ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37

En sådan bred fortolkning fører til, at der kræves materielle kendetegn, som uden videre kan tillade, at det kan anerkendes, at der foreligger et »forretningssted« i den forstand, hvori dette begreb er anvendt i artikel 97, stk. 1, i forordning nr. 207/2009. Som generaladvokaten har anført i punkt 52 i forslaget til afgørelse, kræves der, for at der foreligger et sådant forretningssted, en reel og stabil tilstedeværelse, fra hvilken der udføres en kommerciel aktivitet, og som giver sig udslag i, at der findes personale og materielt udstyr. Dette forretningssted skal desuden udadtil varigt fremtræde som en repræsentation for moderselskabet (jf. i denne retning dom af 22.11.1978, Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, præmis 11, af 18.3.1981, Blanckaert & Willems, 139/80, EU:C:1981:70, præmis 12, af 9.12.1987, SAR Schotte, 218/86, EU:C:1987:536, præmis 10, og af 19.7.2012, Mahamdia, C-154/11, EU:C:2012:491, præmis 48).
61

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at etableringsfriheden skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats skattelovgivning som den i hovedsagen omhandlede, i henhold til hvilken såvel et ikke-hjemmehørende selskab, der udøver økonomisk virksomhed i denne medlemsstat gennem et fast driftssted som et hjemmehørende selskab, herunder et hjemmehørende datterselskab af et ikke-hjemmehørende selskab, pålignes en skat som den omhandlede fairness tax, når disse selskaber udlodder udbytte, som på grund af anvendelsen af visse skattefordele fastsat i den nationale beskatningsordning ikke er medtaget i deres endelige skattepligtige resultat, på den betingelse, at den måde, hvorpå beskatningsgrundlaget for denne skat fastsættes, ikke fører til, at det pågældende ikke-hjemmehørende selskab behandles mindre fordelagtigt end et hjemmehørende selskab, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Artikel 18 i direktiv 2011/16 med overskriften »Forpligtelser« bestemmer:

»1. Hvis en medlemsstat anmoder om oplysninger i henhold til dette direktiv, træffer den bistandssøgte medlemsstat foranstaltninger til at indhente de ønskede oplysninger, selv om denne medlemsstat ikke måtte have behov for disse oplysninger til egne skattemæssige formål. Denne forpligtelse berører ikke bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, 3 og 4, der under ingen omstændigheder kan fortolkes således, at de gør det muligt for en bistandssøgt medlemsstat at nægte at levere oplysninger, udelukkende fordi den ikke har nogen national interesse i disse oplysninger.

2. Artikel 17, stk. 2 og 4, kan under ingen omstændigheder fortolkes således, at de gør det muligt for en bistandssøgt myndighed i en medlemsstat at afslå at levere oplysninger, udelukkende fordi oplysningerne skal indhentes hos en bank, en anden finansiel institution, en forvalter eller en person, der handler som repræsentant eller betroet person, eller fordi oplysningerne vedrører en persons ejerskabsinteresser.

[…]«
29

Med hensyn til de nævnte formalitetsindsigelser bemærkes for det første, at det af den appellerede doms præmis 52 fremgår, at Den Franske Republik over for Retten gjorde gældende, at proceduren i direktiv 98/34 kan betragtes som en »undersøgelse«, og at Kommissionens afgivelse af en udførlig udtalelse i forbindelse med den nævnte procedure indgår i en undersøgelse som omhandlet i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001. Inden for rammerne af nærværende appel ønsker denne medlemsstat under påberåbelse af den anførte uoverensstemmelse mellem den appellerede dom og Rettens dom af 25. september 2014, Spirlea mod Kommissionen (T-306/12, EU:T:2014:816), at godtgøre, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at kvalificere proceduren i direktiv 98/34 som»undersøgelser« som omhandlet i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001. Et sådant argument udgør ikke et nyt anbringende, men fuldstændiggør et anbringende, der allerede blev anført for Retten.
72

For så vidt angår det tredje anbringendes andet led, hvorved Den Tjekkiske Republik i det væsentlige har gjort gældende, at Retten ikke udtrykkeligt besvarede medlemsstatens argumentation om de omtvistede forordningers respektive begrundelser, skal det bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, ikke pålægger den at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at de pågældende foranstaltninger er truffet, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 29.3.2011, ArcelorMittal Luxembourg mod Kommissionen og Kommissionen mod ArcelorMittal Luxembourg m.fl., C-201/09 P og C-216/09 P, EU:C:2011:190, præmis 78, og af 8.3.2016, Grækenland mod Kommissionen, C-431/14 P, EU:C:2016:145, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
44

Såfremt sådanne omkostninger udelukkes, kan det endvidere, således som generaladvokaten har anført i punkt 46 i forslaget til afgørelse, føre til et mere besværligt processuelt valg for den retshjælpssøgende. I stedet for at indgive sin ansøgning om retshjælp direkte til den domstol, der har kompetence til at påkende sagens realitet, ville den nævnte retshjælpssøgende nemlig være tvunget til at anlægge to separate retssager, den første for den kompetente ret i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, med henblik på at overholde de processuelle frister, og den anden for myndighederne i den medlemsstat, på hvis område ansøgeren har bopæl eller fast opholdssted, for at opnå refusion af omkostninger pådraget i forbindelse med ansøgningen om retshjælp.
Rammedirektivets artikel 9 bestemmer:

»1. Under behørig hensyntagen til det forhold, at radiofrekvenser er et offentligt gode, som har en vigtig social, kulturel og økonomisk værdi, sikrer medlemsstaterne, at radiofrekvenserne til elektroniske kommunikationstjenester forvaltes effektivt på deres område i overensstemmelse med artikel 8 og 8a. De sikrer, at de kompetente nationale myndigheders allokering af radiofrekvenser til brug for elektroniske kommunikationstjenester og udstedelse af generelle tilladelser eller individuelle rettigheder til at anvende sådanne radiofrekvenser bygger på objektive, transparente, ikke-diskriminerende og forholdsmæssige kriterier.

[…]

3. Medmindre andet gælder i medfør af andet afsnit, sikrer medlemsstaterne, at alle typer teknologi, der anvendes til elektroniske kommunikationstjenester, kan anvendes i de frekvensbånd, der er erklæret til rådighed for elektroniske kommunikationstjenester i deres nationale frekvensplan og i overensstemmelse med [EU-]retten.

Medlemsstaterne kan dog fastsætte forholdsmæssigt afpassede og ikke-diskriminerende begrænsninger for, hvilke typer af teknologi i forbindelse med radionet eller trådløs adgang der anvendes til elektroniske kommunikationstjenester, hvor dette er nødvendigt for at:

a) undgå skadelig interferens

b) beskytte folkesundheden mod elektromagnetiske felter

c) sikre tjenesters tekniske kvalitet

d) sikre mest mulig fælles brug af radiofrekvenser

e) sikre effektiv udnyttelse af frekvenserne eller

f) sikre opfyldelse af en almennyttig målsætning i overensstemmelse med stk. 4.

4. Medmindre andet gælder i medfør af andet afsnit, sikrer medlemsstaterne, at alle typer elektroniske kommunikationstjenester kan udbydes i de frekvensbånd, der er erklæret til rådighed for elektroniske kommunikationstjenester i deres nationale frekvensplan i overensstemmelse med [EU-]retten. Medlemsstaterne kan dog fastsætte forholdsmæssige og ikke-diskriminerende begrænsninger for, hvilke typer elektroniske kommunikationstjenester der kan udbydes, herunder om nødvendigt for at opfylde en forpligtelse under [Den Internationale Telekommunikationsunions] radioreglementet.

[…]

5. Medlemsstaterne foretager jævnligt en vurdering af, om de begrænsninger, der er indført i medfør af stk. 3 og 4, fortsat er nødvendige, og de offentliggør resultaterne af disse vurderinger.

[…]«
Artikel 1 i denne fælles holdning bestemmer:

»1. Denne fælles holdning finder i overensstemmelse med bestemmelserne i de følgende artikler anvendelse på personer, grupper og enheder, der er involveret i terrorhandlinger, og som er opført i bilaget.

[…]

4. Listen i bilaget udarbejdes på grundlag af præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en kompetent myndighed over for de omhandlede personer, grupper og enheder, hvad enten der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling eller forsøg på at begå, deltage i eller lette gennemførelsen af en sådan handling, baseret på seriøse og troværdige beviser eller indicier, eller der er afsagt dom for sådanne handlinger. Personer, grupper og enheder, der er identificeret af FN’s Sikkerhedsråd som værende forbundet med terrorisme, og som det har beordret sanktioner imod, kan opføres på listen.

I dette stykke forstås ved »kompetent myndighed« en judiciel myndighed, eller hvor judicielle myndigheder ikke har kompetence på det område, som dette stykke dækker, en tilsvarende kompetent myndighed på dette område.

[…]

6. Navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, underkastes med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen.«
40

Hvad navnlig angår de arbejdstagere, der under deres beskæftigelsesperiode ved et driftssted i Tyskland har fået mandat til at repræsentere medarbejderne, og som dernæst forlader Tyskland for at få ansættelse i et selskab, der er etableret på en anden medlemsstats område, er det forhold, at disse arbejdstagere under sådanne omstændigheder er tvunget til at give afkald på at fortsætte udøvelsen af deres mandat i Tyskland, blot en konsekvens af det af Forbundsrepublikken Tyskland lovligt trufne valg om at begrænse anvendelsen af sine nationale regler om medbestemmelse til arbejdstagere, der er beskæftiget ved et driftssted beliggende på det tyske område.
15

Den 3. april 2012 vedtog Kommissionen med henblik på besvarelse af [Patrick Breyers] genfremsatte begæring af 13. juli 2011 en afgørelse med referencen Ares (2012) 399467 (herefter »afgørelsen af 3. april 2012«). Ved denne afgørelse gav Kommissionen [Patrick Breyer] aktindsigt dels i dokumenterne i den administrative sag vedrørende traktatkrænkelsesproceduren, der er nævnt ovenfor i præmis 7, og som blev indledt mod Republikken Østrig, dels i dokumenterne vedrørende den retslige procedure i den sag, der gav anledning til dom [af 29. juli 2010], Kommissionen mod Østrig […] (EU:C:2010:455). For så vidt angår sidstnævnte afslog Kommissionen bl.a. at give aktindsigt i indlæg, der var indgivet af Republikken Østrig i forbindelse med den nævnte retslige procedure (herefter »de omtvistede indlæg«), med den begrundelse, at disse indlæg ikke henhørte under anvendelsesområdet for forordning nr. 1049/2001. Ifølge Kommissionen er Den Europæiske Unions Domstol som institution for det første i henhold til artikel 15, stk. 3, TEUF alene undergivet reglerne om aktindsigt, når den udøver administrative funktioner. For det andet præciserede Kommissionen, at de omtvistede indlæg var rettet til Domstolen, mens Kommissionen som part i den sag, der gav anledning til dom [af 29. juli 2010], Kommissionen mod Østrig […] (EU:C:2010:455), alene havde modtaget kopier. For det tredje var det Kommissionens opfattelse, at artikel 20 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol alene fastsætter, at der skal ske overgivelse af de skriftlige indlæg i en retslig procedure til parterne i den pågældende sag og til de institutioner, hvis afgørelser er omtvistet. For det fjerde tog Domstolen i sin dom af 21. september 2010, Sverige m.fl. mod API og Kommissionen (C-514/07 P, C-528/07 P og C-532/07 P, […] EU:C:2010:541), efter Kommissionens opfattelse ikke stilling til spørgsmålet, om institutionerne bør give aktindsigt i en anden parts indlæg i en retslig procedure. For så vidt angår de indlæg, der er indgivet i forbindelse med en retslig procedure, henhører således kun institutionernes indlæg – bortset fra dem, der er indgivet af andre parter – under anvendelsesområdet for forordning nr. 1049/2001, idet Kommissionen præciserede, at der med en anden fortolkning ville ske omgåelse af bestemmelserne i artikel 15 TEUF og de særlige regler i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og Domstolens procesreglement.«
91

Som anført i nærværende doms præmis 25-28 fandt Kommissionen i den omtvistede afgørelse, at en fuldstændig meddelelse af de omhandlede oplysninger ville give offentligheden, og især de berørte virksomheder, mulighed for at rejse spørgsmål eller fremsætte kritik i forhold til de oplysninger, som medlemsstaterne havde fremlagt, hvilket risikerede at påvirke beslutningsprocessen for både Kommissionen og i medlemsstaterne. Denne påvirkning risikerede for sit vedkommende at forsinke denne beslutningsproces betydeligt og at skade dialogen mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Kommissionen fandt det endvidere relevant, at den endnu ikke havde vedtaget en afgørelse om de pågældende oplysninger, og at en afgørelse inden for fristen var ventet. Denne institution har tilføjet, at det i det foreliggende tilfælde vejer tungere at sikre, at den pågældende afgørelse blev truffet uden nogen udefrakommende påvirkninger, og at et klima præget af tillid mellem Kommissionen og de tyske myndigheder blev bevaret.
19

SEA og Beta-Trans har for den forelæggende ret gjort gældende, at det omtvistede område kun blev stillet midlertidigt til rådighed for Beta-Trans med henblik på at give dette selskab mulighed for som ny operatør at begynde at udøve sine aktiviteter med levering af ground handling-ydelser i Milano Malpensa lufthavn – mens man afventede afslutningen af bygge- og anlægsarbejdet med indretning af de områder, som Beta-Trans var tildelt – efter et offentligt udbud, hvori Malpensa Logistica Europa ligeledes havde deltaget. Det er endvidere SEA og Beta-Trans' opfattelse, at Malpensa Logistica Europa allerede rådede over oplagringsområder på ca. 18000 m2, hvortil kom overdækkede områder på henholdsvis 2700 og 3227 m2, der gav mulighed for midlertidigt at oplagre varer i læ for dårligt vejr.
30

Derfor er den mulighed, som medlemsstaterne har i henhold til direktivets artikel 133 til at udelukke momsfritagelse for tjenesteydelser med nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra m), i direktiv 2006/112, strengere afgrænset for så vidt angår offentligretlige organer, som ikke arbejder med gevinst for øje, end for andre organer, som ikke arbejder med gevinst for øje. Som anført af generaladvokaten i punkt 27 i forslaget til afgørelse, har sidstnævnte bestemmelse således til formål at begunstige offentligretlige organer i forhold til andre organer for så vidt angår fritagelsen af de ydelser med nær tilknytning til udøvelsen af sport eller fysisk træning, som de leverer.
31

Det fremgår klart af bestemmelsen, at bestemte anvendelser eller kategorier af anvendelser af et særligt problematisk stof kan undtages fra godkendelseskravet, forudsat at to betingelser er opfyldt. Disse betingelser vedrører dels tilstedeværelsen af en »eksisterende specifik fællesskabslovgivning, der pålægger mindstekrav vedrørende beskyttelse af menneskers sundhed eller miljøet i forbindelse med anvendelsen af det pågældende stof«, dels, at »risikoen kontrolleres tilfredsstillende« i lyset af denne lovgivning. Det følger af bestemmelsens klare ordlyd, at disse betingelser er kumulative, således at der, som Retten i det væsentlige fastslog i den appellerede doms præmis 32 og 64, må meddeles afslag på undtagelse, når blot én af disse betingelser ikke er opfyldt.
82

Hvad for det første angår Kommissionens argument om, at der er en uigendrivelig formodning om, at alle cigaretpakninger, der ikke er solgt ved udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 27 i bekendtgørelse nr. 1295/2007, skal anses for at være overgået til forbrug i uforholdsmæssige mængder, har Kommissionen i denne henseende henvist til dom af 18. december 1997, Molenheide m.fl. (C-286/94, C-340/95, C-401/95 og C-47/96, EU:C:1997:623), hvori Domstolen hvad angår en foranstaltning, hvorefter der som tvangssikring foretages tilbageholdelse af en overskydende merværdiafgift, fastslog, at en uigendrivelig formodning går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en effektiv inddrivelse, og strider mod proportionalitetsprincippet, da den ikke giver den afgiftspligtige mulighed for at føre modbevis under rettens kontrol under sagen om foreløbige retsmidler.
29

Retten har i øvrigt anført i hver af de appellerede dommes præmis 54-60, at den EU-retlige lovgivning vedrørende lægemidler, som fandt anvendelse på det tidspunkt, hvor ansøgningen om markedsføringstilladelse for Aclasta blev indgivet, ikke regulerede spørgsmålet om, hvorvidt en videreudvikling af et lægemiddel skulle godkendes ved en ændring af den oprindelige markedsføringstilladelses ordlyd, eller om den kunne godkendes ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse. Det var således først efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 726/2004, at der blev indført en begrænsning for så vidt angår udstedelsen af flere markedsføringstilladelser. På tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om en markedsføringstilladelse for Aclasta, kunne Novartis således vælge at indgive enten en ansøgning om ændring af ordlyden og en udvidelse af markedsføringstilladelsen for Zometa eller en ansøgning om en særskilt markedsføringstilladelse for et lægemiddel med et andet navn, således som selskabet gjorde af forretningsmæssige årsager, hvilket fremgår af indholdet af selskabets skrivelse af 26. februar 2001 til EMA og den offentlige evalueringsrapport vedrørende Aclasta. Retten var imidlertid af den opfattelse, at en virksomheds markedsstrategi ikke burde have betydning for databeskyttelsesperioden for et givent aktivstof. Retten henviste i denne forbindelse til punkt 57 i generaladvokatens forslag til afgørelse i sagen Novartis Pharmaceuticals (C-106/01, EU:C:2003:49, punkt 57), hvorefter det ville hæve formalia over indhold og gøre det let at opnå en yderligere databeskyttelse og derved omgå den retspraksis, der følger af dom af 3. december 1998, Generics (UK) m.fl. (C-368/96, EU:C:1998:583), hvis det blev udelukket at anvende denne retspraksis, så snart en senere godkendt variant af et referencelægemiddel har fået en ny benævnelse. Retten anførte således, at hvis en godkendelse af en ændring bestående i en forbedring af et referencelægemiddel ved udstedelse af en særskilt markedsføringstilladelse automatisk medførte, at en selvstændig databeskyttelsesperiode begyndte at løbe, ville indehaveren af en markedsføringstilladelse til et referencelægemiddel være i stand til at forlænge databeskyttelsesperioden for dette lægemiddel i det uendelige.
53

På den ene side synes den forelæggende ret at henvise til en uigendrivelig formodning, idet den i sit spørgsmål præciserer, at en sådan årsagsforbindelse »altid vil blive anset for fastslået«, når visse på forhånd fastsatte faktiske omstændigheder var blevet godtgjort. En sådan form for formodning ville have til følge, at producenten, selv om disse på forhånd fastsatte faktiske omstændigheder ikke med sikkerhed kan godtgøre en årsagsforbindelse, ville blive berøvet enhver mulighed for at fremlægge faktuelle forhold eller fremføre argumenter, herunder videnskabelige, med henblik på at forsøge at afkræfte årsagsforbindelsen, og retten ville blive berøvet enhver mulighed for at vurdere de faktiske omstændigheder i lyset disse forhold eller argumenter. Med sin automatik ville en sådan situation ikke alene berøre princippet i artikel 4 i direktiv 85/374, hvorefter bevisbyrden for defekten og årsagsforbindelsen påhviler skadelidte, men desuden risikere at bringe selve effektiviteten af den ved direktivet indførte ansvarsordning i fare. En af tre betingelser for, at producenten kan ifalde ansvar i medfør af dette direktiv, påtvinges faktisk retten, uden at denne har mulighed for at undersøge, om de andre forhold, som er blevet fremført i den sag, som den behandler, ikke ville føre til den modsatte konklusion.
6

Direktivets artikel 9 bestemmer: »1. For tjenester, der ikke er omfattet af befordringspligten, kan medlemsstaterne indføre generelle tilladelser, i det omfang det er nødvendigt for at garantere, at de væsentlige krav overholdes. 2. For tjenester, der hører under befordringspligten, kan medlemsstaterne indføre tilladelsesprocedurer, herunder individuelle tilladelser, i det omfang det er nødvendigt for at garantere, at de væsentlige krav overholdes, og sikre de tjenester, der er omfattet af befordringspligten. Udstedelsen af tilladelser kan: — gøres betinget af en befordringspligt — om nødvendigt og i berettiget omfang omfatte krav til de pågældende tjenesters kvalitet, tilgængelighed og udførelse — i givet fald gøres betinget af en pligt til at bidrage økonomisk til de udligningsmekanismer, der er omhandlet i artikel 7, såfremt opfyldelsen af befordringspligten medfører nettoomkostninger, som bliver en urimelig byrde for den eller de i henhold til artikel 4 udpegede befordringspligtige virksomheder — i givet fald gøres betinget af en pligt til at bidrage økonomisk til den nationale forvaltningsmyndigheds driftsomkostninger, jf. artikel 22 — i givet fald gøres betinget af eller kræve, at de arbejdsvilkår, som er fastsat i den nationale lovgivning, overholdes. De forpligtelser og krav, der er omhandlet i første led samt i artikel 3, gælder kun for udpegede befordringspligtige virksomheder. Medmindre der er tale om udpegede befordringspligtige virksomheder, jf. artikel 4, må tilladelserne ikke — begrænses, hvad angår antallet — for samme elementer af befordringspligten eller dele af det nationale område pålægge en befordringspligt og samtidig kræve et økonomisk bidrag til en udligningsmekanisme — gentage vilkår, der gælder for virksomheder i henhold til andre nationale forskrifter, der ikke er sektorspecifikke — kræve andre tekniske eller driftsmæssige vilkår opfyldt end dem, der er nødvendige for at opfylde forpligtelserne i henhold til dette direktiv. 3. De procedurer, forpligtelser og krav, der er omhandlet i stk. 1 og 2, skal være gennemsigtige, tilgængelige, ikke-diskriminerende, stå i et rimeligt forhold til deres formål, være præcise og utvetydige, offentliggøres på forhånd og bygge på objektive kriterier. Medlemsstaterne sikrer, at begrundelserne for helt eller delvist at afvise en ansøgning om tilladelse eller trække en sådan ansøgning tilbage meddeles ansøgeren, og de fastsætter en klageprocedure.«
7

Direktivets artikel 4, stk. 1-3, havde følgende ordlyd: »1. Hver medlemsstat udsteder: a) en EF-typegodkendelse for de køretøjstyper, der er i overensstemmelse med oplysningerne i informationsmappen, og som afhængig af deres klasse opfylder de tekniske krav i de relevante særdirektiver, der er anført i bilag II, kapitel B […] 2. Hvis en medlemsstat vurderer, at et køretøj, et system, en komponent eller en teknisk enhed udgør en alvorlig fare for færdselssikkerheden, miljøet eller arbejdssikkerheden, selv om bestemmelserne i stk. 1 er opfyldt, kan den dog nægte at udstede EF-typegodkendelse. Den pågældende medlemsstat underretter straks de øvrige medlemsstater og Kommissionen herom, idet den begrunder sin beslutning. 3. EF-typegodkendelsesmyndighederne i hver medlemsstat sender inden for en frist på en måned EF-typegodkendelsesmyndighederne i de øvrige medlemsstater en kopi af EF-typegodkendelsesattesterne samt de dokumenter, der er specificeret i bilag II, kapitel C, for hver køretøjstype, for hvilken de har udstedt, nægtet eller inddraget en EF-typegodkendelse.«