19.

I den appellerede dom fastslog Retten i det væsentlige følgende vedrørende Al-Aqsas tredje anbringende ( 24 ): »164 Retten har […] fremhævet, at Rådet [...] ikke kan se bort fra den seneste udvikling vedrørende sådanne undersøgelser eller sådan retsforfølgelse […]. […] 168 Retten har [...] i Sison II-dommen [ ( 25 )] overvejet muligheden for, at en politiundersøgelse eller en undersøgelse udført af en sikkerhedstjeneste afsluttes uden at blive gjort til genstand for nogen form for retsligt efterspil på grund af, at der ikke er tilvejebragt tilstrækkeligt bevismateriale [...]. Retten fremhævede, at det ville være uacceptabelt, hvis Rådet ikke tog hensyn til sådanne omstændigheder, som udgør en del af alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en bedømmelse af situationen [...]. At træffe en anden afgørelse ville indebære en eksorbitant beføjelse for Rådet og medlemsstaterne til på ubestemt tid at indefryse en persons midler uden for enhver retslig kontrol og uanset udfaldet af eventuelle efterfølgende retslige procedurer. 169 De samme overvejelser gør sig gældende, når en national administrativ foranstaltning om indefrysning af midler eller om forbud mod en organisation grundet terrorisme trækkes tilbage af sin udsteder eller ophæves ved en retsafgørelse […]. 170 Det er i den foreliggende sag uomtvistet, at Sanctieregeling blev ophævet den 3. august 2003, næsten straks efter at den oprindelige fællesskabsforanstaltning om indefrysning af sagsøgerens midler trådte i kraft den 28. juni 2003. 171 Det er i den henseende korrekt, at den anfægtede afgørelse [ ( 26 )] foregiver at være baseret ikke på Sanctieregeling i sig selv, men alene på dommen om foreløbige forholdsregler […]. Det er imidlertid […] ikke muligt i den foreliggende sag at bedømme dommen om foreløbige forholdsregler særskilt og uden samtidigt at tage hensyn til Sanctieregeling. 172 Det bemærkes derfor, at efter ophævelsen af Sanctieregeling inden for den nederlandske retsorden kan dommen om foreløbige forholdsregler, der – som netop bemærket – udgør et udeleligt hele med denne, ikke længere gyldigt tjene som grundlag for en fællesskabsforanstaltning om indefrysning af sagsøgerens midler. 173 Ved dommen afviste dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ganske enkelt at foretage en midlertidig udsættelse af Sanctieregelings virkninger. Denne er imidlertid endegyldigt ophørt med at have nogen retlig virkning grundet dens ophævelse. Det samme må nødvendigvis som konsekvens deraf gælde for de retlige virkninger af dommen om foreløbige forholdsregler, så meget desto mere som denne blot indebærer en [midlertidig] vurdering uden betydning for en senere afgørelse om sagens realitet. 174 Retten bemærker i den henseende endvidere, at dommen om foreløbige forholdsregler ikke kan have retlig virkning uafhængigt af de retlige virkninger af Sanctieregeling udelukkende i forhold til gennemførelsen af forordning nr. 2580/2001; disse virkninger ville i dette tilfælde forsætte på trods af ophævelsen af Sanctieregeling i nederlandsk ret. Dette ville i øvrigt ikke være i overensstemmelse med forordningens generelle opbygning, som er kendetegnet ved de nationale procedurers dominerende rolle ved Rådets bedømmelse, hvis Sanctieregeling, som ikke længere havde nogen retlig virkning i den nederlandske retsorden, indirekte skulle fortsætte med at have virkning på ubegrænset tid i Fællesskabets retsorden via dommen om foreløbige forholdsregler. 175 Dette er så meget desto mere tilfældet, som dommen om foreløbige forholdsregler, som er afsagt i et søgsmål anlagt af sagsøgeren, udgør en begivenhed, som er betinget af Sanctieregeling. Det fremgår således af begrundelserne til denne, at Sanctieregeling blev vedtaget, »mens man afventede vedtagelsen af en fællesskabsafgørelse«, og at den blev ophævet »ved ikrafttrædelsen af en sådan afgørelse« [...]. Ifølge de forklaringer, som Kongeriget Nederlandene har afgivet under retsmødet, skyldtes ophævelsen, at den nederlandske regering ønskede at undgå overlapning af en national foranstaltning og en fællesskabsforanstaltning om indefrysning af sagsøgerens midler. Det følger heraf, at Sanctieregeling under alle omstændigheder ville være blevet ophævet umiddelbart efter vedtagelsen af den oprindelige fællesskabsforanstaltning om indefrysning af sagsøgerens midler, uanset om sagsøgeren havde indledt en sag – det være sig om foreløbige forholdsregler eller om realiteten – eller ej. 176 En sådan mekanisme ville også underkende den almindelige opbygning af forordning nr. 2580/2001, som betinger vedtagelsen af en fællesskabsforanstaltning om indefrysning af midler af enten en indledning af eller aktiv forfølgelse af en national procedure, der direkte og principalt tager sigte mod at pålægge den berørte en foranstaltning med karakter af forebyggelse eller sanktion, som et led i terrorbekæmpelse og på grund af dennes involvering i terrorisme [...], eller på afsigelsen og gennemførelsen af en afgørelse, som dømmer den pågældende for sådanne forhold. 177 I denne sag er afgørelsen om indefrysning af midler, som oprindeligt blev vedtaget på nationalt plan, begrundet med, at »man afventede vedtagelsen af en fællesskabsafgørelse«, og fællesskabsforanstaltningen er på sin side begrundet med vedtagelsen af den nationale afgørelse, som umiddelbart derefter blev ophævet. En sådan mekanisme er fanget i en cirkelslutning. 178 Rådet burde, idet det langt fra kunne fortsætte med at basere sig på dommen om foreløbige forholdsregler, have truffet den logiske konsekvens af ophævelsen af den nationale foranstaltning om indefrysning af midler ved at fastslå, at der ikke længere fandtes noget grundlag i henhold til national ret, som retligt kunne give en tilstrækkelig begrundelse for at opretholde den tilsvarende fællesskabsforanstaltning, og at dette var tilfældet, uanset om der blev anlagt sag til prøvelse af den ophævede nationale foranstaltning. […] 180 Under omstændighederne i denne sag, herunder først og fremmest ophævelsen af Sanctieregeling, må det derimod fastslås, at Rådet har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser ved på ubegrænset tid at fastholde sagsøgeren på den omtvistede liste ved den periodiske reevaluering af dennes omstændigheder i henhold til artikel 1, stk. 6, i fælles holdning 2001/931 og artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 med den ene begrundelse, at afgørelsen truffet af dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ikke var blevet anfægtet under den nederlandske retsorden ved appelinstansen for foreløbige forholdsregler eller ved den retsinstans, som ville skulle træffe afgørelse om realiteten, selv om den administrative afgørelse, som dommeren i sager om foreløbige forholdsregler blev anmodet om at udsætte virkningen af, i mellemtiden var blevet ophævet af sin ophavsmand. 181 Dette er så meget desto mere tilfældet, som de kompetente nederlandske myndigheder, det være sig administrative eller judicielle, som anført af sagsøgeren under retsmødet uden indsigelse fra de øvrige parter, ikke har foretaget nogen handling efter ophævelsen af Sanctieregeling ud over gennemførelsen af den anfægtede afgørelse i national ret i retning af at pålægge sagsøgeren en strafferetlig eller økonomisk sanktion som led i terrorbekæmpelse og på grund af dennes involvering i terrorisme. [...] 184 Under disse omstændigheder er det ikke fornødent at træffe afgørelse vedrørende anbringendet om annullation af forordning nr. 2580/2001 i henhold til artikel 241 EF (jf. i denne retning Al-Aqsa-dommen, præmis 66 og 67; jf. ligeledes Domstolens dom af 20.5.2008, sag C-91/05, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 3651, præmis 111).«