FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. PIKAMÄE

fremsat den 24. marts 2021 ( 1 )

Forenede sager C-845/19 og C-863/19

Okrazhna prokuratura – Varna

Straffesag

mod

DR (sag C-845/19)

TS (sag C-863/19)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Apelativen sad – Varna (appeldomstolen i Varna, Bulgarien))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2014/42/EU – indefrysning og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union – anvendelsesområde – konfiskation af ulovligt erhvervede aktiver – økonomiske fordele opnået ved en strafbar handling, som der ikke er sket domfældelse for – artikel 4 – konfiskation – artikel 5 – udvidet konfiskation – artikel 6 – konfiskation hos tredjemand – betingelser – konfiskation af et beløb, som hævdes at tilhøre tredjemand – tredjemand, som ikke har ret til at optræde som part i konfiskationssagen – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«

1. I nærværende sager har Apelativen sad – Varna (appeldomstolen i Varna, Bulgarien) indbragt en anmodning om præjudiciel afgørelse for Domstolen vedrørende fortolkning af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/42/EU af 3. april 2014 om indefrysning og konfiskation af redskaber og udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union ( 2 ).

2. Domstolen har nærmere bestemt mulighed for for første gang at give præciseringer med hensyn til retlige spørgsmål, der er af afgørende betydning for fortolkningen af dette direktiv. Det første er spørgsmålet om, hvorvidt det er nødvendigt, at der foreligger en grænseoverskridende situation, for at dette direktiv kan finde anvendelse. Det anden vedrører affattelsen af bestemmelserne i direktiv 2014/42, der fastsætter forskellige tilfælde af konfiskation. Det tredje vedrører rækkevidden af retten til effektive retsmidler for tredjemand, der hævder at have ejendomsret til et formuegode, der er konfiskeret.

I. Retsforskrifter

A. Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde

3. Artikel 83, stk. 1, TEUF har følgende ordlyd: »1. Europa-Parlamentet og Rådet kan ved direktiv efter den almindelige lovgivningsprocedure fastsætte minimumsregler for, hvad der skal anses for strafbare handlinger, samt for straffene herfor på områder med kriminalitet af særlig grov karakter, der har en grænseoverskridende dimension som følge af overtrædelsernes karakter eller konsekvenser eller af et særligt behov for at bekæmpe dem på fælles grundlag. Der er tale om følgende kriminalitetsområder: terrorisme, menneskehandel og seksuel udnyttelse af kvinder og børn, ulovlig narkotikahandel, ulovlig våbenhandel, hvidvaskning af penge, korruption, forfalskning af betalingsmidler, edb-kriminalitet og organiseret kriminalitet. […]«

B. EU-retten

1. Rammeafgørelse 2004/757/RIA

4. Artikel 2, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2004/757/RIA af 25. oktober 2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor ( 3 ) bestemmer: »Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at følgende forsætlige handlinger er strafbare, når de begås uden tilladelse: a) produktion, fremstilling, udvinding, tilberedning, tilbud, udbud til salg, distribution, salg, levering på hvilke som helst betingelser, mæglervirksomhed, forsendelse, transitforsendelse, transport, import eller eksport af narkotika […] c) besiddelse eller køb af narkotika med henblik på udøvelse af en af de i litra a) anførte former for virksomhed […]«

2. Direktiv 2014/42

5. Artikel 1 i direktiv 2014/42 med overskriften »Formål« fastsætter: »1. Dette direktiv fastsætter mindsteregler for indefrysning af formuegoder med henblik på eventuel efterfølgende konfiskation og for konfiskation af formuegoder i straffesager. 2. Dette direktiv berører ikke de procedurer, som medlemsstaterne kan anvende til at konfiskere de pågældende formuegoder.«

6. Direktivets artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemmer: »I dette direktiv forstås ved: 1) »udbytte«: enhver økonomisk fordel, der direkte eller indirekte stammer fra en strafbar handling; det kan bestå af alle former for formuegoder og omfatter efterfølgende geninvestering eller omdannelse af direkte udbytte og eventuelle fordele af økonomisk værdi 2) »formuegoder«: alle formuegoder af enhver art, det være sig rørlige eller urørlige formuegoder, fast ejendom eller løsøre samt juridiske dokumenter eller papirer, der beviser adkomst til eller rettigheder over sådanne formuegoder […] 4) »konfiskation«: en endelig berøvelse af formuegoder pålagt af retten i forbindelse med en strafbar handling […]«

7. Direktivets artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« er affattet således: »Dette direktiv finder anvendelse på strafbare handlinger, som er omfattet af: […] g) [rammeafgørelse 2004/757] […]«

8. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2014/42 med overskriften »Konfiskation« bestemmer: »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at der kan ske hel eller delvis konfiskation af redskaber og udbytte eller formuegoder, hvis værdi svarer til disse redskaber eller dette udbytte, når der er sket endelig domfældelse for en strafbar handling, herunder som resultat af retsforhandlinger, hvor den tiltalte er udeblevet.«

9. Direktivets artikel 5 med overskriften »Udvidet konfiskation« indeholder et stk. 1, der bestemmer: »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at der kan ske hel eller delvis konfiskation af et formuegode, der tilhører en person, som er dømt for en strafbar handling, som direkte eller indirekte vil kunne give anledning til økonomiske fordele, når retten på grundlag af sagens omstændigheder, herunder de specifikke forhold og det tilgængelige bevismateriale, som f.eks. at formuegodets værdi ikke svarer til den dømte persons lovlige indkomst, finder det godtgjort, at det omhandlede formuegode stammer fra strafbar adfærd.«

10. Samme direktivs artikel 6 med overskriften »Konfiskation hos tredjemand« bestemmer: »1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at der kan ske konfiskation af udbytte eller andre formuegoder, hvis værdi svarer til udbyttet, som af en mistænkt eller sigtet person direkte eller indirekte er overført til tredjemænd, eller som er erhvervet af tredjemænd fra en mistænkt eller sigtet person, i det mindste hvis disse tredjemænd på grundlag af konkrete oplysninger og omstændigheder, herunder at overførslen eller erhvervelsen skete vederlagsfrit eller mod betaling af et beløb, der var betydeligt lavere end markedsværdien, vidste eller burde have vidst, at formålet med overførslen eller erhvervelsen var at undgå konfiskation. 2. Stk. 1 berører ikke rettighederne hos tredjemænd, der har handlet i god tro.«

11. Direktivets artikel 8 med overskriften »Sikkerhedsforanstaltninger« har følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de personer, der er berørt af foranstaltningerne i dette direktiv, har adgang til effektive retsmidler og en retfærdig rettergang med henblik på at gøre deres rettigheder gældende. […]«

C. Bulgarsk lovgivning

1. Straffeloven

12. Artikel 53 i nakazatelen kodeks (straffeloven, herefter »NK«) bestemmer: »1) Uafhængigt af det strafferetlige ansvar konfiskeres til fordel for staten: a) de genstande, som tilhører den skyldige, og som er bestemt for eller er blevet anvendt til at begå et forsætligt strafbart forhold; hvis genstandene mangler eller er blevet solgt, anordnes konfiskation af deres modværdi (suppleret, DV nr. 7/2019) b) de genstande, som tilhører den skyldige, og som var genstand for en forsætlig gerning, såfremt dette udtrykkeligt er fastsat i straffelovens særlige del. 2) Desuden konfiskeres til fordel for staten: (ny DV nr. 28/1982): a) de genstande, som er genstand for gerningen, eller gerningsredskaber, som det er forbudt at besidde, og b) det direkte og indirekte udbytte, der er opnået ved et strafbart forhold, hvis de ikke skal tilbagegives eller genetableres; hvis udbyttet mangler eller er solgt, anordnes konfiskation af modværdien (ændret, DV nr. 7/2019). 3) I henhold til stk. 2, litra b) (ny DV nr. 7/2019): 1. betyder »direkte udbytte« enhver økonomisk fordel, der er indtrådt som direkte følge af gerningen 2. betyder »indirekte udbytte« enhver økonomisk fordel, der er indtrådt som resultat af en disposition med det direkte udbytte, samt ethvert formuegode, som er opnået ved en efterfølgende fuldstændig eller delvis omdannelse af det direkte udbytte, herunder, hvis dette er blevet blandet med formuegoder med lovlig oprindelse; konfiskationen omfatter formuegoder op til værdien af det omfattede direkte udbytte plus formuetilvækst, som er direkte forbundet med disposition eller omdannelse af det direkte udbytte og tilføring af det direkte udbytte i formuen.«

13. NK’s Artikel 354a (første offentliggørelse: DV nr. 95/1975 ændret: DV nr. 28/1982, nr. 10/1993, nr. 62/1997, nr. 21/2000, nr. 26/2004 og nr. 75/2006) bestemmer: »(1) Den, som uden behørig tilladelse fremstiller, forarbejder, erhverver eller besidder euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer for at distribuere disse, eller distribuerer euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer, straffes i tilfælde af yderst farlige euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer med frihedsstraf på to til otte år og med bøde på 5000 til 20000 bulgarske leva (BGN) [(ca. 2500 til 10000 EUR)] og i tilfælde af farlige euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer med frihedsstraf på et til seks år og med bøde på 2000 til 10000 BGN [(ca. 1000 til 5000 EUR)]. […] […] (3) Den, som uden behørig tilladelse erhverver eller besidder euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer, straffes som følger: 1. i tilfælde af yderst farlige euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer – med frihedsstraf på et til seks år og med bøde på 2000 til 10000 BGN [(ca. 1000 til 5000 EUR)] 2. i tilfælde af farlige euforiserende stoffer eller tilsvarende stoffer – med frihedsstraf indtil fem år og med bøde på 1000 til 5000 BGN [(ca. 500 til 2500 EUR)]. […]«

2. Strafferetsplejeloven

14. Artikel 306, stk. 1, nr. 1, i nakazatelno-protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven, DV nr. 86 af 28.10.2005, herefter »NPK«) bestemmer: »(1) Følgende spørgsmål kan retten også afgøre ved kendelse: 1. idømmelse af en samlet straf i henhold til [NK’s] artikel 25 og 27 samt anvendelse af [NK’s] artikel 53.«

II. De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisterne, tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål

15. De berørte i hovedsagen er alene eller som medgerningsmænd blevet kendt skyldige i at have begået en strafbar handling i henhold til bl.a. NK’s artikel 354a ved den 21. februar 2019 i byen Varna (Bulgarien) uden tilladelse at have besiddet yderst farlige euforiserende stoffer med henblik på videresalg. Ved en straffedom afsagt den 28. juni 2019 blev DR idømt en frihedsstraf på et år og en bøde på 2500 BGN (ca. 1250 EUR). TS blev idømt en frihedsstraf på to år, der blev gjort betinget med en prøvetid på fire år, samt en bøde på 5000 BGN (ca. 2500 EUR).

16. Under ransagning af en bolig, hvor DR boede sammen med sin mor og sine bedsteforældre, og ransagning af hans bil, som de kompetente myndigheder havde foretaget i forbindelse med sagsbehandlingen forud for retssagen, fandt disse myndigheder et beløb på 4447,06 BGN (ca. 2200 EUR).

17. I forbindelse med ransagning af en bolig, hvor TS boede sammen med sin mor, og som ligeledes blev gennemført i forbindelse med sagsbehandlingen forud for retssagen, fandt de kompetente myndigheder et beløb på 9324,25 BGN (ca. 4800 EUR).

18. Efter at de pågældende var blevet idømt straf, anmodede anklagemyndigheden Okrazhen sad Varna (regional domstol i Varna, Bulgarien, herefter »retten i første instans«) om konfiskation af de nævnte beløb til fordel for staten i overensstemmelse med NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1. Retten i første instans behandlede anklagemyndighedens anmodning i et offentligt retsmøde, hvori anklagemyndigheden, de berørte parter og deres to forsvarere deltog.

19. Under denne retssag erklærede DR, at det omhandlede beløb tilhørte hans bedstemor, som havde fået udbetalt beløbet ved optagelse af et banklån. Han fremlagde desuden et skriftligt bevis for, at hun i december 2018 havde hævet et beløb på 7000,06 BGN (ca. 3500 EUR) på sin bankkonto. DR’s bedstemor deltog ikke i sagen i henhold til NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1, da den blev behandlet i første instans, idet bulgarsk ret ikke tillod hende at deltage som selvstændig part i sagen. Hun blev heller ikke afhørt som vidne.

20. I forbindelse med denne retssag erklærede TS for sit vedkommende, at det omhandlede pengebeløb tilhørte hans mor og søster. I denne henseende fremlagde han ligeledes et skriftligt bevis for, at hans mor i marts 2018 havde indgået en aftale med banken DSK EAD om et forbrugslån på 17000 BGN (ca. 8500 EUR). Desuden fremlagde han kopier af sin mors og søsters pas, som bekræftede deres rejse til Republikken Tyrkiet i perioden fra den 19. til den 21. april 2019. TS’ mor kunne ikke deltage i sagen ved retten i første instans. Hun blev dog afhørt som vidne for så vidt angår det pengebeløb, der blev fundet i den bolig, hvor hun boede sammen med sin søn.

21. Retten i første instans afslog at godkende konfiskation af de omhandlede beløb, idet den fandt, at den strafbare handling, som de pågældende var blevet dømt for, nemlig besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på videresalg, ikke var af en karakter som kunne medføre økonomisk gevinst. I denne henseende fandt denne ret, at selv om der forelå beviser i form af vidneforklaringer for, at de pågældende i de omhandlede sager havde solgt narkotika, var betingelserne for konfiskation til fordel for staten som omhandlet i NK’s artikel 53, stk. 2, ikke opfyldt, for så vidt som anklagemyndigheden ikke havde rejst tiltale herfor, og den omtalte overdragelse heller ikke var blevet bekræftet ved den efterfølgende domfældelse.

22. Den regionale anklagemyndighed har indbragt denne dom fra retten i første instans for appelinstansen og gjort gældende, at retten i første instans ikke har anvendt NK’s artikel 53, stk. 2, i lyset af direktiv 2014/42. De pågældendes forsvarere deler ikke anklagemyndighedens synspunkt og er af den opfattelse, at kun materielle formuegoder, som hidrører direkte fra den lovovertrædelse, de pågældende er dømt for, kan konfiskeres.

23. Appellative sad – Varna (Appeldomstolen i Varna) har besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er affattet enslydende i sagerne C-845/19 og C-863/19: »1) Finder [direktiv 2014/42] og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder anvendelse på et strafbart forhold, som består i besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på distribution, som er begået af en bulgarsk statsborger på Republikken Bulgariens område, når det eventuelle økonomiske udbytte også blev realiseret i […] Bulgarien og befinder sig der? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Hvad forstås ved begrebet »økonomisk fordel, der direkte eller indirekte stammer fra en strafbar handling« som omhandlet i […] artikel 2, [nr. 1)], i [direktiv 2014/42], og kan et pengebeløb, som blev sikret og beslaglagt i den lejlighed, der bebos af den dømte person og dennes familie, og i den personbil, der blev ført af den dømte person, udgøre [en sådan fordel]? 3) Skal […] artikel 2 [direktiv 2014/42] fortolkes således, at den er til hinder for en ordning som den i [NK’s] artikel 53, stk. 2, [omhandlede,] som ikke fastsætter konfiskation af en »økonomisk fordel, der direkte eller indirekte stammer fra en strafbar handling«? 4) Skal artikel 47 i [chartret om grundlæggende rettigheder] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som den i [NPK’s] artikel 306, stk. 1, nr. 1, [omhandlede,] som åbner mulighed for at konfiskere et pengebeløb, hvorom det hævdes, at det tilhører en anden person end gerningsmanden, uden at denne tredje person har mulighed for at deltage i retssagen som procesdeltager og opnå direkte adgang til domstolene?«

III. Retsforhandlingerne for Domstolen

24. Disse spørgsmål har været genstand for skriftlige indlæg fra anklagemyndigheden, den bulgarske regering og Europa-Kommissionen.

25. De samme parter og den østrigske regering er blev hørt i retsmødet, der blev afholdt den 13. januar 2021.

IV. Bedømmelse

A. Det første spørgsmål

26. Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2014/42 og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) finder anvendelse, når der er tale om en strafbar handling såsom besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på distribution, selv om alle elementer, der er uløseligt forbundet med denne strafbare handling, er begrænset til en enkelt medlemsstat.

27. Det følger tydeligt af dette spørgsmål, at den forelæggende ret antager, at det er en conditio sine qua non for anvendelse af direktiv 2014/42, at der er tale om en grænseoverskridende situation. Den bulgarske regering har såvel i sine processkrifter som i retsmødet bestridt denne præmis, idet den finder, at anvendelse i en medlemsstat af reglerne fastsat i dette direktiv er uafhængig af muligheden for at identificere en grænseoverskridende situation i forbindelse med behandlingen af en tvist ved domstolene i nævnte medlemsstat.

28. Henset hertil vil jeg indledningsvis tage afstand fra dette argument fra den bulgarske regering, idet det er min opfattelse, at direktiv 2014/42 ikke kan finde anvendelse, hvis den strafbare handling ikke har en grænseoverskridende dimension (afsnit 1). Dernæst vil jeg redegøre for, hvordan denne dimension skal karakteriseres (afsnit 2), og jeg vil anvende min analyse på den foreliggende sag (afsnit 3). Endelig foreslår jeg Domstolen et svar på det første spørgsmål (afsnit 4), idet det præciseres, at chartrets anvendelighed afhænger af, om direktiv 2014/42 finder anvendelse ( 4 ).

1. Nødvendigheden af, at der foreligger en grænseoverskridende situation

29. Til støtte for den fortolkning, som den bulgarske regering har foreslået, har den henvist til Moro-dommen ( 5 ), hvori Domstolen for så vidt angår direktiv 2012/13/EU om ret til information under straffesager ( 6 ) fastslog, at anvendelsen i en medlemsstat af de i dette direktiv fastsatte regler ikke er betinget af, at der foreligger en grænseoverskridende situation i forbindelse med en tvist, der opstår i denne medlemsstat. Den argumentation, hvormed Domstolen nåede frem til denne konklusion, kan ifølge den bulgarske regering overføres på de foreliggende sager.

30. Denne argumentation skal kort gennemgås ( 7 ). Domstolen mindede først om, at retsgrundlaget for direktiv 2012/13 er artikel 82, stk. 2, TEUF, hvis stk. 1 lyder således: »I den udstrækning det er nødvendigt for at lette den gensidige anerkendelse af domme og retsafgørelser samt det politimæssige og retlige samarbejde i straffesager med en grænseoverskridende dimension, kan Europa-Parlamentet og Rådet fastsætte minimumsregler ved direktiver efter den almindelige lovgivningsprocedure. Disse minimumsregler tager hensyn til forskellene mellem medlemsstaternes retstraditioner og retssystemer.« Dernæst bemærkede Domstolen med hensyn til ordlyden af direktiv 2012/13, at artikel 1 og 2, der definerer dette direktivs genstand og anvendelsesområde, ikke begrænser anvendelsen af det nævnte direktiv til situationer med en grænseoverskridende dimension. Hvad endelig angår målene med direktiv 2012/13 fastslog Domstolen i det væsentlige, at det fremgår af betragtningerne til direktivet, at fastsættelsen af fælles minimumsregler for retten til information i straffesager tilsigter at styrke medlemsstaternes gensidige tillid til hinandens strafferetlige systemer og således bidrager til gensidig anerkendelse af retsafgørelser truffet af judicielle myndigheder selv i tilfælde, hvor disse afgørelser vedrører rent interne situationer. I en sådan sammenhæng kan en medlemsstats politimyndigheder og retslige myndigheder, når det viser sig nødvendigt at samarbejde på tværs af grænserne, nemlig betragte de øvrige medlemsstaters retsafgørelser som svarende til deres egne.

31. Jeg er overbevist om, at en sådan argumentation ikke kan anvendes, når spørgsmålet om, hvorvidt en grænseoverskridende dimension er nødvendig, stilles med hensyn til anvendeligheden af direktiv 2014/42, eftersom hverken en ordlydsfortolkning eller en teleologisk fortolkning af Moro-dommen ( 8 ) kan anvendes analogt på sidstnævnte direktiv af de grunde, der er anført i de følgende punkter.

32. Hvad for det første angår ordlyden af direktiv 2014/42 bemærkes, at til forskel fra ordlyden af direktiv 2012/13 synes den at begrænse de strafbare handlinger, der er omfattet af dette direktiv, til handlinger, der har en grænseoverskridende dimension, for så vidt som første betragtning til direktiv 2014/42 begrunder behovet for, at de kompetente myndigheder råder over midler til at opspore, indefryse, forvalte og konfiskere udbyttet fra strafbart forhold med den omstændighed, at »[h]ovedmotivet bag grænseoverskridende organiseret kriminalitet, […] er økonomisk vinding« ( 9 ). Nødvendigheden af en grænseoverskridende dimension for at anvende direktiv 2014/42 afspejles i øvrigt i begrundelsen i Kommissionens forslag, der ligger til grund for dette direktiv ( 10 ), og navnlig i punkt 1.1, hvorefter »[f]ormålet med dette direktiv er at gøre det lettere for medlemsstaternes myndigheder at konfiskere og inddrive det udbytte, som kriminelle opnår ved grov og organiseret kriminalitet på tværs af grænserne. […] Organiserede kriminelle grupper er ulovlige virksomheder, der er oprettet for at skabe et udbytte. De bedriver en række kriminelle aktiviteter på tværs af grænserne, f.eks. narkotikahandel, menneskehandel, ulovlig våbenhandel og korruption, og skaber enorme indtægter« ( 11 ).

33. Hvad for det andet angår målene med direktiv 2014/42 mener jeg ikke, at den gensidige anerkendelse af retsafgørelser indtager den samme plads i dette direktiv, som den ifølge Domstolen er tillagt i direktiv 2012/13.

34. I denne forbindelse skal det nemlig bemærkes, at retsgrundlaget for direktiv 2014/42 ikke svarer fuldstændigt til retsgrundlaget bag direktiv 2012/13. Hvad angår direktiv 2014/42 knytter artikel 83, stk. 1, TEUF, som udgør retsgrundlaget for harmonisering af den materielle strafferet, sig nemlig til artikel 82, stk. 2, TEUF. Endvidere fremgår det af forslaget til direktivet, at artikel 83, stk. 1, TEUF skal anses for direktivets »væsentligste retsgrundlag«.

35. Det fremgår imidlertid utvetydigt af ordlyden af artikel 83, stk. 1, første afsnit, TEUF i modsætning til artikel 82, stk. 2, TEUF, at vedtagelsen af harmoniserede materielle bestemmelser ikke er underlagt en betingelse om, at de er nødvendige for at lette den gensidige anerkendelse af retsafgørelser og det grænseoverskridende politimæssige og retlige samarbejde ( 12 ).

36. Tværtimod fastsætter artikel 83, stk. 1, første afsnit, TEUF udtrykkeligt, at en sådan harmonisering, ud over den særligt grove karakter af de pågældende kriminalitetsområder, udelukkende er betinget af, at disse kriminalitetsområder har en grænseoverskridende dimension som følge af overtrædelsernes karakter eller konsekvenser eller af et særligt behov for at bekæmpe dem på fælles grundlag. Disse kriminalitetsområder er ifølge artikel 83, stk. 1, andet afsnit, TEUF terrorisme, menneskehandel, seksuel udnyttelse af kvinder og børn, ulovlig narkotikahandel, ulovlig våbenhandel, hvidvaskning af penge, korruption, forfalskning af betalingsmidler, edb-kriminalitet og organiseret kriminalitet. Som det fremgår af artikel 3 i direktiv 2014/42, finder direktivet udelukkende anvendelse på strafbare handlinger, der er omfattet af afledte retsakter, der harmoniserer den materielle strafferet på ovennævnte områder eller, for at udtrykke det bedre, på områder med en grænseoverskridende dimension.

37. Den omstændighed, at anvendeligheden af direktiv 2014/42 afhænger af, om der foreligger en sådan grænseoverskridende dimension, bekræftes i øvrigt overbevisende af et yderligere fortolkningselement. Jeg bemærker nemlig, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2014/42 fastlægger sammenhængen mellem dette direktiv og den retsakt, det har til formål at erstatte, nemlig Rådets rammeafgørelse 2005/212/RIA af 24. februar 2005 om konfiskation af udbytte, redskaber og formuegoder fra strafbart forhold ( 13 ) med følgende formulering: »[…][D]e fire første led i artikel 1 og artikel 3 i [rammeafgørelse 2005/212] erstattes af dette direktiv«, hvilket modsætningsvis indebærer, at artikel 2 (»Konfiskation«) ( 14 ), artikel 4 (»Retsmidler«) ( 15 ) og artikel 5 (»Sikkerhedsforanstaltninger«) ( 16 ) i denne rammeafgørelse forbliver i kraft. Punkt 2.3 i forslaget til direktiv præciserer imidlertid, at henset til, at anvendelsesområdet for det foreslåede direktiv er begrænset til de kriminalitetsområder, der er opregnet i artikel 83, stk. 1, TEUF, er artikel 2, 4 og 5 i rammeafgørelse 2005/212 ikke blevet ophævet med det formål at sikre en vis harmonisering i forhold til strafbare handlinger, der »falder uden for direktivets anvendelsesområde« ( 17 ), og som derfor ikke har nogen grænseoverskridende dimension.

2. Karakteriseringen af en »grænseoverskridende dimension«

38. Den forelæggende ret har rejst tvivl om, hvorvidt der i det foreliggende tilfælde er tale om en grænseoverskridende dimension, idet den har anført, at der ikke uden for bulgarsk område er noget element, som er uløseligt forbundet med at begå den omhandlede kriminelle handling.

39. Jeg bemærker allerede her, at denne tvivl efter min opfattelse skyldes en misforståelse af den måde, hvorpå det er fastslået, at der foreligger en grænseoverskridende situation, der udløser anvendelsen af EU-retten, som hovedsageligt eller udelukkende er baseret på artikel 83 TEUF.

40. Som anført ovenfor henviser ordlyden af denne bestemmelse i traktaten nemlig til en »grænseoverskridende dimension« og ikke til et »grænseoverskridende element«. En sådan formulering er efter min opfattelse ikke tilfældig. Derimod viser den, at opfyldelsen af denne betingelse ikke afhænger af en vurdering af den konkrete sags faktiske omstændigheder, men af den blotte omstændighed, at den omhandlede strafbare handling henhører under et af de kriminalitetsområder, der kan gøres til genstand for en væsentlig harmonisering som omhandlet i artikel 83, stk. 1, andet afsnit, TEUF, og af, at den strafbare handling er omfattet af anvendelsesområdet for en afledt retsakt, der er vedtaget på grundlag af artikel 83, stk. 1, TEUF, og som regulerer et sådant område ( 18 ). Hvis dette er tilfældet, anses den strafbare handling i sig selv for at opfylde betingelsen om en grænseoverskridende dimension, såvel som betingelsen om særlig grov kriminalitet. Det følger heraf, at spørgsmålet om, hvorvidt et af de elementer, der er uløseligt forbundet med begåelsen af den pågældende lovovertrædelse, såsom gerningsmandens nationalitet, gerningsstedet eller stedet, hvor udbyttet fra det strafbare forhold befinder sig, er af grænseoverskridende karakter, er uden relevans.

3. Tilstedeværelsen af en grænseoverskridende dimension i den foreliggende sag

41. Med hensyn til den foreliggende sag bemærkes, at artikel 3 i direktiv 2014/42 udtømmende opregner de strafbare handlinger, som dette direktivs bestemmelser finder anvendelse på, nemlig de overtrædelser, der er omhandlet i de retsakter i den afledte ret, som er nævnt i denne artikels litra a)-k). I henhold til direktivets artikel 3, litra g), finder direktivet anvendelse på de strafbare handlinger, der er omfattet af rammeafgørelse 2004/757.

42. Rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1, litra c), omfatter bl.a. følgende lovovertrædelser: »besiddelse eller køb af narkotika« med henblik på at udøve en af de aktiviteter, der er opregnet i artikel 2, stk. 1, litra a), dvs. bl.a. distribution og salg af narkotika.

43. Det forekommer mig derfor indlysende, at den strafbare handling, som de pågældende ved endelig dom er blevet dømt for i hovedsagerne, og som består i besiddelse med henblik på videresalg af yderst farlige euforiserende stoffer som fastsat i NK’s artikel 354a, stk. 1, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2014/42.

44. Argumentet herimod, som den østrigske regering har fremført i retsmødet i forbindelse med interventionen, kan efter min opfattelse ikke rejse tvivl om en sådan konklusion. Jeg vil forsøge at omskrive den. Ifølge denne regering indebærer valget af artikel 83, stk. 1, TEUF som det primære retsgrundlag for direktiv 2014/42, at dette direktivs artikel 3, som definerer dets anvendelsesområde, skal fortolkes indskrænkende, således at dette direktiv ikke finder anvendelse på alle de strafbare handlinger, der er omfattet af de afledte retsakter, der er opregnet i denne artikel, men udelukkende på strafbare handlinger, der opfylder betingelserne om særlig grov kriminalitet og om en grænseoverskridende dimension, der er fastsat i artikel 83, stk. 1, TEUF. Ifølge den østrigske regering følger det heraf, at den i hovedsagen omhandlede overtrædelse ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2014/42.

45. Imidlertid synes ingen omstændigheder at tale for en sådan restriktiv læsning af artikel 3 i direktiv 2014/42. Således indledes denne artikel før opregningen af retsakter i den afledte ret, som er vedtaget inden for de områder, der er fastsat i artikel 83, stk. 1, andet afsnit, TEUF, med sætningen »[d]ette direktiv finder anvendelse på strafbare handlinger, som er omfattet af«, hvilket kun kan forstås som en henvisning til alle strafbare handlinger omfattet af enhver af disse retsakter. Med andre ord præciseres det på ingen måde i denne bestemmelse, at blandt disse strafbare handlinger er det kun de strafbare handlinger, der er af særlig grov karakter og har en grænseoverskridende dimension, som henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2014/42. Som der allerede er redegjort for ovenfor, opfylder alle overtrædelser omfattet af de nævnte retsakter nemlig i øvrigt ipso facto betingelserne om særlig grov kriminalitet og en grænseoverskridende dimension.

4. Konklusion vedrørende det første spørgsmål

46. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål med, at direktiv 2014/42 og chartret finder anvendelse, når der er tale om en strafbar handling, der henhører under et af de kriminalitetsområder, der er opregnet i artikel 83, stk. 1, andet afsnit, TEUF, såsom besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på distribution, selv om alle de elementer, der er uløseligt forbundet med denne lovovertrædelse, er begrænset til en enkelt medlemsstat.

B. Det andet og det tredje spørgsmål

1. Omformulering af spørgsmålene

47. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige afklaret, hvordan udtrykket »økonomisk fordel, der indirekte stammer fra en strafbar handling«, i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2014/42 skal fortolkes. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt svar på, om formuegoder beslaglagt på de pågældendes og deres familiers bopælsamt i den af DR benyttede bil udgør en sådan økonomisk fordel.

48. Med det tredje spørgsmål har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at præcisere, om artikel 2 i direktiv 2014/42 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som NK’s artikel 53, stk. 2, der ikke foreskriver konfiskation af en økonomisk fordel, der er opnået indirekte ved en strafbar handling.

49. Indledningsvis bemærkes, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2014/42 fastlægger en bred forståelse ( 19 ) af begrebet »udbytte« ved at definere det som »enhver økonomisk fordel, der direkte eller indirekte stammer fra en strafbar handling; det kan bestå af alle former for formuegoder og omfatter efterfølgende geninvestering eller omdannelse af direkte udbytte og eventuelle fordele af økonomisk værdi«. Jeg konstaterer imidlertid, at EU-lovgiver ved udtrykkeligt at henvise til direkte eller indirekte økonomiske fordele ikke har haft til hensigt at skabe to uafhængige begreber. Det fremgår nemlig af en læsning af 11. betragtning til direktiv 2014/42, at begrebet »udbytte« ikke alene omfatter formuegoder, der stammer direkte fra et strafbart forhold, men også enhver omdannelse af disse formuegoder ( 20 ). Jeg er derfor af den opfattelse, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2014/42 er blevet korrekt gennemført i bulgarsk ret, dels fordi NK’s artikel 53, stk. 2, foreskriver konfiskation af »direkte og indirekte udbytte, der er opnået ved et strafbart forhold«, dels præciserer samme lovs artikel 53, stk. 3, at »indirekte udbytte« [betyder] enhver økonomisk fordel, der er indtrådt som resultat af en disposition med det direkte udbytte, samt ethvert formuegode, som er opnået ved en efterfølgende fuldstændig eller delvis omdannelse af det direkte udbytte«.

50. En sådan bred forståelse af begrebet »udbytte« dækker imidlertid ikke de formuegoder, der ikke hidrører fra den strafbare handling, for hvilken en person er blevet dømt. Det kan nemlig udledes af definitionen i artikel 2, nr. 1), i direktiv 2014/42, at den økonomiske fordel, uanset om den er direkte eller indirekte, skal være en følge af en strafbar handling. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt de beløb, der er blevet beslaglagt i hovedsagen, udgør et »formuegode« ( 21 ), der kan konfiskeres, bemærker jeg, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at de berørte personer for det første er blevet dømt for en strafbar handling i form af besiddelse med henblik på videresalg af euforiserende stoffer, som ikke i sig selv var af en karakter, som skabte en økonomisk fordel. For det andet foreligger der beviser for, at de pågældende var involveret i salg af euforiserende stoffer, men de er ikke blevet tiltalt eller dømt for denne sidstnævnte strafbare handling ( 22 ). Det følger heraf, at den forelæggende ret for at tage stilling til, om anmodningen om konfiskation er berettiget, skal fastlægge, om den økonomisk fordel kan hidrøre fra en strafbar handling, såsom salg af euforiserende stoffer, for hvilken den pågældende person ikke er blevet dømt.

51. Under disse omstændigheder finder jeg det med henblik på at give den forelæggende ret et anvendeligt svar på tvisten nødvendigt at omformulere de spørgsmål, som den har forelagt Domstolen ( 23 ).

52. Jeg foreslår derfor Domstolen at omformulere det andet og det tredje spørgsmål således: »Skal direktiv 2014/42 fortolkes således, at konfiskation nødvendigvis forudsætter, at den økonomiske fordel følger af den strafbare handling, for hvilken en person er blevet dømt, eller således, at denne konfiskation kan vedrøre en økonomisk fordel, som følger af en anden lovovertrædelse, for hvilken personen ikke er blevet dømt?«

2. De omformulerede spørgsmål

53. I overensstemmelse med den logik, der er fulgt ved omformuleringen af spørgsmålet, skal der foretages en analyse af de forskellige former for konfiskation, som det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte i henhold til direktiv 2014/42, og i forbindelse med undersøgelsen af disse bestemmelser skal det efterprøves, om omstændighederne i den foreliggende sag henhører under et af disse tilfælde.

54. Direktivets artikel 4, 5 og 6 pålægger medlemsstaterne at fastsætte, at der skal ske konfiskation af kriminelle udbytter i tre grupper af tilfælde. Den første, der er omhandlet i det nævnte direktivs artikel 4, svarer til »almindelig« ( 24 ) konfiskation, mens den anden og den tredje, der er omhandlet i artikel 5 og 6 i direktiv 2014/42, omfatter henholdsvis udvidet konfiskation af yderligere formuegoder og konfiskation af aktiver, som en mistænkt eller tiltalt har overført til tredjemand.

55. Det bemærkes indledningsvis, at jeg er af den opfattelse, at de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag ikke henhører under konfiskationen af tredjemands aktiver, der er reguleret i artikel 6 i direktiv 2014/42, eftersom gennemførelsen af den foranstaltning, der er fastsat i denne bestemmelse, både forudsætter en overførsel af et formuegode til en tredjemand og dennes kendskab til, at en eventuel overførsel havde til formål at undgå konfiskation af disse formuegoder. I forelæggelsesafgørelsen har den forelæggende ret imidlertid hverken konstateret den første eller den anden af disse omstændigheder.

56. Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2014/42 pålægger medlemsstaterne, med forbehold for en endelig domfældelse for en strafbar handling, at sikre, at der kan ske konfiskation af redskaber og udbytte eller formuegoder, hvis værdi svarer til disse redskaber eller dette udbytte. Anvendelsesområdet for denne bestemmelse kan vurderes bedre i forhold til det tilfælde af konfiskation, der er omhandlet i det nævnte direktivs artikel 5. I denne henseende fremgår sondringen mellem de tilfælde, der er omfattet af artikel 4 i direktiv 2014/42, og de tilfælde, der er reguleret i samme direktivs artikel 5, efter min opfattelse af 19. betragtning til direktivet, hvorefter »[der kan] være situationer, hvor en straffedom bør følges op af konfiskation, ikke bare af de formuegoder, der er knyttet til en bestemt strafbar handling, men også af yderligere formuegoder, som retten fastslår udgør udbytte fra andre strafbare forhold« ( 25 ), og at »[d]enne tilgang betegnes udvidet konfiskation«. Efter min opfattelse synes det at følge af denne bestemmelse, at den udvidede konfiskation, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 2014/42, netop omfatter situationer, hvor direktivets artikel 4 ikke kan finde anvendelse på grund af den manglende forbindelse mellem udbyttet og det strafbare forhold, som retten har lagt til grund.

57. Henset til bestemmelsernes opbygning og sammenhæng er det således min opfattelse, at det med henblik på anvendelsen af artikel 4 i direktiv 2014/42 er nødvendigt, at det udbytte eller formuegode, der påtænkes konfiskeret, er frembragt ved den strafbare handling, som personen er fundet skyldig i. Hvis denne fortolkning lægges til grund, må det antages, at artikel 4 i direktiv 2014/42 ikke kan finde anvendelse i den foreliggende sag, eftersom de pengebeløb, der kræves konfiskeret, ifølge forelæggelsesafgørelsens begrundelse ikke kunne blive frembragt ved lovovertrædelsen bestående i besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på videresalg.

58. Artikel 5 i direktiv 2014/42 fastsætter en udvidet konfiskationsmekanisme ( 26 ), idet den i stk. 1 pålægger medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at der kan ske hel eller delvis konfiskation af et formuegode, der tilhører en person, som er dømt for en strafbar handling, som direkte eller indirekte vil kunne give anledning til økonomiske fordele, når retten på grundlag af sagens omstændigheder finder det godtgjort, at det omhandlede formuegode stammer fra strafbar adfærd. Med henblik på denne bestemmelse omfatter begrebet »strafbar handling« i øvrigt mindst de lovovertrædelser, der er opregnet i den omtalte bestemmelses stk. 2. Det følger heraf, at det for at afgøre, om situationen i den foreliggende sag er omfattet af bestemmelserne i artikel 5 i direktiv 2014/42, skal undersøges, om de betingelser, der er fastsat i hvert af disse stykker, er opfyldt.

59. For det første skal det afgøres, om den strafbare handling, som den pågældende er dømt for i det foreliggende tilfælde, hører under anvendelsesområdet for artikel 5, stk. 2, litra e), i direktiv 2014/42. Sidstnævnte henviser nemlig til »en strafbar handling, der i overensstemmelse med det relevante instrument i artikel 3 […] medfører frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst fire år«. Selv om der ikke er tvivl om, at besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på videresalg er en strafbar handling i henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2004/757, hvortil der henvises i artikel 3, litra g), i direktiv 2014/42, skal det undersøges, om denne strafbare handling, således som den er kvalificeret i den foreliggende sag, kan straffes med en frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst fire år. Ifølge artikel 4, stk. 1 og 2, i rammeafgørelse 2004/757 udgør den maksimale straf for lovovertrædelsen omfattet af rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1, litra c), mindst et til tre års fængsel, som kan stige til mindst fem til ti år i følgende tilfælde: (i) Den strafbare handling vedrører store mængder narkotika, eller (ii) den vedrører de typer narkotika, der er blandt de mest sundhedsskadelige eller har medført store skader for flere personers sundhed. Det kan antages, at dette kriterium er opfyldt, når det strafbare forhold, for hvilket de pågældende er blevet dømt, omfatter besiddelse af yderst farlige euforiserende stoffer, idet en sådan kvalificering synes at svare til det ovennævnte begreb »narkotika, der er blandt de mest sundhedsskadelige«.

60. For det andet skal det afgøres, om betingelsen, hvorefter det strafbare forhold »direkte eller indirekte vil kunne give anledning til økonomiske fordele«, er opfyldt i det foreliggende tilfælde ( 27 ). Med henblik herpå er det vigtigt for at kunne give et brugbart svar til den forelæggende ret at præcisere de forhold, der skal tages i betragtning ved foretagelse af en sådan vurdering. Anvendelsen af udtrykket »give anledning til« ( 28 ) indebærer efter min opfattelse en analyse af lovovertrædelsens objektive karakter, således som den følger af dens strafferetlige kvalificering i national ret. Der kan imidlertid stilles spørgsmålstegn ved, om der er yderligere kriterier, eftersom det i 20. betragtning til direktiv 2014/42 anføres, at »[v]ed afgørelsen af, hvorvidt en strafbar handling vil kunne give anledning til økonomiske fordele, kan medlemsstaterne tage hensyn til fremgangsmåden, f.eks. at det er en betingelse for den strafbare handling, at den er begået som led i organiseret kriminalitet eller med den hensigt at skabe regelmæssig fortjeneste fra strafbare handlinger«. Henset til denne affattelse, der er kendetegnet ved brugen af verbet »kunne«, er det min opfattelse, at denne bestemmelse ikke pålægger medlemsstaterne at tage hensyn til fremgangsmåden, når de afgør, om et strafbart forhold kan give anledning til økonomiske fordele. Denne fortolkning støttes i øvrigt af samme betragtnings andet punktum, hvori det anføres, at en hensyntagen til fremgangsmåden »[ikke i almindelighed bør] berøre muligheden for at skride til udvidet konfiskation«. Jeg udleder heraf, at efterprøvelsen af, om denne betingelse er opfyldt, ikke nødvendigvis er betinget af en undersøgelse af, hvorledes det strafbare forhold er blevet begået, idet de nationale myndigheder alene ud fra den kvalifikation, der er defineret i national ret, kan udlede, at det strafbare forhold kan medføre økonomiske fordele.

61. Til støtte for denne konklusion tilføjer jeg, at selv om artikel 3, stk. 1, litra a), i rammeafgørelse 2005/212 henviser til en lovovertrædelse »begået inden for rammerne af en kriminel organisation«, er en sådan betingelse kun gentaget i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/42, hvoraf det følger, at denne betingelse ikke systematisk kræves for de andre lovovertrædelser, der er opregnet i direktivet.

62. Hvis denne argumentation anvendes i den foreliggende sag, er jeg i lighed med den forelæggende ret af den opfattelse, at det på ingen måde er sikkert, at den strafferetlige kvalificering af besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på videresalg direkte eller indirekte kan give anledning til en økonomisk fordel. For at kunne tage stilling til dette spørgsmål kan den nationale ret, hvis den har denne mulighed i henhold til national ret, tage hensyn til den måde, hvorpå lovovertrædelsen er blevet begået, herunder navnlig den omstændighed, at den er blevet begået som led i organiseret kriminalitet eller med den hensigt at skabe regelmæssig fortjeneste fra strafbare handlinger.

63. Hvis det endelig antages, at lovovertrædelsen efter disse to trin henhører under området for udvidet konfiskation, skal den nationale ret i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/42 på grundlag af de faktiske omstændigheder og beviser, som er forelagt den, afgøre, om de formuegoder, som kræves konfiskeret, stammer fra strafbar adfærd. Rettens opfattelse skal støttes på sagens konkrete omstændigheder, herunder, som det fremgår af den nævnte artikel, uforholdsmæssigheden mellem formuegodets værdi og den dømte persons lovlige indkomst ( 29 ).

64. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål, således som de er omformuleret, med, at direktiv 2014/42 skal fortolkes således, at konfiskation ikke nødvendigvis forudsætter, at den økonomiske fordel følger af den strafbare handling, for hvilken en person er blevet dømt, men kan vedrøre formuegoder, for hvilke retten på grundlag af sagens omstændigheder finder det godtgjort, at de stammer fra anden strafbar adfærd, på betingelse af, at den strafbare handling, som personen er fundet skyldig i, er blandt de lovovertrædelser, der er opregnet i nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, og at den direkte eller indirekte kan give anledning til en økonomiske fordel.

C. Det fjerde spørgsmål

65. Med det fjerde præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om chartrets artikel 47 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der giver mulighed for konfiskation til fordel for staten af et formuegode, som hævdes at tilhøre en anden person end den gerningsmand, der har begået den strafbare handling, selv om denne tredjemand ikke har mulighed for at optræde som part i konfiskationssagen.

66. Indledningsvis skal det bemærkes, som det fremgår af sagsakterne, at NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1, regulerer den procedure, gennem hvilken den kompetente ret efter en fældende straffedom tager stilling til lovligheden af en konfiskation i henhold til NK’s artikel 53, stk. 2, litra b). Da den tredjemand, som hævder at være indehaver af det konfiskerede formuegode, ikke kan deltage i retssagen som part, synes den forelæggende ret at være af den opfattelse, at det omhandlede regelsæt ikke er i overensstemmelse med retten til effektive retsmidler således som fastsat i chartrets artikel 47.

67. Hvad angår denne bestemmelse i chartret bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Unionens retsorden, og dermed i det væsentlige de rettigheder, der er fastsat i chartret, kan anvendes på alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer ( 30 ).

68. I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at NK’s artikel 53, stk. 2, litra b), blev indført ved zakon na izmenenie i dopalnenie na nakazatelnia kodeks (lov om ændring og supplering af straffeloven (DV nr. 7 af 22.1.2019)), og at denne lov havde til formål at gennemføre direktiv 2014/42 i bulgarsk ret som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1. Den bulgarske lovgiver var således forpligtet til at respektere de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 47, og navnlig borgernes ret til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som de udleder af EU-retten ( 31 ).

69. Chartrets artikel 47, stk. 1, bestemmer, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel. Med henblik på overholdelse inden for Unionen af denne grundlæggende rettighed pålægger artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU medlemsstaterne at tilvejebringe den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten ( 32 ).

70. Det bemærkes endvidere, at retten til effektive retsmidler er bekræftet i selve direktiv 2014/42 ( 33 ). Dette direktivs artikel 8 bestemmer nemlig i stk. 1, at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de personer, der er berørt af foranstaltningerne i dette direktiv, har adgang til effektive retsmidler og en retfærdig rettergang med henblik på at gøre deres rettigheder gældende. Henset til bestemmelsens generelle ordlyd er der ingen tvivl om, at denne bestemmelse også finder anvendelse på tredjemand ( 34 ). Spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede nationale lovgivning er i overensstemmelse med retten til effektive retsmidler, skal således undersøges i lyset af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2014/42, sammenholdt med chartrets artikel 47, som således er de bestemmelser, hvis fortolkning det foreliggende præjudicielle spørgsmål skal vedrøre.

71. Det er imidlertid indlysende, at en national lovgivning, der ikke giver tredjemænd nogen mulighed for at gøre deres ejendomsret gældende ved en national domstol, indebærer en tilsidesættelse af retten til effektive retsmidler. Det bemærkes imidlertid, at det følger af Domstolens faste retspraksis, at det kun er muligt at nå til en sådan konklusion ved at foretage en helhedsvurdering af den nationale retsorden ( 35 ). Det er kun i det tilfælde, hvor denne vurdering fører til et negativt svar, at EU-retten fører til, at der skabes en ny søgsmålsmulighed ( 36 ).

72. I denne henseende har den bulgarske regering i sit skriftlige indlæg fremhævet, at national ret giver enhver tredjemand, der gør gældende, at hans ejendomsret er blevet krænket i forbindelse med en konfiskationssag efter NPK’s artikel 306, stk. 1, nr. 1, mulighed for at gøre sit krav gældende ved en civil domstol. Denne tredjemand kan nærmere bestemt påberåbe sig et klassisk retsmiddel i henhold til formueretten i civil law-systemer, nemlig et søgsmål om tilbagesøgning, som er reguleret i artikel 108 i zakon za sobstvenostta (lov om ejendom). Dette retsmiddel gør det ifølge den bulgarske regering muligt at anmode om gennemtvingelse af et besiddelseskrav, hvorved ejeren af en genstand kan kræve den udleveret fra enhver person, der uretmæssigt besidder eller tilbageholder den.

73. Domstolen skal således i den kommende dom afgøre, om den omstændighed, at der findes et sådant retsmiddel i national ret, opfylder kravene til adgang til effektive retsmidler som omhandlet i artikel 8 i direktiv 2014/42, sammenholdt med chartrets artikel 47, eller om disse bestemmelser kræver, at den omhandlede nationale lovgivning skal gøre det muligt for tredjemand at optræde som part i selve konfiskationssagen.

74. Indledningsvis skal det argument, som Kommissionen har fremført under retsmødet, hvorefter den anden fortolkning, der er nævnt i ovenstående præmis, er nødvendig, fordi artikel 8 i direktiv 2014/42 forpligter medlemsstaterne til at fastsætte et retsmiddel, der er forbeholdt tredjemænd, der hævder at have ejendomsrettigheder over det konfiskerede formuegode, forkastes. Dette argument synes nemlig at indebære, at den nævnte artikel 8 giver disse tredjemænd en ret til at iværksætte et direkte søgsmål til prøvelse af afgørelsen om konfiskation. Det følger imidlertid af dette direktivs artikel 8, stk. 6, at en sådan mulighed kun gælder for enhver person, »som en afgørelse om konfiskation er rettet mod« ( 37 ), mens de nævnte tredjemænd ifølge 33. ( 38 ) betragtning til og artikel 8, stk. 7 ( 39 ), i direktiv 2014/42, når afgørelsen om konfiskation ikke er truffet over for dem, kun har ret til at blive hørt og ret til at få adgang til en advokat under hele konfiskationssagen ( 40 ).

75. Når dette er sagt, vil jeg gå over til at undersøge, om det i bulgarsk ret fastsatte søgsmål om tilbagesøgning kan kvalificeres som et effektivt retsmiddel som omhandlet i chartrets artikel 47. Denne undersøgelse skal efter min opfattelse omfatte to etaper: For det første skal det vurderes, om dette retsmiddel direkte kan afhjælpe den omtvistede situation. For det andet skal det sikres, at de processuelle regler ikke gør tredjemands udøvelsen af ejendomsret uforholdsmæssigt vanskelig.

76. Den første etape kan efter min opfattelse udledes af Domstolens dom i sagen Okrazhna prokuratura – Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv ( 41 ). I denne sag skulle Domstolen tage stilling til et spørgsmål om konfiskation, efter at en person var fundet skyldig i smugleri, af en vare, der tilhørte en tredjemand i god tro. Domstolen fastslog, at en bulgarsk lovgivning, hvorefter ethvert formuegode, der anvendes til at begå en strafbar handling, og som tilhører en tredjemand i god tro, skal konfiskeres, ikke overholdt kravene om adgang til effektive retsmidler. Da den eneste klageadgang, som tredjemanden, der ejede det konfiskerede formuegode, havde, var et erstatningssøgsmål mod den dømte person, gav den nævnte lovgivning ikke denne tredjemand mulighed for at anfægte lovligheden af afgørelsen om konfiskation med henblik på at få sit formuegode tilbage ( 42 ).

77. I det foreliggende tilfælde er der efter min opfattelse ikke tvivl om, at det søgsmål om tilbagesøgning, der er fastsat i bulgarsk lovgivning, udgør et retsmiddel, som direkte kan afhjælpe den omtvistede situation, eftersom et sådant søgsmål, hvis der gives medhold, vil slutte med en dom, som kan tvangsfuldbyrdes, og således giver den pågældende tredjemand mulighed for at få sit formuegode, som er gjort til genstand for konfiskation i henhold til NPK’s artikel 306, tilbage ( 43 ). Selv hvis staten er gået videre ved at sælge formuegodet efter en sådan konfiskation, er jeg i modsætning til det standpunkt, som Kommissionen gav udtryk for i retsmødet, af den opfattelse, at svaret ikke ville være et andet, for så vidt som søgsmålet om tilbagesøgning forekommer mig at kunne gennemføres ikke kun mod staten, men ligeledes mod erhververen af formuegodet. Tilsvarende er jeg ikke enig med Kommissionen, når den i det væsentlige gør gældende, at retsmidlet ikke er effektivt, hvis det ikke kan iværksættes, før afgørelsen om konfiskation bliver endelig. Chartrets artikel 47 kræver nemlig, således som det allerede er blevet anført, at dette retsmiddel skal gøre det muligt for de berørte tredjeparter at få deres formuegode tilbage, uden at det kræves, at sagen skal være anlagt før en sådan dato.

78. Hvad angår den anden etape kræver den en gennemførelse af Domstolens klassiske analyse vedrørende overholdelsen af effektivitetsprincippet, der sammen med ækvivalensprincippet udgør grænsen for medlemsstaternes procesautonomi. Den skriftlige og den mundtlige forhandling har imidlertid kun givet et begrænset antal oplysninger med hensyn til de processuelle regler, der regulerer anlæggelsen af et søgsmål om tilbagesøgning som omhandlet i bulgarsk ret. Disse regler skal undersøges.

79. For det første har den bulgarske regering i retsmødet anført, at en tredjemand, der anlægger et søgsmål om tilbagesøgning af ejendomsretten til et konfiskeret formuegode, kan vælge, om vedkommende ønsker at være repræsenteret af en advokat eller at repræsentere sig selv. Selv om fraværet af en regel om obligatorisk juridisk repræsentation kan tages i betragtning til støtte for, at dette retsmiddel skal kvalificeres som effektivt, skal det erindres, at tredjemands mulighed for at få tildelt juridisk bistand kan være nødvendig for at nå til en sådan konklusion, hvilket, som Domstolen har fastslået i DEB-dommen ( 44 ), skal vurderes på grundlag af følgende kriterier: tvistens genstand, om sagsøgeren har rimelig udsigt til at få medhold, sagens betydning for sagsøgeren, det gældende retsgrundlags og procedurens kompleksitet samt sagsøgerens mulighed for effektivt at forsvare sin sag. Det er åbenbart, at det bør overlades til den forelæggende ret at foretage denne vurdering.

80. For det andet har den bulgarske regering i retsmødet præciseret, at varigheden af en civil retssag, som et søgsmål om tilbagesøgning indebærer, er på mellem to og fem år. I denne henseende forekommer det mig hensigtsmæssigt at henvise til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis om artikel 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«), som kan tages i betragtning ved fortolkningen af chartrets artikel 47 i henhold til ensartethedsklausulen fastsat i chartrets artikel 52, stk. 3 ( 45 ). I henhold til denne retspraksis, eftersom adgangen til retsmidler skal være effektiv såvel i praksis som retligt ( 46 ), kan kravene til retfærdig rettergang, som er fastsat i EMRK’s artikel 6, være relevant ved vurdering af et retsmiddels effektivitet i konventionens artikel 13’s forstand ( 47 ). Mere præcist kan retten til afgørelse af sagen inden en rimelig tid udgøre et adækvat kriterie ved vurdering af en sådan effektiv karakter ( 48 ). Hvorvidt der er tale om en »rimelig« tid, skal i henhold til Domstolens faste praksis vurderes på grundlag af samtlige omstændigheder i den konkrete sag, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd ( 49 ). Det tilkommer den forelæggende ret at foretage denne efterprøvelse.

81. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det fjerde præjudicielle spørgsmål med, at artikel 8 i direktiv 2014/42, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i den foreliggende sag omhandlede, der giver mulighed for konfiskation til fordel for staten af et formuegode, som hævdes at tilhøre en anden person end den gerningsmand, der har begået den strafbare handling, selv om denne tredjemand ikke har mulighed for at optræde som part i konfiskationssagen, når den pågældende tredjemand i henhold til national ret har adgang til at tilbagesøge det konfiskerede formuegode ved en civil domstol, under forudsætning af, at de processuelle regler for et sådant søgsmål ikke gør det uforholdsmæssigt vanskeligt for tredjemand at udøve sin ejendomsret.

82. Jeg tilføjer endelig, at beskyttelsesniveauet for den således sikrede adgang til effektive retsmidler efter min opfattelse på ingen måde er lavere end det niveau, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol garanterer. Selv om det fremgår af den retspraksis, der følger af dommen Silickieně mod Litauen, at alle personer, hvis formuegoder konfiskeres, som et almindeligt princip skal tillægges status som part i den retssag, inden for rammerne af hvilken der er truffet afgørelse om konfiskation, er det ligeledes korrekt, at det fremgår af samme retspraksis, at sagens faktiske omstændigheder kan vise, at de nationale myndigheder de facto har givet de pågældende personer en rimelig og tilstrækkelig mulighed for at beskytte deres rettigheder på passende vis ( 50 ).

V. Forslag til afgørelse

83. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Apelativen sad – Varna (appeldomstolen i Varna, Bulgarien), således: »1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/42/EU af 3. april 2014 om indefrysning og konfiskation af udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder finder anvendelse, når der er tale om en strafbar handling som den i hovedsagen omhandlede, der angår besiddelse af euforiserende stoffer med henblik på distribution, selv om alle de elementer, der er uløseligt forbundet med denne lovovertrædelse, er begrænset til en enkelt medlemsstat. 2) Direktiv 2014/42 skal fortolkes således, at konfiskation ikke nødvendigvis forudsætter, at den økonomiske fordel følger af den strafbare handling, for hvilken en person er blevet dømt, men kan vedrøre formuegoder, for hvilke retten på grundlag af sagens omstændigheder finder det godtgjort, at de stammer fra anden strafbar adfærd, på betingelse af, at den strafbare handling, som personen er fundet skyldig i, er blandt de lovovertrædelser, der er opregnet i nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, og at den direkte eller indirekte kan give anledning til økonomiske fordele. 3) Artikel 8 i direktiv 2014/42, sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i den foreliggende sag omhandlede, der giver mulighed for konfiskation til fordel for staten af et formuegode, som hævdes at tilhøre en anden person end den gerningsmand, der har begået den strafbare handling, selv om denne tredjemand ikke har mulighed for at optræde som part i konfiskationssagen, når den pågældende tredjemand i henhold til national ret har adgang til at tilbagesøge det konfiskerede formuegode ved en civil domstol, under forudsætning af, at de processuelle regler for et sådant søgsmål ikke gør det uforholdsmæssigt vanskeligt for tredjemand at udøve sin ejendomsret.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2014, L 127, s. 39, berigtiget i EUT 2014, L 138, s. 114.

( 3 ) – EUT 2004, L 335, s. 8.

( 4 ) – Jf. i denne retning dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).

( 5 ) – Dom af 13.6.2019 (C-646/17, EU:C:2019:489).

( 6 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.5.2012 (EUT 2012, L 142, s. 1).

( 7 ) – Dom af 13.6.2019, Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, præmis 32-36).

( 8 ) – Dom af 13.6.2019 (C-646/17, EU:C:2019:489).

( 9 ) – Min fremhævelse

( 10 ) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indefrysning og konfiskation af udbytte fra strafbart forhold i Den Europæiske Union (COM(2012)085 endelig) (herefter »forslaget til direktivet«).

( 11 ) – Min fremhævelse.

( 12 ) – I retslitteraturen betegnes denne harmonisering i almindelighed som »selvstændig«. Jf. bl.a. L.A. Zapatero og Romero M. Muñoz De Morales, »Droit pénal européen et traité de Lissabon: le cas de l’harmonisation autonome (article 83.1 TFUE)«, i G. Giudicelli-Delage og C. Lazerges (red.), »Le droit pénal de l’Union européenne au lendemain du traité de Lisbonne«, Société de législation comparée, Paris 2012, s. 116, hvoraf fremgår: »Udtrykket selvstændig harmonisering fremhæver, at der for første gang kan tales stricto sensu om indirekte kompetence på det materielle strafferetlige område, som EU-institutionerne udøver ved hjælp af fællesskabsmetoden, og som til forskel fra de beføjelser, der førhen var anerkendt i den tidligere tredje søjle (artikel 29 TEU), ikke er knyttet til kravet om retligt samarbejde« (min fremhævelse). Jf. tilsvarende I. Wieckzorek, The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, 2020, s. 118, som bemærker, at forslaget i den endelige rapport fra arbejdsgruppe X om Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed – en af arbejdsgrupperne, der udgjorde Konventet med ansvar for udarbejdelsen af Lissabontraktaten (»Konventet om Europas fremtid«) – om at betinge tildelingen af harmoniseringskompetence inden for den materielle strafferet af behovet for at muliggøre det retlige samarbejde, ikke blev bibeholdt af traktatens forfattere.

( 13 ) – EUT 2005, L 68, s. 49.

( 14 ) – Artikel 2, stk. 1, i rammeafgørelse 2005/212 fastsætter: »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger med henblik på at sikre, at det er muligt helt eller delvist at konfiskere redskaber og udbytte, der stammer fra kriminelle handlinger, der kan straffes med frihedsstraf af mere end et års varighed, eller formuegoder, hvis værdi svarer til et sådant udbytte.«

( 15 ) – Artikel 4 i rammeafgørelse 2005/212 fastsætter: »Enhver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at sikre, at interesserede parter, der er berørt af foranstaltningerne i artikel 2 og 3, råder over effektive retsmidler med henblik på at forsvare deres rettigheder.«

( 16 ) – Artikel 5 i direktiv 2005/212 er affattet således: »Rammeafgørelsen indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og principper, navnlig uskyldsformodningen, som nedfældet i artikel 6 [TEU].«

( 17 ) – Forslaget til direktiv, s. 5.

( 18 ) – Jf. V. Mitsilegas »EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and Transformation of Justice in Europe«, Hart Publishing, London, 2016, s. 59.

( 19 ) – Kommissionen anførte i punkt 2.6 i sit forslag til direktiv, at »[d]efinitionen af »udbytte« er blevet udvidet i forhold til definitionen i [rammeafgørelse 2005/212] for at omfatte muligheden for at konfiskere alt værdifuldt udbytte fra strafbart forhold, herunder indirekte udbytte«.

( 20 ) – Følgende fremgår af denne betragtning: »Udbytte kan således omfatte alle formuegoder, herunder formuegoder, der er blevet fuldt eller delvist omdannet eller konverteret til andre formuegoder og er blevet blandet med formuegoder erhvervet på legitim måde, op til den anslåede værdi af det blandede udbytte. Det kan også omfatte indtægter eller andre fordele, der stammer fra udbytte fra strafbart forhold eller fra formuegoder, som et sådant udbytte er blevet omdannet eller konverteret til eller blandet med.«

( 21 ) – I henhold til artikel 2, nr. 2), i direktiv 2014/42 forstås ved »formuegoder«»alle formuegoder af enhver art, det være sig rørlige eller urørlige formuegoder, fast ejendom eller løsøre samt juridiske dokumenter eller papirer, der beviser adkomst til eller rettigheder over sådanne formuegoder«.

( 22 ) – Jf. punkt 21 og 22 i dette forslag til afgørelse samt forelæggelsesafgørelsens punkt 6-8 og 16.

( 23 ) – Jf. i denne retning dom af 14.5.2020, T-Systems Magyarország (C-263/19, EU:C:2020:373, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).

( 24 ) – Jf. om begrebet »almindelig konfiskation« Commission Staff Working Paper – Accompanying document to the Proposal for a Directive of the European Parliament and the Council on the freezing and confiscation of proceeds of crime in the European Union – Impact assessment (SWD(2012)31 final, punkt 3.2).

( 25 ) – Min fremhævelse.

( 26 ) – Som det fremgår af 19. betragtning til direktiv 2014/42, foreskrev artikel 3 i rammeafgørelse 2005/212 tre mindstekrav, som medlemsstaterne kunne vælge med henblik på at anvende udvidet konfiskation, hvorfor medlemsstaterne ved gennemførelsen af denne tekst valgte forskellige løsninger.

( 27 ) – Denne undersøgelse forekommer mig så meget desto mere nødvendig, som artikel 5, stk. 2, i direktiv 2014/42 dækker en meget lang række overtrædelser, som på grund af deres art eller deres kvalificering ikke nødvendigvis indebærer, at de kan give økonomiske fordele.

( 28 ) – Jeg bemærker ligeledes, at forbindelsen mellem den strafbare handling og den økonomiske fordel er kendetegnet på samme måde i den spanske (»que directa o indirectamente pueda dar lugar a una ventaja económica«), estiske (»mis võimaldavad otseselt või kaudselt majanduslikku kasu tuua võivas kuriteos) engelske (»liable to give rise, directly or indirectly, to economic benefit«), italienske (»suscettibile di produrre, direttamente o indiretta, un vantaggio economico«), og portugisiske (»que possa ocasionar direta ou indiretamente um benefício económico«) version af direktiv 2014/42.

( 29 ) – Hvad dette spørgsmål angår skal det ligeledes bemærkes, at retten ifølge ordlyden af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/42 skal »finde det godtgjort«, at de omhandlede formuegoder stammer fra strafbar adfærd, mens retten for hver af de tilfælde af konfiskation, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, i rammeafgørelse 2005/212, skal være »fuldstændig overbevist«. Det forekommer mig dog, at dette udtryk skal læses i lyset af de sikkerhedsforanstaltninger, der er fastsat i artikel 8, stk. 8, i direktiv 2014/42, hvorefter »[den berørte person i] de sager, der er nævnt i artikel 5, skal […] have en reel mulighed for at anfægte sagens omstændigheder, herunder specifikke forhold og tilgængeligt bevismateriale, på grundlag af hvilke det pågældende formuegode anses som et formuegode, der stammer fra strafbar adfærd« (min fremhævelse). Jf. herom J. Boucht, »Extended Criminal Confiscation. The Limits of Aasset Confiscation: On the Legitimacy of Extended Appropriation of Criminal Proceeds«, Hart Publishing, London, 2017, s. 39.

( 30 ) – Jf. dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).

( 31 ) – Jf. dom af 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).

( 32 ) – Dom af 8.5.2019, Leitner (C-396/17, EU:C:2019:375, præmis 59 og 60).

( 33 ) – I denne henseende bemærkes, at tredjemand skal have mulighed for at påberåbe sig ejendomsretten til formuegoderne i alle de tilfælde af konfiskation, der er fastsat i direktiv 2014/42, eftersom dette direktivs artikel 8, stk. 9, bestemmer, at »[t]redjemænd skal kunne gøre krav på ejerskab eller andre former for ejendomsrettigheder, herunder i de i artikel 6 omhandlede tilfælde« (min fremhævelse).

( 34 ) – Den fortolkning af artikel 4 i rammeafgørelse 2005/112, som Domstolen anlagde i dom af 14.1.2021Okrazhna prokuratura – Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, præmis 61), finder efter min opfattelse analog anvendelse på grund af disse to bestemmelsers i det væsentlige identiske indhold.

( 35 ) – Jf. dom af 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU og C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, præmis 143 og den deri nævnte retspraksis).

( 36 ) – Dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 103).

( 37 ) – Artikel 8, stk. 6, andet punktum, i direktiv 2014/42 bestemmer: »Medlemsstaterne giver mulighed for, at en person, som en afgørelse om konfiskation er rettet mod, kan gøre indsigelse mod afgørelsen om konfiskation ved domstolene.«

( 38 ) – I 33. betragtning til direktiv 2014/42 er anført, at »[d]et er derfor nødvendigt at sørge for, at der er specifikke garantier og retsmidler, som sikrer deres grundlæggende rettigheder i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv. Dette omfatter retten til at blive hørt for tredjemænd, der gør krav på ejerskab af det berørte formuegode, eller som gør krav på andre former for ejendomsret (»tinglige rettigheder«, »jus in re«) såsom brugsret […]«.

( 39 ) – Artikel 8, stk. 7, første punktum i direktiv 2014/42 fastsætter: »Personer, hvis formuegoder er berørt af afgørelsen om konfiskation, har, uden at dette berører [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv [2012/13] og direktiv 2013/48/EU [af 22.10.2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (EUT 2013, L 294, s. 1)], ret til at få adgang til en advokat under hele konfiskationssagen, hvad angår fastsættelse af udbytte og redskaber, med henblik på at gøre deres rettigheder gældende.«

( 40 ) – Jeg bemærker i denne forbindelse, at en ændring, der havde til formål at give tredjemand »adgang til en upartisk domstol og til effektive retsmidler, inden der træffes en endelig afgørelse om konfiskation« (min fremhævelse), blev indgivet under arbejdet i Europa-Parlamentets Kommission for Civile Frihedsrettigheder, Retlige og Indre Anliggender. Imidlertid blev denne ændring ikke medtaget i den endelige affattelse af direktiv 2014/42. Jf. udkast til rapport Monica Luisa Macovei (Pe494.663v01-00) om forslaget til direktiv, ændringsforslag 151.

( 41 ) – Dom af 14.1.2021 (C-393/19, EU:C:2021:8).

( 42 ) – Dom af 14.1.2021, Okrazhna prokuratura– Haskovo og Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, præmis 63 og 64).

( 43 ) – I denne henseende forekommer det mig, at søgsmål baseret på det erstatningsansvar, der er fastsat i bulgarsk ret, og som Kommissionen har henvist til under retsmødet, adskiller sig fra et søgsmål om tilbagesøgning, som angår ejendomsrettigheder og giver mulighed for at blive indsat i besiddelse af det omhandlede formuegode.

( 44 ) – Dom af 22.12.2010, DEB (C-279/09, EU:C:2010:811, præmis 61).

( 45 ) – Følgende fremgår af chartrets artikel 52, stk. 3: »I det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved [EMRK], har de samme betydning og omfang som i konventionen. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse.«

( 46 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.6.2000, İlhan mod Tyrkiet (CE:ECHR:2000:0627JUD002227793, præmis 97), af 26.10.2000, Kudła mod Polen (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, præmis 157), og af 19.4.2007, Vilho Eskominen m.fl. mod Finland (CE:ECHR:2007:0419JUD006323500, præmis 80).

( 47 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 7.6.2011, Csüllög mod Ungarn (CE:ECHR:2011:0607JUD003004208, præmis 46).

( 48 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 10.4.2008, Wasserman mod Rusland, (CE:ECHR:2008:0410JUD002107105, præmis 55) og af 17.7.2008, Kaić m.fl. mod Kroatien (CE:ECHR:2008:0717JUD002201404, præmis 37).

( 49 ) – Jf. bl.a. dom af 28.2.2013, Fornyet prøvelse Arango Jaramillo m.fl. mod EIB (C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).

( 50 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 10.4.2012, Silickieně mod Litauen (CE:ECHR:2012:0410JUD002049602, præmis 47-50). Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolens dom af 15.1.2015, Veits mod Estland (CE:ECHR:2015:0115JUD001295111, præmis 57-60), og af 16.4.2019, Bokova mod Rusland (CE:ECHR:2019:0416JUD002787913, præmis 55-59).