ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Den rumænske regering har gjort gældende, at de forelagte spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling. Dels er de baseret på en fejlagtig og ufuldstændig fremstilling af de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, således at disse spørgsmål, selv hvis de blev berigtiget og betragtet under ét, hverken er nødvendige eller relevante for tvistens løsning. Dels er denne fremstilling begrænset til at gengive synspunktet hos en enkelt af parterne i tvisten, således at den forelæggende ret har undladt at opfylde sin forpligtelse til at klarlægge de faktiske omstændigheder inden sagens forelæggelse for Domstolen, til at angive grundene til, at den har rejst tvivl om fortolkningen af EU-retten, og til, at den finder, at en besvarelse fra Domstolen er nødvendig for at afgøre den tvist, der er indbragt for den.
42

I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret anført, at den nationale lovgivning gør det muligt at anlægge en bred fortolkning af strafferetsplejeloven og navnlig af de regler om ændring af anklageskriftet, der er fastsat i denne lovs artikel 287, som giver mulighed for at afhjælpe de procedurefejl, som anklageskriftet er behæftet med. Den forelæggende ret har konkret anført, at retten med henblik på at overholde den tiltaltes ret til et forsvar i forbindelse med anvendelsen af denne artikel 287 først giver anklagemyndigheden mulighed for at foretage de relevante ændringer i anklageskriftets indhold for at fjerne uklarheder og mangler, hvorefter anklagemyndigheden underretter forsvaret og giver dette mulighed for at forberede sig i lyset af disse ændringer, herunder i givet fald ved at fremsætte nye bevisanmodninger.
Direktivets artikel 20, stk. 1, bestemmer:

»Hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten finder, at den ikke har modtaget alle de relevante oplysninger, der er nødvendige for, at den kan træffe beslutning om hele eller en del af tilbagebetalingen, kan den elektronisk anmode om supplerende oplysninger, navnlig hos ansøgeren eller de kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten, inden for den periode på fire måneder, der er nævnt i artikel 19, stk. 2. Hvis en anden person end ansøgeren eller den kompetente myndighed i en medlemsstat anmodes om at indgive de supplerende oplysninger, bør anmodningen udelukkende indgives elektronisk, hvis modtageren af anmodningen råder over sådanne midler.

Tilbagebetalingsmedlemsstaten kan om nødvendigt anmode om flere supplerende oplysninger.

De oplysninger, der anmodes om i dette stykke, kan omfatte forelæggelse af originalen eller en kopi af den relevante faktura eller det relevante importdokument, hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten har begrundet tvivl om, at der foreligger et gyldigt eller præcist krav. I et sådant tilfælde gælder de i artikel 10 nævnte mindstebeløb ikke.«
42

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at udøvelse af retten til at fradrage indgående moms skal nægtes, uden at skatte- og afgiftsmyndighederne skal bevise, at den afgiftspligtige person begik momssvig eller vidste eller burde have vidst, at den transaktion, der er blevet påberåbt til støtte for fradragsretten, var led i en sådan svig, når denne afgiftspligtige person – i en situation, hvor den faktiske leverandør af de pågældende varer eller ydelser ikke er blevet identificeret – ikke har bevist, at denne leverandør var en afgiftspligtig person, hvis de oplysninger, der er nødvendige for at kontrollere, at denne leverandør var afgiftspligtig, henset til de faktiske omstændigheder og de oplysninger, som den afgiftspligtige person har fremlagt, ikke foreligger.
19

Domstolens praksis besvarer ikke dette spørgsmål, selv om visse oplysninger kan være relevante. Den forelæggende ret har anført, at begrebet »sager om erstatning uden for kontrakt« bl.a. ifølge dom af 28. januar 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37), omfatter ethvert krav om, at en sagsøgt pålægges et erstatningsansvar, som ikke er knyttet til et »kontraktforhold« som omhandlet i artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001. I samme retning har Domstolen i dom af 21. april 2016, Austro-Mechana (C-572/14, EU:C:2016:286), fastslået, at denne forordnings artikel 5, nr. 3), skal fortolkes således, at et krav med henblik på at opnå betaling af en »rimelig kompensation« som omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10) henhører under sager om erstatning uden for kontrakt. Derimod foreslog generaladvokat Wahl i forslaget til afgørelse Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C-102/15, EU:C:2016:225) Domstolen at fortolke artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 således, at et søgsmål med påstand om restitution som følge af ugrundet berigelse ikke udgør en sag om erstatning uden for kontrakt.
Det nævnte direktivs artikel 62 med overskriften »Gældende gebyrer« fastsætter i stk. 3-5 følgende:

»3. Betalingstjenesteudbyderen må ikke hindre betalingsmodtageren i at opkræve et gebyr af betaleren, tilbyde den pågældende rabat eller på anden måde styre vedkommende i retning af at anvende et bestemt betalingsinstrument. De eventuelle gebyrer, der pålægges, må ikke overstige de direkte omkostninger, som betalingsmodtageren afholder for at anvende det pågældende betalingsinstrument.

4. Medlemsstaterne sikrer under alle omstændigheder, at betalingsmodtageren ikke opkræver gebyrer for anvendelse af betalingsinstrumenter, for hvilke interbankgebyrerne er reguleret i kapitel II i forordning (EU) 2015/751, og for de betalingstjenester, på hvilke [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 260/2012 af 14. marts 2012 om tekniske og forretningsmæssige krav til kreditoverførsler og direkte debiteringer i euro og om ændring af forordning (EF) nr. 924/2009 (EUT 2012, L 94, s. 22)] finder anvendelse.

5. Medlemsstaterne kan forbyde eller begrænse betalingsmodtagerens ret til at opkræve gebyrer under hensyntagen til behovet for at øge konkurrencen og fremme brugen af effektive betalingsinstrumenter.«
43

For det andet kan en chef for en national centralbank heller ikke nyde immuniteterne for repræsentanterne for medlemsstaterne, som deltager i arbejdet for Unionens institutioner, der er genstand for artikel 10 i protokollen vedrørende privilegier og immuniteter. Dels kan denne chef ikke anses for at være repræsentant for en medlemsstat, når denne udøver sit hverv som medlem af ECB’s Styrelsesråd eller Generelle Råd. Artikel 130 TEUF og artikel 7 i protokollen om statutten for ESCB og ECB bestemmer nemlig, at cheferne for de nationale centralbanker ved udførelsen af de opgaver, som de er blevet pålagt ved traktaterne, hverken kan anmode om eller modtage instrukser fra bl.a. de nationale myndigheder (jf. i denne retning dom af 26.2.2019, Rimšēvičs og ECB mod Letland, C-202/18 og C-238/18, EU:C:2019:139, præmis 72). Dels og under alle omstændigheder er immuniteterne for repræsentanterne for medlemsstaterne, som deltager i arbejdet for Unionens institutioner, »sædvanlige […] immuniteter«, hvilket, således som generaladvokaten har anført i punkt 56 i forslaget til afgørelse, skal forstås som en henvisning til de immuniteter, der er fastsat i Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser, indgået i Wien den 18. april 1961. Sådanne immuniteter, der tildeles diplomater med henblik på at sikre en effektiv udførelse af arbejdet med diplomatiske og konsulære missioner i bopælsstaten, kan imidlertid ikke efter deres art af de personer, der nyder denne fritagelse, gøres gældende over for de stater, som de er repræsentanter for. Følgelig kan chefen for en medlemsstats centralbank under alle omstændigheder ikke påberåbe sig de nævnte immuniteter over for denne medlemsstats myndigheder.
46

En anerkendelse af, at en ægtefælle samtidig kan have sædvanligt opholdssted i flere medlemsstater, ville imidlertid kunne skade retssikkerheden ved at gøre det vanskeligere for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, på forhånd at afgøre, hvilke retter der kan træffe afgørelse om opløsning af ægteskabet, og ved at gøre det mere kompliceret for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, at efterprøve sin egen kompetence. Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 94 i forslaget til afgørelse, ville der således være risiko for, at den internationale kompetence i sidste ende ikke afgøres på grundlag af kriteriet om »sædvanligt opholdssted« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2201/2003, men på grundlag af et kriterium, der alene er baseret på den ene eller den anden ægtefælles bopæl, hvilket er i strid med denne forordning.
35

Henset til de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 7 i direktiv 2003/88, sammenholdt med chartrets artikel 31, stk. 2, skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i national lovgivning, hvorefter der ikke er ret til nogen finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er afholdt, for det løbende sidste arbejdsår, når arbejdstageren ensidigt, og uden at der foreligger en vigtig grund, bringer arbejdsforholdet til ophør før tid.
67

I denne sammenhæng bemærkes, at der med direktiv 2005/29 foretages en fuldstændig harmonisering på EU-plan af bestemmelserne om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne, og at direktivets bilag I indeholder en udtømmende liste over 31 former for handelspraksis, som i henhold til direktivets artikel 5, stk. 5, bliver betragtet som urimelige »under alle omstændigheder«. Som det udtrykkeligt præciseres i 17. betragtning til direktivet, er disse former for handelspraksis derfor de eneste, der kan anses for urimelige, uden først i hvert enkelt tilfælde at være blevet vurderet i forhold til bestemmelserne i samme direktivs artikel 5-9 (dom af 2.9.2021, Peek & Cloppenburg, Düsseldorf, C-371/20, EU:C:2021:674, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
Forordningens artikel 3 med overskriften »International kompetence« bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

4. En territorial insolvensbehandling som omhandlet i stk. 2 kan kun indledes inden indledningen af en hovedinsolvensbehandling i henhold til stk. 1, såfremt:

a) der ikke kan indledes hovedinsolvensbehandling i henhold til stk. 1 på grund af bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, eller
12

Artikel 24 i forordning nr. 726/2004, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1235/2010 af 15. december 2010 (EUT 2010, L 348, s. 1, herefter »forordning nr. 726/2004«), bestemmer følgende: »1. [EMA] opretter og driver i samarbejde med medlemsstaterne og Kommissionen en database og et edb-netværk (»Eudravigilance-databasen«) for at samle lægemiddelovervågningsoplysninger, der er godkendt i Unionen, og give alle kompetente myndigheder mulighed for at få adgang til oplysningerne på samme tid og for at dele disse oplysninger. Eudravigilance-databasen indeholder oplysninger om formodede bivirkninger hos mennesker som følge af lægemidlets anvendelse i henhold til markedsføringstilladelsen samt enhver anvendelse uden for betingelserne i markedsføringstilladelsen og om dem, der viser sig i forbindelse med undersøgelser med lægemidlet, efter at der er givet markedsføringstilladelse, eller som er forbundet med erhvervsmæssig eksponering. 2. [EMA] udarbejder i samarbejde med medlemsstaterne og Kommissionen funktionsspecifikationerne for Eudravigilance-databasen samt en tidsramme for deres gennemførelse. […] Medlemsstaternes kompetente myndigheder, [EMA] og Kommissionen har fuldstændig adgang til Eudravigilance-databasen. Indehavere af markedsføringstilladelser har også adgang til databasen i det omfang, der er nødvendigt, for at de kan opfylde deres lægemiddelovervågningsforpligtelser. [EMA] sikrer, at sundhedspersoner og offentligheden får adgang til Eudravigilance-databasen med forskelligt adgangsniveau, idet det sikres, at personlige oplysninger i denne database beskyttes. [EMA] samarbejder med alle berørte parter, herunder forskningsinstitutioner, sundhedspersoner, patienter og forbrugerorganisationer, om at definere »et passende adgangsniveau« for sundhedspersoner og offentligheden til Eudravigilance-databasen. Oplysningerne i Eudravigilance-databasen gøres offentligt tilgængelige i et aggregeret format med en forklaring om, hvordan oplysningerne skal tolkes. 3. [EMA] er, i samarbejde med enten indehaveren af markedsføringstilladelsen eller med den medlemsstat, der indsendte en individuel indberetning om formodede bivirkninger til Eudravigilance-databasen, ansvarlig for de operationelle procedurer, der sikrer kvaliteten og integriteten af de oplysninger, der samles i Eudravigilance-databasen. 4. Individuelle indberetninger om formodede bivirkninger og opfølgning derpå, som indehavere af markedsføringstilladelser har indsendt til Eudravigilance-databasen, overføres ved modtagelsen elektronisk til den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor bivirkningen er indtruffet.«
17

Det er på denne baggrund, at Amper Metal har anlagt sag ved den forelæggende ret med påstand om annullation af de afgørelser, der er truffet af de ungarske afgiftsmyndigheder i første og anden instans. Amper Metal har gjort gældende, at retten til momsfradrag kan udøves, selv om den udgift, som den afgiftspligtige person har afholdt, hverken har været fornuftig eller økonomisk rentabel, således at den påståede manglende reklameværdi af de leverede ydelser er uden betydning for denne rettighed. Kravet om, at der skal være tale om en nytte, der kan værdiansættes, er ligeledes i strid med EU-retten, henset til, at formålet med det fælles momssystem er at sikre, at afgiftsbyrden er fuldstændig neutral over for enhver økonomisk virksomhed, uanset denne virksomheds formål eller resultater, forudsat at sådan virksomhed i sig selv i princippet er momspligtig. Amper Metal har tilføjet, at beskatningsgrundlaget svarer til den modydelse, som rent faktisk er modtaget af tjenesteudbyderen, i det foreliggende tilfælde Sziget Reklám, således at man ikke kan nægte vedkommende fradragsret med den begrundelse, at den pris, tjenesteyderen har fået betalt, angiveligt er uforholdsmæssig.
1)

Artikel 3, litra d), i Kommissionens afgørelse 2011/278/EU af 27. april 2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF skal fortolkes således, at begrebet »brændselsbenchmarket delinstallation« inden for et anlæg, der producerer primærkobber, og hvis aktivitet er omfattet af bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om et system for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Unionen og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/29/EF af 23. april 2009 om ændring af direktiv 2003/87/EF med henblik på at forbedre og udvide ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, omfatter et flammesmeltningsstøberi, der foranstalter oxidering af det svovl, der findes i det anvendte råstof, som består af et kobberkoncentrat.
Artikel 101, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en aftale, der er indgået mellem en leverandør og en forhandler, hvorefter den forhandler, som først registrerer en potentiel transaktion med slutbrugeren, i seks måneder fra registreringen af denne transaktion har »fortrinsret til at gennemføre salget«, medmindre denne bruger modsætter sig dette, ikke kan kvalificeres som en aftale, der har til »formål« at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen som omhandlet i denne bestemmelse, medmindre denne aftale, henset til dens ordlyd, formål og sammenhæng, kan anses for at være tilstrækkeligt skadelig for konkurrencen til at blive kvalificeret på denne måde.

I det tilfælde, at en sådan aftale ikke har et konkurrencebegrænsende »formål« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, skal den nationale retsinstans, i lyset af alle relevante omstændigheder i hovedsagen, dvs. navnlig den økonomiske og retlige sammenhæng, de pågældende virksomheder indgår i, de goder eller tjenesteydelser, der er tale om, samt hvorledes det pågældende marked er opbygget og reelt fungerer, undersøge, om aftalen kan anses for i tilstrækkelig mærkbar grad at begrænse konkurrencen som følge af sine reelle eller potentielle virkninger.
30

På denne baggrund har Sąd Rejonowy dla Warszawy – Woli w Warszawie II Wydział Cywilny (retten i første instans i Warszawa – retskreds Wola, anden afdeling for civile sager, Polen) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal et kontraktvilkår i en aftale om lån koblet til en udenlandsk valuta, der fastsætter købs- og salgskursen for udenlandsk valuta i henhold til artikel 3, stk. 1, og artikel 4, stk. 1, samt artikel 5, i [direktiv 93/13] og dets betragtninger, der indeholder krav om, at kontrakterne skal være udarbejdet på en klar og forståelig måde, og at de i tvivlstilfælde skal fortolkes til fordel for forbrugeren, være formuleret entydigt, dvs. således at låntager/forbrugeren selvstændigt kan vurdere kursen på en given dag, eller er det – i lyset af den type aftale, der er nævnt i artikel 4, stk. 1, i ovennævnte direktiv – som følge af aftalens langsigtede karakter (flere årtier) og det faktum, at værdien af udenlandsk valuta er underlagt konstante (hele tiden) ændringer, muligt at formulere kontraktvilkåret på en mere generel måde, nemlig ved at henvise til markedsværdien for udenlandsk valuta, på en måde, der forhindrer en betydelig ubalance mellem parterne for så vidt angår parternes rettigheder og pligter til skade for forbrugeren i henhold til artikel 3, stk. 1, i ovennævnte direktiv? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, ønskes det oplyst, om det i overensstemmelse med artikel 5 i [direktiv 93/13] og dets betragtninger er muligt at fortolke et kontraktvilkår vedrørende kreditgiverens (bankens) fastsættelse af købs- og salgskursen for udenlandsk valuta på en sådan måde, at tvivl vedrørende kontrakten løses til fordel for forbrugeren, og at antage, at aftalen bestemmer købs- og salgskurser for udenlandsk valuta på en ikke vilkårlig måde, men i overensstemmelse med det frie marked, især i en situation, hvor begge parter forstod kontraktvilkårene vedrørende købs- og salgskursen af udenlandsk valuta på samme måde, eller låntager/forbruger ikke var interesseret i det omtvistede kontraktvilkår på tidspunktet for aftalens indgåelse og opfyldelse, herunder ikke gjorde sig bekendt med aftalens indhold på tidspunktet for dens indgåelse og under dens samlede varighed?«
42

Den omstændighed, at en skatte- og afgiftsmyndighed under henvisning til den nationale lovgivning gør retten til fradrag af moms betinget af overholdelsen af formelle krav, såsom momsregistrering, uden hensyntagen til de materielle betingelser, og navnlig – således som det er tilfældet i det foreliggende tilfælde, som anført af den forelæggende ret – uden efterprøvelse af, om disse materielle betingelser er opfyldt, går imidlertid ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en korrekt opkrævning af afgiften (jf. i denne retning dom af 27.9.2012, VSTR, C-587/10, EU:C:2012:592, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis). Henset til den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 41, gælder den samme konklusion i det tilfælde, hvor en skatte- og afgiftsmyndighed i henhold til national lovgivning systematisk beslutter ikke at tildele en afgiftspligtig person et momsregistreringsnummer alene af den grund, at dennes direktør er selskabsdeltager i et andet selskab, der er genstand for en insolvensprocedure, uden for så vidt at vurdere, om der foreligger en risiko for ikke at kunne foretage en korrekt opkrævning af momsen eller en risiko for svig.
I dette bilags punkt FCL.010 med overskriften »Definitioner« foreskrives følgende:

»I denne del forstås ved:

[…]

»FFS« (Full Flight Simulator): en kopi i naturlig størrelse af cockpittet i et luftfartøj af bestemt type eller fabrikat, model og serie, omfattende den nødvendige sammenkobling af udstyr og computerprogrammer for at repræsentere det pågældende luftfartøjs funktioner under operation på jorden og i luften og omfattende et visuelt system, der giver et billede af udsyn fra cockpittet, samt et system, der ved bevægelse af simulatoren illuderer de forskellige kræfters påvirkning af luftfartøjet.

[…]

»[F]lyvetræningsanordning« (FTD): en kopi i naturlig størrelse af en specifik luftfartøjstypes instrumenter, udstyr, paneler og manøvreorganer i et åbent eller lukket cockpit, omfattende den nødvendige sammenkobling af udstyr og computerprogrammer for at repræsentere luftfartøjet under operation på jorden og i luften i den udstrækning, systemerne er installeret i flyvetræningsanordningen. Der kræves ikke et system, der ved bevægelse af simulatoren illuderer de forskellige kræfters påvirkning af luftfartøjet, eller et visuelt system, med undtagelse af FTD-niveau 2 og 3 for helikoptere, hvor der kræves visuelle systemer.

»[F]lyve- og navigationsproceduretræner« (FNPT): en træningsanordning, som repræsenterer cockpitmiljøet, omfattende den nødvendige sammenkobling af udstyr og computerprogrammer for at repræsentere en luftfartstøjstype eller ‑klasse i flyveoperationer i et sådant omfang, at systemerne synes at fungere som i et luftfartøj.

[…]

»[I]nstrumentflyvetid«: den tid, hvor en pilot kontrollerer et luftfartøj under flyvning udelukkende med reference til instrumenter.

»[I]nstrumenttid på jorden«: den tid, hvor en pilot modtager instruktion i simuleret instrumentflyvning i flyvesimulatortræningsanordninger (FSTD).

»[I]nstrumenttid«: instrumentflyvetid eller instrumenttid på jorden.

[…]

»[S]amarbejde mellem flere besætningsmedlemmer« (MCC): en situation, hvor flyvebesætningen fungerer som et team af medlemmer, der samarbejder under luftfartøjschefens ledelse.

[…]

»[L]uftfartøjschef« (PIC): den pilot, der er udpeget til at have ledelsen og ansvaret for sikkerheden under flyvningen.

[…]

»[P]raktisk prøve«: demonstration af færdigheder med henblik på udstedelse af et certifikat eller en rettighed, herunder en sådan mundtlig prøve, som måtte være påkrævet.

[…]

»[L]uftfartøjschefelev« (SPIC): en flyveelev, der fungerer som luftfartøjschef på en flyvning med instruktør, hvor instruktøren kun observerer flyveeleven og ikke påvirker eller kontrollerer luftfartøjets flyvning.

[…]«