FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 11. juli 2013 ( 1 )

Sag C-262/12

Association Vent De Colère! Fédération nationale, Alain Bruguier, Jean-Pierre Le Gorgeu, Marie-Christine Piot, Eric Errec, Didier Wirth, Daniel Steinbach, Sabine Servan-Schreiber, Philippe Rusch, Pierre Recher, Jean-Louis Moret, Didier Jocteur Monrozier

mod

Ministre de l’Écologie, du Développement durable, des Transports et du LogementogMinistre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig))

»Statsstøtte — artikel 107, stk. 1, TEUF — begrebet statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler — elektricitet fremstillet ved hjælp af vindenergi — købsforpligtelse til en højere pris end markedsprisen — fuldstændig kompensation — »PreussenElektra«-retspraksis — bidrag, som de endelige elektricitetsforbrugere skal betale«

1. Dette præjudicielle spørgsmål, der er stillet af Conseil d’État, Frankrig, vedrører fortolkningen af et enkelt af kriterierne i begrebet statsstøtte, nemlig statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med det indre marked for elektricitet. Tvisten i hovedsagen tager udgangspunkt i den stævning, som sammenslutningen Vent de Colère! – Fédération nationale og 11 andre sagsøgere (herefter »Vent de Colère m.fl.«) har indgivet til Conseil d’État til prøvelse af to ministerielle bekendtgørelser om fastsættelse af betingelser for køb af elektricitet produceret i anlæg, der anvender vindenergi (herefter »de omtvistede bekendtgørelser«) ( 2 ).

2. Hovedspørgsmålet, der er indbragt for Domstolen, vedrører finansiering af kompensationen for de meromkostninger, der pålægges distributører af elektricitet, der hidrører fra vindenergi i Frankrig, som følge af forpligtelsen til at købe denne elektricitet til en pris, der er højere end markedsprisen. Distributørerne er underlagt den pågældende forpligtelse i henhold til lov nr. 2000-108 af 10. februar 2000 om modernisering og udvikling af den offentlige elektricitetstjeneste ( 3 ). Ifølge denne lov kompenseres meromkostningerne som følge af købsforpligtelsen af en fond for den offentlige elektricitetstjeneste, som forvaltes af Caisse des dépôts et des consignations (herefter »CDC«), som får sine midler fra de bidrag, som de i den pågældende lov omhandlede producenter, leverandører og distributører skal betale.

3. Den mekanisme, der er indbragt for den forelæggende ret, og som følger af ændringen af lov nr. 2000-108 (herefter »den ændrede lov nr. 2000-108«) ( 4 ), bestemmer imidlertid, at meromkostningerne som følge af ovennævnte købsforpligtelse kompenseres fuldt ud gennem de afgifter, som de endelige elforbrugere i landet betaler. Sagsøgerne i hovedsagen mener, at der er tale om statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.

4. Det er således på baggrund af retspraksis vedrørende de mekanismer, der indirekte indrømmes via oprettelsen af fonde eller organer, som skal forvalte de pengestrømme, der kan udgøre statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF ( 5 ), og på baggrund af støtteforanstaltninger, der finansieres ved hjælp af afgiftslignende skatter eller obligatoriske bidrag ( 6 ), at Domstolen skal besvare det forelagte spørgsmål. Ligeledes skal fremhæves den retspraksis, der er inspireret af Domstolens løsning i PreussenElektra-sagen ( 7 ), i hvilken de ressourcer, der skulle finansiere støtteordningen inden for sektoren for vedvarende energi, som generaladvokat Jacobs fastslog, på intet tidspunkt stod til rådighed for en offentlig myndighed. Disse beløb forlod således aldrig den private sektor ( 8 ).

I – Retsforskrifter

5. Den ved Conseil d’État anfægtede finansieringsordning kan sammenfattes således.

A – Købsforpligtelse til fordel for anlæg, der anvender vindenergi

6. I henhold til artikel 10 i den ændrede lov nr. 2000-108 kan producenter af elektricitet på det nationale område, navnlig fra anlæg til produktion af elektricitet, der anvender vindenergi og er placeret inden for en udviklingszone for vindenergi ( 9 ), på anmodning, og såfremt de selv opfylder visse krav ( 10 ), drage fordel af en købsforpligtelse til den således producerede elektricitet.

7. Skyldnerne i forbindelse med denne købsforpligtelse er distributører, der benytter det net, som anlægget er tilsluttet, dvs. Électricité de France (herefter »EDF«) og de ikke-nationaliserede distributører ( 11 ), der afsætter denne elektricitet i deres respektive forsyningsområder. Gennemførelsen af disse bestemmelser resulterede i indgåelsen af en købsaftale, der er underlagt de i loven fastsatte krav ( 12 ). Retningslinjerne for beregning af denne pris følger af en formel fastlagt ved bekendtgørelse udstedt af økonomi- og energiministrene i medfør af artikel 8 i dekret nr. 2001-410 af 10. maj 2001 efter høring af Conseil supérieur de l’énergie og Commission de régulation de l’énergie (herefter »CRE«). I artikel 10, femte afsnit, i den ændrede lov nr. 2000-108 fastsættes der endvidere en forpligtelse for EDF til at købe overskydende elektricitet på samme vilkår som dem, der gælder for indgåelsen af den obligatoriske købsaftale, idet det præciseres, at EDF’s køb ligeledes giver sidstnævnte ret til en kompensation.

B – Kompensationsmekanismerne til fordel for elektricitetsselskaber, der er underlagt købsforpligtelsen

8. Det følger af næstsidste afsnit i artikel 10 i den ændrede lov nr. 2000-108, at de meromkostninger, der for distributørerne af elektricitet følger af indførelsen af købsforpligtelsen, kan kompenseres fuldt ud i medfør af artikel 5, stk. I, i den ændrede lov nr. 2000-108 i form af »byrder, der kan tilskrives offentlige tjenesteydelser, som er betroet elektricitetsselskaber«.

9. I henhold til denne bestemmelse tages der ved beregningen af de meromkostninger, der kan give ret til kompensation, hensyn til »de omkostninger, som EDF undgår eller eventuelt de omkostninger, som ikke-nationaliserede distributører undgår [...] med henvisning til markedspriserne på elektricitet eller for ikke-nationaliserede distributører med henvisning til de salgspriser, der er nævnt i […] artikel 4 [i den ændrede lov nr. 2000-108], i forhold til den del af elektriciteten, der er erhvervet til disse priser, i den samlede forsyning, idet de mængder, der er købt i henhold til artikel 8 og 10 [i den pågældende lov], trækkes fra«, herunder »når de pågældende anlæg drives af [EDF] eller af en ikke-nationaliseret distributør«.

10. De udgifter, som de pågældende operatører skal afholde, beregnes på grundlag af passende regnskaber, som føres af ovennævnte operatører etableret i henhold til regler fastsat af CRE og under dennes kontrol. Energiministeren fastsætter årligt afgiftsbeløbet på forslag af CRE. Som det blev præciseret i retsmødet, er det kun differencen mellem de udgifter, der følger af købsforpligtelsen, og de bidrag, som CDC modtager fra sine egne kunder, der indbetales på en særlig konto i CDC.

11. CDC betaler beløb svarende til de omkostninger, der giver ret til kompensation, tilbage til de pågældende operatører fire gange om året, idet CDC har en særlig konto til dette formål, hvortil den endelige elforbrugers bidrag indbetales, og som den bruger til disse forskellige transaktioner.

C – De endelige elforbrugeres bidrag

12. Kompensationen til de operatører, der er omfattet af købsforpligtelsen, lægges over på de endelige elektricitetsforbrugere i landet i henhold til den i artikel 5 i den ændrede lov nr. 2000-108 opstillede fremgangsmåde.

13. Størrelsen af dette bidrag, der fastsættes årligt af energiministeren på forslag af CRE, »beregnes i forhold til, hvor meget elektricitet der er brugt«, og »således at bidragene dækker alle omkostningerne [...] og CDC’s administrationsomkostninger [...] og budgettet for den nationale ombudsmand inden for energi« under to lofter ( 13 ). I princippet skal de beløb, der indsamles i løbet af et år, dække alle udgifter i tilknytning til dette regnskabsår, men en reguleringsmekanisme gør det muligt at debitere bidrag for det efterfølgende år omkostninger, der ikke er dækket i det indeværende år.

14. Bidraget betales af den endelige elforbruger i forbindelse med betalingen af elregningen eller regningen for brug af nettene afhængigt af den mængde elektricitet, der er blevet leveret. Der er fastsat særlige bestemmelser for grænseoverskridende køb af elektricitet og for forbrugere, der producerer deres egen energi eller for energi, der frembringes af en producent, som de er direkte tilsluttet.

II – Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen

15. Ved stævning af 6. februar 2009 anlagde Vent de Colère m.fl. et søgsmål ved Conseil d’État med påstand om annullation af de omtvistede bekendtgørelser under henvisning til, at der foreligger en overskridelse af beføjelser.

16. Ifølge den forelæggende ret udgør køb af elektricitet fremstillet af anlæg, der anvender vindenergi, til en pris, der er højere end markedsværdien, en fordel, der kan påvirke handelen mellem medlemsstaterne og have indflydelse på konkurrencen. Med hensyn til kriteriet om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, minder Conseil d’État om, at det i sin UNIDEN-afgørelse af 21. maj 2003 ( 14 ) anvendte ovennævnte PreussenElektra-dom og fastslog, at den finansielle byrde i tilknytning til købsforpligtelsen til fordel for anlæg, der anvender vindenergi, var fordelt på et antal virksomheder, uden at offentlige midler hverken direkte eller indirekte bidrog til finansieringen af støtten, og det fastslog således, at den tidligere købsmekanisme for elektricitet fremstillet af anlæg, der anvender vindenergi, ikke udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.

17. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om konsekvenserne af ændringen af lov nr. 2000-108, navnlig i lyset af dommen i sagen Essent Netwerk Noord m.fl., i hvilken Domstolen fastslog, at en finansiering via et pristillæg, der udgør en afgift, som staten pålægger købere af elektricitet, mens midlerne i øvrigt forbliver under statens kontrol, skal betragtes som statsstøtte, som ydes ved hjælp af statsmidler.

18. Det er på denne baggrund, at Conseil d’État med afgørelse af 15. maj 2012 udsatte sagen og forelagde Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »I betragtning af den ændrede finansieringsmåde af kompensationen for de meromkostninger, som er blevet pålagt [EDF] og de i artikel 23 i lov nr. 46-628 af 8. april 1946 om nationalisering af elektricitets- og gasindustrien omhandlede ikke-nationaliserede distributører på grund af forpligtelsen til at købe elektricitet udvundet i anlæg, der anvender vindenergi, til en højere pris end markedsprisen for den pågældende energi i medfør af lov nr. 2003-8 af 3. januar 2003, skal denne ordning da fremover anses for at være en statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i bestemmelserne i artikel [107, stk. 1, TEUF]?«

19. Anmodningen om en præjudiciel afgørelse blev indgivet til Domstolens Justitskontor den 29. maj 2012. Vent de Colère m.fl., Syndicat des énergies renouvelables ( 15 ), den franske og den græske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige bemærkninger.

20. Under retsmødet, der blev afholdt den 24. april 2013, fremsatte Vent de Colère m.fl., Syndicat des énergies renouvelables, den franske og den græske regering samt Kommissionen mundtlige bemærkninger.

III – Bedømmelse

A – Behandlingen af det præjudicielle spørgsmål

21. Indledningsvis skal jeg bemærke, at nogle af de parter, der har fremsat skriftlige bemærkninger for Domstolen, opfordrer den til enten at omformulere eller supplere det spørgsmål, som Conseil d’État har forelagt for den.

22. Vent de Colère m.fl. foreslår således dels, at retspraksis i dommen i sagen Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg ( 16 ) indgår i vurderingen, for at kontrollere, om en købsforpligtelse til en fast pris som den, der er tale om i hovedsagen, opfylder kravene i denne retspraksis. Dels rejser Vent de Colère m.fl. en problematik omkring direktiv 2003/54/EF ( 17 ) og foreslår, at Domstolen afgør spørgsmålet om, hvorvidt dette direktiv forpligter de nationale domstole til at ophæve en national købsforpligtelse til elektricitet, som er vedtaget i strid med udtalelsen fra den nationale reguleringsmyndighed, dvs. CRE.

23. Kommissionen foreslår, at spørgsmålet omformuleres, idet den gør gældende, at ændringen af finansieringsformens art ikke er afgørende for besvarelsen af det foreliggende spørgsmål. Den foreslår derfor, at Domstolen udtaler sig om den nationale lovgivning i sin helhed og ab initio, for så vidt som den indeholder bestemmelser om fuld kompensation for de meromkostninger, der pålægges systemoperatører i henhold til artikel 2 i direktiv 2009/72.

24. I denne forbindelse skal det bemærkes, at når Domstolen får forelagt en anmodning om præjudiciel afgørelse, er dens opgave i højere grad at oplyse den nationale ret om rækkevidden af EU-bestemmelserne, med henblik på at sætte den nationale ret i stand til at anvende disse bestemmelser korrekt på de faktiske omstændigheder, som den skal tage stilling til, end selv at foretage denne anvendelse, så meget desto mere som Domstolen ikke nødvendigvis er i besiddelse af alle de hertil nødvendige oplysninger ( 18 ).

25. Da sagsakterne i det foreliggende tilfælde ikke indeholder tilstrækkelige elementer, der gør det muligt at afgøre, om kompensationen for den pågældende købsforpligtelse vil kunne være omfattet af begrebet tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse i henhold til dommen i sagen Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, og da hverken problematikken omkring tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse eller omkring direktiv 2003/54 er blevet drøftet parterne imellem i den foreliggende sag, kan Domstolen ikke træffe afgørelse herom.

26. Det skal tilføjes, at det som led i samarbejdsproceduren mellem de nationale retter og Domstolen tilkommer denne at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den ( 19 ). Den af den forelæggende ret valgte formulering af spørgsmålet skal således i princippet indebære en formodning om relevans og en »formodning om hensigtsmæssighed« for løsningen af tvisten i hovedsagen.

27. Da jeg finder formuleringen af det præjudicielle spørgsmål klar og velafgrænset, tilkommer det således ikke Domstolen at udvide drøftelserne.

B – Kvalificering af den anfægtede foranstaltning i lyset af retspraksis om begrebet statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF

28. Indledningsvis skal det præciseres, at parterne i den foreliggende sag har fremført diametralt modsatte synspunkter vedrørende besvarelsen af det stillede præjudicielle spørgsmål. Kommissionen og Vent de Colère m.fl. mener ikke, at der hersker nogen tvivl om, at der anvendes statsmidler i den pågældende finansieringsmekanisme. Den franske regering og Syndicat des énergies renouvelables forsvarer derimod det modsatte synspunkt. Den græske regering foreslår, at det overlades til den nationale ret at foretage den endelige kvalificering af foranstaltningen.

29. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at alle betingelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF skal være opfyldt, for at der kan være tale om »statsstøtte« i denne bestemmelses forstand ( 20 ). For at en national foranstaltning således kan kvalificeres som statsstøtte, skal der for det første være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, for det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne, for det tredje skal den give modtageren en fordel, og for det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencen ( 21 ).

30. Da det foreliggende præjudicielle spørgsmål kun vedrører den første af disse betingelser, skal det præciseres, at fordelene for at kunne kvalificeres som støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF dels skal indrømmes direkte eller indirekte ved hjælp af statsmidler, dels skal kunne tilregnes staten ( 22 ). Retspraksis har stadfæstet, at disse to betingelser er kumulative ( 23 ).

1. Tilregnelse af foranstaltningen til staten

31. Med hensyn til tilregnelse til staten omfatter det pågældende begreb støtte, der ydes direkte af staten i bred forstand ( 24 ) eller gennem offentlige eller private organer, som staten opretter eller udpeger til at forvalte støtten ( 25 ). Det skal bemærkes, at retspraksis er gået fra en institutionel tilgang til tilregnelse ( 26 ) til en tilgang, hvorefter tilregnelsen ikke kan forudsættes og dermed skal udledes alene af den omstændighed, at den pågældende foranstaltning er vedtaget af en offentlig virksomhed ( 27 ). Det er dog indlysende, at en sådan test af statslig kontrol ikke finder anvendelse på de offentlige myndigheder, da de udgør en del af selve staten.

32. I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagsakterne, at fastsættelsen af det omtvistede bidrag var resultatet af en adfærd, der kan tilskrives den franske stat. Da det bidrag, der opkræves af de endelige elforbrugere, blev indført ved den ændrede lov nr. 2000-108, er det berettiget at antage, at det er de offentlige myndigheder, der har indført den anfægtede ordning.

2. Betingelsen om, at der skal være tale om statsmidler

33. Med hensyn til betingelsen om, at der skal være tale om statsmidler, skal jeg understrege, at sondringen mellem støtte ydet af staten og støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, har til formål at sikre, at støttebegrebet ikke alene omfatter støtte ydet direkte af staten, men ligeledes støtte ydet af offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten ( 28 ).

34. Artikel 107 TEUF omfatter alle økonomiske midler, som staten faktisk kan anvende til at støtte virksomhederne. Den omstændighed, at de hele tiden kan kontrolleres af det offentlige og således står til rådighed for de kompetente nationale myndigheder, er tilstrækkelig til at kvalificere dem som statsmidler og til, at en foranstaltning, som de skal finansiere, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 1, TEUF ( 29 ).

35. Det forekommer at være tilfældet i den foreliggende sag. Som det således fremgår af sagsakterne kompenseres, købsforpligtelsen til elektricitet i henhold til den ændrede lov nr. 2000-108 af bidrag fra alle de endelige elforbrugere i Frankrig ( 30 ). Bidragets størrelse fastsættes via en ministeriel bekendtgørelse. Forvaltningen af de således indsamlede midler overdrages til CDC, som til dette formål har en særlig konto, hvortil bidragene fra de endelige elforbrugere indbetales, og via hvilken CDC foretager de forskellige transaktioner. CDC tilbagebetaler beløbene til finansiering af de meromkostninger, som EDF og andre distributører må afholde som følge af forpligtelsen til køb af vindenergi, til de berørte operatører fire gange om året. Bidragsbeløbet beregnes i forhold til den mængde elektricitet, der bruges, idet det er underlagt et loft på 500000 EUR pr. forbrugssted.

a) Statskontrol

36. Med hensyn til den direkte eller indirekte kontrol, som staten fører med de anvendte ressourcer ( 31 ), skal der i denne forbindelse for det første redegøres for den rolle, som offentligretlige organer spiller i den mekanisme, der blev indført med den ændrede lov nr. 2000-108.

37. Det fremgår således af sagsakterne, at det afgiftsbeløb, som alle endelige elforbrugere i Frankrig skal betale, hvert år fastsættes i en bekendtgørelse udstedt af energiministeren på forslag fra CRE, som er den uafhængige administrative myndighed, der har til opgave at sikre, at el- og gasmarkederne i Frankrig fungerer ordentligt ( 32 ). Som det blev fremført i retsmødet, øges bidragsbeløbet for det efterfølgende år med 3 EUR pr. megawatttime, hvis der ikke udstedes en ministeriel bekendtgørelse. Selv om denne mekanisme, som det blev fremhævet i retsmødet, i øvrigt i realiteten ikke sikrer en nøjagtig overensstemmelse mellem de af distributørerne afholdte meromkostninger og det bidragsbeløb, der betales sidstnævnte, knæsætter den ændrede lov nr. 2000-108 princippet om fuld dækning af den pågældende købsforpligtelse, hvilket i sig selv er bevis for, at staten stiller sig som garant for hele denne mekanisme.

38. Desuden indføres der med den ændrede lov nr. 2000-108 administrative sanktionsmuligheder ved manglende betaling af bidraget ( 33 ). Det fremgår af artikel 5 i den ændrede lov nr. 2000-108, at energiministeren i tilfælde af en afgiftspligtigs manglende betaling af bidraget træffer en administrativ sanktion på de i denne lovs artikel 41 opstillede betingelser ( 34 ).

39. Da midlerne i overensstemmelse med retspraksis hidrører fra de obligatoriske bidrag, som lovgivningen i staten foreskriver, og da de bestyres og fordeles i henhold til denne lovgivning, må de betragtes som støtte, der ydes ved hjælp af statsmidler i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, også selv om de bliver administreret af institutioner, der ikke henhører under den offentlige myndighed ( 35 ).

40. Der sættes ikke spørgsmålstegn ved denne konstatering med Domstolens ræsonnement for nylig i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE vedrørende lovligheden af en afgørelse truffet af den nationale myndighed, hvorved en aftale indgået af den repræsentative brancheorganisation for landbrugsproduktion og kalkunopdræt, som indfører et obligatorisk bidrag med henblik på finansiering af fælles foranstaltninger truffet af denne organisation, er blevet udvidet til at gælde for samtlige virksomheder, der beskæftiger sig med landbrugsproduktion og kalkunopdræt. I denne sag har de offentlige myndigheder således kun fungeret som et »instrument« til at gøre de bidrag, som de private organisationer havde indført, obligatoriske ( 36 ).

b) Status for det organ, der indgår i overførslen af midler

41. Hvad angår for det andet mekanismen til overførsel af midler til finansiering af støtteforanstaltningen fra de afgiftspligtige til modtagerne skal det bemærkes, at de midler, der opnås fra de afgifter, der pålægges samtlige forbrugere, passerer via det offentligretlige organ, som udtrykkeligt er blevet bemyndiget hertil af staten, nemlig CDC.

42. I denne forbindelse skal jeg præcisere, at det kun er, når fordelen indrømmes af et privat organ, at det for at vurdere de pågældende midlers statslige karakter er nødvendigt i detaljer at undersøge, om staten har overdraget forvaltningen af støtteordningen til dette private organ. Det forudsætter, at staten direkte eller indirekte stiller de nødvendige ressourcer til administration af støtten til rådighed for det private organ, den udpeger ( 37 ).

43. Det var navnlig tilfældet i sagen Essent Netwerk Noord m.fl., i hvilken modtageren af afgiften og forvaltningsorganet for de anfægtede midler var et ved lov udpeget selskab (nemlig SEP). Dette selskab var imidlertid et fælles datterselskab under fire nationale elektricitetsproduktionsselskaber, der opererede på det nationale marked inden liberaliseringen, og som ligeledes varetog import og transmission af elektricitet. Domstolen undersøgte derfor det pågældende udpegede selskabs uafhængighedsgrad, og det viste sig, at dets forvaltning af midlerne blev nøje kontrolleret, idet det skulle lade regnskabet over de opkrævede og overførte midler attestere af en revisor og kun kunne anvende midlerne til de lovbestemte formål ( 38 ).

44. Da det organ, der har fået overdraget forvaltningen og fordelingen af midlerne, er et offentligt organ i sig selv ( 39 ), og navnlig da de pågældende midler stilles fuldstændig til de nationale myndigheders rådighed ( 40 ), er en detaljeret undersøgelse af CDC’s funktion i den foreliggende sag efter min mening irrelevant i forhold til kriteriet om midlernes statslige oprindelse ( 41 ).

45. I denne forbindelse skal jeg med hensyn til finansieringsmekanismen præcisere, at den foreliggende sag adskiller sig klart fra sagen Pearle m.fl., der vedrørte en finansieringsordning for en reklamekampagne for optikervirksomheder. De i nævnte sag omhandlede midler, som blev anvendt til en reklamekampagne, blev indsamlet af et offentligretligt erhvervsorgan fra de medlemmer, der drog fordel af kampagnen, i form af formålsbestemte afgifter til tilrettelæggelse af reklamekampagnen. Ifølge Domstolen var der hverken tale om en byrde for staten eller statskontrollerede midler ( 42 ). Domstolen understregede imidlertid, at initiativet til at iværksætte og gennemføre den omhandlede reklamekampagne kom fra en privat optikerorganisation og ikke fra det pågældende offentligretlige erhvervsorgan. I modsætning til den mekanisme, der er tale om i den foreliggende sag, var det afgørende element i sagen Pearle m.fl. således, at den ikke kunne tilregnes den nederlandske stat ( 43 ). Det offentligretlige organ tjente udelukkende som instrument til opkrævning og allokering af de opkrævede ressourcer til et rent kommercielt formål fastsat på forhånd af den pågældende sektor, og indgik ikke på nogen måde i en politik fastsat af de nederlandske myndigheder ( 44 ).

46. Henset til de særlige omstændigheder, der gjorde sig gældende i sagen Essent Netwerk Noord m.fl. og sagen Pearle m.fl., er jeg ikke enig i den generelle påstand om, at selv om et organ er offentligt, betyder dette ikke, at de midler, det råder over, må betegnes som statsmidler ( 45 ).

47. Den rolle, som CDC har i denne sag, underbygger påstanden om offentlige midler til trods for den omstændighed, der blev præciseret i retsmødet, at CDC kun opkræver en del af de midler, der betales videre til modtagerne af bidraget. Hvis der dels ikke hersker tvivl om tilregnelsen til staten, og hvis de formidlingsorganer, som varetager forvaltningen af de ressourcer, der bruges til finansiering af foranstaltningen, dels er offentligretlige organer, antages betingelsen om statsmidler at være opfyldt.

c) De pågældende ressourcers art

48. For det tredje skal det med hensyn til oprindelsen og størrelsen af de ressourcer, der anvendes til finansiering af en foranstaltning, der kan udgøre statsstøtte, understreges, at den foreliggende sag i modsætning til, hvad de parter, der gik ind for tesen om fravær af statsmidler i den foreliggende sag, hævder, ikke på nogen måde kan sidestilles med den mekanisme, der var genstand for PreussenElektra-sagen, i hvilken Domstolen fastslog, at den pågældende ordning ikke medførte nogen overførsel af statsmidler til elproduktionsselskaberne ( 46 ).

49. I denne sag behandlede Domstolen forpligtelsen for private elforsyningsvirksomheder til at købe elektricitet, der er produceret i deres forsyningsområde, til en mindstepris, der er højere end den reelle værdi af denne form for elektricitet. I henhold til den pågældende mekanisme skulle den økonomiske afgift i forbindelse hermed fordeles mellem de pågældende forsyningsvirksomheder og ejere af private elektricitetsnet. Desuden var virksomhederne ikke udpeget af staten til at administrere statsmidler, men var underlagt en købsforpligtelse via deres egne økonomiske ressourcer ( 47 ), idet ressourcerne fra de individuelle betalinger ikke blev samlet i en fælles kasse adskilt fra de pågældende virksomheders midler og administreret af et særskilt organ, og de endelige elforbrugere skulle ikke finansiere den pågældende mekanisme via en generelt gældende, ensartet afgift ( 48 ).

50. Det vigtigste element, der adskiller denne sag fra den mekanisme, som Domstolen behandlede i PreussenElektra-sagen ( 49 ), ligger således i den omstændighed, at den afgift, der skal finansiere forpligtelsen til køb af elektricitet fra vindenergi til en højere pris end markedsprisen, finder anvendelse på alle elforbrugere i Frankrig, uanset om de køber vindenergi eller ej, idet der på det liberaliserede elektricitetsmarked, hvis fuldførelse er et af Unionens vigtigste mål ( 50 ), findes en konkurrence mellem producenter og leverandører af energi.

51. Da energi fra forskellige kilder rent fysisk blandes sammen på distributionsnettet, skal jeg i forbindelse med den mekanisme, der er tale om i hovedsagen, gøre gældende, at leverandørerne ikke har mulighed for at differentiere taksterne for de forskellige kategorier af forbrugere, og at forbrugerne fratages muligheden for at til- eller fravælge køb af vedvarende energi. De gældende regler på det liberaliserede indre marked for energi har imidlertid til formål at tilbyde forbrugerne et reelt valg til ligelige og konkurrencedygtige priser, at fremme produktionen af ren energi og at forbedre forsyningssikkerheden. Målet om formidling af information om energikilderne til produktion af elektricitet blev således allerede fremhævet i direktiv 2003/54 ( 51 ).

52. I modsætning til den finansieringsordning, der blev indført med code rural, som Domstolen behandlede i dommen i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE, og som generaladvokat Wathelet betragtede som en »lukket ordning«, således at de beløb, der er tale om, hele tiden styres og kontrolleres af private organer ( 52 ), kan den ordning, der indføres med den ændrede lov nr. 2000-108, således betragtes som en »åben ordning«.

53. Det skal bemærkes, at bidragene i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE, der klart ligger i forlængelse af retspraksis i sagen Pearle m.fl., stammede fra private økonomiske aktører, som var eller ikke var medlemmer af den omhandlede brancheorganisation, men som udøvede en økonomisk aktivitet på de berørte markeder. Desuden fandtes der ingen bestemmelser, som indebar overførsler til eller fra statens budget eller overførsler gennem en anden offentlig enhed, hvilket foranledigede Domstolen til at fastslå, at bidragene bevarede deres privatretlige karakter under hele forløbet ( 53 ).

54. Henset til alle ovenstående overvejelser må det fastslås, at der med den ordning, der indførtes med den ændrede lov nr. 2000-108, indførtes en afgift på elektricitetsforbrug i form af et generelt bidrag, som følger regler, der er fastsat på en ensartet måde af staten, og som berører alle elforbrugere i landet. Udformningen af dette bidrag udelukker fuldstændigt, at det kan betegnes som en ordning, der er begrænset til en bestemt kategori af virksomheder, og som indføres, administreres og kontrolleres af private operatører.

55. Endelig skal jeg understrege, at det mål, der forfølges med statsstøtten, ikke er tilstrækkeligt til, at den kan undgå at blive kvalificeret som støtte. I artikel 107, stk. 1, TEUF sondres der således ikke mellem grundene til eller hensigten med de omhandlede interventioner, de defineres derimod i kraft af deres virkninger ( 54 ).

56. Jeg er således ikke enig med den franske regering, som understreger, at købsforpligtelsen er neutral for statens budget, idet den ikke medfører et fald i statens indtægter ( 55 ), og samtidig gør gældende, at bidraget fra de endelige elforbrugere kun er én måde, hvorpå de ekstraomkostninger, som debitorer omfattet af købsforpligtelsen til vindenergi må afholde, kan dækkes. Udpegningen af CDC som den enhed, der har ansvaret for at samle bidragene og fordele de indsamlede midler, er ifølge den franske regering begrundet i praktiske hensyn, der hænger sammen med antallet af virksomheder, der er underlagt købsforpligtelsen. Disse argumenter, der forklarer den nationale lovgivers motivation, kan imidlertid ikke underbygge tesen om, at der ikke er tale om statsmidler i den pågældende finansieringsordning. Selv om CDC’s rolle ser ud til at være af teknisk og regnskabsmæssig karakter, afhænger både fordelingen af indtægterne og fastlæggelsen af udgifterne inden for ordningen desuden af afgørelser truffet af den franske stat i form af bekendtgørelser udstedt af den kompetente minister.

57. Henset til det ovenstående mener jeg, at det præjudicielle spørgsmål skal besvares således, at den ordning, der følger af den ændrede lov nr. 2000-108, er omfattet af begrebet statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.

IV – Anmodningen om at tidsbegrænse virkningerne

58. Såfremt Domstolen mener, at en finansieringsordning som den, der er omhandlet i den nationale lovgivning, der er tale om i hovedsagen, udgør støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, anmoder den franske regering Domstolen om, at virkningerne af dens dom gøres tidsbegrænsede. I retsmødet præciserede den franske regering, at den forelæggende ret efter dens mening mener, at de øvrige betingelser for, at der er tale om statsstøtte, er opfyldt, hvilket medfører, at den anfægtede ordning kvalificeres som statsstøtte, der, eftersom den ikke er meddelt Kommissionen, vil blive betragtet som ulovlig.

59. Indledningsvis finder jeg denne anmodning om tidsbegrænsning af virkningerne af Domstolens dom ubegrundet af to årsager.

60. For det første kan den pågældende anmodning ikke tages til følge på grund af rækkevidden af det præjudicielle spørgsmål, da Domstolen i den foreliggende sag kun anmodes om at udtale sig om et enkelt element af begrebet statsstøtte.

61. Conseil d’État ser ganske rigtigt ud til at have analyseret de i artikel 107, stk. 1, TEUF opstillede betingelser. En national rets eventuelle konklusion om kvalifikation af foranstaltningen som statsstøtte er imidlertid kun et aspekt af den komplekse procedure med kontrol af statsstøtte.

62. Desuden mener jeg, at det fremgår af sagsakterne, at Conseil d’État ikke har truffet afgørelse med hensyn til problematikken omkring tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse.

63. I denne forbindelse skal det bemærkes, at der i forbindelse med kontrollen med medlemsstaternes overholdelse af deres forpligtelser i henhold til artikel 107 og artikel 108 TEUF skal tages hensyn til, at de nationale retters og Kommissionens roller dels supplerer hinanden, dels er klart adskilte ( 56 ). Mens det alene er Kommissionen, der er kompetent til med forbehold af Domstolens efterprøvelse at træffe afgørelse om støtteforanstaltningers forenelighed med det indre marked, har de nationale retter til opgave at sikre borgernes rettigheder i tilfælde af tilsidesættelse af forpligtelsen ifølge artikel 108, stk. 3, TEUF til at give Kommissionen forudgående underretning om statsstøtte. En national ret kan således blive foranlediget til at fortolke begrebet statsstøtte ( 57 ).

64. De nationale domstole skal i princippet imødekomme et krav om tilbagebetaling af støtte udbetalt i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF ( 58 ). De skal nemlig sikre, at der i henhold til national ret drages alle konsekvenser af en tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, sidste punktum, TEUF såvel med hensyn til gennemførelsesretsakters gyldighed som med hensyn til tilbagesøgning af den finansielle støtte, der er tildelt i strid med denne bestemmelse ( 59 ).

65. Det er dog vigtigt at understrege, at Conseil d’États konstatering af, at den ordning, der indføres med den ændrede lov nr. 2000-108, kan betegnes som statsstøtte, ikke udelukker, at Kommissionen, såfremt den undersøger ordningen efter anmeldelsen, når frem til en positiv afgørelse.

66. Det står til gengæld klart, at Kommissionens endelige afgørelse ikke uden at fratage artikel 108, stk. 3, sidste punktum, TEUF dens direkte virkninger kan resultere i, at gennemførelsesretsakter, der var ugyldige, fordi de var vedtaget i strid med det i denne artikel opstillede forbud, efterfølgende bringes i orden. Enhver anden fortolkning vil tilskynde den pågældende medlemsstat til at sætte sig ud over denne bestemmelse og vil medføre, at bestemmelsen mister sin effektive virkning ( 60 ).

67. Endelig fastslog Domstolen i CELF-sagen ( 61 ), at i en situation, hvor en begæring støttet på artikel 108, stk. 3, sidste punktum, TEUF bedømmes, efter at Kommissionen har vedtaget en positiv beslutning, skal den nationale domstol, uafhængigt af konstateringen af, at den omhandlede støtte er forenelig med fællesmarkedet, træffe afgørelse om gyldigheden af gennemførelsesforanstaltningerne og om tilbagesøgningen af den økonomiske støtte, der er tildelt. EU-retten pålægger dog ikke i dette tilfælde den nationale ret en forpligtelse til at geninddrive den ulovlige støtte fuldt ud ( 62 ), men det kræves, at modtageren af støtte, der er forenelig med det indre marked, som er gennemført ulovligt, betaler renter for den periode, hvor støtten er udbetalt ulovligt ( 63 ).

68. For det andet bemærkes, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, skal belyse og præcisere betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden. Det følger heraf, at den således fortolkede regel kan og skal anvendes af retten endog i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen, såfremt betingelserne for at forelægge en tvist om anvendelsen af den nævnte regel i øvrigt er opfyldt ( 64 ).

69. Domstolen vil kun rent undtagelsesvis under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip i Unionens retsorden finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på at anfægte retsforhold, der tidligere er stiftet i god tro. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser ( 65 ).

70. Det bemærkes, at Domstolen kun har truffet en sådan bestemmelse under ganske bestemte omstændigheder, hvor der dels var risiko for alvorlige økonomiske følger, navnlig fordi der var stiftet mange retsforhold i god tro i henhold til de pågældende retsforskrifter, som blev anset for at være lovligt i kraft, dels fremgik det, at borgerne og de nationale myndigheder var blevet tilskyndet til at følge en adfærd, som ikke var i overensstemmelse med EU-retlige forskrifter på grund af en objektiv og betydelig usikkerhed vedrørende EU-forskrifternes rækkevidde, hvilken usikkerhed de øvrige medlemsstater eller Kommissionen eventuelt selv havde bidraget til med den af dem fulgte adfærd ( 66 ).

71. Selv om jeg rent hypotetisk måtte mene, at kriteriet om, at der skal være stiftet mange retsforhold på grundlag af den anfægtede lovgivning, er opfyldt, kan bestemmelserne i EU-retten på statsstøtteområdet, navnlig vedrørende forpligtelsen til underretning af Kommissionen i artikel 108, stk. 3, TEUF, på ingen måde anses for at indebære nogen form for usikkerhed ( 67 ).

72. Henset til det ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den afviser anmodningen om at gøre virkningerne af dens dom tidsbegrænsede.

V – Forslag til afgørelse

73. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det af Conseil d’État stillede spørgsmål således: »En finansieringsordning i tilknytning til en forpligtelse til køb af elektricitet produceret af anlæg, der anvender vindenergi, som er baseret på en afgift, der opkræves af alle de endelige elforbrugere i landet, som den, der følger af lov nr. 2000-108 af 10. februar 2008 om modernisering og udvikling af den offentlige elektricitetstjeneste, med senere ændringer, er omfattet af begrebet statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Bekendtgørelse af 17.11.2008 udstedt af ministre de l’Écologie, de l’Énergie, du Développement durable et de l’Aménagement du territoire (ministeren for økologi, energi, bæredygtig udvikling og fysisk planlægning) og supplerende bekendtgørelse af 23.12.2008 udstedt af ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi (økonomi-, industri- og beskæftigelsesministeren) (JORF af 13.12.2008, s. 19032).

( 3 ) – Retsgrundlaget for den pågældende mekanisme er lov nr. 2000-108 af 10.2.2000 om modernisering og udvikling af den offentlige elektricitetstjeneste (JORF af 11.2.2000, s. 2143). I medfør af denne lovs artikel 10 giver dekret nr. 2001-410 (JORF af 12.5.2001, s. 7543) navnlig med dets artikel 8 de kompetente ministre beføjelse til at fastsætte købspriserne for elektricitet, og de vedtog efterfølgende de omtvistede bekendtgørelser.

( 4 ) – Lov nr. 2000-108 blev bl.a. ændret ved lov nr. 2003-8 af 3.1.2003 (JORF af 4.1.2003, s. 265) og ved lov nr. 2005-781 af 13.7.2005 (JORF af 14.7.2005, s. 11570).

( 5 ) – Jf. bl.a. dom af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, om præferencetariffen for naturgas, som i Nederlandene har været anvendt på gartneriproduktionen i opvarmede væksthuse, af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, om indførelse af en statslig politik for fremme af afsætningen af tyske landbrugs-, skovbrugs- og levnedsmiddelindustriprodukter, af 16.5.2002, sag C-482/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 4397, benævnt »Stardust Marine-dommen«, om støtte til tekstil- og beklædningssektoren, af 20.11.2003, sag C-126/01, GEMO, Sml. I, s. 13769, om finansieringsordningen for en offentlig destruktionstjeneste via en afgift på køb af kød, og af 17.7.2008, sag C-206/06, Essent Netwerk Noord m.fl., Sml. I, s. 5497, om finansieringsordningen for »strandede omkostninger« på elektricitetsmarkedet i Nederlandene.

( 6 ) – Dom af 2.7.1974, sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. s. 709.

( 7 ) – Dom af 13.3.2001, sag C-379/98, Sml. I, s. 2099, om forpligtelsen for private virksomheder til at købe elektricitet fra vedvarende energikilder. Jf. ligeledes dom af 15.7.2004, sag C-345/02, Pearle m.fl., Sml. I, s. 7139, om finansiering af en reklamekampagne, som medlemmerne af en brancheorganisation har vedtaget, og af 30.5.2013, sag C-677/11, Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE, ECLI:EU:C:2013:348, om en national myndigheds beslutning om at udvide en aftale om indførelse af et obligatorisk bidrag til finansiering af markedsføringsforanstaltninger og foranstaltninger til forsvar for den pågældende sektors interesser til at gælde alle medlemmer af den af en national myndighed anerkendte brancheorganisation.

( 8 ) – Jf. punkt 166 i forslaget til afgørelse i PreussenElektra-sagen.

( 9 ) – Som defineret i bestemmelserne i artikel 10-1 i lov nr. 2000-108 (ophævet) uden effektbegrænsning.

( 10 ) – Som navnlig følger af dekret nr. 410-2001 af 10.5.2001 og bekendtgørelser udstedt i medfør af artikel 8 i dette dekret, herunder de bekendtgørelser, der er genstand for denne sag.

( 11 ) – Dvs. offentlig-private selskaber, i hvilke staten eller de offentlige myndigheder ejer aktiemajoriteten, virksomheder bestående af lokale offentlige myndigheder, brugersammenslutninger og landbrugsandelsselskaber, der er forhandlere af elektricitet, som defineret i artikel 23 i lov af 8.4.1946 om nationalisering af elektricitet og gas (ophævet).

( 12 ) – Principperne for fastsættelse af købsprisen for elektricitet er fastlagt i artikel 10 i den ændrede lov nr. 2000-108. Denne købsaftales varighed var i 2008 15 eller 20 år, idet det blev præciseret, at de støtteberettigede anlæg kun kunne drage fordel heraf en enkelt gang (jf. de omtvistede bekendtgørelser).

( 13 ) – I henhold til artikel 5 i den ændrede lov nr. 2000-108 kan størrelsen af det bidrag, som de endelige forbrugere nævnt i artikel 22, stk. I, første afsnit, skal betale pr. forbrugssted, ikke overstige 500000 EUR, og bidraget pr. kilowatttime må ikke være på mere end 7% af salgsprisen pr. kilowatttime uden abonnement og afgifter, svarende til et abonnement på 6 kWh uanset tidspunkt på dagen eller sæsonudsving.

( 14 ) – Afgørelse nr. 237466 af 21.5.2003, UNIDEN.

( 15 ) – Som af den forelæggende ret har fået tilladelse til at indtræde i sagen på grund af sin interesse i opretholdelsen af de omtvistede bekendtgørelser.

( 16 ) – Dom af 24.7.2003, sag C-280/00, Sml. I, s. 7747.

( 17 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (EUT L 176, s. 37), ophævet ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13.7.2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet (EUT L 211, s. 55).

( 18 ) – Dom af 21.6.2007, sag C-259/05, Omni Metal Service, Sml. I, s. 4945, præmis 15.

( 19 ) – Dom af 8.3.2007, sag C-45/06, Campina, Sml. I, s. 2089, præmis 30.

( 20 ) – Jf. bl.a. dom af 2.9 2010, sag C-399/08 P, Kommissionen mod Deutsche Post, Sml. I, s. 7831, præmis 38.

( 21 ) – Jf. i denne retning navnlig dom af 17.11.2009, sag C-169/08 P, Presidente del Consiglio dei Ministri, Sml. I, s. 10821, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis.

( 22 ) – Dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1433, præmis 11, GEMO-dommen, præmis 24, og dommen i sagen Pearle m.fl., præmis 35 og den deri nævnte retspraksis.

( 23 ) – Stardust Marine-dommen, præmis 24.

( 24 ) – Dom af 14.10.1987, sag 248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 4013, præmis 17 og 18.

( 25 ) – Dommen i sagen Steinike & Weinlig, præmis 21.

( 26 ) – Dom af 21.3.1991, sag C-303/88, Italien mod Kommissionen, Sml I, s. 1433, præmis 12, og dom af 21.3.1991, sag C-305/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1603, præmis 14. Jf. M. Dony, Contrôle des aides d’État, Editions de l’Université de Bruxelles 2006, tredje udgave, s. 26 ff.

( 27 ) – Stardust Marine-dommen, præmis 52: Den omstændighed, at en offentlig virksomhed er undergivet statslig kontrol, er derfor ikke i sig selv tilstrækkelig til at tilregne staten de af den trufne foranstaltninger, såsom finansiel støtte. Det er også nødvendigt at undersøge, om de offentlige myndigheder på den ene eller den anden måde må anses for at være impliceret i vedtagelsen af disse foranstaltninger.

( 28 ) – Dom af 30.1.1985, sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, og af 17.3.1993, forenede sager C-72/91 og C-73/91, Sloman Neptun, Sml. I, s. 887, præmis 19.

( 29 ) – Dom af 29.4.2004, sag C-278/00, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3997, præmis 52.

( 30 ) – I perioden 2000-2003 blev disse bidrag indbetalt af de operatører, der leverede elektricitet til de endelige kunder i Frankrig, af egenproducenter samt af de endelige elforbrugere, der importerede eller foretog opkøb af elektricitet inden for Fællesskaberne.

( 31 ) – Jf. Stardust Marine-dommen, præmis 37.

( 32 ) – CRE er den nationale regulerende myndighed i henhold til artikel 23 i direktiv 2003/54, som forpligter medlemsstaterne til at udpege et eller flere kompetente organer, der fungerer som regulerende myndigheder. Disse myndigheder skal være totalt uafhængige af interesser i elektricitetsindustrien. Når loven imidlertid foreskriver en stigning inden for et bestemt loft, når der ikke vedtages en ministeriel bekendtgørelse, ser CRE’s rolle ud til at blive berørt.

( 33 ) – Jf. modsætningsvis dommen i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE, præmis 32.

( 34 ) – I medfør af artikel 4 i bekendtgørelse nr. 2011-504 af 9.5.2011 blev artikel 41 i den ændrede lov nr. 2000-108 ophævet. I henhold til bekendtgørelsens artikel 6 er ophævelsen dog endnu ikke trådt i kraft.

( 35 ) – Dommen i sag 173/73, Italien mod Kommissionen, præmis 35.

( 36 ) – Jf. punkt 90 i generaladvokat Wathelets forslag til afgørelse i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE.

( 37 ) – Jf. i denne retning dommen i sag 173/73, Italien mod Kommissionen, præmis 33-35, og dommen i sagen Steinike & Weinlig, præmis 22.

( 38 ) – Dommen i sagen Essent Netwerk Noord m.fl., præmis 68-70.

( 39 ) – En detaljeret beskrivelse af CDC findes i Rettens dom af 12.12.1996, sag T-358/94, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 2109.

( 40 ) – Jf. modsætningsvis dommen i sagen Pearle m.fl., præmis 36.

( 41 ) – Til sammenligning skal jeg navnlig understrege, at parterne i sagen Kwekerij van der Kooy m.fl. over for Domstolen fastholdt, at det selskab, der havde indført den afgift, som angiveligt skulle udgøre en statsstøtte, var et privatretligt selskab, i hvilket den nederlandske stat ejede 50% af aktiekapitalen, og at afgiften var resultatet af en privatretlig aftale indgået mellem forskellige operatører, og som var den nederlandske stat uvedkommende. Domstolen var således nødt til at undersøge de pågældende elementer, hvilket i øvrigt foranledigede den til at fastslå, at staten var fuldt ud inddraget i opkrævningen af den omtvistede afgift.

( 42 ) – Dommen i sagen Essent Netwerk Noord m.fl., præmis 72.

( 43 ) – Jf. ligeledes punkt 110 i forslag til afgørelse i sagen Essent Netwerk Noord m.fl.

( 44 ) – Jf. punkt 76 i generaladvokatens forslag til afgørelse i sagen Pearle m.fl.

( 45 ) – Punkt 104 i generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse i sagen Essent Netwerk Noord m.fl.

( 46 ) – PreussenElektra-dommen, præmis 59.

( 47 ) – Dommen i sagen Essent Netwerk Noord m.fl., præmis 74.

( 48 ) – Jf. modsætningsvis dommen i sagen Pearle m.fl., præmis 36.

( 49 ) – Et andet aspekt, der illustrerer forskellen mellem de to mekanismer, ligger desuden i oprettelsen af et organ som CDC, der har til opgave at administrere og forvalte de midler, som denne afgift giver anledning til.

( 50 ) – Det indre marked for energi er blevet indført gradvist, oprindeligt med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF af 19.12.1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet (EFT 1997 L 27, s. 20), som blev erstattet af direktiv 2003/54. Med henblik på realisering af målet om at liberalisere det indre marked for elektricitet blev direktiv 2009/72, som ophævede direktiv 2003/54, vedtaget. Fristen for gennemførelse i national retsorden udløb i marts 2011.

( 51 ) – Idet jeg erkender, at direktiv 2009/72 ikke finder anvendelse på den foreliggende tvist ratione temporis, bemærkes, at det i artikel 3, stk. 9, i dette direktiv kræves, at medlemsstaterne sikrer, at elektricitetsleverandører i eller med de regninger og i det salgsfremmende materiale, der sendes til den endelige kunde, anfører hver energikildes bidrag til leverandørens samlede brændselssammensætning.

( 52 ) – Jf. punkt 66 i forslag til afgørelse i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE.

( 53 ) – Jf. dommen i sagen Doux Élevage og Coopérative agricole UKL-ARREE, præmis 32.

( 54 ) – Dom af 22.12.2008, sag C-487/06 P, British Aggregates mod Kommissionen, Sml. I, s. 10515, præmis 84 og 85 og den deri nævnte retspraksis.

( 55 ) – Jf. i denne forbindelse punkt 162 i forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs i PreussenElektra-sagen.

( 56 ) – Sådan som Domstolen fremstillede dem i sin dom af 11.7.1996, sag C-39/94, SFEI m.fl., Sml. I, s. 3547, præmis 41 ff.

( 57 ) – Jf. i denne retning dommen i sagen SFEI m.fl., præmis 49-51.

( 58 ) – Jf. bl.a. dommen i sagen SFEI m.fl., præmis 70.

( 59 ) – Dommen i sagen SFEI m.fl., præmis 40 samt dom af 21.10.2003, forenede sager C-261/01 og C-262/01, van Calster m.fl., Sml. I, s. 12249, præmis 64, og af 5.10.2006, sag C-368/04, Transalpine Ölleitung in Österreich, Sml. I, s. 9957, præmis 47.

( 60 ) – Dommen i sagen van Calster m.fl. præmis 63.

( 61 ) – Dom af 12.2.2008, sag C-199/06, CELF og Ministre de la Culture et de la Communication, Sml. I, s. 469.

( 62 ) – Dommen i sagen CELF og Ministre de la Culture et de la Communication, præmis 46.

( 63 ) – Jf. i denne retning dommen i sagen SFEI m.fl. og dommen i sagen Transalpine Ölleitung in Österreich, præmis 56. Domstolen har dog præciseret, at en national retsinstans alt efter mulighederne i henhold til national ret kan foreskrive tilbagesøgning af en ulovlig støtte, uden at det går ud over medlemsstatens ret til at gennemføre denne igen på et senere tidspunkt. En national ret kan på samme måde komme til at tage stilling til et søgsmål om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter.

( 64 ) – Jf. navnlig dom af 3.10.2002, sag C-347/00, Barreira Pérez, Sml. I, s. 8191, præmis 44, af 17.2.2005, forenede sager C-453/02 og C-462/02, Linneweber og Akritidis, Sml. I, s. 1131, præmis 41 og af 6.3.2007, sag C-292/04, Meilicke m.fl., Sml. I, s. 1835, præmis 34.

( 65 ) – Jf. navnlig dom af 10.1.2006, sag C-402/03, Skov og Bilka, Sml. I, s. 199, præmis 51 og af 3.6.2010, sag C-2/09, Kalinchev, Sml. I, s. 4939, præmis 50.

( 66 ) – Jf. navnlig dom af 27.4.2006, sag C-423/04, Richards, Sml. I, s. 3585, præmis 42, Kalinchev-dommen, præmis 51, og dom af 10.5.2012, forenede sager C-338/11 – C-347/11, Santander Asset Management SGIIC, ECLI:EU:C:2012:286, præmis 59 og 60.

( 67 ) – Jeg skal i denne forbindelse gøre opmærksom på en veletableret administrativ praksis, som fremgår af Kommissionens bemærkninger, idet den i de sidste ti år har behandlet et stort antal tilsvarende støtteordninger i andre medlemsstater. Jf. bl.a. som eksempel på en endelig beslutning truffet efter en formel undersøgelsesprocedure, beslutning 2007/580/EF af 24.4.2007 om den statsstøtteordning, som Slovenien gennemfører som led i sin lovgivning om godkendte energiproducenter – Statsstøtte C 7/2005, EUT L 219, s. 9, 66.78. betragtning, og som eksempel på en beslutning om ikke at gøre indsigelse, beslutning af 2.7.2009 – N 143/2009 – Cypern – Aid scheme to encourage electricity generation from large commercial wind, solar, photovoltaic systems and biomass (K(2009) 5398).