Selskabet Somafer, Uckange, Lorraine, indgik efter licitation kontrakt med indenrigsministeriet for Saarland om udførelse af visse sprængningsarbejder på Röchling-Burbach's fabriksområde.

Da det tyske firma Saar-Ferngas, hvis gasledninger løb umiddelbart op ad sprængningsstedet, ikke anså den franske entreprenørs sikkerhedsforanstaltninger for tilstrækkelige, fandt firmaet det nødvendigt selv at træffe yderligere beskyttelsesforanstaltninger, hvilket det meddelte selskabet Somafer den 16. januar 1974.

Efter behørig underretning til arbejdstilsynet for Saarland, som i så henseende har samme funktion som Ponts et Chaussées og Service des Mines i Frankrig, fik selskabet Somafer den 29. januar 1974 af borgmesteren i Völklingen tilladelse til at påbegynde arbejdet.

Det tyske firma tilsendte den 29. oktober 1974 selskabet Somafer en regning for de udgifter, det havde afholdt.

Regningen blev afvist af den repræsentation for Forbundsrepublikken Tyskland, som hovedkontoret i Uckange havde i Beckingen/Saar. Saar-Ferngas indstævnte derpå Ets. Somafer for retten på det sted, hvor »repræsentationen« var beliggende i Forbundsrepublikken, nemlig for Landgericht Saarbrücken. Jeg skal i parentes bemærke, at i Frankrig hører tvister i forbindelse med offentlige kontrakter og erstatning for offentlige arbejder under forvaltningsdomstolenes kompetence.

Der er uenighed mellem parterne om den rolle, »repræsentationen« i Beckingen har spillet i drøftelserne mellem indenrigsministeriet og arbejdstilsynet på den ene side og Ets. Somafer på den anden side, og for at få løst dette spørgsmål har Oberlandesgericht Saarbrücken anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse.

Inden jeg behandler de spørgsmål, som er blevet forelagt Domstolen, skal jeg anføre, at Saar-Ferngas i første instans havde gjort gældende, at Landgericht Saarbrücken var kompetent, idet firmaet henviste til, at Éts. Somafer i Beckingen havde en filial i tysk rets forstand (§ 21 i den tyske lov om civil retspleje), og at Landgericht Saarbrücken var retten »på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes« efter artikel 5, nr. 1 i Bruxelles-konventionen af 1968.

Førsteinstansen gav ikke det sagsøgende firma medhold i nogle af disse anbringender, men anså sig for kompetent i medfør af denne konventions artikel 5, nr. 5, idet denne bestemmelse efter rettens mening er mere omfattende end den tyske forskrift. Landgericht lagde til grund, at blot der foreligger en drift af en filial eller et agentur, er retten på det sted, hvor den pågældende filial eller det pågældende agentur er beliggende, kompetent. Retten fandt, at Somafer i Beckingen i hvert fald havde et agentur i den i konventionens artikel 5, nr. 5 angivne forstand. Selskabet anvendte nemlig kontoret på dette sted til at forhandle med tredjemænd. I hvert fald havde det givet Saar-Ferngas indtryk af, at dette kontor var et sådant agentur. Retten henholdt sig i denne henseende til kriterier i tysk ret, men fandt, at disse også kunne gælde for anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 5.

Under ankesagen henviste firmaet i Saarbrücken til Landgericht's ræsonnement. Selskabet har altså ligeledes opgivet den søgsmålsgrund, som firmaet påberåbte sig subsidiært i førsteinstansen, og som var støttet på § 23 i den tyske lov om civil retspleje. Denne bestemmelse, som er en regel om en national rets eksorbitante kompetence, foreskriver, at såfremt ingen retsinstans på tysk område er kompetent, kan en person, som ikke har bopæl på det nationale område, i sager angående formuerettigheder sagsøges ved retten i den retskreds, hvor denne person har gods eller sagsgenstanden befinder sig. Bestemmelsen kan dog ikke længere påberåbes netop på grund af artikel 3 i konventionen af 1968.