Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel - anbringender - formaliteten - betingelser - den omstændighed, at samme argumenter allerede er blevet fremført for Retten - ingen betydning

[Art. 225 EF; EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Fælles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - sammenligning mellem normalværdien og eksportprisen - anvendelse af den asymmetriske metode - betingelser

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 11)

3. Internationale aftaler - overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen - GATT 1994 - direkte virkning - ingen - lovligheden af en fællesskabsretsakt kan ikke anfægtes under henvisning til WTO-aftalerne - undtagelser - fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse bestemmelser, og som udtrykkeligt og præcist henviser til dem

(Art. 230 EF; den almindelige overenskomst om told- og udenrigshandel 1994)

4. Fælles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - regler vedrørende beregning af dumpingmargen indeholdt i antidumpingkodeks i GATT 1994 - overførelse til fællesskabsretten ved grundforordningen om antidumping - virkning - forpligtelse til at begrunde valget af anvendelsen af den asymmetriske metode

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 11; aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told- og udenrigshandel, »antidumpingkodeks 1994«, art. 2.4.2)

5. Fællesskabsret - fortolkning - metoder - fortolkning i lyset af internationale aftaler indgået af Fællesskabet

6. Institutionernes retsakter - begrundelse - forpligtelse - rækkevidde

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

7. Fælles handelspolitik - beskyttelse mod dumping - dumpingmargen - fastsættelse af normalværdien - undtagelsesvis hensyntagen til priser mellem parter, som har truffet en indbyrdes kompensationsaftale - nødvendigt at begrunde undtagelsen

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 1, første og tredje afsnit)

Sammendrag

1. Når sagsøgeren i en appelsag i henhold til artikel 225 EF, artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, litra c), i procesreglementet nøje har angivet, hvilke forhold i den appellerede dom sagsøgeren anfægter, samt de retlige argumenter, der særligt støtter sagsøgerens påstand, kan det forhold, at de argumenter, som sagsøgeren har fremført til støtte for sit anbringende, også er blevet fremført for Retten i Første Instans, ikke medføre, at de må afvises.

( jf. præmis 28 og 71 )

2. Det fremgår af ordlyden af artikel 2, stk. 11, i grundforordningen nr. 384/96, at konstateringen af en dumpingmargen normalt fastslås ved anvendelse af den ene eller den anden af de symmetriske metoder, og at den asymmetriske metode som undtagelse herfra kun kan anvendes på to betingelser, nemlig hvis der foreligger et eksportprismønster, som er meget forskelligt for forskellige købere, regioner eller perioder, og hvis de symmetriske metoder ikke i fuldt omfang vil afspejle den dumping, der finder sted.

Rådet har derfor med urette anført, at det fremgår af bestemmelsen, at det efter skønsmæssigt at have foretaget et valg mellem de to symmetriske metoder var tilstrækkeligt, at det sikrede sig, at den valgte symmetriske metode ikke i fuldt omfang afspejlede den dumping, der fandt sted, for herefter at kunne anvende den asymmetriske metode.

( jf. præmis 49 og 50 )

3. WTO-aftalen og de aftaler og memoranda, som er indeholdt i dens bilag, udgør efter deres art og opbygning ikke regler, hvis overholdelse i fællesskabsinstitutionernes retsakter er genstand for efterprøvelse ved Domstolen i henhold til artikel 230, stk. 1, EF.

Men når Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i aftaler og memoranda, som er indeholdt i bilagene til WTO-aftalen, tilkommer det Domstolen at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

( jf. præmis 53 og 54 )

4. Når det af betragtningerne til grundforordningen nr. 384/96, navnlig af femte betragtning, fremgår, at formålet med forordningen bl.a. er i videst muligt omfang til fællesskabslovgivningen at overføre nye og detaljerede regler, som er indeholdt i antidumpingkodeks 1994, herunder bl.a. reglerne vedrørende beregning af dumpingmargenen, med henblik på at sikre en korrekt og gennemsigtig gennemførelse heraf, må det antages, at Fællesskabet har udstedt grundforordningen med henblik på at opfylde sine internationale forpligtelser ifølge antidumpingkodeks 1994, og ved forordningens artikel 2, stk. 11, altså har villet gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i nævnte kodeks' artikel 2.4.2.

Selv om det ikke i grundforordningens artikel 2, stk. 11, udtrykkeligt er angivet, at fællesskabsinstitutionen skal give den i artikel 2.4.2 i antidumpingkodeks 1994 krævede forklaring, såfremt den asymmetriske metode anvendes, indebærer denne undladelse ikke, at Fællesskabet har villet fritage sig fra denne forpligtelse, idet Fællesskabet skal give forklaringen i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF). Når gennemførelsen af artikel 2.4.2 er foretaget af Fællesskabet, kan man nemlig antage, at den særlige begrundelsespligt, som nævnte bestemmelse fastsætter, udgør en del af det generelle krav om begrundelse for institutionernes retsakter, som er krævet ved traktatens artikel 190.

( jf. præmis 55, 56 og 58 )

5. Fællesskabsretlige forskrifter skal så vidt muligt fortolkes i lyset af international ret, navnlig når disse forskrifter netop har det formål at gennemføre en international aftale indgået af Fællesskabet.

( jf. præmis 57 )

6. Den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

( jf. præmis 81 )

7. Ved dumping udgør fastsættelsen af normalværdien et væsentligt forhold, som skal gøre det muligt at fastlægge, om der foreligger en dumping.

Det fremgår således af grundforordningens artikel 2, stk. 1, første og tredje afsnit, at transaktioner mellem parter, som har truffet en indbyrdes kompensationsaftale, ikke kan tages i betragtning ved fastsættelse af den normale værdi, og at det kun forholder sig anderledes, såfremt det fastslås, at priserne ikke er påvirket af dette afhængighedsforhold.

Det må derfor fastslås, at Rådet ved alene i den anfægtede forordning at angive, at det var »blevet konstateret, at kompensationssalgene faktisk fandt sted i normal handel«, ikke har opfyldt de krav, der gælder for begrundelsespligten.

En sådan afgørende konstatering, som alene indebærer en henvisning til fællesskabsbestemmelserne, indeholder intet, der kan give de pågældende parter og Fællesskabets retsinstanser kendskab til, hvorfor Rådet fastslog, at de priser, der blev anvendt ved de såkaldte kompensationssalg, ikke var blevet påvirket af dette afhængighedsforhold, og gør det derfor ikke muligt for de pågældende at blive bekendt med, om disse priser undtagelsesvis med føje var blevet taget i betragtning ved beregningen af den normale værdi, eller om dette sidstnævnte forhold kan udgøre en formfejl, som påvirker den anfægtede forordnings gyldighed.

( jf. præmis 82 og 85-88 )