ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34

Denne forskel i ordlyden mellem nr. 5), og de øvrige numre i artikel 15 i forordning nr. 1215/2012 kan imidlertid forklares med denne artikels tilblivelseshistorie. Som det fremgår af punkt 140 i P. Schlossers rapport om konventionen om kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979, C 59, s. 71), blev det på tidspunktet for Det Forenede Kongeriges tiltrædelse i 1978 besluttet med henblik på at supplere sidstnævnte konvention uden at skulle fastlægge et abstrakt og generelt kriterium for afgrænsningen af de situationer, hvori værnetingsaftaler kunne tillades, at udarbejde en oversigt over de forsikringsaftaler, for hvilke tilladeligheden af værnetingsaftaler skulle udvides. Som det fremgår af dette punkt i rapporten, var det imidlertid på ingen måde sigtet med denne tilføjelse at give sådanne værnetingsklausuler virkning i forhold til tredjeparter.
13

Ifølge den forelæggende ret foreligger der ikke nogen begrundelse for en eventuel restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, idet den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning forfølger et rent økonomisk formål. Til støtte for sit synspunkt har denne ret henvist til en dom fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien) af 23. januar 2018, hvorved sidstnævnte fastslog, at denne nationale lovgivning var forfatningsstridig for skatteårene indtil 2011, for så vidt som den fastsatte, at CTD’erne, der handlede for tredjemænd, og som – ligesom Stanleybet Malta – ikke var koncessionshavere, var betalingspligtige for enhedsafgiften.
85

EU-Udenrigstjenesten har, med henvisning til den appellerede doms præmis 28, 29 og 38, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at antage, at artikel 10 i bilag X til vedtægten er en bestemmelse, som nødvendiggør vedtagelsen af almindelige gennemførelsesbestemmelser, for så vidt som den mangler klarhed og præcision i en sådan grad, at den ikke kan anvendes uden at omfatte et skøn. I forbindelse med vedtagelsen af de nærmere regler for gennemførelsen af godtgørelsen for levevilkårene påbyder artikel 10, stk. 1, fjerde afsnit, i dette bilag udtrykkeligt og udelukkende, at der indhentes en udtalelse fra Personaleudvalget, hvilket var tilfældet i forbindelse med vedtagelsen af afgørelserne af 17. december 2013 og af 3. december 2014. Denne etape gør det i sig selv muligt at udelukke enhver risiko for, at kriterierne til bestemmelse af satsen for godtgørelsen for levevilkårene bliver påtvunget af administrationen med det formål at opnå et ønsket resultat. Detaljeringsgraden af denne artikel 10, som fastsætter de parametre, der skal tages hensyn til ved fastsættelsen af godtgørelsen for levevilkårene, og indfører en årlig evaluering af disse, viser i øvrigt i sig selv, at der ikke levnes plads til en vilkårlig anvendelse.
11

Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (EUT 2006, L 171, s. 90) indeholdt en artikel 11 med overskriften »Efterprøvende regnskabsafslutning«. Denne artikel bestemte i stk. 1-3 følgende: »1. Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EF-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremtidig overholdes. Meddelelsen skal indeholde en henvisning til denne artikel. Medlemsstaten skal afgive svar inden for to måneder efter modtagelsen af meddelelsen, og Kommissionen kan ændre sit standpunkt under hensyn hertil. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge besvarelsesfristen. Efter udløbet af besvarelsesfristen indkalder Kommissionen til et bilateralt møde, og de to parter søger at nå frem til en aftale om de foranstaltninger, der skal træffes, og en vurdering af overtrædelsens omfang og den økonomiske skade, der er påført EF-budgettet. 2. Senest to måneder efter modtagelsen af referatet af det bilaterale møde, der er omhandlet i stk. 1, tredje afsnit, afgiver medlemsstaten alle oplysninger, som der blev anmodet om på mødet, eller alle andre oplysninger, som den anser for nyttige for den igangværende undersøgelse. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen efter en begrundet anmodning fra medlemsstaten give tilladelse til en forlængelse af den i første afsnit omhandlede periode. Anmodningen rettes til Kommissionen inden udløbet af denne periode. Efter udløbet af den i første afsnit omhandlede periode meddeler Kommissionen formelt medlemsstaten sine konklusioner på grundlag af de oplysninger, som den har modtaget som led i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning. I meddelelsen vurderes de udgifter, som Kommissionen agter at udelukke fra EF-finansiering i henhold til artikel 31 i forordning […] nr. 1290/2005, og henvises til artikel 16, stk. 1, i denne forordning. 3. Medlemsstaten meddeler Kommissionen, hvilke korrigerende foranstaltninger den har truffet for at efterleve EF-reglerne, og datoen for den konkrete iværksættelse af disse. Kommissionen træffer om fornødent efter at have undersøgt en rapport udarbejdet af forligsorganet i henhold til kapitel 3 i denne forordning en eller flere beslutninger i henhold til artikel 31 i forordning […] nr. 1290/2005 med henblik på at udelukke de udgifter, der er afholdt, uden at EF’s regler er overholdt, fra EF-finansiering, indtil medlemsstaten rent faktisk har truffet de korrigerende foranstaltninger. Ved vurderingen af, hvilke udgifter der skal udelukkes fra EF-finansiering, kan Kommissionen tage hensyn til alle oplysninger, som medlemsstaten har afgivet efter udløbet af den i stk. 2 omhandlede periode, hvis dette er nødvendigt for at sikre et bedre overslag over den økonomiske skade, der er påført EF-budgettet, forudsat at den forsinkede afgivelse af oplysninger er begrundet med ganske særlige omstændigheder. […]«
57

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 267 TEUF, henset til den fortolkning af artikel 6, stk. 3, og artikel 7, stk. 3, i direktiv 2012/13, som Domstolen anlagde i domskonklusionens punkt 2 i Kolev-dommen, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national procesretlig bestemmelse, som forpligter den forelæggende ret til i den sag, der gav anledning til den nævnte dom, at efterkomme et pålæg fra en højere retsinstans om at sende sagen tilbage til anklagemyndigheden efter indstillingen af straffesagens retslige del med henblik på at afhjælpe processuelle uregelmæssigheder, der har fundet sted under denne sags indledende del, forudsat at disse EU-retlige bestemmelser, således som de blev fortolket af Domstolen i domskonklusionens punkt 2 i Kolev-dommen, overholdes i forbindelse med den indledende del af straffesagen eller i forbindelse med sagens efterfølgende retslige del.
70

Når det er blevet godtgjort, at kontrollen med de pågældende personer ved et grænseovergangssted ikke kort efter vil blive efterfulgt af passagen af en ydre grænse i Schengenområdet, er det i overensstemmelse med den antagelse, der er omhandlet i nærværende doms præmis 52, vigtigt, at de kompetente nationale myndigheder anbringer et udrejsestempel på deres rejsedokumenter på et tidspunkt, som ligger tæt på denne passage, med henblik på i overensstemmelse med det formål, der forfølges med Schengengrænsekodeksen, og som er anført i nærværende doms præmis 60-63, at sikre, at disse myndigheder fortsat er i stand til at kontrollere den faktiske overholdelse af reglerne for varigheden af det kortvarige ophold i Schengenområdet under hensyntagen til den reelle varighed af disse personers ophold i dette område.
40

Ved skrivelse af 29. december 2017 henledte Republikken Slovenien Kommissionens opmærksomhed på Republikken Kroatiens afvisning af voldgiftskendelsen og understregede, at denne medlemsstats afvisning af at fuldbyrde kendelsen bevirkede, at det var umuligt for Republikken Slovenien at udøve sin suverænitet over de sø- og landezoner, der i overensstemmelse med folkeretten udgjorde en del af dens område. På denne baggrund har Republikken Slovenien anført, at det var umuligt for den at opfylde såvel den forpligtelse til at fuldbyrde voldgiftskendelsen, der påhvilede den i medfør af folkeretten, som den forpligtelse til at gennemføre EU-retten på dens område, der påhvilede den i medfør af traktaterne. Henset til den trussel, som denne situation udgjorde for Unionens værdier og iagttagelsen af EU-retten, opfordrede Republikken Slovenien Kommissionen til at handle straks med henblik på at bringe Republikken Kroatiens tilsidesættelse af voldgiftsaftalen og voldgiftskendelsen til ophør, idet denne tilsidesættelse skulle anses for et udtryk for sidstnævnte medlemsstats manglende overholdelse af de forpligtelser, som påhvilede den i medfør af traktaterne.
Sjette direktivs artikel 12 er affattet som følger:

»1. I medlemsstaternes lovgivninger skal der fastsættes en passende ordning til sikring af de rettigheder, som tilkommer kreditorer hos de selskaber, der deltager i spaltningen, hvis fordringer er stiftet forud for spaltningsplanens offentliggørelse og ikke er forfaldne på tidspunktet for denne offentliggørelse.

2. Med henblik herpå skal det i medlemsstaternes lovgivninger i det mindste bestemmes, at kreditorerne har krav på passende sikkerhed, såfremt den finansielle situation i det spaltede selskab og i det selskab, til hvilket forpligtelser overdrages efter spaltningsplanen, gør denne beskyttelse nødvendig, og såfremt kreditorerne ikke allerede har en sådan sikkerhed.

3. Såfremt en kreditor i det selskab, hvortil forpligtelsen overdrages efter spaltningsplanen, ikke er blevet fyldestgjort, hæfter de modtagende selskaber solidarisk for denne forpligtelse. Medlemsstaterne kan begrænse hæftelsen til de nettoaktiver, der tildeles hvert selskab, bortset fra det, hvortil forpligtelsen er overført. Medlemsstaterne kan undlade at anvende dette stykke, når spaltningen foregår under kontrol af en retslig myndighed i overensstemmelse med artikel 23, og når et flertal af kreditorer, der repræsenterer tre fjerdedele af de samlede fordringer, eller et flertal i en gruppe af kreditorer hos det spaltede selskab, der repræsenterer tre fjerdedele af fordringerne i denne gruppe, på et møde, der er afholdt i overensstemmelse med artikel 23, stk. 1, litra c), har afstået fra at gøre dette solidariske ansvar gældende.

4. [Tredje direktivs] [a]rtikel 13, stk. 3, […] finder anvendelse.

5. Med forbehold af bestemmelser om fælles udøvelse af rettigheder for indehavere af massegældsbreve i selskaber, der deltager i spaltningen, anvendes stk. 1 til 4 på disse kreditorer, medmindre en forsamling af indehavere af massegældsbreve, såfremt den nationale lovgivning indeholder bestemmelser om en sådan forsamling, eller hver enkelt indehaver af massegældsbreve har godkendt spaltningen.

6. Medlemsstaterne kan foreskrive, at de modtagende selskaber hæfter solidarisk for det spaltede selskabs forpligtelser. I så fald kan de undlade at anvende de foregående stykker.

7. Når en medlemsstat samtidig med anvendelsen af den i stk. 1 til 5 omhandlede ordning til sikring af kreditorerne stiller krav om det i stk. 6 omhandlede solidariske ansvar for modtagende selskaber, kan den begrænse dette ansvar til de nettoaktiver, der er tildelt hvert enkelt af disse selskaber.«
10

Den forelæggende ret har anført, at disse bestemmelser har udvidet anvendelsesområdet for afgiften på børstransaktioner (herefter »børstransaktionsafgift«), som pålægges transaktioner, der er aftalt eller gennemført i Belgien, og som angår belgiske eller udenlandske offentlige værdipapirer, i det omfang denne transaktion udføres ved hjælp af en professionel mellemmand. Denne ret har præciseret, at i medfør af de nævnte bestemmelser, er disse transaktioner ikke længere de eneste, som pålægges denne afgift, idet transaktioner, der »anses […] for at være aftalt eller gennemført i Belgien«, også omfattes, således at denne afgift ligeledes skal betales, når købs- eller salgsordren gives til en ikke-hjemmehørende professionel mellemmand af en hjemmehørende ordregiver, dvs. af »en fysisk person, der har sin sædvanlige bopæl i Belgien«, eller af »en juridisk person på vegne af et selskab eller en filial heraf i Belgien«. Nævnte ret har tilføjet, at i det sidstnævnte tilfælde bliver ordregiveren betalingspligtig for børstransaktionsafgiften i stedet for den professionelle mellemmand, idet ikke-hjemmehørende professionelle mellemmænd ikke kan forpligtes til at overholde belgiske skatte- og afgiftsregler. Denne ordregiver har pligt til at angive og betale denne afgift inden for to måneder efter den pågældende transaktion, medmindre denne kan godtgøre, at denne afgift allerede er blevet betalt af denne mellemmand eller af mellemmandens ansvarlige repræsentant.
Direktivets artikel 7 er sålydende

»1. Fra den 1. januar 2004 og fra den 1. januar 2010 er minimumsafgiftssatserne for motorbrændstoffer som fastsat i bilag I tabel A.

Senest den 1. januar 2012 skal Rådet med enstemmighed efter høring af Europa-Parlamentet og på grundlag af en rapport og et forslag fra Kommissionen træffe afgørelse om minimumsafgiftssatserne for dieselolie for en yderligere periode fra den 1. januar 2013.

2. Medlemsstaterne kan indføre differentierede afgiftssatser for erhvervsmæssig og ikke-erhvervsmæssig brug af dieselolie anvendt i motorkøretøjer, forudsat at EF-minimumsafgiftssatserne overholdes, og at afgiftssatsen for dieselolie anvendt i motorkøretøjer ikke kommer under den afgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2003, uanset eventuelle undtagelser for denne brug, der måtte være fastsat i dette direktiv.

3. Ved »erhvervsmæssig brug af dieselolie« anvendt i motorkøretøjer forstås dieselolie anvendt i motorkøretøjer i følgende øjemed:

a) godstransport mod leje eller vederlag eller for egen regning i lastbiler eller vogntog, der udelukkende er beregnet på godstransport ad vej, og som har en tilladt totalvægt på 7,5 tons eller derover

b) passagerbefordring, hvad enten der er tale om regelmæssig eller lejlighedsvis kørsel, i motorkøretøjer i kategori M2 eller M3, som defineret i Rådets direktiv 70/156/EØF af 6. februar 1970 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om godkendelse af motordrevne køretøjer og påhængskøretøjer dertil [(EFT 1970 I, s. 82)].

4. Uanset stk. 2 kan medlemsstater, som indfører infrastrukturafgifter for lastbiler eller vogntog, der udelukkende er beregnet på godstransport ad vej, anvende en reduceret afgiftssats for dieselolie, anvendt af sådanne motorkøretøjer, som er lavere end den afgiftssats, der var gældende i medlemsstaten pr. 1. januar 2003, forudsat at den samlede afgiftsbyrde stort set forbliver på samme niveau, at EF-minimumsafgiftssatserne i øvrigt overholdes, og at den nationale afgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2003 for dieselolie anvendt som brændstof, er mindst dobbelt så hø[j] som den minimumsafgiftssats, der var gældende pr. 1. januar 2004.«
20

På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er artikel 57 og artikel 71, stk. 6, i direktiv [2014/24] til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 80, stk. 5, i [lov om offentlige kontrakter], som foreskriver udelukkelse af en økonomisk aktør (tilbudsgiveren), såfremt det under udbudsproceduren fastslås, at der foreligger en udelukkelsesgrund vedrørende en af de tre underentreprenører, som er anført i udbudsdokumenterne, i stedet for at pålægge tilbudsgiveren at udskifte den udpegede underentreprenør? 2) Subsidiært, såfremt Domstolen finder, at medlemsstaten har mulighed for at udelukke tilbudsgiveren, er det proportionalitetsprincip, der er fastsat i artikel 5 TEU, hvortil der henvises i 101. betragtning til direktiv [2014/24], og som Domstolen har fastslået er et almindeligt EU-retligt princip, til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 80, stk. 5, i [lov om offentlige kontrakter], hvorefter tilbudsgiveren under alle omstændigheder skal udelukkes, såfremt det under udbudsproceduren konstateres, at der foreligger en udelukkelsesgrund vedrørende den udpegede underentreprenør, til trods for, at der findes andre underentreprenører, der ikke er blevet udelukket, og som opfylder kravene til at udføre underentreprenørydelserne, eller til trods for, at tilbudsgiveren afstår fra at anvende underentreprenøren, idet tilbudsgiveren selv opfylder kravene til at udføre ydelserne?«
Punkt 3 i bilaget til Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/63/EU af 24. januar 2013 om vedtagelse af retningslinjer for gennemførelsen af særlige betingelser for sundhedsanprisninger som fastsat i artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1924/2006 (EUT 2013, L 22, s. 25, berigtiget i EUT 2013, L 272, s. 56) med overskriften »Henvisninger til generelle, uspecifikke gavnlige sundhedsmæssige virkninger – artikel 10, stk. 3« har følgende ordlyd:

»Artikel 10, stk. 3, tillader – såfremt visse betingelser er opfyldt – brug af enkelt formulerede, slagkraftige udsagn, der henviser til generelle, uspecifikke gavnlige virkninger, som en fødevare har for et godt almenhelbred og velvære, uden forudgående tilladelse. Sådanne udsagn vil kunne være nyttige for forbrugeren, som derved får mere forbrugervenlige budskaber. De kan imidlertid nemt misforstås og/eller fejlfortolkes af forbrugeren, som vil kunne forestille sig andre/større sundhedsmæssige fordele ved fødevaren end dem, den rent faktisk frembyder. Af samme grund skal henvisninger til generelle, uspecifikke gavnlige sundhedsmæssige virkninger ledsages af en specifik sundhedsanprisning fra listerne over tilladte sundhedsanprisninger i EU-registret. For så vidt angår anvendelsen af denne forordning anbringes den godkendte sundhedsanprisning, der ledsager udsagnet, som henviser til generelle, uspecifikke gavnlige sundhedsmæssige virkninger, ved siden af eller lige efter det pågældende udsagn.

De specifikke anprisninger fra listerne over tilladte sundhedsanprisninger skal have en vis relevans for den generelle henvisning […] For at forbrugerne ikke skal blive vildledt, er det […] fødevarevirksomhedsledernes ansvar at påvise sammenhængen mellem henvisningen til fødevarens generelle, uspecifikke gavnlige virkninger og den specifikke tilladte sundhedsanprisning, der ledsager henvisningen.

Nogle af de anprisninger, der er ansøgt om godkendelse af, blev i forbindelse med den videnskabelige vurdering vurderet at være for generelle eller uspecifikke til at kunne evalueres. Disse anprisninger kunne ikke godkendes og figurerer derfor på listen over ikke-tilladte anprisninger i EU-registret over ernærings- og sundhedsanprisninger. Dette er dog ikke til hinder for, at de pågældende anprisninger vil kunne være omfattet af artikel 10, stk. 3, således at de lovligt kan anvendes, hvis de ledsages af en specifik anprisning fra listen over tilladte sundhedsanprisninger i overensstemmelse med nævnte artikel.«
Følgende fremgik af femte, syvende og ottende betragtning til direktiv 89/104:

»[M]edlemsstaterne bevarer ligeledes fuldt ud deres frihed til at fastsætte procedureregler vedrørende registrering, udløb eller ugyldighed med hensyn til mærker, der er erhvervet ved registrering; det tilkommer dem f.eks. at fastsætte procedurerne for registrering og ugyldighedskendelse, at afgøre, om ældre rettigheder skal gøres gældende i forbindelse med registreringsproceduren eller proceduren for ugyldighedskendelse eller i begge tilfælde, eller, i tilfælde af at ældre rettigheder kan gøres gældende i forbindelse med registreringsproceduren, at fastsætte bestemmelser om en indsigelsesprocedure eller en automatisk undersøgelse eller eventuelt begge dele; medlemsstaterne har fortsat mulighed for at fastsætte konsekvenserne af, at et mærkes gyldighedsperiode udløber, eller at det kendes ugyldigt.

[…]

[V]irkeliggørelsen af de mål, der forfølges ved tilnærmelsen, forudsætter, at et registreret varemærkes erhvervelse og bevarelse i princippet underkastes de samme betingelser i samtlige medlemsstater; med henblik herpå bør der udarbejdes en liste med eksempler på tegn, der kan tænkes at udgøre et mærke, hvis de kan anvendes til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders; registreringshindringer eller ugyldighedsgrunde for så vidt angår selve mærket, f.eks. at mærket mangler det fornødne særpræg, eller for så vidt angår konflikter mellem mærket og ældre rettigheder skal angives på udtømmende vis, også selv om visse af disse grunde blot nævnes som en mulighed for medlemsstaterne, der således kan bevare eller medtage de pågældende grunde i deres lovgivning; medlemsstaterne kan i deres lovgivning bevare eller medtage registreringshindringer og ugyldighedsgrunde, der er forbundet med betingelser for at erhverve eller bevare retten til mærket, for hvilke der ikke er fastsat nogen bestemmelse om indbyrdes tilnærmelse, f.eks. angående mærkeindehaveren, fornyelse af mærket, afgiftsordning eller manglende overholdelse af procedurereglerne.

[F]or at reducere antallet af varemærker, der er registreret og beskyttet i Fællesskabet, og derved også antallet af konflikter imellem disse, må det kræves, at de registrerede mærker rent faktisk bruges, idet mærket i modsat fald fortabes; det er nødvendigt at fastsætte regler om, at et mærke ikke kan kendes ugyldigt, fordi der eksisterer et ældre mærke, som ikke bruges, idet medlemsstaterne dog stadig skal have mulighed for at anvende samme princip med hensyn til registrering af et mærke eller træffe bestemmelse om at et mærke ikke gyldigt kan påberåbes i et krænkelsessøgsmål, hvis det som følge af en protest fastslås, at indehaveren af varemærket kan fortabe sine rettigheder; i alle disse tilfælde tilkommer det medlemsstaterne at fastsætte de procedureregler, der skal finde anvendelse.«
5

Nævnte forordnings artikel 49 med overskriften »Ansøgning om registrering af betegnelser« bestemmer i stk. 2-4: »2. […] Medlemsstaten gennemgår med passende midler ansøgningen for at kontrollere, om den er berettiget og opfylder betingelserne for den pågældende ordning. 3. I forbindelse med den gennemgang, der er omhandlet i nærværende artikels stk. 2, andet afsnit, iværksætter medlemsstaten en national indsigelsesprocedure, der sikrer passende offentliggørelse af ansøgningen og et rimeligt tidsrum, hvori enhver fysisk eller juridisk person, der har en legitim interesse, og som er etableret i eller har bopæl på medlemsstatens område, kan gøre indsigelse mod ansøgningen. […] 4. Hvis medlemsstaten efter en vurdering af eventuelle indsigelser finder, at forordningens krav er opfyldt, kan den træffe positiv afgørelse og indsende et ansøgningsdossier til Kommissionen. Den orienterer i sådanne tilfælde Kommissionen om indsigelser, som kan antages, modtaget fra en fysisk eller juridisk person, som lovligt har markedsført de pågældende produkter ved hjælp af de pågældende betegnelser uafbrudt i mindst fem år forud for datoen for offentliggørelsen som angivet i stk. 3. Medlemsstaten sørger for at offentliggøre sin positive afgørelse og for, at enhver fysisk eller juridisk person med en legitim interesse har mulighed for at påklage den. […]«