Til de fortolkningsbidrag, der følger af den almindelige opbygning af hele artikel 26, skal derimod føjes de bidrag, der kan hentes af begrundelserne for den samlede fællesskabsretlige ordning vedrørende sammenstikning.

Denne fortolkning bør for mig at se foretages ud fra betragtning nr. 15 til forordning nr. 816/70 (betragtning nr. 28 til forordning nr. 337/79), der har følgende ordlyd: »i betragtning af [sammenstikningens] mulige virkninger er det nødvendigt at fastsætte regler for brugen deraf, især for at undgå misbrug«.

a) Som det fremgår af denne formulering, er den fællesskabsretlige ordning vedrørende sammenstikning streng. Men med hensyn til vine produceret i Fællesskabet, der er de eneste, for hvilke der gælder en fuldstændig ordning, kan man i det mindste konstatere, at denne strenghed kun gælder vine bestemt for direkte forbrug. For bordvine og vine, der er egnede til produktion af bordvine, opstiller stykkerne I-3 i artikel 26, jf. ovenfor, nøjagtige regler vedrørende kvaliteten (stk. 1), farven (stk. 3) på de vine, der må sammenstikkes, samt de zoner, hvor sammenstikningen kan finde sted (stk. 2). Med hensyn til kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (k.v.b.d.) kan den vin, der er resultatet af en sammenstikning af en sådan vin med en vin, der ikke har betegnelsen k.v.b.d. eller med en vin med betegnelsen k.v.b.d., der ikke har ret til navnet fra det samme dyrkningsområde, i princippet ikke leveres til direkte menneskeligt forbrug, jf. artikel 4 bis i Kommissionens forordning nr. 1972/78 af 16. august 1978 om gennemførelsesbestemmelser for ønologiske fremgangsmåder.

For sammenstikninger til industrielt brug gælder derimod ingen særlige regler. Dels berøres disse ikke af stykkerne I-3 i artikel 26. Dels bestemmer artikel 27, stk. 3, litra a), i forordning nr. 816/70 udtrykkeligt, at »vin, som ikke svarer til definitionerne« på vin egnet til produktion af bordvin og på bordvin »og som stammer fra vinstoksorter«, der er godkendt til dyrkning inden for Fællesskabet, »må kun anvendes til vinbondens eget forbrug, produktion af vineddike eller til destillering«.

For at forstå denne forskellige behandling er det efter min opfattelse nødvendigt at forklare formålet med den fællesskabsretlige vinpolitik.

Det gælder for alle vine, herunder de vine, der på grund af deres ringere kvalitet er bestemt til industrielt brug som eddikefremstilling, at ordningen især er begrundet i hensynet til folkesundheden, beskyttelsen af forbrugerne og redeligheden i handelsomsætningen. Men for vine, der forbruges direkte, kommer herudover hensynet til at opnå en produktion af den højest mulige kvalitet. Netop denne betragtning forklarer de særlig strenge regler i ordningen vedrørende sammenstikningen af disse vine.

Med hensyn til sammenstukne vine fra tredjelande opererer artikel 26, stk. 4, der regulerer den væsentligste del af ordningen inden for området, derimod ikke udtrykkeligt med en sondring efter vinens bestemmelse, jf. ovenfor. Men eftersom ordningen vedrørende sammenstikning af vine fra Fællesskabet kun omhandler vine bestemt til direkte forbrug, må der foreligge ganske særlige grunde for at antage, at det skulle forholde sig anderledes med hensyn til vine fra tredjelande.

Efter min opfattelse foreligger der kun sådanne særlige grunde for vine bestemt til direkte menneskeligt forburg. De vine, der er produceret inden for Fællesskabet, er faktisk underlagt en ensartet ordning ved, at der gælder en fælles definition af »bordvin«, jf. ovenfor, hvorfor der ikke er nogen ulemper ved, at de vine, der opfylder denne definition, blandes indbyrdes eller med vine, der er egnede til produktion af bordvin, som også omfattes af den fælles definition. Vine fra tredjelande opfylder derimod ikke isoleret set fælles kvalitetskriterier, selv ikke når de har gennemgået en kvalitetskontrol i den stat, hvor de er produceret, og underkastes heller ikke tilsvarende kontrolforanstaltninger. Garantierne for kvaliteten af hver enkelt af disse vine risikerer således at blive uden virkning, såfremt disse vine blandes.

For vine bestemt til eddikefremstilling erder intet behov for en kvalitetskontrol. Der er derfor ingen grund til at forbyde sammenstikning af disse vine, naturligvis under forudsætning af, at vinene i øvrigt opfylder alle nødvendige betingelser for indførsel til Fællesskabet. Som det hedder i maksimen, »når loven ophører at have mening, ophører loven selv«.

Den begrundelse for en forskellig behandling, som den franske regering har fremført, nemlig nødvendigheden af at udvide afsætningsmulighederne for vine fra Fællesskabet mest muligt — på et marked, der er karakteriseret af overskudsproduktion — er efter min opfattelse ikke relevant. Hvis det er rigtigt, at fællesskabspræference udgør et grundlæggende princip for den fælles landbrugspolitik, kan dette princip for mig at se kun sikres overholdt ved hjælp af foranstaltninger, der indføres i dette øjemed, men ikke ved i overdreven grad at udstrække rækkevidden af en bestemmelse, hvis anvendelse i protektionistisk retning, jeg ikke kan finde en juridisk begrundelse for.

Alt i alt mener jeg, at de argumenter, jeg netop har fremført, og som støttes på grundlaget for den fællesskabsretlige ordning om sammenstikning, samt de bidrag, der kan udledes af den almindelige opbygning af artikel 26, er afgørende for fortolkningen af den omtvistede bestemmelse.

Jeg skal herefter foreslå, at Domstolen i sin besvarelse af det spørgsmål, der er forelagt af Tribunal de grande instance de Paris (XI. afdeling), kender for ret, at artikel 26, stk. 4, i Rådets forordning nr. 816/70 af 28. april 1970 om supplerende regler for den fælles markedsordning for vin ikke omfatter vine bestemt til fremstilling af eddike.