ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

På denne baggrund har Corte suprema di cassazione besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Udgør princippet om bekæmpelse af misbrug af rettigheder på skatteområdet, således som defineret i […] [dommen i sagen] Halifax [m.fl.] og i […] Part Service[-dommen], kun et almindeligt fællesskabsretligt princip på området for harmoniseret beskatning og på områder, der er reguleret i sekundære fællesskabsretsakter, eller kan det, i tilfælde af misbrug af grundlæggende friheder, udvides til at omfatte ikke-harmoniseret beskatning, såsom direkte skat, når beskatningen knytter sig til transnationale økonomiske omstændigheder, såsom et selskabs erhvervelse af retten til udbytte af aktier fra et andet selskab, som har hjemsted i en anden medlemsstat eller i et tredjeland? 2) Uanset besvarelsen af det første spørgsmål består der en fællesskabsmæssig interesse i, at medlemsstaterne indfører egnede instrumenter til bekæmpelse af skatteomgåelse på området for ikke-harmoniseret beskatning; er en sådan interesse til hinder for at undlade at anvende princippet om bekæmpelse af misbrug af rettigheder i form af en eftergivelsesforanstaltning, når dette princip også er et princip, der gælder i national ret, og foreligger der i et sådant tilfælde en tilsidesættelse af de principper, der kan udledes af artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union? 3) Kan der af de principper, som regulerer det indre marked, udledes et forbud – ud over et forbud mod ekstraordinære foranstaltninger såsom fuldstændigt afkald på inddrivelse af skatter – mod en ekstraordinær foranstaltning med henblik på bilæggelse af skattesager, som er tidsbegrænset, og som blot er betinget af delvis betaling af den skyldige skat med et beløb, som er betydeligt lavere end det fulde beløb? 4) Er princippet om forbud mod forskelsbehandling og reglerne om statsstøtte til hinder for den ordning for bilæggelse af skattesager, som er omhandlet i denne sag? 5) Er princippet om en effektiv anvendelse af fællesskabsretten til hinder for ekstraordinære processuelle regler, der er tidsbegrænsede, og som fjerner beføjelsen til legalitetsprøvelse (og navnlig prøvelse af den korrekte fortolkning og anvendelse af fællesskabsretten) fra den ret i sidste instans, som har pligt til at forelægge præjudicielle spørgsmål vedrørende gyldighed og fortolkning til Den Europæiske Unions Domstol?«
45

På grundlag af disse betragtninger skal den forelæggende rets spørgsmål besvares således: — Artikel 55 i direktiv 2004/18 skal fortolkes således, at den kræver tilstedeværelsen i den nationale lovgivning af en bestemmelse såsom artikel 42, stk. 3, i lov nr. 25/2006, der i det væsentlige bestemmer, at den ordregivende myndighed, hvis en ansøger tilbyder en unormalt lav pris, skriftligt skal anmode ansøgeren om supplerende oplysninger om tilbuddets pris. Det tilkommer den nationale retsinstans under hensyn til samtlige akter i den sag, der er forelagt den, at undersøge, om anmodningen om supplerende oplysninger har gjort det muligt for den berørte ansøger at forklare buddets sammensætning tilstrækkeligt. — Artikel 55 i direktiv 2004/18 er til hinder for standpunktet hos den ordregivende myndighed, som er af den opfattelse, at det ikke påhviler myndigheden at anmode ansøgeren om at forklare en unormalt lav pris. — Artikel 2 i direktiv 2004/18 er ikke til hinder for en bestemmelse i den nationale lovgivning såsom artikel 42, stk. 2, i lov nr. 25/2006, hvorefter den ordregivende myndighed i det væsentlige skriftligt kan anmode ansøgerne om supplerende tilbudsoplysninger – uden dog at kræve eller acceptere en ændring i buddet. Under udøvelsen af det skøn, som således tilkommer den ordregivende myndighed, påhviler det sidstnævnte at behandle de forskellige ansøgere ens og rimeligt, således at anmodningen om supplerende oplysninger ikke efter afslutningen af proceduren for udvælgelse af tilbuddene og i lyset af resultatet heraf kan fremstå som uberettiget at have begunstiget eller forskelsbehandlet den eller de ansøgere, som har været genstand for denne anmodning.
32

For det første er bekæmpelse af svig, skatteunddragelse og misbrug, som det fremgår af fast retspraksis, et formål, som anerkendes og støttes i sjette direktiv. Det påhviler den, som anmoder om momsfradrag, at godtgøre, at betingelserne for at opnå dette er opfyldte, og det påhviler afgiftsmyndighederne, hvis de konstaterer, at fradragsretten er blevet udnyttet på svigagtig måde, at kræve de fratrukne beløb godtgjort med tilbagevirkende gyldighed. Det tilkommer derudover den nationale domstol at nægte at indrømme ret til fradrag, hvis det på grundlag af objektive momenter er godtgjort, at påberåbelsen af denne ret er udtryk for svig (jf. bl.a. Kittel og Recolta Recycling-dommen, præmis 54 og 55 og den deri nævnte retspraksis).
8

Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 1258/1999 af 17. maj 1999 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EFT L 160, s. 103) er affattet således: »1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser de fornødne foranstaltninger for a) at sikre sig, at de af [Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL)] finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at de er blevet gennemført på behørig måde b) at forhindre og forfølge uregelmæssigheder c) at geninddrive beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser. Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet med henblik herpå, navnlig om forløbet af sager vedrørende administrativ eller retslig forfølgning. 2. Tilbagebetales de nævnte beløb ikke fuldt ud, bærer Fællesskabet de finansielle følger af uregelmæssighederne eller forsømmelserne; dette gælder dog ikke for uregelmæssigheder eller forsømmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan gøres ansvarlige for. De tilbagebetalte beløb indbetales til de godkendte betalingsorganer, der trækker beløbene fra de udgifter, som finansieres af [EUGFL]. Renter af tilbagebetalte eller for sent indbetalte beløb indbetales til [EUGFL]. 3. Rådet fastsætter på forslag af Kommissionen med kvalificeret flertal de almindelige regler for anvendelsen af denne artikel.«
29

Mens Domstolen således kunne have begrænset sig til at fastslå, at der i en situation som den, der gav anledning til Seeling-dommen, pr. definition ikke kunne opnås enighed om udlejningsbetingelserne, undersøgte den, hvorvidt denne situation kunne kvalificeres som udlejning af en fast ejendom i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra b), og konkluderede i nævnte doms præmis 51, at en sådan situation var karakteriseret ved, at der ikke blev betalt leje, og at der ikke forelå en aftale om varigheden af benyttelsen eller om brugsretten til boligen og retten til at udelukke andre derfra.
5

Lægemiddellovens artikel 4 har følgende ordlyd: »1. Under forbehold af stk. 3 og 4 kan lægemidler, der indføres fra udlandet, markedsføres uden indhentelse af markedsføringstilladelse, hvis deres anvendelse er nødvendig for at redde liv eller beskytte en patients helbred, på betingelse af, at det omhandlede lægemiddel findes på markedet i det land, hvorfra det indføres, og er genstand for en gyldig markedsføringstilladelse. 2. Grundlaget for indførsel af et i stk. 1 omhandlet lægemiddel er et behov ved det hospital eller den læge, som behandler patienten, som bekræftet af en konsulent i den berørte sundhedssektor. 3. Følgende lægemidler kan ikke markedsføres i henhold til stk. 1: 1) lægemidler, for hvilke ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender har udstedt en afgørelse, der giver afslag på tilladelse til markedsføring, afslag på forlængelse af gyldigheden af den pågældende tilladelse, eller tilbagekalder en tilladelse, og 2) lægemidler, som indeholder det samme virksomme stof eller stoffer, den samme dosering, og som har den samme form som det lægemiddel, der har opnået tilladelse, under forbehold af stk. 3a. 3a. Reglen i stk. 3, nr. 2), finder ikke anvendelse på lægemidler som omhandlet i stk. 1, hvis pris er konkurrencedygtig i sammenligning med prisen på det lægemiddel, der er blevet tildelt tilladelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1 eller 2, på betingelse af, at behovet er blevet udtrykt af en sygekasselæge og er blevet bekræftet af en konsulent i den berørte sundhedssektor, og at ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender ved afgørelse har udtrykt sit samtykke til indførslen. 4. Lægemidler som omhandlet i stk. 1, som under hensyntagen til sikkerheden ved deres anvendelse eller omfanget af deres indførsel skal have markedsføringstilladelse i henhold til artikel 3, stk. 1, må heller ikke markedsføres. 5. Apoteker, grossister og hospitaler, som sælger lægemidler som omhandlet i stk. 1, skal føre et register over disse lægemidler. 6. På grundlag af dette register skal en farmaceutisk grossist fremsende en kortfattet liste over de indførte lægemidler til ministeren med ansvar for sundhedsrelaterede anliggender senest ti dage efter afslutningen af hvert kvartal.«
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme artikel 2, 3 og 4 i Kommissionens beslutning 2008/854/EF af 2. juli 2008 om støtteordningen »Regionallov nr. 9 af 1998 – misbrug af støtte N 272/98« Statsstøttesag C 1/04 (ex NN 158/03 og CP 15/2003) (meddelt under nr. K(2008) 2997) (EUT L 302, s. 9).
26

En sådan foranstaltning kan for det andet ikke sammenlignes med de foranstaltninger, der var omhandlet i den sag, som gav anledning til dommen i sagen Kommissionen mod Italien. Som generaladvokaten har anført i punkt 36 og 37 i forslaget til afgørelse, blev de foranstaltninger, der var omhandlet i denne sag, indført kort tid efter udløbet af de frister, der var fastsat for betaling af de momsbeløb, som normalt skyldtes, og gjorde det dermed muligt for de omhandlede afgiftspligtige personer at undgå enhver kontrol fra skattemyndigheden. Domstolen fastslog, at foranstaltningerne udgjorde et generelt og udifferentieret frafald af kontrollen af de afgiftspligtige transaktioner, der var foretaget i løbet af en række afgiftsperioder. Det fremgår dog af det i denne doms præmis 24 og 25 anførte, at foranstaltningen i artikel 3, stk. 2a, i lovdekret nr. 40/2010 ikke udgør et generelt frafald af momsopkrævning i en given periode, men derimod en undtagelsesbestemmelse, som har til formål at sørge for overholdelsen af princippet om en rimelig frist ved at afslutte de ældste sager, der verserer for skattedomstolen i tredje instans, hvilket medfører, at andeninstansafgørelsen opnår retskraft.
Artikel 7 i direktiv 2005/29 bestemmer:

»1. En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den i sin faktuelle sammenhæng, idet der tages hensyn til alle elementer og forhold og begrænsningerne ved kommunikationsmediet, udelader væsentlige oplysninger, som gennemsnitsforbrugeren har behov for i den pågældende situation for at træffe en informeret transaktionsbeslutning, og derved foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

2. Det betragtes også som en vildledende udeladelse, hvis en erhvervsdrivende, skjuler eller på en uklar, uforståelig, dobbelttydig eller uhensigtsmæssig måde præsenterer væsentlige oplysninger, jf. stk. 1 og under hensyntagen til elementerne i dette stykke, eller undlader at angive den kommercielle hensigt med den pågældende handelspraksis, hvis den ikke allerede fremgår tydeligt af sammenhængen, og hvis dette i nogen af disse tilfælde foranlediger gennemsnitsforbrugeren eller kan forventes at foranledige denne til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet.

[...]«
34

Under disse omstændigheder, da de statistikker fra Eurostat, der var tilgængelige under undersøgelsen, gjorde det muligt at antage, at produkter, der var sammenlignelige med det pågældende produkt, blev fremstillet i tredjelande med markedsøkonomi i mængder, der ikke var ubetydelige, påhvilede det Kommissionen af egen drift at undersøge, om et af disse lande kunne udgøre et referenceland som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a). Kommissionen kunne ikke begrænse sig til at sende et enkelt spørgeskema til to thailandske virksomheder og af deres manglende svar udlede, at det ikke var muligt at fastslå den normale værdi på grundlag af de priser, der blev anvendt i et tredjeland med markedsøkonomi. Det skal for det første fastslås, at indførslen fra Thailand var væsentligt lavere end indførslen fra Israel, Swaziland og Tyrkiet. De thailandske virksomheders nægtelse af at samarbejde fritog således på ingen måde Kommissionen fra at foretage en undersøgelse af de oplysninger, der var til rådighed vedrørende andre tredjelande med markedsøkonomi. For det andet bemærkes, at der i 17. betragtning til den endelige forordning alene anføres, at beregningen af den normale værdi foretages på grundlag af priserne i Unionen, hvilket udgør det eneste rimelige grundlag for beregningen, uden at der redegøres for begrundelsen for, at ingen af de ovennævnte tredjelande med markedsøkonomi, ud over Thailand, kunne anvendes som referenceland, hvilket viser, at EU-institutionerne ikke med den nødvendige omhu har undersøgt de forhold, der kan udledes af oplysningerne i statistikkerne fra Eurostat.
3

Toldkodeksens artikel 236 bestemmer: »1. Godtgørelse af import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på betalingstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2. Fritagelse for import- eller eksportafgifter ydes, hvis det godtgøres, at det pågældende beløb på bogføringstidspunktet ikke var skyldigt efter lovgivningen, eller at beløbet er blevet bogført i strid med artikel 220, stk. 2. Der indrømmes hverken godtgørelse eller fritagelse, hvis de omstændigheder, hvorpå betalingen eller bogføringen af et ikke-skyldigt beløb bygger, skyldes urigtigheder fra debitors side. 2. Godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter indrømmes, hvis der fremsættes anmodning herom over for det pågældende toldsted inden tre år regnet fra datoen for underretning af debitor om de pågældende afgifter. Denne frist forlænges, hvis debitor godtgør, at han har været forhindret i at indgive anmodning herom inden for den nævnte frist som følge af hændelige omstændigheder eller force majeure. Toldmyndighederne yder af egen drift godtgørelse eller fritagelse, når de selv inden for samme frist konstaterer, at der er tale om en af de i stk. 1, første og andet afsnit, beskrevne situationer.«
Herefter udveksledes igen flere skrivelser mellem de franske myndigheder og Kommissionen, heriblandt en skrivelse af 9. december 2002 fra de franske myndigheder til Kommissionen, hvori følgende bl.a. var angivet:

»2. Den regnskabsmæssige ompostering i 1997 kan opfattes som en supplerende kapitaltilførsel på et beløb svarende til den delvise skattefritagelse, som også har til formål at korrigere for en underkapitalisering.

[…]

Koncessionsgivers rettigheder vedrørende RAG blev allerede før 1997 anset for kvasiegenkapital på grund af den særlige situation, som fulgte af statens dobbelte rolle over for EDF: koncessionsgivende myndighed og ejer. Under disse betingelser var det implicit, at koncessionsgivers rettigheder ikke udgjorde en reel gæld, som EDF havde til staten.

I forbindelse med omposteringen af EDF’s balance i 1997, hvori deltog økonomi-, finans- og industriministeriet, statssekretæren med ansvar for budgettet og statssekretæren med ansvar for industri, ønskede EDF og staten derfor at tilføre kvasiegenkapitalen til kapitalen og se bort fra opkrævningen af selskabsskat.

I dette øjemed fandtes det mere effektivt og neutralt for de offentlige myndigheder direkte at overføre koncessionsgivers rettigheder til egenkapitalen for deres samlede beløb frem for at gennemføre en tilsvarende transaktion, som ville have bestået i:

— at tilføre EDF’s kapital et nettobeløb efter selskabsskat

— at anmode EDF om at betale selskabsskat svarende til forøgelsen af nettoaktiverne

— at foretage en supplerende kapitaltilførsel med et beløb svarende til den betalte skat.

En sådan supplerende kapitaltilførsel var begrundet under henvisning til udsigterne til en rentabel drift for EDF i 1997, som desuden konkretiseredes i de følgende år. Under tilsvarende omstændigheder kunne en privat investor i et samfund med markedsøkonomi tænkes at ville have foretaget et sådant kapitalindskud.

Det bemærkes endvidere, at regnskaberne for hensættelserne til fornyelse af RAF var blevet korrigeret [...] også med henblik på en udarbejdelse af balancen, som var mere i overensstemmelse med tilsvarende industrisektorer.«
13

Denne forordnings artikel 138 bestemmer: »1. Hvis det efter administrativ kontrol eller kontrol på stedet konstateres, at den fastslåede forskel mellem det anmeldte areal og det fastslåede areal, jf. definitionen i artikel 2, nr. 22), i forordning (EF) nr. 796/2004, udgør mere end 3%, men ikke mere end 30% af det fastslåede areal, nedsættes det beløb, der skal udbetales under den generelle arealbetalingsordning, for det pågældende år med et beløb, som svarer til to gange den fastslåede forskel, bortset fra tilfælde af force majeure eller ekstraordinære omstændigheder som fastlagt i artikel 72 i forordning (EF) nr. 796/2004. Er forskellen på mere end 30% af det fastslåede areal, udbetales der ikke støtte for det pågældende år. Er forskellen på over 50%, udelukkes landbrugeren endnu en gang fra at modtage støtte på indtil det beløb, der svarer til forskellen mellem det anmeldte areal og det fastslåede areal. Dette beløb fratrækkes de støttebetalinger, som landbrugeren har ret til i forbindelse med de ansøgninger, som han indgiver i de tre kalenderår, der følger efter kalenderåret for konstateringen. 2. Hvis forskellene mellem det anmeldte areal og det fastslåede areal skyldes forsætlige uregelmæssigheder, udbetales den støtte, som landbrugeren har ret til, ikke for det pågældende kalenderår. Er forskellen på over 20% af det fastslåede areal, udelukkes landbrugeren desuden endnu en gang fra at modtage støtte på indtil det beløb, der svarer til forskellen mellem det anmeldte areal og det fastslåede areal. Dette beløb fratrækkes de støttebetalinger, som landbrugeren har ret til i forbindelse med de ansøgninger, som han indgiver i de tre kalenderår, der følger efter kalenderåret for konstateringen. 3. Ved bestemmelse af det fastslåede areal, jf. definitionen i artikel 2, nr. 22), i forordning (EF) nr. 796/2004, anvendes artikel 143b, stk. 5, og artikel 143b, stk. 6, første afsnit, i forordning [...] nr. 1782/2003 samt artikel 137 i nærværende forordning.«
42

Selv om det antages, at det i denne doms præmis 40 anførte formål kan anses for at udgøre et tvingende alment hensyn og ikke for et rent økonomisk hensyn (jf. i denne henseende dom af 17.3.2005, sag C-109/04, Kranemann, Sml. I, s. 2421, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.2.2012, forenede sager C-72/10 og C-77/10, Costa og Cifone, præmis 59), bemærkes i denne forbindelse, at det for at begrunde en restriktion for de ved traktaten garanterede grundlæggende friheder kræves, at den omhandlede foranstaltning er egnet til at sikre gennemførelsen af det mål, som den forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det (jf. Attanasio Group-dommen, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Desuden er en national lovgivning kun egnet til at sikre gennemførelsen af det påberåbte formål, hvis den reelt opfylder hensynet til at nå målet på en sammenhængende og systematisk måde (jf. bl.a. dom af 10.3.2009, sag C-169/07, Hartlauer, Sml. I, s. 1721, præmis 55, og Attanasio Group-dommen, præmis 51).
Tildelingen af kontrakter skal foretages på grundlag af objektive kriterier, der sikrer, at principperne om gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og ligebehandling overholdes, og at tilbuddene vurderes på reelle konkurrencevilkår. Derfor bør der kun tillades anvendelse af to tildelingskriterier, nemlig »den laveste pris« og »det økonomisk mest fordelagtige tilbud«.

For at sikre overholdelsen af princippet om ligebehandling ved tildelingen af kontrakter bør der indføres pligt – i overensstemmelse med retspraksis – til at fastholde den nødvendige gennemsigtighed, for at alle tilbudsgivere kan være rimeligt informeret om de kriterier og regler, der anvendes til afdækning af det økonomisk mest fordelagtige tilbud. De ordregivende myndigheder skal derfor oplyse, hvilke tildelingskriterier de anvender, og hvordan de vægter kriterierne, på et så tidligt tidspunkt, at tilbudsgiverne har disse oplysninger, når de udarbejder deres tilbud. [...]

Når de ordregivende myndigheder vælger at tildele kontrakten til den, der har givet det økonomisk mest fordelagtige tilbud, vurderer de tilbuddene for at fastslå, hvilket der indebærer det bedste forhold mellem kvalitet og pris. Med henblik herpå fastsætter de økonomiske og kvalitative kriterier, der tilsammen skal gøre det muligt at fastslå, hvilket tilbud er det økonomisk mest fordelagtigt for den ordregivende myndighed. Disse kriterier fastsættes ud fra kontraktsgenstanden, idet de skal gøre det muligt at vurdere de enkelte tilbuds resultatniveau i forhold til kontraktsgenstanden som defineret i de tekniske specifikationer og at måle forholdet mellem kvalitet og pris for hvert tilbud.

For at sikre ligebehandling skal tildelingskriterierne gøre det muligt at sammenligne tilbuddene og vurdere dem objektivt. Hvis disse betingelser er opfyldt, kan økonomiske og kvalitative tildelingskriterier, f.eks. dem, der vedrører opfyldelsen af miljøkrav, give den ordregivende myndighed mulighed for at opfylde den berørte almenheds behov som anført i kontraktspecifikationerne. Under samme omstændigheder kan en ordregivende myndighed anvende kriterier, der skal opfylde sociale krav, navnlig svarende til behov – som defineret i kontraktspecifikationerne – hos særligt ugunstigt stillede befolkningsgrupper, hvortil hører modtagerne/brugerne af de bygge- og anlægsarbejder, indkøb eller tjenesteydelser, der er omfattet af kontrakten.«
24

Herved bemærkes, at det fremgår af procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c), i og af Domstolens retspraksis om denne bestemmelse, at enhver stævning tilstrækkelig klart og præcist skal angive søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene, således at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Domstolen kan udøve sin kontrol. Det følger heraf, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, skal fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde, og at disse påstande skal være formuleret entydigt for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller ikke tager stilling til et klagepunkt (jf. bl.a. dom af 12.2.2009, sag C-475/07, Kommissionen mod Polen, præmis 43, og af 24.3.2011, sag C-375/10, Kommissionen mod Spanien, præmis 10).
43

Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 2, nr. 1), skal fortolkes således, at en telefonioperatør, der udbyder teletjenester bestående i til en distributør at sælge telefonkort, som dels indeholder alle nødvendige oplysninger til at foretage internationale telefonopkald ved hjælp af en infrastruktur, der er stillet til rådighed af nævnte operatør, dels af distributøren bliver videresolgt i eget navn og for egen regning til slutbrugere, enten direkte eller gennem andre afgiftspligtige personer, såsom grossister og detailhandlere, leverer en teletjeneste mod vederlag til distributøren. Nævnte operatør leverer derimod ikke en anden tjenesteydelse mod vederlag til slutbrugeren, når denne efter at have erhvervet telefonkortet udøver retten til at foretage telefonopkald ved at anvende de på kortet påførte oplysninger.