ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Toldunion – toldtilsyn – rækkevidde – alle varer undergivet toldtilsyn, hvad enten indførslen til Fællesskabets område er sket forskriftsmæssigt eller ej

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 4, nr. 13, og art. 37)

2. Toldunion – opståen af toldskyld ved ikke-forskriftsmæssig indførsel af varer – begrebet ikke-forskriftsmæssig indførsel – vare toldangivet under urigtig betegnelse – omfattet

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 202)

3. Toldunion – opståen af toldskyld ved ikke-forskriftsmæssig indførsel af varer – begrebet skyldner – vare toldangivet under urigtig betegnelse – den nationale rets vurdering – kriterier

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 202, stk. 3)

Sammendrag

1. Det følger af artikel 4, nr. 13, sammenholdt med artikel 37 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, at varer, der ankommer til Fællesskabets toldområde, er undergivet toldtilsyn fra det tidspunkt, de indføres til området, hvad enten indførslen er sket forskriftsmæssigt eller under tilsidesættelse af toldkodeksens artikel 38-41 og artikel 177, stk. 1, andet led, hvilket tilsynsmyndighederne netop skal fastslå under deres kontrol. Det følger heraf, at den omstændighed, at varer undergives toldtilsyn, ikke har nogen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt de er indført forskriftmæssigt til området.

(jf. præmis 22)

2. Varer, der frembydes for toldvæsenet, og for hvilke der er indleveret en summarisk angivelse og registreret et dokument for ekstern fællesskabsforsendelse, er ikke blevet indført forskriftsmæssigt til Fællesskabets toldområde, når varerne i de til toldmyndighederne indleverede dokumenter er blevet angivet under en urigtig betegnelse. I dette tilfælde opstår der toldskyld i henhold til artikel 202 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som fastsætter de måder, hvorpå toldskylden opstår, når varerne ikke er blevet indført forskriftsmæssigt.

(jf. præmis 32 og 36 samt domskonkl. 1 og 2)

3. For at fastlægge, hvem der er debitor for toldskylden i tilfælde af indlevering af en summarisk angivelse eller en toldangivelse med anførelse af en urigtig varebetegnelse, skal den forelæggende ret kontrollere, om den person, der har indleveret den summariske angivelse eller toldangivelsen, har givet anledning til den ikke-forskriftsmæssige indførsel af varen, fordi vedkommende har anført en urigtig betegnelse. Såfremt dette ikke er tilfældet, tilkommer det nævnte ret at undersøge, om den pågældende ved denne adfærd har deltaget i indførslen af varerne, selv om vedkommende vidste eller med rimelighed burde have vidst, at den foregik på ikke-forskriftsmæssig måde.

(jf. præmis 41 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – alkohol og alkoholholdige drikkevarer – afgift af salg af drikkevarer med henblik på umiddelbar indtagelse på stedet – ikke kvalificeret som afgift på punktafgiftspligtige varer, men som afgift på levering af tjenesteydelser i forbindelse med disse – krav om, at denne afgift skal pålægges i særligt øjemed – foreligger ikke

(Rådets direktiv 92/12, art. 3, stk. 2 og 3)

Sammendrag

En afgift, der påhviler levering mod vederlag inden for rammerne af en restaurationsvirksomhed af alkoholholdige drikkevarer med henblik på umiddelbar indtagelse på stedet, skal anses for en afgift på tjenesteydelser i forbindelse med punktafgiftspligtige varer, der ikke har karakter af en omsætningsafgift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed.

Ved afgørelsen af, om en afgift påhviler punktafgiftspligtige varer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, eller derimod tjenesteydelser i forbindelse med sådanne varer i artikel 3, stk. 3, andet afsnits forstand, skal der tages hensyn til, hvad der er den væsentligste omstændighed i den transaktion, som afgiften påhviler. Levering af alkoholholdige drikkevarer inden for rammerne af en restaurationsvirksomhed er karakteriseret ved en række omstændigheder og handlinger, af hvilke levering af varen i sig selv kun udgør ét led, og hvoraf tjenesteydelserne er de væsentligste.

Desuden henviser kravet »på samme betingelse«, som gælder for afgifter, der er omfattet af anvendelsesområdet for nævnte artikel 3, stk. 3, andet afsnit, til den ene betingelse, der er fastsat i samme stykkes første afsnit, dvs. betingelsen om, at »sådan beskatning ikke i samhandelen mellem medlemsstaterne giver anledning til formaliteter i forbindelse med grænsepassage«. Direktivet stiller således ikke krav om, at de pågældende afgifter opfylder betingelsen i samme artikels stk. 2, dvs. at afgifterne pålægges i særligt øjemed.

(jf. præmis 21, 27, 30, 33 og 34 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed som omhandlet i sjette direktivs artikel 4 – afgiftspligtige personer – begreb – person, der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende det lokale, der har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten ikke kan opsiges – omfattet – ret til fradrag – betingelser

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 1-3)

Sammendrag

Artikel 4, stk. 1-3, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at en person, der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende det lokale, der har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten indeholder en uopsigelighedsklausul, kan anses for en afgiftspligtig person i denne artikels forstand og derfor kan fradrage merværdiafgift vedrørende de således erlagte beløb, for så vidt som der er en direkte og umiddelbar forbindelse mellem denne betaling og den forretningsmæssige virksomhed, og det er godtgjort, at der ikke foreligger hensigt til svig eller misbrug.

Transaktioner såsom de betalinger, en person fortsat har måttet foretage i perioden med afviklingen af sin virksomhed, skal anses for at være del af den økonomiske virksomhed i sjette direktivs artikel 4’s forstand. Der er desuden en direkte og umiddelbar forbindelse mellem pligten til fortsat at betale husleje og andre omkostninger, efter at den økonomiske virksomhed er ophørt, for så vidt som lejekontrakten er blevet indgået med henblik på at råde over et lokale, der var nødvendigt for udøvelsen af virksomheden, og dette lokale faktisk blev anvendt til dette formål. Varigheden af pligten til at betale leje og omkostninger vedrørende lokalet er herved uden betydning, for så vidt som dette tidsrum er strengt nødvendigt for gennemførelsen af afviklingen

(jf. præmis 24, 26, 28, 29 og 35 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokol om integration af Schengen-reglerne – konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen – princippet ne bis in idem – anvendelsesområde – beslutning om tiltalefrafald i en straffesag truffet af de retslige myndigheder i en medlemsstat i anledning af iværksættelsen af en tilsvarende sag i en anden medlemsstat uden nogen vurdering af realiteten – ikke omfattet

(Art. 2, stk. 1, fjerde led, EU; konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

Sammendrag

Princippet ne bis in idem, der er fastsat i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, som har til formål at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme forhold på flere medlemsstaters område, finder ikke anvendelse på en afgørelse truffet af en medlemsstats retslige myndigheder, hvorved det fastslås, at en sag er afsluttet, efter at anklagemyndigheden har besluttet ikke at rejse formel tiltale alene i anledning af – og uden at der er foretaget nogen vurdering af realiteten – at der er indledt en straffesag i en anden medlemsstat mod samme tiltalte og vedrørende samme forhold. En sådan beslutning kan nemlig ikke anses for en endelig dom vedrørende en person i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i nævnte artikel 54.

Anvendelsen af dette princip på en sådan beslutning om at afslutte en straffesag ville imidlertid have til virkning at gøre det vanskeligere, eller endog hindre, konkret at sanktionere den ulovlige adfærd, som foreholdes tiltalte, i nogen af de berørte medlemsstater. En sådan konsekvens ville helt åbenbart være i strid med selve formålet med bestemmelserne i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, således som fastsat i artikel 2, stk. 1, fjerde led, EU.

(jf. præmis 30 og 33-35 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag af indgående moms – nationale bestemmelser, hvorefter en arbejdsgiver har ret til at fratrække moms på levering af brændstof til sine ansatte – brændstof, der ikke udelukkende anvendes til erhvervsmæssige formål – ikke tilladt

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 2, litra a), og art. 18, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 17, stk. 2, litra a), og artikel 18, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, når den indrømmer afgiftspligtige personer, i det foreliggende tilfælde arbejdsgivere, ret til at fratrække merværdiafgiften på visse leveringer af brændstof til ikke-afgiftspligtige personer, i det foreliggende tilfælde deres arbejdstagere, under betingelser, der ikke sikrer, at den fratrukne afgift udelukkende vedrører brændstof, der er anvendt til brug for den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner.

(jf. præmis 18, 26 og 31 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – lægemidler – markedsføringstilladelse – den særlige, forenklede registreringsordning – betingelser – lægemiddel, der er sammensat af forskellige homøopatiske bestanddele – krav om bevis for terapeutisk virkning – foreligger ikke

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, art. 14 og 15)

Sammendrag

Artikel 14 og 15 i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, der udelukker et lægemiddel, der er sammensat af forskellige kendte homøopatiske bestanddele, fra den særlige, forenklede registreringsordning, når lægemidlets anvendelse som homøopatisk lægemiddel ikke er almindelig kendt.

Som det fremgår af bestemmelserne i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2001/83, sammenholdt med direktivets artikel 1, nr. 5, kan et homøopatisk lægemiddel kun tillades ved en særlig, forenklet registreringsprocedure, hvis det er bestemt til oral indgift eller udvortes brug, hvis der ikke findes nogen særlige terapeutiske indikationer på etiketten eller i informationen om lægemidlet, og hvis lægemidlet har en fortyndingsgrad, der sikrer, at det er uskadeligt. I henhold til direktivets artikel 15 skal kun den eller de homøopatiske stammer, der indgår i sammensætningen af det homøopatiske lægemiddel, være almindelig kendt. Denne bestemmelse kræver imidlertid ikke, at der fremlægges en bibliografi, der beviser, at virkningerne af selve det homøopatiske lægemiddel er blevet identificeret. Med hensyn til beviset for den terapeutiske virkning angiver direktivets artikel 14, stk. 3, udtrykkeligt, at et sådant bevis ikke kræves for homøopatiske lægemidler, der er registreret i overensstemmelse med artiklens stk. 1.

(jf. præmis 16, 20, 22 og 26 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – kompetence på forsikringsområdet – værnetingsklausul – værnetingsklausul indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver med hjemsted i samme kontraherende stat – kan ikke håndhæves over for den begunstigede i henhold til forsikringsaftalen, der ikke har underskrevet denne klausul, og som har bopæl i en anden kontraherende stat

(Konventionen af 27.9.1968, art. 12, nr. 3)

Sammendrag

En værnetingsklausul indgået i overensstemmelse med artikel 12, nr. 3, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, som bestemmer, at det er muligt for en forsikringstager og en forsikringsgiver, som på tidspunktet for kontraktens indgåelse havde deres bopæl eller sædvanlige opholdssted i samme kontraherende stat, at aftale, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, kan ikke gøres gældende over for den begunstigede i henhold til forsikringsaftalen, som ikke udtrykkeligt har underskrevet denne klausul, og som har sin bopæl i en anden kontraherende stat end forsikringstageren og forsikringsgiveren.

For det første ville håndhævelse af en sådan klausul berøve denne begunstigede muligheden for at anlægge sag ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, såvel som muligheden for at anlægge sag ved retten på det sted, hvor han har sin bopæl, og derved tvinge den sikrede til at gøre sine krav mod forsikringsgiveren gældende ved retten på det sted, hvor forsikringsgiveren har hjemsted, og for det andet ville det gøre det muligt for denne forsikringsgiver, inden for rammerne af en sag anlagt mod den begunstigede i henhold til forsikringsaftalen, at anlægge sag ved retten på det sted, hvor forsikringsgiveren selv har hjemsted. En sådan fortolkning ville føre til en anerkendelse af en værnetingsaftale til fordel for forsikringsgiveren og til tilsidesættelse af formålet om beskyttelse af den økonomisk svageste part, i den foreliggende sag den begunstigede i henhold til forsikringsaftalen, som bør kunne anlægge sag og forsvare sig ved retten på det sted, hvor han har sin egen bopæl.

(jf. præmis 32, 39, 40 og 43 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – usædvanligt langvarig – en omstændighed, som alene har betydning for sagens formalitet i tilfælde af tilsidesættelse af retten til kontradiktion – bevisbyrde

(Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål – bevis for tilsidesættelse – bevisbyrden påhviler Kommissionen – formodninger – ulovligt – søgsmål, som ikke vedrører indholdet, men iværksættelsen af en national bestemmelse – særlige beviskrav

(Art. 226 EF)

Sammendrag

1. Selv om den omstændighed, at den administrative procedure strækker sig over usædvanlig lang tid, inden for rammerne af en traktatbrudssag kan bevirke, at sagen må afvises, er dette kun tilfældet, hvor Kommissionens adfærd har gjort det vanskeligere for den pågældende stat at tilbagevise Kommissionens argumentation, og dermed har tilsidesat retten til kontradiktion. Det påhviler denne medlemsstat at føre bevis for en sådan vanskelighed.

(jf. præmis 14)

2. Under en traktatbrudssag påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, og at fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor.

Hvad nærmere angår et søgsmål vedrørende iværksættelsen af en national bestemmelse skal der for at godtgøre, at der foreligger et traktatbrud, fremlægges andre særlige beviser end dem, der normalt tages i betragtning under en traktatbrudssag, som udelukkende drejer sig om indholdet af en national bestemmelse. Under disse betingelser kan traktatbruddet alene påvises ved at fremlægge tilstrækkeligt dokumenterede og udførlige beviser for den praksis, som den nationale forvaltning og/eller de nationale domstole kritiseres for at anvende, og som tilskrives den pågældende medlemsstat.

Selv om en medlemsstats adfærd, der består i en administrativ praksis, der strider mod fællesskabsrettens krav, kan udgøre et traktatbrud i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 226 EF, skal denne administrative praksis endvidere frembyde en vis grad af fasthed og almenhed.

(jf. præmis 27-29)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – fastsættelse af stedet for den afgiftsmæssige tilknytning – virksomhed inden for underholdning eller lignende – begreb – tilrådighedsstillelse for offentligheden mod vederlag af spilleautomater, der er opstillet i spillehaller – omfattet

[Rådets direktiv 77/388, art. 9, stk. 2, litra c)]

Sammendrag

Levering af tjenesteydelser, der består i at lade offentligheden mod vederlag anvende spilleautomater, der er opstillet i spillehaller, der er etableret på en medlemsstats område, skal anses for virksomhed inden for underholdning eller lignende i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 9, stk. 2, litra c), første led, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, hvorfor leveringsstedet for disse tjenesteydelser er det sted, hvor tjenesteydelserne faktisk udføres.

Hovedformålet med den ovennævnte virksomhed er underholdningen af brugerne af spilleautomaterne og ikke at udbetale en finansiel gevinst til dem, idet usikkerheden med hensyn til den finansielle gevinst netop er et afgørende element i den underholdning, som disse brugere søger. Anvendelse af reglen om tilknytningsmomenter, der er fastsat i artikel 9, stk. 2, litra c), første led, kan endvidere ikke udelukkes med henvisning til, at modtagerne af de pågældende tjenesteydelser er endelige forbrugere, idet anvendelsesområdet for denne bestemmelse ikke er begrænset til tjenesteydelser mellem afgiftspligtige personer.

(jf. præmis 31, 33 og 34 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – kompetence til at anordne foreløbige, herunder sikrende retsmidler – begrebet foreløbige, herunder sikrende retsmidler – vidneafhøring med henblik på at give den begærende mulighed for at vurdere, om det er hensigtsmæssigt at anlægge sag – ikke omfattet

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 24)

Sammendrag

Artikel 24 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at en begæring om vidneafhøring med henblik på at give den begærende part mulighed for at vurdere det formålstjenlige i at anlægge sag, mulighederne for at vinde sagen og relevansen af de anbringender, der kan påberåbes, ikke er omfattet af begrebet »foreløbige, herunder sikrende retsmidler«.

Eftersom den begærede foranstaltning ikke er begrundet af andre forhold end afgørelsen af det formålstjenlige i at anlægge sag, er meddelelse af en sådan foranstaltning ikke i overensstemmelse med formålet med undtagelsesværnetinget i konventionens artikel 24, som har til formål at sikre, at partnerne ikke lider tab som følge af den lange sagsbehandling, der er forbundet med enhver international sag, samt at sikre opretholdelsen af en bestemt faktisk eller retlig situation med det formål at beskytte rettigheder, der i øvrigt påstås anerkendt ved afgørelsen af sagens realitet.

(jf. præmis 12, 13, 17 og 25 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – industriel og kommerciel ejendomsret – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler – markedsføringstilladelse – automatisk anerkendelse i et land inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af en schweizisk markedsføringstilladelse – anses for første tilladelse til markedsføring i Fællesskabet

(EØS-aftalen, bilag II, som ændret ved bilag 2 til EØS-Rådets afgørelse nr. 1/95; Rådets forordning nr. 1768/92, art. 13)

Sammendrag

Artikel 13 i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler skal i forbindelse med anvendelsen af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde fortolkes således, at det nævnte certifikat i henhold til denne artikel får retsvirkning ved udløbet af grundpatentets lovhjemlede gyldighedsperiode og har gyldighed i en periode svarende til det tidsrum, der er forløbet mellem datoen for indleveringen af ansøgningen om grundpatentet og datoen for meddelelsen af den første tilladelse til markedsføring i et af de lande, der er omfattet af EØS-aftalen, minus fem år.

EØS-aftalen – af hvis bilag II, som ændret ved bilag 2 til EØS-Rådets afgørelse nr. 1/95 om ikrafttrædelsen af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde for Fyrstendømmet Liechtenstein, det fremgår, at sidstnævnte i kraft af sin regionale union med Schweiz kan anvende schweiziske tekniske forskrifter og standarder på det liechtensteinske marked ved siden af fællesskabslovgivningen – tillader, at der sideløbende kan findes to former for markedsføringstilladelser i Fyrstendømmet Liechtenstein, nemlig dels markedsføringstilladelser udstedt af de schweiziske myndigheder, som automatisk anerkendes i Liechtenstein, dels markedsføringstilladelser udstedt i Liechtenstein i henhold til fællesskabslovgivningen.

Det følger således af artikel 13 i forordning nr. 1768/92, sammenholdt med bilag II til EØS-aftalen, som ændret, at en markedsføringstilladelse, der udstedes af de schweiziske myndigheder og i medfør af den regionale union mellem Schweiz og Liechtenstein automatisk anerkendes i Fyrstendømmet Liechtenstein, skal anses for en første markedsføringstilladelse i henhold til den nævnte artikel 1.

(jf. præmis 26, 28-30 og 33 samt domskonkl.)