I det konkrete tilfælde med et erstatningssøgsmål, hvorved tilsigtes erstatning for det angiveligt lidte tab som følge af Unionens retsinstansers eventuelle tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid, skal udgangspunktet for den forældelsesfrist på fem år, der er fastsat i artikel 46 i statutten for Domstolen, når en beslutning har afsluttet den omtvistede sagsbehandlingstid, fastsættes til den dato, hvor denne beslutning blev vedtaget. Denne dato udgør nemlig en bestemt dato, der er fastsat på grundlag af objektive kriterier. Den sikrer, at retssikkerhedsprincippet overholdes, og den giver mulighed for at beskytte sagsøgerens rettigheder.

I tilfælde af et vedvarende tab finder forældelsen i henhold til artikel 46 i statutten for Domstolen anvendelse på den periode, der ligger mere end fem år forud for tidspunktet for afbrydelsen af forældelsen, uden at påvirke eventuelle rettigheder, der er stiftet under senere perioder. Det ikke-økonomiske tab i form af skade på omdømmet er vedvarende. Selv om skaden på omdømmet kan antage forskellige former, er den nemlig generelt en skade, som fornys dagligt og forlænges, så længe den angivelige årsag til en sådan skade ikke bringes til ophør. Dette er bl.a. tilfældet, når den påberåbte skade på omdømmet angiveligt udspringer af en kommissionsbeslutning, som i første omgang blev vedtaget og offentliggjort ved en pressemeddelelse, og som derefter blev offentliggjort i sammendrag i Den Europæiske Unions Tidende.

Hvad angår et søgsmål med påstand om erstatning for tab af indtægter, som er forårsaget af Kommissionens angiveligt tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i en beslutning, som har været genstand for en annullationsdom fra Unionens retsinstanser, har dette søgsmål, når sagsøgeren nedlægger påstand om erstatning for et tab, som dels er forskelligt fra det, der ville følge af Kommissionens ukorrekte opfyldelse af annullationsdommen, dels supplerer de beløb, som Kommissionen betalte for at opfylde denne dom, hverken samme genstand eller samme virkning som et eventuelt annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af Kommissionens foranstaltning af december 2014 og kan følgelig ikke afvises som procedurefordrejning.

Erstatningssøgsmålet vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold for dens institutioners handlinger eller undladelser blev indført som et selvstændigt retsmiddel i forhold til andre retsmidler og har en særlig funktion i søgsmålssystemet og er underlagt betingelser, som er udformet med henblik på dets specielle formål.

Hvad angår et søgsmål med påstand om erstatning for tab af indtægter, som er forårsaget af Kommissionens angiveligt tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i en beslutning om pålæggelse af en bøde, kan sagsøgeren ikke med føje øre gældende, at de omkostninger til bankgarantien, som selskabet har betalt, følger direkte af ulovligheden af denne beslutning, eftersom sagsøgeren efter vedtagelsen af den nævnte beslutning besluttede ikke fuldt ud at opfylde sin forpligtelse til straks at betale bøden, men stillede en bankgaranti for en del af bøden i overensstemmelse med den af Kommissionen tilbudte mulighed.

Det tab, som sagsøgeren har påberåbt sig, følger i denne henseende direkte og bestemt af selskabets eget valg om ikke at opfylde sin forpligtelse til at betale hele bøden. Såfremt sagsøgeren havde besluttet at betale hele bøden straks, ville selskabet have undgået omkostningerne til bankgaranti for det ikke-betalte beløb. Det skal følgelig afvises, at der foreligger en tilstrækkelig direkte årsagsforbindelse mellem den angiveligt tilstrækkeligt kvalificerede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i den anfægtede beslutning og betalingen af omkostningerne til bankgarantien.

(jf. præmis 91-93)