ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Kan konkurrencereglerne i artikel 101 TEUF fortolkes således, at i en situation, hvor en deltager i et kartel har indgået en byggekontrakt som aftalt inden for kartellet med en aktør, som står uden for kartellet, varer overtrædelsen af konkurrencereglerne på grund af de derved udløste økonomiske konsekvenser ved i hele den periode, hvor der opfyldes forpligtelser i henhold til kontrakten eller erlægges betalinger til kontraktens parter, dvs. til det tidspunkt, hvor den sidste delbetaling for arbejdet betales, eller i det mindste til det tidspunkt, hvor det pågældende arbejde færdiggøres,
1)

Skal artikel 3, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2008/675/RIA (1) af 24. juli 2008 om hensyntagen til domme afsagt i medlemsstaterne i Den Europæiske Union i forbindelse med en ny straffesag, hvorefter hensyntagen til tidligere domme afsagt i andre medlemsstater, jf. stk. 1, har ikke som virkning, at den medlemsstat, der gennemfører den nye retssag, griber ind i, ophæver eller på ny prøver tidligere domme eller eventuelle afgørelser vedrørende disses fuldbyrdelse, fortolkes således, at indgriben i denne bestemmelses forstand ikke kun omfatter udvidelse af en samlet dom til at omfatte en sanktion, som er idømt ved en dom afsagt i en medlemsstat i Den Europæiske Union, men også udvidelse af den pågældende dom til at omfatte en sanktion, som med henblik på fuldbyrdelse er overtaget i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, sammen med en i denne stat afsagt dom inden for rammerne af en samlet dom?
3)

Skal medlemsstaternes kompetente myndigheder i tilfælde af, at operatøren, der er valgt i overensstemmelse med beslutningens afsnit II, ikke har opfyldt sine forpligtelser med hensyn til dækning af området gennem et mobilt satellitsystem som defineret i artikel 7, stk. 2, inden den skæringsdato, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra c), ii), afslå at give tilladelser til at anvende supplerende jordbaserede komponenter, eller, hvis svaret herpå er benægtende, kan myndighederne afslå at give disse tilladelser?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta förvaltningsdomstolen (Sverige) den 25. juni 2019 — Lexel

(Sag C-484/19)

(2019/C 295/11)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Lexel AB

Sagsøgt: Skatteverket

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med artikel 49 TEUF at nægte at indrømme et svensk selskab fradrag for renter, der er betalt til et selskab, som er en del af den samme koncern af forbundne selskaber og som er hjemmehørende i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at hovedårsagen til, at gældsforholdet er opstået, må anses at være opnåelse af en væsentlig skattefordel for de forbundne selskaber, såfremt en sådan skattefordel ikke ville anses for at foreligge, hvis begge selskaber havde været svenske, eftersom de i dette tilfælde ville have været omfattet af bestemmelserne om koncernbidrag?
1)

Skal artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at en national bestemmelse som artikel 242, stk. 8, i Republikken Bulgariens Nakazatelen kodeks (straffeloven), hvorefter et transportmiddel, som er benyttet til alvorligt smugleri, og som tilhører en tredje person, som hverken vidste eller burde eller kunne have vidst, at vedkommendes ansatte ville begå den strafbare handling, skal beslaglægges til fordel for staten, forstyrrer balancen mellem samfundets interesse og beskyttelsen af ejendomsretten og derfor er ulovlig?
1)

Skal artikel 19, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 325, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 1, stk. 1, litra a), og b), og artikel 2, stk. 1, i Konventionen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser samt retssikkerhedsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for, at et særskilt organ i forhold til det ordinære retssystem, Curtea Constituțională a României (forfatningsdomstol, Rumænien), træffer afgørelse vedrørende lovligheden af sammensætningen af et dommerkollegium og dermed danner grundlag for, at der kan gives medhold i ekstraordinære appeller til prøvelse af endelige domme, som er afsagt inden for et bestemt tidsrum?
4)

Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEUF fortolkes således, at medlemsstaterne forpligtes til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, således at der ikke foreligger nogen risiko for politisk påvirkning af straffesager vedrørende overtrædelser begået inden for retsvæsenet, såfremt der ved en hasteprocedure oprettes en afdeling af anklagemyndigheden for alene efterforskning af overtrædelser begået inden for retsvæsenet, som særligt er bekymrende i forhold til spørgsmålet om korruptionsbekæmpelse, og som kan anvendes som endnu et instrument til at true og lægge pres på retsembedsmænd?
4)

Er artikel 2, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, og navnlig forpligtelsen til at respektere retsstatens værdier, til hinder for en national bestemmelse, som den, der er omhandlet i artikel 96, stk. 3, litra a), i lov nr. 303/2004 om dommere og anklageres status, der på kortfattet og abstrakt vis definerer »retlige fejl« som gennemførelse af processuelle handlinger, der åbenlyst er i strid med bestemmelser i materiel ret og procedureregler, uden at arten af de tilsidesatte retlige bestemmelser, den materielle og tidsmæssige udstrækning af disse inden for rammerne af processen, måden, fristen og procedurerne for at fastslå, at der er sket en overtrædelse af retlige bestemmelser, det organ, der har beføjelse/kompetence til at fastslå, at der er sket en overtrædelse af retlige bestemmelser, hvilket dermed skaber mulighed for et indirekte pres på dommerne?
2)

Skal begreberne »forsætligt at dræbe/forstyrre/ødelægge« i artikel 5, litra a)-d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/147/EF af 30. november 2009 om beskyttelse af vilde fugle, og i artikel 12, [stk. 1,] litra a)-c) i Rådets direktiv 92/43/EØF (2) af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, fortolkes således, at de er til hinder for en national praksis, som indebærer, at hvis formålet med foranstaltningen åbenbart er et andet end at dræbe eller forstyrre arter (eksempelvis skovbrugsforanstaltninger eller arealanvendelse), skal der foreligge en risiko for, at arternes bevaringsstatus påvirkes negativt af foranstaltningen, for at forbuddet træder i kraft?
1)

Skal det ved fortolkningen af artikel 630 i Kodeks za zastrahovaneto (forsikringsloven) i lyset af artikel 274 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF (1) af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) lægges til grund, at en afgørelse fra en myndighed i en medlemsstat om at inddrage en forsikringsvirksomheds tilladelse og udpege en foreløbig likvidator for virksomheden, uden at den retslige likvidationsbehandling er indledt, udgør en »afgørelse om at indlede likvidation«?
2.

Indeholder den status som lovligt betalingsmiddel, der er fastsat for pengesedler denomineret i euro i artikel 128, stk. 1, tredje punktum, TEUF, artikel 16, stk. 1, tredje punktum, i protokol (nr. 4) om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank samt artikel 10, andet punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 974/98 af 3. maj 1998 om indførelse af euroen (1) et forbud for en medlemsstats offentlige organer mod at afvise opfyldelse af en pengeforpligtelse, der pålægges af det offentlige, med sådanne pengesedler, eller levner EU-retten mulighed for ordninger, der udelukker en betaling med eurosedler for så vidt angår visse pengeforpligtelser, der pålægges af det offentlige?
1)

Retten begik en fejl, da den fastslog, at den omstændighed, at elektricitet som vare er nævnt i den af EUIPO udarbejdede grå liste for afgivelse af de i varemærkeforordningens artikel 28, stk. 8 (præmis 41, 46 og 54) omhandlede erklæringer, beviser, at elektricitet ikke er omfattet af den almindelige opfattelse af overskriften for klasse 4 i ottende udgave af Niceklassifikationen. Den retlige fejl består for det første i den omstændighed, at appellantens anmodning om begrænsning blev indgivet den 15. juni 2015, mens det dokument, som EUIPO har henvist til, er omhandlet i meddelelse nr. 1/2016 af 8. februar 2016. Den omstændighed, at det blev anset for et bevis, at den grå liste ikke omfatter en frist, udgør for det andet ligeledes en retlig fejl, idet denne liste alene skal anses for et ikke-bindende fortolkningsbidrag.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 11. april 2019 — Istituto Nazionale della Previdenza Sociale mod WS

(Sag C-302/19)

(2019/C 288/17)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Appellant: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Indstævnt: WS

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EF af 13. december 2011 (1) samt princippet om ligebehandling af fastboende udlændinge og nationale statsborgere fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning i henhold til hvilken — og i modsætning til, hvad der gælder for medlemsstatens egne statsborgere — der ved fastlæggelsen af medlemmerne af husstanden i forbindelse med beregningen af familietilskuddet sker udelukkelse af familiemedlemmer til en fastboende arbejdstager, som er tredjelandsstatsborger, når disse personer har bopæl i oprindelsestredjelandet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13.12.2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat (EUT 2011, L 343, s. 1).
C 288/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (Italien) den 11. april 2019 — Istituto Nazionale della Previdenza Sociale mod VR

(Sag C-303/19)

(2019/C 288/18)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte suprema di cassazione

Parter i hovedsagen

Appellant: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Indstævnt: VR

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 11, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2003/109 af 25. november 2003 (1) samt princippet om ligebehandling af fastboende udlændinge og nationale statsborgere fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning i henhold til hvilken — og i modsætning til, hvad der gælder for medlemsstatens egne statsborgere — der ved fastlæggelsen af medlemmerne af husstanden i forbindelse med beregningen af familietilskuddet sker udelukkelse af familiemedlemmer til en fastboende arbejdstager, som er tredjelandsstatsborger, når disse personer har bopæl i oprindelsestredjelandet?

(1) Rådets direktiv 2003/109 af 25.11.2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT 2004, L 16, s. 44).
1)

Skal artikel 17 i direktiv 77/388/EØF (1) fortolkes således, at når en udgift også kommer en tredjemand til gode — således som det er tilfældet, når en bygherre i forbindelse med salg af lejligheder afholder reklameomkostninger, administrationsomkostninger og mæglerkommissioner, som også kommer grundejerne til gode — er denne bestemmelse ikke til hinder for, at den moms, som disse omkostninger er pålagt, fuldt ud kan fradrages, forudsat at det fastslås, at der er en direkte og umiddelbar tilknytning mellem udgiften og den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed, og at fordelen for tredjemand er af underordnet betydning i forhold til den afgiftspligtige persons virksomheds behov?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 13. maj 2019 — HF mod Finanzamt Bad Neuenahr-Ahrweiler

(Sag C-374/19)

(2019/C 288/27)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: HF

Revisionsindstævnt: Finanzamt Bad Neuenahr-Ahrweiler

Præjudicielt spørgsmål

Skal en afgiftspligtig person, der fremstiller et investeringsgode med henblik på en afgiftspligtig anvendelse med ret til fradrag for indgående afgift (her: opførelse af en bygning med henblik på drift af et cafeteria), regulere fradraget i henhold til momsdirektivets artikel 185, stk. 1, og artikel 187, i direktiv 2006/112/EU (1), når den afgiftspligtige ophører med den omsætningsgivende virksomhed, der giver ret til fradrag (her: cafeteriadriften), og investeringsgodet i det omfang, hvori det tidligere blev anvendt til et afgiftspligtigt formål, nu ikke anvendes?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kammarrätten i Göteborg (Sverige) den 19. juni 2019 — Allmänna ombudet hos Tullverket mod Combinova AB

(Sag C-476/19)

(2019/C 288/42)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Kammarrätten i Göteborg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Allmänna ombudet hos Tullverket

Sagsøgt: Combinova AB

Præjudicielt spørgsmål

En toldskyld ved import eller eksport, som er opstået i henhold til artikel 79, ophører i følge artikel 124, stk. 1, litra k) (1), hvis der over for toldmyndighederne fremlægges tilstrækkelige beviser for, at varerne ikke er blevet anvendt eller forbrugt og er blevet ført ud af Unionens toldområde. Betyder begrebet »anvendt«, at en vare er blevet bearbejdet eller forædlet i overensstemmelse med formålet med den tilladelse, som et selskab har fået for varen, eller omfatter begrebet en anvendelse, der går ud over dette? Er det relevant, om anvendelsen finder sted før eller efter toldskyldens opståen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 af 9.10.2013 om EU-toldkodeksen (EUT 2013, L 269, s. 1).
1)

Kan og skal en skatteretlig forvaltningsakt truffet over for en privatperson annulleres som åbenbart ugyldig i lyset af princippet om overholdelse af retten til forsvar, som hidtil udviklet i Domstolens praksis (Solvay-dommen, Sopropé-dommen og Ispas-dommen), såfremt privatpersonen ikke har haft mulighed for at få adgang til de oplysninger, hvorpå den skatteretlige forvaltningsakt er blevet truffet over for vedkommende, selv om denne forvaltningsakt henviser til en række oplysninger i de respektive administrative sagsakter?
2)

Indeholder den status som lovligt betalingsmiddel, der er fastsat for pengesedler denomineret i euro i artikel 128, stk. 1, tredje punktum, TEUF, artikel 16, stk. 1, tredje punktum, i protokol (nr. 4) om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank samt artikel 10, andet punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 974/98 af 3. maj 1998 om indførelse af euroen (1) et forbud for en medlemsstats offentlige organer mod at afvise opfyldelse af en pengeforpligtelse, der pålægges af det offentlige, med sådanne pengesedler, eller levner EU-retten mulighed for ordninger, der udelukker en betaling med eurosedler for så vidt angår visse pengeforpligtelser, der pålægges af det offentlige?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 6. maj 2019 — Telecom Italia SpA m.fl. mod Roma Capitale m.fl.

(Sag C-368/19)

(2019/C 312/03)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellanter: Telecom Italia SpA, Wind Tre SpA, Vodafone Italia SpA og Lindam Srl

Indstævnte: Roma Capitale, Regione Lazio, Vodafone Italia SpA, Telecom Italia SpA, Wind Tre SpA og Wind Telecomunicazioni SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten til hinder for en national lovgivning (såsom bestemmelsen i artikel 8, stk. 6, i lov nr. 36 af 22.2.2001), der skal forstås og anvendes således, at den tillader de enkelte lokale myndigheder at fastsætte kriterier for placeringen af mobiltelefonianlæg, herunder i form af forbud mod at opstille antenner i bestemte områder eller i en bestemt afstand fra en særlig type bygninger?
3)

Den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl med hensyn til anvendelsen af afsnit III i samarbejdsmeddelelsen af 2006, idet Retten heri fastslår, at en virksomhed, der er den anden til at fremlægge beviser af betydelig merværdi, ikke kan erstatte den første virksomhed, der har fremlagt sådanne beviser, men som ikke opfylder betingelserne for at kunne få nedsat sin bøde.
Appel iværksat den 14. juni 2019 af Amador Rodriguez Prieto til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 4. april 2019 i sag T-61/18, Rodriguez Prieto mod Kommissionen

(Sag C-457/19 P)

(2019/C 312/08)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Amador Rodriguez Prieto (ved advokaterne S. Orlandi og T. Martin)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 4. april 2019 i sag T-61/18 ophæves, for så vidt som Europa-Kommissionen blev frifundet for appellantens påstand om erstatning af det ikke-økonomiske tab.

— Kommissionen tilpligtes at erstatte det af appellanten lidte ikke-økonomiske tab ved at betale denne en fast godtgørelsen på 100 000 EUR.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl for så vidt angår den culpøse karakter af Kommissionens adfærd over for appellanten under straffesagen, bl.a. henset til hans status som whistleblower i forbindelse med »Eurostat-sagen«.
C 312/3

Appel iværksat den 8. maj 2019 af José-Ramón Herrero Torres til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 8. marts 2019 i sag T-326/18 – Herrero Torres mod EUIPO – DZ Licores (CARAJILLO LICOR 43 CUARENTA Y TRES)

(Sag C-369/19 P)

(2019/C 312/04)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: José-Ramón Herrero Torres (ved abogado J. Donoso Romero)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og DZ Licores S.L.U.

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 15. juli 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og truffet afgørelse om, at José-Ramón Herrero Torres bærer sine egne omkostninger.
1)

Skal artikel 16 i forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 (1), der finder anvendelse ratione temporis, hvorefter »[Kommissionen] [i] tilfælde af misbrug af støtte kan […] indlede den formelle undersøgelsesprocedure efter artikel 4, stk. 4, jf. dog artikel 23« [og hvorefter] »[a]rtikel 6, 7, 9 og 10, artikel 11, stk. 1, og artikel 12-15 finder tilsvarende anvendelse«, fortolkes således, at en forudgående beslutning om tilbagebetaling fra Europa-Kommissionen også er påkrævet i tilfælde af misbrug af støtte (uden at det berører Kommissionens beføjelse i henhold til artikel 23 i forordning (EF) nr. 659/1999 til direkte at indbringe sagen for Den Europæiske Unions Domstol)? Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 16 i forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 da erklæres retsstridig som følge af tilsidesættelse af artikel 108, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (tidligere artikel 88, stk. 2, EF)?
1)

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 i direktiv 2008/50/EF om luftkvaliteten og renere luft i Europa (1), sammenholdt med bilag XI hertil, ved systematisk og vedvarende at overskride de årlige grænseværdier for NO2-koncentrationen — fra og med 2010 og uden afbrydelse i zone IT0118 (byområdet Torino), IT0306 (byområdet Milano), IT0307 (byområdet Bergamo), IT0308 (byområdet Brescia), IT0309 (zone A — slette med en høj grad af urbanisering), IT0906 (byområdet Firenze), IT0711 (Genova kommune), IT1215 (byområdet Rom) — fra og med 2010 og indtil 2012 og dernæst igen fra og med 2014 og uden afbrydelse i zone IT1912 (byområdet Catania) og IT1914 (industriområder) — og ved at fortsætte med disse overskridelser.
A.

1) Skal bestemmelserne i artikel 107, stk. 2, i Občianský zákonník [den slovakiske borgerlige lovbog] om forældelse af forbrugerens ret til en objektiv forældelsesperiode på tre år — hvorefter forbrugerens ret til tilbagebetaling af en ydelse, som følger af et urimeligt kontraktvilkår, også er genstand for forældelse, når forbrugeren ikke selv er i stand til at vurdere det urimelige kontraktvilkår, og denne forældelsesfrist også begynder at løbe i den situation, hvor forbrugeren ikke havde kendskab til, at kontraktvilkåret er urimeligt — fortolkes således, at de er i strid med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartrets artikel 47«) og, implicit, forbrugerens ret til et effektivt retsmiddel? 2) Såfremt bestemmelserne om forældelse af forbrugerens ret til en objektiv forældelsesperiode på tre år uanset forbrugerens manglende kendskab er forenelige med chartrets artikel 47 og effektivitetsprincippet, ønsker den forelæggende ret herefter oplyst om: en sådan national praksis, hvorefter forbrugeren bærer bevisbyrden med henblik på for retten at godtgøre, at de personer, der handler på kreditgivers vegne, havde kendskab til, at kreditgiver tilsidesætter forbrugerens rettigheder — i det foreliggende tilfælde havde kendskab til den omstændighed, at kreditgiver ved ikke at angive de nøjagtige årlige omkostninger i procent tilsidesætter en retsregel — og godtgøre kendskab til den omstændighed, at lånet i et sådant tilfælde er rentefrit, og at kreditgiver gennem opkrævning af renterne har opnået en ugrundet berigelse, er i strid med chartrets artikel 47 og effektivitetsprincippet? 3) Såfremt det i artikel A, punkt II, omhandlede spørgsmål besvares benægtende, over for hvilke personer blandt kreditgivers direktører, selskabsdeltagere eller salgsrepræsentanter skal forbrugeren da godtgøre det kendskab, der er omhandlet i det i artikel A, punkt II, anførte spørgsmål? 4) Såfremt det i artikel A.II omhandlede spørgsmål besvares benægtende, hvilken grad af kendskab er da tilstrækkelig for at nå det tilsigtede mål, dvs. bevis for leverandørens forsæt til at overtræde de pågældende bestemmelser på det finansielle marked?
C 295/12

Sag anlagt den 12. juli 2019 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-537/19)

(2019/C 295/16)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved L. Haasbeek, M. Noll-Ehlers og P. Ondrůšek, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 28 og 35, stk. 2, i direktiv 2004/18 (1), idet byen Wien-Wiener Wohnen har indgået en kontrakt af 25. februar 2012, vedrørende en kontorbygning i Gugelstrasse 2-4 i Wien, direkte og uden gennemførelse af en konkurrencepræget udbudsprocedure og hertil hørende bekendtgørelse.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at byen Wien som ordregivende myndighed i 2012 indgik en flerårig lejekontrakt vedrørende en kontorbygning med en privat ordremodtager, endnu før denne bygning blev opført. Den ordregivende myndighed fik herved en afgørende indflydelse på planlægningen af byggeydelsen, som gik langt ud over de sædvanlige krav, som en lejer kan stille for en nyopført ejendom.

Dette udgør en bygge- og anlægskontrakt, som det fremgår af Domstolens faste praksis vedrørende en ordregivende myndigheds leje af endnu ikke opførte byggeprojekter. Da der ikke har fundet en konkurrencepræget udbudsprocedure sted, udgør kontraktindgåelsen en overtrædelse af artikel 2, 28 og 35, stk. 2, i direktiv 2004/18. Denne overtrædelse består så længe lejekontrakten, der først i 2040 kan opsiges, er gældende.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT 2004, L 134, s. 114).