Forenede sager C-171/07 og C-172/07

Apothekerkammer des Saarlandes m.fl.

mod

Saarland og Ministerium für Justiz, Gesundheit und Soziales

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht des Saarlandes)

»Etableringsfrihed — artikel 43 EF — offentlig sundhed — apoteker — bestemmelser, hvorefter retten til at drive et apotek er forbeholdt farmaceuter — begrundelse — pålidelig og kvalitetsmæssig lægemiddelforsyning til befolkningen — farmaceuters faglige uafhængighed«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 16. december 2008 I ‐ 4174

Domstolens dom (Store Afdeling) af 19. maj 2009 I ‐ 4195

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner

(Art. 43 EF og 48 EF)

Artikel 43 EF og 48 EF er ikke til hinder for nationale retsforskrifter, der hindrer personer, som ikke er farmaceuter, i at eje og drive apoteker.

En sådan regel om udelukkelse af personer, der ikke er farmaceuter, udgør ganske vist en restriktion i artikel 43 EF’s forstand, fordi den forbeholder farmaceuter driften af apoteker, idet alle andre erhvervsdrivende formenes adgang til at udøve denne selvstændige virksomhed i den pågældende medlemsstat. Denne restriktion kan imidlertid begrundes i beskyttelsen af den offentlige sundhed og nærmere bestemt i formålet om at sikre, at lægemiddelforsyningen af befolkningen er sikker og af god kvalitet.

De terapeutiske virkninger af lægemidler, der i væsentligt omfang adskiller lægemidlerne fra andre varer, bevirker herved, at de, hvis de indtages unødvendigt eller på urigtig måde, kan være meget skadelige for sundheden, uden at patienten kan opdage dette under indtagningen heraf. Et overforbrug eller en urigtig anvendelse af lægemidler medfører desuden et spild af økonomiske midler, der er så meget desto mere skadeligt som apotekssektoren er forbundet med betydelige omkostninger og skal opfylde et stigende behov, mens de økonomiske ressourcer, der kan anvendes til sundhedsbehandling, ikke, uanset den anvendte finansieringsmetode, er ubegrænsede. Der er således en direkte forbindelse mellem disse økonomiske ressourcer og overskuddet hos de erhvervsdrivende, der er aktive i apotekssektoren, fordi ordineringen af lægemidler i de fleste medlemsstater afholdes af de berørte sygesikringsinstitutioner.

I betragtning af disse risici for den offentlige sundhed og for den økonomiske ligevægt af de sociale sikringsordninger kan medlemsstaterne stille strenge krav til de personer, der forestår detailhandelen med lægemidler, bl.a. hvad angår den måde, lægemidlerne bliver forhandlet på, og profitsøgningen. De kan særligt i princippet forbeholde farmaceuter detailsalget af lægemidler på grund af de garantier, der kræves af disse, og de oplysninger, som de skal være i stand til at give forbrugeren.

Medlemsstaterne kan herved under hensyn til deres mulighed for at træffe afgørelse om niveauet for beskyttelsen af den offentlige sundhed kræve, at lægemidler forhandles af reelt fagligt uafhængige farmaceuter. De kan også træffe foranstaltninger, der kan fjerne eller nedsætte en risiko for indgreb i denne uafhængighed, når et sådant indgreb kan påvirke niveauet for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen.

Da personer, der ikke er farmaceuter, pr. definition ikke har en uddannelse, en erfaring og et ansvar, der svarer til farmaceuternes, og derfor ikke opfylder de samme garantier som dem, farmaceuterne opfylder, følger det heraf, at en medlemsstat inden for rammerne af sit skøn kan vurdere, at den omstændighed, at et apotek drives af en person, der ikke er farmaceut, i modsætning til et apotek, som drives af en farmaceut, kan udgøre en risiko for den offentlige sundhed, herunder særligt for sikkerheden og kvaliteten af detailsalget af lægemidler, fordi profitsøgning i forbindelse med en sådan drift ikke indebærer modererende forhold såsom uddannelsen, den erhvervsmæssige erfaring og det ansvar, der påhviler farmaceuterne, og som kendetegner disses virke.

Da det ikke er godtgjort, at en anden foranstaltning, der er mindre restriktiv for den frihed, der er sikret ved artikel 43 EF, end reglen om udelukkelse af personer, der ikke er farmaceuter, lige så effektivt ville sikre et niveau for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen som det, der følger af anvendelsen af denne regel, må de nationale retsforskrifter, der er tvist om i hovedsagerne, anses for egnede til at sikre det forfulgte formål og for ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet.

En medlemsstat kan særligt vurdere, at der er en risiko for, at de lovbestemmelser, der beskytter farmaceuternes faglige uafhængighed, i praksis kan blive tilsidesat eller omgået. Ligeledes kan risikoen for sikkerheden og kvaliteten af lægemiddelforsyningen til befolkningen ikke fjernes med samme effektivitet ved at pålægge en forpligtelse til at tegne en forsikring, fordi et sådant middel ikke nødvendigvis ville hindre ejeren i at påvirke de ansatte farmaceuter.

(jf. præmis 24, 27, 28, 31-35, 37-39, 54, 57 og 58 samt domskonkl.)