ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-246/08

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Republikken Finland

»Traktatbrud — sjette momsdirektiv — artikel 2, nr. 1), og artikel 4, stk. 1 og 2 — begrebet »økonomisk virksomhed« — offentlige retshjælpskontorer — retshjælpsydelser i forbindelse med en retssag mod delvist vederlag betalt af retshjælpsmodtageren — begrebet »direkte sammenhæng« mellem den leverede tjenesteydelse og den modtagne modværdi«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 7. juli 2009 I ‐ 10607

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 29. oktober 2009 I ‐ 10625

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed, som omhandlet i sjette direktivs artikel 4, stk. 1 og 2

(Rådets direktiv 77/388, art. 2, nr. 1), og art. 4, stk. 1, 2 og 5)

En medlemsstat tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 2, nr. 1), og artikel 4, stk. 1, 2 og 5, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, når den ikke pålægger juridisk rådgivning, der ydes af offentlige retshjælpskontorer i forbindelse med en retssag mod delvist vederlag betalt af retshjælpsmodtageren, merværdiafgift, eftersom der ikke er den nødvendige direkte sammenhæng mellem disse retshjælpsydelser og modværdien, der skal betales af retshjælpsmodtagerne, for at anse modværdien for at udgøre betaling for disse tjenesteydelser og dermed anse disse for økonomisk virksomhed, der er undergivet merværdiafgift, jf. sjette direktivs artikel 2, nr. 1), og artikel 4, stk. 1 og 2.

Eftersom størrelsen af det delvise vederlag, der betales til de offentlige kontorer af retshjælpsmodtagerne i forbindelse med en retssag, ikke alene beregnes på grundlag af honorarer, men også afhænger af retshjælpsmodtagernes indkomst og formue, mangler der en direkte sammenhæng, da dette vederlag kun delvist er afhængigt af den faktiske værdi af de ydede tjenesteydelser, og denne sammenhæng bliver mindre, jo lavere indkomst eller formue retshjælpsmodtagerne har. Denne konstatering støttes af, at der er en stor forskel mellem størrelsen af de delvise vederlag, der er betalt i løbet af et år af retshjælpsmodtagerne, og de meget højere bruttodriftsudgifter, der er afholdt af de offentlige retshjælpskontorer, og en sådan forskel antyder, at retshjælpsmodtagernes udgift snarere skal sidestilles med et gebyr, hvis opkrævning ikke i sig selv kan bevirke, at en given virksomhed har økonomisk karakter, end med et egentligt vederlag.

(jf. præmis 48-51)
Artikel 19, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en byggevirksomheds salg af faste ejendomme, som den har opført for egen regning, ikke kan kvalificeres som »bitransaktioner vedrørende fast ejendom« i denne bestemmelses forstand, når denne aktivitet ligger i direkte, permanent og nødvendig forlængelse af selskabets afgiftspligtige aktivitet. Det er under disse omstændigheder ufornødent konkret at vurdere, i hvilket omfang denne salgsaktivitet isoleret set indebærer en anvendelse af goder og tjenesteydelser, for hvilke der skal betales merværdiafgift.

Princippet om afgiftsneutralitet kan ikke være til hinder for, at en byggevirksomhed, som erlægger merværdiafgift af byggeydelser, som den opfører for egen regning (leveringer til sig selv), ikke fuldt ud kan fradrage merværdiafgiften vedrørende de generalomkostninger, der er afholdt i forbindelse med disse ydelser, når den omsætning, der følger af salget af det således opførte byggeri, er fritaget for merværdiafgift.

Nævnte princip om afgiftsneutralitet er udtryk for, at fællesskabslovgiver har overført det almindelige ligebehandlingsprincip til merværdiafgiftsområdet, men mens sidstnævnte princip i lighed med de øvrige almindelige fællesskabsretlige principper har forfatningsmæssig status, nødvendiggør princippet om afgiftsneutralitet imidlertid, at der udarbejdes forskrifter på lovgivningsniveau, hvilket kun kan bestå i en afledt fællesskabsretsakt. Princippet om afgiftsneutralitet kan derfor i en sådan retsakt gøres til genstand for præciseringer som dem, der følger af anvendelsen af artikel 19, stk. 1, og artikel 28, stk. 3, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter samt punkt 16 i bilag F til direktivet, hvorefter en afgiftspligtig, der samtidigt udøver såvel afgiftspligtige som afgiftsfritagne former for virksomhed i form af salg af fast ejendom, ikke kan fradrage merværdiafgiften af sine generalomkostninger fuldt ud.

Princippet om afgiftsneutralitet kan desuden ikke med føje påberåbes mod anvendelsen af de bestemmelser i sjette direktiv, der er gennemført ved den nationale lovgivning, idet den nationale lovgiver under behørig hensyntagen til det almindelige ligebehandlingsprincip med de kritiserede bestemmelser til gennemførelse af sjette direktiv ønskede at stille byggevirksomheder, der ved siden af deres byggeaktivitet udøver en afgiftsfritagen aktivitet med salg af fast ejendom, på samme måde som andre byggevirksomheder, der i betragtning af, at denne sidstnævnte form for aktivitet er fritaget, ikke kan fradrage den merværdiafgift, der påhviler byggeydelser leveret af tredjemænd, som de har anvendt, og det med henblik på at undgå fordrejning af konkurrencen inden for det indre marked.

(jf. præmis 41-43, 46 og 47 samt domskonkl. 2)
1)

Irland har med vedtagelsen af regulation 49 i Statutory Instrument nr. 329 af 2006 og regulation 51 i Statutory Instrument nr. 50 af 2007 gennemført reglerne for de ordregivende myndigheders meddelelse af afgørelserne og begrundelsen herfor til de bydende på en sådan måde, at standstill-perioden for indgåelsen af en kontrakt allerede kan være udløbet, når de bydende er fuldt informeret om begrundelsen for, at deres bud ikke er blevet antaget, og derved har denne medlemsstat tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992, og artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 92/13/EØF af 25. februar 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation.
Sag C-586/08

Angelo Rubino

mod

Ministero dell’Università e della Ricerca

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale del Lazio)

»Direktiv 2005/36/EF — anerkendelse af eksamensbeviser — begrebet »lovreguleret erhverv« — udvælgelse af et forudbestemt antal personer på grundlag af en sammenlignende bedømmelse, som fører til et bevis af tidsbegrænset gyldighed — nationalt akademisk kvalifikationsbevis — universitetslærer«

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 17. december 2009 I ‐ 12015

Sammendrag af dom

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – arbejdstagere – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – anvendelsesområdet for direktiv 2005/36

[Art. 39 EF og 43 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36, art. 3, stk. 1, litra a)]

Den omstændighed, at adgangen til et erhverv er forbeholdt kandidater, der har bestået en procedure med henblik på at udvælge et forudbestemt antal personer på grundlag af en sammenlignende bedømmelse af kandidaterne snarere end ved at anvende absolutte kriterier, og som fører til et kvalifikationsbevis, hvis gyldighed er strengt tidsbegrænset, medfører ikke, at nævnte erhverv er et lovreguleret erhverv som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i direktiv 2005/36 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer.

Artikel 39 EF og 43 EF, der garanterer statsborgerne i medlemsstaterne adgang til lønnet og selvstændig beskæftigelse uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, kræver imidlertid, at kvalifikationer opnået i andre medlemsstater skal anerkendes med deres rette værdi og behørigt tages i betragtning inden for rammerne af en sådan ansættelsesprocedure.

(jf. præmis 34-36 og domskonkl.)
Sag C-227/08

Eva Martín Martín

mod

EDP Editores SL

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Audiencia Provincial de Salamanca)

»Direktiv 85/577/EØF — artikel 4 — forbrugerbeskyttelse — aftaler indgået uden for fast forretningssted — fortrydelsesret — den erhvervsdrivendes oplysningspligt — aftalens ugyldighed — egnede foranstaltninger«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 7. maj 2009 I ‐ 11941

Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. december 2009 I ‐ 11976

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted – direktiv 85/577 – forbrugerens fortrydelsesret

(Rådets direktiv 85/577, art. 4 og art. 5, stk. 1)

Artikel 4 i direktiv 85/577 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgået uden for fast forretningssted er ikke til hinder for, at en national ret af egen drift erklærer en aftale omfattet af nævnte direktivs anvendelsesområde for ugyldig med den begrundelse, at forbrugeren ikke er blevet oplyst om sin fortrydelsesret, selv om forbrugeren ikke på noget tidspunkt for de kompetente nationale domstole har påberåbt sig, at aftalen er ugyldig.

En sådan bestemmelse skal nemlig for det første henregnes til almene hensyn, der kan berettige til, at den nationale ret træffer en positiv foranstaltning med henblik på at kompensere for den uligevægt, der foreligger i forholdet mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende ved indgåelse af aftaler uden for fast forretningssted.

For det andet kan en foranstaltning, som består i, at den omstridte aftale erklæres ugyldig, kvalificeres som »egnet« i henhold til artikel 4, stk. 3, i direktiv 85/577, idet den sanktionerer tilsidesættelsen af en forpligtelse, hvis overholdelse er væsentlig for forbrugerens beslutningstagning samt for gennemførelsen af det af fællesskabslovgiver tilstræbte beskyttelsesniveau.

Denne konklusion udelukker dog ikke, at andre foranstaltninger ligeledes kan sikre det pågældende beskyttelsesniveau, som f.eks. en anerkendelse af, at fristen for fortrydelse af aftaler begynder at løbe på ny, således at forbrugeren får mulighed for at udøve den ret, som han nyder i medfør af direktivets artikel 5, stk. 1. Desuden kan den nationale ret, for hvilken sagen verserer, ligeledes under visse omstændigheder tage i betragtning, at forbrugeren ikke har til hensigt at gøre gældende, at aftalen er ugyldig.

(jf. præmis 28 og 34-36 samt domskonkl.)
2.

Beskyttelse af den offentlige sundhed — sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum — medlemsstaternes forpligtelse til at tilvejebringe passende infrastrukturer og træffe alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at efterkomme nævnte regler — forpligtelse til at nå et bestemt resultat [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1774/2002, art. 4, stk. 2, litra a) og c), art. 5, stk. 2, litra c), art. 6, stk. 2, litra b), art. 10-15, 17, 18 og 26] (jf. præmis 34-37, 48, 49, 56-59, 66 og 68)
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. december 2009 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-505/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 10)

2. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundelse — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og underrettet Europa-Kommissionen herom.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 17. december 2009 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-505/08)

»Traktatbrud — direktiv 2005/36/EF — anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 10)

2. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundelse — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT L 255, s. 22).

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og underrettet Europa-Kommissionen herom.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 3. december 2009 — Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag C-476/08 P)

»Appel — forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 og nr. 2342/2002 — offentlige aftaler, som fællesskabsinstitutionerne indgår for egen regning — fejl i bedømmelsesudvalgets rapport — begrundelsespligt ved afslag af en tilbudsgivers bud«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af lovligt fremlagte beviselementer — afvisning — Rettens forpligtelse til at begrunde sin vurdering af beviselementer — rækkevidde (art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 16 og 17)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 10. september 2008 i sag T-59/05, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav appellanten medhold i en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 23. november 2004 om ikke at antage appellantens bud inden for rammerne af udbudsproceduren om levering af ydelser vedrørende informationssystemudvikling og -vedligeholdelse samt hertil knyttede støttetjenester til brug for finansinformationssystemerne i GD for Landbrug, og om at tildele kontrakten til en anden budgiver — begrundelsespligt ved afslag af en tilbudsgivers bud.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 3. december 2009 — Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag C-476/08 P)

»Appel — forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 og nr. 2342/2002 — offentlige aftaler, som fællesskabsinstitutionerne indgår for egen regning — fejl i bedømmelsesudvalgets rapport — begrundelsespligt ved afslag af en tilbudsgivers bud«

Appel — anbringender — urigtig vurdering af lovligt fremlagte beviselementer — afvisning — Rettens forpligtelse til at begrunde sin vurdering af beviselementer — rækkevidde (art. 225 EF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 16 og 17)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 10. september 2008 i sag T-59/05, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, hvorved Retten ikke gav appellanten medhold i en påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 23. november 2004 om ikke at antage appellantens bud inden for rammerne af udbudsproceduren om levering af ydelser vedrørende informationssystemudvikling og -vedligeholdelse samt hertil knyttede støttetjenester til brug for finansinformationssystemerne i GD for Landbrug, og om at tildele kontrakten til en anden budgiver — begrundelsespligt ved afslag af en tilbudsgivers bud.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Sag C-358/08

Aventis Pasteur SA

mod

OB

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af House of Lords)

»Direktiv 85/374/EØF — produktansvar — artikel 3 og 11 — fejl ved fastlæggelsen af »producenten« — retssag — begæring om udskiftning af den oprindelige sagsøgte med producenten — udløb af forældelsesfristen«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 8. september 2009 I ‐ 11307

Domstolens dom (Store Afdeling) af 2. december 2009 I ‐ 11340

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – produktansvar – direktiv 85/374 – sag anlagt mod et selskab, der fejlagtigt blev anset for at være producent – udløb af forældelsesfristen – udskiftning af den oprindelige sagsøgte med producenten – ikke tilladt – undtagelse – sagen anlagt mod producentens helejede datterselskab og beslutningen om at bringe nævnte produkt i omsætning truffet af denne producent – mulighed for at kvalificere leverandøren, den oprindelige sagsøgte, som producent – betingelser – den nationale rets vurdering

(Rådets direktiv 85/374, art. 3, stk. 1 og 3, og art. 11)

Artikel 11 i direktiv 85/374 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national lovgivning, hvorefter den sagsøgte part kan udskiftes med en anden under retssagen, kan anvendes efter udløbet af den i artiklen fastsatte frist til at inddrage en producent, som defineret i dette direktivs artikel 3, som sagsøgt i en retssag, der er indledt inden for den nævnte frist mod en anden person end denne.

For det første skal den nævnte artikel 11 imidlertid fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at den nationale ret finder, at i den retssag, som inden for den i den nævnte artikel fastsatte frist er blevet indledt mod det helejede datterselskab af producenten i henhold til artikel 3, stk. 1, kan datterselskabet udskiftes med producenten, hvis retten fastslår, at beslutningen om at bringe det pågældende produkt i omsætning faktisk er blevet truffet af denne producent.

For det andet skal artikel 3, stk. 3, i direktiv 87/354 fortolkes således, at hvis den, der har lidt skade på grund af et påstået defekt produkt, ikke med rimelighed har kunnet identificere producenten af det pågældende produkt, inden han udøvede sine rettigheder over for leverandøren af dette, kan denne leverandør anses for at være en producent, navnlig med henblik på anvendelsen af artikel 11 i det nævnte direktiv, såfremt leverandøren ikke på eget initiativ og uden forsinkelse har meddelt skadelidte producentens identitet eller identiteten af den person, som har leveret produktet til ham, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere under hensyn til sagens konkrete omstændigheder.

(jf. præmis 62-64 og domskonkl.)
Eftersom artikel 22, stk. 3, litra d), i direktiv 2003/55 om fælles regler for det indre marked for naturgas kræver, at alle beslutninger om undtagelser indrømmet systemoperatører offentliggøres, kan en medlemsstats almindelige retsgrundsætninger om kundgørelse af retsakter, hvorefter alle retsakter af almen interesse kundgøres, ikke anses for at sikre en korrekt og fuldstændig gennemførelse af denne bestemmelse i direktivet, såfremt medlemsstaten ikke fremlægger forhold, der giver mulighed for nøjagtigt og sikkert at godtgøre, at sådanne beslutninger altid anses for at have en almen interesse og således kundgøres.

Almindelige forfatnings- eller forvaltningsretlige retsgrundsætninger kan nemlig overflødiggøre en gennemførelse ved særlige bestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, forudsat at disse retsgrundsætninger giver en sikker hjemmel for, at direktivet efterleves fuldt ud af de nationale myndigheder, og at retstilstanden efter disse retsgrundsætninger er tilstrækkelig bestemt og klar, såfremt direktivet tilsigter at skabe rettigheder for private, samt at de personer, som omfattes af direktivet, har mulighed for fuldt ud at kende deres rettigheder samt i givet fald at påberåbe sig dem ved de nationale domstole.

(jf. præmis 41 og 42)
Direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser bestemmer i artikel 5, at direktivet ikke berører medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre love eller administrative bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne, eller at tillade eller fremme anvendelsen af overenskomstmæssige bestemmelser, der er gunstigere for arbejdstagerne.

Når en national lovgiver har valgt at lade begrebet kollektive afskedigelser i dette direktivs forstand omfatte tilfælde, der heller ikke henhører under direktivets anvendelsesområde, såsom visse typer opsigelse af arbejdskontrakter vedrørende et antal arbejdstagere, der er lavere end de i artikel 1 i direktiv 98/59 fastsatte grænser, dog således, at begrebet ikke omfatter de typer opsigelse, hvor opsigelse af samtlige ansattes arbejdskontrakter på grund af arbejdsgiverens død kan vedrøre samme antal arbejdstagere, er det afgjort i Fællesskabets interesse, at dette begreb og de fællesskabsretlige virkninger heraf fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder disse virkninger påberåbes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.

(jf. præmis 23, 27 og 28)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF, idet den i sin lovgivning har bibeholdt kravet om græsk statsborgerskab for at kunne beklæde stillingerne som kaptajn og førstestyrmand på alle skibe, som sejler under græsk flag.
Sag C-433/08

Yaesu Europe BV

mod

Bundeszentralamt für Steuern

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Ottende momsdirektiv — foranstaltninger til tilbagebetaling af moms til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet — bilag A — ansøgning om tilbagebetaling — begrebet »underskrift« i nævnte ansøgning — national lovgivning, hvorefter der kræves en egenhændig underskrift af den afgiftspligtige eller dennes repræsentant efter loven, og en befuldmægtiget persons underskrift ikke er tilstrækkelig«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 3. december 2009 I ‐ 11489

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tilbagebetaling af afgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet

(Rådets direktiv 79/1072, bilag A)

Begrebet »underskrift« af en ansøgning om tilbagebetaling af merværdiafgift, som er anført i modellen i bilag A til ottende direktiv 79/1072 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — foranstaltninger til tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, udgør et fællesskabsretligt begreb, som skal fortolkes ensartet, således at en sådan ansøgning om tilbagebetaling ikke obligatorisk skal underskrives af den afgiftspligtige selv, men at det i denne henseende kan være tilstrækkeligt, at ansøgningen underskrives af en befuldmægtiget person.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)