1.

Med hensyn til det første spørgsmål vil jeg endnu en gang erindre om, at artikel 3 i forordning nr. 1196/71 drejer sig om, at der senest den 7. 8. 1971 skulle afsendes et anbefalet brev. osv. med begæring om overgangsgodtgørelse, og at der heri skulle foreligge en betegnelse over den lagerbeholdning, der tilhørte den begærende den 31. 7. 1971. Holder man sig for øje, at det først efter den 31. 7. var muligt at bestemme den lagerbeholdning, der kunne komme i betragtning, og at begæringen fra da af kunne indgives, så følger det heraf, såvel som af præciseringen af et sluttidspunkt for afsendelse af begæringen, at artikel 3, sidste led vedrører et afgrænset, bestemt angivet tidsrum i den nationale rets forstand (jf. Palandt, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 32. oplag, note 1 til § 186), altså netop drejer sig om en frist. I den anledning kan man i øvrigt også henvise til praksis efter tidligere afgørelser, nemlig til dommene i sagerne nr. 32/72 og 52/72, der udtrykkelig omhandler præklusive frister. Imidlertid er det stillede spørgsmål ikke hermed udtømmende behandlet, da den henvisende ret ønsker at vide, om vi i artikel 3 i forordning nr. 1196/71 har at gøre med en frist i den betydning, der er forudsat i artikel 3 i Rådets forordning nr. 1182/71 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter. Forordning nr. 1182/71 indeholder ingen særskilt almindelig definition af begrebet »frist« Idet jeg kun medtager, hvad der har interesse for os, omhandler forordningen kun en i dage udtrykt frist, for hvis begyndelse og udløb der opstilles bestemte regler i artikel 3, stk. 1, andet afsnit og i artikel 3, stk. 2, litra b. Højst kan artikel 3, stk. 4, andet afsnit komme i betragtning med henblik på en definition, da det dér er bestemt, at første afsnit ikke gælder for bestemte frister, hvilket kun kan betyde, at sådanne frister ikke er frister i artikel 3's forstand (således som det udtales i den nationale rets forespørgsel). Dér drejer det sig — som allerede nævnt — om frister, der regnes fra en bestemt dato eller begivenhed. Efter bestemmelsens ordlyd er det ganske vist indlysende, at den ikke omfatter et tilfælde som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1196/71. I den nævnte forskrift mangler der nemlig et tidsforløb til fastlæggelse af fristen. Endvidere er der til fristens fastlæggelse ikke behov for at regne tilbage fra en bestemt dag, tværtimod står fristens begyndelsestidspunkt fast uafhængigt af dens sluttidspunkt, da lagerbeholdningen pr. 31. 7. jo skal angives i begæringen. — Holder man sig altså alene til artikel 3 i forordning nr. 1182/71, ses det faktisk ikke, hvad der ville udelukke dens anvendelse på den frist, der er omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1196/71. Nar det er rastslået, at artikel 3 i torordning nr. 1196/71 vedrører en frist, kan anvendelsen af forordning nr. 1182/71 alligevel være udelukket af andre grunde. Dette følger af dens artikel 1 og af formuleringen: »med mindre andet bestemmes, anvendes bestemmelserne i denne forordning …« Dette har Kommissionen også påpeget i sit skriftlige indlæg, og faktisk synes den at være af den opfattelse, at forordning nr. 1196/71 indeholder sådanne særbestemmelser, som basisforordningen om frister ikke kan anvendes på. Hertil kan medgives, at det nok kunne antages, at man ved at fastsætte en datoangivelse som sidste tidspunkt for afsendelse af begæringen i forordning nr. 1196/71 har udelukket anvendelsen af bestemmelserne i artikel 3, stk. 4, første afsnit i forordning nr. 1182/71. Dette kan dog næppe gælde som almindelig regel i den forstand, at sådanne tilfælde aldrig skulle være omfattet af forordning nr. 1182/71. Til støtte herfor kan anføres to væsentlige forhold. Først kan der peges på det udkast til fristforordningen, som Kommissionen i form af et forslag til forordning forelagde Rådet den 27. juli 1969, og som blev offentliggjort i Amtsblatt af 22. 8. 1969 (ABl. nr. C 108 af 22. 8. 1969, s. 10). I forslagets artikel 2 siges det, at der som frister i forordningens forstand ikke skal medregnes »sådanne, som fastsættes ved angivelse af en bestemt kalenderperiode eller et andet fast tidsforløb«. Dette forslag har ikke fundet udtryk i Rådets forordning, hvoraf kun kan sluttes, at det har været Rådets mening, at også de frister, der var nævnt i forslaget, skulle falde ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1182/71. For det andet viser fristforordningen selv i artikel 4, stk. 1 og 3, at Rådet har været klar over problemet med det fastlagte sluttidspunkt, men at det kun har villet udelukke an vendelse af artikel 3 og 4, når det drejer sig om retsakter fra Rådet eller Kommissionen, hvis gyldighedsperiode, virksomhed eller anvendelse ophører på et bestemt tidspunkt. — Dette udelukker i virkeligheden den antagelse, at frister, hvis udløb betegnes med en datoangivelse, i almindelighed ikke skulle være om: attet af forordning nr. 1182/71. Følgelig bør det under alle omstændigheder overvejes, om der af meningen og formålet med forordning nr. 1196/71 kan udledes et krav om, at den i artikel 3 fastsatte dato for fristens udløb skal overholdes kategorisk, og om anvendelsen af artikel 3, stk. 4 i forordning nr. 1182/71 af den grund er udelukket. — Hertil må bemærkes, at en sådan løsning ihvertfald har en vis støtte i tidligere domme, ifølge hvilke der består interesse i en hurtig indgivelse af begæringer, fordi de nødvendige kontrolforanstaltninger til udelukkelse af misbrug af reglerne må gennemføres inden for ganske kort tid. På den anden side må man dog tage i betragtning, at de tilsvarende frister tidligere (efter forordningerne nr. 602/68, ABl. nr. L 114/68; 963/69 ABl. nr. L 126/69; 1151/70, ABl. nr. L 134/70) i det hele var kortere (fristen udløb hver gang den 5. 8.), hvad der vel nok kan berettige til den slutning, at det, når fristen er forlænget ved forordning nr. 1196/71, ikke kan komme an på et par dage fra eller til. Desuden — og det synes endnu vigtigere — må man betænke, at når Kommissionen få dage efter, at fristforordningen nr. 1182/71 af 3. 6. 1971 var udstedt, selv den 8. 6. 1971 udstedte en forordning med en tidsangivelse, må der gås ud fra, at Kommissionen, såfremt en afvigelse fra basisforordningen om fristerne havde været tilsigtet, ville have angivet dette særlig tydeligt. Af hensyn til den retsklarhed, som fristforordningen skulle bidrage til, kan man efter min mening ikke se bort fra denne opfattelse. Man må, hvad Kommissionen i øvrigt også under der mundtlige forhandling selv har indrømmet, omgås meget forsigtigt med forestillingen om, at forordning nr. 1182/71 stiltiende skulle være udelukket. Eftersom formålet med forordning nr. 1196/71 i nærværende tilfælde ikke — som påvist — kræver en absolut respekt for datoen den 7. 8. 1971, er det vel hermed fastslået, at forordning nr. 1182/71 ikke hermed stiltiende er fraveget. Det tørste spørgsmål fra Verwaltungsgerichtshof Hessen kan således kun besvares på den måde, at der med bestemmelsen i artikel 3, sidste led i forordning nr. 1196/71 er tale om en frist i den betydning, der er forudsat i artikel 3 i forordning nr. 1182/71.