ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 7. november 2013 – Kommissionen mod Polen

(Sag C-90/12)

»Traktatbrud — luftbefordring — luftfartsaftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande — medlemsstaternes pligt til at sikre, at trafikrettighederne fordeles blandt de berettigede EU-luftfartsselskaber på grundlag af en ikke-diskriminerende og gennemskuelig procedure, og til straks at underrette Kommissionen om nævnte procedure«

1. Institutionernes retsakter — forordninger — medlemsstaternes gennemførelse — fuldstændig gennemførelse nødvendig — virksomhed omfattet af en forordning ikke eksisterende i en medlemsstat — ingen betydning (jf. præmis 25)

2. Transport — luftbefordring — forordning nr. 847/2004 — medlemsstaternes forpligtelse til at foretage en fordeling af trafikrettigheder mellem luftfartsselskaber i Unionen på grundlag af en ikkediskriminerende og gennemskuelig procedure — forpligtelse til uden ophold at meddele Kommissionen denne procedure — undladelse af gennemførelse — traktatbrud (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 847/2004, art. 5 og 6) (jf. præmis 20-24 og 27 samt domskonkl. 1)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 5 og 6 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 847/2004 af 29. april 2004 om forhandling og gennemførelse af luftfartsaftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande (EUT L 157, s. 7) – medlemsstaternes pligt til at sikre, at trafikrettighederne fordeles blandt de berettigede EF-luftfartsselskaber på grundlag af en ikke-diskriminerende og gennemskuelig procedure, og til straks at underrette Kommissionen om nævnte procedure.

Konklusion

1) Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 og 6 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 847/2004 af 29. april 2004 om forhandling og gennemførelse af luftfartsaftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande, idet den ikke har truffet passende foranstaltninger som påkrævet for at efterkomme disse artikler i direktivet.
Selv om Retten er forpligtet til at sikre, at beregningen af en bøde, som pålægges en virksomhed for sin deltagelse i en overtrædelse af EU-konkurrenceretten, tager behørigt hensyn til denne overtrædelses varighed og deltagelsen heri, forholder det sig ikke desto mindre således, at en overtrædelses varighed hverken er det eneste eller nødvendigvis det vigtigste forhold, som Kommissionen og/eller Retten skal tage hensyn til ved beregningen af denne bøde.

En modsat fortolkning ville nemlig normalt indebære, at et selskab, som oprindeligt havde deltaget i en overtrædelse som moderselskab til et datterselskab, som var direkte involveret i overtrædelsen, og som overdrager dette selskab til en anden virksomhed, i forbindelse med en virksomhedssuccession i givet fald ville være omfattet af en bødenedsættelse, som indrømmes den sidstnævnte virksomhed for samarbejdet med Kommissionen, selv om virksomheden hverken selv bidrager til, at den pågældende overtrædelse konstateres, eller på tidspunktet for dette samarbejde udøver en bestemmende indflydelse på sit tidligere datterselskab.

Henset til behovet for at sikre de EU-retlige konkurrencereglers iagttagelse kan Domstolen ikke udelukkende på grund af en tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid give en appellant medhold i, at der kan rejses tvivl om størrelsen af en bøde, når samtlige de anbringender, der er blevet gjort gældende til anfægtelse af de konstateringer, som Retten har foretaget vedrørende størrelsen af denne bøde og de former for adfærd, som pålægges en sanktion ved denne bøde, er blevet forkastet.

En tilsidesættelse fra en af Unionens retsinstansers side af dens forpligtelse ifølge artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål udgør en effektiv afhjælpning. Det følger heraf, at en påstand om erstatning for det tab, der er forårsaget af Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid, ikke kan forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel, men skal indbringes for Retten selv.

(jf. præmis 115 og 116)
Artikel 2, litra c), i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, som ændret ved direktiv 2009/140, skal fortolkes således, at en tjeneste, der består i mod betaling at udbyde en adgangsstyret programpakke, som indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, er omfattet af begrebet »elektronisk kommunikationstjeneste« som omhandlet i nævnte bestemmelse.

Den omstændighed, at denne tjeneste omfatter et adgangsstyringssystem som omhandlet i rammedirektivets artikel 2, litra ea) og f), er uden betydning i denne forbindelse. I alle de situationer, hvor operatøren af adgangsstyringssystemet samtidig er udbyder af tjenesten i form af transmission af radio- eller fjernsynsprogrammer, er der således tale om en overordnet tjeneste, inden for rammerne af hvilken udbuddet af radio- eller fjernsynstjenesten udgør et centralt element af den aktivitet, som udøves af nævnte operatør, idet adgangsstyringssystemet er et accessorisk element. Et adgangsstyringssystem kan, henset til dets karakter af et accessorisk element, være knyttet til en telekommunikationstjeneste i form af transmission af radio- eller fjernsynsprogrammer, uden at sidstnævnte mister sin egenskab af elektronisk kommunikationstjeneste.

(jf. præmis 51, 52 og 58 samt domskonkl.1)
Forordning nr. 796/2004 om gennemførelsesbestemmelser for krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, som ændret ved forordning nr. 972/2007, skal fortolkes således, at når den automatiserede krydskontrol, der har til formål at efterprøve, om de arealer, som er anmeldt i en landbrugers ansøgning om enkeltbetaling, berettiger til støtte, som følge af en ajourføring af systemet til identifikation af landbrugsparceller suppleres af en kontrol på grundlag af nyere luftfotos, der fører til konstatering af unøjagtigheder i denne landbrugeres anmeldelse, er den kompetente myndighed ikke forpligtet til at foretage en kontrol på stedet, men råder i overensstemmelse med denne forordnings artikel 24, stk. 2, over en skønsbeføjelse hvad angår de foranstaltninger, der skal vedtages i denne anledning. Den nævnte myndighed er navnlig ikke forpligtet til at foretage en måling på stedet af de omhandlede parceller, når den ikke nærer nogen tvivl hvad angår de måleoplysninger, som den udleder af de luftfotos, som den har til rådighed.

(jf. præmis 63 og domskonkl.)
Artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i tilfælde af, at der er flere formodede forvoldere af en påstået skade på ophavsrettigheder, der er beskyttet i den medlemsstat, hvor den påkendende ret befinder sig, gør denne bestemmelse det ikke muligt med henvisning til stedet for den skadevoldende begivenhed at fastslå en stedlig kompetence for en ret, i hvis jurisdiktion den af de formodede forvoldere, som er blevet indstævnt, ikke har foretaget handlinger, men bestemmelsen gør det muligt at fastslå denne rets kompetence med henvisning til stedet for den påståede skades indtræden på betingelse af, at skaden vil kunne indtræde i den påkendende rets jurisdiktion. I sidstnævnte tilfælde er denne ret kun kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på den medlemsstats område, hvor den befinder sig.

Udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå«, som er indeholdt i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, omfatter nemlig både stedet for skadens indtræden og stedet for den skadevoldende begivenhed, der ligger til grund for denne skade, således at sagsøgte efter sagsøgerens valg kan sagsøges ved retten på det ene eller det andet af disse to steder.

Den skadevoldende begivenhed kan under omstændigheder, hvor kun en af flere formodede skadevoldere sagsøges for en ret, i hvis jurisdiktion den pågældende ikke har foretaget handlinger, ikke anses for at have fundet sted i denne rets jurisdiktion som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001.

Derimod kan kompetencen til at påkende en sag om erstatning uden for kontrakt med henvisning til skadens indtræden fastslås til fordel for den ret, for hvilken der er nedlagt påstand om, at det konstateres, at der foreligger en krænkelse af ophavsrettigheder, når den medlemsstat, på hvis område denne ret befinder sig, beskytter den ophavsret, som sagsøgeren har påberåbt sig, og når den påståede skade vil kunne indtræde i den påkendende rets jurisdiktion.

For så vidt som den beskyttelse, der gives af den medlemsstat, hvor den påkendende ret er beliggende, alene gælder for denne medlemsstats område, er den ret, for hvilken sagen er anlagt på grundlag af stedet for skadens indtræden, imidlertid kun kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på denne medlemsstats område.

(jf. præmis 27, 31, 35, 38 og 40 samt domskonkl.)
Når en national lovgivning er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, skal Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse give alle de oplysninger med hensyn til fortolkningen, som kræves, for at den nationale ret kan vurdere, om denne lovgivning er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte.

Når en medlemsstat påberåber sig tvingende almene hensyn for at begrunde retsforskrifter, som kan begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser, skal denne begrundelse, som er hjemlet i EU-retten, fortolkes i lyset af de almindelige EU-retlige grundsætninger, herunder de grundlæggende rettigheder, der nu er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. De omhandlede nationale retsforskrifter kan derfor kun omfattes af de fastsatte undtagelser, såfremt de er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte.

Når det viser sig, at nationale retsforskrifter kan være til hinder for udøvelsen af en eller flere af de traktatfæstede grundlæggende friheder, kan de alene være omfattet af de undtagelser, der er fastsat i EU-retten for at begrunde en sådan restriktion, såfremt dette er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte. Denne forpligtelse til at overholde de grundlæggende rettigheder henhører klart under EU-rettens anvendelsesområde og følgelig under chartrets anvendelsesområde. En medlemsstats anvendelse af undtagelser, der er fastsat i EU-retten for at begrunde en restriktion for en traktatfæstet grundlæggende frihed, skal derfor anses for at »gennemføre EU-retten« som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1.

(jf. præmis 33, 35 og 36)
På området for statsstøtte beror anvendeligheden af kriteriet om den private investor på et indgreb fra en medlemsstat til fordel for en virksomhed, hvori medlemsstaten er aktionær, ikke på den form, hvorunder fordelen er blevet indrømmet, men på kvalifikationen af nævnte indgreb som en beslutning, der er truffet af en aktionær i den omhandlede virksomhed. Desuden er dette kriterium blandt de elementer, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til for at fastslå, om der foreligger en støtte, og det udgør derfor ikke en undtagelse, som kun finder anvendelse efter anmodning fra en medlemsstat, når det er blevet fastslået, at de elementer, som udgør en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, foreligger.

Det følger heraf, at det, når det viser sig, at kriteriet om den private investor kan finde anvendelse, tilkommer Kommissionen at anmode den pågældende medlemsstat om at give den alle relevante oplysninger, som sætter den i stand til at undersøge, om betingelserne for anvendelighed og anvendelse af dette kriterium er opfyldt.

Anvendelsen af disse principper kan ikke forhindres af den omstændighed alene, at en konkret sag vedrører anvendeligheden af kriteriet om den private investor på en ændring af betingelserne for tilbagekøb af de værdipapirer, der blev udstedt af den pågældende virksomhed og erhvervet af en medlemsstat gennem statsstøtte.

(jf. præmis 30-34)
Artikel 4, stk. 1, og artikel 9 og 11 i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter skal fortolkes således, at medlemsstaternes kompetente myndigheder er forpligtede til at foreslå Kommissionen en afklassificering af en lokalitet, der er opført på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, når disse myndigheder har modtaget en anmodning fra en ejer af et område, der er omfattet af denne lokalitet, der hævder, at der foreligger en miljømæssig forringelse af denne lokalitet, forudsat at denne anmodning er støttet på den omstændighed, at denne lokalitet til trods for, at artikel 6, stk. 2-4, i dette direktiv overholdes, definitivt ikke længere kan bidrage til bevaringen af naturtyper samt vilde dyr og planter eller til oprettelsen af Natura 2000-nettet.

Når en lokalitet, der er opført på listen over lokalitet af fællesskabsbetydning, således definitivt ikke længere kan bidrage til opfyldelsen af formålene med direktiv 92/43, og det derfor ikke længere er berettiget, at denne lokalitet er undergivet bestemmelserne i dette direktiv, er den pågældende medlemsstat forpligtet til at foreslå Kommissionen, at den nævnte lokalitet afklassificeres. Denne forpligtelse gælder så meget desto mere, når denne lokalitet omfatter et område, der tilhører en ejer, hvis udøvelse af ejendomsretten er begrænset som følge af denne opførelse, for så vidt som en fortsat begrænsning af udnyttelsen kan føre til en tilsidesættelse af ejendomsretten.

Enhver forringelse af en lokalitet, der er opført på listen over lokalitet af fællesskabsbetydning, begrunder imidlertid ikke dens afklassificering. De kompetente nationale myndigheder er nemlig kun forpligtede til at foreslå afklassificeringen af en lokalitet, hvis denne til trods for, at disse forpligtelser overholdes, i uoprettelig grad er blevet uegnet til at opfylde direktivets formål.

(jf. præmis 28, 29, 31, 35 og 36 samt domskonkl. 1)
Artikel 22, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en sag, i hvilken der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at udøvelsen af en forkøbsret, som en fast ejendom er behæftet med, og som har virkning over for enhver, er ugyldig, er omfattet af sagskategorien »sager om rettigheder over fast ejendom« som omhandlet i bestemmelsen.

En forkøbsret, som en fast ejendom er behæftet med, og som er indført i tingbogen, har nemlig ikke alene virkning over for den forpligtede, men sikrer også retten for indehaveren af forkøbsretten til at få overdraget ejendomsretten over for tredjemand, således at en gyldig udøvelse af forkøbsretten i et tilfælde, hvor en salgskontrakt indgås mellem tredjemand og ejeren af en behæftet ejendom, bevirker, at salget ikke har virkning over for indehaveren af denne ret, og at nævnte salg skal anses for at være aftalt mellem rettighedsindehaveren og nævnte ejer på de samme betingelser som dem, der er aftalt mellem sidstnævnte og tredjemand. Heraf følger, at når en tredjemand i sin egenskab af køber bestrider gyldigheden af udøvelsen af denne forkøbsret, har denne sag i det væsentlige til formål at fastslå, om udøvelsen af forkøbsretten har gjort det muligt at sikre rettighedsindehaverens ret til at få overdraget ejendomsretten til den omtvistede faste ejendom. I et sådant tilfælde omhandler tvisten en sag om rettigheder over fast ejendom og henhører under enekompetencen for forum rei sitae.

(jf. præmis 45-47 og domskonkl. 1)
Artikel 4 i forordning nr. 1191/69 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, som ændret ved forordning nr. 1893/91, og denne forordnings artikel 6 finder kun anvendelse, hvis de lokale offentlige transportydelser bunder i en forpligtelse til offentlig tjeneste som omhandlet i nævnte forordnings artikel 2, stk. 1. Disse artikler finder derimod ikke anvendelse, hvis de lokale offentlige transportydelser bunder i en kontrakt om offentlig tjeneste som omhandlet i artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 1191/69, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre.

Artikel 4 og 6 i forordning nr. 1191/69 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, som ændret ved forordning nr. 1893/91, skal fortolkes således, at for så vidt angår forpligtelser til offentlig tjeneste, der er opstået før forordning 1191/69’s ikrafttræden, opstår retten til kompensation for de byrder, der opstår som følge af opfyldelsen af sådanne forpligtelser, kun, hvis den pågældende virksomhed indgiver en ansøgning om ophævelse af disse forpligtelser, og de kompetente myndigheder træffer en afgørelse om en tidsbegrænset opretholdelse eller ophævelse af de nævnte forpligtelser. Hvad derimod angår forpligtelser til offentlig tjeneste, der er opstået efter denne dato, kan en sådan ret til kompensation opstå, uden at disse samme betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 34 og domskonkl.)
Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 1383/2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at toldmyndighederne selv indleder og gennemfører den procedure, der er omhandlet i bestemmelsen, uden at dette sker på foranledning af rettighedsindehaveren af den intellektuelle ejendomsret, forudsat at de afgørelser, som disse myndigheder træffer på området, kan gøres til genstand for søgsmål, der sikrer overholdelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, herunder særlig denne forordning.

Det fremgår således hverken af artikel 13, stk. 1, eller af nogen anden bestemmelse i forordning nr. 1383/2003, at EU-lovgiver har haft til hensigt at forpligte medlemsstaterne til at forbeholde visse myndigheder kompetencen til at træffe afgørelse om sagens realitet. Idet EU-lovgiver således har begrænset sig til at henvise til anvendelsen af de gældende bestemmelser i den omhandlede medlemsstat med henblik på at fastslå, om en intellektuel ejendomsret er krænket, har den derfor i princippet ikke udelukket, at en anden myndighed end en retlig myndighed kan udpeges til at være den myndighed, der har kompetence til at træffe afgørelse om sagens realitet.

(jf. præmis 44, 46, 47 og 53 samt domskonkl.)
Et traktatbrudssøgsmål kan ikke antages til realitetsbehandling, hvis det påståede traktatbrud på datoen for udløbet af fristen i den begrundede udtalelse ikke længere har virkninger. Dette er ikke tilfældet og søgsmålet kan derfor antages til realitetsbehandling, når det traktatbrud, som Kommissionen gør gældende, beror på den omstændighed, at en tilsynsførende for beskyttelse af personoplysninger ikke har kunnet udøve sit mandat indtil dets udløb, og det står fast, at denne periode endnu ikke var udløbet på den dato, der var fastsat i den begrundede udtalelse.

En medlemsstat, der bringer mandatet for tilsynsmyndigheden for beskyttelse af personoplysninger til ophør før tid, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til direktiv 95/46 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger.

Den uafhængighed, som de tilsynsmyndigheder, der er kompetente med hensyn til behandling af personoplysninger, skal have, udelukker bl.a. ethvert påbud og enhver anden ydre påvirkning – uanset formen, og hvad enten denne er direkte eller indirekte – der kan påvirke deres afgørelser, og som således kan skabe tvivl om udførelsen af de nævnte myndigheders opgave, der består i at skabe en ligevægt mellem beskyttelsen af retten til privatlivets fred og den frie udveksling af personoplysninger.

Den funktionelle uafhængighed er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelig til at sikre myndighederne mod enhver udefrakommende påvirkning. I denne forbindelse er den blotte risiko for, at det statslige tilsyn kan påvirke tilsynsmyndighedernes beslutninger politisk tilstrækkelig til at hindre, at sidstnævnte kan udøve deres opgaver uafhængigt. Hvis en medlemsstat kunne bringe en tilsynsmyndigheds mandat til ophør før dets oprindeligt fastsatte udløb, uden at de regler og garantier, der er blevet opstillet med henblik herpå ved den gældende lovgivning, overholdes, ville truslen om et sådant ophør før tid, som en sådan myndighed ville blive udsat for i den periode, hvori den udøver sit mandat, kunne føre til en form for lydighed fra dennes side i forhold til den politiske magt, der er uforenelig med det nævnte krav om uafhængighed. I en sådan situation ville tilsynsmyndigheden heller ikke kunne anses for under alle omstændigheder at handle uden for enhver mistanke om partiskhed.

(jf. præmis 51-55 og 62 samt domskonkl. 1)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 34 TEUF, idet det ved artikel 31 i bekendtgørelse FOM/734/2007 af 20. marts 2007, som fastsætter gennemførelsesbestemmelser til lov om regulering af landtransport på området for tilladelser til vejtransport af varer for køretøjer, hvis maksimale tilladte vægt overstiger 3,5 ton, har indført en betingelse, hvorefter det første køretøj i en virksomheds vognpark med henblik på meddelelse af en tilladelse til supplerende privat varetransport ikke må være ældre end fem måneder at regne fra den første indregistrering af køretøjet.