ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Toldunion – fælles toldtarif – toldposition – stof, der ved en kemisk reaktion og bestråling med laserlys producerer en fluorescensvirkning, som er bestemt til analyse af hvide blodlegemer – tarifering af en vare, der teoretisk kan bruges på to måder – tarifering i pos. 3204, 3212 eller 3822 i den kombinerede nomenklatur – tarifering i henhold til den eneste brug, som er mulig i praksis – tarifering i pos. 3822

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I; Kommissionens forordning nr. 1810/2004)

2. Toldunion – fælles toldtarif – toldposition – stof, der ved en kemisk reaktion og bestråling med laserlys producerer en fluorescensvirkning, som er bestemt til analyse af hvide blodlegemer – tarifering af en vare, der teoretisk kan bruges på to måder

(Kommissionens forordning nr. 827/2011)

Sammendrag

1. Den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1810/2004, skal fortolkes således, at en vare, som består af opløsningsmidler og en polymethinsubstans, som, selv om den kan have en svag og ikke-vedholdende farvende effekt på tekstiler, i praksis ikke anvendes for sine farvende egenskabers skyld, og som udelukkende er bestemt til analyse af hvide blodlegemer gennem en ionisk aflejring på definerede bestanddele i nævnte blodlegemer, hvilke bestanddele ved bestråling med laserlys bliver fluorescerende i et begrænset tidsrum, skal tariferes i den nævnte kombinerede nomenklaturs pos. 3822 vedrørende reagensmidler til laboratoriebrug.

Idet den ene af formerne for brug for så vidt angår en vare, der kan bruges på to måder, alene er en rent teoretisk mulighed, er den nævnte vare nemlig på grundlag af sine objektive karakteristika og egenskaber naturligt bestemt til den anden brug og henhører derfor under den toldposition, som vedrører denne brug. For at kunne henføres under den toldposition, som vedrører en brug, er det desuden ikke nødvendigt, at den vare, der skal tariferes, alene eller udelukkende er bestemt til denne brug. Det er tilstrækkeligt, at den i det væsentlige er bestemt hertil.

Det fremgår ganske vist af de forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem vedrørende pos. 3822, at farvestoffer henhørende under pos. 3204 er undtaget fra nævnte pos. 3822, uanset om de foreligger i form af reagensmidler til diagnostisk brug eller laboratoriebrug. Det fremgår imidlertid også af de forklarende bemærkninger til nævnte harmoniserede system vedrørende nævnte pos. 3204, at de stoffer, der i praksis ikke anvendes for deres farvende egenskabers skyld, er undtaget fra denne position. I praksis vil det pågældende produkt ikke kunne anvendes som farvestof.

(jf. præmis 32, 41-43 og 45 samt domskonkl.)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 44)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold – direktiv 2008/115 – frihedsberøvelse med henblik på udsendelse – forpligtelse for en medlemsstat med en føderal struktur til som hovedregel at gennemføre frihedsberøvelse i særlige faciliteter for frihedsberøvede, selv om der ikke findes sådanne faciliteter i den kompetente delstat

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115, art. 16, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 16, stk. 1, i direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at en medlemsstat er forpligtet til som hovedregel at gennemføre frihedsberøvelse med henblik på udsendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold i en særlig facilitet for frihedsberøvede i denne stat, selv om den nævnte medlemsstat har en føderal struktur, og den delstat, som i henhold til national ret har kompetence til at træffe afgørelse om og gennemføre en sådan frihedsberøvelse, ikke råder over en sådan facilitet for frihedsberøvede.

Forpligtelsen i henhold til artikel 16, stk. 1, første punktum, til som hovedregel at gennemføre frihedsberøvelsen i særlige faciliteter for frihedsberøvede, som er fastsat i artikel 16, stk. 1, i direktiv 2008/115, påhviler således medlemsstaterne som sådanne og ikke afhængigt af deres respektive administrative eller forfatningsmæssige struktur.

De nationale myndigheder, som har til opgave at anvende den nationale lovgivning, der gennemfører artikel 16 i direktiv 2008/115, skal følgelig være i stand til at gennemføre frihedsberøvelsen i særlige faciliteter for frihedsberøvede.

Denne fortolkning af artikel 16, stk. 1, i direktiv 2008/115 indebærer imidlertid ikke, at en medlemsstat, der har en føderal struktur, er forpligtet til at oprette særlige faciliteter for frihedsberøvede i hver enkelt delstat. Det skal dog sikres, bl.a. gennem aftaler om administrativt samarbejde, at kompetente myndigheder i en delstat, som ikke råder over sådanne faciliteter, kan anbringe tredjelandsstatsborgere, der afventer udsendelse, i særlige faciliteter for frihedsberøvede, som er beliggende i andre delstater.

(jf. præmis 28, 29, 31 og 32 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – levering af goder – begreb – varer, der er genstand for en aftale om finansiel leasing – leasingselskabs manglende mulighed for at opnå tilbagelevering af disse varer efter aftalens opsigelse – ikke omfattet – skattemyndighederne mulighed for at kræve regulering

(Rådets direktiv 2006/112, art. 16, 18 og 184-186)

Sammendrag

Artikel 16 og 18 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at et leasingselskabs manglende mulighed for at opnå tilbagelevering fra leasingtageren af varer, der er genstand for en aftale om finansiel leasing, efter aftalens opsigelse på grund af leasingtagerens misligholdelse på trods af de af leasingselskabet foretagne foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af disse varer og på trods af, at der ikke foreligger nogen modydelse efter denne opsigelse, ikke kan sidestilles med en levering af varer mod vederlag som omhandlet i disse bestemmelser.

En sådan umulighed henhører således ikke under nogen af de tilfælde, der er omfattet af artikel 16. For det første kan de pågældende varer ikke betragtes som værende bestemt til privat brug for den afgiftspligtige selv eller for hans personale, idet de ikke befinder sig i deres besiddelse. For det andet udspringer den omstændighed, at leasingtageren fortsat har disse varer i besiddelse uden at erlægge noget vederlag herfor, af dennes påståede misligholdelse og ikke af en overdragelse uden vederlag af varerne fra udlejeren til leasingtageren. For det tredje kan disse varer ikke betragtes som værende benyttet til et for den afgiftspligtiges virksomhed »uvedkommende formål«, idet deres udlejning og følgelig den omstændighed, at de blev stillet til rådighed for leasingtageren, udgjorde selve kernen i udlejerens økonomiske virksomhed. Den omstændighed, at denne ikke kan opnå varernes tilbagelevering efter opsigelsen af den finansielle leasingkontrakt, betyder på ingen måde, at han har benyttet dem til et for sin virksomhed uvedkommende formål. Endelig finder artikel 18 heller ikke anvendelse i en sådan situation.

Disse bemærkninger påvirker dog ikke den eventuelle opståen af en ret for skattemyndighederne til at kræve regulering fra den afgiftspligtige under de betingelser, som er fastsat i direktiv 2006/112. Den reguleringsordning, som er fastsat i dette direktivs artikel 184-186, er en integrerende del af den momsfradragsordning, som er fastsat i direktivet.

(jf. præmis 25, 26, 28, 32, 33 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – standstill-klausulen i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1 – rækkevidde – forbud mod, at medlemsstaterne indfører nye restriktioner for etableringsfriheden og, i tilknytning hertil, for en tyrkisk statsborgers ophold på det nationale område

(Tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, art. 41, stk. 1)

2. Internationale aftaler – associeringsaftalen EØF-Tyrkiet – fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – standstill-klausulen i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1 – rækkevidde – national lovgivning, som er indført efter ikrafttrædelsen af den nævne bestemmelse, og hvorefter ægtefæller til tyrkiske statsborgere, der ønsker at rejse ind på det nationale område med henblik på familiesammenføring, skal godtgøre grundlæggende sprogkundskaber – ikke tilladt

(Tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet, art. 41, stk. 1)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 26-28)

2. Artikel 41, stk. 1, i tillægsprotokollen til associeringsaftalen EØF-Tyrkiet skal fortolkes således, at »standstill«-klausulen i denne bestemmelse er til hinder for en foranstaltning i national ret, som er blevet indført efter tillægsprotokollens ikrafttræden i den berørte medlemsstat, og hvorefter ægtefæller til tyrkiske statsborgere, der er bosiddende i den nævnte medlemsstat, som ønsker at rejse ind på denne medlemsstats område med henblik på familiesammenføring, forud for indrejsen skal godtgøre, at de har erhvervet et elementært kendskab til denne medlemsstats officielle sprog.

En lovgivning, som gør familiesammenføring vanskeligere, idet den fastsætter betingelser for den første indrejse til den berørte medlemsstats område for ægtefæller til tyrkiske statsborgere, som er strengere end dem, der fandt anvendelse på tidspunktet for tillægsprotokollens ikrafttræden, udgør således en »ny restriktion« som omhandlet i tillægsprotokollens artikel 41, stk. 1, for disse tyrkiske statsborgeres udøvelse af etableringsfriheden. En sådan restriktion er forbudt, medmindre den er begrundet i et tvingende alment hensyn eller er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det forfulgte lovlige mål og ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. Selv om det i denne henseende antages, at hensynet til at modvirke indgåelse af tvangsægteskaber og til at fremme integration kan udgøre tvingende almene hensyn, går denne nationale bestemmelse imidlertid videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål, for så vidt som manglende godtgørelse af at have erhvervet tilstrækkelige sprogkundskaber automatisk medfører, at der gives afslag på ansøgningen om familiesammenføring, uden at der tages hensyn til de konkrete omstændigheder i det enkelte tilfælde.

(jf. præmis 36-39 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – vilkårene for afgiftens forfald skal være identiske i alle medlemsstater – undgåelse af dobbeltbeskatning

(Rådets direktiv 92/12)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – fastlæggelse af de relevante EU-retlige elementer – omformulering af spørgsmålene

(Art. 267 TEUF; Rådets direktiv 92/12)

3. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – punktafgifter – direktiv 92/12 – varer, der er overgået til forbrug i en medlemsstat og oplægges til erhvervsmæssige formål i en anden medlemsstat – person, der modtager varerne til anvendelse – varer, der successivt oplægges af flere personer, hos hvem varerne befinder sig

(Rådets direktiv 2008/118, art. 33, stk. 3, og 92/12, art. 7, stk. 3, og art. 9, stk. 1)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 17)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 20)

3. Når artikel 7, stk. 3, i direktiv 92/12 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed udtrykkeligt bestemmer, at den person, »der modtager varerne til anvendelse«, kan være punktafgiftspligtig for punktafgiftspligtige varer, der er overgået til forbrug i en medlemsstat og oplagt til erhvervsmæssige formål i en anden medlemsstat, skal denne bestemmelse fortolkes således, at når varerne successivt er blevet oplagt af flere personer, hos hvem varerne befinder sig, er enhver, der er i besiddelse af de pågældende varer, punktafgiftspligtig.

En mere indskrænkende fortolkning, der begrænser statussen som punktafgiftspligtig til den, der først er i besiddelse af de pågældende varer, ville være i strid med formålet i direktiv 92/12. I henhold til dette må overgangen af varer fra en medlemsstats område til en andens nemlig ikke indebære systematiske kontrolforanstaltninger af de nationale myndigheder, som kan forhindre varernes frie bevægelighed inden for Den Europæiske Unions indre marked. En sådan fortolkning vil følgelig gøre opkrævningen af den punktafgift, der skal betales ved passage af en af Unionens grænser, mere usikker.

Denne konklusion understøttes ligeledes af artikel 33, stk. 3, i direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12, som forenkler indholdet af artikel 7 i direktiv 92/12, idet der nu alene henvises til den person, »til hvem varerne skal leveres i den anden medlemsstat«.

Det følger heraf, at artikel 9, stk. 1, i direktiv 92/12, sammenholdt med direktivets artikel 7, skal fortolkes således, at denne bestemmelse tillader en medlemsstat som punktafgiftspligtig at udpege en person, der på denne stats afgiftsområde til erhvervsmæssige formål oplægger punktafgiftspligtige varer, som er overgået til forbrug i en anden medlemsstat, også selv om denne person ikke er den første, der er i besiddelse af disse varer i bestemmelsesmedlemsstaten.

(jf. præmis 25-28 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86 – national lovgivning, hvorefter referencepersonens ægtefælle eller registrerede partner mindst skal være fyldt 21 år på tidspunktet for indgivelse af en ansøgning om familiesammenføring – lovlig

(Rådets direktiv 2003/86, art. 4, stk. 5)

Sammendrag

Artikel 4, stk. 5, i direktiv 2003/86 om ret til familiesammenføring skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ægtefæller og registrerede partnere allerede på tidspunktet for indgivelse af en ansøgning skal være fyldt 21 år for at kunne anses for at være familiemedlemmer, der kan familiesammenføres.

Den minimumsalder, som medlemsstaterne fastsætter i medfør af artikel 4, stk. 5, i direktiv 2003/86, svarer nemlig i sidste ende til den alder, hvor en person ifølge den omhandlede medlemsstat anses for at være tilstrækkeligt moden til ikke blot at nægte at indgå et tvangsægteskab, men også til frivilligt at vælge at bosætte sig i et andet land med sin ægtefælle med henblik på at føre et familieliv med denne og integrere sig dér.

En foranstaltning, hvorefter det kræves, at referencepersonen og dennes ægtefælle har nået den påkrævede minimumsalder på tidspunktet for indgivelse af ansøgningen, hverken hindrer udøvelsen af retten til familiesammenføring eller gør den uforholdsmæssigt vanskelig.

Den omstændighed, at tidspunktet for indgivelse af ansøgningen om familiesammenføring lægges til grund med henblik på at fastlægge, om kravet om minimumsalder er opfyldt, er desuden i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet og retssikkerhedsprincippet.

(jf. præmis 15-17 og 19 samt domskonkl.)
Nøgleord

Afgørelse

Nøgleord Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – sagen for den forelæggende ret blevet uden genstand – ufornødent at træffe afgørelse (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 100) (jf. præmis 34-37 samt domskonkl.) Afgørelse Konklusion Det er ufornødent at besvare den anmodning om præjudiciel afgørelse, som blev indgivet af juge des libertés et de la détention ved tribunal de grande instance de Bayonne (Frankrig) ved afgørelse af 9. april 2013 (sag C-189/13).

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 3. juli 2014 – Da Silva

(Sag C-189/13) ( 1 )

»Område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — direktiv 2008/115/EF — fælles standarder og procedurer for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold — national lovgivning, som foreskriver fængselsstraf i tilfælde af ulovlig indrejse, der konstateres på stedet — Domstolens besvarelse er ikke længere nødvendig for at afgøre tvisten — ufornødent at træffe afgørelse«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — sagen for den forelæggende ret blevet uden genstand — ufornødent at træffe afgørelse (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 100) (jf. præmis 34-37 samt domskonkl.)

Konklusion

Det er ufornødent at besvare den anmodning om præjudiciel afgørelse, som blev indgivet af juge des libertés et de la détention ved tribunal de grande instance de Bayonne (Frankrig) ved afgørelse af 9. april 2013 (sag C-189/13).

( 1 ) – EUT C 164 af 8.6.2013.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – skattelovgivning – selskabsskat – national lovgivning, der foreskriver genbeskatning af tidligere fratrukne underskud ved afhændelse af et driftssted til et koncernforbundet ikke-hjemmehørende selskab – ikke tilladt – begrundelse – afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne – foreligger ikke

(Art. 49 TEUF og 54 TEUF; aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, art. 31 og 34)

Sammendrag

Artikel 49 TEUF og 54 TEUF samt artikel 31 og 34 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter der i tilfælde af et hjemmehørende selskabs afhændelse af et fast driftssted beliggende i en anden medlemsstat eller i en anden stat, som er part i EØS-aftalen, til et koncernforbundet ikke-hjemmehørende selskab skal foretages en genbeskatning af de underskud, der tidligere er blevet fratrukket for det afhændede driftssted, i det afhændende selskabs skattepligtige indkomst, såfremt den førstnævnte medlemsstat beskatter både de overskud, som nævnte driftssted har opnået, inden det blev afhændet, og de overskud, der hidrører fra den fortjeneste, som er opnået i forbindelse med afhændelsen.

En sådan lovgivning går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde målet om en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, som har til formål at sikre symmetrien mellem kompetencen til at beskatte overskud og muligheden for at fradrage underskud.

Denne konklusion ændres ikke af det forhold, hvorefter det i tilfælde af en koncernintern afhændelse vil være vanskeligt at kontrollere markedsværdien på den goodwill, der er blevet afhændet i en anden medlemsstat.

Desuden har de nationale skattemyndigheder under alle omstændigheder altid mulighed for at anmode det afhændende selskab om de dokumenter, som de skønner nødvendige til at kontrollere, om den goodwillværdi, der er blevet anvendt ved beregningen af fortjenesten ved afhændelsen af et udenlandsk driftssted, er sammenfaldende med markedsværdien.

(jf. præmis 32, 36, 37, 39 og 40 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – goder og tjenesteydelser, der benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag – leasingtransaktioner – pro rata-fradrag – beregning – anden opdelingsnøgle end den, der er baseret på omsætningen – lovlig – betingelse

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c)]

Sammendrag

Artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c), i Rådets sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat pålægger en bank, som bl.a. udøver leasingvirksomhed, i tælleren og i nævneren af den brøk, som har til formål at fastsætte en og samme pro rata-sats for fradraget for samtlige af bankens goder og tjenesteydelser til blandet brug, alene at medtage den del af den leje, som betales af kunderne inden for rammerne af deres leasingkontrakter, som svarer til renterne, når benyttelsen af disse goder og disse tjenesteydelser først og fremmest er en følge af finansieringen og administrationen af disse kontrakter.

Ved udøvelsen af den beføjelse, som gives i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c), til at fravige den i direktivet fastsatte beregningsregel skal enhver medlemsstat ganske vist respektere det nævnte direktivs formål og opbygning såvel som de principper, som det fælles merværdiafgiftssystem hviler på.

Enhver medlemsstat, der gør brug af beføjelsen i sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c), henset til for det første ordlyden af sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra c), for det andet den kontekst, hvori denne bestemmelse indgår, for det tredje principperne om afgiftsneutralitet og proportionalitet og for det fjerde formålet med direktivets artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, skal imidlertid sikre, at de nærmere bestemmelser for beregningen af retten til fradrag giver mulighed for med størst mulig præcision at fastlægge den del af merværdiafgiften, der er knyttet til de transaktioner, der giver ret til fradrag.

Neutralitetsprincippet, som ligger til grund for det fælles merværdiafgiftssystem, fordrer nemlig, at de nærmere bestemmelser for beregningen af retten til fradrag objektivt afspejler, hvilken del af udgifterne til erhvervelse af goder og tjenesteydelser til blandet brug der reelt kan henføres til transaktioner, der giver ret til fradrag.

I denne henseende er sjette direktiv ikke til hinder for, at medlemsstaterne for en bestemt transaktion anvender en anden metode eller opdelingsnøgle end den, der er baseret på omsætningen, forudsat at denne metode sikrer en mere nøjagtig fastlæggelse af pro rata-satsen for fradrag for den indgående merværdiafgift end den, der følger af anvendelsen af den omsætningsbaserede metode.

(jf. præmis 27, 30-32 og 35 samt domskonkl.)
Artikel 4 og artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 EF og 82 EF tillægger Kommissionen undersøgelsesbeføjelser med det formål at give den mulighed for at varetage sin opgave om at beskytte fællesmarkedet mod fordrejning af konkurrencen og at straffe overtrædelser af konkurrencereglerne inden for dette marked.

Hvad navnlig angår Kommissionens kontrolundersøgelsesbeslutninger fremgår det af artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 1/2003, at kontrolundersøgelsens genstand og formål bl.a. skal angives deri. Denne særlige begrundelsespligt udgør et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor det påtænkte indgreb inden for den pågældende virksomhed er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at virksomheden bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt, samtidig med at dens ret til forsvar bevares.

Kommissionen er ikke forpligtet til at give adressaten for en beslutning om en kontrolundersøgelse meddelelse om samtlige de oplysninger om de formodede overtrædelser, som den råder over, eller til at angive en nøjagtig retlig kvalificering af disse overtrædelser, hvis den klart angiver, hvilke formodninger den påtænker at efterprøve.

Selv om det ganske vist påhviler Kommissionen så nøjagtigt som muligt at angive, hvad der efterforskes, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre, gælder der derimod ikke noget absolut krav om, at en nøjagtig afgrænsning af det relevante marked, en nøjagtig retlig kvalificering af de formodede overtrædelser eller en angivelse af den periode, hvori disse overtrædelser må antages at have fundet sted, skal fremgå af kontrolundersøgelsesbeslutningen, forudsat at beslutningen indeholder de væsentlige oplysninger, der er nævnt ovenfor.

Henset til den omstændighed, at kontrolundersøgelserne finder sted i begyndelsen af undersøgelsen, har Kommissionen endnu ikke tilstrækkeligt præcise oplysninger til at afgive en specifik retlig vurdering, og den må først efterprøve rigtigheden af sin indledende mistanke samt forholdenes omfang, idet formålet med kontrolundersøgelsen netop er at indsamle beviser vedrørende en formodet overtrædelse.

(jf. præmis 33-37)