ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 70/11

Sag anlagt den 23. december 2016 — Europa-Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-668/16)

(2017/C 070/18)

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved C. Hermes, A.C. Becker og D. Kukovec, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Sagsøgerens påstande

Det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/40/EF (1) (klimaanlægsdirektivet) og direktiv 2007/46/EF (2) (rammedirektivet),

— idet den ikke har truffet de fornødne foranstaltninger for, at køretøjer af type 246, 176 og 117 atter kunne blive bragt i overensstemmelse med de godkendte typer (rammedirektivets artikel 12 og artikel 30),

— idet den ikke har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at iværksætte sanktionerne (artikel 46, sammenholdt med artikel 5 og 18, i rammedirektivet), og

— idet den den 17. maj 2013 imødekom en ansøgning fra Daimler AG om udvidelse af den gældende køretøjstype 245G til køretøjer, for hvilke der allerede før var meddelt en anden typegodkendelse, som de nye betingelser i klimaanlægsdirektivet finder anvendelse på, og derved har omgået klimaanlægsdirektivet.

Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 12 i og bilag X til rammedirektivet er medlemsstaterne i tilfælde af manglende overensstemmelse med hensyn til produktionen forpligtede til at træffe de fornødne foranstaltninger, til sikring af, at de producerede køretøjer er i overensstemmelse med den godkendte type. Ligeledes skal der i henhold til rammedirektivets artikel 30, i tilfælde af at nye køretøjer ikke er i overensstemmelse med den godkendte type, træffes de foranstaltninger, der er nødvendige for at disse atter bringes i overensstemmelse hermed. Daimler AG’s produktion og færdigbyggede nye køretøjer af bestemte køretøjstyper har med hensyn til anvendelsen af et bestemt kølemiddel afveget fra Damiler AG’s godkendte type. De tyske myndigheder har i strid med rammedirektivets artikel 12 og artikel 30 ikke truffet de nødvendige foranstaltninger for at bringe den manglende overensstemmelse til ophør.

De tyske myndigheder har endvidere tilsidesat rammedirektivets artikel 46, idet de ikke har fastsat sanktioner for Daimler AG’s tilsidesættelser af rammedirektivets artikel 5, stk. 1, og artikel 18.

Endelig har de tyske myndigheder ved udvidelsen af en ældre køretøjstype til de ovenfor nævnte køretøjstyper på ulovlig vis omgået klimaanlægsdirektivet.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/40/EF af 17.5.2006 om emissioner fra luftkonditioneringsanlæg i motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 70/156/EØF, EUT L 161, s. 12.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/46/EF af 5.9.2007 om fastlæggelse af en ramme for godkendelse af motorkøretøjer og påhængskøretøjer dertil samt af systemer, komponenter og separate tekniske enheder til sådanne køretøjer, EUT L 263, s. 1.
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ligeledes har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til samme direktivs artikel 3, stk. 2, idet det tilsvarende har undladt at bidrage til oprettelsen af Natura 2000-netværket i forhold til andelen af levestederne for arten marsvin (phocoena phocoena), der er repræsenteret på dets område.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Har driftslederen af et sådant anlæg ret til gratis tildeling af emissionskvoter i medfør af en direkte anvendelse af bestemmelserne i direktiv 2003/87/EF og Kommissionens afgørelse 2011/278/EU (2), hvis en gratis tildeling af emissionskvoter efter national ret ikke kommer i betragtning alene af den grund, at den pågældende medlemsstat ikke har optaget anlæg til produktion af polymerer under anvendelsesområdet for den nationale lov til gennemførelse af direktiv 2003/87/EF, og disse anlæg alene af denne grund ikke deltager i emissionshandelen?
3)

Skal artikel 53 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26. juni 2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EØS-relevant tekst) (2) og de nationale bestemmelser, der er i overensstemmelse med denne artikel, på denne baggrund afvejes mod de øvrige i spørgsmål a) anførte EU-retlige bestemmelser og principper fortolkes således, at aktindsigt — hvor anmodningen herom er fremsat på et tidspunkt, efter kreditinstituttet er trådt i administrativ tvangslikvidation — også er tilladt, såfremt den berørte person ikke kun anmoder om aktindsigt under civile sager eller handelssager, som reelt er blevet anlagt med henblik på beskyttelse af formuemæssige interesser, der er blevet krænket som følge af, at kreditinstituttet er trådt i administrativ tvangslikvidation, men også såfremt den berørte person — netop med henblik på at klarlægge den konkrete mulighed for et positivt udfald af disse civile sager og handelssager — forud for anlæggelse heraf indleder en procedure for en retsinstans, som af staten er tildelt kompetencen til at beskytte retten til aktindsigt og gennemsigtighed netop med henblik på fuld beskyttelse af retten til forsvar og sagsanlæg, i særdeleshed når der er tale om en opsparer, som allerede har lidt tab som følge af burden sharing i forbindelse med insolvensproceduren vedrørende det kreditinstitut, hvor opspareren havde deponeret sin opsparing?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Østre Landsret (Danmark) den 19. december 2016, A/S Bevola og Jens W. Trock ApS mod Skatteministeriet

(Sag C-650/16)

(2017/C 063/25)

Processprog: dansk

Den forelæggende ret

Østre Landsret

Parter

Sagsøgere: A/S Bevola og Jens W. Trock ApS

Sagsøgte: Skatteministeriet

Præjudicielt spørgsmål

Er TEUF artikel 49 til hinder for en national beskatningsordning som den i hovedsagen omhandlede, der medfører, at der er mulighed for fradrag for tab i indenlandske filialer, mens der ikke er mulighed for fradrag for tab i filialer beliggende i andre medlemsstater, heller ikke under betingelser svarende til Domstolens dom i sag C-446/03 (1), Marks & Spencer, præmis 55-56, medmindre koncernen har valgt international sambeskatning på vilkår som angivet i hovedsagen?

(1) (EU:C:2005:763)
2)

Skal bilaget til »samordningsdirektivet« 75/363/EØF, som blev tilføjet ved artikel 13 i direktiv 82/76/EØF, der opsummerede direktiv 75/362/EØF og 75/363/EØF, fortolkes således, at spørgsmålet om, hvorvidt pligten til aflønning med et passende beløb med hensyn til læger under speciallægeuddannelser, der allerede var påbegyndt den 31. december 1982, gælder, afhænger af opfyldelsen af pligten til at omorganisere uddannelserne eller sørge for, at de under alle omstændigheder er i overensstemmelse med bestemmelserne i de førnævnte direktiver?
1)

Skal artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at en endelig konstatering af, at den adfærd, der udgør den strafferetlige overtrædelse, ikke foreligger, er til hinder for, at der — uden behov for yderligere vurderinger foretaget af den nationale ret — indledes eller fortsættes endnu en retsforfølgelse for samme forhold med henblik på at pålægge sanktioner, der henset til deres karakter og strenghed skal kvalificeres som strafferetlige?
2)

Skal bilaget til »samordningsdirektivet« 75/363/EØF, som blev tilføjet ved artikel 13 i direktiv 82/76/EØF, der opsummerede direktiv 75/362/EØF og 75/363/EØF, fortolkes således, [org. s. 12] at spørgsmålet om, hvorvidt pligten til aflønning med et passende beløb med hensyn til læger under speciallægeuddannelse, der allerede var påbegyndt den 31. december 1982, gælder, afhænger af opfyldelsen af pligten til at omorganisere uddannelserne eller sørge for, at de under alle omstændigheder er i overensstemmelse med bestemmelserne i de førnævnte direktiver?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 53/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgien) den 26. september 2016 — Karim Boudjellal mod Rauwers Contrôle SA

(Sag C-508/16)

(2017/C 053/25)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Karim Boudjellal

Sagsøgt: Rauwers Contrôle SA

Ved kendelse af 11. januar 2017 har Domstolen (Syvende Afdeling) fastslået, at det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at besvare de spørgsmål, som Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Belgien) har forelagt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 53/26

Appel iværksat den 21. december 2016 af Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. oktober 2016 i sag T-543/15, Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH mod Det Europæiske Kemikalieagentur

(Sag C-666/16 P)

(2017/C 053/32)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH (ved advokaterne M. Grunchard, K. Van Maldegem og P. Sellar)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA)

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Kendelsen afsagt af Retten i sag T-543/15 ophæves.

— Sagen antages til realitetsbehandling og hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse vedrørende sagens realitet.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om, at appellanternes stævning med påstand om annullation af den anfægtede akt kan antages til realitetsbehandling. Og herefter træffes der, såfremt det er relevant, afgørelse om sagens realitet.

— Appelindstævnte tilpligtes at betale sagens omkostninger (herunder omkostningerne i forbindelse med formalitetsindsigelsen for Retten).

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning og anvendelse af EU-retten, hvilket førte til, at den begik en retlig fejl ved at fastslå, at appellanternes stævning med påstand om annullation af den anfægtede retsakt skulle afvises.

Appellanterne har navnlig anført, at Retten begik flere fejl i dens præmisser og i forbindelse med fortolkningen af de lovbestemmelser, der fandt anvendelse på appellantens situation. Dette resulterede i, at Retten begik følgende retlige fejl:

— Retten begik en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen og anvendelsen af artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement ved at indlede behandlingen af sagens realitet.

— Retten begik en retlig fejl i forbindelse med fortolkningen og anvendelsen af artikel 130, stk. 7, i Rettens procesreglement ved at undlade at udsætte dens afgørelse om sagens antagelse til realitetsbehandling, indtil den havde hørt en fuldstændig gennemgang af argumenterne vedrørende sagens realitet.

Endvidere tilsidesatte Retten ved at fastslå, at appellanternes stævning skulle afvises fra realitetsbehandling, deres ret til forsvar, deres ret til adgang til domstolsprøvelse og begrundelsespligten, der er grundlæggende rettigheder for borgerne og således afspejler EU-rettens generelle principper.

Af disse grunde har appellanterne gjort gældende, at Rettens kendelse i sag T-543/15 bør ophæves og at Domstolen skal træffe afgørelsen om sagens antagelse til realitetsbehandling og hjemvise sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om sagens realitet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 53/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin (Tyskland) den 14. november 2016 — INEOS Köln GmbH mod Forbundsrepublikken Tyskland

(Sag C-572/16)

(2017/C 053/29)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: INEOS Köln GmbH

Sagsøgt: Forbundsrepublikken Tyskland

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13. oktober 2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (1) samt bestemmelserne i Kommissionens afgørelse af 27. april 2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i direktiv 2003/87/EF (2) til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, som for handelsperioden 2013-2020 fastsætter en materiel præklusionsfrist for ikke rettidigt indgivne ansøgninger om tildeling af gratis emissionscertifikater til bestående anlæg og i denne forbindelse udelukker berigtigelse af fejl eller supplering af (ufuldstændige) oplysninger i ansøgningen om tildeling, som først konstateres efter udløbet af den frist, som medlemsstaten har fastsat?

(1) EFT L 275, s. 32.

(2) EFT L 130, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 53/25

Appel iværksat den 21. december 2016 af Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. oktober 2016 i sag T-699/15, Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH mod Det Europæiske Kemikalieagentur

(Sag C-663/16 P)

(2017/C 053/31)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Lysoform Dr. Hans Rosemann GmbH og Ecolab Deutschland GmbH (ved avocate M. Grunchard, avocat K. Van Maldegem og Advocate P. Sellar)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Kemikalieagentur

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse i sag T-669/15 ophæves.

— Sagen antages til realitetsbehandling og hjemvises til Retten til afgørelse vedrørende sagens realitet.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på at tage stilling til, om sagen kan realitetsbehandles for så vidt angår appellanternes påstand om annullation af den anfægtede retsakt, og såfremt det er relevant træffe afgørelse vedrørende sagens realitet.

— Appelindstævnte tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger (herunder omkostningerne vedrørende formalitetsindsigelsen ved Retten).

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne gør gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning og anvendelse af loven, hvilket resulterede i, at den begik en retlig fejl, idet den fastslog, at appellanternes søgsmål om annullation af den anfægtede retsakt ikke kunne antages til realitetsbehandling.

Appellanterne gør navnlig gældende, at Retten begik flere retlige fejl i forbindelse med sin begrundelse og fortolkning af de retlige rammer, der fandt anvendelse på appellanternes situation. Dette resulterede i, at Retten begik følgende retlige fejl:

— Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement ved at tage stilling til sagens realitet,

— Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 130, stk. 7, i Rettens procesreglement, idet den ikke henskød sin afgørelse vedrørende sagens realitet, indtil den havde fået forelagt en fuldstændig gennemgang af argumenterne vedrørende sagens indhold.

Idet Retten fastslog, at appellanternes søgsmål ikke kunne antages til realitetsbehandling, tilsidesatte den desuden appellanternes ret til forsvar, deres ret til adgang til domstolsprøvelse og begrundelsespligten, der er grundlæggende rettigheder for borgerne og som således afspejler EU-rettens generelle principper.

På denne baggrund gør appellanterne gældende, at Rettens kendelse i sag T-669/15 bør ophæves, og at Domstolen skal træffe afgørelse om, at sagen kan realitetsbehandles og hjemvise den til Retten til afgørelse vedrørende sagens realitet.
3)

Såfremt ovenstående spørgsmål besvares bekræftende: Bemyndiger artikel 186 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (herefter »momsdirektivet«) (2), som giver medlemsstaterne beføjelse til at fastsætte de nærmere bestemmelser for anvendelsen af momsdirektivets artikel 185, Forbundsrepublikken Tyskland til i sin nationale ret at anordne, at afgiftsgrundlaget først nedsættes, når forudbetalingen tilbagebetales, og at afgiftskravet og fradragsretten dermed skal reguleres på samme tid og på samme betingelser?
1)

Når en fast ejendom, selv om den har stået ubenyttet hen i mere end to år, bliver markedsført, dvs. at den er tilgængelig på markedet med henblik på udlejning eller levering af såkaldte »office centre«-ydelser, og det er godtgjort, at ejeren har til hensigt at udleje ejendommen som afgiftspligtig virksomhed og har udfoldet alle de nødvendige bestræbelser på at udmønte denne hensigt i praksis, er det da foreneligt med artikel 167, 168, 184, 185 og 187 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 at anse dette for »manglende reel anvendelse af fast ejendom til erhvervsmæssig virksomhed« og/eller »manglende reel anvendelse af fast ejendom til afgiftspligtige transaktioner« som omhandlet i momslovens artikel 26, stk. 1, og artikel 10, stk. 1, litra b), i ordningen for afkald på momsfritagelse for transaktioner vedrørende fast ejendom, indført ved lovdekret nr. 21 af 29. januar 2007, i deres tidligere affattelser, og derfor finde, at det oprindeligt foretagne fradrag skal reguleres, eftersom det er større end det, som den afgiftspligtige person var berettiget til at foretage?
1.

Første appelanbringende: Tilsidesættelse af artikel 31 og 32 i direktiv 2001/83/EF I denne forbindelse er det gjort gældende, at den appellerede gennemførelsesafgørelse er blevet iværksat og gennemført ved en retsstridig procedure. Appellanterne har derefter gjort gældende, at proceduren i strid med artikel 31, stk. 1, første punktum, i direktiv 2001/83/EF (1) ikke blev indledt før, men først efter, at der var givet afslag på en ansøgning om fornyet lægemiddelgodkendelse. Da der ikke er nye rapporter om sikkerhedsproblemer, foreligger der ikke et særligt tilfælde af interesse for Unionen. Udpegelsen af en hovedordfører fra Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler (CHMP) fra den medlemsstat, der har anlagt sagen, er desuden en begrundelse for en tilsidesættelse af princippet om omhyggelig og uvildig undersøgelse i henhold til artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Der foreligger under alle omstændigheder objektiv eller subjektiv partiskhed, når der på tidspunktet for sagens indledning verserer en sag på nationalt plan mellem den medlemsstat, der har stillet hovedordføreren, og indehaveren af markedsføringstilladelse vedrørende afslag på en ansøgning om fornyet lægemiddelgodkendelse. Appellanterne har endelig gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af retten til at blive hørt, fordi appellant nr. 1 ikke var blevet hørt i CHMP’s procedure om det påtænkte indhold af ændringen af markedsføringstilladelsen.
b)

Et fast beløb på 743,60 EUR pr. dag, med et samlet minimumsbeløb på i alt 939 000 EUR, for hver dags forsinkelse med Den Slovakiske Republiks vedtagelse af de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre opfyldelse af Domstolens dom i sag C-331/11, Kommissionen mod Slovakiet, regnet fra afsigelsen af denne dom den 25. april 2013: — indtil datoen for afsigelse af dom i nærværende sag, eller — indtil Den Slovakiske Republik har vedtaget de nødvendige foranstaltninger til opfyldelse af Domstolens dom i sag C-331/11, Kommissionen mod Slovakiet, såfremt dato herfor er tidligere end datoen for afsigelse af dom i nærværende sag.
—

som ligeledes fastsætter særlige bestemmelser for anvendelsen af de zoner, der omkranser bygningerne, såvel som nøjagtige angivelser for den fysiske anvendelse af visse regler, der er fastsat under hensyntagen til vejene, de lige linjer, der krydser disse veje vinkelret og afstandene i forhold til byggelinjen for disse veje, og
DA Den Europæiske Unions Tidende C 78/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Det Forenede Kongerige) den 12. december 2016 — American Express Co. mod The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(Sag C-643/16)

(2017/C 078/15)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: American Express Co.

Sagsøgt: The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

Præjudicielle spørgsmål

1) Bliver et betalingssystem, som adgangsforpligtelsen i artikel 35, stk. 1, i direktiv (EU) 2015/2366 (1) (herefter »PSD2«) ellers ikke ville finde anvendelse på, i henhold til PSD2’s artikel 35, stk. 2, litra b), omfattet af denne forpligtelse i) ved at indgå co-brandingordninger med co-brandingpartnere, der ikke selv udbyder betalingstjenester i det pågældende system i relation til det co-brandede produktudbud, og/eller ii) ved at anvende en agent til at handle på sine vegne ved udbud af betalingstjenester?

2) Hvis svaret på det første spørgsmål er »ja«, er PSD2’s artikel 35, stk. 1, da ugyldig, for så vidt som den bestemmer, at betalingssystemer med sådanne ordninger skal være omfattet af adgangsforpligtelsen, på grund af: a) en manglende begrundelse i overensstemmelse med artikel 296 TEUF b) åbenbart urigtigt skøn og/eller c) tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT L 337, s. 35).
1)

Har unionslovgiver i artikel 70, 71 og 72 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 (1) af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin fastsat en mulighed for — som i den foreliggende sag, hvor der er tale om flere misligholdelser på det samme krydsoverensstemmelsesområde — at addere støttenedsættelserne på grund af gentagen misligholdelse og ikke-gentagen misligholdelse af krydsoverensstemmelsesforpligtelser i tilfælde, hvor der er tale om dels uagtsom misligholdelse, dels forsætlig misligholdelse heraf?
—

Artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 fastsætter udtrykkeligt fire kumulative og af hinanden uafhængige betingelser, hvoraf to af disse betingelser er reguleret i EU-retten og de to andre i den konkrete lovgivning, der er påberåbt af modparten. Den Europæiske Unions Domstol har fastslået, at det påhviler modparten, ud over at opfylde de betingelser, der er reguleret i den konkrete lovgivning, ligeledes at fremlægge bevis for indholdet af nævnte lovgivning. Det drejer sig om forudgående og uafhængige betingelser, som i tilfælde af, at de ikke overholdes, ikke kan afhjælpes ved appelkammeret, såfremt modparten ikke rettidigt har fremlagt nogen oplysninger om denne lovgivning for indsigelsesafdelingen.
1)

Skal artikel 141, litra c), i direktiv 2006/112 (1), af hvilken bestemmelse det i henhold til artikel 42 (sammenholdt med artikel 197) i direktiv 2006/112 afhænger, om artikel 41, stk. 1, i direktiv 2006/112 finder anvendelse, fortolkes således, at den deri nævnte betingelse ikke er opfyldt, såfremt den afgiftspligtige person har hjemsted og er momsregistreret i den medlemsstat, hvorfra varerne forsendes eller transporteres, selv om denne afgiftspligtige person til den konkrete erhvervelse inden for Fællesskabet anvender momsregistreringsnummeret fra en anden medlemsstat?