Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt - Kommissionens beslutning, der forbyder en ordning med støtte til en sektor - sag anlagt af virksomhed, der har modtaget individuel støtte i henhold til denne ordning, der skal tilbagebetales - formaliteten

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF))

2. Statsstøtte - Kommissionens undersøgelse - Kommissionens forpligtelse til at udstrække undersøgelsesproceduren til at omfatte ændringer, der er foretaget i en støtteordning, som allerede er iværksat - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 93, stk. 2 og 3 (nu art. 88, stk. 2 og 3, EF))

3. Statsstøtte - Kommissionens undersøgelse - støtteordning, der ikke længere er i kraft - uden betydning

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF))

4. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - Kommissionens beslutning vedrørende statsstøtte

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF) og art. 190 (nu art. 253 EF))

Sammendrag

1. Andre personer end en beslutnings adressater vil kun kunne påstå, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten. En virksomhed kan derfor i princippet ikke anfægte en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten.

En sådan beslutning fremtræder over for den sagsøgende virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt. En virksomhed befinder sig under alle omstændigheder i en anden situation, hvis den ikke alene er berørt af den pågældende beslutning som en virksomhed inden for den pågældende sektor, der potentielt kan drage fordel af den omtvistede støtteordning, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen har krævet tilbagesøgt. Virksomheden er ligeledes umiddelbart berørt, når Kommissionens beslutning pålægger den medlemsstat, der har tildelt støtten, at kræve den tilbagebetalt.

( jf. præmis 32-36 )

2. Når Kommissionen har indledt proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2 (nu artikel 88, stk. 2, EF), over for en allerede iværksat støtteordning, kan den ikke være forpligtet til at forlænge proceduren, når den pågældende medlemsstat ændrer ordningen. I modsat fald ville denne stat efter forgodtbefindende effektivt kunne forlænge den nævnte procedure og således forsinke vedtagelsen af en endelig beslutning.

Denne løsning modsiges ikke af den omstændighed, at forpligtelsen i traktatens artikel 93, stk. 3, første punktum, til at underrette Kommissionen om påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger ikke blot gælder for den oprindelige påtænkte foranstaltning, men også omfatter senere ændringer i denne foranstaltning, idet sådanne oplysninger kan gives Kommissionen inden for rammerne af det samråd, som den første underretning giver anledning til. Dette tilfælde vedrører ændringer, som et støtteprojekt kan undergå under dets vedtagelse, og dets løsning kan derfor ikke overføres på en situation, hvor støtteordningen allerede var i kraft, da Kommissionen fik kendskab hertil.

( jf. præmis 43 og 44 )

3. I forbindelse med en støtteordning kan Kommissionen indskrænke sig til at undersøge ordningens nærmere indhold uden at være forpligtet til at undersøge hver eneste anvendelse af ordningen. Denne mulighed kan ikke påvirkes af den omstændighed, at den pågældende støtteordning er ophørt med at være i kraft. Også i dette tilfælde må Kommissionen være berettiget til at vurdere den nævnte ordnings forenelighed med fællesskabsretten på grundlag af ordningens nærmere indhold.

( jf. præmis 51 )

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, karakteren af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når det mere specifikt drejer sig om en beslutning vedrørende statsstøtte, er forholdet det, at selv om det i visse tilfælde kan fremgå af selve de omstændigheder, hvorunder støtten ydes, at den kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene, påhviler det i det mindste Kommissionen at angive disse omstændigheder i beslutningens begrundelse.

( jf. præmis 65 og 66 )