Sag T-191/06

FMC Foret, SA

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – hydrogenperoxid og natriumperborat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – overtrædelsens varighed – uskyldsformodning – ret til forsvar – bøder – formildende omstændigheder«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – begreb – viljeoverensstemmelse hvad angår den adfærd, der skal føres på markedet – omfattet

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – aftaler – samordnet praksis – begreb – begæring om oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – aftaler – kompleks overtrædelse, der frembyder elementer af aftaler og elementer af samordnet praksis – kvalifikation som »aftale og/eller samordnet praksis« – lovlig

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – anvendelse som bevismidler af erklæringer afgivet i henhold til samarbejdsmeddelelsen af andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen – lovlig – betingelser

(Art. 81 EF; Kommissionens meddelelse 2002/C 45/03)

5. Konkurrence – aftaler – bevis – ét enkelt bevis – lovlig – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF)

6. Konkurrence – aftaler – bevis – indicier fremført af Kommissionen – deltagelse i møder med et konkurrencebegrænsende formål

(Art. 81, stk. 1, EF)

7. Konkurrence – aftaler – bevis – beedigede erklæringer og vidneudsagn indhentet under høringer

(Art. 81 EF)

8. Konkurrence – administrativ procedure – den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6 finder ikke anvendelse – anvendeligheden af de almindelige EU-retlige principper

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 19, stk. 1)

9. Konkurrence – aftaler – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – konkurrencebegrænsende formål – tilstrækkelig konstatering

(Art. 81, stk. 1, EF)

10. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – rækkevidde – manglende udlevering af et dokument – følger

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

11. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – meddelelse af svar på en klagepunktsmeddelelse – betingelser – grænser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

12. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – bestemmelsen af, hvilke dokumenter der kan være nyttige for forsvaret, alene fastlagt af Kommissionen – ikke tilladt – udelukkelse af diskulperende dokumenter fra sagsakterne – ulovlighed af Kommissionens beslutning – betingelser

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 2)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb – beregning – relevant omsætning

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2, andet afsnit)

14. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – virksomhedens passive rolle eller rolle som medløber

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – virksomhedens passive rolle eller rolle som medløber

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, første led)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet – vurdering

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3)

1. Det er tilstrækkeligt for, at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde.

Det kan antages, at en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF er indgået, når der foreligger en samstemmende vilje om selve princippet om en konkurrencebegrænsning, selv om de særlige forhold ved den påtænkte begrænsning stadig er genstand for drøftelser.

(jf. præmis 97 og 98)

2. Begrebet samordnet praksis omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde.

I denne forbindelse udelukker artikel 81, stk. 1, EF, enhver direkte eller indirekte kontakt mellem erhvervsdrivende, som kan påvirke en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet, eller som over for en sådan konkurrent kan afsløre den adfærd, man har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen.

Den omstændighed, at en virksomhed giver sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til artikel 81 EF.

(jf. præmis 99-101)

3. Begrebet aftale og begrebet samordnet praksis i henhold til artikel 81, stk. 1, EF omfatter former for hemmelig forståelse, som er af samme karakter, og som kun adskiller sig fra hinanden ved deres grad og den form, hvorunder de kommer til udtryk.

I forbindelse med en sammensat overtrædelse, der i flere år har involveret adskillige producenter, som har haft det mål at gennemføre en fælles markedsregulering, kan det ikke kræves af Kommissionen, at denne kvalificerer overtrædelsen som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af artikel 81 EF.

Den dobbelte kvalifikation af overtrædelsen som enten en aftale »og/eller« en samordnet praksis må forstås som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftaler og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81, stk. 1, EF, der ikke kræver, at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtrædelse.

(jf. præmis 102-104)

4. Erklæringer afgivet af virksomheder, der er anklaget i forbindelse med ansøgninger om favorabel behandling, bør bedømmes med forsigtighed og kan generelt ikke accepteres uden bekræftelse. En erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre sigtede virksomheder, kan dog ikke uden støtte i andre beviser betragtes som tilstrækkeligt bevis for, at de sidstnævnte virksomheder har begået en overtrædelse.

Med henblik på undersøgelsen af bevisværdien af erklæringerne fra de virksomheder, der har indgivet en begæring om favorabel behandling, tager Retten især hensyn til dels betydningen af overensstemmende beviser, der støtter relevansen af erklæringerne, dels at der ikke er indicier for, at erklæringerne havde en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvrige virksomheders bidrag.

(jf. præmis 119-121)

5. Der findes ikke et EU-retligt princip, der er til hinder for, at Kommissionen, når den fastslår, at der foreligger en tilsidesættelse af konkurrencereglerne, alene støtter sig på et enkelt skriftligt bevis, forudsat at der ikke er nogen tvivl om dokumentets bevisværdi, og at dokumentet i sig selv med sikkerhed viser, at overtrædelsen forelå.

Denne antagelse gælder ganske vist som hovedregel ikke ensidige erklæringer fra en sigtet virksomhed, der, i det omfang de bestrides af andre sigtede virksomheder, skal bestyrkes af yderligere uafhængige beviser.

Denne betragtning kan ikke desto mindre lempes, såfremt erklæringen fra den virksomhed, som samarbejder, er særligt troværdig, da den krævede grad af bestyrkelse under disse omstændigheder er mindre, såvel med hensyn til præcision som med hensyn til styrke.

I det tilfælde, hvor en række samstemmende indicier bestyrker eksistensen og visse bestemte dele af den samordning, som er nævnt i erklæringen afgivet i forbindelse med samarbejdet, kan denne erklæring nemlig være tilstrækkelig til at bevise andre punkter i den anfægtede beslutning. Kommissionen kan under disse omstændigheder udelukkende tage hensyn til erklæringen på den betingelse, at rigtigheden af det, der er anført, ikke giver anledning til betænkelighed, og at oplysningerne ikke er vage.

Selv om en erklæring fra en virksomhed ikke er understøttet med hensyn til bekræftede konkrete faktiske forhold, kan den desuden have en vis bevisværdi med henblik på at understøtte tilstedeværelsen af overtrædelsen i forbindelse med en række samstemmende indicier, som blev lagt til grund af Kommissionen. I det omfang et dokument indeholder konkrete oplysninger, der svarer til dem, der findes i andre dokumenter, kan disse oplysninger nemlig gensidigt styrke hinanden.

(jf. præmis 122-126)

6. På konkurrenceområdet må det være tilladt for Kommissionen at slutte fra perioder, hvor beviserne er temmelig massive, til andre perioder, hvor der er noget større afstand mellem de enkelte beviser. Der skal nu engang en virkelig god forklaring til for at overbevise en ret om, at der under en bestemt fase af en møderække foregik noget helt andet end det, der skete under tidligere og senere møder, når møderne havde samme deltagerkreds, fandt sted under ensartede, ydre omstændigheder og ubestridt havde samme formål.

Når en virksomhed selv uden at spille en aktiv rolle deltager i et møde, hvorunder en ulovlig samordning bliver nævnt, må den i øvrigt antages at have deltaget i samordningen, medmindre den godtgør, at den åbent tog afstand herfra eller meddelte de andre deltagere, at den ønskede at deltage i det pågældende møde med et andet sigte end deres.

Hvis Kommissionen godtgør en virksomheds deltagelse i sådanne ulovlige møder, påhviler det virksomheden at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke var sket for at begrænse konkurrencen.

(jf. præmis 127, 159, 160, 204 og 236)

7. Et vidneudsagn, der aflægges under ed for en domstol eller i forbindelse med en undersøgelse for en anklager, kan have en høj bevisværdi, på baggrund af de negative konsekvenser, som det strafferetligt kan have for en person ikke at have talt sandt under en undersøgelse, der gør et sådant vidneudsagn mere troværdigt end en almindelig erklæring. Disse betragtninger finder dog ikke anvendelse på skriftlige erklæringer fra de ansatte i en virksomhed, fremlagt for Kommissionen under den administrative procedure på konkurrenceområdet, eller på deres vidneudsagn afgivet under høringen ved Kommissionen. På denne baggrund kan det ikke hævdes, at sådanne erklæringer, i det omfang de blev afgivet på tro og love, har en høj bevisværdi, og at Kommissionen af denne grund i givet fald er forpligtet til at godtgøre, at vidnerne begik mened.

(jf. præmis 132 og 133)

8. Kommissionen har under den administrative procedure på konkurrenceområdet ikke mulighed for at gøre høring af personer som vidner under tro og love obligatorisk.

Desuden er Kommissionen kun forpligtet til at indhente udtalelser fra fysiske eller juridiske personer, der godtgør at have tilstrækkelig interesse heri, såfremt de pågældende personer faktisk anmoder om at måtte udtale sig. Den har derfor et rimeligt skøn ved afgørelsen af, hvilken interesse det kan have at høre personer, hvis udsagn kan have betydning for sagens oplysning. Beskyttelsen af retten til forsvar kræver således ikke, at Kommissionen foretager høring af vidner, der er udpeget af de berørte, når den anser undersøgelsen af sagen for at have været tilstrækkelig.

Selv om Kommissionen ganske vist ikke er en domstol i som omhandlet i artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder, og selv om de af Kommissionen pålagte bøder ikke er af strafferetlig karakter, er Kommissionen under den administrative procedure imidlertid forpligtet til at overholde de almindelige EU-retlige principper.

Den omstændighed, at konkurrencebestemmelserne ikke pålægger Kommissionen en forpligtelse til at indkalde de vidner i virksomhedernes interesse, der ønskes ført, er imidlertid ikke i strid med de nævnte principper. Selv om Kommissionen kan lade fysiske eller juridiske personer afgive udtalelse, når den finder det nødvendigt, har den ikke ret til at indkalde vidner til støtte for sine klagepunkter uden at have opnået deres samtykke. Da proceduren ved Kommissionen alene er af rent administrativ karakter, er Kommissionen ikke forpligtet til at give den berørte virksomhed mulighed for at udspørge et bestemt vidne og undersøge vidnets forklaringer under sagens forberedelse. Det er tilstrækkeligt, at de forklaringer, som anvendes af Kommissionen, er erhvervet gennem de sagsakter, som blev fremsendt til sagsøgeren, som kan gøre indsigelse mod dem ved Unionens retsinstanser.

(jf. præmis 135 og 137-139)

9. Det er ikke nødvendigt at undersøge virkningen af en aftale eller en samordnet praksis, hvis det allerede er godtgjort, at den har et konkurrencebegrænsende formål. En bestemt virksomhed er ansvarlig for overtrædelsen, når den har deltaget i møder under kendskab til deres konkurrencebegrænsende formål, selv om den ikke derefter har truffet nogen af de foranstaltninger, som måtte være aftalt herunder.

(jf. præmis 252 og 253)

10. Retten til aktindsigt, som en logisk følge af princippet om overholdelse af retten til forsvar, indebærer i en administrativ procedure på konkurrencerettens område, at Kommissionen skal give den pågældende virksomhed mulighed for at undersøge samtlige dokumenter blandt de forberedende sagsakter, der kan være relevante for virksomhedens forsvar.

Disse omfatter såvel belastende som diskulperende dokumenter, bortset fra andre virksomheders forretningshemmeligheder, Kommissionens interne dokumenter og andre fortrolige oplysninger.

Hvad angår de belastende dokumenter udgør en manglende udlevering af et dokument udelukkende en tilsidesættelse af retten til forsvar, såfremt den berørte virksomhed for det første beviser, at Kommissionen har benyttet dette dokument som grundlag for et klagepunkt vedrørende eksistensen af en overtrædelse, og for det andet, at dette klagepunkt udelukkende kan bevises ved henvisning til dette dokument. Det påhviler således den berørte virksomhed at bevise, at det resultat, som Kommissionen er kommet frem til i beslutningen, ville have været et andet, såfremt dette ikke udleverede dokument måtte udelukkes som bevis.

Hvad derimod angår den situation, hvor et diskulperende dokument ikke er blevet fremlagt, skal den berørte virksomhed alene godtgøre, at den manglende fremlæggelse har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af Kommissionens beslutning til skade for den. Det er tilstrækkeligt, at virksomheden godtgør, at den kunne have anvendt de pågældende diskulperende dokumenter til sit forsvar, ved navnlig at påvise, at den kunne have gjort omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de vurderinger, som Kommissionen var nået frem til på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, og således på den ene eller den anden måde havde kunnet øve indflydelse på vurderingerne i beslutningen.

(jf. præmis 262-265)

11. Under en administrativ procedure på konkurrenceområdet indgår virksomheders svar på klagepunktsmeddelelsen ikke i det egentlige undersøgelsesmateriale. For så vidt angår dokumenter, som ikke indgår i det undersøgelsesmateriale, der er oprettet på tidspunktet for klagepunktsmeddelelsen, er Kommissionen derfor kun forpligtet til at udlevere disse svar til andre berørte virksomheder, hvis det viser sig, at de indeholder nye belastende eller diskulperende forhold.

Hvad særligt angår diskulperende dokumenter er Kommissionen ikke forpligtet til på eget initiativ at give de berørte parter adgang til dokumenter, som ikke findes i dens undersøgelsesmateriale, og som den ikke agter at anvende til ugunst for dem i den endelige beslutning. Da Kommissionen som hovedregel ikke er forpligtet til på eget initiativ at udlevere sådanne dokumenter, kan en virksomhed i princippet ikke med føje påberåbe sig en manglende udlevering af de i svarene på klagepunktsmeddelelsen indeholdte påståede diskulperende forhold, da den ikke anmodede om aktindsigt i disse svar under den administrative procedure.

Hvis den sagsøgende virksomheds argumentation tilsigter at godtgøre, at Kommissionen burde have konstateret tilstedeværelsen af diskulperende forhold i de pågældende svar og derfor have tilsendt dem på eget initiativ, påhviler det denne virksomhed inden for rammerne af en sådan argumentation at fremlægge et første bevis for nytten af at anvende de pågældende svar til sit forsvar. Virksomheden skal navnlig angive, hvilket diskulperende materiale det drejer sig om, eller fremføre noget, der gør det sandsynligt, at et sådant materiale findes, og dermed godtgøre, på hvilken måde det er relevant for den foreliggende sag.

Idet den dog er forpligtet til at udlevere uddragene af svaret på klagepunktsmeddelelsen med de relevante oplysninger til de berørte virksomheder i forhold til et bebyrdende forhold, er Kommissionen i øvrigt ikke forpligtet til at udvide denne udlevering til andre passager i det nævnte svar, der ikke har nogen forbindelse med det påberåbte forhold.

(jf. præmis 266, 267, 290, 292, 296 og 297)

12. Med henblik på at varetage retten til forsvar bør Kommissionens sagsakter under den administrative procedure på konkurrenceområdet omfatte alle relevante dokumenter i forbindelse med undersøgelsen. Selv om den særligt kan udelukke omstændigheder fra den administrative procedure, der ikke har nogen forbindelse med de faktiske og retlige påstande, der fremgår af klagepunktsmeddelelsen, og som følgelig er uden relevans for undersøgelsen, tilkommer det ikke alene Kommissionen at bestemme, hvilke dokumenter der kan være nyttige for den berørte virksomheds forsvar.

Kommissionen tilsidesætter disse krav, hvis den udelukker et dokument, som indeholder en udskrift af en virksomheds mundtlige erklæring vedrørende en ulovlig handling, fra sagens akter, mens den skriftlige erklæring fra den samme virksomhed i forhold til denne handling er blevet lagt til grund som et relevant forhold i undersøgelsen.

Ikke desto mindre kan en sådan uregelmæssighed kun skabe tvivl om lovligheden af Kommissionens beslutning, hvis den har kunnet påvirke procedurens forløb og indholdet af denne beslutning til skade for den pågældende virksomhed, som skal påvise, at den kunne have anvendt det ikke udleverede diskulperende dokument til sit forsvar, og navnlig påvise, at den kunne have gjort omstændigheder gældende, der ikke stemte overens med de vurderinger, som Kommissionen var nået frem til på tidspunktet af klagepunktsmeddelelsen, og således på den ene eller den anden måde havde kunnet øve indflydelse på vurderingerne i Kommissionens beslutning.

(jf. præmis 306-308)

13. Det loft på 10% af omsætningen, som er fastsat i artikel 23, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1/2003, skal beregnes på grundlag af den sammenlagte omsætning i alle de selskaber, som udgør den økonomiske enhed, der er ansvarlig for den sanktionerede overtrædelse. Derimod gælder, at hvis denne økonomiske enhed siden er blevet opsplittet, har hver af beslutningens adressater ret til en individuel beregning af bødeloftet.

(jf. præmis 324)

14. Når en virksomhed gør gældende, at Kommissionen burde have regnet den til gode som en formildende omstændighed, at den spillede en passiv rolle i en overtrædelse af konkurrencereglerne, er det forhold, at denne virksomhed ikke udtrykkeligt har påberåbt sig sin passive rolle under den administrative procedure, uden betydning for, om dens klagepunkt kan antages til realitetsbehandling.

For det første er virksomheder, som er adressater for en klagepunktsmeddelelse, ikke forpligtet til specifikt at påberåbe sig formildende omstændigheder. For det andet er Kommissionen, når en overtrædelse er blevet begået af flere virksomheder, forpligtet til at foretage en undersøgelse af, hvor intensiv den enkelte virksomheds deltagelse i overtrædelsen har været, for at fastslå, om der for denne virksomheds vedkommende foreligger skærpende eller formildende omstændigheder, navnlig når det drejer sig om en formildende omstændighed, der udtrykkeligt er nævnt i den ikke-udtømmende liste i punkt 3 i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten.

(jf. præmis 329 og 330)

15. I henhold til punkt 3, første led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5 i EKSF-traktaten udgør det en formildende omstændighed, hvis det godtgøres, at en virksomhed kun har spillet en passiv rolle eller en rolle som medløber ved en overtrædelse af konkurrencereglerne, hvorved det skal præciseres, at denne passive rolle indebærer, at den pågældende virksomhed holder lav profil, dvs. afstår fra en aktiv deltagelse i tilblivelsen af den konkurrencebegrænsende aftale/de konkurrencebegrænsende aftaler.

Blandt de forhold, som kan påvise en virksomheds passive rolle i et kartel, kan der tages hensyn til en væsentligt mere sporadisk deltagelse i møderne end de almindelige medlemmer af kartellet, ligesom den sene indtræden på det marked, hvorpå overtrædelsen er begået, uafhængigt af varigheden af dens deltagelse i overtrædelsen, eller endog udtrykkelige erklæringer herom fra repræsentanter for andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen. Der skal under alle omstændigheder tages hensyn til samtlige relevante omstændigheder i sagen.

Kommissionen råder over et skøn med hensyn til anvendelsen af formildende omstændigheder.

Hvis Kommissionen i denne forbindelse i tilstrækkelig grad har godtgjort, at en virksomhed har været repræsenteret eller underrettet med hensyn til de fleste hemmelige møder, som omhandlet i Kommissionens beslutning, stemmer den omstændighed, at denne virksomhed ikke deltog fysisk i visse møder, men blev informeret herom telefonisk, med den ulovlige karakter af mødernes forløb og er på ingen måde udtryk for, at virksomheden kun har spillet en passiv rolle eller en rolle som medløber.

(jf. præmis 331-333 og 337)

16. Ifølge punkt 3, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5 i EKSF-traktaten kan det udgøre en formildende omstændighed, at en virksomhed ikke reelt har fulgt de ulovlige aftaler eller ulovlige former for praksis, i det omfang den omhandlede virksomhed godtgør, at den i den periode, hvori den var part i de ulovlige aftaler, reelt undlod at gennemføre dem ved at anlægge en konkurrencebetonet adfærd på markedet, eller at den i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de forpligtelser, hvorved kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion.

Den omstændighed alene, at en virksomhed, der bevisligt har deltaget i en samordning med sine konkurrenter, ikke har udvist en adfærd på markedet, der svarer til den, der blev aftalt med konkurrenterne, ved at følge en mere eller mindre uafhængig politik på markedet, skal i øvrigt ikke nødvendigvis tages i betragtning som formildende omstændighed. Det kan ikke udelukkes, at denne virksomhed blot søgte at udnytte kartellet til sin fordel.

(jf. præmis 345 og 346)

RETTENS DOM (Sjette Udvidede Afdeling)

16. juni 2011 ( )

»Konkurrence – aftaler – hydrogenperoxid og natriumperborat – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – overtrædelsens varighed – uskyldsformodning – ret til forsvar – bøder – formildende omstændigheder«

I sag T-191/06,

FMC Foret, SA, Barcelona (Spanien), ved advokat M. Seimetz og C. Stanbrook, QC,

sagsøger,

mod

Europa-Kommissionen, først ved F. Arbault, derefter ved V. Di Bucci og V. Bottka, som befuldmægtigede, bistået af barrister M. Gray,

sagsøgt,

angående principalt en påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 1766 endelig af 3. maj 2006 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.620 – Hydrogenperoxid og perborat), og subsidiært en påstand om nedsættelse af den bøde, der er pålagt sagsøgeren,

har

RETTEN (Sjette Udvidede Afdeling)

sammensat af dommerne V. Vadapalas (refererende dommer), som fungerende afdelingsformand, og A. Dittrich og L. Truchot,

justitssekretær: fuldmægtig K. Andová,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 4. marts 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens faktiske omstændigheder

1 Sagsøgeren, FMC Foret, SA, er et spansk selskab, som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder bl.a. solgte hydrogenperoxid (herefter »HP«) og natriumperborat (herefter »NP«).

2 Selskabet er et datterselskab, der ejes 100% af FMC Chemicals Netherlands BV og indgår i koncernen kontrolleret af den amerikanske virksomhed FMC Corp.

3 I november 2002 oplyste Degussa AG Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber om, at der fandtes et kartel på markedet for HP og NP, og anmodede om, at Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«) blev bragt i anvendelse.

4 Degussa gav Kommissionen beviser, der satte denne i stand til at iværksætte kontrolundersøgelser i tre virksomheder den 25. og den 26. marts 2003.

5 Efter disse kontrolundersøgelser anmodede flere virksomheder, herunder EKA Chemicals AB, Atofina SA (nu Arkema SA) og Solvay SA, om anvendelse af samarbejdsmeddelelsen og tilsendte bevisdokumenter vedrørende kartellet til Kommissionen.

6 Den 26. januar 2005 fremsendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til sagsøgeren og de øvrige berørte virksomheder.

7 Efter høringen af de berørte virksomheder, som fandt sted den 28. og 29. januar 2009, vedtog Kommissionen beslutning K(2006) 1766 endelig af 3. maj 2006 vedrørende en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 angående Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S.A., Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA og Arkema SA (sag COMP/F/38.620 – Hydrogenperoxid og perborat) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 13. december 2006 (EUT L 353, s. 54). Den blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 8. maj 2006.

Den anfægtede beslutning

8 Kommissionen anførte i den anfægtede beslutning, at de ovennævnte virksomheder har deltaget i en sammenhængende og vedvarende overtrædelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), inden for HP og det deraf afledte produkt NP (anden betragtning til den anfægtede beslutning).

9 Overtrædelsen, som blev konstateret vedrørende den periode, der løb fra den 31. januar 1994 og til den 31. december 2000, bestod i det væsentlige i udveksling af vigtige og fortrolige markeds- og virksomhedsrelaterede oplysninger mellem konkurrenter, begrænsning og styring af produktionen og den potentielle og den aktuelle kapacitet af disse, markeds- og kundedeling samt fastsættelse og overvågning af overholdelse af målpriser.

10 Sagsøgeren blev holdt »solidarisk ansvarlig« for overtrædelsen med FMC (389.-395. betragtning til den anfægtede beslutning).

11 Kommissionen har ved beregningen af bøderne i beslutningen anvendt den metode, der følger af retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«).

12 Kommissionen har fastsat bødernes grundbeløb i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed (452. betragtning til den anfægtede beslutning), idet overtrædelsen blev kvalificeret som »meget alvorlig« (457. betragtning til den anfægtede beslutning).

13 Under anvendelse af en differentieret behandling blev sagsøgeren placeret i tredje og næstsidste kategori, hvilket svarer til et udgangsbeløb på 20 mio. EUR (460.-462. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Da sagsøgeren ifølge Kommissionen deltog i overtrædelsen fra den 29. maj 1997 og indtil den 13. december 1999, dvs. i to år og syv måneder, blev udgangsbeløbet for selskabets bøde forhøjet med 25% (467. betragtning til den anfægtede beslutning).

15 Der blev for sagsøgerens vedkommende ikke taget nogen skærpende eller formildende omstændighed i betragtning.

16 Den anfægtede beslutnings artikel 1, litra g), bestemmer, at sagsøgeren har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF og EØS-aftalens artikel 53 ved at deltage i den pågældende overtrædelse fra den 29. maj 1997 til den 13. december 1999.

17 I den anfægtede beslutnings artikel 2, litra d), pålagde Kommissionen sagsøgeren en bøde på 25 mio. EUR »in solidum« med FMC.

Retsforhandlinger og parternes påstande

18 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. juli 2006 har sagsøgeren anlagt det foreliggende søgsmål.

19 Efter at sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet knyttet til Sjette Udvidede Afdeling, som sagen herefter, efter høring af parterne, er blevet henvist til.

20 Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse af 6. januar 2010 har Retten stillet parterne et skriftligt spørgsmål, som blev besvaret ved indlæg af 29. januar 2010.

21 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 4. marts 2010.

22 Da to medlemmer af afdelingen ikke kunne deltage i rådslagningen, blev Rettens rådslagninger i overensstemmelse med artikel 32 i Rettens procesreglement fortsat af de tre dommere, som har underskrevet denne dom.

23 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som Kommissionen har pålagt sagsøgeren en bøde.

– Subsidiært nedsættes bøden.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

24 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

25 I replikken samt under retsmødet har sagsøgeren præciseret, at den første påstand i stævningen skal forstås således, at der er nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den vedrører sagsøgeren, hvilket omfatter konstateringen af selskabets deltagelse i den pågældende overtrædelse.

Retlige bemærkninger

26 Til støtte for søgsmålet med påstand om annullation af den anfægtede beslutning, eller subsidiært nedsættelse af bøden, har sagsøgeren påberåbt sig tre anbringender, for det første om en urigtig bedømmelse af beviserne for selskabets deltagelse i overtrædelsen, for det andet om en tilsidesættelse af retten til forsvar inden for rammerne af aktindsigt, og for det tredje om bødens urimeligt høje niveau.

Det første anbringende om en påstået urigtig bedømmelse af beviserne for selskabets deltagelse i overtrædelsen

Parternes argumenter

27 Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen ikke har fremlagt beviser, der er tilstrækkeligt præcise og samstemmende til at bevise selskabets deltagelse i kartellet.

28 For det første har Kommissionen i vid udstrækning baseret sig på upræcise og udokumenterede oplysninger, afgivet inden for rammerne af ansøgningerne om favorabel behandling, udarbejdet i hast, uargumenterede og derfor med lavere bevisværdi. For det andet har den ikke taget hensyn til det modbevis, som sagsøgeren har fremlagt, navnlig vidneudsagnene fra selskabets ansatte, der angiveligt var involveret i ulovlig adfærd.

29 Kommissionen har ikke tilbagevist de beviser, som sagsøgeren har fremført i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen og under retsmødet, navnlig vidneudsagnene fra selskabets ansatte. Kommissionen tog heller ikke hensyn til sagsøgerens oplysninger vedrørende selskabets konkurrencebetonede adfærd på markedet.

30 At de beviser, som blev påberåbt over for sagsøgeren, var utilstrækkelige, blev anerkendt af høringskonsulenten under høringen. Høringskonsulenten foreslog et møde mellem parterne og en kontradiktorisk undersøgelse af det af sagsøgeren fremlagte nye modbevis. Kommissionen efterkom ikke disse forslag.

31 Kommissionen har i klagepunktsmeddelelsen beskyldt sagsøgeren for at have deltaget i overtrædelsen fra januar 1994 til juni 2001, men reducerede efterfølgende omfanget af denne beskyldning i væsentligt omfang. Den begrænsede sig i den anfægtede beslutning til perioden fra og med den 29. maj 1997, afholdelsen af European Chemical Industry Council (CEFIC)’s halvårlige generalforsamling, tiltrådt af sagsøgeren i Sevilla, til den 13. december 1999, hvor mødet i Freiburg, som en af sagsøgerens ansatte deltog i, blev afholdt.

32 For at fastlægge de faktiske omstændigheder vedrørende overtrædelsen baserede Kommissionen sig på udokumenterede oplysninger, der stammer fra en enkelt kilde hos henholdsvis Degussa, Solvay eller Atofina, hvilket er i strid med den retspraksis, hvorefter en erklæring afgivet af en enkelt virksomhed ikke kan betragtes som et tilstrækkeligt bevis for en overtrædelse (Rettens dom af 14.5.1998, sag T-337/94, Enso-Gutzeit mod Kommissionen, Sml. II, s. 1571, præmis 91).

33 Med hensyn til Degussas oplysninger oplyste Kommissionen fejlagtigt, at disse var blevet bekræftet af beviserne indsamlet hos de øvrige karteldeltagere. Det følger af 86. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen i realiteten fandt, at eftersom visse virksomheder havde erkendt Degussas klagepunkter mod dem, krævede de påstande, som Kommissionen har fremsat mod sagsøgeren, ikke bestyrkelse. Kommissionen forsøgte således ikke at bekræfte de af Degussas oplysninger, der omfattede sagsøgeren.

34 Vedrørende andre beviser fra en enkelt virksomhed anførte Kommissionen, at disse blev indhentet fra førstehånds vidneudsagn om de ulovlige kontakter, der blev fremsendt »efter moden overvejelse«, og at de var troværdige på baggrund af en række sammenhængende beviser.

35 Disse oplysninger er imidlertid ikke alle korrekte. Solvays oplysninger er upræcise og anfører f.eks., at en uidentificeret kilde hos Solvay bekræftede, at en uidentificeret ansat hos Solvay havde kontaktet sagsøgerens ansatte ved fire uspecificerede lejligheder. Det samme gør sig gældende med hensyn til Solvays påstand om, at sagsøgeren aflønnede Atofina for lukningen af selskabets produktionsanlæg. Endvidere har Kommissionen undladt at sammenholde oplysningerne med sagsøgerens ansattes modstridende vidneudsagn.

36 Hvad angår oplysningerne fra en ansat hos Atofina, dvs. notater, der blev taget på kartellets møder, har Kommissionen ikke taget hensyn til, at de samme notater blev fremlagt til godtgørelse af mange møder. For så vidt angår sagsøgeren indeholder disse notater desuden spørgsmålstegn.

37 Kommissionen har derfor med urette gjort beviser fra en enkelt virksomhed, som er udokumenterede og tilbagevist af vidneudsagnene fra sagsøgerens ansatte, gældende over for sagsøgeren.

38 Endvidere har sagsøgeren kritiseret Kommissionens konstateringer vedrørende specifikke møder.

– Om de af sagsøgeren modtagne opkald

39 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen med urette har baseret sig på Solvay og Atofinas oplysninger for at fastslå, at selskabet blev informeret telefonisk om forløbet af visse møder i kartellet.

40 Solvays oplysninger vedrørte fire møder på »højt niveau« mellem Degussa, Solvay og Kemira (171.-174., 211., 215.-217. og 239.-242. betragtning til den anfægtede beslutning). For disse møder baserede Kommissionen sig på Solvays erklæring om, at »andre markedsdeltagere blev informeret om resultatet af møderne«, »idet Solvay f.eks. underrettede Foret (i Spanien) og Ausimont (i Italien) om de konkrete resultater af disse drøftelser«. Denne erklæring bekræftes ifølge Kommissionen af Atofina (172. betragtning til den anfægtede beslutning).

41 Solvays erklæring gør det ikke muligt at begrunde en konstatering af, at Solvay bekræftede, at selskabet »normalt pr. telefon udtømmende« havde holdt sagsøgeren underrettet (172. betragtning ril den anfægtede beslutning). I erklæringen angives ikke »hvem, der har ringet til hvem«, eller indholdet af det, der blev sagt. Den præciserer ikke, hvilke møder der henvises til, bortset fra mødet i august 1997. Kommissionen har selv givet denne oplysning. Solvays erklæring kunne ikke være blevet bekræftet af Atofina, som ikke var til stede på disse møder. Atofina henviser således til telefonopkald fra Solvay i forbindelse med forskellige møder, nemlig dem i »gruppe B«, som fandt sted mellem slutningen af 1995 og begyndelsen af 1997. Solvay og Atofinas oplysninger bekræfter således ikke hinanden.

42 Solvay har endvidere selv bestridt at have deltaget i et af de fire pågældende møder, nemlig det, der blev afholdt i Frankfurt am Main i april 1998 (217. betragtning til den anfægtede beslutning). Med hensyn til mødet i september 1998 i Bruxelles har Solvay ikke nævnt, at selskabet tog kontakt til sagsøgeren.

43 Under retsmødet havde Kommissionen forgæves forsøgt at skaffe sig mere præcise oplysninger fra Solvay. Uden nærmere begrundelse har Solvays erklæring vedrørende telefonopkaldene ikke nogen bevisværdi. Den er under alle omstændigheder tilbagevist af vidneudsagnene fra sagsøgerens ansatte, der nægter at have modtaget telefonopkald fra Solvay.

44 For så vidt angår Atofinas oplysninger har Kommissionen med urette baseret sig på påstanden fra en ansat hos Atofina, hvorefter sagsøgeren ved fire lejligheder deltog i telefoniske møder (180.-192., og 247.-253. betragtning til den anfægtede beslutning). Denne påstand blev ikke bekræftet af andre deltagere i de pågældende møder.

45 Andre forhold i sagsakterne skaber tvivl om pålideligheden af de oplysninger, som den pågældende ansatte hos Atofina har givet. I klagepunktsmeddelelsen har Kommissionen navnlig støttet sig til oplysningen om, at en repræsentant for sagsøgeren deltog i et møde i Paris den 12. februar 1996 (punkt 137 og 138 i klagepunktsmeddelelsen). Denne konstatering blev af sagsøgeren godtgjort som urigtig, idet passet for den påståede deltager i mødet bekræfter, at denne befandt sig i De Forenede Stater den pågældende uge. Denne fejl er overhovedet ikke nævnt af Kommissionen i den anfægtede beslutning. Endvidere har Atofinas vidne gentagne gange fremlagt den samme side i sine notater som bevis for forskellige møder. De pågældende notater indeholder ofte spørgsmålstegn for så vidt angår sagsøgerens oplysninger og selskabets deltagelse i møder. Kommissionen har undladt at tage hensyn hertil i forbindelse med bedømmelsen af troværdigheden af Atofinas beviser.

46 For det første pågældende møde i Paris i september 1997 gør Atofinas første oplysninger det ikke muligt at identificere den ansatte hos sagsøgeren, der blev kontaktet telefonisk. Den ansatte hos sagsøgeren, identificeret i en af Atofina udarbejdet tabel, har i en erklæring på tro og lov nægtet at have modtaget dette opkald. Denne indvending blev ikke taget i betragtning af Kommissionen.

47 Kommissionen vurderede, at den omstændighed, at sagsøgeren blev kontaktet, var troværdig, på baggrund af den tidligere kontakt og deltagelsen via telefon i to senere møder (186. betragtning til den anfægtede beslutning). Med hensyn til de påståede tidligere kontakter angives der i den anfægtede beslutning imidlertid kun et telefonopkald, modtaget en måned før (172. betragtning til den anfægtede beslutning), som følge af Solvays udokumenterede oplysninger. Sagsøgerens påståede telefoniske deltagelse i to senere møder bygger på de samme udokumenterede oplysninger fra Atofina.

48 For det andet pågældende møde i Frankfurt am Main den 17. november 1997 (188.-192. betragtning til den anfægtede beslutning) identificerede den ansatte hos Atofina, ved at modsige sig selv, først en og derefter to ansatte hos sagsøgeren, der angiveligt blev kontaktet. Kommissionen nævner ikke denne modstrid og har selv begået en fejl med hensyn til navnet på den omtalte person (fodnote 204 i den anfægtede beslutning). Den pågældende oplysning er ikke understøttet og bestrides af de af sagsøgeren identificerede ansatte.

49 I modsætning til det af Kommissionen anførte er Atofinas oplysninger ikke understøttet af skriftlige beviser. De pågældende beviser blev fremlagt af den samme ansatte hos Atofina og kan ikke støtte hans egne argumenter. Hertil kommer, at det drejer sig om en tabel, udarbejdet under det pågældende møde, der viser priser for de enkelte kunder og producenter (192. betragtning til den anfægtede beslutning), og som for sagsøgerens vedkommende indeholder fire spørgsmålstegn. Disse oplysninger blev i øvrigt ikke nødvendigvis afgivet af sagsøgeren, men kunne være opnået ved andre kilder, bl.a. hos sagsøgerens kunder.

50 Det telefonopkald, som en ansat hos sagsøgeren angiveligt modtog, har heller ikke kunnet bekræftes af Degussa i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen. I realiteten sammenfattede Degussa blot indholdet af klagepunktsmeddelelsen med Atofinas påstand om, at visse andre virksomheder, herunder sagsøgeren, var blevet orienteret om dette møde, og bekræftede herefter selskabets deltagelse i mødet. Degussas indrømmelse gælder kun som bevis mod selskabet og indebærer på ingen måde sagsøgeren.

51 For det tredje pågældende møde den 21. november 1997 i Paris (193.-197. betragtning til den anfægtede beslutning) henviser ingen andre medlemmer af kartellet, bortset fra Atofina, til sagsøgerens deltagelse. Kommissionen har med urette baseret sig på Atofinas påstand, der ikke er understøttet og modsiges af vidneudsagnet fra den pågældende ansatte hos sagsøgeren.

52 Endvidere baserede Kommissionen sig med urette på den omstændighed, at sagsøgerens priser var angivet i de notater, der blev taget på det pågældende møde (197. betragtning til den anfægtede beslutning). Størsteparten af tabellen indeholdt blot asterisker. De få angivne priser er målpriser, som blev anslået af den ansatte hos Atofina, og hidrører ikke fra sagsøgerens oplysninger. Den samme tabel indeholder i øvrigt oplysninger vedrørende to andre producenter, over for hvilke Kommissionen ikke har tilregnet dette møde. Kommissionen har selv erkendt, at målpriser kunne indføres for en producent, uden at sidstnævnte havde kendskab hertil. Den pågældende tabel bekræfter derfor ikke Atofinas oplysninger.

53 For det fjerde pågældende møde den 12. oktober 1998 i Düsseldorf angiver de notater, der blev taget af den ansatte hos Atofina, ikke de personer, der var til stede, og deres senere forklaring ifølge den ansatte viser: »FMC fraværende«. Kun en tabel, der var udfærdiget for den ansøgning om favorabel behandling, Atofina havde fremsat, viser, at sagsøgeren var »fraværende, men kontaktet telefonisk og repræsenteret af Solvay«. Ingen anden deltager, herunder Solvay, har bekræftet sagsøgerens deltagelse i dette møde. Derimod har Degussa, adspurgt herom, oplyst, at »efter [selskabets] kundskab har der ikke [været] tale om en fjerde virksomheds deltagelse«. Kommissionen har i den forbindelse med urette blot anført, at »tre andre virksomheder [havde] bekræftet, at dette møde blev afholdt« (253. betragtning til den anfægtede beslutning), uden at tage hensyn til den omstændighed, at ingen af disse virksomheder havde bekræftet Atofinas oplysninger, der omfattede sagsøgeren. Kommissionen har endvidere, idet den angav, at Atofinas erklæringer var »troværdige sammenholdt med beviserne i selskabets besiddelse« (253. betragtning til den anfægtede beslutning), begrænset sig til blot at henvise til Atofinas øvrige udokumenterede påstande. Selskabets ræsonnement er derfor udtryk for en cirkelslutning.

54 Sammenfattende er den ansatte hos Atofinas påstand om, at han kontaktede sagsøgerens ansatte telefonisk, ikke dokumenteret. Derimod er sagsøgerens ansattes vidneudsagn – der bekræfter, at de ikke har modtaget opkaldene – dokumenteret af såvel de øvrige kartelmedlemmers tavshed herom, som af de spørgsmålstegn, der er indeholdt i de af Atofina fremlagte mødenotater. Oplysningerne om sagsøgerens priser i disse notater kan være kommet fra andre kilder. Disse forhold under ét er derfor i tråd med sagsøgerens manglende deltagelse i de pågældende møder.

– Om kontakten ved CEFIC’s generalforsamlinger

55 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen med urette har lagt til grund, at selskabet deltog i seks kartelmøder, der fandt sted ved CEFIC’s generalforsamlinger mellem maj 1997 og november 1999. Sagsøgeren har anført, at selskabets ansatte deltog i de pågældende CEFIC-generalforsamlinger. Alle disse ansatte har dog attesteret, at de ikke har deltaget i kartellets aktiviteter ved disse generalforsamlinger. Kommissionen afviste imidlertid uden begrundelse vidneudsagnene fra sagsøgerens ansatte.

56 Den blotte omstændighed at være til stede under et kartelmøde beviser ikke en deltagelse i kartellet. En virksomhed kan bl.a. påvise, at den ikke har deltaget i kartelaktiviteterne, ved at godtgøre, at den har oplyst konkurrenterne om, at den deltog i mødet med et andet formål end deres.

57 I denne forbindelse, vedrørende møderne i Sevilla i maj 1997, anførte sagsøgerens ansatte, som deltog, over for Kommissionen, at han udtrykkelig erklærede, dels at selskabet er »i vækst i Tyskland« og »ikke var interesseret« i nogen som helst begrænsninger af priserne, dels at selskabet havde afslået at føre forhandlinger om dem. Dette vidneudsagn bekræftes af, at den for Degussa ansvarlige i forbindelse med denne erklæring forlod lokalet under et af disse møder og smækkede med døren (162. betragtning til den anfægtede beslutning). Sagsøgerens repræsentant var derfor ikke blevet inviteret med til middagen på restaurant dagen efter (163. betragtning til den anfægtede beslutning).

58 Ifølge vidneudsagnet fra den samme ansatte hos sagsøgeren førte CEFIC’s generalforsamling i maj 1998 i Évian-les-Bains til det samme resultat. De mindre producenter, herunder sagsøgeren, afslog at indgå konkurrencebegrænsende aftaler, da de ønskede at fortsætte med at udvise en konkurrencemæssig adfærd.

59 Sagsøgerens ansatte deltog heller ikke i karteldrøftelserne under de fire andre møder ved CEFIC’s generalforsamlinger (198.-207., 254.-258., 264., 265. og 273.-275. betragtning til den anfægtede beslutning). Disse møder blev afholdt på restauranter, barer eller hotelkorridorer. Det er vanskeligt at forestille sig multilaterale karteldrøftelser på sådanne offentlige steder. Samtalerne burde følgelig have været afholdt bilateralt eller efter, at sagsøgerens ansatte havde forladt restauranten.

60 Kommissionen behandler ikke den omstændighed, at sagsøgeren bestred at have deltaget i disse drøftelser. Kommissionen anfører, at sagsøgeren ikke har påvist, at selskabets ansatte tog afstand fra de konkurrencebegrænsende drøftelser (207. betragtning til den anfægtede beslutning), mens den samtidigt for et af møderne anerkender, »at det ikke er utænkeligt, at […] forskellige drøftelser snarere fandt sted bilateralt« (167. betragtning til den anfægtede beslutning). Eftersom drøftelserne efter sagsøgerens opfattelse var bilaterale, havde selskabets ansatte ikke kendskab hertil og kunne ikke tage afstand herfra.

61 Med hensyn til den middag, der fandt sted ved CEFIC’s generalforsamling i Bruxelles den 26. november 1997, jf. 199. betragtning til den anfægtede beslutning, »anførte Degussa, EKA, Solvay og Atofina, at [sagsøgeren og Kemira] faktisk var til stede, at de var fuldstændig klar over, at de nedenfor beskrevne drøftelser var retsstridige, og at de havde deltaget heri«. EKA Chemicals nævner imidlertid slet ikke sagsøgeren. Solvay udarbejdede en liste over deltagerne, hvorpå sagsøgerens ansatte ikke fremgår, mens den samtidigt tilføjer, at »formentlig alle de andre deltagere« i generalforsamlingen var til stede.

62 Atofina og Degussas oplysninger anfører blot de personer, der var til stede ved middagen, herunder sagsøgerens repræsentanter, uden nogen udtrykkelig påstand vedrørende deres deltagelse i de konkurrencebegrænsende drøftelser.

63 Med hensyn til den middag, der fandt sted ved CEFIC’s generalforsamling i november 1999 (273.-275. betragtning til den anfægtede beslutning), har Kommissionen undladt at nævne, at dette møde blev afholdt på et offentligt sted, nemlig en hotelkorridor, i forbindelse med en officiel middag. Drøftelser burde have været bilaterale, og der er ikke tilstrækkeligt præcise og samstemmende beviser for sagsøgerens deltagelse i disse drøftelser.

– Om mødet den 13. juli 1998 i Königswinter

64 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen med urette har anført, at selskabets generaldirektør deltog i et møde med Solvay og Degussa i Königswinter i juli 1998 om lukningen af et af Atochems produktionsanlæg (233. betragtning til den anfægtede beslutning). Den pågældende ansatte har bestridt at have deltaget i dette møde og fremlagt en taxabon, hvoraf den ansattes navn fremgår, og som viser, at han var i Barcelona denne dag.

65 Kommissionen har ikke tilbagevist dette bevis og blot anført, at sagsøgerens ansatte samtidigt kunne have været til stede under mødet i Königswinter og have taget en taxa til Barcelona senere samme dag. For andre møder har Degussa fremlagt restaurationsregninger, hvoraf deltagerlisten fremgår. For det pågældende møde har Kommissionen imidlertid ikke indhentet yderligere forhold fra Degussa eller Solvay. Solvay har ikke bekræftet sagsøgerens deltagelse i dette møde.

66 Den omstændighed, at sagsøgeren ikke deltog i drøftelserne vedrørende lukning af et af Atochems produktionsanlæg, er bekræftet af selskabets fravær under de fire senere møder herom. Kommissionen har med urette fastslået, at Solvay havde bekræftet sagsøgerens deltagelse i aftalen med Atochem (244. betragtning til den anfægtede beslutning). Solvay præciserer ikke forholdene i denne påståede deltagelse, og Degussa har ikke henvist hertil. Det er muligt, at Solvay ved en fejl har henvist til en lovlig leveringsaftale mellem sagsøgeren og Atochem på daværende tidspunkt.

67 Kommissionen angav ikke i 234. betragtning til den anfægtede beslutning, at sagsøgeren havde aftalt at betale Atochem. Den manglende begrundelse for Solvays erklæring i denne henseende underbygges af de efterfølgende hændelser, bl.a. sagsøgerens fravær under det senere møde i oktober 1998 mellem Solvay, Degussa og Atofina. Det følger af 245. betragtning til den anfægtede beslutning, at Degussa og Solvay under mødet overbeviste Atochem om at lukke anlægget mod betaling fra Degussa og Solvay.

– Om mødet med Degussa den 28. september 1998 i Bruxelles

68 Sagsøgeren gør gældende, at Kommissionen bedømte Degussas oplysninger vedrørende det bilaterale møde i september 1998 forkert. Ifølge 241. betragtning til den anfægtede beslutning var formålet med dette møde at informere sagsøgeren om resultaterne af mødet samme morgen. I virkeligheden anførte Degussa blot, at »emnet for mødet [havde] været en generel drøftelse om udviklingen af det europæiske marked for HP, navnlig i forhold til det opnåede høje prisniveau og chancerne for at opretholde et sådant niveau«. Degussa nævnte overhovedet ikke nogen som helst aftale om priser eller markedsandele, men bemærkede, at drøftelserne havde været »generelle«.

– Om møderne vedrørende NP

69 Sagsøgeren har anført, at selskabets ansatte husker at have deltaget i to ud af de fire møder om NP, der blev lagt til grund i den anfægtede beslutning (237. og 238., 259.-263., 267.-270. og 276.-279. betragtning til den anfægtede beslutning), dvs. møderne i begyndelsen af 1999 i Milano og december 1999 i Freiburg.

70 Formålet med de to møder var at drøfte midler, som industrien kunne anvende med henblik på at dæmpe bekymringerne vedrørende indvirkningen af en af NP’s egenskaber på sundheden. Henset til disse bekymringer, var sagsøgeren allerede begyndt at planlægge udviklingen af et »alternativt produkt«, natriumpercarbonat (herefter »NPC«). Det er beklageligt, hvis andre producenter under de pågældende møder indledte ulovlige drøftelser. Disse udtalelser interesserede imidlertid ikke sagsøgeren, da selskabet allerede havde besluttet gradvist at opgive NP til fordel for NPC. Sagsøgerens repræsentant deltog derfor ikke i de ulovlige drøftelser. Denne forklaring støttes af Degussa, som bekræfter, at de pågældende møder blev afholdt »tilfældigt« i forbindelse med de lovlige drøftelser.

71 For så vidt angår de to andre møder om NP i september 1998 i Lyon og sommeren 1999 i Basel følger sagsøgerens påståede deltagelse udelukkende af Solvays udokumenterede oplysning. Kommissionen har undladt at tage hensyn til vidneudsagnet fra den pågældende ansatte hos sagsøgeren, der ikke husker at have deltaget i de nævnte møder.

– Argumenter i forbindelse med replikken

72 Sagsøgeren har i replikken anført, at Kommissionen har tilsidesat princippet om uskyldsformodning, for så vidt som den ikke havde tilstrækkeligt præcise og samstemmende beviser for selskabets deltagelse i kartelaktiviteter.

73 For det første har Kommissionen undladt at tage hensyn til de beviser, der danner grundlag for sagsøgerens påstand, og forvansket andre som begrundelse for dens konklusion. Ifølge sagsøgeren har Kommissionen ikke taget hensyn til, at de bedste beviser var de ansattes udtalelser, anvendt ubegrundede formodninger til skade for selskabet, ændret de bevismidler, der var til fordel for selskabet, sidestillet selskabets deltagelse i CEFIC’s generalforsamlinger, som er lovlige, med kartelaktiviteter og »forskønnet« beviserne til skade for selskabet.

74 Kommissionen har ikke taget hensyn til beviserne objektivt og samlet. Den har undladt at tage hensyn til beviserne for, at sagsøgeren foretog en aggressiv opdeling af markedet, at konkurrenterne tabte markedsandele til fordel for sagsøgeren og klagede over det, og at to forsøg på kartelmøder blev bragt til ophør, da sagsøgeren nægtede at deltage heri. Kommissionen indhentede ikke yderligere beviser vedrørende udokumenterede påstande mod sagsøgeren.

75 For det andet har sagsøgeren kritiseret, at Kommissionen ikke foretog et krydsforhør med henblik på at efterprøve rigtigheden af vidneudsagnene fra selskabets ansatte. Sagsøgeren var den eneste virksomhed, der førte vidner under høringen for Kommissionen. Ingen af de tre virksomheder, som havde vidnet mod sagsøgeren, førte vidner under høringen. Mange af Degussa og Solvays beviser var i alt væsentligt anonyme kilder. Kommissionen fordrejede erklæringerne fra sagsøgerens ansatte med henvisning til, at de ikke var blevet afgivet på tro og love.

76 Sagsøgeren gør for det tredje gældende, at Kommissionen har fremlagt de forhold, der blev indhentet efter høringen, urigtigt.

77 Høringskonsulenten præciserede under høringen, at nogle af de beviser, som Kommissionen byggede på, især de af Solvay fremførte påstande fra anonyme kilder angående telefonopkald til sagsøgeren, ikke var troværdige. Kommissionen indhentede imidlertid ikke yderligere beviser efter høringen.

78 Hvad navnlig angår møderne i Sevilla i maj 1997 har Kommissionen i svarskriftet med urette anført, at den fik bekræftet visse faktiske aspekter hos andre virksomheder efter høringen, og sagsøgeren fik mulighed for at tilkendegive sin mening. Der var ikke andre bidrag vedrørende disse møder efter høringen.

79 I modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet, har de yderligere forhold, som blev fremsendt til sagsøgeren, ikke nogen forbindelse til Solvays påståede telefonopkald. Solvay og Degussa har i deres bidrag efter høringen blot beskrevet indholdet af klagepunktsmeddelelsen vedrørende nogle bestemte punkter (for så vidt angår Degussa, mødet i Frankfurt-am-Main i november 1997 og, for så vidt angår Solvay, mødet i Königswinter i juli 1998), og bekræftet deres ansattes deltagelse. Ingen af disse selskaber havde oprindeligt nævnt sagsøgerens deltagelse i disse møder. Selv Kommissionen har erkendt, at Solvays svar var »indirekte«, og at Degussa ikke »udtrykkeligt« havde impliceret sagsøgeren.

80 Kommissionen har for det fjerde udtalt sig selvmodsigende. I forhold til Kemira vurderede den, at det var ikke urimeligt at antage, at forskellige drøftelser ved CEFIC’s generalforsamlinger fortrinsvis blev ført på bilateralt plan (167. betragtning til den anfægtede beslutning). Med hensyn til sagsøgeren har Kommissionen med urette hævdet, at det er umuligt, at selskabets repræsentanter deltog i de samme møder uden at være vidende om samordningen.

81 For det femte har Kommissionen forvansket bestemte diskulperende beviser. Der er for det første tale om oplysningerne, hvorefter sagsøgeren udgjorde en del af »de sorte får«, da selskabet ønskede at øge den samlede kapacitet i Europa til skade for priserne. Kommissionen har med urette forkastet dette bevis ved ganske enkelt i svarskriftet at hævde, at beviset vidnede om et forsøg fra sagsøgeren om at udnytte kartellet til sin fordel.

82 Hvad for det andet angår møderne i Sevilla, der fandt sted ved CEFIC’s generalforsamlinger, anførte sagsøgerens ansatte, at han nægtede at deltage i enhver karteldrøftelse, og at Solvay og Degussas repræsentanter derfor havde forladt mødelokalet. Ved at nægte at anerkende dette vidneudsagn har Kommissionen støttet sig til sin egen ugrundede fortolkning af begrundelsen for, at Solvay og Degussa havde forladt mødelokalet, nemlig at de mindre producenter, herunder sagsøgeren, var utilfredse med forslagene, antagelig som følge af den markedsandel, som de havde fået tildelt. Der findes ikke beviser til støtte for Kommissionens nævnte opfattelse. Derimod viser den forhastede afslutning af møderne i Sevilla ifølge sagsøgeren, forbundet med den omstændighed, at konkurrenterne klagede over faldet i selskabets priser og forøgelsen af dets markedsandel, at selskabet præciserede over for konkurrenterne, at det deltog i disse møder med et andet formål end deres.

83 For det sjette har Kommissionen forvansket visse skriftlige beviser.

84 Hvad for det første angår stemplet i sagsøgerens ansattes pas, der angiver dennes indrejse til De Forenede Staters område den 10. februar 1996, har Kommissionen med urette anført, at dette ikke nødvendigvis beviste, at den pågældende ansatte ikke kunne være i Paris to dage senere. Ifølge sagsøgeren er det ikke muligt, at den pågældende ansatte fløj til De Forenede Stater den 10. februar, opholdt sig dér i 24 timer, gennemførte en transatlantisk returflyvning om natten, direkte deltog i et kartelmøde den 12. februar og derefter vendte tilbage til De Forenede Stater. Hvis dette var tilfældet, ville der ifølge sagsøgeren være et andet stempel i den ansattes pas. Atofinas ansatte har således med urette anført, at sagsøgerens repræsentant var i Paris den 12. februar 1996. Når hertil kommer, at Atofina ved flere lejligheder var alene om at hævde, at sagsøgeren deltog i kartelmøder, og at visse oplysninger indeholdt spørgsmålstegn, rejser dette tvivl om troværdigheden af Atofinas oplysninger.

85 Hvad for det andet angår taxabonen, udstedt i Barcelona den 13. juli 1998, med navnet på den ansatte hos sagsøgeren, der angiveligt deltog i mødet i Königswinter samme dag, har Kommissionen uden nogen begrundelse rejst tvivl om dette forhold ved at angive, at bonen kunne være udstedt på et andet tidspunkt i løbet af dagen (236. betragtning til den anfægtede beslutning). Uskyldsformodningen skal imidlertid veje tungere end en sådan spekulation.

86 For det tredje afspejler de af Atofina fremlagte mødenotater med spørgsmålstegnene i kolonnen vedrørende sagsøgerens priser den omstændighed, at Atofina ingen oplysninger havde om sagsøgeren, da sidstnævnte ikke var til stede på mødet. Kommissionen har imidlertid i svarskriftet med urette antydet, at disse spørgsmålstegn afspejler den af Atofinas ansattes udviste »forsigtighed«. Kommissionen har undladt at tage hensyn til den anden forklaring, foreslået af sagsøgeren, hvorefter den pågældende oplysning »kunne komme fra hvor som helst«. Med hensyn til dette møde har Kommissionen således forvansket sagsøgerens ansattes utvetydige vidneudsagn, som støttes på skriftlige beviser.

87 For det fjerde har Kommissionen anført, at et notat fra Atofinas ansatte vedrørende mødet i Düsseldorf i oktober 1998 nævnte sagsøgeren ved flere lejligheder. Det pågældende notat er ifølge sagsøgeren ikke utvetydigt, men det fremgår af Atofinas senere forklaringer, at selskabet henviser til et efterfølgende møde, der skal have fundet sted den 9. november, hvorunder en »endelig model« skulle vedtages, og at selskabet omtaler en »kommentar til, hvordan man får [sagsøgeren] til at acceptere sine markedsandele ved at lægge pres på Solvay«. I oktober 1998 afviste sagsøgeren på ny at deltage i kartelaktiviteterne. Kommissionen har imidlertid, uden at have undersøgt indholdet af notatet, med urette lagt vægt på den blotte omstændighed, at sagsøgerens navn blev nævnt.

88 For det syvende har Kommissionen »forskønnet« beviserne ved at tilføje ikke-eksisterende detaljer eller overdrive de konstaterede omstændigheder.

89 For det første angående det bilaterale møde med Degussa i september 1998 i Bruxelles, der bestrides af sagsøgeren, har Kommissionen anført, at mødet bestod i en »orientering« om mødet om morgenen (241. betragtning til den anfægtede beslutning). Degussas oplysninger indeholder imidlertid intet om, at der skulle være tale om en sådan »orientering«, og redegør ikke for nogen drøftelse om NP eller fastfrysning af markedsandelene for HP. For så vidt angår HP har Degussa udtrykkeligt erklæret, at drøftelserne forblev »generelle«. Kommissionens konklusioner er ugrundede.

90 Hvad for det andet angår møderne i Sevilla tog sagsøgeren i modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet, afstand fra de konkurrencebegrænsende drøftelser ved at nægte at drive kartelaktiviteter, hvilket førte til, at Degussa og Solvays repræsentanter »pludselig forlod« møderne, og således til afslutningen af denne række møder. Atofina erklærede, at de nævnte møder blev afsluttet med, at Degussa og Solvays repræsentanters forlod møderne. Kommissionen har hvad dette angår forvansket sagsakterne.

91 Hvad for det tredje angår Kommissionens opfattelse af, at Atofina har bekræftet Solvays påstande med hensyn til telefonopkaldene, vedrører Solvay og Atofinas oplysninger helt klart forskellige møder. Det har derfor ikke været muligt med en indbyrdes overlapning med hensyn til deltagerne eller perioderne for disse møder.

92 For det ottende har sagsøgeren gjort gældende, at Solvay og Atofina, der samtidigt indgav deres ansøgninger om favorabel behandling, »holdt fast på tanken« om at give det bevismateriale, Kommissionen allerede er i besiddelse af, en betydelig merværdi, hvilket rejser tvivl om troværdigheden af deres erklæringer.

93 De virksomheder, der har indgivet en begæring om favorabel behandling, kunne ikke kontrollere deres ansattes hukommelse eller fremføre klare og entydige beviser. F.eks. henviser Kommissionen til 236. betragtning til den anfægtede beslutning, hvorefter Solvay »frivilligt bekræftede« mødet i Königswinter i juli 1998 i selskabets svar på klagepunktsmeddelelsen, hvorimod den i svarskriftet i parentes tilføjede: »Det skal undersøges, om dette reelt skete frivilligt eller efter Kommissionens anmodning.« Hvad ligeledes angår mødet i Düsseldorf i oktober 1998 »fortsatte« Degussa med »at afhøre de ansatte« efter Kommissionens anmodning med hensyn til deltagerne.

94 Endelig har sagsøgeren anført, at selskabet aldrig er blevet kendt skyldigt i at gennemføre konkurrencebegrænsende aktiviteter. De ansatte afgav vidneudsagn under høringen og fremlagde erklæringer, som tilbageviser de i klagepunktsmeddelelsen fremførte klagepunkter. Det er virksomheder, der befandt sig i en gentagelsessituation, som havde til hensigt at opnå favorabel behandling, og som i deres »tanke« med henblik herpå har fremsat upræcise og udokumenterede påstande, ofte fra anonyme kilder i skrivelser fra deres advokater, eller i kryptiske håndskrevne notater, »fyldt med spørgsmålstegn«. Kommissionen har ikke givet nogen forklaring, der gør det muligt at udvælge disse beviser frem for entydige og ukontroversielle beviser, fremlagt af sagsøgeren.

95 Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.

Rettens bemærkninger

96 I henhold til artikel 81, stk. 1, EF er alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet, uforenelige med fællesmarkedet og er forbudt.

97 Det er tilstrækkeligt, for at der foreligger en aftale som omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 256, og af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 199).

98 Det kan antages, at en aftale i henhold til artikel 81, stk. 1, EF er indgået, når der foreligger en samstemmende vilje om selve princippet om konkurrencebegrænsning, selv om de særlige forhold ved den påtænkte begrænsning stadig er genstand for drøftelser (jf. i denne retning dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 151-157 og 206).

99 Den samordnede praksis defineres som en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde (Domstolens domme af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 115, og sag C-199/92 P, Hüls mod Kommissionen, Sml. I, s. 4287, præmis 158).

100 I denne forbindelse udelukker artikel 81, stk. 1, EF, enhver direkte eller indirekte kontakt mellem erhvervsdrivende, som kan påvirke en faktisk eller potentiel konkurrents adfærd på markedet, eller som over for en sådan konkurrent kan afsløre den adfærd, man har besluttet eller overvejer selv at udvise på markedet, når disse kontakter har til formål eller til følge at begrænse konkurrencen (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 99, præmis 116 og 117).

101 Den omstændighed, at en virksomhed gav sine konkurrenter oplysninger som led i forberedelsen af en konkurrencebegrænsende aftale, er tilstrækkeligt bevis for en samordnet praksis i henhold til artikel 81 EF (jf. i denne retning Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 82, og af 8.7.2008, sag T-53/03, BPB mod Kommissionen, Sml. II, s. 1333, præmis 178).

102 Ifølge fast retspraksis omfatter begrebet »aftale« og begrebet »samordnet praksis« former for hemmelig forståelse, som er af samme karakter, og som kun adskiller sig fra hinanden ved deres grad og den form, hvorunder de kommer til udtryk (dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 99, præmis 131 og 132, og i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 190).

103 I forbindelse med en sammensat overtrædelse, der i flere år har involveret adskillige producenter, som har haft det mål at gennemføre en fælles markedsregulering, kan det ikke kræves af Kommissionen, at denne kvalificerer overtrædelsen som enten en aftale eller en samordnet praksis, idet begge disse former for overtrædelse under alle omstændigheder er omfattet af artikel 81 EF (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, nævnt ovenfor i præmis 99, præmis 111-114, og Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 931, præmis 696).

104 Den dobbelte kvalifikation af overtrædelsen som enten en aftale »og/eller« en samordnet praksis må forstås som en tilkendegivelse af, at der er tale om et kompleks, som indeholder faktiske omstændigheder, hvoraf nogle er kvalificeret som aftaler og andre som samordnet praksis, jf. artikel 81, stk. 1, EF, der ikke kræver, at der skal ske en specifik kvalifikation for denne sammensatte type overtrædelse (dommen i sagen Hercules Chemicals mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 264, og i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 187).

105 Det skal bemærkes, at hvad angår fremlæggelsen af bevis for overtrædelsen påhviler det Kommissionen at føre bevis for, at der er indtruffet de omstændigheder, som udgør en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 58).

106 Den skal herved fremlægge præcise og samstemmende beviser (jf. Rettens dom af 6.7.2000, sag T-62/98, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2707, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).

107 Dog skal hver enkelt af de af Kommissionen fremlagte beviser ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hvert enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som institutionen har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav (jf. Rettens dom af 8.7.2004, forenede sager T-67/00, T-68/00, T-71/00 og T-78/00, JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2501, præmis 180 og den deri nævnte retspraksis).

108 De indicier, som Kommissionen har påberåbt sig i beslutningen for at bevise, at en virksomhed har overtrådt artikel 81, stk. 1, EF, skal ikke bedømmes isoleret, men som et hele (jf. dommen i sagen BPB mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 101, præmis 185 og den deri nævnte retspraksis).

109 Det skal også tages i betragtning, at de konkurrencebegrænsende aktiviteter gennemføres hemmeligt, og at i de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, derfor udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 55-57).

110 Hvad angår rækkevidden af domstolskontrollen følger det af fast retspraksis, at når det drejer sig om en påstand om annullation af en kommissionsbeslutning vedrørende anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF, udøver Retten generelt fuld kontrol med, om betingelserne for at anvende artikel 81, stk. 1, EF er opfyldt (Rettens dom af 26.10.2000, sag T-41/96, Bayer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3383, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).

111 Er Retten i tvivl, skal dette komme den virksomhed til gode, som er adressat for den beslutning, hvori der fastslås en overtrædelse, i overensstemmelse med princippet om uskyldsformodning, der som et almindeligt EU-retligt princip navnlig finder anvendelse på sager vedrørende tilsidesættelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til at pålægge bøder eller tvangsbøder (dommen i sagen Hüls mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 99, præmis 149 og 150).

112 Det er i lyset af disse betragtninger, at det bør undersøges, om Kommissionen i nærværende sag på tilstrækkelig måde har godtgjort, at sagsøgeren deltog i den pågældende overtrædelse.

– Indledende bemærkninger

113 Sagsøgeren har fremsat en række generelle indvendinger vedrørende fremlæggelsen af beviser i det foreliggende tilfælde, idet selskabet anfører, for det første, at beviserne afgivet af de virksomheder, der har indgivet en begæring om favorabel behandling, har lavere bevisværdi, for det andet brugen af udokumenterede oplysninger, der stammer fra en enkelt kilde, for det tredje den manglende tilbagevisning af sagsøgerens ansattes modstridende vidneudsagn, og for det fjerde, at der ikke blev fulgt op på høringskonsulentens forslag under høringen.

114 Selv om disse indvendinger i vidt omfang falder sammen med anbringenderne rettet mod de materielle forhold, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning, giver de ikke desto mindre anledning til nogle indledende bemærkninger.

115 Hvad for det første angår sagsøgerens argumenter vedrørende værdien af beviserne fremlagt i forbindelse med ansøgningerne om favorabel behandling skal det bemærkes, at den omstændighed, at oplysningerne blev givet af en virksomhed, der har indgivet en begæring om favorabel behandling, ikke i sig selv skaber tvivl om deres bevisværdi.

116 Ifølge fast retspraksis er ingen EU-retlige bestemmelser eller almindelige principper til hinder for, at Kommissionen over for en virksomhed påberåber sig erklæringer fra andre involverede virksomheder (dommen i sagen Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 103, præmis 512). Erklæringer, der er afgivet inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen, kan ikke alene af denne grund frakendes bevisværdi (Rettens dom af 8.7.2008, sag T-54/03, Lafarge mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 57 og 58).

117 En vis vagtsomhed for så vidt angår frivillige erklæringer fra hoveddeltagerne i et ulovligt kartel er forståelig, fordi disse deltagere kunne mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges. Henset ikke desto mindre til systematikken i den ved samarbejdsmeddelelsen fastlagte procedure, medfører den omstændighed, at der fremsættes anmodning om at være omfattet af denne meddelelses anvendelsesområde med henblik på at opnå en bødenedsættelse, ikke nødvendigvis en tilskyndelse til at fremlægge forvanskede beviser vedrørende de øvrige deltagere i det påtalte kartel. Ethvert forsøg på at vildlede Kommissionen kan således skabe tvivl angående oprigtigheden og samarbejdsviljen hos den virksomhed, der har fremsat anmodningen, og dermed bringe muligheden for denne for at drage fuld nytte af samarbejdsmeddelelsen i fare (Rettens dom af 16.11.2006, sag T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 70, og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 116, præmis 58).

118 Det må navnlig antages, at såfremt en person indrømmer at have begået en overtrædelse og dermed vedgår, at der foreligger omstændigheder, der rækker ud over dem, der direkte kunne udledes af de omhandlede dokumenter, indebærer dette a priori, når der ikke foreligger særlige omstændigheder, der tyder på det modsatte, at denne person har besluttet at sige sandheden. Erklæringer, der går imod den erklærendes interesser, bør således principielt betragtes som særligt troværdige beviser (Rettens dom i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 107, præmis 211 og 212, dom af 26.4.2007, forenede sager T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02 og T-126/02, T-128/02 og T-129/02, T-132/02 og T-136/02, Bolloré m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 947, præmis 166, og dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 116, præmis 59).

119 Erklæringer afgivet af virksomheder, der er anklaget i forbindelse med ansøgninger om favorabel behandling, bør ikke desto mindre bedømmes med forsigtighed og kan generelt ikke accepteres uden bekræftelse.

120 Ifølge fast retspraksis kan en erklæring fra en virksomhed, der beskyldes for at have deltaget i et kartel, hvis rigtighed bestrides af flere andre sigtede virksomheder, dog ikke uden støtte i andre beviser betragtes som tilstrækkeligt bevis for, at de sidstnævnte virksomheder har begået en overtrædelse (Rettens dom i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 107, præmis 219, dom af 25.10.2005, sag T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 285, dommen i sagen Bolloré m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 118, præmis 167, og i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 116, præmis 293; jf. også i denne retning dommen i sagen Enso-Gutzeit mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 32, præmis 91).

121 Med henblik på undersøgelsen af bevisværdien af erklæringerne fra de virksomheder, der har indgivet en begæring om favorabel behandling, tager Retten især hensyn til dels betydningen af overensstemmende beviser, der støtter relevansen af erklæringerne, dels at der ikke er indicier for, at erklæringerne havde en tendens til at mindske betydningen af deres egne bidrag til overtrædelsen og forstørre betydningen af de øvriges (jf. i denne retning dommen i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 117, præmis 70, og i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 116, præmis 62 og 295).

122 Hvad for det andet angår sagsøgerens klagepunkt om, at Kommissionen vedrørende visse faktiske forhold lagde vægt på et enkelt bevis, skal det bemærkes, at der ikke findes et EU-retligt princip, der er til hinder for, at Kommissionen, når den fastslår, at der foreligger en tilsidesættelse, alene støtter sig på et enkelt skriftligt bevis, forudsat at der ikke er nogen tvivl om dokumentets bevisværdi, og at dokumentet i sig selv med sikkerhed viser, at overtrædelsen forelå (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T‑46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 1838).

123 Henset til den retspraksis, som er nævnt i præmis 120 ovenfor, gælder denne antagelse ganske vist som hovedregel ikke ensidige erklæringer fra en sigtet virksomhed, der, i det omfang de bestrides af andre sigtede virksomheder, skal bestyrkes af yderligere uafhængige beviser.

124 Denne betragtning kan ikke desto mindre lempes, såfremt erklæringen fra den virksomhed, som samarbejder, er særligt troværdig, da den krævede grad af bestyrkelse under disse omstændigheder er mindre, såvel med hensyn til præcision som med hensyn til styrke.

125 I det tilfælde, hvor en række samstemmende indicier bestyrker eksistensen og visse bestemte dele af den samordning, som er nævnt i erklæringen afgivet i forbindelse med samarbejdet, kan denne erklæring nemlig være tilstrækkelig til at bevise andre punkter i den anfægtede beslutning (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 107, præmis 220 og 334). Kommissionen kan under disse omstændigheder udelukkende tage hensyn til erklæringen på den betingelse, at rigtigheden af det, der er anført, ikke giver anledning til betænkelighed, og at oplysningerne ikke er vage.

126 Desuden skal det anføres, at selv om en erklæring fra en virksomhed ikke er understøttet med hensyn til bekræftede konkrete faktiske forhold, kan den have en vis bevisværdi med henblik på at understøtte tilstedeværelsen af overtrædelsen i forbindelse med en række samstemmende indicier, som blev lagt til grund af Kommissionen. I det omfang et dokument indeholder konkrete oplysninger, der svarer til dem, der findes i andre dokumenter, kan disse oplysninger nemlig gensidigt styrke hinanden (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 107, præmis 275).

127 Det må i øvrigt være tilladt for Kommissionen at slutte fra perioder, hvor beviserne er temmelig massive, til andre perioder, hvor der er noget større afstand mellem de enkelte beviser. Der skal nu engang en virkelig god forklaring til for at overbevise en retsinstans om, at der under en bestemt fase af en møderække foregik noget helt andet end det, der skete under tidligere og senere møder, når møderne havde samme deltagerkreds, fandt sted under ensartede, ydre omstændigheder og ubestridt havde samme formål (forslag til afgørelse fra dommer Vesterdorf som udpeget generaladvokat i sag T-1/89, Rhône-Poulenc mod Kommissionen, hvori Retten afsagde dom den 24. oktober 1991, Sml. II, s. 867, på s. 954 – samlet forslag til afgørelse i de såkaldte »polypropylen«-sager, Sml. II, s. 954).

128 For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ved vurderingen af beviset har undladt at afhøre selskabets ansatte og tage deres vidneudsagn i betragtning.

129 Sagsøgeren gør navnlig gældende, at konstateringen af overtrædelsen i vidt omfang bygger på Solvays erklæringer og dem fra en ansat hos Atofina, der bekræfter, at nogle af selskabets ansatte – selv om de ikke var til stede på en række af møderne – blev kontaktet eller informeret telefonisk. Sagsøgeren har anført, at de personer blandt virksomhedens ansatte, der er udpeget i disse erklæringer, indgav erklæringer til Kommissionen, der går i den modsatte retning, som ikke blev taget i betragtning.

130 Det bemærkes i denne forbindelse, at det er ubestridt, at Kommissionen havde skriftlige erklæringer fra de pågældende ansatte hos sagsøgeren, og at disse var til stede under høringen.

131 Under disse omstændigheder falder spørgsmålet om, hvorvidt de nævnte erklæringer blev taget behørigt i betragtning i den anfægtede beslutning, sammen med vurderingen af sagsøgerens klagepunkter rettet mod de pågældende konkrete faktiske forhold.

132 Det skal dog på dette trin bemærkes, at sagsøgeren med urette har gjort gældende, at de pågældende erklæringer, i det omfang de blev afgivet på tro og love, har en høj bevisværdi, og at Kommissionen af denne grund var forpligtet til at godtgøre, at selskabets vidner begik »mened«.

133 Selv om et vidneudsagn, der aflægges under ed for en domstol eller i forbindelse med en undersøgelse for en anklager, således kan have en høj bevisværdi, på baggrund af de negative konsekvenser, som det strafferetligt kan have for en person ikke at have talt sandt under en undersøgelse, der gør et sådant vidneudsagn mere troværdigt end en almindelig erklæring (jf. i denne retning dommen i sagen JFE Engineering m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 107, præmis 312), finder disse betragtninger ikke anvendelse i den foreliggende sag, eftersom det drejer sig om skriftlige erklæringer fra sagsøgerens ansatte, fremlagt for Kommissionen under den administrative procedure, og deres vidneudsagn afgivet under høringen ved Kommissionen.

134 Sagsøgeren har i øvrigt med urette gjort gældende, at Kommissionen var forpligtet til at sammenholde de vidneudsagn, der inkriminerer selskabet, afgivet af Atofina og Solvay, med sagsøgerens egne ansattes modstridende vidneudsagn i forbindelse med et krydsforhør under høringen.

135 Det bemærkes i denne forbindelse, at Kommissionen under den administrative procedure ikke har mulighed for at gøre høring af personer som vidner under tro og love obligatorisk.

136 I henhold til artikel 19, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) kan Kommissionen gennemføre interview med alle fysiske eller juridiske personer, der indvilliger heri, med henblik på indsamling af oplysninger vedrørende genstanden for en undersøgelse. I øvrigt bør Kommissionen ifølge tredje betragtning til Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EUT L 123, s. 18), før den indhenter mundtlige udtalelser fra fysiske eller juridiske personer, som indvilliger i at lade sig udspørge, underrette disse personer om retsgrundlaget for udspørgningen og gøre dem opmærksom på, at det sker frivilligt.

137 Desuden er Kommissionen kun forpligtet til at indhente udtalelser fra fysiske eller juridiske personer, der godtgør at have tilstrækkelig interesse heri, såfremt de pågældende personer faktisk anmoder om at måtte udtale sig. Den har derfor et rimeligt skøn ved afgørelsen af, hvilken interesse det kan have at høre personer, hvis udsagn kan have betydning for sagens oplysning. Beskyttelsen af retten til forsvar kræver således ikke, at Kommissionen foretager høring af vidner, der er udpeget af de berørte, når den anser undersøgelsen af sagen for at have været tilstrækkelig (jf. i denne retning dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 382 og 383 og den deri nævnte retspraksis).

138 Artikel 6, stk. 3, litra d), i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, som blev undertegnet i Rom den 4. november 1950, bestemmer ganske vist, at »[e]nhver, der er anklaget for en lovovertrædelse, er i særdeleshed berettiget til […] at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner og at få vidner i hans interesse tilsagt og afhørt på samme betingelser som vidner, der føres imod ham«. Selv om Kommissionen endvidere ikke er en domstol i nævnte artikels forstand, og selv om de af Kommissionen pålagte bøder ikke er af strafferetlig karakter, er Kommissionen under den administrative procedure imidlertid forpligtet til at overholde de almindelige EU-retlige principper.

139 Det følger imidlertid af fast retspraksis, at den omstændighed, at EU-rettens konkurrencebestemmelser ikke pålægger Kommissionen en forpligtelse til at indkalde de vidner i virksomhedernes interesse, der ønskes ført, ikke er i strid med de nævnte principper. Det må herved bemærkes, at selv om Kommissionen kan lade fysiske eller juridiske personer afgive udtalelse, når den finder det nødvendigt, har den ikke ret til at indkalde vidner til støtte for sine klagepunkter uden at have opnået deres samtykke (dommen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 97, præmis 389-392, og i sagen Bolloré m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 118, præmis 86 og 87). Da proceduren ved Kommissionen kun er af rent administrativ karakter, er Kommissionen ikke forpligtet til at give den berørte virksomhed mulighed for at udspørge et bestemt vidne og undersøge vidnets forklaringer under sagens forberedelse (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 109, præmis 200). Det er tilstrækkeligt, at de forklaringer, som anvendes af Kommissionen, er erhvervet gennem de sagsakter, som blev fremsendt til sagsøgeren, som kan gøre indsigelse mod dem ved Unionens retsinstanser (dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 116, præmis 147-149).

140 Henset til disse betragtninger, kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at selskabets ret til at afhøre eller lade afhøre imod ham førte vidner er blevet tilsidesat.

141 Under alle omstændigheder var der intet, som forhindrede sagsøgeren i at anmode om at få vidner, der føres imod selskabet, tilsagt og afhørt for Retten, ved at fremsætte en begæring om bevisoptagelse herom. Det må fastslås, at sagsøgeren ikke har fremsat en sådan begæring. Retten betragter i øvrigt kun den pågældende vidneindkaldelse som nødvendig, såfremt det ved afslutningen af den nedenfor gennemførte undersøgelse skulle vise sig, at sagens akter og de forklaringer, der blev afgivet under den mundtlige forhandling, ikke udgør et tilstrækkeligt grundlag for, at Retten kan tage stilling til sagen.

142 Endelig har sagsøgeren for det fjerde gjort gældende, at det forhold, at de beviser, som blev påberåbt over for selskabet, var utilstrækkelige, blev anerkendt af høringskonsulenten under høringen, idet sidstnævnte havde foreslået en kontradiktorisk undersøgelse af det af sagsøgeren fremlagte nye modbevis, dvs. erklæringer fra selskabets ansatte, hvilket forslag Kommissionen ikke efterkom.

143 Det bemærkes i denne forbindelse, at høringskonsulentens rapport er et rent internt dokument i Kommissionen, der ikke har til formål at supplere eller korrigere virksomhedernes argumentation, og som derfor ikke har en sådan betydning, at Unionens retsinstanser skal tage hensyn til den ved udøvelsen af deres kontrolfunktion (jf. Rettens dom af 30.9.2009, sag T-161/05, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 3555, præmis 176 og den deri nævnte retspraksis).

144 Disse betragtninger finder så meget desto mere anvendelse på de kommentarer, som høringskonsulenten havde fremsat under høringen, såsom dem, der er påberåbt af sagsøgeren i det foreliggende tilfælde. Høringskonsulenten bemærkede under alle omstændigheder i sin endelige rapport af 20. april 2006, der er bilagt svarskriftet, at bestemmelserne vedrørende ret til en retfærdig rettergang og ret til forsvar var overholdt i forbindelse med den pågældende administrative procedure.

145 I lyset af samtlige bemærkninger er den kritik, som sagsøgeren har givet udtryk for i forhold til Kommissionens fremlæggelse af beviser og gennemførelsen af høringen, dels ubegrundede, dels sammenfaldende med anbringenderne rettet mod overtrædelsens materielle forhold, som undersøges nedenfor.

– Om beviserne for sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen

146 Kommissionen konstaterede med hensyn til overtrædelsens væsentligste kendetegn, at konkurrenterne fra den 31. januar 1994 havde udvekslet og drøftet fortrolige oplysninger vedrørende produktionsmængden og den eventuelle nedsættelse heraf, idet dette har til formål at hindre, at ny kapacitet bringes på markedet. Konkurrenterne drøftede også fordelingen af kunderne og markedsandele samt salgspriser. De indførte en overvågningsordning, hvorved de regelmæssigt udvekslede fortrolige markeds-, virksomheds-, salgsmængde- og salgsprisrelaterede oplysninger. Konkurrenterne indlod sig endvidere på kapacitetsreduktioner og analyserede regelmæssigt, hvordan markedsandelene havde udviklet sig under de multilaterale møder (100. og 351.-354. betragtning til den anfægtede beslutning).

147 En stor del af de multilaterale møder blev afviklet ved de halvårlige generalforsamlinger i CEFIC, der er en retlig sammenslutning for den pågældende erhvervsgren.

148 I august 1997 i Bruxelles og under de tre senere møder i februar, april og september 1998 blev deltagerne i disse udvekslinger enige om en koordineret prisforhøjelse for HP (171. og 172. betragtning til den anfægtede beslutning). Med hensyn til NP blev der under de første drøftelser herom udvekslet følsomme oplysninger med det formål at indgå en konkurrencebegrænsende aftale, og »jorden blev gødet« for en formel aftale med virkning fra den 15. maj 1998 (100., 214. og 229. betragtning til den anfægtede beslutning). Det sidste multilaterale møde inden for rammerne af denne samordning fandt sted den 18. maj 2000, men aftalen om opretholdelse af priserne på HP blev opretholdt indtil slutningen af 2000 (281., 282. og 355.-360. betragtning til den anfægtede beslutning).

149 For så vidt angår sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fastslog Kommissionen, at selskabet udgør »den hårde kerne« af deltagerne i kartellet (99. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen fandt holdepunkter for hemmelige kontakter, som sagsøgeren havde været involveret i fra 1991 (106. betragtning til den anfægtede beslutning). Ifølge Atofinas oplysninger indeholder de af Atofina fremlagte mødenotater fra juli, oktober og november 1995 navnlig oplysninger fra sagsøgeren og henviser til fremlæggelsen af sagsøgerens stilling (120., 127., 128., 129., 133. og 136. betragtning til den anfægtede beslutning). I øvrigt havde sagsøgeren ifølge Degussas oplysninger under et bilateralt møde i andet halvår 1996 eller første halvår 1997 »accepteret den grundlæggende idé om en koordineret stigning i prisniveauet« (151. betragtning til den anfægtede beslutning).

150 Som det fremgår af sagen, blev oplysningerne om kartellets første periode bestridt af sagsøgeren, og blev på grund af manglende samarbejde ikke lagt til grund mod selskabet.

151 Som følge heraf har Kommissionen i den anfægtede beslutning nedsat varigheden af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen væsentligt i forhold til den, der var angivet i klagepunktsmeddelelsen. Vedrørende starten af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen fandt Kommissionen, at den havde beviser, som dokumenterer sagsøgerens deltagelse i kartelmødet den 29. maj 1997, og at denne dato skulle anvendes med henblik på at fastslå overtrædelsens varighed i forhold til sagsøgeren (352. betragtning til den anfægtede beslutning). Vedrørende afslutningen af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen anførte Kommissionen, at den var stærkt overbevist om sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen indtil den 13. december 1999, datoen for det sidste kartelmøde, med hensyn til hvilket Kommissionen havde bevis for sagsøgerens ansattes deltagelse (365. betragtning til den anfægtede beslutning).

152 De ulovlige kontakter, der blev lagt til grund mod sagsøgeren, er som følger:

– tre multilaterale møder, der blev afholdt den 28. eller 29. maj 1997 i Sevilla, ved en CEFIC generalforsamling (156.-167. betragtning til den anfægtede beslutning), og for hvilke sagsøgeren indrømmer at have deltaget i to af dem, men hævder at have modsat sig ulovlige drøftelser

– fire multilaterale møder, der fandt sted i henholdsvis august 1997 i Bruxelles, den 18. september 1997 i Paris, den 17. november 1997 i Frankfurt-am-Main og den 21. november 1997 i Paris, hvori sagsøgeren ikke deltog fysisk, men om hvilke selskabet blev informeret telefonisk af Atochem (171.-197. betragtning til den anfægtede beslutning), hvilket bestrides af sagsøgeren

– multilaterale møder, der blev afholdt den 26. og den 27. november 1997 i Bruxelles, ved CEFIC’s generalforsamling (198.-209. betragtning til den anfægtede beslutning), idet sagsøgeren erkender sin deltagelse i den nævnte generalforsamling, men gør gældende, at selskabet ikke havde kendskab til ulovlige drøftelser;

– bilaterale møder mellem Degussa, Kemira og Solvay, fra slutningen af 1997 til begyndelsen af 1998, om hvis resultat sagsøgeren blev underrettet telefonisk af Solvay (210. betragtning til den anfægtede beslutning), hvilket bestrides af sagsøgeren

– multilaterale møder den 14. maj 1998 i Évian-les-Bains, ved CEFIC’s generalforsamling (221.-232. betragtning til den anfægtede beslutning), idet sagsøgeren erkender sin deltagelse i CEFIC’s generalforsamling, men gør gældende, at selskabet ikke havde kendskab til ulovlige drøftelser

– et møde mellem Degussa, Solvay og sagsøgeren den 13. juli 1998 i Königswinter vedrørende lukningen af en af Atochems NP-fabrikker (233.-236. betragtning til den anfægtede beslutning), som sagsøgeren bestrider at have deltaget i

– et møde på »højt niveau« mellem Degussa og Solvay vedrørende HP og NP den 28. september 1998 i Bruxelles, efter hvilket Degussa mødtes med sagsøgeren for at underrette selskabet om resultatet (239.-242. betragtning til den anfægtede beslutning), idet sagsøgeren ikke nægter at have mødtes med Degussa, men gør gældende, at indholdet af denne kontakt var lovligt

– et multilateralt møde vedrørende HP den 12. oktober 1998 i Düsseldorf, hvori sagsøgeren ikke deltog, men om hvilket selskabet ifølge Atofina blev kontaktet telefonisk (247.-253. betragtning til den anfægtede beslutning), hvilket bestrides af sagsøgeren

– multilaterale møder og bilaterale kontakter ved CEFIC’s generalforsamlinger den 25. og den 26. november 1998 i Bruxelles (254.-258. betragtning til den anfægtede beslutning), den 30. april 1999 i Estoril (Portugal) (264. og 265. betragtning til den anfægtede beslutning), og den 16. november 1999 i Bruxelles (273.-275. betragtning til den anfægtede beslutning), idet sagsøgeren erkender sin deltagelse i de nævnte CEFIC- generalforsamlinger, men gør gældende, at selskabet ikke havde kendskab til ulovlige drøftelser

– fire multilaterale møder udelukkende vedrørende NP, der blev afholdt henholdsvis den 16. september 1998 i Lyon (237. og 238. betragtning til den anfægtede beslutning), begyndelsen af 1999 i Milano (259.-263. betragtning til den anfægtede beslutning), sommeren 1999 i Basel (267.-270. betragtning til den anfægtede beslutning), og den 13. december 1999 i Freiburg (276.-279. betragtning til den anfægtede beslutning), idet sagsøgeren bestrider at have deltaget i møderne i Lyon og Basel og erkender at have været til stede i to andre møder, men anfører, at formålet med dem var fuldt lovligt, nemlig valget af den adfærd, der skulle udvises over for »anti-bore«-bevægelsen, og at selskabet – selv om drøftelserne var »afveget« i retning af »uhensigtsmæssige« emner – ikke havde »fokuseret særlig meget herpå«, henset til beslutningen om at skifte fra NP til NPC af miljøgrunde.

153 Det fremgår af disse konstateringer, at sagsøgeren, bortset fra to møder om NP i begyndelsen af 1999 i Milano og den 13. december 1999 i Freiburg, for resten af de forhold, der blev lagt til grund i den anfægtede beslutning, har benægtet, at selskabet deltog i hemmelige kontakter.

– Om de multilaterale møder den 28. eller 29. maj 1997 i Sevilla

154 For så vidt angår de tre møder, der fandt sted i Sevilla, er det ubestridt af sagens parter, at sagsøgeren var repræsenteret på de to første vedrørende henholdsvis HP (idet deltagerne ved det første møde var Atochem, Degussa, Solvay, Kemira og sagsøgeren) og NP (idet deltagerne ved det andet møde var Caffaro og de samme deltagere i det første møde). Derimod deltog sagsøgeren ikke i middagen næste dag på restauranten (156., 162. og 163. betragtning til den anfægtede beslutning).

155 For de to møder, hvor selskabet var til stede, bestrider sagsøgeren ikke indholdet af drøftelserne, der for det første gav anledning til en udveksling af informationer vedrørende udviklingen af markedet, og som for det andet vedrørte forslagene til en generelt højere pris og en aftale vedrørende fordelingen af HP-markedet (157.-161. betragtning til den anfægtede beslutning) samt parallelle forsøg vedrørende NP (162. betragtning til den anfægtede beslutning).

156 Kommissionen har uimodsagt af sagsøgeren fastslået, at »der på grund af manglende tillid og enkelte mindre europæiske producenters modstand ikke blev opnået endelig enighed denne dag« (164. betragtning til den anfægtede beslutning). Navnlig blev forsøgene på drøftelser om NP ifølge Atofinas oplysninger afsluttet »med et forfærdeligt raseri hos Degussas ansvarlige […], der over for modstanden fra de mindre producenter, som [nægtede] at acceptere Solvay og Degussas synspunkter, [forlod] lokalet ved at smække med døren« (162. betragtning til den anfægtede beslutning).

157 Vedrørende disse forhold hævder sagsøgeren ikke desto mindre, at selskabet som mindre producent i virkeligheden gjorde indsigelse mod den ulovlige adfærd, hvilket godtgøres af selskabets fravær under middagen på restauranten næste dag.

158 Sagsøgeren støtter sig navnlig på erklæringen fra selskabets vicegeneraldirektør på daværende tidspunkt, som er bilagt stævningen, af hvilken det ifølge sagsøgeren fremgår, at selskabets repræsentant med hensyn til mødet vedrørende HP anførte over for Degussa og Solvay, at selskabet var »i vækst i Tyskland« og »ikke var interesseret« i nogen som helst begrænsninger af priserne. Sagsøgeren afslog dermed at drøfte priserne, hvilket bevirkede, at Degussas ansvarlige brat forlod lokalet.

159 I den forbindelse skal det bemærkes, at efter fast retspraksis, når en virksomhed selv uden at spille en aktiv rolle deltager i et møde, hvorunder en ulovlig samordning bliver nævnt, må den antages at have deltaget i samordningen, medmindre den godtgør, at den åbent tog afstand herfra eller meddelte de andre deltagere, at den ønskede at deltage i det pågældende møde med et andet sigte end deres (jf. dommen i sagen Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 122, præmis 3199 og den deri nævnte retspraksis).

160 Da sagsøgeren har erkendt at have deltaget i de pågældende ulovlige drøftelser, måtte selskabet derfor godtgøre, at dets deltagelse ikke var sket for at begrænse konkurrencen.

161 Det bør lægges til grund, at sagsøgerens modstand mod de af Degussa fremsatt