Det vil være hensigtsmæssigt kort at omtale de regler, der gælder for prøvetiden for tjenestemænd ved De europæiske Fællesskaber. Vedtægten for tjenestemænd anfører herom (i artikel 34, stk. 1), at »med undtagelse af tjenestemænd i lønklasserne Al og A2 skal enhver tjenestemand ansættes på prøve, inden han fastansættes«; og det tilføjes (i stk. 2, sidste punktum i samme artikel), at den tjenestemand, der i prøvetiden ikke har udvist tilfredsstillende faglige kvalifikationer til at blive fastansat, skal afskediges. Prøvetiden og den derpå følgende udnævnelse (eller afskedigelse) af tjenestemanden udgør de afsluttende led i ansættelsesproceduren, der forløber i en række forskellige etaper, og som er reguleret ved kapitel 1 i afsnit 3 i vedtægten for tjenestemænd (artiklerne 27-34).

For så vidt angår retsstillingen for lokalt ansatte, skal jeg først og fremmest henvise til artikel 4 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ved De europæiske Fællesskaber, hvori bestemmes, at »ved lokalt ansat forstås ... den, der ansættes i overensstemmelse med lokal praksis med henblik pa at udføre manuelt arbejde eller gøre tjeneste i en stilling, som ikke er angivet i den liste over stillinger, der findes som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrører hver institution, og som aflønnes over den bevilling, der med henblik herpå er oprettet i denne afdeling i budgettet«. Som det vil ses, har begrebet lokalt ansat sammenhæng med det udførte arbejde; der skal være tale om arbejdsopgaver, der ikke henhører under de stillinger, som er angivet i den liste over stillinger, der findes som bilag til budgettet. Men det punkt i denne sammenhæng, der tiltrækker sig den største opmærksomhed i nærværende sag, angår ansættelsen, der skal ske »i overensstemmelse med lokal praksis«

I artiklerne 79-81 i de nævnte ansættelsesvilkår fastlægges dernæst i hovedtræk den tjenesteretlige stilling for de lokalt ansatte, som kan gengives som følger: de lokalt ansatte ansættes i henhold til kontrakt; hver institution fastlægger ved egne regler »arbejdsvilkårene for lokalt ansatte, især: a) de nærmere enkeltheder for deres ansættelse og afskedigelse; b) ferie- og orlovsordningerne; c) deres vederlag«. Disse vilkår skal dog fastsættes »på grundlag af de ordninger og sædvaner, der er gældende på det sted, hvor den ansatte gør tjeneste«. Fællesskabsinstitutionens udgifter til social sikring skal være de samme som dem, der påhviler arbejdsgiveren i henhold til gældende ordninger på tjenestestedet. Tvister mellem institutionen og den lokalt ansatte skal indbringes for den domstol, der i henhold til gældende lovgivning på tjenestestedet er kompetent, hvilket er i overensstemmelse med det almindelige kriterium, der er fastlagt ved EØF-traktatens artikel 183 (der bestemmer, at »med forbehold af den kompetence, der er tillagt Domstolen ved denne traktat, er de tvister, i hvilke Fællesskabet er part, ikke af den grund unddraget de nationale dømmende myndigheders kompetence«).

Reglerne om de lokalt ansattes ansættelsesforhold har således en blandet beskaffenhed, for så vidt som retskilderne er både fællesskabsretlige og nationalretlige. Ansættelsen af de lokalt ansatte skal rigtignok i medfør af nævnte artikel 4 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte ske i overensstemmelse med lokal praksis. Reglerne i nævnte ansættelsesvilkår samt de bestemmelser, der er udstedt af den institution, der ansætter den lokalt ansatte, nævnes i den enkelte kontrakt, hvorfor man kan tale om en overvejende national og privatretligt præget ordning, ifølge hvilken fællesskabsreglernes bindende karakter i forholdet mellem den enkelte institution og dens lokalt ansatte kommer til at bero på, at de anerkendes i kontrakten. Men jeg vil ikke udelukke, at resultatet kan blive et andet, hvis man lægger til grund, at den omhandlede ordning på forhånd er blevet indført ensidigt og generelt for samtlige ansættelsesforhold vedrørende lokalt ansatte i Fællesskabet og inden for dette gælder for hver enkelt fællesskabsinstitution. Hvis man følger denne argumentation, bliver det de lokalt gældende lovreglers rolle, dels at afstikke grænserne for institutionernes retsanordningsbeføjelser (således at eventuelle af institutionerne vedtagne bestemmelser, der strider mod denne lovgivning, fortrænges) og dels at regulere alle de spørgsmål, der ikke er omfattet af fællesskabsretten. Men hvorledes det således fremstillede problem vedrørende den retlige kvalifikation end løses, finder jeg det hævet over enhver tvivl, at de bestemmelser om lokalt ansatte, som de enkelte institutioner har udstedt, er en del af fællesskabsretten, og at det derfor i denne sag bliver nødvendigt også at tage de af Kommissionen den 14. maj 1971 vedtagne regler om ansættelsesvilkårene for lokalt ansatte i Kommissionen, Bruxelles, i betragtning.