7.

Kommissionens holdning har fra begyndelsen været meget liberal. Den er under retsforhandlingerne blevet udviklet henimod en endnu mere udvidende fortolkning af de pågældende bestemmelser. I sit skriftlige indlæg anfører Kommissionen, at det er »åbenbart, at de rettigheder, medlemmerne af den vandrende arbejdstagers familie har til frit at kunne bevæge sig, ikke er selvstændige, men afledede rettigheder«, hvorefter det fastslås, »at bortfaldet af den særlige familiemæssige tilknytning til den vandrende arbejdstager samtidig medfører, at de pågældende familiemedlemmer mister den i fællesskabsretten hjemlede ret til fri bevægelighed«, hvilket Kommissionen illustrerer på følgende måde: »Såfremt den vandrende arbejdstager bliver skilt, mister hans eller hendes ægtefælle sin status som medlem af en vandrende arbejdstagers familie og kan ikke længere påberåbe sig de rettigheder, der gælder for sådanne personer«. Kommissionen anfører imidlertid videre, at ægtefællerne Diatta fortsat er gift, og at der intet foreligger til støtte for at antage, at det ud over denne tilknytning efter artikel 10 er en yderligere betingelse, at ægtefællerne lever sammen i en fælles bollig. Det kan nemlig ikke antages at have været fællesskabslovgivers hensigt, at udøvelsen af retten til fri bevægelighed skal være underlagt en betingelse, der vedrører vedkommendes status ifølge familieretten, der er forskellig i de forskellige medlemsstater. Kommissionen tilføjer, at en så indskrænkende fortolkning af artikel 10 ville være i modstrid med artikel 11, idet den vandrende arbejdstagers ægtefælle kun kan udøve sin ret til at tage beskæftigelse på hele opholdsstatens område, såfremt han eller hun også har ret til at bosætte sig et andet sted end dér, hvor den vandrende arbejdstager bor. Det er ganske vist en betingelse for, at arbejdstagerens familie kan udøve den i artikel 10 hjemlede opholdsret, at han eller hun råder over en normal bolig. Kravet om, at der skal foreligge en sådan bolig, hvorom det intetsteds hedder, at den endvidere skal være fælles, må antages at være udtryk for »en afvejning af på den ene side administrative krav om, at udlændinges boliger opfylder visse sundhedsmæssige normer, og på den anden side hensynet til den grundlæggende ret til fri bevægelighed«. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg foreslået, at Domstolen giver følgende svar: »1) Artikel 10, stk. 1 og 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 skal fortolkes således, at en ægtefælle til en vandrende arbejdstager kun har ret til ophold i den medlemsstat, i hvilken den vandrende arbejdstager er beskæftiget, såfremt han eller hun råder over en normal bolig i den i forordningens artikel 10, stk. 3, forudsatte betydning. Derimod er det ikke nogen betingelse, at den vandrende arbejdstager og ægtefællen deler bolig. 2) Artikel 11 i forordning (EØF) nr. 1612/68 skal fortolkes således, at ægtefællen til en statsborger i en medlemsstat, som udøver erhverv på en anden medlemsstats område og har bopæl dér, har ret til på hele denne medlemsstats område at udøve en lønnet beskæftigelse, idet denne ret kun er betinget af, at den pågældende ægtefælle har opholdsret i henhold til artikel 10 i forordning (EØF) nr. 1612/68«. I retsmødet gik Kommissionen endnu videre. Den anførte således, at selv om det er en forudsætning for retten til indrejse, at to betingelser er opfyldt, nemlig at der er en familiemæssig tilknytning, og at der foreligger en bolig, uden at denne dog nødvendigvis skal deles, kan det ikke antages, at bortfaldet af den familiemæssige tilknytning — i det foreliggende tilfælde de ægteskabelige bånd — automatisk medfører, at der ikke længere er nogen »fællesskabsretlig beskyttelse« for de familiemedlemmer, der tidligere nød en sådan. Kommissionen har derfor endeligt anført, at Domstolen bør give følgende svar: — Artikel 10 skal fortolkes således, at ægtefællen til en vandrende arbejdstager kun har ret til ophold i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er beskæftiget, såfremt der stilles en sådan bolig til rådighed for vedkommende, at de nødvendige krav er opfyldt. — Ægtefællens ret til ophold samt hans eller hendes ret efter artikel 11 til at udøve erhverv bortfalder ikke som følge af, at vedkommende varigt ophæver samlivet med den vandrende arbejdstager og opretter en selvstændig bolig.