Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse ved indførsel af goder, der er bestemt til at skulle henføres under en anden oplagsprocedure end toldoplagsproceduren – national lovgivning, der kræver fysisk anbringelse af varerne på oplaget – tilladt

(Rådets direktiv 77/388, som ændret ved direktiv 2006/18, art. 16, stk. 1)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – princippet om afgiftens neutralitet – manglende overholdelse af forpligtelsen til fysisk at anbringe varerne på oplaget – national lovgivning med krav om betaling af merværdiafgiften, selv om denne tidligere er blevet betalt ved brug af ordningen for omvendt betalingspligt – ulovlig

(Rådets direktiv 77/388, som ændret ved direktiv 2006/18)

Sammendrag

1. Artikel 16, stk. 1, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2006/18, som affattet ved sjette direktivs artikel 28c, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der gør den i denne lovgivning fastsatte fritagelse for betaling af merværdiafgift ved indførsel betinget af, at de varer, der er indført, og som i merværdiafgiftsmæssig henseende er bestemt til et afgiftsoplag, fysisk anbringes på afgiftsoplaget.

Det må nemlig konstateres, at en sådan forpligtelse uanset dens karakter af formkrav kan gøre det muligt effektivt at nå de ønskede mål, nemlig at sikre en korrekt opkrævning af merværdiafgiften og at undgå afgiftssvig, ligesom den ikke som sådan går videre end det, der er nødvendigt for at opnå disse mål.

(jf. præmis 29 og 30 samt domskonkl. 1)

2. Sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2006/18, skal fortolkes således, at det i overensstemmelse med princippet om merværdiafgiftens neutralitet er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken en medlemsstat kræver betaling af merværdiafgift ved indførsel, selv om denne allerede er blevet berigtiget i henhold til ordningen for omvendt betalingspligt ved udstedelse af en selvfaktura og en registrering i registret over den afgiftspligtige persons køb og salg.

3. Medlemsstaterne kan ganske vist retmæssigt foreskrive passende sanktioner i deres respektive nationale lovgivninger, som tilsigter at straffe manglende overholdelse af forpligtelsen til fysisk at anbringe indførte varer på afgiftsoplaget, for at sikre en korrekt opkrævning af merværdiafgiften ved indførsel og for at undgå svig, men sådanne sanktioner må ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.

Eftersom den indførte vare ikke fysisk blev anbragt på afgiftsoplaget, forfaldt merværdiafgiften på indførselstidspunktet, hvorfor betalingen ved brug af ordningen for omvendt betalingspligt udgør en for sen betaling af merværdiafgiften.

Hvis der ikke foreligger forsøg på svig, eller det offentlige ikke har lidt tab, udgør en for sen betaling af merværdiafgiften imidlertid udelukkende en overtrædelse af formkrav, der ikke kan drage den afgiftspligtige persons fradragsret i tvivl. En sådan for sen betaling af merværdiafgiften kan under alle omstændigheder ikke i sig selv sidestilles med svig, hvilket forudsætter, dels at den omhandlede transaktion – selv om de betingelser, der er fastsat i de relevante bestemmelser i sjette direktiv og i den nationale lovgivning til gennemførelse heraf, er overholdt – indebærer opnåelsen af en afgiftsfordel, som det ville stride mod formålet med disse bestemmelser at tildele, dels at det af en samlet række objektive omstændigheder fremgår, at hovedformålet med den omhandlede transaktion er opnåelsen af en afgiftsfordel.

Henset til den fremtrædende rolle, som fradragsretten spiller i det fælles merværdiafgiftssystem, der har til formål at sikre, at denne afgift er fuldstændig neutral over for enhver økonomisk virksomhed, hvilket forudsætter, at den afgiftspligtige person har mulighed for at fradrage den merværdiafgift, han skylder eller har betalt i forbindelse med hele sin økonomiske virksomhed, er en sanktion, der består i at nægte retten til fradrag, herefter ikke i overensstemmelse med sjette direktiv i det tilfælde, hvor der ikke foreligger svig, og det offentlige ikke har lidt tab.

(jf. præmis 33, 34, 38, 39, 41 og 49 samt domskonkl. 2)