ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72

I denne sag kan Harmoniseringskontoret imidlertid ikke gøre gældende, at sagsøgerne så bort fra disse formkrav i deres stævning, idet den indeholder tilstrækkeligt præcise forhold, som gør det muligt at identificere den påståede ulovlige adfærd, som Harmoniseringskontoret kritiseres for, grundene til, at sagsøgerne er af den opfattelse, at der er årsagsforbindelse mellem denne adfærd og det tab, sagsøgerne påstår at have lidt, og karakteren og størrelsen af dette tab. Uden at foregribe bedømmelsen af erstatningspåstandens berettigelse skal det anføres, at sagsøgerne i stævningens punkt 126-155 har redegjort udførligt for disse forskellige forhold under et særskilt afsnit med overskriften »Erstatning«, idet de har støttet sig til anbringenderne om ulovlighed, der er redegjort for til støtte for annullationspåstanden (punkt 126, 133-136 og 140), har forklaret årsagsforbindelsen (punkt 137) og har præciseret karakteren og størrelsen af det påståede tab, som den ulovlige adfærd har forvoldt (punkt 139 og 141-148 vedrørende det mistede udbud og punkt 150-155). I denne sag er der – i modsætning til Harmoniseringskontorets opfattelse – ikke tale om, at Retten blandt de forskellige klagepunkter, der er formuleret til støtte for annullationspåstanden, skal undersøge og identificere det eller de, som sagsøgerne tilsigter at anvende som grundlag for erstatningspåstanden, eller beregne og efterprøve den eventuelle årsagsforbindelse mellem den af dette eller disse klagepunkter omfattede adfærd og det påståede tab (jf. i denne retning Rettens kendelse af 11.1.2012, sag T-301/11, Ben Ali mod Rådet, Sml., EU:T:2012:4, præmis 72 ff.), hvilket kunne begrunde en afvisning af erstatningspåstanden i medfør af procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c).
Interesseafvejningen består i, at Retten skal afgøre, om interesserne hos den part, der har begæret de foreløbige forholdsregler, vejer tungere end interessen i den umiddelbare anvendelse af den omtvistede retsakt, idet den nærmere bestemt skal undersøge, om en eventuel annullation af denne retsakt af den ret, der påkender sagens realitet, vil gøre det muligt at ændre den situation, som retsaktens umiddelbare gennemførelse ville medføre, og omvendt om udsættelse af retsaktens gennemførelse kan hindre de mål, der forfølges med den, i tilfælde af, at sagsøgeren ikke får medhold i hovedsagen. Retten kan i den forbindelse ligeledes skulle tage hensyn til tredjemands interesser.

Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er begrænset til at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse. Disse retsforhandlinger er derfor helt accessoriske i forhold til den hovedsag, de er knyttet til, således at den afgørelse, som Retten træffer i sagen om foreløbige forholdsregler, er midlertidig i den forstand, at den hverken må foregribe afgørelsen i hovedsagen eller gøre den illusorisk ved at fratage den sin effektive virkning. Det følger nødvendigvis heraf, at den interesse, som en part i sagen om foreløbige forholdsregler forsvarer, ikke fortjener beskyttelse, for så vidt som denne part har nedlagt påstand om, at der skal træffes en afgørelse, som slet ikke er rent midlertidig, men foregriber den fremtidige afgørelse i hovedsagen og gør den illusorisk ved at fratage den sin nyttige virkning.

Dette gælder også for tvisten for Retten vedrørende en institutions udlevering af omtvistede dokumenter, der indeholder forretningshemmeligheder, som institutionen har modtaget i forbindelse med en procedure i henhold til konkurrenceretten, til en national ret, der har anmodet herom i forbindelse med en tvist. I det tilfælde, hvor begæringen om foreløbige forholdsregler ikke tages til følge, og dokumenterne derfor udleveres til den nationale retsinstans, er denne derfor i stand til at træffe afgørelse, før Unionens retsinstanser gør det under retsforhandlingerne i hovedsagen. Hvis begæringen om foreløbige forholdsregler ikke tages til følge, har det således den følge, at den senere realitetsafgørelse, nemlig at annullationspåstanden forkastes, foregribes.

I et sådant tilfælde skal Kommissionens afgørelse om udlevering af de nævnte dokumenter udsættes for at afveje den virksomme anvendelse af Unionens konkurrenceregler med overholdelsen af den accessoriske rolle, som sagen om foreløbige forholdsregler spiller.

(jf. præmis 29-31, 36, 37, 39 og 42)
I en sag om foreløbige forholdsregler er betingelsen om fumus boni juris opfyldt, når i det mindste et af de anbringender, som sagsøgeren har gjort gældende til støtte for sine påstande i hovedsagen, umiddelbart forekommer relevant og under alle omstændigheder ikke åbenbart ugrundet, for så vidt som der er tale om et vanskeligt juridisk spørgsmål, hvis løsning ikke er indlysende, og som dermed fortjener en dyberegående undersøgelse, som ikke kan foretages af Retten i retsforhandlingerne vedrørende de foreløbige forholdsregler, men skal være genstand for retsforhandlingerne i hovedsagen, således at sagen ikke umiddelbart er helt ugrundet.

Inden for rammerne af en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en Kommissionsafgørelse, som fastslår, at en statsstøtte er uforenelig med det indre marked, foreligger der umiddelbart fumus boni juris hvad angår en argumentation, som rejser det juridiske spørgsmål, som endnu ikke er blevet behandlet i retspraksis, om, hvorvidt den nationale sektor, som modtager støtten, på grund af de helt særlige og undtagelsesvise vanskeligheder, der er forbundet med de stramninger, som har kendetegnet den nationale økonomi i en medlemsstat i flere år, hverken kan anses for at være underlagt en levende konkurrence eller være internationalt orienteret, hvilket eventuelt udelukker, at denne støtte mærkbart kan påvirke samhandelen og konkurrencen mellem medlemsstater som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Selv om det antages, at nævnte støtte opfyldte alle betingelserne i denne bestemmelse, besvarer retspraksis desuden ikke spørgsmålet, om den pågældende medlemsstat gyldigt kan påberåbe sig særlige omstændigheder, der gør tilbagesøgningen af støtten hos modtagerne overdreven, idet medlemsstaten har stået over for en alvorlig forstyrrelse i nationaløkonomien i den i artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF omhandlede forstand, og om Kommissionen ved at lade sig inspirere af denne primærretlige bestemmelse burde have givet afkald på at kræve enhver tilbagesøgning hos en sektor, der er stærkt svækket på grund af denne forstyrrelse.

(jf. præmis 13, 29-31 og 34)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

12. juni 2012

Guido Strack

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — kendelse om hjemvisning — afgørelse, som ikke kan appelleres — åbenbart, at appellen skal afvises«

Angående:

Appel af kendelse af 7. december 2011, afsagt af Retten for EU-personalesager (Anden Afdeling), Strack mod Kommissionen (sag F-44/05 RENV, ikke trykt i Samling af Afgørelser), med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Appellen forkastes. Guido Strack bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Europa-Kommissionen har afholdt i appelsagen.

Sammendrag

Appel – formål – ophævelse af en kendelse afsagt af Personaleretten, hvorved den erklærer sig inkompetent til fordel for Domstolen eller Retten – afvisning

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 9, stk. 1 og 2)

Betingelserne i artikel 9, stk. 1 og 2, i bilag I til statutten for Domstolen vedrørende de afgørelser, der kan gøres til genstand for appel, er ikke opfyldt, når Personaleretten ikke fastslår, at Den Europæiske Unions retsinstanser savner kompetence, men henviser søgsmålet til Retten i overensstemmelse med den procedure, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i bilag I til statutten for Domstolen. En sådan henvisning kan ikke skade parternes retsbeskyttelse ved Unionens retsinstanser, som under alle omstændigheder afgør alle spørgsmål rejst i stævningen.

Det tilkommer den retsinstans, hvortil sagen er blevet henvist, at vurdere sin egen kompetence og i givet fald på ny i overensstemmelse med den særlige fremgangsmåde herom henvise sagen til førsteinstansretten, der i så fald ikke kan erklære sig inkompetent. Denne særlige ordning gør det muligt at afgøre kompetencespørgsmål mellem de retsinstanser, der udgør Den Europæiske Unions Domstol. Det ville herved – idet det anerkendes, at kompetencespørgsmålet i givet fald ligeledes kan gøres til genstand for debat mellem parterne ved den ret, der træffer afgørelse efter henvisningen – være i strid med den ordning, der er fastsat i bilag I i statutten for Domstolen, samt med retsplejehensyn at fortsætte appelproceduren i en sådan sag. Dette ville føre til overlapning mellem instanserne, for så vidt som såvel den henviste sag som appellen af afgørelsen om henvisning ville versere for Personaleretten i samme sag.

(jf. præmis 9-13)

Henvisning til:

Retten: 4. september 2008, sag T-413/06 P, Gualtieri mod Kommissionen, Sml. Pers. I-B-1, s. 35, og II-B-1, s. 253, præmis 24, 25 og 27; 8. juli 2010, sag T-166/09 P, Marcuccio mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 28-30
Nøgleord



Nøgleord

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – fumus boni juris – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – kumulativ karakter (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 8)

2. Særlige rettergangsformer – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – stævning – formkrav – angivelse af grunden til, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettiget – økonomisk tab som følge af indefrysning af midler – simpel påstand om, at der er fare for en alvorlig og uoprettelig skade – afvisning [art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art. 104, stk. 2 og 3] (jf. præmis 9, 10, 13-15, 19 og 20)
En mission, der er oprettet ved en af Rådet vedtaget fælles aktion under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og som ikke har status som juridisk person, og hvorom det ikke er fastsat, at den kan optræde som part i en sag for Unionens retsinstanser, udgør blot en aktion og kan ikke anses for at udgøre et af Unionens organer, kontorer eller agenturer som omhandlet i artikel 263, stk. 1, TEUF.

Endvidere skal retsakter, der vedtages i henhold til delegeret kompetence, normalt tilskrives den institution, der uddelegerer beføjelserne, som det påhviler at give møde vedrørende den pågældende retsakt. Eftersom Kommissionen for det første har delegeret visse beføjelser vedrørende gennemførelsen af budgettet for en mission under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik til chefen herfor ved anvendelse af artikel 54, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1605/2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget, med senere ændringer, og nævnte missionschef for det andet kun med Kommissionens godkendelse kan indgå tekniske ordninger vedrørende udstyr, tjenesteydelser og lokaler, må de retsakter, som chefen for nævnte mission vedtog inden for rammerne af proceduren om tildeling af en offentlig tjenesteydelseskontrakt, tilskrives Kommissionen, der kan optræde som sagsøgt i henhold til artikel 263, stk. 1, TEUF. Disse retsakter kan derfor underlægges domstolskontrol i overensstemmelse med de almindelige principper, hvorefter enhver retsakt udstedt af en af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer, som har til formål at have retsvirkninger i forhold til tredjemand, bør kunne underlægges domstolskontrol.

(jf. præmis 26 og 31-35)
I en sag om foreløbige forholdsregler er betingelsen om fumus boni juris opfyldt, når i det mindste et af de anbringender, som sagsøgeren har gjort gældende til støtte for sine påstande, umiddelbart forekommer relevant og under alle omstændigheder ikke åbenbart ugrundet. Det er hertil tilstrækkeligt, at dette anbringende rejser vanskelige spørgsmål, der ikke kan forkastes som irrelevante, og som dermed fortjener en dyberegående undersøgelse, som skal foretages i forbindelse med retsforhandlingerne i hovedsagen, eller det fremgår af parternes argumenter, at der i forbindelse med hovedsagen er en væsentlig juridisk uenighed, som ikke umiddelbart kan løses.

I forbindelse med vedtagelsen af en foranstaltning til harmonisering af lovgivningen kan en medlemsstat med henblik på at begrunde opretholdelsen af sine nationale bestemmelser påberåbe sig den omstændighed, at staten vurderer risikoen for folkesundheden anderledes, end EU-lovgiver gjorde det i den pågældende foranstaltning. Den ansøgende medlemsstat skal i den anledning godtgøre, at de nationale regler sikrer et beskyttelsesniveau for folkesundheden, der er højere end den harmoniserende EU-foranstaltning, og at reglerne ikke rækker videre end det, der er nødvendigt for at nå dette mål.

(jf. præmis 53 og 64)
Formålet med ordningen om indefrysning af midler er at forhindre, at de udpegede personer eller enheder får adgang til økonomiske eller finansielle ressourcer, som de ville kunne anvende til at støtte nukleare aktiviteter, der udgør en spredningsrisiko, eller udvikling af fremføringssystemer til kernevåben. For at dette forbud bevarer sin effektive virkning, og for at EU-sanktionerne over for Den Islamiske Republik Iran vedbliver at være effektive, er det nødvendigt at undgå, at de nævnte personer og enheder kan omgå indefrysningen af deres midler eller af deres økonomiske ressourcer og forfølge deres virksomhed til støtte for det iranske atomprogram. Ud fra dette perspektiv bemyndiger de relevante bestemmelser i EU-retsakterne om indefrysning af midler eller økonomiske ressourcer de kompetente nationale myndigheder til undtagelsesvis at godkende frigørelsen af visse indefrosne midler, som principielt skulle gøre det muligt at dække væsentlige udgifter og behov eller opfylde kontraktlige forpligtelser, der blev indgået, før den nævnte indefrysning fik virkning.

Selv om restriktive foranstaltninger har en betydelig indflydelse på de udpegede personers, enheders eller organers rettigheder eller friheder, skal det følgelig ikke desto mindre bemærkes, at de ovennævnte undtagelsesbestemmelser gør det muligt at sikre overlevelsen for de personer, enheder eller organer, der er omhandlet af de nævnte foranstaltninger, og således at undgå, at deres eksistens bringes i fare.

(jf. præmis 25 og 26)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

29. marts 2012

Ayo Soerensen Ferraresi

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — søgsmålsfrist — åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående:

Appel af kendelse afsagt af Retten for EU-personalesager (Første Afdeling) den 25. november 2009, Soerensen Ferraresi (sag F-5/09, Sml. Pers. I-A-1, s. 453, og II-A-1, s. 2461), med påstand om ophævelse af denne kendelse.

Udfald:

Europa-Kommissionen frifindes. Ayo Soerensen Ferraresi bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Appel – frister – beregning

(Statutten for Domstolen, bilag I, art. 9, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 2)

I henhold til artikel 9, stk. 1, i bilag I til statutten for Domstolen kan der iværksættes appel til Retten, senest to måneder efter forkyndelsen af den anfægtede afgørelse, af afgørelser, hvorved den pågældende sags behandling ved EU-Personaleretten er blevet afsluttet, samt af afgørelser, der afgør en del af en sags realitet, eller hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse vedrørende rettens kompetence eller en påstand om afvisning af sagen. I denne henseende følger det af Rettens procesreglement, artikel 102, stk. 2, at procesfristerne forlænges med en fast afstandsfrist på ti dage. Procesfristerne og afstandsfristerne er ikke særskilte i den betydning, at procesfristen, når den udløber, skal forlænges med en fast afstandsfrist på ti dage.

(jf. præmis 5)
2.

Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — kommissionsafgørelse, hvorved en støtte erklæres forenelig med fællesmarkedet — afgørelsen i princippet ikke bebyrdende — pligt for Retten til at undersøge, om Kommissionens vurdering har bindende retsvirkninger — anbringende, der sigter på visse kvalifikationer i afgørelsens begrundelse — ingen retligt bindende stillingtagen hertil i konklusionen — afvisning (art. 107 TEUF, 108 TEUF og 263 TEUF) (jf. præmis 32, 33 og 36-38)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – »fumus boni juris« – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – kumulativ karakter – afvejning af samtlige interesser i sagen – skønsbeføjelse for dommeren i sager om foreløbige forholdsregler (art. 256, stk. 1, TEUF, 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 6-8)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – bevisbyrde – økonomisk tab – forpligtelse til at afgive oplysninger, der er konkrete og præcise, og som underbygges af en detaljeret dokumentation (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 14, 16 og 19)

3. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – skade, der kan påberåbes af en medlemsstat – skade, der vedrører virksomhederne og ikke en hel branche i den nationale økonomi – ikke omfattet (art. 278 TEUF og 279 TEUF) (jf. præmis 15 og 16)

4. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – kommissionsbeslutning, der anordner tilbagesøgning af en statsstøtte – ingen nationale foranstaltninger til gennemførelse af denne afgørelse – ikke ført bevis for, at der ikke er nationale klagemuligheder til rådighed for den pågældende virksomhed for at undgå en alvorlig og uoprettelig skade – ingen uopsættelighed (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 21 og 22)

Sagens genstand

Angående

Begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens afgørelse K(2012) 6345 endelig af 19. september 2012 om foranstaltninger til fordel for selskabet ELAN d.o.o. ((SA.26379 (C 13/2010) (ex NN 17/2010)).

Afgørelse

Konklusion

1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.

2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Passivitetssøgsmål – passivitetens ophør efter sagens anlæg – søgsmålets genstand bortfaldet– ufornødent at træffe afgørelse (art. 266 TEUF) (jf. præmis 16)

2. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – årsagsforbindelse – institutions undladelse af at efterkomme en dom om annullation af en af institutionens retsakter – den annullerede retsakt har ikke skadevirkninger, der begrunder pålæggelse af betaling af erstatning – ikke ansvar (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 22-29)

Sagens genstand

Angående

Dels en påstand om, at det fastslås, at Rådet har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 266 TEUF, idet det har undladt at træffe de fornødne foranstaltninger til opfyldelse af Rettens dom af 20. oktober 2011, Alfastar Benelux mod Rådet (sag T-57/09, ikke trykt i Samling af Afgørelser), dels en påstand om erstatning i henhold til artikel 340 TEUF.

Afgørelse

Konklusion

1) Det er ufornødent at tage stilling til den påstand om at få fastslået passivitet, som Alfastar Benelux SA har nedlagt.

2) Den erstatningspåstand, som Alfastar Benelux har nedlagt, forkastes som åbenbart retligt ugrundet.

3) Alfastar Benelux bærer 50% af sine egne omkostninger og betaler 50% af Rådet for Den Europæiske Unions omkostninger. Rådet bærer 50% af sine egne omkostninger og betaler 50% af Alfastar Benelux’ omkostninger.
2)

Det bestemmes, at Kommissionen ikke på sit websted eller et andet sted offentliggør eller giver tredjemand adgang til en version af beslutning 2006/903/EF af 3. maj 2006 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 angående Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, Eka Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S.A., Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA og Arkema SA (sag COMP/F/38 620 – Hydrogenperoxid og perborat), som med hensyn til sagsøgeren er mere detaljeret end den version, som blev offentliggjort i september 2007 på Generaldirektoratet for Konkurrences websted.
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 9. oktober 2012 – Région Poitou-Charentes mod Kommissionen

(Sag T-31/12)

»Annullationssøgsmål — strukturfonde — retsakt, der ikke kan gøres til genstand for søgsmål — retsakt, som er delvis informativ, delvis forberedende — afvisning«

Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — akter, der fremkalder bindende retsvirkninger — skrivelse fra Kommissionen, hvorved forvaltningsmyndigheden for et EF-initiativprogram anmodes om supplerende oplysninger til den årlige rapport om gennemførelsen af dette program inden udløbet af den frist på fem måneder, der er fastsat i artikel 37, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 1260/1999 — ikke omfattet (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 1260/1999, art. 37, stk. 1, fjerde afsnit) (jf. præmis 32, 33, 39, 41, 49 og 52)

Angående

Påstand om annullation af den afgørelse, der var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 18. november 2011 med emnet »Afslutning af programmet »Atlanterhavsområdet« 2000/2006, godkendelse af den endelige rapport, CCI: 2001 RG 16 0PC 006«.

Konklusion

1) Sagen afvises.
Kendelse afsagt af Rettens præsident af 11. oktober 2012 – EDF mod Kommissionen

(Sag T-389/12 R)

»Særlige rettergangsformer — konkurrence — fusioner — elektricitetsmarkedet — beslutning om godkendelse af en fusion under forudsætning af, at visse forpligtelser overholdes — afslag på at indrømme forlængelse af den frist, der blev fastsat for at opfylde disse forpligtelser — begæring om foreløbige forholdsregler — ingen uopsættelighed«

1. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — fumus boni juri — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — kumulativ karakter — afvejning af samtlige interesser i sagen — rækkefølge for undersøgelse og metode til efterprøvelse — skønsbeføjelse for dommeren i sager om foreløbige forholdsregler (art. 256, stk. 1, TEUF, 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 9-11)

2. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — økonomisk tab — situation, der kan true den sagsøgende virksomheds eksistens eller ændre dets markedsposition på uoprettelig vis — bevisbyrde — nødvendigt at fremlægge et retvisende og fuldstændigt billede af virksomhedens økonomiske situation (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 15-18, 22 og 23)

Angående

Begæring om foreløbige forholdsregler vedrørende Kommissionens afgørelse K(2012) 4617 endelig af 28. juni 2012, hvorved sagsøgeren meddeltes afslag på forlængelse af den frist, der blev fastsat for at opfylde visse af selskabets forpligtelser, som er gentaget i afgørelse K(2009) 9059 af 12. november 2009, som godkendte fusionen med henblik på Electricité de France SA’s erhvervelse af enekontrol over aktiverne i virksomheden Segebel (sag COMP/M.5549 – EDF/Segebel).

Konklusion

1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.