtelse af adgang til fradrag, går imidlertid klart videre end nødvendigt for at opnå formålet med at sikre den korrekte anvendelse af disse forpligtelser som omhandlet i sjette direktivs artikel 22, stk. 7, eftersom fællesskabsretten ikke forhindrer medlemsstaterne i efter omstændighederne at pålægge en bøde eller en økonomisk sanktion, der er afpasset efter tilsidesættelsens grovhed, for at sanktionere den manglende iagttagelse af disse forpligtelser. Den nævnte praksis går ligeledes videre end nødvendigt for at sikre korrekt opkrævning af merværdiafgiften og for at undgå svig, fordi den endog kan medføre, at fradragsretten fortabes, hvis afgiftsmyndighedens berigtigelse af angivelsen først sker efter udløbet af den præklusionsfrist, der gælder for den afgiftspligtige persons udøvelse af fradragsretten.

(jf. præmis 62, 63, 65-68 og 72 samt domskonkl. 2)