106

I denne henseende skal der indledningsvis henvises til den kontekst, som Raad van States dom af 1995 og Rechtbanks afgørelse indgik i, samt det præcise indhold og den præcise rækkevidde af denne dom og denne afgørelse, således som dette blev fastslået af Retten i præmis 46-70 i Sison-dommen: »46 Det fremgår af sagens akter, at sagsøgeren, som er filippinsk statsborger, har boet i Nederlandene siden 1987. Efter at den filippinske regering inddrog hans pas i september 1988, indgav han en begæring om at blive anerkendt som flygtning og få opholdstilladelse i Nederlandene af humanitære grunde. Denne begæring blev afslået ved afgørelse truffet af statssekretæren for justitsanliggender (herefter »statssekretæren«) den 13. juli 1990 på grundlag af Genèvekonventionens artikel 1 F […] 47 Da sagsøgerens anmodning om ændring af denne afgørelse blev stiltiende afslået af statssekretæren, anlagde han sag ved Raad van State (øverste forvaltningsdomstol, Nederlandene) til prøvelse af dette stiltiende afslag. 48 Ved dom af 17. december 1992 (herefter »Raad van States dom af 1992«) annullerede Raad van State nævnte stiltiende [afslag]. Denne ret fandt i det væsentlige, at statssekretæren ikke i tilstrækkelig grad havde angivet, hvilke formodede handlinger fra sagsøgerens side, der havde ledt denne frem til den konklusion, at sagsøgeren var omfattet af Genèvekonventionens artikel 1 F. I denne forbindelse fremhævede Raad van State, at de dokumenter, som denne ret havde modtaget som fortroligt materiale fra statssekretæren, ikke bibragte tilstrækkelig klarhed i denne henseende. Eftersom denne mangel på klarhed, henset til de omhandlede dokumenters fortrolige karakter, ikke kunne afhjælpes ved en kontradiktorisk høring af parterne, fandt Raad van State, at de oplysninger, som de indeholdt, for så vidt som de ikke var klare, ikke kunne fortolkes til ugunst for sagsøgeren. 49 Ved afgørelse af 26. marts 1993 afslog statssekretæren på ny sagsøgerens anmodning om ændring af dennes afgørelse af . Dette afslag blev principalt begrundet med henvisning til Genèvekonventionens artikel 1 F og subsidiært med henvisning til artikel 15, stk. 2, i Vreemdelingenwet (den nederlandske udlændingelov), henset til den nederlandske stats grundlæggende interesser, nemlig Nederlandenes integritet og troværdighed som suveræn stat, navnlig i relation til landets ansvar over for andre stater. 50 Sagsøgeren indbragte sagen for Raad van State, som ved dom af 21. februar 1995 (herefter »Raad van States dom af 1995«) annullerede statssekretærens afgørelse af . 51 I denne dom fastslog Raad van State, at statssekretærens afgørelse var baseret på følgende omstændigheder: — en skrivelse fra Binnenlandse Veiligheidsdienst (Nederlandenes interne sikkerhedstjeneste, herefter »BVD«) af 3. marts 1993, hvoraf det fremgik, dels at sagsøgeren var officiel formand for og leder af det filippinske kommunistiske parti (herefter »CPP«), dels at CPP’s militære gren, NPA, var underordnet CPP’s centralkomité og dermed sagsøgeren — BVD’s konstateringer af, dels at sagsøgeren var den faktiske leder af NPA, dels at NPA — og dermed den pågældende — var ansvarlig for et stort antal terrorhandlinger i Filippinerne. 52 Raad van State anførte følgende eksempler på sådanne terrorhandlinger, som statssekretæren havde givet i afgørelsen af 26. marts 1993: — drab på 40 indbyggere (overvejende forsvarsløse kvinder og børn) i landsbyen Digos på øen Mindanao (Filippinerne) den 25. juni 1989 — nedskydning af fjorten personer, hvoraf seks var børn, i landsbyen Dipalog (Filippinerne) i august 1989 — henrettelsen af fire indbyggere i landsbyen Del Monte (Filippinerne) den 16. oktober 1991. 53 Raad van State anførte endvidere, at statssekretæren havde henvist til de udrensninger, der havde fundet sted i 1985 inden for CPP og NPA, under hvilke det ansloges, at 800 af disse organisationers medlemmer var blevet dræbt uden nogen form for rettergang. 54 Endelig anførte Raad van State, at BVD ifølge statssekretæren endvidere havde konstateret, at CPP og NPA opretholdt kontakter til terrororganisationer over hele verden, og at der tillige var blevet observeret personlige kontakter mellem sagsøgeren og repræsentanter for disse organisationer. 55 Raad van State gjorde sig derefter i henhold til en særlig procedure bekendt med visse fortrolige dele af statssekretærens sagsakter samt nogle »operationelle forhold«, som skrivelsen fra BVD til Raad van State af 3. marts 1993 (præmis 51 ovenfor) var baseret på. 56 På grundlag af ovennævnte forhold kendte Raad van State herefter følgende for ret: »[Raad van State finder det på grundlag af ovennævnte forhold tilstrækkeligt sandsynliggjort, at [sagsøgeren] på tidspunktet for afgørelsen [af 26. marts 1993] var formand for og leder af CPP. Desuden begrunder akterne den konklusion, at NPA er underordnet CPP’s centralkomité, og den konklusion, at [sagsøgeren] på tidspunktet for afgørelsen [af ] i det mindste forsøgte at udøve den faktiske ledelse af NPA fra Nederlandene. [Raad van State] finder det ligeledes alene på grundlag af offentlige kilder såsom Amnesty Internationals rapporter, tilstrækkeligt sandsynliggjort, at NPA er ansvarlig for et stort antal terrorhandlinger i Filippinerne. Akterne danner desuden et faktisk grundlag for at slutte, at [sagsøgeren] i det mindste har forsøgt at lede ovennævnte aktiviteter i Filippinerne, som NPA er ansvarlig for. Det fremgår ligeledes af de fremlagte akter, at der eksisterer et faktisk grundlag, der begrunder [statssekretærens] opfattelse, hvorefter CPP og NPA opretholder kontakter med terrororganisationer over hele verden, og hvorefter der har været personlige kontakter mellem [sagsøgeren] og repræsentanter for sådanne organisationer. De omhandlede akter giver derimod ikke et tilstrækkeligt faktisk grundlag for at slutte, at [sagsøgeren] har ledet de omhandlede operationer og er ansvarlig for dem i en sådan grad, at der kan antages at foreligge overbevisende grunde til at antage, at [sagsøgeren] faktisk har begået de alvorlige forbrydelser, som er omhandlet [i Genèvekonventionens artikel 1 F]. I denne henseende tog [Raad van State], således som [Raad van State] allerede havde gjort i dom af , udtrykkeligt hensyn til, at [Genèvekonventionens] artikel 1 F skal fortolkes restriktivt. Derfor er [Raad van State] af den opfattelse, at [statssekretæren] ikke på grundlag af ovennævnte akter kunne antage, at [sagsøgeren] skulle nægtes beskyttelse i henhold til [Genève]konventionen«. 57 Raad van State fastslog i øvrigt, at sagsøgeren havde rimelig grund til at frygte at blive forfulgt, hvis han blev sendt tilbage til Filippinerne, og at han derfor skulle anses for at være flygtning i henhold til Genèvekonventionens artikel 1 A, nr. 2. 58 Raad van State undersøgte herefter, om der var grundlag for statssekretærens subsidiære begrundelse for at nægte sagsøgeren ophold i Nederlandene af ud fra almene hensyn i henhold til Vreemdelingenwets artikel 15, stk. 2. 59 I denne henseende fastslog Raad van State bl.a. følgende: »Selv om [Raad van State] anerkender betydningen af de hensyn, som [statssekretæren] har gjort gældende, henset til bl.a. til de indicier, som han har anført for, at der består personlige kontakter mellem [sagsøgeren] og repræsentanter for terrororganisationer, kan dette ikke begrunde, at Vreemdelingenwets artikel 15, stk. 2, påberåbes, hvis der ikke er sikkerhed for, at [sagsøgeren] vil kunne indrejse i et andet land end Filippinerne. Den omstændighed, at en sådan afvisning af [sagsøgeren] skal anses for at være i strid med artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, er til hinder herfor.« 60 Efter denne dom afslog statssekretæren endnu en gang, ved afgørelse af 4. juni 1996 sagsøgerens anmodning om ændring af afgørelsen af . Statssekretæren anordnede, at sagsøgeren skulle forlade Nederlandene, men besluttede, at han ikke skulle tilbagesendes til Filippinerne, så længe han havde grund til at frygte forfølgelse som omhandlet i Genèvekonventionen eller en behandling, som var i strid med artikel 3 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK). 61 Ved afgørelse af 11. september 1997 […] frifandt Rechtbank statssekretæren i en sag, som sagsøgeren havde anlagt til prøvelse af dennes afgørelse af . 62 Under sagen for Rechtbank blev alle dokumenter vedrørende BVD’s undersøgelse af sagsøgerens aktiviteter i Nederlandene, herunder denne tjenestes skrivelse til statssekretæren af 3. marts 1993 (præmis 51 ovenfor) samt de operationelle forhold, som den var baseret på, meddelt som fortroligt materiale til Rechtbank. Rechtbanks præsident gjorde sig bekendt hermed efter en særlig procedure. På grundlag af den rapport, som præsidenten udfærdigede, fastslog Rechtbank, at det var lovligt at begrænse sagsøgerens adgang til disse. Da denne havde givet samtykke hertil, som foreskrevet ved lov, tog Rechtbank ikke desto mindre hensyn til disse dokumenter ved afgørelsen af sagen. 63 Herefter tog Rechtbank stilling til, om den for denne ret anfægtede afgørelse kunne opretholdes, for så vidt som der herved blev givet afslag på at give sagsøgeren adgang til indrejse som flygtning og give ham en opholdstilladelse. 64 Hvad angår de faktiske omstændigheder, som skulle danne grundlag for afgørelsen, henviste Rechtbank til Raad van States dom af 1995. 65 På grundlag af denne dom fandt Rechtbank, at det skulle anses for godtgjort, at Genèvekonventionens artikel 1 F ikke kunne finde anvendelse på sagsøgeren, at denne nærede velbegrundet frygt for at blive forfulgt som omhandlet i denne konventions artikel 1 A og i Vreemdelingenwets artikel 15, og at EMRK’s artikel 3 var til hinder for, at sagsøgeren direkte eller indirekte blev tilbagesendt til sit oprindelsesland. 66 Rechtbank undersøgte herefter spørgsmålet, om Raad van States dom af 1995 gav statssekretæren mulighed for at nægte at give sagsøgeren adgang til indrejse som flygtning i henhold til Vreemdelingenwets artikel 15, stk. 2, hvorefter »der […] kun [kan] ske afvisning ud fra vægtige almene hensyn, hvis afvisningen indebærer, at udlændingen er tvunget til umiddelbart at rejse til et land, som er omfattet af stk. 1«, mens det ikke var lykkedes statssekretæren at sikre, at sagsøgeren havde adgang til indrejse i et andet land end Filippinerne. 67 I denne forbindelse citerede Rechtbank den i præmis 59 ovenfor gengivne præmis i Raad van States dom af 1995 i sin helhed. 68 Herefter tog Rechtbank stilling til spørgsmålet, om statssekretæren i den foreliggende sag med rette havde udnyttet sin adgang til at fravige reglen om, at en udlænding normalt gives adgang til indrejse som flygtning i Nederlandene, når den pågældende nærer en velbegrundet frygt for at blive forfulgt som omhandlet i Genèvekonventionens artikel 1 A, og der ikke eksisterer noget andet land, der vil tage imod den pågældende som asylansøger, hvilket efter Rechtbanks opfattelse svarede til omstændighederne i den foreliggende sag. I denne henseende fastslog Rechtbank følgende: »[Rechtbank] finder, at [statssekretæren] ikke kan hævdes ikke at have udnyttet denne beføjelse på rimelig måde over for [sagsøgeren], henset til »den nederlandske stats grundlæggende interesser, nemlig Nederlandenes integritet og troværdighed som suveræn stat, navnlig for så vidt angår landets ansvar over for andre stater«, som ligeledes er anerkendt af [Raad van State]. De faktiske omstændigheder, som [Raad van State] baserede denne bedømmelse på, har også for Rechtbank afgørende betydning. Det er ikke blevet fastslået, at [statssekretæren] burde have tillagt disse faktiske omstændigheder en anden betydning på det tidspunkt, hvor [den i den foreliggende sag omhandlede afgørelse] blev truffet. Det af [sagsøgeren] anførte vedrørende ændringen af den politiske situation i Filippinerne og vedrørende hans rolle i forhandlingerne mellem de filippinske myndigheder og [CPP] ændrer ikke herved, henset til, at de afgørende grunde er baseret på andre faktiske omstændigheder, således som det fremgår af [Raad van States] dom.« 69 Rechtbank frifandt derfor statssekretæren i den sag, som sagsøgeren havde anlagt til prøvelse af dennes afgørelse, for så vidt angår afslaget på at give ham adgang til indrejse som flygtning i Nederlandene. 70 Rechtbank frifandt ligeledes statssekretæren for så vidt angår afslaget på at give ham en opholdstilladelse. Særligt med hensyn til spørgsmålet, om statssekretæren havde truffet afgørelsen efter en rimelig afvejning af de foreliggende hensyn henviste Rechtbank til sin ovenfor i præmis 68 gengivne konklusion og tilføjede, at statssekretæren med rette havde tillagt de af sagsøgeren i denne henseende påberåbte hensyn mindre vægt.«