Han anfører for det første, at det allerede fremgår af de gentagne ændringer af den pågældende ordning, at administrationen altid har tilstræbt en passende affattelse af bestemmelsen for på rimelig måde at løse de tilfælde, der krævede en forhøjelse til det dobbelte af den øvre grænse for uddannelsestillægget. Først artikel 4, stk. 5, i de »Generelle gennemførelsesbestemmelser for tildeling af uddannelsestillæg«, der svarer til den nugældende artikel 3, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, har ført til en afklaring med henblik på den af ham forsvarede fortolkning. Desuden har administrationen selv i en intern udtalelse (IX-1674/F-Note til medlemmerne af Kommissionen) erklæret, at den pågældende bestemmelse er tvetydig. Den omstændighed, at Kommissionen længe ikke har haft klart kendskab til indholdet af denne ordning, kan endvidere udledes af det forhold, at Kommissionen først kort tid inden anlæggelsen af sagen har henledt sagsøgers opmærksomhed på vedtægtens artikel 67, stk. 3, der hjemler mulighed for fordobling af børnetilskuddet, når det pågældende barn påfører tjenestemanden betydelige udgifter som følge af et mentalt eller fysisk handicap. Denne senere oplysning udgør ifølge sagsøger en krænkelse af princippet om god forvaltning.

Jeg mener ikke, at disse argumenter er overbevisende. Det er ganske vist rigtigt, at den pågældende bestemmelse blev ændret flere gange, men det må dog, hvis vi gennemgår disse ændringer, fastslås, at bestemmelsen stedse er blevet affattet mere præcist. Mens den oprindelige version alene betingede forhøjelsen til det dobbelte af den øvre grænse for uddannelsestillægget af, at der var en bestemt afstand mellem skolen og tjenestestedet, foreskrev den på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen gældende version allerede udtrykkeligt, at tjenestestedet skulle ligge mindst 50 km fra en Europa-skole eller en skole, hvor undervisningen foregik på tjenestemandens sprog, idet det var en betingelse, at barnet faktisk var indskrevet ved skolen. Den nugældende version præciserer desuden denne bestemmelse således, at det ikke er tilstrækkeligt, at barnet er indskrevet i en skole, hvor undervisningen foregår på dets modersmål, der ligger mere end 50 km fra tjenestestedet, men at barnets frekventeren af denne skole skal ske af tvingende pædagogiske grunde, der er behørigt dokumenteret. Bestemmelsens ordlyd er derfor tilstrækkelig klar. Under alle omstændigheder fremgår det heraf entydigt, at en fordobling af det højeste beløb kun kommer i betragtning, når barnet er indskrevet ved en skole, der ligger mere end 50 km fra tjenestemandens tjenestested. De »generelle gennemførelsesbestemmelser« til den i 1977 gældende version, som sagsøgeren har påberåbt sig, bestemmer heller ikke noget andet, ganske bortset fra, at sådanne gennemførelsesbestemmelser ikke kan give grundbestemmelsens klare tekst et andet indhold.

Det interne kommissionsdokument, som sagsøgeren har nævnt, kan heller ikke danne grundlag for holdbare slutninger vedrørende fortolkningen af den pågældende bestemmelse. Det drejer sig herved blot om en intern meddelelse, der desuden henviser til den version, der gjaldt forud for den nu gældende, og som ikke indeholdt kriteriet vedrørende tvingende pædagogiske grunde, men dog foreskrev en mindsteafstand på 50 km.

Når Kommissionen under henvisning til den klare ordlyd af artikel 3, stk. 3, i bilag VII til vedtægten afviste anmodningen, kan det ikke heraf udledes, at den ikke havde klart kendskab til indholdet af denne bestemmelse eller det ved vedtægten indførte system med tillæg. Den påståede sene henvisning til andre retsgrundlag for anmodningen kunne under alle omstændigheder ikke udgøre en krænkelse af omsorgspligten. Som det kan udledes af sagsakterne, har sagsøgeren allerede den 30. marts 1978 indgivet en andmodning om forhøjelse til det dobbelte af børnetilskuddet og havde således senest på dette tidspunkt kendskab til denne mulighed. Efter en lægeundersøgelse inden for rammerne af denne fremgangsmåde viste det sig imidlertid, at de i vedtægtens artikel 67, stk. 3, opstillede betingelser om et mentalt eller fysisk handicap ikke var opfyldt. Derfor blev anmodningen afvist ved skrivelse af 22. november 1978 fra Kommissionens generaldirektorat for Personale og administration. Disse omstændigheder beviser, at Kommissionen ikke kan have gjort sig skyldig i en krænkelse af omsorgspligten, idet den ikke — hvilket begivenhederne senere har vist — henviste sagsøgeren til denne udsigtsløse fremgangsmåde.