RETTENS DOM (Femte Afdeling)

27. juni 2000

Sag T-47/97

Onno Plug

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme — vedtægtens artikel 73 — artikel 18 og 19 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd — grad af vedvarende, delvis invaliditet — retskraft — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-527

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens stiltiende afvisning af sagsøgerens anmodning af 22. februar 1996 om, at der blev truffet en afgørelse i medfør af artikel 19 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber uden indhentelse af nye lægeerklæringer, og om erstatning af det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt, opgjort som sagsøgerens løn i 13 år.

Udfald:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes. Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – social sikring – dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme – dækning begrænset til ulykker og sygdomme fra tidspunktet for tjenestemandens tiltrædelse

For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal institutionen ikke blot tage hensyn til dommens konklusion, men også til de præmisser, som har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtigt hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver de nøjagtige grunde til den i konklusionen foreslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret. (jf. præmis 58) Henvisning til: Retten, 2. februar 1995, sag T-106/92, Frederiksen mod Parlamentet, Sml. Pers. IA, s. 29, og II, s. 99, præmis 31.

Det fremgår klart af artikel 17-22 i ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme, at de lægeundersøgelser, som omhandles af artikel 18, er dem, som institutionen kan anmode om i forbindelse med undersøgelsen i artikel 17 med henblik på at tilvejebringe alle oplysninger om lidelsens art, hvorvidt den er af erhvervsmæssig oprindelse og omstændighederne ved dens opståen, samt at det er på grundlag af denne undersøgelsesrapport, som indeholder resultatet af de således iværksatte lægeundersøgelser, at den eller de af institutionen udpegede læger afgiver de i artikel 19 nævnte konklusioner, og at det alene er disse konklusioner, eller i givet fald konklusionerne fra et lægeudvalg, som ansættelsesmyndigheden skal lægge til grund. I denne sammenhæng må begrebet lægeundersøgelse som omhandlet af artikel 18 i ordningen ikke forveksles med det langt snævrere begreb »konklusioner, som er afgivet af den eller de af institutionen udpegede læger«, som omhandlet af artikel 17, stk. 2, tredje afsnit, og i ordningens artikel 19. Alene en udtalelse, der er afgivet af ansættelsesmyndighedens læge eller lægeudvalget, som angiver den nøjagtige vedvarende invaliditetssats, kan danne grundlaget for ansættelsesmyndighedens afgørelse om at udbetale det i vedtægtens artikel 73 fastsatte engangsbeløb. (jf. præmis 70 og 71)

Den vedvarende invaliditet som omhandlet af vedtægtens artikel 78 indebærer, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste og derfor har behov for en erstatningsindtægt i form af en invalidepension, mens den vedvarende invaliditet som omhandlet af vedtægtens artikel 73 indebærer, at den pågældende helt er fysisk eller psykisk handicappet. Følgelig kan en uarbejdsdygtighed - som er omhandlet af vedtægtens artikel 78 - og en vedvarende, total invaliditet som omhandlet af vedtægtens artikel 73 være to fuldstændigt forskellige ting. En total invaliditet som omhandlet af nævnte artikel 73 indebærer principielt en fuldstændig uarbejdsdygtighed, mens det modsatte ikke nødvendigvis er tilfældet, idet en tjenestemand kan være fuldstændig uarbejdsdygtig som omhandlet af nævnte artikel 78 og alligevel alene lide af en stærkt nedsat vedvarende, delvis invaliditet som omhandlet af artikel 73. (jf. præmis 73 og 74)

En tjenestemand har kun krav på de i vedtægtens artikel 73 angivne ydelser, når grundlaget herfor, nemlig ulykken eller erhvervssygdommen, sker efter tjenestemandens tiltrædelse ved en institution. (jf. præmis 99)

Den retslige prøvelse kan ikke udvides til at omfatte de rent lægelige afgørelser, idet disse må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Derimod er Retten kompetent til at efterprøve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret på, og om der fremgår at være en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og den konklusion, som udvalget er nået frem til. (jf. præmis 117) Henvisning til: Domstolen, 12. januar 1983, sag 257/81, K. mod Rådet, Sml. s. 1, præmis 17; Domstolen, 10. december 1987, sag 277/84, Jansen mod Kommissionen, Sml. s. 4923, præmis 15; Retten, 27. februar 1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, præmis 75.