For at komme ind til problemets kerne er det nødvendigt at undersøge berettigelsen af en præliminær indsigelse, der er rejst i relation til patentspørgsmålet, men som, dersom den tages til følge, Jogisk også må gælde for varemærkeretten.

I sit skriftlige indlæg gør selskabet Sterling Drug Inc. gældende, at artikel 32, stk. 2, som bestemmer, at foranstaltninger med tilsvarende virkning som kontingenter skal være afskaffet senest ved udløbet af overgangsperioden, ikke gælder umiddelbart, idet den pålægger staterne en handlepligt, hvorved der overlades dem en vis skønsfrihed.

Mens der i henseende til foranstaltninger, som er indført efter traktatens ikrafttræden, ikke kan være nogentvivl om, at det klare forbud i artikel 31 gælder umiddelbart og betingelsesløst i forhold til de tilsvarende tidligere foranstakninger, bestemmer artikel 33, stk. 7, at Kommissionen udsteder direktiver om fremgangsmåden og tempoet for deres afvikling mellem medlemsstaterne. Skal man heraf slutte, at artikel 30's principielle forbud, når sådanne foranstaltninger foreligger, for at blive virksomt, gør egnede direktiver fra Kommissionen påkrævet, og at denne artikel, idet den kræver positive handlinger fra medlemsstaterne, i hvert fald ikke vil kunne antages at gælde umiddelbart?

Således rejser der sig spørgsmålet, om det, selv efter udløbet af overgangsperioden, vil være nødvendigt at henholde sig til sådanne forholdsregler for at afgøre, i hvilket omfang forbudet er blevet anvendeligt, eller om man må antage, at det i dette tilfælde er blevet fuldt anvendeligt af sig selv.

Man må i henhold til artikel 8, stk. 7 tage i betragtning, at »overgangsperiodens udløb [skal] være sidste frist for … ikrafttræden af alle fastsatte bestemmelser … som oprettelsen af fællesmarkedet indebærer«.

Vi har fornylig i dommen i sag nr. 2/74 (Reyners) set den rækkevidde, som må tillægges de øvrige regler i traktaten, der foreskriver virkeliggørelsen, inden overgangsperiodens udløb, af andre fundamentale mål, som også forudsætter ændring af de nationale lovgivninger, lige som vi har set værdien af den omtalte generelle bestemmelse i artikel 8, stk. 7 med hensyn til anerkendelsen af sådanne reglers umiddelbare virkning.

Når der altså i fællesskabsreglen — således som det er tilfældet med den bestemmelse, der kræver afskaffelse af alle kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning — er forudsat et absolut forbud mod fra et forudfastsat tidspunkt at anvende de ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser ligesom alle de andre nationale foranstaltninger, der omfattes af dette begreb (med undtagelse af de ved artikel 36 klart hjemlede undtagelser), får denne regel fra det i traktaten fastsatte tidspunkt umiddelbar virkning i den forstand, at den gør de interne regler uanvendelige, for så vidt de strider mod fællesskabsretten. Denne fortolkning svarer også til det princip, Domstolen bekræftede i sag nr. 9/70 (Grad) og i de tilsvarende sager nr. 20/70, 23/70 og 50/70 (Raccolta 1970, s. 825 ff.) I disse domme har Domstolen statueret, at en afgørelse fra Rådet, som pålægger de pågældende medlemsstater at foretage en bestemt positiv handling — f.eks. en forpligtelse til at indføre en bestemt fælles ordning på toldområdet for at undgå indførelse af forskellige typer afgifter — idet der herefter ved et direktiv fastsættes en frist, inden for hvilken den nævnte forpligtelse skal være opfyldt, fra denne frists udløb indebærer et absolut forbud for staterne mod at udvide det fælles afgiftssystem med særlige afgiftsordninger; videre skabes der ret for private til, eventuelt ad rettens vej, at unddrage sig en sådan udvidelse: dette gælder også, hvor den pågældende stat ikke har foretaget sig noget som helst for at efterkomme sin forpligtelse.

Herefter er en tilsvarende konklusion påkrævet i den foreliggende sag.

Ganske vist gælder denne regel udtrykkeligt ikke for de undtagelser, der hjemles i traktaten. Men af den omhandlede regel i artikel 33, stk. 7 kan der ikke udledes en sådan undtagelse. Denne bestemmelses formål er blot at hjemle den gradvise indførelse af det deri indeholdte forbud i løbet af overgangsperioden, idet Kommissionen tillægges fuld frihed med hensyn til fastsættelsen af fremgangsmåden og tempoet. Kommissionen er desuden forpligtet til at foretage det fornødne for at sikre overholdelsen af de generelle regler i artikel 8, stk. 7; og efter at der faktisk på forskellige tidspunkter var blevet udstedt direktiver, der skulle præcisere betingelserne for afviklingen af de pågældende foranstaltninger i relation til bestemte sektorer, udstedte Kommissionen den 27. december 1969 et generelt direktiv med henblik på den totale afvikling af alle de tilbageværende foranstaltninger med tilsvarende virkning som kontingenteringer. Dette direktiv, der blev udstedt kort før udløbet af overgangsperioden, tog rigtignok ikke særskilt stilling til restriktionerne vedrørende beskyttelsen af varemærker og patenter og præciserede ej heller den sidste frist, inden for hvilken det skulle være sat i kraft i staterne; dette har dog ikke nogen betydning, da det ved traktaten indførte forbud blev fuldt og automatisk virksomt ved overgangsperiodens udløb.

Desuden synes et sådant princip allerede forudsætningsvis at være antaget i den nylig afsagte dom i sag nr. 8/74 (Dassonville).