Domstolens Dom (Fjerde Afdeling) af 25. september 1997. - Straffesag mod Eddy Amelynck m.fl.. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour d'appel de Mons - Belgien. - Frie varebevægelser - Fællesskabsforsendelse - Bevis for en vares fællesskabskarakter. - Sag C-237/96.



Samling af Afgørelser 1997 side I-05103



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Frie varebevaegelser - faellesskabsforsendelse - varers faellesskabskarakter - bevismidler - begraensning til alene at omfatte dokumenterne T2 og T2L - forenelighed med traktatens artikel 9 og 10

(EF-traktaten, art. 9 og 10; Raadets forordning nr. 222/77; Kommissionens forordning nr. 223/77)

2 Frie varebevaegelser - faellesskabsforsendelse - varers faellesskabskarakter - bevismidler - undersoegelsesresultater fra en medlemsstats kompetente myndigheder med henblik paa kontrol i forbindelse med reglerne om faellesskabsforsendelse - uanvendelighed

(Raadets forordning nr. 222/77, art. 37, stk. 2)

Sammendrag

3 Det princip, der er fastsat i forordning nr. 222/77 om faellesskabsforsendelse og forordning nr. 223/77 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende faellesskabsforsendelse og regler om forenkling af denne, hvorefter beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2 eller T2L, er i overensstemmelse med traktatens artikel 9 og 10.

For det foerste indeholder artikel 9 og 10 ikke regler om bevismidler eller bevisbyrden for varers faellesskabskarakter, idet reguleringen af disse spoergsmaal overlades til den afledte faellesskabsret. For det andet er ordningen, hvorefter der stilles ensartede og simple bevismidler til raadighed, kombineret med muligheden for endog at fremlaegge disse beviser efter overskridelsen af graensen, begrundet i noedvendigheden af at lette varebevaegelserne inden for Faellesskabet, hvilket er et af de grundlaeggende principper for det faelles marked.

4 Efter artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77 er det ikke tilladt at foere bevis for en vares faellesskabskarakter paa grundlag af resultatet af undersoegelser foretaget af de kompetente myndigheder i en medlemsstat i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse.

Den naevnte regel er saaledes ikke nogen undtagelse fra princippet om, at beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2 eller T2L. Saafremt det blev tilladt at foere undersoegelsesresultaterne i henhold til artikel 37, stk. 2, som bevismiddel, ville man herved genindfoere en samtidig anvendelse nationale administrative procedurer, hvilket reglerne om faellesskabsforsendelse netop har til formaal at undgaa.

Parter

I sag C-237/96,

angaaende en anmodning, som Cour d'appel de Mons (Belgien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende straffesag mod

Eddy Amelynck m.fl. og

Transport Amelynck SPRL, som civilretligt ansvarlig,

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen og gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1) og af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 223/77 af 22. december 1976 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende faellesskabsforsendelse og regler om forenkling af denne (EFT 1977 L 38, s. 20),

har

DOMSTOLEN

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J.L. Murray, og dommerne C.N. Kakouris (refererende dommer) og P.J.G. Kapteyn,

generaladvokat: C.O. Lenz

justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

- tiltalte i hovedsagen Rinaldi, Boeki og Laznicka ved advokat Robert Himpler, Crainhem

- tiltalte i hovedsagen Poznantek, Leidensdorf, Flaks, Ak, Bromberg, Suffys, Cornet og Szczekacz ved advokat Marc Baltus, Bruxelles

- tiltalte i hovedsagen Scapardini ved advokat Huguette Remy-Libert, Bruxelles

- den belgiske regering ved kommitteret Jan Devadder, Ministeriet for Udenrigsanliggender, Udenrigshandel og Udviklingssamarbejde, som befuldmaegtiget

- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Roeder, Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtiget

- Raadet for Den Europaeiske Union ved konsulent Maria Cristina Giorgi, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget

- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Michel Nolin, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der i retsmoedet den 25. juni 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af finansministeren ved advokat Bernhard van de Walle de Ghelcke, Bruxelles, af Poznantek, Leidensdorf, Flaks, Ak, Bromberg, Suffys, Cornet og Szczekacz ved advokat Marc Baltus, af Scapardini ved advokat Huguette Remy-Libert, af Raadet ved Maria Cristina Giorgi, og af Kommissionen ved Michel Nolin,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 26. juni 1997,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved dom af 28. juni 1996, indgaaet til Domstolen den 9. juli 1996, har Cour d'appel de Mons i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen og gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1) og af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 223/77 af 22. december 1976 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende faellesskabsforsendelse og regler om forenkling af denne (EFT 1977 L 38, s. 20).

2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en straffesag, som den belgiske finansminister i 1991 indledte mod Eddy Amelynck, som er toldklarerer, og 29 andre personer, der var tiltalt for i perioden fra oktober 1984 til marts 1985 at have transporteret til og i Belgien at have besiddet konfektionsbeklaedning fra Frankrig, men af ukendt oprindelse, uden at have fremlagt de fornoedne dokumenter i forbindelse med varernes indfoerelse i Belgien.

3 Straffesagen blev rejst mod de tiltalte paa baggrund af en undersoegelse, der blev gennemfoert i faellesskab af de belgiske told- og afgiftsmyndigheder og af direction nationale des enquêtes douanières françaises (told- og afgiftsefterforskningen i Frankrig, herefter »DNED«). I forbindelse med denne undersoegelse meddelte DNED ved telex af 13. marts 1985 de belgiske myndigheder sine resultater paa grundlag af de husundersoegelser, som DNED havde gennemfoert hos visse tiltalte personer, nemlig:

»1. Udsmugling af toej (oprindelse: Frankrig, destination: Belgien, navnlig Bruxelles), skoennet vaerdi: 5 000 000 FF i det ikke-foraeldede tidsrum.

2. Indsmugling af andet toej (af spansk oprindelse, stammende fra Belgien) beregnet til forskellige kunder i Paris, skoennet vaerdi 2 000 000 FF.«

4 Paa baggrund af disse undersoegelsesresultater ivaerksatte det belgiske Finansministerium en strafferetlig forfoelgning af de tiltalte ved Tribunal correctionnel de Tournai og stillede desuden krav om betaling af toldafgift af de paagaeldende indfoersler med den begrundelse, at eftersom dokument T2 eller T2L, der er omhandlet i henholdsvis forordning nr. 222/77 og nr. 223/77, som fandt anvendelse paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, ikke var blevet fremlagt, kunne de tiltalte ikke foere bevis for, at de varer, som var blevet indfoert i Belgien, havde oprindelse i Faellesskabet.

5 Ved dom af 9. februar 1993 udtalte Tribunal correctionnel - idet den fastslog, at straffesagen var foraeldet - at de faktiske omstaendigheder, der blev gjort gaeldende, var blevet godtgjort, og doemte derfor 28 af de tiltalte til betaling af toldafgifter med tillaeg af morarenter.

6 20 af de doemte bestred, at de kraevede toldafgifter skulle betales, da varerne ifoelge dem havde oprindelse i Faellesskabet, og de har derfor ivaerksat appel af afgoerelsen ved Cour d'appel de Mons og har herved som bevis for varernes oprindelse henvist til det telex af 13. marts 1985 fra DNED, hvori varernes franske oprindelse var omtalt.

7 Idet den forelaeggende ret var stillet over for de tiltaltes synspunkt paa den ene side og paa den anden side det belgiske finansministeriums opfattelse om, at fremlaeggelse af et T2- eller T2L-dokument er den absolut eneste maade at bevise varernes faellesskabskarakter paa, har retten besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Er faellesskabsforordningerne nr. 222/77 og nr. 223/77, der fastsaetter princippet om, at beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2, henholdsvis T2L, i overensstemmelse med EOEF-traktatens artikel 9 og 10, og er forordningerne forenelige med artikel 37, stk. 2, og artikel 39, stk. 2, i forordning nr. 222/77, som tillaegger resultatet af undersoegelser foretaget af en medlemsstats kompetente myndigheder samme beviskraft som resultatet af undersoegelser foretaget af de kompetente myndigheder i de oevrige medlemsstater?«

8 Henset til dets ordlyd og indhold boer dette spoergsmaal opdeles i to.

Det foerste spoergsmaal

9 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om det i forordning nr. 222/77 og nr. 223/77 fastsatte princip om, at beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2 eller T2L, er i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 9 og 10.

10 Det bemaerkes i den henseende, at forordning nr. 222/77 foreskriver to procedurer for faellesskabsforsendelse. Som det fremgaar af forordningens artikel 1, stk. 2, finder den foerste procedure, benaevnt »ekstern faellesskabsforsendelse«, hovedsageligt anvendelse paa varer, der ikke opfylder betingelserne i traktatens artikel 9 og 10, dvs. paa varer fra tredjelande, som ikke befinder sig i fri omsaetning i Faellesskabet. Det fremgaar af samme forordnings artikel 1, stk. 3, at den anden procedure, benaevnt »intern faellesskabsforsendelse«, hovedsageligt finder anvendelse paa varer, der opfylder betingelserne i traktatens artikel 9 og 10, dvs. paa varer, der har oprindelse i medlemsstaterne, eller som befinder sig i fri omsaetning i Faellesskabet, og som benaevnes »faellesskabsvarer«.

11 Ifoelge artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 222/77 skal varer, der skal transporteres efter reglerne om ekstern faellesskabsforsendelse, angives til forsendelse i en T1-angivelse.

12 Hvad angaar intern faellesskabsforsendelse foreskriver artikel 39 i forordning nr. 222/77 de bevismidler, der gaelder for denne type forsendelse, og i artikel 39, stk. 1, er det bestemt, at varer, der skal transporteres efter reglerne om intern faellesskabsforsendelse, skal angives til forsendelse i en T2-angivelse.

13 Eftersom der i forordning nr. 222/77 er angivet visse tilfaelde, hvor ordningen om faellesskabsforsendelse ikke er obligatorisk, henhoerer faellesskabsvarer, der i disse tilfaelde ikke transporteres efter reglerne om intern faellesskabsforsendelse, under forordning nr. 223/77, hvis artikel 1, stk. 8, foreskriver anvendelse af T2L-dokumentet, hvis indhold svarer til T2-dokumentet for intern faellesskabsforsendelse, som bevismiddel.

14 I artikel 9 i forordning nr. 222/77 bestemmes endvidere foelgende: »Naar bestemmelserne i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab angaaende frie varebevaegelser i de tilfaelde, der omhandles i denne forordning, kun anvendes, saafremt der forelaegges et dokument for intern faellesskabsforsendelse, der er udstedt som bevis for varernes karakter af faellesskabsvarer, vil vedkommende kunne faa dette dokument udstedt efterfoelgende hos de kompetente myndigheder i afgangsmedlemsstaten, naar der foreligger skellig grund hertil.« I en tilsvarende bestemmelse, artikel 71, i gennemfoerelsesforordning nr. 223/77 er det ligeledes bestemt, at T2L-dokumentet kan udstedes efterfoelgende.

15 Som Domstolen bemaerkede i dom af 7. marts 1990 i sagen Trend-Moden Textilhandels (sag C-117/88, Sml. I, s. 631, praemis 19), indeholder traktatens artikel 9 og 10 ikke regler om bevismidler eller bevisbyrden for en vares faellesskabskarakter. Artiklerne overlader det til den afledte faellesskabsret at regulere disse spoergsmaal.

16 Hvad angaar disse bevismidler indfoerer forordning nr. 222/77 og nr. 223/77 den regel, at beviset for en vares faellesskabskarakter, medmindre der er foreskrevet undtagelse, udelukkende skal foeres ved fremlaeggelse af et T2-dokument eller et T2L-dokument (jf. ovennaevnte dom i sagen Trend-Moden Textilhandels, praemis 14, og dom af 22.3.1990, sag C-83/89, Houben, Sml. I, s. 1161, praemis 17).

17 For saa vidt angaar bevisbyrden fremgaar det af bestemmelserne i forordning nr. 222/77, at opgaverne i forbindelse med begaeringer om udstedelse af disse dokumenter, i forbindelse med de fornoedne angivelser og de oevrige formaliteter, der skal overholdes, saavel som fremlaeggelsen af de paagaeldende dokumenter for de kompetente myndigheder samt ansvaret for, at forsendelsen gennemfoeres i overensstemmelse med reglerne, som hovedregel paahviler vedkommende part eller hans repraesentant [artikel 11, litra a), artikel 12, stk. 3, og artikel 13]. Disse bestemmelser, der er indeholdt i afsnit II vedroerende ekstern faellesskabsforsendelse i forordning nr. 222/77, finder ligeledes anvendelse paa intern faellesskabsforsendelse i medfoer af artikel 39, stk. 2, i forordning nr. 222/77, hvori det bestemmes, at for intern faellesskabsforsendelse gaelder bestemmelserne i afsnit II tilsvarende, saafremt der ikke i artikel 40 og 41 er bestemt andet. Forordning nr. 223/77 indeholder for oevrigt tilsvarende bestemmelser, der finder anvendelse paa T2L-dokumentet.

18 Som Domstolen udtalte i ovennaevnte dom i sagen Trend-Moden Textilhandels, praemis 20, er den beskrevne ordning begrundet i noedvendigheden af at lette varebevaegelserne inden for Faellesskabet, hvilket udgoer et af de grundlaeggende principper for det faelles marked. Det ligger inden for dette formaal og kan derfor ikke anses for stridende mod traktatens artikel 9 og 10, at der for de erhvervsdrivende, som principielt skal baere bevisbyrden, stilles ensartede og simple bevismidler til raadighed for varernes faellesskabskarakter, idet de samtidig indroemmes mulighed for endog at fremlaegge disse beviser efter overskridelsen af graensen.

19 Herefter boer det foerste spoergsmaal besvares med, at det i forordning nr. 222/77 og nr. 223/77 fastsatte princip om, at beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2 eller T2L, er i overensstemmelse med traktatens artikel 9 og 10.

Det andet spoergsmaal

20 Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentlige oplyst, om det, uafhaengigt af besvarelsen af det foerste spoergsmaal, efter artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77 - ud over ved T2- og T2L-dokumenterne - desuden er tilladt at foere bevis for en vares faellesskabskarakter paa grundlag af »resultatet af undersoegelser foretaget af en medlemsstats kompetente myndigheder i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse«.

21 Ifoelge artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77, der omhandler ekstern faellesskabsforsendelse, men som i medfoer af forordningens artikel 39, stk. 2, ligeledes finder anvendelse paa reglerne om intern faellesskabsforsendelse, har resultatet af undersoegelser foretaget af en medlemsstats kompetente myndigheder i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse samme beviskraft i de oevrige medlemsstater som resultatet af undersoegelser foretaget af de kompetente myndigheder i disse medlemsstater.

22 Selv om det efter denne bestemmelse ikke er udelukket, at en medlemsstats kompetente myndigheders undersoegelsesresultater kan vedroere en vares faellesskabskarakter, bemaerkes det, at den ikke kan anses for at udgoere en undtagelse fra det ovennaevnte princip, hvorefter beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med dokument T2 eller T2L.

23 Bortset fra de i forordning nr. 222/77 udtrykkeligt foreskrevne undtagelser, herunder bl.a. transport ad luftvejen (artikel 45), gennem roerledninger (artikel 46) og undtagelserne for varer indeholdt i rejsendes bagage (artikel 49), kan en medlemsstats kompetente myndigheders undersoegelsesresultater ikke anvendes som bevis for en vares faellesskabskarakter, da man herved ville genindfoere en samtidig anvendelse af nationale administrative procedurer, hvilket den i sagen omhandlede ordning - som det fremgaar af niende betragtning til forordningen - netop har formaal at undgaa. Det ville saaledes stride mod formaalet med den paagaeldende ordning at laegge til grund, at saadanne resultater kunne erstatte T2- og T2L-dokumenterne; dette formaal er, som Domstolen udtalte i ovennaevnte dom i sagen Trend-Moden Textilhandels, praemis 16, at lette transporten af varer inden for Faellesskabet ved forenkling og standardisering af formaliteterne ved overskridelse af de indre graenser.

24 Denne fortolkning stoettes for oevrigt af artikel 9 i forordning nr. 222/77 og artikel 71 i forordning nr. 223/77, der omhandler efterfoelgende udstedelse af T2-, henholdsvis T2L-dokumentet. Som Domstolen bemaerkede i ovennaevnte dom i sagen Trend-Moden Textilhandels, praemis 15, udtrykker disse bestemmelser faellesskabslovgivers hensigt, nemlig at udelukke andre bevismidler og samtidig lette ansoegerens opgave.

25 Det skal tilfoejes, at det efter artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77 kraeves, at medlemsstaternes kompetente myndigheders resultater skal vaere opnaaet paa grundlag af undersoegelser af varer, der transporteres i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse, baade intern og ekstern. Heraf foelger, at beviskraften af saadanne resultater afhaenger af, om varer som de, der er omhandlet i hovedsagen, er omfattet af reglerne om intern faellesskabsforsendelse. Dette kan imidlertid ikke vaere tilfaeldet for saa vidt angaar varer, der ikke ledsages af en angivelse til forsendelse i en T2- eller T2L-angivelse.

26 Herefter boer det andet spoergsmaal besvares med, at det efter artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77 ikke er tilladt at foere bevis for en vares faellesskabskarakter paa grundlag af resultatet af undersoegelser foretaget af en medlemsstats kompetente myndigheder i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

27 De udgifter, der er afholdt af den belgiske og den tyske regering, af Raadet for Den Europaeiske Union og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Fjerde Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Cour d'appel de Mons, ved dom af 28. juni 1996, for ret:

1) Det princip, der er fastsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13. december 1976 om faellesskabsforsendelse og i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 223/77 af 22. december 1976 om gennemfoerelsesbestemmelser vedroerende faellesskabsforsendelse og regler om forenkling af denne, hvorefter beviset for en vares faellesskabskarakter - bortset fra de foreskrevne undtagelser - udelukkende kan foeres med forsendelsesdokument T2 eller T2L, er i overensstemmelse med EF- traktatens artikel 9 og 10.

2) Efter artikel 37, stk. 2, i forordning nr. 222/77 er det ikke tilladt at foere bevis for en vares faellesskabskarakter paa grundlag af resultatet af undersoegelser foretaget af en medlemsstats kompetente myndigheder i medfoer af reglerne om faellesskabsforsendelse.