ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fremgår af ordlyden af artikel 12 og artikel 30, stk. 1, direktiv 2007/46 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer (»rammedirektiv«), som ændret ved forordning nr. 371/2010, at disse bestemmelser tillægger medlemsstaterne en skønsmargin ved fastsættelsen af de foranstaltninger, som er nødvendige for, at køretøjerne bringes i overensstemmelse med den godkendte type.

Analogt i forhold til artikel 29 og 32 i direktiv 2007/46 gælder inden for rammerne af dette direktivs artikel 12 og 30, at når myndighederne i den pågældende medlemsstat af fabrikanten af de omhandlede køretøjer oplyses om en manglende overensstemmelse med den godkendte type, og denne manglende overensstemmelse begrundes ved denne fabrikants fremlæggelse af objektive, pålidelige og seriøse oplysninger, som godtgør en alvorlig risiko for menneskers sundhed og sikkerhed eller miljøet, såfremt de gældende krav overholdes, er disse myndigheder berettigede til ikke uden videre at pålægge en tilbagekaldelse og ombygning af de omhandlede køretøjer eller til ikke uden videre at inddrage den omhandlede typegodkendelse og at foretage deres egen vurdering af disse risici, inden de i givet fald beslutter at foretage denne tilbagekaldelse og denne ombygning, og endog denne inddragelse. Det tilkommer ikke desto mindre denne medlemsstat, i lighed med hvad artikel 29 og 32 i direktiv 2007/46 foreskriver, straks at underrette Kommissionen og de andre medlemsstater om den alvorlige risiko, som den har fået kendskab til, og i givet fald om de foranstaltninger, som fabrikanten har foreslået med henblik på at neutralisere den omhandlede risiko.

Hvis det imidlertid efter denne bedømmelse viser sig, at den alvorlige risiko ikke er godtgjort, påhviler det denne medlemsstat hurtigst muligt at træffe de fornødne foranstaltninger til sikring af, at de omhandlede køretøjer atter bringes i overensstemmelse med den godkendte type. Eftersom den ved rammedirektivet fastsatte godkendelsesprocedure, som det fremgår af dette direktivs anden betragtning, er baseret på princippet om en fuldstændig harmonisering, tillader den skønsmargin, som medlemsstaterne er tillagt ved samme direktivs artikel 12 og 30, dem ikke selv at vurdere nødvendigheden af at nå dette mål om overensstemmelse.

(jf. præmis 69 og 71-74)
Forpligtelsen til at sikre, at kun deponeringsanlæg, som opfylder kravene i direktiv 1999/31, forbliver i drift, indebærer nedlukningen af anlæg, som ikke har opnået godkendelse til fortsat drift. Det følger heraf, at såfremt en medlemsstat ikke gennemfører artikel 14 i direktiv 1999/31 ikke ved at tillade den fortsatte drift, men derimod ved at nedlukke et deponeringsanlæg, skal den følgelig også opfylde kravene med hensyn til nedlukningsproceduren i dette direktivs artikel 13.

(jf. præmis 27 og 28)
42

For så vidt angår det andet anbringendes første led bekræftede Retten, i den appellerede doms præmis 126, Kommissionens tilgang, som tog hensyn til egenværdien af de grunde, der var tilknyttet minerne i Kassandra. Appellanten har dog ikke angivet, i hvilket omfang en sådan tilgang er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, fordi der ikke blev taget hensyn til, at de omhandlede miner ikke var i drift, og at disse grunde ikke kunne have et andet formål end det, der blev lagt til grund. Hvis det antages, at en sådan faktisk omstændighed kan påvirke egenværdien af de omhandlede grunde, fremhævede Retten således, i den appellerede doms præmis 126, at der i Kommissionens vurdering var blevet taget hensyn til den situation og de særlige forhold, der gjorde sig gældende for de omhandlede grunde. Retten kan derfor ikke foreholdes nogen form for tilsidesættelse af sin begrundelsespligt.
De fire første samt niende betragtning til dette direktiv har følgende ordlyd:

»Transaktioner som fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater kan være nødvendige for, at der i Fællesskabet kan skabes vilkår, der svarer til vilkårene i et indre marked, og for dermed at sikre, at det fælles marked etableres og fungerer tilfredsstillende; disse transaktioner må ikke hindres af særlige begrænsninger, ulemper eller fordrejninger som følge af medlemsstaternes skatteregler; der bør derfor for disse transaktioner indføres konkurrencemæssigt neutrale skatteregler, således at virksomhederne kan tilpasse sig vilkårene i det fælles marked, øge deres produktivitet og styrke deres konkurrencemæssige stilling internationalt.

[D]e skatteregler, der gælder for disse transaktioner, er i øjeblikket mindre fordelagtige end dem, der gælder for selskaber, der er hjemmehørende i samme medlemsstat; denne forskelsbehandling må bringes til ophør.

[D]et er ikke muligt at nå dette mål ved at udvide de i medlemsstaterne gældende ordninger til at omfatte hele Fællesskabet, idet forskellene mellem disse ordninger vil kunne føre til fordrejninger; den eneste tilfredsstillende løsning på dette er en fælles beskatningsordning.

[D]en fælles beskatningsordning bør sikre, at en fusion, en spaltning, en tilførsel af aktiver eller en ombytning af aktier ikke beskattes, men skal samtidig tilgodese de finansielle interesser i den stat, hvor det indskydende eller det erhvervede selskab er hjemmehørende.

[…]

[M]edlemsstaterne bør have mulighed for at kunne afslå at anvende direktivet, når en fusion, en spaltning, en tilførsel af aktiver eller en ombytning af aktier har til formål at begå skattesvig eller skatteunddragelse […]«
20

Til støtte for disse ansøgninger anførte sagsøgerne i hovedsagen, at de visa, de har ansøgt om, har til formål at gøre det muligt for dem at rejse ud af den belejrede by Aleppo med henblik på at indgive en ansøgning om asyl i Belgien. En af sagsøgerne i hovedsagen anførte at være blevet bortført af en terrorgruppe og dernæst være blevet slået og tortureret, inden den pågældende endelig blev frigivet mod løsepenge. Sagsøgerne i hovedsagen fremhævede navnlig den vanskelige sikkerhedsmæssige situation i Syrien generelt og i Aleppo i særdeleshed samt den omstændighed, at de som ortodokse kristne risikerer at blive forfulgt på grund af deres tro. Sagsøgerne i hovedsagen tilføjede, at det ikke er muligt for dem at lade sig registrere som flygtninge i nabolandene, bl.a. henset til, at grænsen mellem Libanon og Syrien er lukket.
36

Med henblik på at undgå enhver risiko for omgåelse er det ikke desto mindre vigtigt, at den aktivitet, der udøves på et højere niveau af vandløbet, og som danner grundlag for det kunstige vandløb, ikke har som eneste formål at skabe vandløbet med henblik på, at dette på et lavere niveau udnyttes til elproduktion. Således henhører bl.a. elektricitet produceret fra vandkraft, der stammer fra et kunstigt vandløb, såfremt dette er opstået på et højere niveau ved pumpning alene med det formål at producere den nævnte elektricitet på et lavere niveau, ikke under begrebet vandkraft fra vedvarende energikilder som omhandlet i direktiv 2009/28.
8

Den 2. juni 2008 indgik José María Pérez Retamero en kontrakt med TNT kaldet »»generel« kontrakt om levering af transportydelser«. I henhold til nævnte kontrakt havde TNT overladt det til José María Pérez Retamero at afhente og levere varer på Cataloniens område (Spanien), at udfylde og udarbejde dokumenter med henblik på fortoldningen, idet der blev givet præcise instrukser for udføringen af denne opgave, at laste, at fastgøre, at aflaste og at frigøre de transporterede varer og endelig at håndtere opkrævningen af beløbene vedrørende de afhentede eller leverede forsendelser. Denne kontrakt fastsatte desuden, at TNT helt eller delvist og ensidigt kunne ændre de principper og regler, der fandt anvendelse på transportydelserne. José María Pérez Retamero havde modtaget en mobiltelefon udstyret med et kort fra teleudbyderen Vodafone med henblik på at udføre sit arbejde. I henhold til nævnte kontrakt skulle José María Pérez Retamero ligeledes tegne en transportforsikring og under alle omstændigheder påtage sig ansvaret for tab eller destruktion af varerne samt i tilfælde af forsinket levering. Kontraktens oprindelige varighed var blevet fastsat til seks måneder. Den kunne imidlertid forlænges med efterfølgende perioder af samme varighed. Aflønningen for de tjenesteydelser, vedkommende leverede, bestod i et fast beløb for hver arbejdsdag, og blev udbetalt månedligt. Det fremgik af den omhandlede kontrakt, at det anvendte køretøj skulle være påført TNT’s farver og den af TNT valgte reklame. José María Pérez Retamero havde desuden erklæret at være indehaver af en tilladelse til at udføre transportvirksomhed. Det var i bilag I til denne kontrakt fastsat, at transportøren ville få en tilsynsførende.
I samme afdeling VI bestemmer forordningens artikel 31, der har overskriften »Udveksling af relevante oplysninger, inden en overførsel gennemføres«, følgende:

»1. Den medlemsstat, som gennemfører overførslen af en ansøger […], meddeler udelukkende den ansvarlige medlemsstat de personoplysninger om den person, der skal overføres, som er relevante og tilstrækkelige og ikke omfatter mere, end hvad der kræves for at sikre, at de kompetente myndigheder i henhold til den nationale lovgivning i den ansvarlige medlemsstat er i stand til at yde den pågældende passende bistand, herunder ydelse af akut lægebehandling, der er nødvendig for at beskytte vedkommendes vitale interesser, og for at sikre kontinuitet i den beskyttelse og de rettigheder, som følger af denne forordning og af andre relevante retlige instrumenter på asylområdet. Disse oplysninger meddeles til den ansvarlige medlemsstat inden for en rimelig frist, inden overførslen gennemføres, for at sikre, at dennes kompetente myndigheder i henhold til den nationale lovgivning har tilstrækkelig tid til at træffe de nødvendige foranstaltninger.

2. Den overførende medlemsstat skal, for så vidt den kompetente myndighed i henhold til den nationale lovgivning har adgang til sådanne oplysninger, sende den ansvarlige medlemsstat alle oplysninger, der er væsentlige for at sikre rettigheder for og umiddelbare særlige behov hos den person, der skal overføres, herunder navnlig:

a) eventuelle øjeblikkelige foranstaltninger, som den ansvarlige medlemsstat skal træffe for at sikre, at de særlige behov, som den person, der skal overføres, har, herunder eventuel nødvendig akut lægebehandling, tilgodeses

[…]«
15

For det andet har Spyderen en styregeometri, der opfylder Ackermann-princippet, og har i øvrigt et styretøj, der stærkt afviger fra styretøjet i en bil. I stedet for et rat er Spyderen forsynet med et styr som på en motorcykel med to håndtag med indbyggede kontrolfunktioner på styret. Styret kan i modsætning til rattet i en bil ikke drejes helt rundt: Det maksimale udslag til venstre og højre er ca. 45 grader som på en motorcykel. Dernæst er der hverken kardanled eller styrehus, der omsætter styreakslens drejende bevægelse til en lineær bevægelse som i et motorkøretøj, idet styreakslens drejende bevægelse på Spyderen omsættes til en lineær bevægelse på en anden måde, nemlig ved hjælp af en såkaldt »pitmanarm«. Ligheden med et styretøj til en bil er begrænset til styreakslen, trækstænger og den allerede nævnte styregeometri, der opfylder Ackermann-princippet. Den forelæggende ret har ikke desto mindre anført, at det ikke klart fremgår af den forklarende bemærkning til HS vedrørende pos. 8703, om et styretøj baseret på Ackermann-princippet også for trehjulede letvægtskøretøjers vedkommende er tilstrækkeligt til, at der kan tales om et styretøj af motorkøretøjstypen, således som det er tilfældet for firhjulede motorkøretøjer ifølge den forklarende bemærkning til HS vedrørende pos. 8703, nr. 6).
21

Det er på denne baggrund, at Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (voldgiftsret i skatteretlige sager (center for forvaltningsvoldgift), Portugal) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal momsdirektivets artikel 131 og artikel 138, stk. 1, fortolkes således, at de for så vidt angår levering af varer inden for Fællesskabet er til hinder for, at en afgiftsmyndighed i en medlemsstat nægter at indrømme momsfritagelse for sælgeren af en vare, der har hjemsted i denne medlemsstat, med den begrundelse, at erhververen, der har hjemsted i en anden medlemsstat, hverken er registreret i VIES-systemet eller er underlagt en afgiftsordning i denne medlemsstat for erhvervelser af varer inden for Fællesskabet, selv når erhververen på tidspunktet for overdragelsen er i besiddelse af et gyldigt momsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, som vedkommende anvendte på fakturaerne for transaktionerne, når de materielle, kumulative betingelser for en levering af varer inden for Fællesskabet er opfyldt, dvs. når retten til som ejer at råde over varen er blevet overført til erhververen, og når leverandøren godtgør, at varen er blevet forsendt eller transporteret til en anden medlemsstat, og at varen som følge af denne forsendelse eller transport fysisk har forladt [afgangs]medlemsstatens område og skal modtages af en afgiftspligtig erhverver eller en juridisk person, der handler i denne egenskab i en anden medlemsstat end den, hvorfra varerne afsendes? 2) Er proportionalitetsprincippet til hinder for, at momsdirektivets artikel 138, stk. 1, fortolkes således, at der skal nægtes fritagelse i tilfælde, hvor sælgeren, der har hjemsted i en medlemsstat, har kendskab til, at erhververen, der har hjemsted i en anden medlemsstat, på trods af at vedkommende har et gyldigt momsregistreringsnummer i denne anden medlemsstat, hverken er registreret i VIES-systemet eller underlagt en afgiftsordning i denne medlemsstat for erhvervelser af varer inden for Fællesskabet, men har en forventning om at ville blive registreret som forhandler inden for Fællesskabet med tilbagevirkende kraft?«
20

Den forelæggende ret har anført, at de nationale domstole har haft forskellige tilgange, og har i denne henseende henvist til to sager. I den første af disse sager fastslog den kompetente ret, at en sagsøger kunne indgive sin anmodning om fuldbyrdelse af en retsafgørelse direkte til Family Court (domstol for familieretlige sager), og at der måtte være tale om en fejl i den nationale lovgivning, som pålagde at gå via centralmyndigheden. I den anden af de nævnte sager – der ikke vedrørte fuldbyrdelse af en retsafgørelse, men ændring heraf – udtrykte den kompetente ret forbehold over for dommen i den førstnævnte sag og var af den opfattelse, at det var obligatorisk for sagsøgeren at indgive sin anmodning via centralmyndigheden. Den forelæggende ret har tilføjet, at REMO, som er blevet adspurgt inden for rammerne af hovedsagen, derimod har gjort gældende, at den nationale lovgivning ikke indeholder nogen fejl ved at fastsætte en obligatorisk indgivelse til centralmyndigheden, og at det var tilsigtet, at de pågældende nationale bestemmelser blev affattet på denne måde.
3

Artikel 1 i direktiv 83/189 havde følgende ordlyd: »I dette direktiv forstås ved: 1) »produkt«, alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter, herunder også fiskeriprodukter 2) »teknisk specifikation«, en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder forskrifter for varen vedrørende handelsmæssig betegnelse, terminologi, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering samt procedurer for overensstemmelsesvurdering. […] 3) »andet krav«, et krav, der ikke er en teknisk specifikation, og som pålægges et produkt af bl.a. forbruger- eller miljøbeskyttelseshensyn, og som vedrører produktets livscyklus efter markedsføring, såsom betingelser for anvendelse, genanvendelse, genbrug eller bortskaffelse, når disse betingelser kan influere betydeligt på sammensætningen af produktet, dets natur eller afsætningen af det. […] 9) »teknisk forskrift«, en teknisk specifikation eller et andet krav, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, samt medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt, jf. dog artikel 10. […] 10) »udkast til teknisk forskrift«, teksten til en teknisk specifikation eller et andet krav, herunder administrative bestemmelser, der er udarbejdet med henblik på at vedtage den eller senere få den vedtaget som en teknisk forskrift, og som befinder sig på et forberedende stadium, hvor det stadig er muligt at foretage væsentlige ændringer. […]«
11

Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (lov af 4.2.1994 om ophavsret og beslægtede rettigheder, Dz. U. 2006, nr. 90, position 631) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »lov af 4.2.1994 om ophavsret og beslægtede rettigheder«), bestemmer i artikel 20: »1. Producenter og importører af: 1) båndoptagere, videobåndoptagere og andre lignende apparater 2) kopimaskiner, scannere og andre lignende reprografiske apparater, der gør det muligt at reproducere et eksemplar af et offentliggjort værk helt eller delvist 3) tomme medier til optagelse af værker eller frembringelser beskyttet af ophavsretsbeslægtede rettigheder til eget privat brug ved hjælp af de under nr. 1 og 2 anførte apparater har pligt til at betale et gebyr på højst 3% af salgsprisen for disse apparater og medier til de i stk. 5 fastsatte kollektive forvaltningsorganisationer, der handler på vegne af ophavsmændene, de udøvende kunstnere, producenterne af lyd- og billedoptagelser samt forlæggerne. 2. De gebyrer, der opkræves for salget af båndoptagere og andre lignende apparater samt for tomme medier til brug for disse apparater, fordeles som følger: 1) 50% til ophavsmændene 2) 25% til de udøvende kunstnere 3) 25% til producenterne af lydoptagelser. […] 4. De gebyrer, der opkræves for salget af reprografiske apparater samt for tomme medier til brug for disse apparater, fordeles som følger: 1) 50% til ophavsmændene 2) 50% til forlæggerne. 5. Ministeren med ansvar for kultur og beskyttelse af den nationale arv fastsætter ved bekendtgørelse – efter høring af de kollektive forvaltningsorganisationer for ophavsret eller beslægtede rettigheder, sammenslutningerne af ophavsmænd, udøvende kunstnere, producenter af lyd- og billedoptagelser og forlæggere samt sammenslutningerne af producenter eller importører af tomme apparater og medier som omhandlet i stk. 1 – følgende: kategorier af de i stk. 1 nævnte apparater og medier samt omfanget af de i stk. 1 nævnte gebyrer under hensyntagen til de pågældende apparaters og mediers kapacitet til reproduktion af værker samt deres bestemmelse til andre funktioner end reproduktion af værker, metoden til opkrævning og fordeling af gebyrerne samt de kollektive organisationer til forvaltning af ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder, der har beføjelse til at opkræve gebyrerne.«
Retten indledte for det andet en undersøgelse af de 11 anbringender om annullation, som Front Polisario havde fremført til støtte for sit søgsmål, idet den anførte følgende i den appellerede doms præmis 116-117:

»116 Indledningsvis må det konstateres, at det fremgår af den af Front Polisario fremførte argumentation til støtte for alle sine anbringender, at bevægelsen har nedlagt påstand om annullation af den [omtvistede] afgørelse, i det omfang denne har godkendt, at den aftale, som er omhandlet i afgørelsen, finder anvendelse på Vestsahara. Som det fremgår af de ovenfor nævnte betragtninger om, hvorvidt Front Polisario er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede aftale, er det netop fordi, denne aftale har vist sig også at finde anvendelse på Vestsahara, at Front Polisario er umiddelbart og individuelt berørt af den [omtvistede] afgørelse.

117 Det må ligeledes konstateres, at Front Polisario har påberåbt sig flere anbringender, hvoriblandt de to første vedrører den [omtvistede] afgørelses eksterne lovlighed, mens de andre vedrører dens interne lovlighed. Sagsøgeren har i det væsentlige påberåbt sig, at den [omtvistede] afgørelse er ulovlig, eftersom den tilsidesætter både EU-retten og den internationale ret. Alle søgsmålets anbringender rejser i virkeligheden tvivl om, hvorvidt der findes et absolut forbud mod, at der på vegne af Unionen kan indgås en international aftale, som vil kunne anvendes på et område, der er under faktisk kontrol af en tredjestat, selv om denne stats suverænitet over dette område ikke er anerkendt af Unionen eller af dens medlemsstater eller mere overordnet af nogen stater (herefter »et omstridt område«), og, i givet fald, om der i denne forbindelse eksisterer en skønsbeføjelse for EU’s institutioner, hvilke grænser denne beføjelse er underlagt, og under hvilke betingelser den kan udøves.
56

Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (dom af 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, præmis 41, og af 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl., C-110/15, EU:C:2016:717, præmis 60).
48

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første til det tredje spørgsmål besvares med, at det i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, fastsatte begreb »judiciel[…] myndighed« er et selvstændigt EU-retligt begreb, og at denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at et organ henhørende under den udøvende magt, såsom det litauiske justitsministerium, bliver udpeget som »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1.
13

Den 14. juli 2016 fremlagde de ungarske myndigheder et svar på denne anmodning, hvoraf det bl.a. fremgår, at den offentlige anklagemyndighed er uafhængig af den udøvende magt, og at dens opgave under hele forundersøgelsesproceduren er at sikre, at politimyndighederne overholder loven, og at den mistænkte kan udøve sine rettigheder. De ungarske myndigheder præciserede ligeledes, at den offentlige anklagemyndighed inden for rammerne af denne opgave kan ændre eller annullere en afgørelse truffet af en politimyndighed, når denne optræder som instruerende myndighed, og såfremt den finder, at afgørelsen ikke stemmer overens med loven eller med genstanden for efterforskningen. De nævnte myndigheder anførte endvidere, at den anklagemyndighed, der har godkendt en national arrestordre udstedt af en politimyndighed, kan intervenere under den pågældende straffesag som repræsentant for den offentlige anklagemyndighed.
Udtalelsen af 7. april 2016 afsagt af Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien) i starten af perioden for gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, hvorved de nationale retsinstanser, som skal træffe afgørelse i en procedure indledt til prøvelse af en afgørelse om varetægtsfængsling, gives mulighed for at afgøre, om opretholdelsen af en tiltalts varetægtsfængsling under straffesagens hovedforhandling ligeledes skal være underlagt domstolskontrol vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der er begrundet mistanke om, at den pågældende har begået den lovovertrædelse, som han er tiltalt for, bringer ikke de mål, som dette direktiv tilstræber, i alvorlig fare efter udløbet af gennemførelsesfristen.