FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. BOBEK

fremsat den 27. oktober 2016 ( 1 )

Sag C-640/15

Minister for Justice and Equality

mod

Tomas Vilkas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (appeldomstol, Irland))

»Den europæiske arrestordre — frist for overgivelse af den eftersøgte — overgivelse forhindret af omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne — force majeure — personlig adfærd — mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang — betingelser — artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — nye, genindtrufne eller vedvarende omstændigheder, som ikke kan tilskrives medlemsstaterne«

1. I Midnight Run, en film, der fik præmiere i 1988, spiller Robert De Niro en dusørjæger, som får til opgave at hente en tidligere mafiarevisor, der er stukket af efter betaling af kaution, tilbage til Los Angeles. Efter at have tilbageholdt ham i New York står de på et kommercielt fly. Inden start bliver revisoren imidlertid ophidset og voldelig. Piloten beder dem om at forlade flyet. De tvinges til at tage på en lang alternativ tur på tværs af landet til Los Angeles, og på filmplakaten loves det noget overraskende, at »dette kunne blive begyndelsen til et smukt venskab« (this could be the beginning of a beautiful friendship) ( 2 ).

2. For Tomas Vilkas, der er indstævnt i den foreliggende sag, synes filmanalogien, hvis den i det hele taget kan foretages, at være afsluttet i første fase: udelukkelse fra et kommercielt fly på grund af vold i forbindelse med overgivelsen fra én medlemsstat til en anden. På den anden side ser det ud til, at netop denne scene er blevet optaget to gange.

3. De litauiske myndigheder udstedte to europæiske arrestordrer mod den indstævnte. Den fuldbyrdende judicielle myndighed i Irland accepterede overgivelsen. Den skulle efter planen finde sted på en kommerciel flyvning. På den aftalte dato blev den indstævnte imidlertid ophidset og aggressiv og nægtede at gå om bord på flyet. Piloten nægtede at have ham om bord. To uger senere mislykkedes endnu et forsøg på overgivelse på grund af en række meget lignende hændelser. Overgivelsen blev igen forhindret på grund af Tomas Vilkas’ aggressive adfærd.

4. På denne baggrund søger Court of Appeal (appeldomstol, Irland), der er den forelæggende ret, vejledning med hensyn til fortolkningen af artikel 23 i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne ( 3 ). Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at oplyse, om rammeafgørelsens artikel 23 giver mulighed for at aftale en dato for overgivelse af den eftersøgte mere end én gang, og i givet fald under hvilke omstændigheder. Domstolen opfordres således til at analysere, om artikel 23, stk. 3, kan anvendes flere gange, og hvilke situationer der kan anses for »omstændigheder, som ikke kan tilskrives« nogen af medlemsstaterne i henhold til denne bestemmelse.

I – Retsforskrifter

A – EU-retten

5. Rammeafgørelsens artikel 23, der har overskriften »Frist for overgivelse af den eftersøgte«, har følgende ordlyd: »1. Den eftersøgte overgives snarest muligt på en dato, der aftales mellem de berørte myndigheder. 2. Den pågældende overgives senest ti dage efter, at den endelige afgørelse om at fuldbyrde den europæiske arrestordre er truffet. 3. Hvis det på grund af omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne, viser sig umuligt at overgive den eftersøgte inden for den i stk. 2 fastsatte frist, kontakter den fuldbyrdende judicielle myndighed og den udstedende judicielle myndighed straks hinanden og aftaler en ny dato for overgivelse. I så fald finder overgivelsen sted senest ti dage efter den således aftalte nye dato. 4. En overgivelse kan undtagelsesvis udsættes midlertidigt af tungtvejende humanitære grunde, f.eks. hvis der er vægtige grunde til at antage, at den klart ville bringe den eftersøgtes liv eller helbred i fare. Den europæiske arrestordre skal fuldbyrdes, så snart disse grunde ikke længere foreligger. Den fuldbyrdende judicielle myndighed underretter straks den udstedende judicielle myndighed herom, og de aftaler en ny dato for overgivelsen. I så fald finder overgivelsen sted senest ti dage efter den således aftalte nye dato. 5. Hvis den pågældende stadig er varetægtsfængslet efter udløbet af de i stk. 2-4 nævnte frister, løslades han.«

B – Irske retsforskrifter

6. Fristen for overgivelse er reguleret i section 16(3) til section 16(5A) i European Arrest Warrant Act 2003 (den irske lov om europæiske arrestordrer af 2003), der ifølge den forelæggende ret gennemfører rammeafgørelsens artikel 23. De relevante bestemmelser har følgende ordlyd: »Section 16 […] (3) En kendelse i henhold til subsection (1) eller (2) skal, med forbehold for section 18, træde i kraft efter udløbet af 15 dage, der løber fra datoen for kendelsens afsigelse eller en sådan tidligere dato, som High Court måtte bestemme efter anmodning til den centrale myndighed i staten og med samtykke fra den person, som kendelsen omhandler. (3A) Med forbehold for subsection (5) og (6) skal en person, som en kendelse, der for nuværende er i kraft i henhold til subsection (1) eller (2), omhandler, ikke senere end ti dage efter kendelsens ikrafttræden i overensstemmelse med subsection (3) overgives til den udstedende stat. (4) Når High Court afsiger en kendelse i henhold til subsection (1) eller (2), skal den, medmindre den udsætter overgivelsen i henhold til section 18 […] (b) beslutte, at personen skal tilbageholdes i fængsel […] i et tidsrum, der ikke overstiger 25 dage, i afventning af kendelsens fuldbyrdelse, og (c) beslutte, at personen atter fremstilles for High Court (i) såfremt han eller hun ikke overgives inden udløbet af fristen for overgivelse i subsection (3A) så snart som muligt efter dette udløb, eller (ii) såfremt det inden det udløb, der er henvist til i nr. (i), fremgår for den centrale myndighed i staten, at personen ikke vil blive overgivet inden udløbet, på grund af omstændigheder, som ikke tilskrives staten eller den udstedende stat. (5) Når en person fremstilles for High Court i medfør af subsection (4)(c), skal High Court (a) såfremt den finder, at personen ikke blev overgivet inden for fristen for overgivelse i subsection (3A) eller i givet fald ikke vil blive overgivet, på grund af omstændigheder, som ikke kan tilskrives staten eller den udstedende stat (i) efter aftale med den udstedende judicielle myndighed fastsætte en ny dato for personens overgivelse og (ii) beslutte, at personen skal tilbageholdes i fængsel […] i et tidsrum, der ikke overstiger ti dage fra den i nr. (i) fastsatte dato, i afventning af overgivelsen, og (b) i alle andre tilfælde beslutte, at personen skal løslades. (5A) En person, for hvilken der for nuværende er en kendelse i kraft i henhold til subsection (5)(a) (a) skal ikke senere end ti dage efter kendelsens ikrafttræden overgives til den pågældende udstedende stat eller (b) skal, såfremt overgivelse i henhold til litra (a) ikke er blevet gennemført, løslades. […]«

II – Faktiske omstændigheder, præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen

7. Den 9. juli 2015 udstedte High Court (ret i første instans, Irland), der handlede som fuldbyrdende judiciel myndighed, to kendelser om overgivelse af Tomas Vilkas (den eftersøgte og i den foreliggende sag »den indstævnte«) til Republikken Litauen. Disse kendelser blev vedtaget med henblik på at fuldbyrde to europæiske arrestordrer udstedt af en litauisk ret (den udstedende judicielle myndighed). Kendelserne trådte i kraft den 24. juli 2015 i overensstemmelse med nationale processuelle regler.

8. I henhold til section 16(3) i European Arrest Warrant Act 2003 skal den centrale irske myndighed (Minister for Justice and Equality og i denne sag »appellant«) overgive den indstævnte til den udstedende stat »ikke senere end ti dage« efter kendelsernes ikrafttræden. I den foreliggende sag betød dette ikke senere end den 3. august 2015. Det blev aftalt med de litauiske myndigheder at gennemføre overgivelsen den 31. juli 2015 med en kommerciel flyvning. På den pågældende dato nægtede den indstævnte imidlertid af gå om bord på flyet. Han blev så ophidset og aggressiv, at flyets pilot nægtede at have ham om bord.

9. Der blev truffet en ny aftale om overgivelse af den indstævnte. High Court (ret i første instans) fastsatte datoen til den 6. august 2015 og varetægtsfængslede ham. Den 13. august 2015 blev der gjort endnu et forsøg på overgivelse, igen med en kommerciel flyvning. Endnu en gang blev overgivelsen forhindret på grund af den indstævntes adfærd.

10. Appellanten kontaktede omgående de litauiske myndigheder for at aftale en ny overgivelsesdato. Denne gang blev der foreslået, at den indstævnte i betragtning af hans tidligere adfærd skulle sejle til det europæiske fastland og derefter transporteres videre over land til Litauen. Da organiseringen af denne type transport var mere kompliceret, blev den nye overgivelsesdato fastsat til den 15. september 2015, med forbehold af godkendelse fra High Court (ret i første instans).

11. Den 14. august 2015 besluttede High Court (ret i første instans) på grundlag af sin fortolkning af section 16(3) til section 16(5A) i European Arrest Warrant Act 2003, at den ikke havde kompetence til at behandle en anmodning om fastsættelse af en ny overgivelsesdato. Anmodningen blev afvist, og den indstævnte blev løsladt. Den centrale irske myndighed iværksatte appel af denne afgørelse ved den forelæggende ret, Court of Appeal (appeldomstol, Irland). Den forelæggende ret finder det nødvendigt at anmode Domstolen om bistand med henblik på en præcisering af section 16(3) til section 16(5A) i European Arrest Warrant Act 2003, da disse bestemmelser gennemfører rammeafgørelsens artikel 23.

12. Under disse omstændigheder har Court of Appeal (appeldomstol, Irland) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omhandler og/eller giver rammeafgørelsens artikel 23 mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang? 2) Såfremt dette er tilfældet, findes en sådan mulighed da i nogle eller alle de følgende situationer: hvor overgivelsen af den eftersøgte inden for den i stk. 2 fastsatte frist allerede er blevet forhindret af omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne, hvilket førte til aftalen om en ny overgivelsesdato, og sådanne omstændigheder (i) anses for stadig at foreligge eller (ii) hvis de er ophørt, anses for at være genindtruffet eller (iii) hvis de er ophørt, andre sådanne omstændigheder er opstået, som har forhindret eller sandsynligvis vil forhindre overgivelsen af den eftersøgte inden for den frist, der er fastsat for den nævnte nye overgivelsesdato?«

13. Ved kendelse af 24. november 2015 anmodede den forelæggende ret Domstolen om at undergive sagen en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Denne anmodning blev afslået ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 23. december 2015 ( 4 ).

14. Tomas Vilkas, Irland, den franske, den litauiske, den østrigske og den polske regering samt Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Tomas Vilkas, Irland, den litauiske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg under retsmødet den 20. juli 2016.

III – Bedømmelse

15. Med det første spørgsmål har Court of Appeal (appeldomstol, Irland) anmodet Domstolen om at oplyse, om rammeafgørelsens artikel 23 giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang. Det andet spørgsmål har fokus på fortolkningen af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, og søger fortolkning af »omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne«.

A – Det første spørgsmål: aftale om en ny overgivelsesdato mere end én gang

16. Den forelæggende ret har stillet det første spørgsmål generelt med hensyn til rammeafgørelsens artikel 23. To stykker i denne bestemmelse – rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3 og 4 – giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato under særlige omstændigheder, når fristen på ti dage efter den endelige afgørelse om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre i henhold til artikel 23, stk. 2, er udløbet. Artikel 23, stk. 3, giver mulighed for at aftale en ny dato for overgivelse, hvis overgivelse på grund af omstændigheder, som ikke kan tilskrives medlemsstaterne, har vist sig umulig inden for den i artikel 23, stk. 2, fastsatte frist. Denne bestemmelse er relevant for den foreliggende sag.

17. I den første del af dette forslag til afgørelse vil jeg undersøge artikel 23, stk. 3, fra et ordlydsmæssigt, systematisk og teleologisk perspektiv. Da fortolkningen af denne bestemmelse har en direkte indvirkning på muligheden for at holde den eftersøgte varetægtsfængslet, vil jeg efterfølgende undersøge, om den foreslåede tilgang er forenelig med den grundlæggende ret til frihed som fastsat i artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

1. Ordlydsfortolkning af artikel 23, stk. 3

18. Ifølge den indstævnte er den klare ordlyd af artikel 23 til hinder for, at der kan fastsættes en ny overgivelsesdato mere end én gang. Kommissionen og alle de medlemsstater, der har indgivet indlæg, er af en anden opfattelse.

19. For det første bør det understreges, at ordlyden af rammeafgørelsens artikel 23 ikke på nogen måde begrænser antallet af forsøg på overgivelse. Ordlyden af denne bestemmelse, og ligeledes dens overskrift, henviser kun til fristen for faktisk overgivelse.

20. Ser man således på selve ordlyden af bestemmelsen, er den logiske konklusion, at intet i artikel 23 er til hinder for mere end ét forsøg på overgivelse inden for de maksimumsfrister, der er fastsat til stk. 2-4, forudsat at dette er praktisk muligt.

21. For det andet og i modsætning til det, den indstævnte har gjort gældende, udelukker henvisningen til »den i stk. 2 fastsatte frist« i artikel 23, stk. 3, ikke klart muligheden for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang.

22. Den indstævnte har gjort gældende, at ordene »den i stk. 2 fastsatte frist« henviser til den fastsatte frist, der begynder at løbe på datoen for den endelige afgørelse om at fuldbyrde den europæiske arrestordre. Som følge heraf giver artikel 23, stk. 3, kun mulighed for at fastsætte én ny overgivelsesdato.

23. Jeg er ikke enig i denne holdning. Som Kommissionen og den polske regering har anført, kan henvisningen til »den i stk. 2 fastsatte frist« i artikel 23, stk. 3, som langt fra er uklar, forstås på forskellige måder.

24. Kommissionen har anført, at ordene »den i stk. 2 fastsatte frist« kan fortolkes således, at de henviser til varigheden af denne frist: ti dage. Denne tilgang, der støttes af Irland, indebærer, at den aftalte nye overgivelsesdato efter den første forekomst af de »omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne«, vil udløse en ny frist på ti dage. Hvis der inden for denne frist på ti dage opstår nye »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]«, vil det være muligt at aftale en ny overgivelsesdato.

25. Endnu en fortolkning kan overvejes: Rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, indeholder en undtagelse, hvis overgivelsen ikke kan finde sted inden for den i stk. 2 fastsatte frist. Dette betyder, at enhver ny overgivelsesdato, der følger af en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, også opfylder betingelsen om, at overgivelse havde vist sig umulig inden for den »i stk. 2 [oprindeligt] fastsatte frist«.

26. Efter min opfattelse bør henvisningen i rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, til den »i stk. 2 fastsatte frist« forstås i overensstemmelse med den generelle tilgang i artikel 23. Som nævnt regulerer denne bestemmelse frister og ikke antallet af forsøg på overgivelse.

27. Under alle omstændigheder viser de alternative fortolkninger, som den indstævnte og Kommissionen har fremført, at selv om ordlyden af artikel 23, stk. 3, i høj grad lader formode, at henvisningen til den »i stk. 2 fastsatte frist« henviser til frister og ikke til antallet af forsøg, er ordlyden af denne bestemmelse ikke afgørende: Det er derfor nødvendigt at undersøge bestemmelsens sammenhæng og formål.

2. Systematiske og teleologiske fortolkninger

28. Artikel 23, stk. 3, er en undtagelse inden for artikel 23. Dens formål er at behandle de specifikke og begrænsede situationer, hvor overgivelse inden for den i artikel 23, stk. 2, fastsatte »normale« frist er blevet forhindret af »omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne«. Dette giver mulighed for at fravige de i øvrigt korte frister i et meget begrænset antal tilfælde, der som enhver anden undtagelse i lovgivningen skal fortolkes snævert.

29. Rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, fungerer således som en beskyttelse, der anerkender kompleksiteten af overgivelsesprocedurer, der pr. definition involverer komplekse internationale rejsearrangementer. Lignende eller tilsvarende undtagelser findes traditionelt set i udleveringstraktater ( 5 ). Artikel 23, stk. 3, søger derfor at undgå at bringe en europæisk arrestordre, hvis fuldbyrdelse allerede er blevet aftalt af den fuldbyrdende judicielle myndighed, i fare som følge af usædvanlige eller hændelige hændelser, der ligger uden for procedurens normale forløb. I sidste instans tilsigter artikel 23, stk. 3, at undgå straffrihed »ved en tilfældighed« ( 6 ).

30. Samstemmende med den litauiske regering er jeg således af den opfattelse, at den usædvanlige karakter af de omstændigheder, der aktiverer artikel 23, stk. 3, i sig selv er et argument imod en på forhånd fastsat begrænsning af det tilladte antal aftaler om en ny overgivelsesdato. I modsat fald opstår der risiko for temmelig absurde resultater. For at give et ekstremt eksempel: Efter et mislykket forsøg på overgivelse som følge af en vulkaneksplosion og det heraf følgende forbud mod lufttrafik kunne en aftale om endnu et forsøg blive forpurret såfremt der indtræder et jordskælv.

31. Endvidere bør det – fortsat på det systematiske niveau – fremhæves, at artikel 23 er placeret helt i slutningen af en temmelig kompleks overgivelsesprocedure i rammeafgørelsens kapitel 2. Den finder anvendelse, efter at alle de andre nødvendige foranstaltninger, herunder afgørelsen om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre i henhold til artikel 15, allerede er truffet af den fuldbyrdende judicielle myndighed. I tilfælde af gentagelse af »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]«, vil en fortolkning, der forhindrer en ny overgivelsesdato mere end én gang i henhold til artikel 23, stk. 3, være til hinder for, at hele proceduren bliver vellykket.

32. Kommissionen og de medlemsstater, der har indgivet indlæg, har også i høj grad baseret sig på rammeafgørelsens generelle mål. Det fremgår af Domstolens praksis, at dette instrument har til formål at lette og fremskynde det retlige samarbejde med indførelsen af en ny forenklet og mere effektiv ordning. Dette sker med henblik på at fremme Unionens mere generelle erklærede mål om »at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne« ( 7 ). Formålet med at fremskynde det retlige samarbejde viser sig navnlig i forbindelse med håndteringen af frister for vedtagelse af afgørelser om en europæisk arrestordre ( 8 ) samt i forbindelse med fristen for faktisk overgivelse.

33. I henhold til Domstolens praksis skal der i tilfælde, hvor forskellige fortolkninger er mulige, gives forrang til den fortolkning, der sikrer, at bestemmelsen og den omhandlede retsakt får effektiv virkning ( 9 ). En fortolkning af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, der giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang, hvis betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt, fremmer uden tvivl rammeafgørelsens mål om at lette og fremskynde det retlige samarbejde.

3. Foreløbig konklusion

34. Af disse grunde er det min opfattelse, at rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, bør fortolkes således, at den giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang.

35. Det er klart, at denne fortolkning indvirker på muligheden for at holde den eftersøgte varetægtsfængslet. Den fortsatte anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, er til hinder for en udløsning af artikel 23, stk. 5, hvorefter den eftersøgte skal løslades, hvis den pågældende stadig er varetægtsfængslet. Som Kommissionen med rette har gjort gældende under retsmødet og i modsætning til det, den franske og den litauiske regering har gjort gældende, er forpligtelsen til at løslade den eftersøgte i henhold til artikel 23, stk. 5, endvidere en faktisk og ubetinget løsladelse i modsætning til en »midlertidig løsladelse« i henhold til rammeafgørelsens artikel 12. Som følge heraf kan den forpligtelse, der følger af rammeafgørelsens artikel 12 om at træffe nødvendige foranstaltninger for at undgå, at den eftersøgte flygter, ikke opretholdes udelukkende på grundlag af den europæiske arrestordre, når artikel 23, stk. 5, er udløst.

36. Overordnet set er jeg enig med den indstævnte i, at rammeafgørelsens bestemmelser skal fortolkes i respekt for retten til frihed i chartrets artikel 6 ( 10 ). Som det fremgår af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, og er bekræftet af Domstolen, kan dette instrument ikke indebære nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder i chartret ( 11 ).

37. Jeg er imidlertid enig i Irlands og Det Forenede Kongeriges regerings indlæg, hvorefter en fortolkning af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, der giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang, ikke i sig selv medfører et resultat, som er i strid med chartrets artikel 6. Årsagen hertil er enkel: Artikel 23, stk. 3, hverken tillader eller regulerer frihedsberøvelse ( 12 ). Rammeafgørelsen har bevidst undladt at gribe ind i medlemsstaternes beføjelse til at regulere frihedsberøvelse inden overgivelsen. Overgivelsen er ikke betinget af, at den eftersøgte holdes varetægtsfængslet. Dette bekræftes af rammeafgørelsens artikel 12, hvoraf det fremgår, at når en person anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afgøre, om den pågældende skal forblive varetægtsfængslet. Selv om den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med overgivelsesproceduren er forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre sig, at de materielle betingelser for en faktisk overgivelse fortsat er opfyldt ( 13 ), pålægger rammeafgørelsen i øvrigt ikke varetægtsfængsling og regulerer heller ikke varigheden heraf eller betingelserne herfor, hvilket fortsat er undergivet national ret ( 14 ).

4. Begrænsningerne

38. Den omstændighed, at rammeafgørelsen ikke selv regulerer frihedsberøvelse, betyder imidlertid ikke, at der ikke knytter sig nogen begrænsninger til en potentiel gentagen anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3. Tværtimod: Ved anvendelsen af artikel 23, stk. 3, skal medlemsstaterne overholde to typer begrænsninger: for det første begrænsninger internt i rammeafgørelsen og for det andet begrænsninger uden for rammeafgørelsen, der følger af den grundlæggende ret til frihed og sikkerhed, der er fastsat i chartrets artikel 6.

a) Begrænsninger fastsat i rammeafgørelsen

39. Selve rammeafgørelsen indeholder en række begrænsninger.

40. For det første er en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, kun tilladt under omstændigheder, som ikke kan tilskrives medlemsstaterne – fortolket snævert – hvilket jeg vil anføre som besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål.

41. For det andet er medlemsstaterne fortsat til enhver tid underlagt forpligtelsen i artikel 23, stk. 1, til at overgive den eftersøgte snarest muligt.

42. For det tredje er muligheden for en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, fortsat begrænset af stramme tidsfrister. Den fuldbyrdende judicielle myndighed er forpligtet til straks at kontakte den udstedende judicielle myndighed og aftale en ny dato for overgivelse, hvorefter fristen på ti dage igen finder anvendelse.

43. Sidst, men ikke mindst, vil en manglende overholdelse af enhver af fristerne, hvad enten det er i henhold til artikel 23, stk. 2, eller i henhold til artikel 23, stk. 3, øjeblikkeligt udløse artikel 23, stk. 5, hvorefter den eftersøgte skal løslades fra varetægtsfængsling.

44. Som følge heraf indeholder artikel 23, stk. 3, en forpligtelse til at udvise omhu ved at fastsætte stramme frister for at fremskynde det retlige samarbejde. Dette fremmer overholdelsen af chartrets artikel 6, sammenholdt med artikel 5, stk. 1, litra f), i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«). Som det allerede fremgik af Kommissionens forslag, har tidsfrister ikke kun til formål at fremskynde procedurer af hensyn til effektiviteten af det retlige samarbejde og den gensidige anerkendelse, men er også forbundet med borgernes krav på at få sagen pådømt inden for en rimelig frist ( 15 ). Som den polske regering har gjort gældende, har artikel 23 også til formål at beskytte den eftersøgte mod at blive holdt varetægtsfængslet i en uforholdsmæssig lang periode på grund af forsinkelse i overgivelsesproceduren.

b) Begrænsninger, der følger af forpligtelser med hensyn til de grundlæggende rettigheder

45. Når medlemsstaterne træffer afgørelse om frihedsberøvelse for at opfylde de forpligtelser, der følger af rammeafgørelsen, handler de inden for EU-rettens anvendelsesområde. De er derfor underlagt chartret i henhold til dettes artikel 51, stk. 1.

46. Medlemsstaterne skal navnlig respektere retten til frihed og sikkerhed, der er fastsat i chartrets artikel 6. Det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 3, at i det omfang dette instrument indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved EMRK, har de samme betydning og omfang som i EMRK ( 16 ). Det fremgår af forklaringerne til chartret, at chartrets artikel 6 svarer til EMRK’s artikel 5 ( 17 ). I henhold til EMRK’s artikel 5, stk. 1, må ingen berøves friheden undtagen i de deri nævnte specifikke tilfælde og i overensstemmelse med den ved lov foreskrevne fremgangsmåde.

47. Trods forskelle i forhold til traditionelle udleveringsordninger ( 18 ), som rammeafgørelsen tager sigte på at overvinde ( 19 ), er det anerkendt, at den beskyttelsesstandard, der finder anvendelse på frihedsberøvelse inden overgivelse inden for rammerne af den europæiske arrestordre, er standarden i EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra f) ( 20 ). Denne bestemmelse henviser til »lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af […] en person, mod hvem der tages skridt til […] udlevering«.

48. I praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) vedrørende EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra f), redegøres for væsentlige krav, der er relevante for frihedsberøvelse inden overgivelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 23. For det første er frihedsberøvelse kun begrundet, såfremt proceduren føres med den »påkrævede omhu«. For det andet skal frihedsberøvelsen være »lovlig«, herunder kravene vedrørende »lovgivningens kvalitet«. For det tredje skal i henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, begrænsninger af de grundlæggende rettigheder – såsom frihedsberøvelse – være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Disse tre begrænsninger vil nu blive undersøgt hver for sig.

49. Den første begrænsning indvirker hovedsagelig på den samlede varighed af frihedsberøvelsen inden overgivelse. Såfremt proceduren ikke føres med den påkrævede omhu, ophører frihedsberøvelsen med at være begrundet ( 21 ). Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan kun beslutte at lade den pågældende forblive varetægtsfængslet, såfremt overgivelsesproceduren er »blevet ført med tilstrækkelig omhu, og varetægtsfængslingens varighed dermed ikke er for vidtgående« ( 22 ). Som anført ovenfor i punkt 44 i dette forslag til afgørelse støtter fristerne i rammeafgørelsens artikel 23 kravet om omhu.

50. I forbindelse med den anden begrænsning skal enhver frihedsberøvelse i henhold til EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra f), være »lovlig«. Dette indebærer, at frihedsberøvelsen skal være i overensstemmelse med »den ved lov foreskrevne fremgangsmåde«, jf. EMRK’s artikel 5, stk. 1 ( 23 ). Den skal overholde de materielle og formelle regler, der er fastsat i den nationale lovgivning, og være i overensstemmelse med målet om at beskytte individet mod vilkårlighed ( 24 ). I forbindelse med vurderingen af »lovligheden« af en frihedsberøvelse spiller det generelle retssikkerhedsprincip en meget vigtig rolle. Kravet om »lovlighed« vedrører derfor også »lovgivningens kvalitet«: »[I]t is therefore essential that the conditions for deprivation of liberty under domestic law be clearly defined and that the law itself be foreseeable in its application […]« ( 25 ).

51. I betragtning heraf bemærkes det, at artikel 23, stk. 3, udgør en retlig ramme, der kan begrunde en fortsat frihedsberøvelse inden overgivelse. Denne bestemmelse definerer imidlertid ikke de specifikke betingelser for frihedsberøvelsen.

52. I overensstemmelse med de argumenter, som generaladvokat Sharpston fremførte i N-sagen, skal undersøgelsen af, om begrænsningerne af retten til frihed opfylder betingelserne om lovlighed og »lovgivningens kvalitet«, ikke kun tage hensyn til den omhandlede EU-retlige bestemmelse, men også til den nationale ret ( 26 ). Ved vurderingen af kravet om »lovlighed« har Menneskerettighedsdomstolen således medgivet, at internationale samarbejdsinstrumenter kan tjene som retsgrundlag for varetægtsfængsling med henblik på udlevering. Ved behandlingen af kriteriet om »lovgivningens kvalitet« (behovet for tilgængelighed, præcision og forudseelighed) har Menneskerettighedsdomstolen imidlertid fastslået, at manglen på en omfattende regulering af den procedure, der skal følges i disse instrumenter, gjorde det nødvendigt at undersøge den nationale ret ( 27 ).

53. Dette har en meget konkret konsekvens for en gentagen anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3. Kravet om »lovgivningens kvalitet« betyder, at en foranstaltning til frihedsberøvelse kun kan videreføres lovligt på grundlag af gentagne »omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne«, hvis rammeafgørelsens bestemmelser, sammenholdt med de nationale gennemførelsesbestemmelser, er i overensstemmelse med kravene om tilgængelighed, præcision og forudseelighed.

54. Med hensyn til den tredje begrænsning bemærkes det, at den fuldbyrdende judicielle myndighed også skal overholde kravet om proportionalitet. Som Domstolen har fastslået, foreskriver chartrets artikel 52, stk. 1, at en europæisk arrestordre ikke kan begrunde en fortsat frihedsberøvelse af den eftersøgte uden nogen tidsbegrænsning ( 28 ). Som følge heraf skal den fuldbyrdende judicielle myndighed, når den træffer afgørelse om fortsat frihedsberøvelse med henblik på anvendelsen af artikel 23, stk. 3 – på linje med det, som Domstolen fastslog i Lanigan-dommen – foretage en konkret prøvelse af situationen under hensyntagen til alle relevante forhold med henblik på at vurdere begrundelsen for frihedsberøvelsens varighed, såsom den sandsynlige eller idømte straf for så vidt angår de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for den europæiske arrestordre, flugtrisikoen, de kompetente myndigheders foranstaltninger og endelig »den eftersøgte persons medvirken til periodens varighed« ( 29 ).

55. Det tilkommer den forelæggende ret at fastslå, om de nationale bestemmelser vedrørende frihedsberøvelse inden overgivelse, sammenholdt med rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, og deres anvendelse i den foreliggende sag, er i overensstemmelse med disse tre krav.

5. Besvarelse af det første spørgsmål

56. Efter min opfattelse skal rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, fortolkes således, at den giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang. I tilfælde af en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, kan den eftersøgte kun holdes varetægtsfængslet i overensstemmelse med chartrets artikel 6, hvis overgivelsesproceduren overholder kravet om omhu, hvis de relevante bestemmelser i national ret er forudseelige, tilgængelige og præcise, og hvis frihedsberøvelsen overholder proportionalitetsprincippet.

B – Det andet spørgsmål

57. Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, ønsker den forelæggende ret med sit andet spørgsmål at få oplyst, under hvilke omstændigheder en ny overgivelsesdato i henhold til artikel 23, stk. 3, kan aftales mere end én gang. Den forelæggende ret har anført forskellige muligheder: Tilfælde, hvor »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]« anses for stadig at foreligge, eller hvis de er ophørt, anses for at være genindtruffet, eller hvor forskellige omstændigheder er opstået, som har forhindret eller sandsynligvis vil forhindre overgivelsen af den eftersøgte inden for den fastsatte frist.

58. Det fælles og foreløbige referencepunkt for alle disse scenarier er tilstedeværelsen af »omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne«. I denne del af forslaget til afgørelse vil jeg derfor først analysere dette begreb. Derpå vil jeg undersøge, om personlig adfærd kan betragtes som en »omstændighed, som ikke kan tilskrives« nogen af medlemsstaterne. For det tredje vil jeg behandle dette begreb på baggrund af en vedvarende, genindtruffen eller ny hindring for overgivelse i henhold til artikel 23, stk. 3.

1. »Omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne« eller »force majeure«?

59. Ordlyden af artikel 23, stk. 3, er forskellig i de forskellige sprogversioner af rammeafgørelsen. På engelsk og i de fleste sprogversioner henviser denne bestemmelse til »omstændigheder, som ikke kan tilskrives« nogen af medlemsstaterne ( 30 ). I andre sprogversioner henvises der til begrebet »force majeure« ( 31 ).

60. Denne forskel er ikke uden konsekvenser. Som det fremgår af Domstolens faste praksis i forskellige sammenhænge, betegner force majeure de usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den, der påberåber sig dem, ikke har nogen indflydelse på, og som den pågældende ikke har mulighed for at afværge, heller ikke selv om vedkommende udviser påpasselighed ( 32 ). I modsætning hertil kan begrebet »omstændigheder, som ikke kan tilskrives« siges kun at henvise til ét af elementerne af definitionen af force majeure. Således udgør det en logisk delmængde af force majeure. Det omfatter derfor en bredere vifte af situationer ( 33 ).

61. Undersøgelsen af forarbejderne viser imidlertid, som den litauiske regering har anført, at det var hensigten, at begrebet »omstændigheder, som ikke kan tilskrives« som omhandlet i artikel 23, stk. 3, skulle svare til det traditionelle begreb force majeure som fortolket af Domstolen.

62. Den engelske version af det udkast til artikel 23, stk. 3, der var indeholdt i Kommissionens oprindelige forslag, henviste til »circumstances beyond the control« (omstændigheder, der ikke kan tilskrives) (dog kun fuldbyrdelseslandet) ( 34 ). Begrundelsen til Kommissionens forslag henviste imidlertid til begrebet force majeure. Det fremgik endvidere af denne begrundelse, at ordlyden af artikel 23, stk. 2 og 3, byggede på artikel 11 i 1995-konventionen ( 35 ). Ordlyden af denne bestemmelse på størstedelen af de autentiske sprog henviser til begrebet force majeure ( 36 ).

63. I selve Kommissionens forslag henvistes til de forklarende bemærkninger til 1995-konventionen, hvorefter force majeure-begrebet skulle fortolkes strengt ( 37 ). Kravet om en streng fortolkning følger også af, at artikel 23, stk. 3, udgør en undtagelse til den normale overgivelsesprocedure ( 38 ) og kan indvirke på frihedsberøvelsen af den eftersøgte.

64. Efter min opfattelse bør begreberne »omstændigheder, som ikke kan tilskrives« og »force majeure« derfor kort sagt anses for ligestillede i henhold til rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3.

2. Force majeure og personlig adfærd i forbindelse med rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3

65. Domstolen har i forskellige sammenhænge fastslået, at begrebet force majeure ikke er begrænset til absolut umulighed ( 39 ). Den har identificeret to væsentlige elementer af force majeure, der er relevant for fortolkningen af dette begreb i forbindelse med rammeafgørelsen. For det første er der et objektivt element, som vedrører karakteren af omstændighederne: Der bør være tale om usædvanlige og uforudseelige omstændigheder, som den person, der påberåber sig denne undtagelse, ikke har nogen indflydelse på. For det andet er der et subjektivt element: forpligtelsen til »med henblik på at undgå konsekvenserne af de usædvanlige begivenheder [at] træffe egnede foranstaltninger, idet det dog ikke kræves, at den pågældende træffer urimeligt belastende foranstaltninger« ( 40 ).

66. Vurderingen af disse to elementer afhænger imidlertid af sammenhængen. Den kan være forskellig på de forskellige områder af EU-retten ( 41 ).

67. Der skal derfor tages udgangspunkt i den specifikke sammenhæng, som rammeafgørelsen indgår i. Dette instrument anvendes inden for rammerne af det retlige samarbejde i straffesager med henblik på at fremskynde og forenkle overgivelsesprocedurerne. Med henblik herpå skal de stramme tidsfrister overholdes. Hurtighed og omhu fra myndighedernes side er derfor af største betydning i overgivelsesfasen. Disse årsager resulterer i, sammenholdt med den usædvanlige karakter af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, og dens indvirkning på den personlige frihed, en streng og noget snæver vurdering af disse elementer.

68. Vedrørende det første element af force majeure kan den eftersøgtes adfærd anses for en »omstændighed, som ikke kan tilskrives […]« som omhandlet i artikel 23, stk. 3, hvis den ikke kan forudses og ikke kan tilskrives den medlemsstat, der gør den gældende. En aggressiv adfærd i forbindelse med selve overgivelsen kan derfor kun anses for en uforudseelig og usædvanlig begivenhed, hvis de faktiske oplysninger, som myndighederne rådede over, på ingen måde tydede på, at et sådant scenarie ville opstå. Ved vurderingen af sandsynligheden for et sådant scenarie skal de nationale myndigheder tage behørigt hensyn til den specifikke faktiske baggrund for hvert enkelt tilfælde, herunder betragtninger såsom de strafbare forhold, der ligger til grund for eftersøgningen af personen, eller som denne er dømt for, adfærd under frihedsberøvelsen, tidligere forhold og alle andre oplysninger om personens baggrund, som måtte fremgå af den nationale sagsakt.

69. Kommissionen har anført, at myndighederne i mange tilfælde er nødt til at anvende private virksomheder som mellemled i forbindelse med transport: Den omstændighed, at kommercielle flyselskaber kan nægte at have en voldelig person om bord, bør derfor anses for i vid udstrækning ikke at kunne tilskrives myndighederne.

70. Jeg er enig i, at en sådan hændelse kan anses for ikke at kunne tilskrives medlemsstaterne (i fysisk henseende). Reaktionen hos en pilot hos et kommercielt flyselskab i tilfælde af, at en passager udviser en agiteret og/eller aggressiv adfærd, kan imidlertid næppe betragtes som en uforudseelig hændelse. Tværtimod og i betragtning af, at der findes velkendte sikkerhedsbestemmelser og -protokoller for sådanne hændelser, er en sådan reaktion fra en pilots side faktisk ret forudsigelig.

71. Dette synspunkt er ikke til hinder for, at en pludselig, uventet voldelig adfærd fra den eftersøgtes side i sig selv kan opfylde det første element i definitionen af force majeure. Det er imidlertid til hinder for det synspunkt, at den naturlige og forudseelige reaktion hos en pilot, der stilles over for en sådan hændelse, i sig selv udgør force majeure. Det påhviler jo i sidste instans medlemsstaterne at vælge transportmåden. Og det samme gælder ansvaret for at have foretaget et sådant valg.

72. Med hensyn til det andet element skal det bemærkes, at for at opfylde kravet om at have udvist »den størst mulige påpasselighed« med henblik på at undgå, at overgivelsen forhindres, forventes der særlig stor omhu fra medlemsstaternes myndigheders side, når de opererer inden for rammerne af det retlige samarbejde i straffesager, og dette så meget desto mere på det prekære tidspunkt for den faktiske overgivelse. De myndigheder, der er ansvarlige for overgivelse i medlemsstaterne, bør udfolde alle rimelige bestræbelser for at garantere, at personen faktisk overgives. I betragtning af den eftersøgtes profil kan nødplaner være nødvendige.

73. Ved udvisningen af denne fornødne påpasselighed skal bestræbelserne for en faktisk overgivelse stå i rimeligt forhold til den konkrete situation i forbindelse med den eftersøgte for ikke at tilsidesætte chartrets artikel 4. Som Irland har gjort gældende på grundlag af Menneskerettighedsdomstolens praksis med hensyn til en frihedsberøvet person: »Any recourse to physical force which has not been made strictly necessary by his own conduct diminishes human dignity and is, in principle, an infringement of the right set forth in Article 3 of the Convention« ( 42 ).

74. Kravet om at respektere standarder med hensyn til grundlæggende rettigheder i forbindelse med overgivelsesproceduren, som indgår i myndighedernes normale ansvarsområder, kan ikke påberåbes til at strække begrebet force majeure for vidt. Kravene om overholdelse af grundlæggende rettigheder kan kun støtte positionen hos en medlemsstat, der påberåber sig force majeure efter at have truffet alle de foranstaltninger, som kræves for at udvise den fornødne påpasselighed, når overgivelsen blev forhindret på grund af den eftersøgtes uforudseelige adfærd, ifølge den vurdering, der er henvist til i punkt 65 i dette forslag til afgørelse.

3. Vedvarende, genindtrufne eller nye »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]«

75. I lyset af den ovenstående analyse kunne den eftersøgtes aggressive adfærd, hvis kravene med hensyn til force majeure er opfyldt, begrunde en anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3. Muligheden for at fastslå, at der foreligger omstændigheder, »som ikke kan tilskrives […]« medlemsstaterne, med henblik på igen at anvende artikel 23, stk. 3, på grundlag af en gentagen episode med aggressiv adfærd – hvilket er formålet med den forelæggende rets andet præjudicielle spørgsmål – gør imidlertid en yderligere undersøgelse nødvendig.

76. Kommissionen og Irland samt Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, foreligger i alle de tre situationer, som den forelæggende ret har nævnt i sit andet spørgsmål – vedvarende, genindtrufne eller nye »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]«.

77. Efter min opfattelse bør der imidlertid anlægges en mere nuanceret tilgang. De tre forskellige situationer, som den forelæggende ret har anført i abstrakte vendinger, kan kun give anledning til en ny forekomst af »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]«, når begge elementer af force majeure, som beskrevet i punkt 65 ovenfor, er til stede. Om dette er tilfældet, skal vurderes af de nationale retter på grundlag af de faktiske omstændigheder i det konkrete tilfælde. Der kan imidlertid fremsættes en række generelle betragtninger for at bistå de nationale retter med deres opgave.

78. Med hensyn til den første situation, dvs. vedvarende omstændigheder, er det min opfattelse, at den litauiske regering med rette har anført, at omstændigheder, der varer ved i den nye periode, der er fastsat, i princippet ikke bør behandles som force majeure, da sådanne omstændigheder faktisk ville kunne forudses som følge af deres vedvarende karakter. Hvis den samme type ekstraordinære omstændigheder varer ved, vil ingen agtpågivende national myndighed, der udviser den fornødne påpasselighed, med sandsynlighed fastsætte en ny overgivelsesdato.

79. Den anden situation – i det tilfælde, at »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]« er ophørt, men så er genindtruffet – mangler også elementet af uforudseelighed. Dette er tilfældet, medmindre denne gentagne forekomst i sig selv ville være uforudseelig, eller fordi situationen eksempelvis er opstået igen med en intensitet eller under omstændigheder, som materielt ændrer situationen med hensyn til den første hændelse.

80. Med hensyn til det subjektive element af force majeure indebærer i begge tilfælde, hvor omstændighederne stadig foreligger eller er genindtruffet, det forhold, at der allerede har været en lignende situation, naturligvis, at tærsklen for den »påkrævede omhu«, som de nationale myndigheder skal udvise, hæves.

81. Den fortsatte forekomst eller kontinuitet af omstændigheder af den samme art, der fører til anvendelse af artikel 23, stk. 3, vanskeliggør derfor i særlig grad muligheden for at opfylde kravene om uforudseelighed og fornøden påpasselighed, der knytter sig til begrebet force majeure.

82. Den tredje situation vedrører det tilfælde, hvor »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]« er ophørt, men andre sådanne omstændigheder er opstået, som har forhindret eller sandsynligvis vil forhindre overgivelsen af den eftersøgte inden for den fastsatte frist.

83. Efter min opfattelse har denne tredje situation faktisk stor sandsynlighed for gyldigt at udløse en fornyet anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3. Muligheden for, at anden og egentlig force majeure indtræder mere end én gang i forbindelse med én overgivelse, er dog temmelig usandsynlig. Da sandheden imidlertid ofte er mere fremmed end fiktionen, kan forekomsten af sådanne hændelser absolut ikke udelukkes.

84. Det må konkluderes, at hvis den snævre fortolkning af force majeure, der foreslås i dette forslag til afgørelse, tiltrædes, er det klart, at en eventuel gentagen anvendelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, kun vil forekomme i meget ekstraordinære situationer. På denne baggrund kunne den eftersøgtes aggressive adfærd, der forpurrede et første forsøg på overgivelse, kun anses for force majeure, hvis der hverken i sagsakten eller oplysningerne i den konkrete sag var noget, der gjorde, at de nationale judicielle myndigheder med rimelighed kunne have forudset et sådant hændelsesforløb. Tværtimod kan en gentagelse af en næsten identisk adfærd, der forhindrede et efterfølgende forsøg på overgivelse, ikke med rimelighed anses for force majeure, medmindre den kompetente myndighed på grundlag af de faktiske omstændigheder i sagen havde grund til at tro, at et sådant scenarie ikke kunne opstå igen.

85. Det tilkommer den nationale ret at fastslå på grundlag af alle de faktiske oplysninger, som den råder over, om kravene i rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, er blevet opfyldt endnu en gang i den foreliggende sag.

4. Besvarelse af det andet spørgsmål

86. Det er min opfattelse af rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, skal fortolkes således, at den kun giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang, hvis de nye eller genindtrufne omstændigheder, som har forhindret overgivelsen, selv udgør et nyt tilfælde af force majeure.

C – Efterskrift

87. Der er to modstridende bredere interesser, der lurer i skyggen af denne sag, og som måske ikke er formuleret klart, men absolut er relevante: Det grundlæggende moralske princip om, at ingen må stilles bedre ved at have optrådt ulovligt ( 43 ), og behovet for at få medlemsstaterne til at gribe overgivelsesproceduren ansvarligt an med hensyn til planlægningen og gennemførelsen heraf.

88. I dette forslag til afgørelse er det tilstræbt at finde et rimeligt kompromis mellem disse to interesser og samtidig respektere den eftersøgtes grundlæggende rettigheder: I tilfælde af nye eller genindtrufne omstændigheder, som ikke kan tilskrives nogen af medlemsstaterne – i en snæver fortolkning – kan der fastsættes en ny overgivelsesdato i henhold til rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, mere end én gang. Der er imidlertid klare begrænsninger, både internt og eksternt, for denne mulighed. Internt, inden for rammeafgørelsen, skal der være reelle omstændigheder, som ikke kan tilskrives medlemsstaterne – ikke blot situationer, der opstår som følge af manglende forberedelse eller medlemsstaternes bekvemmelighed. Hvis der ikke foreligger sådanne omstændigheder, skal den eftersøgte straks løslades i henhold til artikel 23, stk. 5. Eksternt er varigheden og betingelserne for varetægtsfængslingen i forbindelse med en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, underlagt chartret, sammenholdt med EMRK.

89. Afslutningsvis bemærkes det, at dette forslag til afgørelse er begrænset til en fortolkning af begrebet »omstændigheder, som ikke kan tilskrives […]« og muligheden for en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3. Det er imidlertid rimeligt at erkende, at de retsspørgsmål, der behandles i dette forslag til afgørelse, som sigter mod at give en hensigtsmæssig besvarelse af de specifikke spørgsmål fra forelæggende ret i den foreliggende sag, ikke er udtømmende i forhold til de fortolkningsproblemer, som den nuværende ordlyd af rammeafgørelsens artikel 23 potentielt giver anledning til. I dette forslag til afgørelse tages der navnlig ikke stilling til den retlige status eller gyldigheden af en europæisk arrestordre, når rammeafgørelsens artikel 23, stk. 5, er udløst, hvilket fører til den obligatoriske løsladelse af den eftersøgte fra varetægtsfængsling.

IV – Forslag til afgørelse

90. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, der er forelagt af Court of Appeal (appeldomstol, Irland), således: »1) Artikel 23, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne skal fortolkes således, at den giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang. I tilfælde af en gentagen anvendelse af artikel 23, stk. 3, kan den eftersøgte kun holdes varetægtsfængslet i overensstemmelse med artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvis overgivelsesproceduren overholder kravet om omhu, hvis de relevante bestemmelser i national ret er forudseelige, tilgængelige og præcise, og hvis frihedsberøvelsen overholder proportionalitetsprincippet. 2) Rammeafgørelsens artikel 23, stk. 3, skal fortolkes således, at den kun giver mulighed for at aftale en ny overgivelsesdato mere end én gang, hvis de nye eller genindtrufne omstændigheder, som har forhindret overgivelsen, i sig selv udgør et nyt tilfælde af force majeure.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Midnight Run (1988), instrueret af Martin Brest, produceret af Universal Pictures.

( 3 ) – EFT 2002, L 190, s. 1, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT 2009, L 81, s. 24) (herefter »rammeafgørelsen«).

( 4 ) – Vilkas (C-640/15, EU:C:2015:862).

( 5 ) – Eksempelvis artikel 11, stk. 3, i konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union, vedtaget på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union (EFT 1995, C 78, s. 2), og artikel 18, stk. 5, i den europæiske konvention om udlevering af 1957. Med hensyn til sidstnævnte er det blevet fremført, at der ikke ville være nogen indsigelse mod en gentagen anvendelse af denne bestemmelse (jf. J.L. Manzanares Samaniego, El Convenio Europeo de Extradición, Bosch, Barcelona, 1986, s. 219).

( 6 ) – Formålet om at undgå straffrihed er blevet anerkendt af Domstolen som et legitimt mål af almen interesse i EU-retten (jf. dom af 6.9.2016, Petruhhin (C-182/15, EU:C:2016:630, præmis 37-39), og af 27.5.2014, Spasic (C-129/14 PPU, EU:C:2014:586, præmis 63 og 65).

( 7 ) – Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).

( 8 ) – Dom af 30.5.2013, F. (C-168/13 PPU, EU:C:2013:358, præmis 58).

( 9 ) – Jf. f.eks. dom af 7.10.2010, Lassal (C-162/09, EU:C:2010:592, præmis 51), og af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 35-42).

( 10 ) – Jf. ligeledes med hensyn til artikel 12, dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 54).

( 11 ) – Dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 53).

( 12 ) – Spørgsmålet om frihedsberøvelse i straffesager er ikke på nuværende tidspunkt reguleret på EU-plan. Selv om Rådet opfordrede Kommissionen til at fremlægge en grønbog om varetægtsfængsling, er der ikke taget yderligere skridt til at vedtage EU-instrumenter på dette område. Grønbog »Styrkelse af den gensidige tillid inden for det europæiske retlige område – en grønbog om anvendelse af EU-lovgivningen om frihedsberøvelse på det strafferetlige område«, Bruxelles, 14.6.2011, KOM(2011) 327 endelig. Der er en markant forskel i tilgangen til spørgsmålet om varetægtsfængsling inden overgivelse eller udlevering i de forskellige medlemsstater. Jf. navnlig European Committee on Crime Problems (Europarådets Strafferetskomité) – ekspertudvalg vedrørende den måde, hvorpå de europæiske konventioner fungerer på det strafferetlige område, »Provisional arrest and detention pending extradition – time limits applicable in each country«, Strasbourg, 2.7.2012, PC-OC / Inf 71, findes på https://www.coe.int/tcj

( 13 ) – Jf. i denne henseende vedrørende situationen, inden den endelige afgørelse om fuldbyrdelse er blevet truffet, dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 61).

( 14 ) – I henhold til artikel 12 skal afgørelsen om fortsat varetægtsfængsling træffes »i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning«. Artikel 12 fastsætter endvidere, at den pågældende på et hvilket som helst tidspunkt kan løslades midlertidigt »i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning«. I dette tilfælde skal den kompetente myndighed underlægge den midlertidige løsladelse »enhver foranstaltning, den måtte finde nødvendig, for at undgå, at den pågældende flygter«.

( 15 ) – Jf. s. 4 i Kommissionens forslag til Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og overgivelsesprocedurerne mellem medlemsstater af 19.9.2001, KOM(2001) 522 endelig.

( 16 ) – Jf. også dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 56).

( 17 ) – Jf. dom af 28.7.2016, JZ (C-294/16 PPU, EU:C:2016:610, præmis 48), og af 15.2.2016, N. (C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, præmis 47 og 77).

( 18 ) – Jf. navnlig generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Advocaten voor de Wereld (C-303/05, EU:C:2006:552, punkt 38-47).

( 19 ) – Jf. f.eks. dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, (EU:C:2016:198, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).

( 20 ) – Jf. dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 56-58).

( 21 ) – Dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 57).

( 22 ) – Dom af 5.4. 2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 100), og af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 58).

( 23 ) – Menneskerettighedsdomstolen, dom af 26.6.2012, Toniolo mod San Marino og Italien (CE:ECHR:2012:0626JUD004485310, præmis 44).

( 24 ) – Dom af 19.2.2009, A. m.fl. mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, præmis 164).

( 25 ) – Menneskerettighedsdomstolen, dom af 24.7.2014, Čalovskis mod Letland (CE:ECHR:2014:0724JUD002220513, præmis 182).

( 26 ) – Generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse N. (C-601/15 PPU, EU:C:2016:85, punkt 131).

( 27 ) – Menneskerettighedsdomstolen, dom af 23.10.2008, Soldatenko mod Ukraine (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, præmis 112), og af 26.6.2012, Toniolo mod San Marino og Italien (CE:ECHR:2012:0626JUD004485310, præmis 46-50).

( 28 ) – Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 101).

( 29 ) – Jf. i denne henseende dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 59).

( 30 ) – Dette er tilfældet med hensyn til den bulgarske, den spanske, den tjekkiske, den tyske, den estiske, den græske, den kroatiske, den lettiske, den litauiske, den maltesiske, den nederlandske, den polske, den slovakiske, den slovenske og den svenske version.

( 31 ) – Bl.a. den franske, den italienske, den portugisiske, den rumænske og den finske version.

( 32 ) – Jf. f.eks. dom af 18.7.2013, Eurofit (C-99/12, EU:C:2013:487, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).

( 33 ) – Denne differentiering foretages udtrykkelig i nogle afledte retsakter, som indeholder henvisninger til separate ordninger for force majeure og for »omstændigheder, som ikke kan tilskrives«. Dette var tilfældet med hensyn til Kommissionens (undtagne) forordning (EØF) nr. 1380/75 af 29.5.1975 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende monetære udligningsbeløb (EFT 1975, L 139, s. 37). Jf. i denne forbindelse generaladvokat Lenz’ forslag til afgørelse Denkavit France (266/84, ikke trykt i Sml., EU:C:1985:425, punkt 1, hvor det er anført, at »[i]nden for den skala af omstændigheder, der ikke kan tilregnes den erhvervsdrivende, udgør force majeure altså en yderligere indsnævring af området«).

( 34 ) – Forslag til Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og overgivelsesprocedurerne mellem medlemsstater, KOM(2001) 522 endelig udg. (EFT 2001, C 332 E, s. 305).

( 35 ) – Konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union, vedtaget på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union (EFT 1995, C 78, s. 2).

( 36 ) – Spansk, dansk, tysk, græsk, fransk, italiensk, nederlandsk, portugisisk og finsk. Kun den engelske og den svenske version anvender ikke dette begreb.

( 37 ) – Konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union – Forklarende rapport (EFT 1996, C 375, s. 4).

( 38 ) – Jf. analogt dom af 14.2.2016, C & J Clark International (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 191), og af 18.7.2013, Eurofit (C-99/12, EU:C:2013:487, præmis 37).

( 39 ) – Dom af 18.12.2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C-314/06, EU:C:2007:817, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).

( 40 ) – Dom af 18.12.2007, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C-314/06, EU:C:2007:817, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).

( 41 ) – Jf. dom af 18.7.2013, Eurofit (C-99/12, EU:C:2013:487, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).

( 42 ) – Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolen, dom af 28.9.2015, Bouyid mod Belgien (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, præmis 88), og af 4.12.1995, Ribitsch mod Østrig (CE:ECHR:1995:1204JUD001889691, præmis 38).

( 43 ) – Den litauiske regering og Irland foreslog under retsmødet, at den indstævntes adfærd kunne anses for misbrug af rettigheder. De gjorde gældende, at Tomas Vilkas ved at optræde voldeligt kunstigt skabte betingelserne for sin løsladelse i henhold til artikel 23, stk. 5.

Jeg mener ikke, at begrebet misbrug af rettigheder er relevant i den foreliggende sammenhæng. I henhold til fast retspraksis nødvendiggør bevis på, at der er tale om misbrug, et objektivt element – hvoraf det fremgår, at det formål, som EU-lovgivningen forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i denne lovgivning formelt er overholdt – og et subjektivt element, der består i ønsket om at drage fordel af EU-lovgivningen ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel. Jf. f.eks. dom af 18.12.2014, McCarthy m.fl. (C-202/13, EU:C:2014:2450, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).

Jeg har vanskeligt ved at se, hvordan den eftersøgte ved med vold at have modsat sig overgivelse formelt havde overholdt nogen betingelse i EU-retten. En sådan adfærd vil i henhold til en række nationale retsordener om noget snarere blive betragtet som en hindring af gennemførelsen af en forvaltningsafgørelse, eller hvad en lignende overtrædelse måtte blive kaldt i henhold til national ret.