Når en tjenestemand tilsigter at bestride lovligheden af en retsakt, skal han ganske vist kunne påberåbe sig de anbringender, klagepunkter og argumenter, som han finder nødvendige, og derved eventuelt udtrykke kritik af tredjemand, men en sådan kritik kan kun retfærdiggøres ved nødvendigheden for den pågældende af at forsvare sin sag, hvis den begrænser sig til det, der er nødvendigt med henblik på nævnte forsvar.

En tjenestemand kan ikke bruge indgivelsen af en ansøgning eller en klage som påskud for over for tredjemand at udbrede beskyldninger mod en af hans kolleger. Selv i forbindelse med udøvelsen af de rettigheder, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 vedrørende indgivelsen af en ansøgning eller en klage til ansættelsesmyndigheden, er tjenestemanden nemlig forpligtet til at udvise den tilbageholdenhed og det mådehold, som forpligtelserne til objektivitet og upartiskhed, den anseelse, som er forbundet med stillingen, personers ære og uskyldsformodningen pålægger ham.

Selv om vedtægtens artikel 22a giver en beskyttelse til tjenestemænd eller øvrige ansatte, som underretter deres institution om en anden tjenestemands eller øvrig ansats adfærd, som kan være et alvorligt brud på tjenestemænds forpligtelser, forudsætter denne beskyttelse, at disse tjenestemænd eller øvrige ansatte selv har overholdt proceduren i vedtægtens artikel 22a. Med henblik på at bevare den faglige hæderlighed for den tjenestemand eller øvrige ansatte, der er omfattet af de oplysninger, der er fremsendt til institutionen, så længe den disciplinære myndighed ikke har taget stilling hertil, fastsætter artikel 22a derfor listen over de personer, til hvem disse oplysninger kan fremsendes.

Personaleretten: 8. november 2007, sag F-40/05, Andreasen mod Kommissionen, præmis 234; Nijs mod Revisionsretten, præmis 67; 5. december 2012, forenede sager F-88/09 og F-48/10, Z mod Domstolen, præmis 252, som i øjeblikket verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-88/13 P

Det forholder sig ligeledes hvad angår udbredelsen af beskyldninger vedrørende en tjenestemand til højtstående i Kommissionen i strid med vedtægtens artikel 12, som udgør et af de specifikke udtryk for loyalitetsforpligtelsen, som pålægger tjenestemanden ikke blot at afholde sig fra adfærd, der kan skade den anseelse, der er forbundet med stillingen, og den respekt, som tilkommer institutionen og dens myndigheder, men ligeledes at udvise en korrekt og agtværdig adfærd, så meget mere hvis han befinder sig i en høj lønklasse.

Følgelig udgør fremsendelsen til personer, som ikke henhører under de instanser, der er omhandlet i vedtægtens artikel 22a, 22b og 24, af e-mails, som indeholder beskyldninger, i sig selv en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12 og dette uden at det er nødvendigt at undersøge rigtigheden af de anførte beskyldninger.

I denne henseende gælder hvad angår en sanktion vedtaget på grundlag af en e-mail, at når den tjenestemand, der er genstand for den disciplinære forfølgning, er ophavsmand til e-mailen og når det er mindre end fem år siden, at denne blev afsendt, kan institutionen med føje antage, at denne har beholdt en kopi heraf, og at det ikke er nødvendigt at tilstille ham en ny kopi.

Selv om det er korrekt, at retten til forsvar kræver, at en kopi af ethvert dokument, som ansættelsesmyndigheden har til hensigt at basere sig på med henblik på vedtagelsen af en disciplinær sanktion, udleveres til den pågældende person, kan en manglende udbredelse af et dokument imidlertid kun føre til annullation af den pågældende afgørelse, hvis de klagepunkter, der er anført mod denne person, kun kan bevises ved henvisning til disse dokumenter.

En tjenestemand kan ikke bruge en anden tjenestemands adfærd, som han anser for ulovlig, endog som værende et angreb på hans anseelse, som påskud for selv at tilsidesætte loyalitetspligten og overholdelsen af den anseelse, der er forbundet med hans funktion som fastsat i vedtægtens artikel 12.

Princippet om, at »straffedommen er afgørende for den pågældendes retsstilling under disciplinærsagen«, som i det væsentlige anføres i artikel 25 i bilag IX til vedtægten, omfatter situationen for en tjenestemand, over for hvem der sideløbende iværksættes strafferetlig forfølgning for de forhold, som er omfattet af den disciplinære forfølgning, og ikke situationen for en tjenestemand, der har iværksat strafferetlig forfølgning over for en af sine kolleger.

Hvad angår en disciplinær forfølgning, som vedrører en tjenestemands krænkelse af en anden tjenestemands eller øvrig ansats anseelse, er der ingen bestemmelser i vedtægten, som foreskriver, at administrationen kun vil kunne indlede en disciplinær forfølgning af en sådan grund på betingelse af, at den af denne person har fået forelagt en begrundet ansøgning om bistand.

Selv om det fremgår af artikel 3 i bilag IX til vedtægten, at ansættelsesmyndigheden skal basere sig på en undersøgelsesrapport for at indlede en disciplinær forfølgning, hvilket forudsætter, at der foretages en upartisk og kontradiktorisk undersøgelse med henblik på at fastslå eksistensen af de påståede forhold og omstændighederne omkring disse, er der intet, der forbyder administrationen at foretage en sådan undersøgelse i form af en simpel undersøgelse af de forhold, som den har fået kenskab til, uden vedtagelse af yderligere foranstaltninger.

Ligeledes gælder, at selv om princippet om god forvaltningsskik pålægger nævnte myndighed omhyggeligt og upartisk at undersøge alle de relevante oplysninger i den konkrete sag, som den har fået forelagt, er der ingen bestemmelser, som fastsætter, at den foretagne undersøgelse skal være belastende og diskulperende. Administrationen er nemlig ikke forpligtet til at sætte sig i den anklagede tjenestemands sted med henblik på i hans sted at søge efter alle de oplysninger, som kan fritage ham for ansvar eller nedsætte den sanktion, som eventuelt bliver vedtaget.

(jf. præmis 123 og 124)

Henvisning til:

Domstolen: Z mod Domstolen, præmis 266 og 268