Appel iværksat den 19. september 2018 af CSTP Azienda della Mobilità SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 11. juli 2018 i sag T-186/15, CSTP Azienda della Mobilità mod Kommissionen

(Sag C-587/18 P)

(2018/C 399/35)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: CSTP Azienda della Mobilità SpA (ved avvocati G. Capo og L. Visone)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Asstra Associazione Trasporti

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Det fastslås i henhold til artikel 263 TEUF og 264 TEUF, at Europa-Kommissionens afgørelse af 19. januar 2015 i statsstøttesag Sa.35842 (2014/c) (ex 2012/NN) (for 4 951 838,25 EUR) er ugyldig og uvirksom i sin helhed, for så vidt det heri fastslås, at de beløb, som er tildelt som kompensation for forpligtelserne til offentlig tjeneste i henhold til forordning (EØF) nr. 1191/69 (tildeling af kompensation i medfør af artikel 11 for tarifpligten i den offentlige sektor for lokaltransport) (1), skal anses for en ikke-anmeldt foranstaltning, der udgør statsstøtte som omhandlet i traktatens artikel 107, stk. 1, og er uforenelig med det indre marked.

— Det fastslås, at Kommissionens afgørelse af 19. januar 2015 vedrørende statsstøttesag Sa.35842 (2014/c) (ex 2012/NN) (4 951 838,25 EUR) i henhold til artikel 263 TEUF og 264 TEUF er ugyldig, for så vidt som den fastsætter operationelle foranstaltninger til tilbagesøgning fra den italienske stats side,

— Kommissionen tilpligtes at betale de af C.S.T.P. — Azienda della Mobilità S.p.A. — under særlig administration afholdte omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er støttet på fem anbringender, der skal føre til, at den appellerede dom ophæves.

I. Den appellerede dom er urigtig hvad angår kvalificeringen af den pågældende kompensation som »ny støtte«

Den kompensation, som appellanten blev indrømmet, er en følge af et søgsmål, hvorved Consiglio di Stato i 2009 i henhold til forordning nr. 1191/1969 fastslog denne rettighed for offentlige tjenester med tariffer. Denne dom kunne med sin gyldighed på ingen måde fortolkes som en oprettelse af en kompensationsforanstaltning, idet den blot blev fastslået.

II. Den appellerede doms er urigtig hvad angår den angivelige manglende opfyldelse af Altmark-betingelserne

Kvalificeringen af de offentlige myndigheders økonomiske udbetaling udelukker grundlæggende, at reglerne om statsstøtte finder anvendelse. Henset til egenskaberne ved en modydelse for udførte offentlige tjenester kan der ikke opstå en fortjeneste for den virksomhed, der har udført dem. Der foretages ligeledes en analyse i alle enkeltheder af Altmark-dommen for at godtgøre, at de heri fastsatte principper ikke alle er overholdt.

III. Dommen er urigtig hvad angår bedømmelsen af den økonomiske foranstaltnings forenelighed med EU-statsstøttereglerne: foranstaltningen kunne ikke »fordreje konkurrencen«

Retten tog ikke hensyn til, at markedet for offentlig lokaltransport i Campanien i den for sagen relevante periode (1996-2002) ganske som i dag var lukket for konkurrence, og koncessionerne skabte en eksklusivrettighed. Der kunne således hverken være konkurrence »om markedet« eller »på markedet«.

IV. Den appellerede dom er urigtig, idet den fastslog, at Kommissionens afgørelse havde forrang for den nationale dom, urigtig anvendelse af de processuelle garantier, der er fastsat i forordning nr. 659/99 (2) (forordning nr. 1589/2015 (3) ), og urigtig anvendelse af princippet om den berettigede forventning

Retten tog ikke hensyn til, at den nationale dom var afsagt mere end fem år inden Kommissionens afgørelse. Den af Retten påberåbte retspraksis var derfor ikke relevant, idet der ikke var fortilfælde i dette konkrete tilfælde. Eftersom Consiglio di Stato havde anvendt forordning nr. 1191/69, havde det derimod udøvet det prærogativ, der er forbeholdt denne retsinstans desangående. Kommissionen kunne heller ikke påberåbe sig nogen eksklusiv beføjelse til at træffe denne afgørelse. Det lange tidsrum, der var gået efter den dom, hvorved EU-retten blev anvendt, til Kommissionens afgørelse, styrkede den berettigede forventning. Det kan herved ikke fastslås, at Consiglio di Stato var ubekendt med de anvendte regler, men alene at det havde en anderledes fortolkning end Kommissionen.

V. Dommen er urigtig, idet der er foretaget urigtig anvendelse af forordning nr. 1370/2007 (4) ved vurderingen af støttens forenelighed med EU-lovgivningen, begrundelsesmangel

Kommissionen traf afgørelsen på et urigtigt retsgrundlag, idet forordning nr. 1370/2007 ikke fandt anvendelse, da den trådte i kraft efter afsigelsen af den dom, hvorved Consiglio di Stato fastslog retten til kompensation i medfør af forordning nr. 1191/69.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 af 26.6.1969 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (EFT 1969, s. L 156, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT 1999, L 83, s. 1).

(3) Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13.7.2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EUT 2015, L 248, s. 9).

(4) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 af 23.10.2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EØF) nr. 1107/70 (EUT 2007, L 315, s. 1).