RETTENS DOM (Første Afdeling)

14. juli 1997

Sag T-123/95

B.

mod

Europa-Parlamentet

»Midlertidigt ansatte — ansættelse i henhold til artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — afskedigelse i henhold til artikel 47, stk. 2, litra a), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte — tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter — overholdelse af en lovligt indført intern procedure — begrundelse i beslutningen om afskedigelse«

Fuldstændig gengivelse pa italiensk II-697

Angående:

Påstand om annullation af afgørelsen om at opsige sagsøgerens ansættelseskontrakt og om erstatning for forskellige former for tab, sagsøgeren hævder at have lidt som følge af opsigelsen.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Ved kontrakt undertegnet den 27. januar 1989 ansatte Europa-Parlamentet, repræsenteret ved formanden for Det Liberale og Demokratiske Partis gruppe (LDR-gruppen), på grundlag af artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne sagsøgeren som midlertidigt ansat i kategori B. Kontrakten trådte i kraft den 15. februar 1989 og var indgået på ubestemt tid i henhold til artikel 8, stk. 3, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte.

Sagsøgerens ansættelseskontrakt indeholder en klausul med følgende ordlyd: »For så vidt ikke andet er bestemt i artikel 48, 49 og 50 i [ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte], kan hver part over for den anden part opsige nærværende kontrakt med et varsel på tre måneder.«

På grundlag af de beslutninger, som gruppekontoret traf den 15. september 1994, opsagde formanden for LDR-gruppen ved skrivelse af 27. september 1994, modtaget den 30. september 1994, sagsøgerens kontrakt som midlertidigt ansat. I skrivelsen blev det præciseret, at varslet blev meddelt i henhold til artikel 47, stk. 2, litra a), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, og at fristen løb fra den 1. oktober 1994.

Den 19. december 1994 indgav sagsøgeren gennem sin advokat en klage over opsigelsen af sin kontrakt som midlertidigt ansat ved LDR-gruppen og anmodede bl.a. om oplysning om begrundelsen for den pågældende afgørelse. Eftersom der var tale om en kontrakt på ubestemt tid, fandt han, at LDR-gruppekontoret ikke kunne træffe afgørelse om at bringe kontrakten til ophør uden at angive en gyldig og lovlig begrundelse, der loinne berettige afskedigelsen.

Ved skrivelse af 23. februar 1995 besvarede generalsekretæren for LDR-gruppen sagsøgerens klage. Under henvisning til, at »artikel 47, stk. [2, litra] a) i [ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte] ikke stiller krav om, at den myndighed, der har beføjelse til at indgå kontrakter, skal begrunde sine afgørelser om at bringe en midlertidigt ansats kontrakt på ubestemt tid til ophør«, anførte han grundene til, at gruppen »anså sig for nødsaget til at skille sig af med en række medarbejdere«. Ifølge denne skrivelse var antallet af stillinger til rådighed for LDR-gruppen efter valgene til Europa-Parlamentet i juni 1994 blevet mindsket i forhold til antallet under den foregående valgperiode, fordi antallet af parlamentsmedlemmer i gruppen var faldet. LDR-gruppens sammensætning var også blevet ændret som følge af valgene, »hvilket [havde gjort] det nødvendigt at ændre sammensætningen af gruppens sekretariat ud fra geografiske hensyn«.

Sagsøgerens kontrakt om ansættelse som midlertidigt ansat ved Parlamentet udløb den 31. marts 1995. I medfør af artikel 47, stk. 2, litra a) in fine, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte suspenderes opsigelsesfristen i tre måneder i tilfælde af sygeorlov, hvilket sagsøgeren havde haft; han har fremlagt lægeattester, dateret henholdsvis den 21. oktober, den 18. november og den 16. december 1994.

Aimullationspåstanden

Anbringendet om tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift på grund af manglende overholdelse af en lovligt indført, intern procedure

Retten bemærkede, at det spørgsmål, der rejstes med dette anbringende, drejede sig om, hvorvidt den manglende overholdelse af den interne procedure om forhåndsorientering af personaleudvalget udgjorde en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift i forbindelse med den procedure, der blev afsluttet med opsigelsen af ansættelseskontrakten mellem sagsøgeren og Parlamentet. I bekræftende fald ville det være godtgjort, at afskedigelsen var ulovlig. I modsat fald ville procedurens manglende forskriftsmæssighed på det konkrete grundlag ikke kunne indebære, at kontrakten var opsagt på ulovlig vis (præmis 29).

Med henblik på afgørelsen af, om den manglende overholdelse af den interne procedure om forhåndsorientering af personaleudvalget kunne betegnes som »væsentlige formelle mangler« i EF-traktatens artikel 173's forstand, fandt Retten, at der må foretages undersøgelse af denne formalitets genstand og den betydning, den kunne have for indholdet af den retsakt, den kompetente myndighed havde vedtaget. I forbindelse med denne undersøgelse skulle der tages hensyn til retsgrundlaget for den omhandlede formalitet og dette retsgrundlags placering i retsreglernes rangfølge (præmis 32).

Hvad angik genstanden for den formalitet, der er omhandlet i artikel 11 i Parlamentets interne tjenstlige regler, bemærkede Retten, at det måtte antages, at artikel 11 var blevet vedtaget af hensyn til de berørte midlertidigt ansatte, idet bestemmelsen gjorde det muligt for personaleudvalget at høre de pågældende og rette henvendelse til den kompetente myndighed. Der var imidlertid intet, som gav anledning til at antage, at den pågældende procedures formål var indhentning af personaleudvalgets udtalelse om de påtænkte afskedigelser. Navnlig fremgik det ikke af ordlyden af den omhandlede interne forskrift, at personaleudvalgets afgivelse af udtalelse var en gyldighedsbetingelse for afgørelser om opsigelse af ansættelseskontrakter for midlertidigt ansatte, som var blevet ansat på grundlag af artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. For at det kunne være tilfældet, skulle en sådan bestemmelse fastsætte en frist, inden for hvilken personaleudvalget var forpligtet til at afgive udtalelse. Det var udelukket, at personaleudvalget ved at afgive en negativ udtalelse eller gennem passivitet kunne hindre opsigelse af en ansættelseskontrakt, der var i overensstemmelse med artikel 47, stk. 2, litra a), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte (præmis 34).

Retten anførte, at interne instrukser, som udstedes af fællesskabsinstitutionerne, under ingen omstændigheder lovligt kan fastsætte regler, der fraviger tjenestemandsvedtægtens bestemmelser. Retten bemærkede, at den kompetente myndigheds forpligtelse til forhåndsorientering af personaleudvalget om opsigelse af en kontrakt med en midlertidigt ansat, som var blevet ansat på grundlag af artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, ikke var foreskrevet i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte og heller ikke fremgik af nogen vedtægtsbestemmelse, der fandt analog anvendelse på midlertidigt ansatte. Denne forpligtelse udsprang endvidere ikke af nogen almindelig gennemførelsesbestemmelse, som omhandlet i vedtægtens artikel 110, men udelukkende af en forskrift af intern karakter, som Parlamentet frivilligt havde indført. Under disse omstændigheder udtalte Retten, at det ikke umiddelbart kunne antages, at den formalitet, der var omhandlet i Parlamentets interne tjenstlige regler, var væsentlig (præmis 36).

Henvisning til: Domstolen, 4. december 1980, sag 782/79. Geeraerd mod Kommissionen, Sml. s 3651, præmis 13; Domstolen, 17. december 1981, sag 791/79, Démont mod Kommissionen, Sml s. 3105, præmis 8; Domstolen, 1. december 1983. sag 343/82, Michael mod Kommissionen, Sml. s. 4023, præmis 16.

Retten anførte, at den manglende overholdelse af den formalitet i henhold til Parlamentets interne tjenstlige regler, der består i forhåndsorientering af personaleudvalget, og som ganske vist er af bindende karakter for den institution, der har vedtaget formaliteten frivilligt, ikke kan betegnes som en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift, eftersom undladelsen - uanset, at der var tale om en tjenstlig fejl - ikke kunne få afgørende betydning for forløbet af den procedure, der afsluttedes med opsigelsen af sagsøgerens kontrakt (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 19. september 1996, sag T-386/94, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1161, præmis 60 og 61.

Under disse omstændigheder fandt Retten, at sagsøgeren ikke kunne påberåbe sig den tjenstlige fejl, Parlamentet havde begået, med henblik på annullation af afgørelsen om opsigelse af ansættelseskontrakten. Anbringendet om tilsidesættelse af en lovligt indført intern procedure måtte derfor forkastes (præmis 41).

Anbringendet om manglende begrundelse af den anfægtede retsalct

Retten udtalte, at en bebyrdende afgørelse er tilstrækkeligt begrundet, når den akt, der gøres til genstand for et søgsmål, er udstedt i en sammenhæng, som tjenestemanden har kendskab til, og som giver ham mulighed for at forstå rækkevidden af en foranstaltning, der berører ham personligt (præmis 51).

Henvisning til: Domstolen, 7. marts 1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, præmis 26;Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 62; Retten, 19. september 1996, sag T-158/94, Brunagelmod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 1131, præmis 106.

I den foreliggende sag fastslog Retten - uden at det var nødvendigt at tage stilling til, om der påhvilede Parlamentet en begrundelsespligt i den konkrete sag - at opsigelsen af sagsøgerens ansættelseskontrakt var tilstrækkeligt begrundet (præmis 54).

Anbringendet om en fejl i begrundelsen af den anfægtede retsakt

Retten konstaterede, at den allerede i forbindelse med gennemgangen af det foregående anbringende havde fastslået, at skrivelsen fra LDR-gruppens formand til sagsøgeren og skrivelsen til besvarelse af sagsøgerens klage indeholdt en tilstrækkelig begrundelse af den trufne afgørelse. Afgørelsen om at opsige sagsøgerens ansættelseskontrakt blev således truffet i en sammenhæng, han havde kendskab til, og som gav ham mulighed for at forstå rækkevidden af afgørelsen. Endvidere var afgørelsen en konsekvens af de ændringer, der havde markeret sammensætningen af LDR-gruppen, og navnlig en konsekvens af, at det nationale parti, sagsøgeren var tilknyttet, ikke havde opnået valg af nogen repræsentant til Europa-Parlamentet ved valgene i juni 1994 (præmis 68).

Retten bemærkede, at opsigelse af en kontrakt på ubestemt tid i medfør af artikel 47, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, og under overholdelse af den i kontrakten fastsatte opsigelsesfrist, kan ske efter den kompetente myndigheds skøn. Retten kan derfor ikke efterprøve, om skønnet er udøvet korrekt, medmindre der foreligger en klar vildfarelse eller magtfordrejning (præmis 70).

Henvisning til: Domstolen, 26. februar 1981, sag 25/80, De Briey mod Kommissionen, Sml. s. 637, præmis 7; Retten, 28. januar 1992, sagT-45/90, Speybrouckmod Parlamentet, Sml. II, s. 33, præmis 97 og 98.

Retten bemærkede endvidere, at i lyset af formålet med ansættelse af midlertidigt ansatte på grundlag af artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene forde øvrige ansatte var gensidig tillid et afgørende element for kontrakterne med alle de midlertidigt ansatte, der er omhandlet i den nævnte bestemmelse. Det var udelukket, at det kunne være foreneligt med ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte at sondre mellem de forskellige kategorier af ansatte (præmis 72).

Herefter anførte Retten, at en politisk gruppe i Parlamentet har enekompetence til at fastlægge de vilkår, den anser for nødvendige for at bevare det gensidige tillidsforhold, der ligger til grund for ansættelsen af den midlertidigt ansatte på grundlag af artikel 2, litra c), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et sådant tillidsforhold, afhænger ikke af objektive forhold, og det unddrager sig efter sin art en retslig prøvelse (præmis 73).

Retten tiltrådte ikke dette anbringende, da sagsøgeren ikke havde godtgjort, at den anfægtede afgørelses begrundelse var behæftet med nogen form for fejl. Retten udtalte, at påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse i det hele måtte forkastes (præmis 76).

Erstatningspåstanden

Eftersom Retten havde forkastet sagsøgerens annullationspåstand, var opsigelsen af hans ansættelseskontrakt ikke ulovlig, og Parlamentet kunne derfor ikke ifalde ansvar på grundlag deraf. Følgelig forkastede Retten sagsøgerens påstand om godtgørelse af de forskellige former for tab, som han angiveligt havde lidt som følge af sin afskedigelse. Det fulgte deraf, at den subsidiære påstand om Rettens udpegelse af en sagkyndig med henblik på en bedømmelse af, om sagsøgeren havde lidt og fortsat led tort, heller ikke kunne tiltrædes (præmis 82).

Konklusion:

Europa-Parlamentet frifindes.