ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, sammenholdt med artikel 11, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at EU-borgerne skal overholde bestemmelser i medlemsstaternes nationale retsorden såsom de præceptive retsforskrifter i den rumænske lov nr.o60/1991, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, sammenholdt med de i denne lovs artikel 26, stk. 1, litra a), indeholdte sanktioner vedrørende organisering og afholdelse af offentlige forsamlinger?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 329/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerightshof (Tyskland) den 2. juli 2014 — Marchon Germany GmbH mod Yvonne Karaszkiewicz

(Sag C-315/14)

2014/C 329/04

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerightshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Marchon Germany GmbH

Sagsøgt: Yvonne Karaszkiewicz

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 17, stk. 2, litra a), første led, i Rådets direktiv 86/653/EØF af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (1) , fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en national ordning, hvorefter »nye kunder« også kan være kunder, som handelsagenten har skaffet, og som ganske vist allerede har forretningsforbindelser med agenturgiveren vedrørende produkter fra et produktsortiment, som denne distribuerer, men dog ikke vedrørende produkter, som agenturgiveren har overdraget handelsagenten eneretten til at formidle?

(1) EFT L 382, s. 17.
1)

Skal artikel 1, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/13/EU (1) af 10. marts 2010 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne om udbud af audiovisuelle medietjenester (direktiv om audiovisuelle medietjenester) fortolkes således, at det kan lægges til grund, at en tjeneste, der skal undersøges, i form og indhold i fornødent omfang kan sammenlignes med tv-spredning, når sådanne tjenester også tilbydes i forbindelse med tv-spredning, der kan anses for massemedier, som er bestemt for og vil kunne have en klar indvirkning på en betydelig del af offentligheden?
2)

Skal udtrykket »der anvendes til produktion af elektricitet« i artikel 14, stk. 1, litra a), i Rådets direktiv 2003/96/EF (3) af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, i tilfælde, hvor det drejer sig om energiprodukter, der er overgået til fri omsætning og udtaget fra et afgiftsoplag tilhørende en godkendt oplagshaver, og som i en handelstransaktion er solgt til en køber, der hverken har godkendelse til at producere elektricitet eller en attest som endelig forbruger, der er fritaget for punktafgiften, og videresolgt af denne køber til tredjemand, der har godkendelse til at producere elektricitet, tilladelse fra de kompetente myndigheder i medlemsstaten til at modtage punktafgiftsfritagne energiprodukter, og en attest som endelig forbruger, der er fritaget for punktafgiften, og som får leveret energiprodukterne direkte fra den godkendte oplagshaver, uden at køberen af dem får reel rådighed over dem, fortolkes således, at energiprodukterne anvendes af den direkte køber, der ikke rent faktisk lader dem indgå i en bestemt proces for at opnå et formål, der er fritaget for punktafgiften, eller skal det fortolkes således, at det anvendes af den tredjemand, der rent faktisk lader dem indgå i en af denne udført bestemt proces for at opnå et formål, der er fritaget for punktafgiften, nemlig opvarmning, f.eks. til produktion af elektricitet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 372/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Frosinone (Italien) den 6. august 2014 — straffesag mod Laezza Rosaria

(Sag C-375/14)

2014/C 372/06

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Frosinone

Tiltalt i straffesagen

Laezza Rosaria

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 ff. og 56 ff. i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, således som de navnlig er blevet suppleret i lyset af de principper, der er indeholdt i Domstolens dom af 16. februar 2012 i de forenede sager C-72/10 og C-77/10, fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, der fastsætter en forpligtelse til vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning af indsamling af væddemål, i forbindelse med aktivitetens ophør ved udløbet af koncessionens varighed eller som følge af afgørelser om fortabelse eller tilbagekaldelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 372/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 19. august 2014 — Vodafone GmbH mod Bundesrepublik Deutschland

(Sag C-395/14)

2014/C 372/15

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vodafone GmbH

Sagsøgt: Bundesrepublik Deutschland

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (1) (herefter: »rammedirektivet«) fortolkes således, at en national tilsynsmyndighed, som har pålagt en operatør med stærk markedsposition en forpligtelse til at levere mobiltermineringsydelser, og som under overholdelse af den procedure, der er fastsat i den nævnte bestemmelse i direktivet, har underlagt de herfor forlangte priser en godkendelsespligt, er forpligtet til på ny at gennemføre den i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2002/21/EF fastsatte procedure før hver godkendelse af de priser, der konkret er ansøgt om?

(1) EFT L 108, s. 33.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 372/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Nürnberg (Tyskland) den 14. juli 2014 — straffesag mod Andreas Wittmann

(Sag C-339/14)

2014/C 372/03

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberlandesgericht Nürnberg

Tiltalt i straffesagen

Andreas Wittmann

Den anden part: Generalstaatsanwaltschaft Nürnberg

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 11, stk. 4, i Europaparlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF (1) fortolkes således, at det kan sidestilles med inddragelse af et kørekort, når føreren af et køretøj ikke får inddraget et kørekort, alene fordi han allerede på et tidligere tidspunkt har fået inddraget kørekortet og han derfor ikke har noget kørekort, og når det samtidig bestemmes, at den pågældende person i al fald i en vis periode ikke må tildeles et nyt kørekort?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (EUT L 403, s. 18).
1)

Kan artikel 15 og 16 i direktiv 2008/115/EF (1) under hensyntagen til princippet om loyalt samarbejde, princippet om effektiv virkning med henblik på at forfølge formålene med direktiverne, proportionalitetsprincippet, hensigtsmæssighedsprincippet og princippet om straffens rimelighed fortolkes således, at tiltale kan rejses på baggrund af en national lovgivning, som var gældende forud for gennemførelsen (artikel 19, [stk. 1, litra f) og i), af lov om udlændinge og indvandring — det såkaldte »kapitel 105«]), mod en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, mod hvem der forgæves er blevet iværksat tvangsforanstaltninger med henblik på udsendelse, og som har været frihedsberøvet i mere end 18 måneder for ikke at være i besiddelse af et pas og ikke at have samarbejdet med myndighederne med henblik på udstedelse af pas gennem vedkommendes ambassade, idet vedkommende frygtede forfølgelse af myndighederne i Iran?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 361/3

Sag anlagt den 18. juli 2014 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-346/14)

2014/C 361/03

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved E. Manhaeve og G. Wilms, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens/Sagsøgernes påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 288 TEUF, idet den i forbindelse med tilladelsen til opførelsen af et vandkraftværk ved floden Schwarzen Sulm ikke anvendte bestemmelsen i artikel 4, stk. 1, sammenholdt med artikel 4, stk. 7, i direktiv 2000/60/EF (1) korrekt.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Østrig forsøgte at omgå det forbud mod forringelse, som er indført som et af de grundlæggende principper i vandrammedirektivets artikel 4, stk. 1, og opfyldte dermed ikke forudsætningen for at blive omfattet af en af undtagelserne i vandrammedirektivets artikel 4, stk. 7.

Den tidsmæssige anvendelse af direktivet beror på Domstolens retspraksis, hvorefter medlemsstaternes under gennemførelsesperioden skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare (artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 288 TEUF).

Sagsøgte har ene og alene baseret sin seneste afgørelse på en ændret bedømmelse af vandtilstanden i Schwarzen Sulm. Denne ændrede klassificering (»god« vandtilstand i stedet for »høj« vandtilstand) er i strid med den oprindelige vandområdeplan. De i vandområdeplanen omhandlede konstateringer og vurderinger kan ikke ændres ved en administrativ afgørelse ad hoc, der er truffet på baggrund af nye kriterier. Såfremt dette havde været tilfældet, ville væsentlige indholdsmæssige bestemmelser i vandrammedirektivet, såsom forbuddet mod forringelse, eller væsentlige procedureregler, såsom offentlig deltagelse, let kunne omgås.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23.10.2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (EFT L 327, s. 1)
1.

Retten begrundede ikke i tilstrækkelig grad, hvorfor der foreligger en reel risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker. En korrekt og objektiv fastlæggelse af, at der foreligger en reel risiko for forveksling mellem to varemærker, kan ikke alene bestå i en erklæring om, at det — i lyset af den omstændighed, at de omfattede varer er af samme art og af den lave grad af visuel og fonetisk lighed mellem dem (til trods for deres begrebsmæssige uligheder) — ikke kan udelukkes, at den relevante forbruger kan antage, at de pågældende varer hidrører fra den samme virksomhed eller fra økonomisk forbundne virksomheder. »Risikoen for forveksling« indebærer ikke den blotte mulighed for forveksling, men snarere, at det er sandsynligt, at der vil ske forveksling. Det kan ikke antages, at der foreligger en risiko for forveksling, alene fordi der er en vis grad af lighed mellem de to varemærker, end ikke når de heraf omfattede varer er af samme art.
1)

Kan EU-retten — navnlig artikel 34 TEUF, artikel 31, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/46/EF af 5. september 2007 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer (1), samt artikel 1, litra t) og u), i Kommissionens forordning (EF) nr. 1400/2002 (2) — fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser som artikel 1, stk. 2, i OG (Ordonanţa Guvernului, regeringsdekret) nr. 80/2000, der tilsyneladende udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, idet sælgeren, leverandøren eller forhandleren med henblik på fri omsætning (salg, distribution) af nye produkter og forbrugsmaterialer henhørende under kategorien af varer vedrørende færdselssikkerhed, miljøbeskyttelse, energieffektivitet og tyverisikring af vejkøretøjer i henhold til disse bestemmelser enten skal fremvise en typegodkendelsesattest eller en erklæring med henblik på indførelse på markedet og/eller markedsføring udstedt af fabrikanten eller — såfremt sælgeren, leverandøren eller forhandleren ikke har opnået eller er i besiddelse af en sådan dokumentation — iværksætte godkendelsesproceduren for de pågældende produkter ved Registrul Auto Român (det rumænske motorregistreringskontor; herefter »RAR«) og opnå en typegodkendelsesattest med henblik på indførelse på markedet og/eller markedsføring udstedt af RAR, når samtidigt henses til, at selv om sælgeren, leverandøren eller forhandleren er i besiddelse af en typeattest med henblik på indførelse på markedet og/eller markedsføring af dele fremlagt af leverandøren i en anden EU-medlemsstat, som frit distribuerer disse dele i den pågældende EU-medlemsstat, er den pågældende attest ikke tilstrækkelig til at tillade fri omsætning, salg eller distribution af de omhandlede varer?
1)

Skal en national ret, der skal træffe afgørelse om indsigelsen mod tvangsfuldbyrdelsen, der støttes på en kreditaftale om udstedelse af et American Express Gold kreditkort — såfremt tilladelsen til tvangsfuldbyrdelsen er blevet givet, uden at forbrugeren er blevet meddelt herom — så snart de til dette formål nødvendige faktiske og retlige oplysninger foreligger, også af egen drift i henhold til direktiv 93/13/EØF (1) vurdere om, de i den omhandlede aftale fastsatte gebyrer — navnlig: a) gebyr for udstedelse af kortet; b) årligt gebyr for brug af kortet; c) årligt gebyr for brug af ekstra kort; d) gebyr for fornyelse af kortet; e) gebyr for udskiftning af kortet; f) gebyr for ændring af PIN kode; g) gebyr for hævning af kontanter i hæveautomat og filialer (egne eller af andre banker i Rumænien eller udlandet); h) gebyr for betaling af varer og/eller tjenesteydelser fra erhvervsdrivende i udlandet eller Rumænien; i) gebyr for udskrift og fremsendelse af kontoudtog; j) gebyr for indhentning af saldooplysninger fra hæveautomat; k) gebyr for forsinket betaling; l) gebyr for overtræk; m) gebyr for uberettiget afvisning af betaling — er urimelige i henhold til direktiv 93/13/EØF, idet beløbet for disse gebyrer ikke er præciseret i aftalen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 361/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Frankrig) den 11. august 2014 — Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) mod Société Sodiaal International

(Sag C-383/14)

2014/C 361/06

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

Sagsøgt: Société Sodiaal International

Præjudicielt spørgsmål

Finder bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 2988/95 (1), i medfør af hvilke forældelsen indtræder senest den dag, da en frist, der er dobbelt så lang som forældelsesfristen, udløber, uden at den kompetente myndighed har pålagt en sanktion, med forbehold for de tilfælde, hvor den administrative procedure er suspenderet i overensstemmelse med forordningens artikel 6, stk. 1, udelukkende anvendelse i det tilfælde, hvor den kompetente myndighed ikke har pålagt en sanktion som omhandlet i forordningens artikel 5 ved udløbet af en frist, der er dobbelt så lang som forældelsesfristen, eller finder de også anvendelse i det tilfælde, hvor der ikke er truffet en administrativ foranstaltning som omhandlet i forordningens artikel 4 inden for denne frist?

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18.12.1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT L 312, s. 1).
1.

Det første anbringende Den appellerede dom tilsidesætter artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 (1), af tre grunde: — Ved bedømmelsen af, hvorvidt et tegn kan registreres, skal der tages udgangspunkt i ordlyden af de varer og/eller tjenesteydelser, der er omfattet af ansøgningen. Dette er ikke sket under sagen ved Retten. I stedet har Retten taget udgangspunkt i appellantens internetsider og varefortegnelsen for et amerikansk varemærke, der ikke var genstand for sagen. — Selv ved den betydning af ordet HIPERDRIVE, som Retten har lagt til grund, bliver der ved tegnet HIPERDRIVE alene beskrevet et kendetegn ved en drivkraft. I den foreliggende sag var der imidlertid ikke beskrevet nogen væsentlige kendetegn ved de ansøgte varer selv ved den angivelige beskrivelse af den del af drivkraften, der var integreret i de ansøgte varer. Retten har således anvendt de i den seneste europæiske retspraksis herom opstillede kriterier retligt fejlagtigt (jf. Rettens dom af 15.1.2013 i sag T-625/11, BSH mod KHIM (ecoDoor) (2), og Domstolens dom af 10.7.2014 i sag C-126/13 P, BSH mod KHIM (3), præmis 27). — Rettens angiveligt forkerte antagelse om, at »HIPER« skal ligestilles med »hyper«, selv om disse udtryk aldrig anvendes som synonymer, beror på den ukorrekte påstand, at såvel »HIPER« som »hyper« udtales ens på engelsk. Denne angiveligt forkerte påstand bliver hverken underbygget eller begrundet af Retten på trods af appellantens talrige modstridende eksempler. Spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen i en dom afsagt af Retten er selvmodsigende eller utilstrækkelig, er ifølge retspraksis et retligt spørgsmål.
1)

Udelukker den omstændighed, at der tidligere er ført retlige procedurer i Frankrig vedrørende forældremyndighed over barnet, under omstændigheder som de i denne sag foreliggende at barnet kan etablere et sædvanligt opholdssted i Irland?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 351/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský súd v Prešove (Slovakiet) den 4. juli 2014 — CD Consulting s. r. o. mod Anna Pančurová m.fl.

(Sag C-328/14)

2014/C 351/03

Processprog: slovensk

Den forelæggende ret

Krajský súd v Prešove

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CD Consulting s. r. o.

Sagsøgte: Anna Pančurová m.fl.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) og artikel 4 i Rådets direktiv 87/102/EØF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (2) fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen foreliggende, hvorefter den nationale ret, som skal træffe afgørelse vedrørende de rettigheder, der følger af en endosseret veksel, i princippet på intet tidspunkt under proceduren af egen drift kan efterprøve aftalen, grundlaget for retsforholdet, spørgsmålet om kontraktvilkårene er urimelige eller om bestemmelserne vedrørende konsekvenserne af en manglende angivelse af ÅOP i den forbrugerkreditaftale, som vekslen er udstedt på baggrund af, er blevet overtrådt?

(1) EFT L 62, s. 29.

(2) EFT L 42, s. 48.
1)

Skal artikel 49 sammenholdt med artikel 52 TEUF fortolkes således, at den udelukker anvendelsen af nationale bestemmelser, hvorefter en transportvirksomhed, hvis hjemsted er i en anden medlemsstat, og som har et forretningssted i Den Tjekkiske Republik, i tillæg til de tilladelser og koncessioner, der giver en transportvirksomhed med hjemsted i Den Tjekkiske Republik tilladelse til at drive indenlandske rutetjenester (offentlig bytransport), også skal opnå en særlig tilladelse med henblik på at drive den samme virksomhed, hvis tildeling det tilkommer de administrative myndigheder at bestemme efter deres eget skøn?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 351/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale civile di Trieste (Italien) den 21. juli 2014 — Florin Lazar, lovligt repræsenteret ved Luigi Erculeo mod Allianz SpA

(Sag C-350/14)

2014/C 351/05

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale civile di Trieste

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Florin Lazar, lovligt repræsenteret ved Luigi Erculeo

Sagsøgt: Allianz SpA

Præjudicielle spørgsmål

Der ønskes oplysning om den korrekte fortolkning af artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 864/2007 (1) om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen), hvor det bestemmes, at »på en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af en skadevoldende handling, [anvendes] loven i det land, hvor skaden indtræder«, og navnlig:

1) Hvordan skal begrebet »det land, hvor skaden indtræder«, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 864/2007 fortolkes i forhold til krav om erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade, som fremsættes af slægtninge til en person, der er omkommet efter et trafikuheld i den medlemsstat, hvor retten er beliggende, såfremt disse slægtninge er bosat i en anden medlemsstat og dér har lidt den omhandlede skade?

2) Udgør den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som slægtninge til en person, der er omkommet efter et trafikuheld i den medlemsstat, hvor retten er beliggende, har lidt i deres sædvanlige opholdsland, med henblik på anvendelse af artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 864/2007 en »skade« som omhandlet i den første del af artikel 4, stk. 1, eller »indirekte følger« som omhandlet i den anden del af samme bestemmelse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 864/2007, af 11.7.2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) (EUT L 199, s. 409).
1)

Hvorledes skal artikel 23, stk. 1, i Rådets forordning nr. 44/2001/EF (1) fortolkes for så vidt angår spørgsmålet om, hvilken ret der er enekompetent, når de kontraherende parter i kontraktens generelle betingelser har aftalt flere forskellige retter som værende kompetente til at påkende tvister, der opstår i forbindelse med kontrakten, og kan sagsøgeren frit vælge værneting mellem de i aftalen anførte retter, som har enekompetence, og dem, der har en alternativ kompetence, og kan det deraf udledes, at den ret, der påkender tvisten, er enekompetent?
1)

Er en uafhængig person — der ved lov er tillagt opgaven med administration og håndhævelse af databeskyttelseslovgivningen — ved vurderingen af en klage, der er blevet indgivet til den pågældende, over, at personoplysninger overføres til et tredjeand (i dette tilfælde USA), hvis lovgivning og praksis det påstås ikke indeholder tilstrækkelig beskyttelse for datasubjektet, fuldstændig bundet af konklusionen i en fælleskabsundersøgelse, hvori der konkluderes det modsatte og som er indeholdt i Kommissionens beslutning af 26. juli 2000 (2000/520/EF (1)), henset til artikel 7, artikel 8 og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2000/C 364/01 (2)), og dette trods bestemmelserne i artikel 25, stk. 6, i direktiv 95/46/EF (3)?
1.

Det gøres for det første gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i EF-varemærkeforordning 40/94. Idet Retten udledte ligheden mellem tegnene og risikoen for forveksling af de varemærker, der skal sammenlignes, af overensstemmelsen mellem tegnbestanddele, som svarer til et rent beskrivende fagudtryk for varernes beskaffenhed (nemlig »marineblå« som farveangivelse for de varer, der bruges for de varemærker, der skal sammenlignes), og — da der ikke foreligger fornødent iboende særpræg — af den relevante kundekreds ikke anses for at være en angivelse af varens handelsmæssige oprindelse fra en bestemt virksomhed til afgrænsning af varer fra andre virksomheder, fortolkede den denne bestemmelse og den faste retspraksis vedrørende bestemmelsen om lighed mellem tegnene og risikoen for forveksling forkert. Retten underkendte endvidere det retlige begreb beskrivende angivelse i denne sag, fordi den ikke anså »marineblå« for at være beskrivende for de varer, der bruges for varemærket, nemlig beklædningsgenstande, eller for at være en væsentlig egenskab ved varen.
1)

Er aminosyreblandinger som de i hovedsagen omhandlede (RM0630 og RM0789), ved hjælp af hvilke der (tillige med kulhydrater og fedtstoffer) fremstilles et næringsmiddel til erstatning af et principielt livsnødvendigt stof, der er til stede i normal ernæring, men som konkret kan være allergiudløsende, hvorved allergibetingede sundhedsskadelige virkninger kan undgås, og som kan give mulighed for lindring eller endog helbredelse af skader, der allerede er indtrådt, et lægemiddel bestående af flere produkter, der er blandede til profylaktisk eller terapeutisk brug, som omhandlet i pos. 3003 i den kombinerede nomenklatur (1)? Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: