Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – retlig interesse

(Art. 230, stk. 4, EF)

2. Annullationssøgsmål – udsættelse af proceduren for Retten i afventning af afgørelsen af en sag for Domstolen vedrørende gyldigheden af samme retsakt

(Domstolens statut, art. 54, stk. 3)

3. Statsstøtte – begreb

(Art. 87, stk. 1, EF)

4. Statsstøtte – beslutning fra Kommissionen, som fastslår, at en støtteordning er uforenelig med det fælles marked

(Art. 88, stk. 2, EF)

5. Statsstøtte – beslutning fra Kommissionen, som fastslår, at en støtteordning er uforenelig med det fælles marked – gennemførelsesvanskeligheder

6. Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelse til at opfordre de pågældende til at indgive deres bemærkninger

(Art. 88, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. For at en sagsøger kan fortsætte et annullationssøgsmål mod en beslutning, er det nemlig nødvendigt, at sagsøgeren bevarer en personlig interesse i annullation af den anfægtede beslutning.

Dette er ikke tilfældet for en virksomhed, som anlægger sag til annullation af Kommissionens beslutning om, at en statsstøtte, der er tildelt virksomheden, er uforenelig med det fælles marked og skal tilbagesøges, hvis virksomheden i lyset af en aftale mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat som følge af deres samarbejde med henblik på at løse vanskelighederne ved beslutningens gennemførelse ikke længere er underlagt en tilbagebetalingsforpligtelse.

(jf. præmis 33-35)

2. Når Retten og Domstolen skal træffe afgørelser i sager, som vedrører gyldigheden af samme beslutning, og når Retten har fundet det nødvendigt at udsætte sagen indtil Domstolen har afsagt dom, kan de søgsmålsgrunde og argumenter, som er blevet forkastet af Domstolen, ikke automatisk afvises af Retten af to grunde. For det første fratager udsættelsen af proceduren ved Retten i henhold til artikel 54, stk. 3, i Domstolens statut, mens afgørelsen af en sag ved Domstolen, som vedrører gyldigheden af samme retsakt, afventes, ikke Retten dens kompetence i den udsatte sag, og det tilkommer den fortsat fuldstændigt og eksklusivt at træffe afgørelse i sagen på det tidspunkt, hvor udsættelsen ophører. For det andet er princippet om kontradiktion til hinder for, at anbringender og argumenter, der er fremført i en sag, som lovligt er anlagt ved en retsinstans, afvises af en anden retsinstans, for hvem argumenternes ophavsmand hverken har kunnet give møde eller argumentere.

Selv om princippet om god retspleje – til hvis overholdelse parterne medvirker med deres optræden – kan føre parterne til at begrænse deres søgsmål og deres forsvar til de spørgsmål, som indebærer reelle forskelle i forhold til de spørgsmål, som Domstolen har behandlet, tilkommer det ikke Retten at gennemføre denne afgrænsning i parternes sted ved at afvise visse anbringender, som allerede er blevet fremført for Domstolen. Derimod kan en parts destruktive holdning medføre udgifter, som ikke er nødvendige for sagens afgørelse, og kan tages i betragtning ved fordelingen af sagens omkostninger.

Hvis Retten har fundet, at det var nødvendigt at udsætte en sag, fordi der såvel ved Domstolen som ved Retten var anlagt sag til prøvelse af gyldigheden af samme retsakt, og hvis det var indlysende, at Domstolens besvarelse inden for disse rammer skulle respekteres, tilkommer det ikke desto mindre Retten at tage stilling til, hvorvidt Domstolens afgørelse kan overføres til den foreliggende sag henset til eventuelle forskelle i de faktiske eller retlige omstændigheder. Hvis der er forskelle, skal Retten tage stilling til, om disse forskelle fører til et andet resultat end det, som Domstolen er nået frem til. Hvis der ikke foreligger sådanne forskelle, og hvis en part fortsat gør anbringender gældende, der er identiske med dem, som Domstolen allerede har forkastet, kan Retten ved begrundet kendelse afvise disse anbringender som værende åbenbart ugrundede.

(jf. præmis 36-39)

3. Kommissionen kan med rette fastslå, at ved at yde støtte til tankindehavere, for at kompensere for indkomsttab som følge af de forhøjede afgifter på let olie, kunne en medlemsstat faktisk helt eller delvis give olieselskabet kompensation for den forpligtelse, som dette havde påtaget sig ifølge en eneforhandleraftale med en »priskontrolklausul«, der forpligter selskabet til at afholde en del af udgifterne til den rabat, som tankindehaveren yder på pumpestedet, såfremt betingelserne på det nationale og/eller internationale marked gør en midlertidig eller varig tilpasning til disse rabatter ønskelig eller nødvendig. Det er således hos olieselskabet, at støtten skal tilbagesøges, hvis den er uforenelig med fællesmarkedet.

Tilbagesøgningen af støtten hos olieselskabet er således berettiget, selv hvis priskontrolklausulen ikke er bindende og/eller automatisk, på grund af den ret, selskabet har forbeholdt sig til ikke at bringe klausulen i anvendelse, idet klausulen kunne finde anvendelse, og selskabet faktisk har anvendt den under de af Kommissionen beskrevne omstændigheder.

(jf. præmis 53-55 og 60-62)

4. Når Kommissionen står over for en støtteordning, er den som regel ikke i stand til – eller forpligtet til – at identificere den præcise størrelse af den støtte, som hver enkelt støttemodtager har fået tildelt.

(jf. præmis 67)

5. Når en medlemsstat har påberåbt sig vanskeligheder ved gennemførelsen af Kommissionens beslutning om støtte og har løst disse vanskeligheder inden for rammerne af et loyalt samarbejde med Kommissionen, henhører medlemsstatens endelige gennemførelsesbestemmelser under den nationale rets kompetence. Det forholder sig på samme måde, når Kommissionen har godkendt den gennemførelse, som den pågældende medlemsstat har foreslået. Denne godkendelse er alene udtryk for Kommissionens holdning til, hvorvidt gennemførelsen er acceptabel ud fra et fællesskabsretligt synspunkt, henset til de vanskeligheder ved gennemførelsen, som medlemsstaten er stødt på, men godkendelsen fratager ikke medlemsstaten for ansvar for så vidt angår identifikationen og løsningen af vanskelighederne. Hvis der efter denne godkendelse skulle opstå en tvist om tilbagesøgningen af støtten, særligt vedrørende de faktiske omstændigheder, som er beskrevet i den anfægtede beslutning, eller vedrørende den præcise størrelse af den reelle fordel, som skal tilbagesøges, tilkommer det den nationale ret at træffe afgørelse om disse vanskeligheder ved gennemførelsen i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, i lyset af den anfægtede beslutning og – hvis det er nødvendigt – henset til vanskelighederne, under hensyn til Kommissionens godkendelse. I tvivlstilfælde har den nationale ret altid mulighed for at inddrage Kommissionen i henhold til princippet om loyalt samarbejde eller forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.

(jf. præmis 67 og 69)

6. Der indledes kun en administrativ procedure vedrørende statsstøtte over for den pågældende medlemsstat. De virksomheder, der har modtaget støtte, betragtes alene som interesserede parter i denne procedure. Det følger heraf, at den støttemodtagende virksomhed på ingen måde kan påberåbe sig en sådan kontradiktionsret, som tilkommer de personer, der er genstand for undersøgelsen, men at den kun har ret til at blive inddraget i den administrative procedure i det omfang, det må anses for formålstjenligt under hensyn til sagens konkrete omstændigheder.

I henhold til artikel 88, stk. 2, EF har Kommissionen pligt til at sætte de berørte parter i stand til at fremkomme med deres bemærkninger under den formelle undersøgelsesprocedure. Med hensyn til denne forpligtelse er offentliggørelse af en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende et egnet middel til at gøre alle de interesserede parter bekendt med, at der er indledt en procedure, og formålet med denne meddelelse er alene at fremskaffe alle oplysninger fra de pågældende, som kan klarlægge forholdene for Kommissionen med henblik på, hvad denne videre skal foretage sig. Den støttemodtagende virksomhed kan følgelig ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik med den begrundelse, at Kommissionen ikke personligt har anmodet virksomheden om at fremkomme med bemærkninger vedrørende undersøgelsesproceduren. Kommissionen er derimod forpligtet til at sætte de berørte parter i stand til at fremkomme med deres bemærkninger inden for rammerne af en formel undersøgelsesprocedure. Selv om denne forpligtelse ikke betyder, at Kommissionen, som alene har alvorlig tvivl om den omhandlede finansielle foranstaltnings forenelighed med fællesmarkedet, er forpligtet til at foretage en fuldstændig vurdering af den omhandlede støtte i meddelelsen om indledning af denne procedure, er det derimod nødvendigt, at Kommissionen giver en tilstrækkelig beskrivelse af rammerne for dens undersøgelse med henblik på ikke at gøre de berørte parters ret til at fremkomme med deres bemærkninger meningsløs.

(jf. præmis 80-83 og 85)