4.

Lad os ikke desto mindre antage, at hverken den månedlige lønseddel eller den »følgeskrivelse«, som udfyldes af administrationen ved hver enkelt tjenestemands tiltræden af tjenesten, udgør akter, der indeholder et klagepunkt, som kan anfægtes ved en rettidigt indbragt administrativ klage. Også under denne forudsætning må den administrative klage betegnes som for sent indgivet, og kravet på dagpenge må afvises fra realitetsbehandling, da der har foreligget en yderligere stillingtagen fra administrationens side, som kunne og skulle have været anfægtet, men som imidlertid ikke er blevet anfægtet af sagsøgeren. Hermed mener jeg den skrivelse, som chefen for tjenestegrenen for administration og vedtægten sendte til Fonti den 11. oktober 1978, altså mere end fire måneder før klagen belv indbragt. I denne skrivelse meddelte chefen for tjenestegrenen sagsøgeren, at forvaltningscheferne, som havde holdt møde den 15. september 1978 for at løse visse fælles problemer for de tre institutioner vedrørende forholdet til personalet på ensartet måde, havde besluttet, at det ikke kunne anses for bevist, at en forandring af bopæl havde fundet sted som følge af udnævnelsen til tjenestemand (idet dette er den nødvendige betingelse for tildeling af dagpenge), når tjenestemanden allerede havde bosat sig på tjenestestedet to måneder før sin ansættelse. Underskriveren af skrivelsen sluttede denne med ordene: »Jeg beklager derfor ikke at kunne imødekomme Deres ansøgning« (vedrørende dagpenge). Efter min mening udgør det pågældende dokument en klar og begrundet stillingtagen (ved henvisningen til forvaltningscheferenes afgørelser) og det er derfor afgjort en akt, som skulle have været anfægtet ved en administrativ klage for at undgå, at et senere søgsmål ville blive afvist. Sagsøgeren har indvendt, at skrivelsen indeholdt en afgørelse fra et inkompetent organ og følgelig var en stillingtagen uden betydning for, hvornår den i vedtægtens artikel 90 nævnte frist begynder at løbe. Jeg mener imidlertid, at den pågældende akt ikke er behæftet med en mangel i form af inkompetence, og at selv om den var det, ville det under alle omstændigheder være uden betydning for, hvornår ovennævnte frist begynder at løbe. Hvad angår den påståede inkompetence, vil jeg generelt bemærke, at hver institution har en vidtgående beføjelse til at organisere sin egen funktion og til med dette formål for øje at foretage den interne kompetencefordeling (naturligvis inden for de grænser, som følger af traktaten eller den afledte ret). Men hvad angår Parlamentets administration, udøves den kompetence vedrørende personaleadministration, som ifølge vedtægten tillægges ansættelsesmyndigheden, af præsidiet og af formanden på forslag af generalsektretæren for nogle aspekter af de retlige forhold for tjenestemænd i kategori A (og i meget begrænsede tilfælde for alle tjenestemænd), og af generalsekretæren for alle de øvrige. Generalsekretæren er igen bemyndiget til at delegere gennemførelsesbeføjelser til generaldirektøren for administration. Alt dette fremgår af præsidiets beslutninger af 12. december 1962 og 16. december 1976, hvis ordlyd er vedlagt sagsakterne. Hvad angår den særlige kompetence, der er tildelt chefen for tjenestegrenen for administration og vedtægten, fremgår den af dokumenter fremlagt af Parlamentets advokat på Domstolens opfordring. Det er godtgjort, at den ansvarlige for denne tjenestegren udelukkende er kompetent vedrørende individuelle rettigheder i tilfælde, »hvor beføjelsen til at træffe afgørelse ikke udtrykkeligt er tillagt ansættelsesmyndigheden«, da der »udelukkende er tale om at fastslå objektive retsforhold«. Efter min mening falder den stillingtagen, som chefen for tjenestegrenen for administration og vedtægten gav udtryk for i den citerede skrivelse af 11. oktober 1978, inden for rammerne af disse tilfælde. Han indskrænkede sig nemlig til at fastslå, at de objektive betingelser for et krav på dagpenge ikke var opfyldt. Det må derfor antages, at afgørelsen om at nægte sagsøgeren udbetaling af dagpenge er blevet truffet af det kompetente organ. Selv om der skulle bestå tvivl på dette punkt, kan gyldigheden af afgørelsen i skrivelsen af 11. oktober 1978 ikke diskuteres, fordi den senere stillingtagen fra generaldirektøren for administration, personale og økonomi, som bekræftede det resultat, som chefen for tjenestegrenen var kommet til, har betydning som en bekræftelse med virkning ex tune. Jeg hentyder til skrivelsen fra generaldirektoratet af 27. november 1978 til formanden for personaleudvalget, hvori man ikke alene (også) vedrørende sagsøgerens ansøgning om dagpenge bekræftede, at denne ansøgning ikke kunne imødekommes, men derudover præciserede, at »afslaget med en forskriftsmæssig begrundelse er officielt blevet meddelt« sagsøgeren, idet man med afslag mente den i den citerede skrivelse fra chefen for tjenestegrenen af 11. oktober 1978 indeholdte stillingtagen. Lad mig endelig tilføje, at en eventuel inkompetence hos chefen for tjenestegrenen for administration og vedtægten på grund af de betragtninger, som jeg har redegjort for ovenfor vedrørende den mangel i form af manglende begrundelse, som sagsøgeren øjensynlig vil påberåbe sig vedrørende »følgeskrivelsen«, ikke har nogen indflydelse på, hvornår fristen for at indbringe en klage begynder at løbe.