ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Frontex tilpligtes at erstatte den skade, som sagsøgerne har lidt, eftersom de ikke fik mulighed for at indgå den udbudte kontrakt, hvilken skade ifølge sagsøgerne ex aequo et bono beløber sig til femogfirstusinde EUR (85 000 EUR) med renter regnet fra datoen for afsigelsen af denne dom, eller et hvilket som helst andet beløb, som Retten måtte finde passende.
3.

Tredje anbringende om, at Rådet ikke har opfyldt det kriterium for at opføre sagsøgerne på listen, som er fastsat i artikel 1 i Rådets afgørelse 2011/172/FUSP af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten (EUT L 76, s. 63) (med ændringer) og artikel 2 i Rådets forordning (EU) nr. 270/2011 af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten (EUT L 76, s. 4) (med ændringer). Sagsøgerne hævder, at de ikke er blevet »identificeret som ansvarlige« for uretmæssig tilegnelse af den egyptiske stats midler eller menneskerettighedskrænkelser i Egypten eller som en person med tilknytning til personer, der på korrekt vis er blevet identificeret således.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 429/28

Sag anlagt den 22. oktober 2015 — CEVA mod Kommissionen

(Sag T-601/15)

(2015/C 429/36)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) (Pleubian, Frankrig) (ved advokat E. De Boissieu)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionen tilpligtes at betale CEVA et beløb på 59 103,21 EUR i overensstemmelse med Grant Agreement

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har ved dette søgsmål nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale den første rate af det finansielle bidrag, der er tildelt i henhold til SEABIOPLAS-kontrakten og dens tilskudsaftale (»Grant Agreement«) vedrørende et projekt om forskning og teknologisk udvikling inden for »Alger fra bæredygtig akvakultur som råvare til bionedbrydeligt biobaseret plastik«, efter en modregning foretaget af Kommissionen af egen drift for det samme beløb med henblik på inddrivelse, i henhold til nogle konklusioner fra en finansiel revision foretaget af OLAF, af nogle beløb, der var udbetalt til sagsøgeren inden for rammerne af PROTOP-kontrakten.

Til støtte for sit søgsmål fremsætter sagsøgeren i det væsentligste et enkelt anbringende vedrørende fejl begået af Kommissionen, som var til hinder for inddrivelse af fordringer ved modregning i beløb, som var udbetalt af Kommissionen til sagsøgeren. Sagsøgeren gør i denne forbindelse i det væsentligste gældende, at betingelserne for modregning ikke er opfyldt. Først og fremmest er Kommissionens fordring mod sagsøgeren hverken sikker eller forfalden. Endvidere har Kommissionen ikke overholdt artikel 87, stk. 2, om inddrivelse af fordringer ved modregning og artikel 88 om inddrivelsesproceduren ved manglende frivillig betaling i Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 1268/2012 af 29. oktober 2012 om gennemførelsesbestemmelser til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget. Endelig anfører sagsøgeren, at Kommissionen i denne forbindelse ikke har noget kontraktretligt krav mod denne. Såfremt Retten finder modregningen begrundet, gør sagsøgeren subsidiært gældende, at en fuldstændig tilbagebetaling af den støtte, som sagsøgeren har modtaget, er i strid med proportionalitetsprincippet og udgør en ugrundet berigelse for Kommissionen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/32

Appel iværksat den 28. september 2015 af LM til prøvelse af Personalerettens kendelse af 14. juli 2015 i sag F-109/14, LM mod Kommissionen

(Sag T-560/15 P)

(2015/C 414/42)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: LM (Ispra, Italien) (ved advokat L. Ribolzi)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er iværksat til prøvelse af Personalerettens kendelse af 14. juli 2015 (sag F-109/14), hvorved den frifandt Europa-Kommissionen i et søgsmål, som appellanten havde anlagt med påstand om, at Kommissionen pålægges at betale sagsøgeren 35 % af den alderspension, som hendes tidligere ægtefælle modtog ved hans død, i efterladtepension.

Appellanten har til støtte for sin appel gjort gældende, at Personaleretten ikke vurderede ansøgningen om forhøjelse af pensionen i henhold til artikel 25 i verdenserklæringen om menneskerettigheder og Lissabontraktaten, der anerkender og respekterer ældres ret til et værdigt og uafhængigt liv og til at deltage i det sociale og kulturelle liv.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 414/36

Sag anlagt den 14. oktober 2015 — The Art Company B & S mod KHIM — G-Star Raw (THE ART OF RAW)

(Sag T-593/15)

(2015/C 414/47)

Stævningen affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: The Art Company B & S, SA (Quel, Spanien) (ved advokaterne J. Villamor Muguerza og L. Sánchez Calderón)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: G-Star Raw CV (Amsterdam, Nederlandene)

Oplysninger vedrørende sagen for Harmoniseringskontoret

Ansøger af det omtvistede varemærke: G-Star Raw CV

Det omtvistede varemærke: EF-ordmærket »THE ART OF RAW« — registreringsansøgning nr. 11 093 036

Sagen for Harmoniseringskontoret: Indsigelsessag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 9. juli 2015 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 1980/2014-1)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— Harmoniseringskontoret og EF-varemærkeansøgeren (i fald denne intervenerer) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringende
—

Det anføres i den forbindelse, at det i en af de skrivelser, som sagsøgte sendte til sagsøgeren i begyndelsen af proceduren, blev anført, at hvis de fremlagte eksempler ikke opfyldte de tekniske krav, kunne den bydende fremlægge nye eksempler med henblik på fuldt ud at opfylde kravene. På intet tidspunkt blev sagsøgeren oplyst om, at denne ikke opfyldte kravene, hvorved sagsøgeren ikke fik mulighed for at fremlægge andre eksempler. Sagsøgte har i sin begrundelse for ikke at antage Jema Energy’s bud netop anført, at dennes eksempler ikke opfyldte kravene.
—

Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsøgeren erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren har lidt som følge af Rådets ulovlige pålæggelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren i henhold til følgende ulovlige retsakter fra Rådets: i) Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25. oktober 2010 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP (1), ii) Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 (2), iii) Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (3), iv) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 961/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran (4), v) Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (5).
—

Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagsøgeren erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren har lidt som følge af Rådets ulovlige pålæggelse af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren i henhold til følgende ulovlige retsakter fra Rådet: i) Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25. oktober 2010 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP (1), ii) Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 (2), iii) Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Iran (3), iv) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 961/2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran (4), v) Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (5).
—

Den anfægtede afgørelse er fejlagtigt støttet på artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med artikel 53, stk. 1, litra c), for så vidt som der ikke er risiko for forveksling mellem »basic«-figurmærkerne. Ordet »basic« mangler særpræg.
—

Sagsøgeren gør i denne forbindelse gældende, at generalsekretæren har undladt at træffe sin endelige afgørelse (eller i det mindste har undladt at give sagsøgeren meddelelse herom), på baggrund af hvilken det anfægtede betalingspåkrav blev udstedt. Dette indebærer en helt manglende begrundelse, eller at der slet ikke foreligger nogen endelig retsakt. Betingelserne for, at artikel 14, stk. 2, i regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer kan finde anvendelse, er således ikke opfyldt.
—

Europa-Kommissionens afgørelse af 17. august 2015, forkyndt den 24. august 2015, om at forholde sig passiv i forbindelse med tilvejebringelsen af en europæisk foreningsret i form af et ikke længere offentliggjort lovforslag eller en ændret affattelse inden for lovlige rammer, som sidestiller grænseoverskridende aktiviteter med idéelle formål med foreninger med gevinst for øje, subsidiært i forbindelse med harmoniseringen af de nationale forsamlings- og foreningsrettigheder i forbindelse med grænseoverskridende aktiviteter med idéelle formål, annulleres.
3.

Tredje anbringende, hvorved det gøres gældende, at Kommissionens egentlige hensigt er at fuldbyrde en ulovlig modregning, snarere end at pålægge forebyggende foranstaltninger.
—

Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen og INEA skal pålægges et kontraktretligt ansvar for det tab, som sagsøgeren led som følge af afgørelsen, og at der skal ske tilbagebetaling af et beløb på 581,770 EUR (med tillæg af rente).
1.

Første anbringende, hvorved det gøres gældende, at Kommissionen har anlagt et fejlagtigt skøn ved afgørelsen af, at otte fritagelser fra afgiften på granulater i henhold til Finance Act 2001 ikke indebar selektivitet, og derfor ikke udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og ved fastlæggelsen af det normale beskatningsprincip for afgiften på granulater og formålet med denne i forbindelse med anvendelsen af selektivitetskriteriet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/63

Sag anlagt den 23. oktober 2015 — Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-605/15)

(2016/C 027/80)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøgere: Wirtschaftsvereinigung Stahl (Düsseldorf, Tyskland), Benteler Steel/Tube GmbH (Paderborn, Tyskland), BGH Edelstahl Freital GmbH (Freital, Tyskland), BGH Edelstahl Lippendorf GmbH (Lippendorf, Tyskland), BGH Edelstahl Siegen GmbH (Siegen, Tyskland), Buderus Edelstahl GmbH (Wetzlar, Tyskland), ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi GmbH (Riesa, Tyskland), Friedr. Lohmann GmbH Werk für Spezial- & Edelstähle (Witten, Tyskland), Outokumpu Nirosta GmbH (Krefeld, Tyskland), Rogesa Roheisengesellschaft Saar mbH (Dillingen, Tyskland), Zentralkokerei Saar GmbH (Dillingen), Drahtwerk St. Ingbert GmbH (St. Ingbert, Tyskland), Ilsenburger Grobblech GmbH (Ilsenburg, Tyskland), ThyssenKrupp Electrical Steel GmbH (Gelsenkirchen, Tyskland), ThyssenKrupp Federn und Stabilisatoren GmbH (Hagen, Tyskland), ThyssenKrupp Gerlach GmbH (Homburg, Tyskland), ThyssenKrupp Rasselstein GmbH (Andernach, Tyskland) og Emscher Aufbereitung GmbH (Mühlheim an der Ruhr, Tyskland) (ved advokat H. Janssen)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgerne har med nærværende søgsmål nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1585 af 25. november 2014 (meddelt under nummer C(2014) 8786 om støtteordningen SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) gennemført af Tyskland til støtte for el fra vedvarende energikilder og energiintensive brugere (1).

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne anført fire anbringender, der i det væsentlige er identiske med dem, der er gjort gældende i sag T-319/15, Deutsche Edelstahlwerke mod Kommissionen (2).

(1) EUT L 250, s. 122.

(2) EUT C 302, s. 60.
6.

Sjette anbringende om en retlig fejl derved, at Personaleretten i den appellerede dom lagde til grund, at appellanten havde været forpligtet til at forelægge en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union, med henblik på at få erstatning for, at bedømmelsesrapporten var blevet udarbejdet for sent.
7.

Syvende anbringende: Tilsidesættelse af artikel 23, stk. 2, første punktum, litra a), og artikel 23, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1/2003, sammenholdt med punkt 19, 20 og 25 i bøderetningslinjerne (3) og ligebehandlingsprincippet Det gøres her gældende, at der for samtlige de af bødeafgørelsen omfattede karteller og for samtlige berørte virksomheder blev anvendt en fast omsætningsandel på 16 % ved beregningen af grundbeløbet og et fast hardcore-tillæg på 16 %, selv om såvel de enkelte kartellers struktur som virksomhedernes individuelle deltagelse adskilte sig i væsentlig grad, hvilket var til ugunst for sagsøgerne.
3.

Tredje anbringende: ECHA har i strid med kravene i forordning (EU) nr. 528/2012 undladt at sikre, at der er lige vilkår for de virksomheder, der har deltaget i vurderingsprogrammet for et bestemt stof, og de virksomheder, der har været gratister (free-riders).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 38/74

Sag anlagt den 4. december 2015 — Drugsrus mod EMA

(Sag T-717/15)

(2016/C 038/100)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Drugsrus Ltd (London, Det Forenede Kongerige) (ved barristers M. Howe og S. Ford og solicitor R. Sanghvi)

Sagsøgt: Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA)

Sagsøgerens påstande

— Den afgørelse, som er indeholdt i EMA’s e-mail af 8. oktober 2015, og hvorefter Drugsrus ikke lovligt kan udskifte navnet på et produkt, der er indført som Bretaris Genuair, med Eklira Genuair, annulleres.

— Det Europæiske Lægemiddelagentur tilpligtes at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et enkelt anbringende.

Sagsøgeren har gjort gældende, at EMA har begået en retlig fejl ved at konkludere, at det ikke er lovligt at udskifte navnet på centralt godkendte lægemidler. Drugsrus har anført, at en parallelimportør i henhold til bestemmelserne i TEUF om varernes frie bevægelighed lovligt kan ompakke og/eller udskifte navnet på et produkt til paralleldistribution, hvis en sådan ompakning eller udskiftning af navnet er objektivt nødvendig for, at det indførte produkt kan opnå effektiv adgang til markedet i den indførende medlemsstat.
—

Anbringendets andet led om, at sagsøgte har lidt ikke-økonomisk skade som følge af, at han er blevet opført på listen over personer og enheder, der er berørt af sanktionerne over for Syrien.
—

Appelkammerets afgørelse er til dels støttet på tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift, nemlig undladelsen af at give sagsøgeren mulighed for at blive hørt vedrørende bevismateriale fremlagt af det selskab, der har indgivet ugyldighedsbegæringen.
—

Alternativt annulleres den anfægtede afgørelse, for så vidt den (a) vedrører sagsøgeren, (b) forhindrer Rumænien i at efterkomme kendelsen, (c) pålægger Rumænien at tilbagesøge enhver uforenelig støtte, (d) fastslår, at sagsøgeren skal hæfte solidarisk for tilbagebetalingen af støtte modtaget af enhver af de enheder, der er identificeret i den anfægtede afgørelses artikel 2, stk. 2.
—

Udtalelse fra Agenturet for Samarbejde mellem Energireguleringsmyndigheder nr. 09/2015 af 23. september 2015 vedrørende foreneligheden af de nationale reguleringsmyndigheders afgørelser, der godkender metoderne for fordeling af grænseoverskridende transmissionskapacitet i Central- og Østeuropa, med forordning (EF) nr. 714/2009 og retningslinjerne for administration og fordeling af ledig overførselskapacitet på samkøringslinjerne mellem nationale systemer, der er indeholdt i forordningens bilag I, annulleres.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den fastslår, at der foreligger lighed mellem de ansøgte tjenesteydelser i klasse 40 og de af det ældre varemærke omfattede tjenesteydelser i klasse 40 og at der følgelig er en risiko for forveksling mellem varemærkerne.
1.

Med det første anbringende gøres det gældende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 (1) (herefter »grundforordningen«) ved at identificere og udvælge Amerikas Forenede Stater (herefter »USA«) som det egnede referenceland i denne sag. Denne udvælgelse var baseret på en fejlagtig fortolkning og anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, såvel som på en åbenbart urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder. Subsidiært anvendte Kommissionen grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), åbenbart ukorrekt ved ikke at foretage visse påkrævede justeringer af den normale værdi til trods for, at den valgte USA som referenceland.
—

Appelkammeret begik en fejl ved i afgørelsens punkt 42 at støtte afgørelsen på den omstændighed, at det ældre varemærke har en forøget grad af særpræg for energidrikke.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen har tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 1, eftersom den med urette udelukkede afsætningen af den pågældende vare i normal handel til en uafhængig national kunde med henblik på at fastsætte den normale værdi. Kommissionen gav ikke en tilstrækkelig begrundelse for denne afvisning. Hvis det forudsættes, at årsagen til denne afvisning blot er, at denne afsætning blev eksporteret efter afsætningen (uden sagsøgerens kendskab), er det af Kommissionen anvendte kriterium endvidere ulovligt. Kommissionen skulle have taget hensyn til sagsøgerens hensigt med denne afsætnings endelige bestemmelsessted på tidspunktet for afsætningen. Kommissionen har herved tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 2, idet den afviste national afsætning, alene fordi den senere blev eksporteret af en uafhængig kunde efter afsætningen.
—

Subsidiært — for det tilfælde at Kommissionens afgørelse af 3. september 2015 i sag 2015/4023, hvorved sagsøgeren fik fuldstændigt afslag på aktindsigt i den ikke fortrolige affattelse af Kommissionens afgørelse af 4. december 2013 i kartelsag AT/39914 — EIRD og i indholdsfortegnelsen over Kommissionens akter i denne sag, ikke og for så vidt ikke erklæres ugyldig, fordi og for så vidt som den ikke fortrolige affattelse af Kommissionens afgørelse af 4. december 2013 i kartelsag AT/39914 — EIRD og/eller den ikke fortrolige affattelse af indholdsfortegnelsen over Kommissionens akter i denne sag ikke findes — fastslås det, at Kommissionen retsstridigt har undladt at udarbejde en ikke fortrolig affattelse af sin afgørelse af 4. december 2013 i kartelsag AT/39914 — EIRD og/eller en ikke fortrolig affattelse af indholdsfortegnelsen i denne sag og at sende den til sagsøgeren.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 27/66

Sag anlagt den 2. november 2015 — LL mod Parlamentet

(Sag T-615/15)

(2016/C 027/84)

Processprog: Litauisk

Parter

Sagsøger: LL (Vilnius, Litauen) (ved advokat J. Petrulionis)

Sagsøgt: Europa-Parlamentet

Sagsøgerens påstande

— Europa-Parlamentets generalsekretærs afgørelse D(2014) 15503 af 17. april 2014 og debetnota nr. 2014-575, der den 5. maj 2014 er vedtaget med hjemmel i denne afgørelse, annulleres.

— Parlamentet tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat to anbringender.

Betalingens rigtighed samt gyldigheden og lovligheden af tilbagesøgningen heraf

Sagsøgeren har gjort gældende, at Europa-Parlamentets generalsekretær i afgørelse D(2014) 15503 fuldstændigt ubegrundet og ulovligt afgjorde, at beløbet på 37 728 EUR uretmæssigt var blevet udbetalt til sagsøgeren, og på ubegrundet og retsstridig vis i henhold til artikel 68 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og artikel 80 i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen instruerede Europa-Parlamentets regnskabsfører om at tilbagesøge beløbet på 37 728 EUR fra sagsøgeren, og om i overensstemmelse med den foreskrevne procedure at underrette sagsøgeren herom ved debetnota nr. 2014-575.

Europa-Parlamentets generalsekretær tog efter sagsøgerens opfattelse alene følgende to forhold i betragtning: OLAF’s rapport og den omstændighed, at sagsøgeren ikke havde fremlagt bevis for, at betalingen blev anvendt til det tilsigtede formål. Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at der ikke blev indhentet oplysninger, som bekræfter, at han i strid med artikel 14 i regulativ om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer anvendte betalingen til andre end det tilsigtede formål.

Forældelsesfristen og anvendelsen af princippet om en rimelig frist, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Sagsøgeren har gjort gældende, at den i finansforordningens artikel 81 og artikel 93 i gennemførelsesbestemmelserne til finansforordningen fastsatte forældelsesfrist ikke blev overholdt i Europa-Parlamentets generalsekretærs afgørelse D(2014) 15503 eller i debetnota nr. 2014-575, og at kravene til princippet om en rimelig frist, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke blev opfyldt.

Efter sagsøgerens opfattelse forsinkede de relevante EU-institutioner på ubegrundet og urimelig vis samt i urimelig lang tid udøvelsen af deres beføjelser og vedtagelsen af de relevante afgørelser. Sagsøgerens rettigheder — herunder retten til forsvar og den korrekte gennemførelse heraf — blev herved krænket, idet sagsøgeren henset til det lange tidsrum mellem de undersøgte forhold og vedtagelsen af de relevante afgørelser objektivt blev frataget muligheden for at forsvare sig selv mod de fremsatte beskyldninger, fremlægge beviser og træffe alle andre foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at det undersøgte forhold ville blive afgjort på retfærdig vis.
—

Den anfægtede afgørelses artikel 1 annulleres, for så vidt som det deri fastslås, at Tyskland i forbindelse med de i Freistaat Bayern gennemførte mælkekvalitetskontroller under tilsidesættelse af artikel 108, stk. 3, TEUF har tildelt statsstøtte til fordel for de berørte mejerivirksomheder i Bayern, som har været uforenelig med det indre marked siden 1. januar 2007.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/52

Sag anlagt den 23. oktober 2015 — Frank mod Kommissionen

(Sag T-603/15)

(2016/C 048/60)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Regine Frank (Bonn, Tyskland) (ved advokat W. Trautner)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Den ved skrivelse af 5. juni 2015 meddelte afgørelse om ikke at se positivt på sagsøgerens ansøgning nr. 680151 — QUASIMODO i trin 1 og ikke godkende denne til efterprøvelse i trin 2 annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med det foreliggende søgsmål anfægter sagsøgeren Kommissionens stiltiende afgørelse om afslag på en administrativ klage over ERCEA’s afgørelse af 5. juni 2015 om ikke at se positivt på sagsøgerens ansøgning nr. 680151 — QUASIMODO, indgivet inden for rammerne af indkaldelser af ansøgninger og relaterede aktiviteter i forbindelse med Det Europæiske Forskningsråds arbejdsprogram for 2015 under »Horisont 2020« — rammeprogrammet for forskning og innovation (2014-2020), og ikke godkende denne til efterprøvelse i trin 2.

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført to anbringender.

1. Første anbringende: Tilsidesættelse af gennemsigtighedsprincippet — Sagsøgeren gør gældende, at ERCEA’s adfærd i flere henseender tilsidesætter gennemsigtighedsprincippet. Beregningsgrundlaget fremgår ikke af »Guidelines for Applicants«, og det er ikke entydigt forklaret i afgørelsen af 5. juni 2015.