FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CHRISTINE STIX-HACKL

fremsat den 16. maj 2006 1( )

Sag C-68/05 P

Koninklijke Coöperatie Cosun UA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Appel – realitetsbehandling af nye anbringender – fritagelse for importafgift – sukker – forordning (EØF) nr. 1430/79 – billighed«

I – Indledende bemærkninger

1. Denne appelsag drejer sig i det væsentlige om, hvorvidt afgift på ikke udført C-sukker skal anses for import- eller eksportafgifter i henhold til toldlovgivningen ( ). Den 2. maj 2002 traf Kommissionen en beslutning ( ), hvorved den afslog en anmodning om fritagelse for importafgifter. Appellen er iværksat til prøvelse af Rettens dom af 7. december 2004 ( ), som frifandt Kommissionen.

II – Retsforskrifter

A – Den fælles markedsordning for sukker

2. Rådets forordning (EØF) nr. 1785/81 af 30. juni 1981 om den fælles markedsordning for sukker ( ) (herefter »grundforordningen«) regulerer produktion, import og eksport af sukker. Forordningen fastsætter bl.a. en kvoteordning, der ifølge femtende betragtning til forordningen udgør et middel, der skal garantere producenterne, at de kan afsætte deres produktion til fællesskabspriser.

3. Som led i denne kvoteordning bestemmer grundforordningens artikel 24, at der for hvert produktionsår (dvs. fra den 1. juli i et år til den 30. juni i det følgende år) fastsættes basiskvoter for »A-sukker« og »B-sukker«, som det påhviler hver medlemsstat at fordele mellem sukkerproducenterne på deres område. Virksomhederne får således tildelt en A-kvote og en B-kvote for hvert produktionsår. Alle sukkermængder, der er produceret ud over A- og B-kvoterne, benævnes »C-sukker« eller »sukker ud over kvote«.

4. Afsætningsbetingelserne for sukker varierer i forhold til, hvorledes det er kvalificeret. A- og B-sukker er omfattet af forskellige støttemekanismer, der er fastsat i grundforordningen, og hvorefter der gives højere garantier for sukker, der produceres som A-sukker (garanterede interventionspriser og eksportstøtte i form af restitutioner), end for sukker, der produceres som B-sukker (kun eksportrestitutioner).

5. C-sukker er hverken omfattet af ordningen om prisstøtte eller om eksportrestitutioner. C-sukker må desuden ikke afsættes på det indre marked og skal derfor afsættes uden for Fællesskabet for at blive solgt på verdensmarkedet.

6. Grundforordningens artikel 26 bestemmer herom:

»1. [...] må C-sukker, der ikke overføres [...], ikke afsættes på Fællesskabets interne marked, men skal udføres i uforarbejdet stand inden den 1. januar efter udløbet af det pågældende produktionsår.

[...]

3. Gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel fastsættes efter fremgangsmåden i artikel 41.

De skal især indeholde regler om opkrævning af en afgift på det i stk. 1 omhandlede C-sukker [...], hvis det ikke inden en dato, der skal fastlægges, godtgøres, at C-sukkeret [...] er udført i uforarbejdet stand inden for den krævede frist«.

7. I Kommissionens forordning (EØF) nr. 2670/81 af 14. september 1981 om gennemførelsesbestemmelser for produktion ud over kvoterne inden for sukkersektoren ( ), præciseres betingelserne for, hvornår en udførsel af C-sukker kan anses for at have fundet sted. Forordningens artikel 1 i den affattelse, der fremgår af Kommissionens forordning (EØF) nr. 3892/88 af 14. december 1988 om ændring af forordning nr. 2670/81 ( ), bestemmer bl.a.:

»1. Udførsel som omhandlet i artikel 26, stk. 1, i [grundforordningen] anses for at have fundet sted, hvis:

a) C-sukkeret [...] er blevet udført fra den medlemsstat, på hvis område fremstillingen har fundet sted

b) den pågældende udførselsangivelse er blevet godkendt af den i litra a) omhandlede medlemsstat inden den 1. januar efter udløbet af det produktionsår, hvor C-sukkeret [...] er fremstillet

c) C-sukkeret eller [...] eller en tilsvarende mængde [...] har forladt Fællesskabets toldområde senest 60 dage efter den i litra b) nævnte 1. januar

d) produktet er blevet udført fra den i litra a) omhandlede medlemsstat uden restitution eller afgift [...].

Bortset fra tilfælde af force majeure anses den pågældende mængde C-sukker [...] for at være afsat på det indre marked, hvis ikke samtlige betingelser i første afsnit er opfyldt.

I tilfælde af force majeure træffer det kompetente organ i den medlemsstat, på hvis område C-sukkeret [...] er blevet fremstillet, de nødvendige foranstaltninger på baggrund af de omstændigheder, den pågældende har påberåbt sig«.

8. Artikel 3 i forordning nr. 2670/81, som ændret ved artikel 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3559/91 af 6. december 1991 om ændring af forordning nr. 2670/81 ( ), lyder således:

»1. For de mængder, som efter artikel 1, stk. 1, afsættes på det interne marked, opkræver den pågældende medlemsstat et beløb, som er lig med summen af:

a) for så vidt angår C-sukker, for hver 100 kg af det omhandlede sukker:

– den højeste importafgift, der er gældende pr. 100 kg hvidt sukker eller råsukker alt efter omstændighederne i den periode, der omfatter det produktionsår, hvori det omhandlede sukker er fremstillet, og de seks måneder, der følger efter dette produktionsår

og

– 1 ECU

[...]

4. For de mængder C-sukker [...], som inden udførslen er blevet destrueret eller beskadiget uden at kunne genindvindes, opkræves det i stk. 1 omhandlede tilsvarende beløb ikke i de tilfælde, der af vedkommende organ i den pågældende medlemsstat anerkendes som tilfælde af force majeure«.

B – Billighedsklausulen i Fællesskabets toldlovgivning

9. Fællesskabets toldlovgivning indeholder en mulighed for hel eller delvis godtgørelse af betalte import- og eksportafgifter eller for fritagelse for en toldskyld. Betingelserne for fritagelse er fastsat i artikel 13 i Rådets forordning (EØF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter ( ).

10. Artikel 13, stk. 1 bestemmer:

»Godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter kan indrømmes, når der foreligger andre særlige forhold [...], og der ikke er begået urigtigheder eller åbenlys forsømmelse af den berettigede.

[…]«.

11. Artikel 14 i forordning nr. 1430/79 præciserer, at bestemmelserne i forordningens artikel 13 kun finder anvendelse i forbindelse med godtgørelser af eller fritagelser for eksportafgifter.

12. I henhold til artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1430/79 forstås der ved »importafgift« »told og afgifter med tilsvarende virkning samt landbrugsafgifter og andre afgifter ved indførsel, der er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller i de særlige ordninger, der i henhold til traktatens artikel 235 (nu artikel 308 EF) anvendes på visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter«.

13. I henhold til artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1430/79, forstås der ved »eksportafgift« »landbrugsafgifter og andre afgifter ved udførsel, der er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller i de særlige ordninger, der i henhold til traktatens artikel 235 anvendes på visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter«.

III – De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne ved Retten i Første Instans og den anfægtede dom

A – De faktiske omstændigheder

14. Koninklijke Coöperatie Cosun UA (herefter »Cosun«), et kooperativ, der er etableret i Nederlandene, producerede C-sukker i produktionsårene 1991/1992 og 1992/1993. I perioden fra den 10. februar 1993 til den 23. september 1993, solgte selskabet via sit datterselskab Limako Suiker BV til selskabet Django’s Handelsonderneming et antal partier C-sukker, der var bestemt til eksport til Kroatien og Slovenien. I perioderne fra den 22. juli 1993 til den 16. august 1993 henholdsvis fra den 26. august 1993 til den 24. september 1993 solgte Cosun til selskaberne NV Voeders SA Aliments Serry og Sieger BV partier af C-sukker, der var bestemt til Marokko.

15. Den 24. juni 1993 anmodede Nederlandse Fiscale Inlichtingen- en Opsporingsdienst (den nederlandske undersøgelses- og efterforskningstjeneste for skatter og afgifter, herefter »FIOD«) Hoofdproduktschap Akkerbouw (herefter »HPA«), der er den kompetente myndighed i Nederlandene for anvendelsen af bestemmelserne om den fælles markedsordning, herunder for sukker, om oplysninger under en undersøgelse af bl.a. Django’s Handelsonderneming. FIOD modtog oplysninger fra HPA om uregelmæssigheder i forbindelse med toldpapirer vedrørende udførsler af C-sukker. FIOD anmodede HPA om at være tilbageholdende i forhold til Cosun, i betragtning af den igangværende undersøgelse. De konstaterede uregelmæssigheder i de eksportpapirer, som HPA modtog, gav anledning til en retlig undersøgelse af Django’s Handelsonderneming, idet der forelå mistanke om svig.

16. I juni og august 1993 henvendte HPA sig til Cosun og selskabets datterselskab Limako Suiker og oplyste dem om, at stemplerne i toldpapirerne for varerne til Kroatien og Slovenien ikke var korrekte. I oktober 1993 modtog HPA ukorrekt stemplede formularer vedrørende partier af C-sukker bestemt til Marokko.

17. Den 14. oktober 1993 tilstillede de nederlandske myndigheder Cosun en fortegnelse over numre på eksportformularer, med hensyn til hvilke eksport uden for Fællesskabet ikke var blevet bevist.

18. Den 25. april 1994 krævede HPA, at Cosun betalte 6 284 721,03 nederlandske gylden (NLG), idet selskabet ikke havde godtgjort, at et vist antal partier af C-sukker havde forladt Fællesskabets område med retning mod deres endelige bestemmelsessteder i Kroatien, Slovenien og Marokko. Den 13. juni 1994 blev beløbet i denne opkrævning nedsat til 6 250 856,78 NLG, (2 836 515,14 EUR) på grund af en fejl begået i den første beregning.

19. Den 18. maj 1994 indgav Cosun en klage til HPA over det opkrævede beløb. Den 19. juni 1995 afviste HPA klagen. Den 14. juli 1995 anlagde Cosun sag til prøvelse heraf ved College van Beroep voor het bedrijfsleven (nederlandsk økonomisk forvaltningsdomstol, herefter »CBB«).

20. CBB har i medfør af artikel 234 EF forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål som led i sagen mellem Cosun og HPA vedrørende de afgifter, der var opkrævet hos Cosun på baggrund af, at de omtvistede mængder C-sukker ikke var blevet eksporteret ( ). Med det første spørgsmål har CBB ønsket oplyst, såfremt en afgiftsfritagelse i henhold til artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ikke er mulig for opkrævninger på C-sukker, hvorvidt grundforordningen og forordning nr. 2670/81 da er ugyldige, idet de ikke indeholder mulighed for at indrømme godtgørelse eller fritagelse for opkrævning af en række billighedsgrunde. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke virkninger en eventuel ugyldighed af de nævnte forordninger vil have med henblik på at gennemføre opkrævningen på C-sukker under forhold som i denne sag.

21. Den 24. april 1995 fremsatte Cosun over for HPA en anmodning om fritagelse for de opkrævede afgifter med henvisning til artikel 239 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks ( ) og artikel 905 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 ( ). Den 6. august 2001 indgav Kongeriget Nederlandene en anmodning om fritagelse for importafgifter til Kommissionen til gunst for Cosun.

22. Den 2. maj 2002 vedtog Kommissionen beslutning REM 19/01 om afvisning af den anmodning om fritagelse for importafgifter, som Kongeriget Nederlandene havde indgivet til gunst for Cosun. På grundlag af denne beslutning meddelte HPA den 6. juni 2002 Cosun, at anmodningen om fritagelse ikke kunne tages til følge.

B – Retsforhandlingerne ved Retten i Første Instans og den anfægtede dom

23. Cosun anlagde derefter sag ved Retten i Første Instans med påstand om annullation af Kommissionens beslutning REM 19/01 af 2. maj 2002, og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger. Kommissionen nedlagde påstand om frifindelse, og om, at Cosun tilpligtes at betale sagens omkostninger.

24. Ved dom af 7. december 2004 i sag T-240/02, Koninklijke Coöperatie Cosun UA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, frifandt Retten Kommissionen.

IV – Påstande og anbringender

25. Til prøvelse af Rettens dom har Cosun iværksat appel og nedlagt følgende påstande:

– Den appellerede dom ophæves.

– Domstolen træffer selv afgørelse i sagen ved at annullere den anfægtede beslutning.

– subsidiært, sagen hjemvises til Retten.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger i begge instanser.

26. Cosun støtter sin appel på fire anbringender. For det første gør Cosun gældende, at der er sket en tilsidesættelse af fællesskabsretten, idet Retten har fastslået, at afgiften på ikke udført C-sukker ikke udgør en import- eller eksportafgift i henhold til artikel 13 i forordning nr. 1430/79.

27. For det andet gør Cosun subsidiært gældende, at Retten har set bort fra, at afgiften på ikke udført C-sukker ved anvendelsen af forordning nr. 1430/79 skal behandles som en importafgift. Ifølge denne søgsmålsgrund, der omfatter tre led, har Retten ikke taget hensyn til:

– at afgiften på ikke udført C-sukker skal anses for en told, da den har samme formål som en told

– at den måde, hvorpå størrelsen af afgiften på ikke udført C-sukker fastsættes, indebærer, at afgiften skal anses for en told

– at den måde, hvorpå det beløb, der skal opkræves af ikke udført C-sukker, fastsættes, tyder på, at afgiften skal anses for en told.

28. For det tredje gør Cosun subsidiært gældende, at Retten ved behandlingen af den anden og den tredje søgsmålsgrund, som Cosun subsidiært har anført i stævningen, har handlet i strid med Fællesskabsretten. Dette anbringende omfatter to led:

– Retten er ved behandlingen af den anden søgsmålsgrund, som Cosun har anført subsidiært i stævningen for Retten, gået ud over sagens rammer.

– Retten har med urette set bort fra Cosuns tredje, subsidiære søgsmålsgrund.

29. For det fjerde har Cosun subsidiært anført, at der er sket tilsidesættelse af lighedsprincippet, retssikkerhedsprincippet og billighedsprincippet.

30. Kommissionen har herimod nedlagt påstand om, at appellen delvis afvises af formelle grunde, delvis forkastes som ubegrundet.

V – Første anbringende

A – Parternes argumenter

31. Cosun har gjort gældende, at Retten har begået en retsfejl ved i præmis 36-38 og præmis 47 i den anfægtede dom at have fastslået, at afgiften på C-sukker ikke udgør en landbrugsafgift ved indførsel eller udførsel i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79.

32. Desuden har Retten tilsidesat sin begrundelsespligt ved at fortolke begrebet landbrugsafgift snævert uden at forklare, hvorfor en bredere fortolkning er udelukket.

33. Kommissionen er derimod af den opfattelse, at Retten på ingen måde har fortolket begrebet landbrugsafgift snævert og med rette har fastslået, at afgiften på C-sukker i formel henseende ikke kan anses for en landbrugsafgift ved indførsel eller udførsel i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79.

B – Vurdering

34. Med hensyn til appellantens argument, ifølge hvilket Retten har begået en retsfejl ved ikke nøjagtigt at anføre grundene til, at den har givet artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79 en meget snæver fortolkning, skal der tages udgangspunkt i Rettens begrundelse i præmis 35-38.

35. Retten angiver i det væsentlige tre grunde til den fortolkning, den har valgt.

36. For det første henviser Retten med rette til, at afgiftsbeløbet på C-sukker, ikke svarer til nogen af de tre kategorier, der er anført udtømmende i den nævnte bestemmelse, nemlig for det første told, for det andet afgifter med tilsvarende virkning og for det tredje landbrugsafgifter og andre afgifter ved indførsel og udførsel, der er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik eller i de særlige ordninger, der i henhold til artikel 308 EF anvendes på visse varer, som er frembragt ved forarbejdning af landbrugsprodukter.

37. For det andet fastslår Retten, at det er det manglende bevis for, at en mængde sukker er udført inden for den krævede tidsfrist, der udløser opkrævningen af det nævnte beløb, og at beløbet således opkræves hos producenten af C-sukker som følge af, at dette sukker, som er produceret inden for Fællesskabet ud over kvoter, er blevet afsat på det indre marked.

38. For det tredje har Retten også undersøgt i detaljer, om afgiftsbeløbet på C-sukker svarer til nogen af de tre kategorier.

39. Med hensyn til en eventuel kvalificering som told har Retten fremhævet, at afgiftsbeløbet på C-sukker ikke udgør en told, dvs. en afgift, der er baseret på De Europæiske Fællesskabers fælles toldtarif, jf. artikel 23 EF og 26 EF.

40. Yderligere henviser Retten til fast praksis ( ) for at begrunde, at det ikke drejer sig om en afgift med tilsvarende virkning som en told, da en sådan – hvis det ikke er en told i egentlig forstand – er en økonomisk byrde, som pålægges ensidigt og belaster varer som følge af grænseoverskridelsen, uanset benævnelse eller opkrævningsmåde.

41. Endeligt begrunder Retten, hvorfor det omhandlede beløb ikke er en landbrugsafgift i forbindelse med indførsel og udførsel i egentlig forstand. Således understreger den, at det ikke drejer sig om en afgift, der pålægges landbrugsprodukter som følge af, at de passerer Fællesskabets ydre grænser.

42. Appellantens første argument savner således grundlag.

43. For det andet har appellanten kritiseret, at Retten ikke har givet nogen begrundelse for, at en mindre snæver fortolkning af artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79 er udelukket.

44. Med hensyn til denne kritik skal jeg henvise til, at Retten ikke nøjes med en fortolkning af ordlyden af den omhandlede bestemmelse. Tværtimod går den i dommens præmis 39-46 videre med begrundelsen, før den i præmis 47 drager den endelige konklusion.

45. Retten har således for det første undersøgt formålet, nemlig om der med det beløb, der blev opkrævet af det ikke udførte C-sukker, forfølges de samme formål som med told. I denne sammenhæng fremhæver Retten, at den afgift, der opkræves på sukker ud over kvote, og som ikke er udført, er en del af de foranstaltninger, der findes i den fælles markedsordning for sukker. Vedrørende disse foranstaltninger henviser Retten til, at de tjener til at sikre fælles mål, navnlig at opretholde de nødvendige garantier hvad angår beskæftigelse og producenternes levestandard, at sikre forsyningerne af sukker for alle forbrugere, et fastsat prisniveau samt stabilitet på sukkermarkedet.

46. På denne baggrund understreger Retten, at hver enkelt af de anførte foranstaltninger forfølger specifikke formål eller skal opfylde særlige behov. Retten kommer derfor til den konklusion, at afgiftsbeløbet for produktion af C-sukker ikke forfølger helt de samme formål som en told eller, nærmere bestemt, som importafgifter eller eksportrestitutioner, som er en del af den fælles markedsordning for sukker.

47. Derudover gennemgår Retten formålene med den fælles ordning for samhandelen ved Fællesskabets ydre grænse i almindelighed og den fælles markedsordning for sukker i særdeleshed. I forbindelse hermed udleder Retten med klarhed vigtigheden af forbuddet mod at afsætte sukker på det indre marked og gør udførligt rede for, hvilken betydning der tilkommer sanktioner for overtrædelse af dette forbud. At beløbet, der må betegnes som en straf, også fastsættes på grundlag af importafgifterne, er efter Rettens opfattelse ikke tilstrækkeligt til at gøre dette til en importafgift.

48. I betragtning af den begrundelse, som Retten her har givet, må også appellantens andet argument anses for at savne grundlag.

49. Det første anbringende skal derfor forkastes som ubegrundet.

VI – Andet anbringende

A – Formaliteten

1. Parternes argumenter

50. Efter Kommissionens opfattelse må det andet anbringende afvises, da det gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, og i virkeligheden kun har til formål at opnå en ny pådømmelse af de i stævningen fremsatte påstande, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence.

51. I sit svarskrift anfører Cosun, at det med sit andet anbringende på ingen måde tilsigter en ny behandling af stævningen, men foreholder Retten at have fortolket og anvendt fællesskabsretten forkert, hvoraf følger, at anbringendet skal realitetsbehandles.

2. Vurdering

52. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det andet anbringende kan realitetsbehandles, skal Domstolens faste praksis lægges til grund, ifølge hvilken et retsmiddel skal afvises, når det blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, og end ikke indeholder en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence ( ).

53. Ifølge denne praksis må det andet anbringende afvises, hvis appellanten blot gentager den argumentation, der allerede var gjort gældende i første instans, vedrørende den anfægtede afgørelses påståede manglende begrundelse, uden at anføre, hvilken retlig fejl Retten skulle have begået i den appellerede dom ( ).

54. Men disse udtalelser fra Domstolen må ikke betragtes isoleret og uomtvistelige.

55. Såfremt en appellant nemlig bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten, kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, der allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening ( ).

56. I denne sag er det Rettens vurdering af et retsspørgsmål, den havde fået forelagt, som anfægtes med det andet anbringende. Appellanten har nøjagtigt angivet den retsfejl, der rejses kritik af, og anfægter derfor den fortolkning af fællesskabsretten, som Retten bygger på ( ).

57. Det andet anbringende kan derfor realitetsbehandles.

B – Spørgsmålet om begrundelse

1. Parternes argumenter

58. Efter Cosuns opfattelse har Retten begået en retsfejl selv i tilfælde af, at afgiften på C-sukker formelt set ikke skulle svare til begrebet import- eller eksportafgift i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79, idet Retten i dommens præmis 40-46 forkastede Cosuns argument om, at afgiftsbeløbet på C-sukker må anses for en importafgift som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, da det forfølger de samme formål som en told, idet afgiftsbeløbet er fastsat på grundlag af de afgifter, der gælder ved indførsel af sukker, og skal sikre, at sukker, der er produceret ud over kvote og ikke eksporteret, behandles på samme måde som sukker indført fra tredjelande.

59. Kommissionen, som mener, at dette anbringende skal afvises fra realitetsbehandling, har subsidiært nedlagt påstand om, at Domstolen forkaster anbringendet som ubegrundet.

2. Vurdering

60. Appellanten har for det første gjort gældende, at Retten har set bort fra, at afgiften på C-sukker forfølger samme formål som toldafgifter. På dette punkt foreholder Cosun Retten ikke at have angivet, hvad det særlige formål med afgiften på C-sukker er, og hvad forskellen fra told består i med hensyn til formålet.

61. Som det fremgår af Rettens dom, især af præmis 43, 44 og 45, har Retten ikke kun taget stilling til formålet med importafgifter og eksportrestitutioner, men også forklaret formålet med systemet med markedsordningen for sukker, herunder betydningen af ordningerne vedrørende C-sukker inklusive afgiften.

62. Første led af det andet anbringende skal derfor forkastes som ubegrundet.

63. Inden for rammerne af det andet anbringende har appellanten endvidere gjort gældende, at Retten har set bort fra, at det kan udledes af den måde, (størrelsen af) det beløb, der opkræves af ikke udført C-sukker, fastlægges på, at denne afgift må anses for en toldafgift.

64. Jeg skal herved alene henvise til præmis 44, 45 og 46 i Rettens dom, af hvilke det klart fremgår, at den omstændighed, at beregningen af afgiftsbeløbets størrelse foretages på grundlag af importafgifterne, ikke er ensbetydende med, at dette beløb dermed bliver til en sådan afgift.

65. Appellanten har henvist til en betragtning til forordning (EØF) nr. 2645/70 ( ), hvortil bemærkes, at der er tale om en gennemførelsesforordning, som desuden ikke længere er i kraft.

66. Med hensyn til retsvirkningen af forordning nr. 2645/70 eller forordning nr. 2670/81, som er genstand for sagen, skal jeg desuden påpege, at det her drejer sig om forordninger udstedt af Kommissionen. Disse forordninger gennemfører ganske vist forordninger udstedt af Rådet, men kan ikke ændre grundlæggende retlige klassificeringer, der bliver fastlagt i ranghøjere bestemmelser, og heller ikke indføre en klassificering, som ikke findes dér, såsom f.eks. en retlig kvalificering som importafgift.

67. Det andet anbringende må derfor forkastes som ubegrundet.

VII – Tredje anbringende

A – Parternes argumenter

68. I første led af det tredje anbringende har Cosun anført, at Retten ved vurderingen af den anden søgsmålsgrund har dømt uden for den retstvist, som stævningen afgrænser.

69. Skønt der i denne søgsmålsgrund ikke sættes spørgsmålstegn ved gyldigheden af forordning nr. 2670/81, har Retten ifølge Cosun i præmis 58-62 i den anfægtede dom implicit foretaget en sådan undersøgelse af gyldigheden set i forhold til de almene retsprincipper. Derved har den dømt uden for den tvist, som Cosuns stævning har fastlagt, og således tilsidesat det retsplejeprincip, hvorefter stævningen afstikker grænserne for tvisten.

70. Med hensyn til første led af det tredje anbringende har Kommissionen fremført, at det på ingen måde fremgår af præmis 58-62 i den anfægtede dom, at Retten har undersøgt gyldigheden af forordning nr. 2670/81.

71. I andet led af det tredje anbringende har Cosun fremført det argument, at Retten med urette har afvist at bedømme den anden søgsmålsgrund, hvori sagsøgeren gjorde gældende, at Kommissionen er forpligtet til at undersøge anmodningen om fritagelse ud fra lighedsprincippet, retssikkerhedsprincippet og billighedsprincippet uden for rammerne af den nævnte forordning, hvis artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ikke kan anvendes.

72. Med hensyn til andet led i det tredje anbringende har Kommissionen anført, at de søgsmålsgrunde, som af Cosun benævnes »anden« og »tredje« søgsmålsgrund, af Retten er blevet vurderet samlet under betegnelsen »første led i anden søgsmålsgrund« og »andet led i anden søgsmålsgrund«. Retten har derfor rent faktisk vurderet den såkaldte »tredje søgsmålsgrund« i den anfægtede doms præmis 58-62.

B – Vurdering

73. Det første led i det tredje anbringende drejer sig i det væsentlige om, hvorvidt Retten har overskredet grænserne for tvisten. Når appellanten foreholder Retten at have undersøgt gyldigheden af en retsakt, nemlig af forordning nr. 2670/81, hvis gyldighed sagsøgeren ikke har anfægtet, må appellanten have misforstået dommens ordlyd groft.

74. I præmis 56-62 henviser Retten ganske vist til den nævnte forordning, men undersøger ikke dens gyldighed. Når Retten omtaler denne forordning, er det kun for at give en fuldstændig beskrivelse af den relevante retstilstand. Forordning nr. 2670/81 hører klart til de relevante retskilder for afgift på C-sukker.

75. Appellanten har ved Retten fremført Kommissionens tilsidesættelse af tre retsprincipper. I forbindelse med en undersøgelse af en mulig undtagelse af billighedsgrunde henviste Retten i præmis 58 til en udtrykkeligt formuleret undtagelse fra opkrævning af afgift på C-sukker og fastslog, at en undtagelse i andre tilfælde ikke er tilladt. Da undtagelsesbestemmelsen indeholdes i forordning nr. 2670/81, måtte denne retsakt naturligvis citeres.

76. På lignende vis henviser Retten i præmis 62 til forordning nr. 2670/81, nemlig vedrørende spørgsmålet om retssikkerhedsprincippet. Men også her måtte Retten netop angive en bestemmelse i denne forordning som retskilde til det skyldige afgiftsbeløb.

77. Der behøves ikke nogen juridisk grundig læsning af Rettens udtalelser for at påvise, at appellantens argumentation i første led af det tredje anbringende er endda åbenlyst ubegrundet.

78. Når appellanten i andet led af det tredje anbringende gør gældende, at Retten ikke har undersøgt den tredje søgsmålsgrund, skal jeg for at behandle dette punkt tage udgangspunkt i dommens opbygning og proceduren for Retten.

79. Mens den anden søgsmålsgrund for Retten kun vedrører ligheds- og billighedsprincippet, drejer tredje søgsmålsgrund sig om retssikkerhedsprincippet, lighedsprincippet og billighedsprincippet.

80. Retten har undersøgt alle disse principper. Lighedsprincippet behandler den i præmis 59-61. En mulig undtagelse af billighedsgrunde har Retten undersøgt i præmis 57-58. Endelig behandles retssikkerhedsprincippet i præmis 62.

81. Retten har altså undersøgt alle tre principper. Når appellanten har vanskeligheder med at genfinde sine søgsmålsgrunde i dommen, kan det bero på, at søgsmålsgrundene delvist overlapper hinanden. I øvrigt havde den refererende dommer i sagen for Retten allerede i sin retsmøderapport struktureret søgsmålsgrundene klarere af hensyn til en bedre forståelighed.

82. Følgelig skal det tredje anbringende forkastes i sin helhed som ubegrundet.

VIII – Fjerde anbringende

A – Formaliteten

1. Parternes argumenter

83. Efter Kommissionens opfattelse skal det fjerde anbringende afvises. Første og andet led i det fjerde anbringende består i en gentagelse af de søgsmålsgrunde, der er fremført for Retten, og opfylder derfor ikke begrundelsesbetingelserne i henhold til artikel 58, stk. 1, i Domstolens statut og artikel 112, § 1, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement. Hvad angår det tredje led af det fjerde anbringende, dvs. forskelsbehandlingen af Cosun i forhold til de øvrige producenter af C-sukker, er der her tale om et nyt klagepunkt, som Retten ikke kunne udtale sig om. Derfor skal det fjerde anbringende ifølge Kommissionen afvises.

84. Som svar på, at det fjerde anbringende også skulle indeholde et nyt argument, har Cosun anført, at det herunder alene har uddybet de argumenter, der var blevet fremført for Retten. Derfor skal det fjerde anbringende realitetsbehandles.

2. Vurdering

a) Første og andet led i det fjerde anbringende

85. Hvad angår den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har rejst med hensyn til første led i det fjerde anbringende, skal jeg henvise til, at appellanten allerede i sin stævning i sagen for Retten har gjort gældende både, at det omhandlede C-sukker har status af et importeret produkt, og at afgiften på C-sukker hører til Fællesskabets egne indtægter.

86. Det drejer sig derfor ikke kun om klagepunkter, som ikke blot reelt er ubegrundede, men som først og fremmest allerede er rejst for Retten og derfor må afvises.

87. Med hensyn til andet led i det fjerde anbringende, dvs. den argumentation, der bygger på dommen i De Haan-sagen ( ), viser en sammenligning med stævningen, at appellanten i det væsentlige alene gentager sin argumentation. Det er ikke tilstrækkeligt blot at hævde, at man med denne argumentation anfægter Rettens dom. Såfremt man omvendt kvalificerer anbringendet som liggende uden for stævningen, skal dette kvalificeres som et nyt argument og dermed som et nyt anbringende, der skal afvises.

88. Første og andet led af det fjerde anbringende må derfor afvises.

b) Tredje led i det fjerde anbringende

89. I tredje led i det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten ikke har behandlet forskelsbehandlingen mellem C-sukker-producenter, såsom mellem Cosun og andre producenter af C-sukker.

90. Det drejer sig her om en argumentation, der ikke er blevet fremført for Retten i denne form. I denne appelsag drejer det sig i det væsentlige om, hvorvidt også en ny argumentation eller nye argumenter skal anses for nye anbringender.

91. I denne sammenhæng skal jeg først henvise til Domstolens eget procesreglement. Det fremgår heraf, at det ikke er alle sprogversioner, der indeholder begrebet »argumenter« i de for appelsager relevante bestemmelser. Således taler den tyske version af artikel 112 til forskel fra den franske og nederlandske kun om »Rechtsmittelgründe« uden særskilt at anføre dertil hørende »Argumente« (den danske version taler om »retlige anbringender og argumenter«).

92. Endvidere anvendes der i den franske version af artikel 117 lige som i artikel 112 betegnelsen »moyen« om nye anbringender, hvorimod den tyske og nederlandske bruger helt andre betegnelser, nemlig henholdsvis »Gesichtspunkt« og »grond« (den danske version siger »synspunkter«).

93. Det fremgår i det mindste af ordlyden af Domstolens procesreglement, at »anbringendet« i formel forstand som omhandlet i artikel 112 procesretligt ikke alene er afgørende.

94. I denne sammenhæng skal jeg først henvise til Domstolens faste praksis, ifølge hvilken nye anbringender ikke må fremsættes under sagen, medmindre de bygger på retlige eller faktiske grunde, som først er fremkommet under sagen. Ellers ville en part kunne få adgang til at forelægge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten ( ).

95. Under en appel har Domstolen kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, der er blevet behandlet i første instans ( ).

96. Lige som i sagen Dansk Rørindustri m.fl., hvor appellanten ikke havde gjort et anbringende om tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning som følge af anvendelsen af retningslinjerne gældende, har Cosun i den foreliggende sag ikke allerede for Retten fremført et argument svarende til tredje led i det fjerde anbringende.

97. At appellantens argumentation skal afvises, kan også udledes af Domstolens dom i sagen Atlanta ( ), ifølge hvilken en argumentation, som ændrer selve ansvarsgrundlaget, anses for et nyt anbringende. Dette gælder så meget desto mere i denne sag, hvor Cosun i appelsagen inddrager et andet aspekt af ligebehandlingsprincippet end i sagen for Retten.

98. Ligeledes har Domstolen kvalificeret et anbringende som nyt, med hvilket der under appelsagen blev fremsat en anden fortolkning med hensyn til anvendelsesområdet af det kriterium for kontrollen, der var genstand for sagen ( ).

99. Domstolens restriktive holdning fremgår også klart af dommen i de forenede sager IPK-München, hvor Domstolen afviste et anbringende som nyt, og som derfor ikke kunne antages til realitetsbehandling, da Kommissionen først under appelsagen havde gjort et bestemt argument gældende ( ).

100. Ifølge denne restriktive holdning fra Domstolens side er det afgørende, om argumentet indeholder nye elementer ( ), eller om det blot drejer sig om en uddybning af et argument, der allerede er blevet gjort gældende ( ). Sondringen mellem »anbringende« og »argument« er i hvert fald ikke tilstrækkelig i sig selv ( ).

101. En lignende streng tendens kan også udledes af Domstolens praksis med hensyn til et anbringende, der først er blevet fremført under retsmødet og ikke allerede i appelskriftet ( ).

102. Endelig kan man heller ikke her lægge til grund, at Cosuns anbringende blot er en uddybning af et argument, der allerede er fremført for Retten, i den forstand, der forudsættes i Domstolens praksis.

103. Det drejer sig derfor om et nyt argument, som ifølge Domstolens praksis ikke kan tages i betragtning. Det må nærmest sammenlignes med et selvstændigt anbringende, der for første gang er blevet fremført under appelsagen ( ).

104. Da tredje led af det fjerde anbringende således er et anbringende, der ikke kan realitetsbehandles under appellen, skal det afvises.

IX – Sagsomkostninger

105. I henhold til artikel 122 i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, når der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgør sagen. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i henhold til procesreglementets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Appellanten har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

X – Forslag til afgørelse

106. Herefter skal jeg foreslå Domstolen at træffe følgende afgørelse:

»1) Appellen forkastes.

2) Appellanten betaler sagens omkostninger.«