ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-520/07 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

MTU Friedrichshafen GmbH

»Appel — omstruktureringsstøtte — beslutning, der pålægger tilbagesøgning af en med fællesmarkedet uforenelig støtte — artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 — solidarisk ansvar«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 19. februar 2009 I ‐ 8557

Domstolens dom (Første Afdeling) af 17. september 2009 I ‐ 8573

Sammendrag af dom

Statsstøtte – kommissionsbeslutning, der erklærer en støtte for uforenelig med fællesmarkedet og anordner tilbagebetaling – Kommissionens mulighed for at støtte sin beslutning på de foreliggende oplysninger

(Art. 88, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 13, stk. 1, og art. 14, stk. 1)

Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 88 EF bemyndiger Kommissionen til — når den fastslår, at en støtte er blevet vedtaget eller ændret, inden der er givet underretning herom — at vedtage en beslutning om støttens forenelighed eller uforenelighed med fællesmarkedet på grundlag af de foreliggende oplysninger, såfremt der er tale om en medlemsstat, som ikke opfylder sin samarbejdspligt, og som har undladt at skaffe de oplysninger, Kommissionen har bedt den om. Desuden kan Kommissionen i denne beslutning i givet fald, under de betingelser, der er fastsat i forordningens artikel 14, kræve tilbagesøgning af allerede udbetalt støtte.

Denne mulighed, som Kommissionen har, kan imidlertid ikke fortolkes således, at den fuldstændigt fritager denne institution fra forpligtelsen til at basere sine beslutninger på oplysninger af en vis troværdighed og sammenhæng, som kan understøtte de konklusioner, den drager. Kommissionen er i det mindste forpligtet til at sikre, at de oplysninger, den råder over, selv om de er ufuldstændige og fragmentariske, udgør et tilstrækkeligt grundlag for at konkludere, at en virksomhed har modtaget en fordel, som udgør statsstøtte.

Disse overvejelser gælder så meget desto mere, når Kommissionen pålægger tilbagesøgning af støtten fra modtageren, da en sådan tilbagebetaling netop har til formål at fjerne den konkurrencefordrejning, som er forårsaget af en bestemt konkurrencefordel, og at genoprette den situation, der forelå inden udbetalingen af støtten.

Kommissionen kan således ikke antage, at en virksomhed har modtaget en fordel, der udgør statsstøtte, ved udelukkende at lægge en negativ formodning til grund, hvilken formodning — i mangel af andre elementer, der positivt kan godtgøre, at der foreligger en sådan fordel — er baseret på det forhold, at der ikke foreligger oplysninger, der kan medføre den modsatte konklusion.

(jf. præmis 54-58)
Med henblik på at afgøre, hvorvidt en betegnelse, der ikke er et geografisk navn, kan anses for at være en ren og indirekte geografisk oprindelsesangivelse, hvis beskyttelse i medfør af bilaterale traktater, som er indgået mellem medlemsstater, kan begrundes i henhold til kriterierne i artikel 30 EF, påhviler det den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt denne betegnelse efter de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i oprindelsesmedlemsstaten — uanset at den ikke er et geografisk navn som sådan — i det mindste er egnet til at oplyse forbrugerne om, at det produkt, hvorpå den er angivet, stammer fra et bestemt område eller sted i denne medlemsstat. Hvis en sådan undersøgelse viser, at den omhandlede betegnelse mangler denne minimumsevne til at genkalde det omhandlede produkts geografiske oprindelse, kan beskyttelsen heraf ikke begrundes ud fra hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret i artikel 30 EF’s forstand og vil i princippet — i mangel på anden hjemmel for beskyttelsen — være i strid med artikel 28 EF.

Den forelæggende ret skal desuden på ny i henhold til de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i oprindelsesmedlemsstaten efterprøve, hvorvidt denne betegnelse ikke på tidspunktet for de bilaterale traktaters ikrafttræden eller senere har fået karakter af en artsbetegnelse i denne medlemsstat, idet det er godtgjort, at formålet med beskyttelsesordningen, der er indført ved disse traktater, henhører under beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i artikel 30 EF.

Da der ikke findes nogen fællesskabsretlige bestemmelser på området, tilkommer det den forelæggende ret i overensstemmelse med sine nationale retsregler at beslutte, om der skal bestilles en opinionsundersøgelse, som skal afklare de faktiske omstændigheder og den begrebsmæssige forståelse i oprindelsesmedlemsstaten med henblik på at efterprøve, hvorvidt en betegnelse kan klassificeres som en ren og indirekte geografisk oprindelsesangivelse, og at den ikke har fået karakter af artsbetegnelse i denne medlemsstat. Det er også i forhold til samme nationale retsregler, at den forelæggende ret, hvis den finder det nødvendigt at bestille en opinionsundersøgelse, med henblik på denne efterprøvelse skal afgøre, hvilken procentdel af forbrugerne der anses for tilstrækkelig betydningsfuld.

(jf. præmis 82-84, 89 og 94 samt domskonkl. 1)
Selv om påstandene i stævningen i et traktatbrudssøgsmål i princippet ikke kan udvides i forhold til de overtrædelser, der er angivet i den begrundede udtalelses konklusion og i åbningsskrivelsen, står det dog fast, at Kommissionen har adgang til at få en traktatbrudspåstand prøvet for så vidt angår forpligtelser, der har deres oprindelse i en — senere ændret eller ophævet — fællesskabsretsakts oprindelige affattelse, når disse fortsat består i henhold til nye bestemmelser. Sagens genstand kan derimod ikke udvides til også at omfatte forpligtelser i henhold til nye bestemmelser, der ikke findes tilsvarende i vedkommende retsakts oprindelige affattelse, idet dette ville være en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter med hensyn til traktatbrudsprocedurens lovlighed.

Under en traktatbrudssag i henhold til artikel 226 EF påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, som skal fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud, og Kommissionen kan ikke påberåbe sig nogen formodning herfor. Når Kommissionen har givet oplysninger, der fyldestgørende beviser, at bestemte forhold foreligger på den sagsøgte medlemsstats område, påhviler det den pågældende medlemsstat konkret og detaljeret at anfægte de således fremlagte oplysninger og følgerne heraf.

Kommissionens argument om, at visse transportvirksomheder ikke er i besiddelse af en autorisation, eller at den autorisation, som de er blevet givet, er udløbet, er ikke egnet til at føre bevis for, at der findes en administrativ praksis, som frembyder en vis grad af fasthed og almenhed, og som er i strid med en medlemsstats forpligtelser i henhold til artikel 5, punkt A, stk. 1, litra a), i direktiv 91/628 om beskyttelse af dyr under transport og om ændring af direktiv 90/425 og 91/496, som ændret ved forordning nr. 806/2003, idet Kommissionen ikke har nogen præcise oplysninger hvad angår antallet af transportvirksomheder, som ikke råder over en autorisation, eller hvis autorisation er udløbet, eller hvad angår antallet af transportvirksomheder, som har været genstand for kontroller.

Hvad angår argumentet om, at listerne over transportvirksomheder ikke altid er ajourført, påhviler det Kommissionen at godtgøre, at det påståede traktatbrud foreligger, og at fremføre de omstændigheder, som er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve, om der foreligger et traktatbrud. I mangel af præciseringer navnlig vedrørende antallet af de omhandlede lister eller det samlede antal kontrollerede lister er den omstændighed, at visse af listerne over transportvirksomheder ikke er ajourført, ikke i sig selv tilstrækkeligt bevis for, at en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, punkt A, stk.1, litra a), i direktiv 91/628.

(jf. præmis 44, 45 og 47-49)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

De Europæiske Fællesskaber – institutioner – ret til aktindsigt i dokumenter – forordning nr. 1049/2001 – undtagelser til retten til aktindsigt

(Art. 255 EF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4, stk. 2, tredje led; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 20)

Sammendrag

For at begrunde et afslag på en begæring om aktindsigt i et dokument er det i princippet ikke tilstrækkeligt, at dette dokument henhører under en af de i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter nævnte handlinger. Den pågældende institution skal også give en forklaring på, hvorledes aktindsigt i dokumentet konkret og faktisk kunne være til skade for den interesse, som er beskyttet ved en undtagelse i denne artikel. Den pågældende fællesskabsinstitution kan dog i denne henseende basere sin beslutning herom på de generelle formodninger, der gælder for visse kategorier af dokumenter, da sådanne generelle betragtninger må antages også at have gyldighed for begæringer om aktindsigt i dokumenter af tilsvarende karakter.

Hvad angår procedurerne for statsstøttekontrol kan sådanne generelle formodninger følge af forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [88 EF] samt af retspraksis vedrørende adgang til aktindsigt i dokumenterne i Kommissionens sagsakter. Denne forordning og navnlig dens artikel 20 fastsætter ikke, at interesserede parter – bortset fra den medlemsstat, som er ansvarlig for at have ydet statsstøtten – har adgang til aktindsigt i dokumenter i Kommissionens sagsakter. Hvis disse interesserede parter nemlig på grundlag af forordning nr. 1049/2001 ville være i stand til at få adgang til aktindsigt i dokumenter i Kommissionens sagsakter, ville statsstøttekontrolordningen blive draget i tvivl.

Med henblik på fortolkningen af undtagelsen i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 skal der således tages hensyn til den omstændighed, at de interesserede parter – bortset fra den pågældende medlemsstat – ikke under procedurerne for statsstøttekontrol har adgang til aktindsigt i dokumenterne i Kommissionens sagsakter, og således anerkendes, at der gælder en generel formodning for, at udbredelsen af dokumenter i sagsakter i princippet er til skade for beskyttelsen af formålet med undersøgelser.

Denne generelle formodning udelukker ikke de nævnte interesserede parters ret til at bevise, at et givent dokument, som der begæres aktindsigt i, ikke er omfattet af den nævnte formodning, eller at der er en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af dokumentet i medfør af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001.

(jf. præmis 53-56, 58, 61 og 62)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde med fællesskabsinstitutionerne

(Art. 10 EF)

Sammendrag

Forpligtelsen til loyalt at samarbejde i henhold til artikel 10 EF gælder generelt og afhænger hverken af, om den pågældende fællesskabskompetence er eksklusiv eller ikke, eller af medlemsstaternes eventuelle ret til at indgå forpligtelser i forhold til tredjelande. Når en aftale eller en konvention henhører dels under Fællesskabets, dels under medlemsstaternes kompetenceområde, må der såvel under forhandlings- og tiltrædelsesfasen som i forbindelse med opfyldelsen af de påtagne forpligtelser etableres et snævert samarbejde mellem medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner. Denne forpligtelse til samarbejde følger af kravet om enhed i Fællesskabets optræden udadtil.

Medlemsstaterne er pålagt særlige handle- og undladelsesforpligtelser i en situation, hvor Kommissionen har forelagt Rådet forslag, der repræsenterer et udgangspunkt for en samlet optræden fra Fællesskabets side, selv om disse ikke er blevet vedtaget af Rådet. Under sådanne omstændigheder udgør et ensidigt forslag fra en medlemsstat om at optage et stof i bilag A til Stockholmkonventionen om persistente organiske miljøgifte, hvorved medlemsstaten fraviger en i Rådet samordnet fælles strategi, skønt et sådant forslag, henset til den med konventionen indførte institutionelle ramme og de hermed foreskrevne procedurer, får konsekvenser for Unionen, navnlig hvad angår dens mulighed for at udøve sine rettigheder, en tilsidesættelse af forpligtelsen til loyalt samarbejde. I henhold til denne konventions bestemmelser anvender de regionale organisationer for økonomisk integration, såsom Unionen, nemlig ikke deres stemmeret, såfremt deres medlemsstater anvender deres stemmeret, og vice versa. Hvis en eller flere medlemsstater af en sådan organisation og selve organisationen er parter i konventionen, er organisationen og dens medlemsstater desuden ikke berettiget til at udøve deres rettigheder i medfør af konventionen samtidigt.

En sådan situation kan bevirke, at princippet om enhed i Unionens og medlemsstaternes optræden udadtil tilsidesættes, og at deres forhandlingsposition over for konventionens andre parter svækkes.

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 10 EF, såfremt den ensidigt fremsætter et sådant forslag.

(jf. præmis 71, 73, 74, 91-93, 103 og 104 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 93/37 – koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder – regler om offentliggørelse

(Rådets direktiv 93/37, art. 3, stk. 1 og 4, og art. 11, stk. 3 og 6)

Sammendrag

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 1, samt artikel 11, stk. 3 og 6, i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter, læst i sammenhæng med dets bilag V, hvis den efter at have iværksat en procedure for tildeling af en koncessionskontrakt om offentlige bygge- og anlægsarbejder om anlæg, drift og udnyttelse af visse motorvejsstrækninger tildeler supplerende arbejder, navnlig anlæg af yderligere vejbaner og en ny tunnel på visse motorvejsstrækninger, uden at disse arbejder var omtalt i genstanden for koncessionskontrakten om offentlige bygge- og anlægsarbejder som beskrevet i bekendtgørelsen offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende og i projektbeskrivelsen.

Genstanden for en koncession skal defineres i bekendtgørelsen og projektbeskrivelsen, som skal indeholde hovedkontraktgenstanden og yderligere kontraktgenstande, en beskrivelse af og stedet for bygge- og anlægsarbejderne samt disses art og omfang. Selv om den koncessionsgivende myndighed i forhold til de eventuelle særegenheder ved de bygge- og anlægsarbejder, der er genstand for en koncession, må overlade en vis initiativmargen til tilbudsgiverne hvad angår formuleringen af deres bud, er en henvisning til national lovgivning om tilbudsgivernes mulighed for at fremsætte varianter i deres bud ikke lovlig, når de minimumsbetingelser, som sådanne varianter skal overholde, ikke er nævnt i projektbeskrivelsen.

Desuden er det ikke i overensstemmelse med direktiv 93/37 uden for enhver form for gennemsigtighed at tildele en koncessionskontrakt om offentlige bygge- og anlægsarbejder, der omfatter såkaldte »supplerende arbejder«, som i sig selv udgør »offentlige bygge- og anlægskontrakter« i henhold til dette direktiv, og hvis værdi overstiger den heri fastsatte grænse. I modsat fald ville det betyde, at såkaldte »supplerende« bygge- og anlægsarbejder falder uden for forpligtelsen til offentliggørelse og således uden nogen form for udbud.

Den omstændighed, at en koncessionshaver ikke selv gennemfører de supplerede arbejder, men tildeler dem til andre virksomheder i overensstemmelse med kravene om offentliggørelse i artikel 3, stk. 4, i direktiv 93/37, fritager ikke den koncessionsgivende myndighed for sine egne forpligtelser, da dette direktivs artikel 3 klart pålægger såvel den koncessionsgivende myndighed som koncessionshaveren kumulative, ikke alternative, forpligtelser til offentliggørelse.

(jf. præmis 55, 64-66, 70, 71 og 76-81 samt domskonkl.)
Det påhviler en national ret, der skal afgøre en tvist mellem private, at sikre sig, at princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som konkretiseret ved direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, overholdes, idet den om fornødent skal undlade at anvende enhver modstridende national bestemmelse, uanset om den udøver den beføjelse, som den har i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 267, stk. 2, TEUF, til at forelægge Den Europæiske Unions Domstol præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af dette princip. Den fakultative karakter af denne forelæggelse påvirkes nemlig ikke af den formelle fremgangsmåde, der efter intern ret gælder for den nationale rets undladelse af at anvende en national bestemmelse, som den anser for at være i strid med forfatningen.

(jf. præmis 55 og 56 samt domskonkl. 2)
Sag C-444/07

Insolvensbehandling indledt

mod

MG Probud Gdynia sp. z o.o.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af le Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku)

»Retligt samarbejde i civile sager — forordning (EF) nr. 1346/2000 — insolvensbehandling — en medlemsstats afvisning af at anerkende dels en afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der er truffet af den kompetente ret i en anden medlemsstat, og dels afgørelser om gennemførelsen og afslutningen af denne insolvensbehandling«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 21. januar 2010 I ‐ 419

Sammendrag af dom

Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – anerkendelse af insolvensbehandling, der er indledt af en ret i en anden medlemsstat – afgørelse om indledning af insolvensbehandling

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 og 26)

Forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes således, at efter at der er indledt en hovedinsolvensbehandling i den medlemsstat, hvor virksomheden har sit hovedforretningssted, er de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat, hvor denne virksomhed udøver bygge- og anlægsarbejde via en filial, og hvor der ikke er indledt nogen sekundær insolvensbehandling, under forbehold af afslagsgrundene i forordningens artikel 25, stk. 3, og artikel 26 forpligtet til at anerkende og fuldbyrde alle afgørelser, der vedrører hovedinsolvensbehandlingen, og de er dermed ikke i henhold til lovgivningen i denne anden medlemsstat berettiget til at træffe bestemmelse om fuldbyrdelsesforanstaltninger vedrørende den insolvenserklærede skyldners aktiver, der befinder sig på den anden medlemsstats område, når lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, ikke giver mulighed herfor, og når de betingelser, som anvendelsen af undtagelserne i henhold til forordningens artikel 5 og 10 er underlagt, ikke er opfyldt.

Med dette forbehold, og på grund af den universelle gyldighed, der skal tillægges alle hovedinsolvensbehandlinger, omfatter insolvensbehandlingen, der er indledt i en medlemsstat, alle skyldnerens aktiver, herunder dem, der befinder sig i en anden medlemsstat, og lovgivningen i den stat, hvor insolvensbehandlingen indledes, er bestemmende ikke alene for insolvensbehandlingen, men også for dens indledning og afslutning. Følgelig er det denne lovgivning, der er bestemmende for, hvordan der skal forholdes med hensyn til de aktiver, der befinder sig i andre medlemsstater, samt for insolvensbehandlingens virkninger på de foranstaltninger, som disse aktiver kan gøres til genstand for.

(jf. præmis 43, 46 og 47 samt domskonkl.)
Forenede sager C-471/07 og C-472/07

Association générale de l’industrie du médicament (AGIM) ASBL m.fl.

mod

État belge

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Direktiv 89/105/EØF — gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker — artikel 4, stk. 1 — direkte virkning — prisstop«

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. januar 2010 I ‐ 116

Sammendrag af dom

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105 om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger skal fortolkes således, at det tilkommer medlemsstaterne under overholdelse af det formål om gennemsigtighed, der forfølges med direktivet, samt af de krav, der følger af den nævnte bestemmelse, at fastlægge de kriterier, der skal danne grundlag for gennemførelsen af den undersøgelse af de nationaløkonomiske forhold, der er fastsat i bestemmelsen, forudsat at disse kriterier er baseret på objektive og kontrollerbare data. Medlemsstaterne kan i den forbindelse tage hensyn til udgifterne i sundhedssektoren alene eller til andre nationaløkonomiske forhold, såsom forholdene i den farmaceutiske industri. Tilsvarende er artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105 ikke til hinder for, at den årlige undersøgelse af de nationaløkonomiske forhold, som er omhandlet i denne bestemmelse, baseres på en eller flere almindelige tendenser, såsom at sikre de nationale sundhedsordningers økonomiske ligevægt. En modsat fortolkning ville nemlig udgøre en indgriben i medlemsstaternes udformning af deres nationale politik vedrørende social sikring og påvirke medlemsstaternes politik vedrørende prisfastsættelse for lægemidler i et omfang, der går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre gennemsigtigheden som omhandlet i nævnte direktiv. (jf. præmis 20-22 og 24 samt domskonkl. 1)

Artikel 4, stk. 1, i direktiv 89/105 om gennemsigtighed i prisbestemmelserne for lægemidler til mennesker og disse lægemidlers inddragelse under de nationale sygesikringsordninger skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke ud fra et indholdsmæssigt synspunkt er tilstrækkelig præcis til, at en borger kan påberåbe sig den over for en medlemsstat ved en national domstol. Selv om nævnte artikel 4, stk. 1, ganske vist pålægger medlemsstaterne, hvis de indfører prisstop for alle lægemidler eller bestemte kategorier af lægemidler, en ubetinget pligt til mindst en gang årligt at undersøge, om de nationaløkonomiske forhold gør det berettiget at opretholde prisstoppet, angiver denne bestemmelse ikke de data, på grundlag af hvilke foranstaltninger om kontrol af lægemiddelpriser skal vedtages, og præciserer ikke de kriterier, der skal danne grundlag for en sådan årlig undersøgelse, eller den metode eller fremgangsmåde, der skal anvendes ved denne undersøgelses gennemførelse. (jf. præmis 27 og 29 samt domskonkl. 2)