Lad os først undersøge det første spørgsmål i den anden kendelse. Det drejer sig om, hvorvidt EØF-traktatens artikel 9, stk. 1, og artiklerne 12-29 tillader en medlemsstat at opkræve told på narkotika, som indføres ulovligt og derefter destrueres. Den forelæggende ret har givet udtryk for tvivl om dette, fordi den tyske lovgivning er den eneste, som fastsætter opkrævning af told i dette tilfælde. Skal denne mere byrdefulde behandling, som Forbundsrepublikken Tyskland forbeholder illegale importører af narkotika, og altså denne mangel på ensartethed i medlemsstaternes lovgivninger med hensyn til et bestemt aspekt på toldområdet, anses for at være forenelig eller uforenelig med EØF-traktatens bestemmelser om toldunionen?

Før dette spørgsmål besvares, anser jeg det for hensigtsmæssigt at fremhæve, at Finanzgericht Hamburg ved at tage »varer, som indsmugles på Fællesskabets toldområde« i betragtning og ved at spørge om fortolkningen af fællesskabsforordninger om fastsættelsen af varers toldværdi, har taget hensyn til tilfælde af indførsel med oprindelse i et tredjeland. I det foreliggende tilfælde er heroinen blevet indført i Forbundsrepublikken Tyskland ved den nederlandske grænse, men den stammede klart fra en stat uden for Fællesskabet. De bestemmelser i EØF-traktaten om Toldunionen, som er af betydning i dette tilfælde, er følgelig dem, som omhandler Fællesskabets forhold til tredjelande, dvs. artiklerne 18-29, og ikke artiklerne 12-17, som omhandler fjernelse af tolden mellem medlemsstaterne.

Artikel 9, stk. 1, bestemmer at »Fællesskabets grundlag er en Toldunion, som omfatter al vareudveksling, og som indebærer... indførelse af en fælles toldtarif over for tredjelande«. Ud over nødvendigheden af at indføre en ny toldordning ifølge de nærmere bestemmelser, der er fastsat i artiklerne 19-26, har man fra begyndelsen erkendt, at det var nødvendigt at oprette en harmoniseret toldlovgivning : dette fremgår af artikel 27, som foreskriver indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser vedrørende told »i fornødent omfang«, og som for dette fastsætter en relativt kort frist (udløbet af første etape). Stadig i henhold til artikel 27 kan Kommissionen i denne henseende til medlemsstaterne rette »de i denne henseende nødvendige henstillinger«.

Det må bemærkes, at denne bestemmelse angiver rækkevidden af tilnærmelsen af lovgivningerne ret vagt, og at den ikke fastsætter nogen form for obligatorisk intervention fra fællesskabsinstitutionerne i denne henseende. Under disse omstændigheder udstedes direktiver om harmonisering på toldområdet i henhold til den almindelige regel i EØF-traktatens artikel 100, mens forordningen kun kan anvendes i henhold til artikel 235. For øvrigt er den i artikel 27 nævnte frist for længst udløbet, uden at tilnærmelsen af de nationale bestemmelser er blevet gennemført i det objektivt set nødvendige omfang; dette fremgår af den omstændighed, at Kommissionen i 1979 fastsatte et nyt »flerårigt program for gennemførelse af Toldunionen« (offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers lidende, C 84, af 31. marts 1979), hvori Jer bl.a. står: »Det endelige mål for Toldunionen består i at skabe de betingelser, der er nødvendige for, at de nationale markeder kan smelte sammen til et enhedsmarked, og for ophævelse af Je indre grænser. Disse betingelser kan kke sammenfattes i indførelse af en fælles toldtarif og et vist antal grundprincipper... den skal tværtimod virkeliggøres ved udarbejdelse af fuldstændige, ensartede og effektive retsforskrifter, der kan sikre ensartethed i handelsordningen mellem Fællesskabet og tredjelande og således skabe en af forudsætningerne for varernes frie bevægelighed på enhedsmarkedet på samme betingelser som inden for de nationale markeder«. I »1980-programmet for gennemførelsen af Toldunionen« (offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende, C 44, af 21. februar 1980) nævnes det, at »Kommissionen... for så vidt angår sådanne toldbestemmelser, som endnu kun findes i nationale retsakter« for Rådet vil fremlægge »forslag om EF-principper til afløsning af principperne i disse nationale retsakter«.

I denne sammenhæng kan det ikke overraske, at nogle aspekter på toldområdet fortsat i de forskellige medlemsstater er undergivet nationale bestemmelser, som ikke er harmoniseret med dem, der gælder i de øvrige medlemsstater. I sådanne tilfælde er det ukorrekt at tale om lakuner i fællesskabsretten, fordi det ikke drejer sig om et område, hvis ordning fuldstændigt er blevet overladt til fællesskabslovgiver, men om et område, som delvis endnu falder ind under den nationale kompetence, og for hvilket man afventer en mere omfattende og mere fuldstændig harmonisering af de nationale retsordener. Det er derfor muligt, at toldforvaltningens virksomhed i visse henseender er underkastet nationale regler, som er forskellige fra medlemsstat til medlemsstat, selv om der er fare for, at den fulde gennemførelse af Toldunionen herved forhindres.