ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - Kommissionens beslutning om at udelukke en støtte, som uberettiget er ydet af de nationale myndigheder, fra finansiering gennem EUGFL - søgsmål anlagt af en støttemodtager - afvisning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

$$En erhvervsdrivende er ikke umiddelbart berørt efter EF-traktatens artikel 230, stk. 4, af en beslutning fra Kommissionen, som er rettet til medlemsstaterne, og som udelukker forskellige udgifter, som de nationale godkendte udbetalende organer har afholdt, og som er anmeldt til EUGFL, fra EF-finansiering under henvisning til manglende overholdelse af EF-bestemmelser, herunder udgifterne til støtte udbetalt til den pågældende erhvervsdrivende. Denne beslutning vedrører nemlig kun det økonomiske mellemværende mellem EUGFL og medlemsstaterne, da der ikke er nogen bestemmelse i denne beslutning, hvorved det pålægges de pågældende nationale organer at kræve de angivne beløb tilbage fra beløbsmodtagerne. En korrekt opfyldelse af beslutningen indebærer blot, at vedkommende medlemsstat til EUGFL tilbagebetaler de beløb, som repræsenterer udgifter, der er blevet udelukket fra EF-finansiering.

Herefter vil tilbagebetalingen af den støtte, som denne erhvervsdrivende fik udbetalt for de pågældende regnskabsår, være en direkte følge, ikke af den nævnte beslutning, men derimod af den virksomhed, som de kompetente myndigheder på grundlag af den nationale lovgivning udfolder med henblik på at opfylde de fællesskabsretlige forpligtelser på området. Det kan her ikke udelukkes, at særlige forhold kan få de nationale myndigheder til at opgive kravet om tilbagebetaling af den udbetalte støtte til modtageren og til selv at afholde udgifterne i forbindelse med tilbagebetaling til EUGFL af beløb, som de fejlagtigt havde anset sig for beføjet til at udbetale.

( jf. præmis 45, 47 og 48 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer - betingelser for antagelse til realitetsbehandling - forbindelse mellem den ønskede foranstaltning og påstandene i hovedsagen - foreløbig og ikke endelig karakter

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer - betingelser for antagelse til realitetsbehandling - betingelserne for søgsmålsinteresse i annullationssøgsmål finder anvendelse i sager om foreløbige forholdsregler - foreløbige forholdsregler, der ikke kan ændre sagsøgerens retsstilling væsentligt eller ikke udelukkende finder anvendelse på ham - afvisning

(Art. 230 EF, 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

3. Retspleje - befuldmægtigede, rådgivere og advokaters rettigheder og forpligtelser - en advokats indgivelse af en række begæringer vedrørende samme faktum, som det er åbenbart skal afvises og/eller forkastes - unødig trætte - adfærd uforenelig med Rettens værdighed - anvendelse af artikel 41, stk. 1, i Rettens procesreglement

(Rettens procesreglement, art. 41, stk. 1)

Sammendrag

1. Den dommer, der behandler en begæring om foreløbige forholdsregler, har ikke kompetence til at anordne foreløbige forholdsregler, der ikke har noget at gøre med sagsøgerens påstand i sagen. Endvidere skal foreløbige forholdsregler, der begæres, være foreløbige og ikke endelige. De skal derfor være af en sådan karakter, at de ikke foregriber afgørelsen om sagens realitet.

( jf. præmis 24 og 25 )

2. I sager om foreløbige forholdsregler finder det ræsonnement anvendelse, at en borger ikke kan påberåbe sig artikel 230, stk. 4, EF med henblik på at opnå en afgørelse, der har virkning erga omnes, men kun har søgsmålsinteresse, for så vidt den retsakt, der påstås annulleret, kan ændre hans retsstilling væsentligt. Det er åbenbart, at begæringer om foreløbige forholdsregler, der enten ikke kan ændre sagsøgerens retsstilling væsentligt eller ikke udelukkende finder anvendelse på ham, ikke kan anordnes.

( jf. præmis 26 )

3. En advokats adfærd, hvorved han - på grundlag af samme faktum - til stadighed indgiver en række begæringer om såvel foreløbige som endelige forholdsregler, som det er åbenbart skal afvises eller forkastes, navnlig når disse begæringer næsten uden undtagelse indeholder uunderbyggede påstande om, at den pågældende fællesskabsinstitutions beslutninger er ulovlige, at den handler i ond tro eller tilsidesætter sine forpligtelser, er klart udtryk for unødig trætte.

Foreligger der en sådan unødig trætte, kan Retten overveje at udøve sin kompetence i henhold til procesreglementets artikel 41, stk. 1, over for en advokat, hvis optræden over for Retten er uforenelig med Rettens værdighed, eller som misbruger sine beføjelser.

( jf. præmis 40 og 41 )
Et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse, der blot bekræfter en tidligere afgørelse, som ikke er blevet anfægtet inden for fristerne, skal afvises, idet der er tale om en bekræftende afgørelse, såfremt den ikke indeholder noget nyt i forhold til den tidligere afgørelse og ikke er blevet truffet på grundlag af en fornyet vurdering af forholdene for adressaten for den tidligere afgørelse. Et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse fra udvælgelseskomiteen, der er truffet efter en fornyet vurdering, og som bekræfter en tidligere afgørelse om afslag på adgang, kan således principielt kun fremmes til realitetsbehandling, såfremt den pågældende afgørelse indeholder nye omstændigheder i forhold til den tidligere afgørelse og følgelig er trådt i stedet for denne.

Såfremt en regel, som er bindende for institutionen, som f.eks. en bestemmelse i en meddelelse om udvælgelsesprøve, tillægger ansøgerne ret til at anmode om, at afgørelser om afslag på adgang tages op til fornyet vurdering, er det den afgørelse, der er truffet efter den fornyede vurdering, og ikke den oprindelige afgørelse om afslag på adgang, som må anses for den akt, der indeholder et klagepunkt, som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2.

I modsat fald ville et sådant retsmiddel, som administrationen har indført for personer, der ønsker at deltage i EF-udvælgelsesprøver, miste sin effektive virkning, eller i det mindste være af begrænset relevans. Såfremt det kun var den tidligere trufne afgørelse om afslag på adgang, der måtte betragtes som en akt, der indeholder et klagepunkt, ville de personer, der måtte ønske, at en sådan afgørelse blev taget op til fornyet vurdering, med henblik på at undgå en eventuel overskridelse af fristen være tvunget til samtidig med deres anmodning at indgive en klage som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, eller anlægge sag ved Retten, hvilket ville bevirke, at proceduren med en fornyet vurdering ville blive overflødig. En sådan situation ville også være i strid med procesøkonomiske hensyn.

(jf. præmis 24-27)

Henvisning til: Domstolen, 4. oktober 1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913, præmis 31; Retten, 17. februar 1991, sag T-2/90, Ferreira de Freitas mod Kommissionen, Sml. II, s. 103, præmis 56 og 61; Retten, 17. december 1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 53; Retten, 3. marts 1994, sag T-82/92, Cortes Jimenez m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 69, og II, s. 237, præmis 14; Retten, 15. oktober 1997, sag T-331/94, IPK-München mod Kommissionen, Sml. II, s. 1665, præmis 24; Retten, 21. oktober 1998, sag T-100/96, Vincente-Nuñezmod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 591, og II, s. 1779, præmis 37 ff. og præmis 67.
En række betingelser skal være opfyldt for, at Fællesskabet kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold; den adfærd, der bebrejdes institutionerne, skal være ulovlig, der skal være lidt et tab, og der skal være årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab. Kun et faktisk og reelt tab kan erstattes.

(jf. præmis 34 og 38)

Henvisning til: Retten, 26. maj 1998, sag T-205/96, Bieber mod Parlamentet, Sml.Pers. I-A, s. 231, og II, s. 723, præmis 67; Domstolen, 9. september 1999, sag C-257/98 P, Lucaccioni mod Kommissionen, Sml. I, s. 5251, præmis 11.
Ifølge vedtægtens artikel 90 og 91 kan en sag anlagt af en tjenestemand mod den institution, hvor han er ansat, kun antages til realitetsbehandling, såfremt den forudgående administrative procedure, der er fastsat i disse bestemmelser, er blevet afviklet forskriftsmæssigt. Når der foreligger en afgørelse fra ansættelsesmyndigheden, og der er tale om en bebyrdende retsakt, er der ikke grund til at indgive en ansøgning efter vedtægtens artikel 90, stk. 1, og tjenestemanden må benytte klageproceduren efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, når han vil kræve, at den bebyrdende retsakt annulleres, ændres eller tilbagekaldes. Tjenestemandens mulighed for at anmode forvaltningen om at træffe en afgørelse i forhold til ham efter vedtægtens artikel 90, stk. 2, muliggør ikke, at han kan sætte sig ud over fristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 for indgivelse af klage og anlæggelse af søgsmål.

Formålet med disse frister er at tilvejebringe retssikkerhed. De er derfor bindende og kan hverken fraviges af parterne eller af Retten.

(jf. præmis 23, 24 og 33)

Henvisning til: Domstolen, 12. juli 1984, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133, præmis 12; Retten, 11. juli 1991, sag T-19/90, Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, præmis 23; Retten, 15. juli 1993, sag T-115/92, Hogan mod Parlamentet, Sml. II, s. 895, præmis 32.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - akter, der kan være genstand for søgsmål - begreb - retsakter, der fremkalder retligt bindende virkninger - administrativ procedure om anvendelse af konkurrencereglerne - retsakt, der udgør en foreløbig foranstaltning - ikke omfattet

(Art. 230 EF)

2. Konkurrence - administrativ procedure - undersøgelse af klager - forudgående vurdering af den nationale lovgivnings påvirkning af virksomhedernes konkurrencestridige adfærd - lovlig - virksomhedernes selvstændige adfærd herudover

(Art. 82 EF og 86 EF)

Sammendrag

1. Når en institution, som er tillagt beføjelse til at fastslå, om der er begået en overtrædelse, og fastsætte sanktioner herfor, og som private kan klage til, som det er tilfældet med Kommissionen inden for konkurrenceretten, indstiller en undersøgelse, som den har iværksat på foranledning af klagen, udsteder den i sagens natur dermed en retsakt, som har retsvirkninger. En beslutning om at henlægge en klage kan i den henseende ikke betragtes som en indledende eller forberedende foranstaltning, da den udgør det sidste stadium af proceduren og ikke følges op af yderligere en foranstaltning, som kan give anledning til at indgive annullationssøgsmål.

En retsakt, hvorved Kommissionen alene oplyser den berørte om, hvor langt sagen mod en medlemsstat er kommet, og om dens indledende bemærkninger til undersøgelsen, som den foretager vedrørende denne stat, kan ikke anses for at afslutte den nævnte procedure. En sådan retsakt udgør nemlig en foreløbig foranstaltning.

( jf. præmis 42, 44 og 48 )

2. Da artikel 82 EF kun tager sigte på konkurrencestridig adfærd fra virksomhedernes side på deres eget initiativ, kan bedømmelsen af denne adfærd kræve en forudgående vurdering af den anvendelige nationale lovgivning. Denne forudgående vurdering af, hvorvidt lovgivningen kan virke på virksomhedernes adfærd, tager dog kun sigte på at afgøre, om der efter denne lovgivning fortsat er mulighed for en konkurrence, der kan hindres, begrænses eller fordrejes ved en selvstændig adfærd fra virksomhedernes side.

( jf. præmis 50 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker - appel og søgsmål - søgsmål vedrørende afvisningen af indsigelsen mod en varemærkeansøgning - tilbagetagelse af varemærkeansøgningen - sagens genstand bortfaldet - ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

Sammendrag

$$Tilbagetagelsen af en ansøgning om registrering af et EF-varemærke, der er indgivet til Harmoniseringskontoret for det Indre Marked, indebærer, at den sag, der er anlagt ved Retten vedrørende en afgørelse fra et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, hvorved indsigelsen mod den nævnte ansøgning blev afvist, er blevet uden genstand, således at det er ufornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

( jf. præmis 5, 9 og 12 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Erstatningssøgsmål - ansvar uden for kontraktforhold - sag anlagt mod ombudsmanden og Europa-Parlamentet med påstand om erstatning for et tab, der hævdes at være lidt som følge af ombudsmandens adfærd - sagen anlagt mod Europa-Parlamentet - afvisning

(Art. 195, stk. 3, EF)

Sammendrag

$$En sag, der er anlagt mod Den Europæiske Ombudsmand og Europa-Parlamentet med påstand om erstatning for et tab, der hævdes at være lidt som følge af ombudsmandens adfærd under behandlingen af en klage, skal afvises, for så vidt som den er anlagt mod Europa-Parlamentet. Det fremgår af artikel 195, stk. 3, EF, at Europa-Parlamentet ikke har nogen lovlig mulighed for at påvirke ombudsmandens behandling af en klage, således at eventuelle fejl, som ombudsmanden måtte begå ved udøvelsen af de hverv, som han er blevet tildelt i henhold til traktaten, på ingen måde kan tilregnes Europa-Parlamentet.

( jf. præmis 15-19 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje - søgsmålsfrister - beregning

[Art. 230, stk. 5, EF; Rettens procesreglement, art. 101, stk. 1, litra a), og art. 102, stk. 1]

Sammendrag

$$Fortolkningen af de fællesskabsretlige bestemmelser vedrørende søgsmålsfrister, hvorefter »fristen først begynder at løbe ved udløbet af dagen for meddelelsen«, og det tidspunkt på dagen, hvor den omhandlede akt er meddelt, er uden betydning, gælder også for artikel 102, stk. 1, i Rettens procesreglement for så vidt angår den søgsmålsfrist, som begynder at løbe fra offentliggørelsen af den anfægtede retsakt. I denne bestemmelse er det præciseret, at denne søgsmålsfrist i overensstemmelse med procesreglementets artikel 101, stk. 1, litra a), skal regnes »fra udløbet af fjortendedagen efter datoen for offentliggørelsen«.

Efter procesreglementets artikel 102, stk. 1, får sagsøgeren altså fjorten hele dage ud over den normale søgsmålsfrist på to måneder, og den dag, fristen regnes fra, udsættes derfor til fjortendedagen efter datoen for offentliggørelsen af den pågældende retsakt.

( jf. præmis 14 og 15 )
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje – intervention – betingelser for tilladelse – interesse i afgørelsen af retstvisten – indirekte interesse, der skyldes ligheden mellem den anfægtede beslutning og en beslutning, der er del af samme gruppe af individuelle beslutninger, rettet til den part, der begærer intervention – begæring om intervention ikke taget til følge

(Domstolens statut, art. 40, stk. 2, og art. 53, stk. 1)

Sammendrag

Begrebet interesse i afgørelsen af retstvisten i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 40, stk. 2, i Domstolens statut, der ifølge statuttens artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, skal defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremførte anbringender og argumenter. »Afgørelse« af tvisten skal således forstås som den endelige afgørelse, der ønskes afsagt af den ret, for hvilken sagen indbringes, og som vil fremgå af domskonklusionen.

Der skal desuden sondres mellem de parter, der begærer intervention, og som godtgør at have en direkte interesse i afgørelsen vedrørende selve den retsakt, som påstås annulleret, og dem, der kun godtgør at have en indirekte interesse i tvistens afgørelse, på grund af ligheder mellem deres egen situation og en af parternes.

I det tilfælde, hvor en beslutning består af en samling af individuelle beslutninger, er det således ikke tilstrækkeligt at være en af beslutningens adressater eller at være direkte og individuelt berørt heraf for at godtgøre en direkte interesse i afgørelsen af en tvist, hvori en anden adressat for samme beslutning eller en anden person, som er direkte og individuelt berørt heraf, er part, og derfor heller ikke for at få adgang til at intervenere i tvisten.

I tilfælde af delvis annullation af en beslutning, der består af en samling af individuelle beslutninger, medfører artikel 233 EF ikke, at Kommissionen er forpligtet til på de berørte parters anmodning at foretage en fornyet undersøgelse af lovligheden af denne beslutning, for så vidt som andre personer end sagsøgeren er individuelt berørt af den.

(jf. præmis 10-22)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje - sagsomkostninger - fastsættelse - udgifter, der kan kræves erstattet

[Rettens procesreglement, art. 91, litra b)]

2. Retspleje - sagsomkostninger - fastsættelse - omstændigheder, der skal tages i betragtning

[Rettens procesreglement, art. 91]

3. Retspleje - sagsomkostninger - fastsættelse - udgifter, der kan kræves erstattet - begreb - medvirken af flere advokater

[Rettens procesreglement, art. 91, litra b)]

Sammendrag

$$1. Det fremgår af artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement, at de udgifter, der kan kræves erstattet, både er begrænset til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Fællesskabets retsinstanser, og til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse.

( jf. præmis 33 )

2. Fællesskabets retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Fællesskabets retsinstanser skal i forbindelse med en begæring om fastsættelse af sagsomkostningerne ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater.

Retten er i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om salærtakster frit stillet ved dens vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning fra et fællesskabsretligt synspunkt og dens sværhedsgrad, såvel som til omfanget af det arbejde, de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har haft i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen. Muligheden for, at Fællesskabets retsinstanser kan bedømme værdien af det udførte arbejde, afhænger i den forbindelse af, hvor præcise de fremlagte oplysninger er.

( jf. præmis 34 og 35 )

3. Med henblik på fastsættelsen af de sagsomkostninger, der kan kræve erstattet, tilkommer det Fællesskabets retsinstanser først og fremmest at tage hensyn til, om det antal arbejdstimer, der samlet er medgået, kan anses for objektivt nødvendigt af hensyn til retssagen, uanset hvor mange advokater arbejdet har været delt mellem.

( jf. præmis 44 )
Fællesskabets retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del heraf, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Fællesskabets retsinstanser skal ved en begæring om fastsættelse af sagsomkostninger ikke tage hensyn til nationale salærtakster eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller advokater.

I mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om salærtakster er Fællesskabets retsinstanser frit stillet ved deres vurdering af de foreliggende oplysninger, idet de dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning fra et fællesskabsretligt synspunkt og dens sværhedsgrad, såvel som til omfanget af det arbejde, de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har haft i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse heri. Hvad angår arbejdsbyrden i forbindelse med retsforhandlingerne ved Retten tilkommer det denne at tage hensyn til, om det antal arbejdstimer, der samlet er medgået, kan anses for objektivt nødvendigt af hensyn til denne behandling.

Da Retten ved fastsættelsen af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, tager hensyn til alle sagens omstændigheder indtil det tidspunkt, hvor den træffer afgørelse, er der ikke anledning til at træffe særskilt afgørelse om de udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagen om fastsættelse af sagsomkostninger.

(jf. præmis 25, 26, 29 og 33)

Henvisning til: Retten, 8. november 1996, sag T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 1547, præmis 27; Retten, 15. juli 1998, sag T-115/94 DEP, Opel Austria mod Rådet, Sml. II, s. 2739, præmis 27; Retten, 30. oktober 1998, sag T-290/94 DEP, Kaysersberg mod Kommissionen, Sml. II, s. 4105, præmis 20; Retten, 19. september 2001, sag T-64/99DEP, UK Coal mod Kommissionen, Sml. II, s. 2547, præmis 26; Groupe Origny mod Kommissionen, præmis 33 og 44; Retten, 9. september 2002, sag T-182/00 DEP, Pannella mod Parlamentet, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 29.
Artikel 14, 18, 19 og 51 i Rettens procesreglement gør det muligt for den afdeling, som behandler en sag, at foreslå Rettens plenum, at sagen henvises til dette eller til en afdeling bestående af et andet antal dommere, og at der udpeges en generaladvokat. Der er herved tale om en beføjelse og ikke om en pligt. Vedrørende udøvelsen af denne beføjelse er der opstillet kriterier i procesreglementet. Afgørende for henvisningen til Rettens plenum eller en afdeling bestående af et andet antal dommere er sagens juridiske problemer, dens betydning eller særlige omstændigheder i øvrigt, og kriteriet for at udpege en generaladvokat er, at Retten skønner, at sagens juridiske eller faktiske problemer tilsiger det.

(jf. præmis 22)
Procesreglementets artikel 115, stk. 1, sammenholdt med artikel 116, stk. 6, således som bestemmelserne har været gældende siden den 1. februar 2001, giver interesserede parter, der ikke har indgivet interventionsbegæring inden for de frister, der er fastsat for at intervenere under den skriftlige forhandling, mulighed for at intervenere under den mundtlige forhandling på grundlag af retsmøderapporten, idet begæringen om intervention dog skal være fremsat, inden den mundtlige forhandling indledes.

I den forbindelse er beslutningen om at indlede den mundtlige forhandling, der er den sidste frist for at indgive interventionsbegæringen, den beslutning, der er omhandlet i procesreglementets artikel 53, og som træffes af Retten, efter at den refererende dommer har fremlagt den i procesreglementets artikel 52 nævnte foreløbige rapport.

(jf. præmis 24, 25 og 27)