ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den beskyttelse, som gives i medfør af artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, vedrører ikke blotte handelsinteresser eller handelsudsigter, hvis uvished er en del af det væsentlige i enhver økonomisk aktivitet, men rettigheder, der har en formueværdi, som i henhold til retsordenen medfører en erhvervet retsstilling, der gør det muligt for indehaveren selvstændigt at udøve disse rettigheder til sin fordel.

Eneretten til tv-transmissioner skal i denne forbindelse ikke anses for blot at udgøre handelsinteresser eller handelsudsigter, men for at have en formueværdi, idet de overdrages til tv-spredningsforetagender mod vederlag og ifølge aftale og gør det muligt for disse foretagender at transmittere bestemte begivenheder med eneret, hvilket bevirker, at andre tv-spredningsforetagender udelukkes fra at bringe enhver tv-transmission af disse begivenheder.

En erhvervsdrivende, der efter ikrafttrædelsen den 19. december 2007 af direktiv 2007/65 om ændring af direktiv 89/552 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed ved aftale har erhvervet en eneret til tv-transmission, kan ikke i medfør af EU-retten påberåbe sig en erhvervet retsstilling med henblik på i strid med det ufravigelige indhold af direktiv 2007/65 at kræve en godtgørelse, som overstiger de ekstraudgifter, der påløber direkte i forbindelse med tilvejebringelse af adgang til signalet. Medlemsstaterne var således allerede forpligtede til at gennemføre direktivet, hvilket ville kunne foregå på et hvilket som helst tidspunkt og under alle omstændigheder skulle ske senest den 19. december 2009.

Under disse omstændigheder kan en indehaver af eneretten til tv-transmission af begivenheder af stor interesse for offentligheden ikke påberåbe sig beskyttelsen i henhold til chartrets artikel 17, stk. 1.

(jf. præmis 34, 35 og 38-40)
Artikel 43 EF og 49 EF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en enkelt enhed indrømmes en eneret til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil, når denne lovgivning for det første ikke reelt opfylder formålet om at reducere spillemulighederne og begrænse aktiviteterne på dette område på en sammenhængende og systematisk måde, og når de offentlige myndigheder for det andet ikke sikrer en streng kontrol af udviklingen af hasardspilssektoren i et omfang, som er nødvendigt for at bekæmpe den til disse spil knyttede kriminalitet, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

I tilfælde af uforenelighed mellem en national lovgivning og artikel 43 EF og 49 EF medfører det forhold, at den pågældende nationale myndighed gives afslag på indrømmelse af en overgangsperiode med henblik på i en overgangsperiode ikke at behandle ansøgninger, der vedrører udstedelse af bevillinger i hasardspilssektoren, ikke nødvendigvis, at den pågældende medlemsstat bliver forpligtet til at liberalisere markedet for hasardspil, hvis den skulle finde, at en sådan liberalisering ikke er forenelig med det beskyttelsesniveau for forbrugerne og den offentlige orden, som denne medlemsstat ønsker at sikre. På EU-rettens nuværende udviklingstrin er en reform af det eksisterende monopol – med henblik på at gøre monopolet foreneligt med traktatens bestemmelser ved bl.a. at underlægge det en effektiv og streng kontrol fra de offentlige myndigheders side – nemlig fortsat åben for medlemsstaterne.

Selv om den pågældende medlemsstat skulle finde, at en reform af det eksisterende monopol med henblik på at gøre det foreneligt med traktatens bestemmelser ikke kan overvejes, og at en liberalisering af hasardspilsmarkedet bedre opfylder det beskyttelsesniveau for forbrugerne og den offentlige orden, som den ønsker at sikre, skal denne medlemsstat under alle omstændigheder overholde traktaternes grundlæggende regler, herunder artikel 43 EF og 49 EF, ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling begrundet i nationalitet samt det gennemsigtighedskrav, som følger heraf. I et sådant tilfælde skal indførelsen i denne medlemsstat af en ordning med forudgående administrativ tilladelse med hensyn til udbuddet af visse former for hasardspil bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, således at den lægger en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse, der dermed ikke bliver udtryk for vilkårlighed.

(jf. præmis 46-48 og domskonkl. 3)
Således som det fremgår af artikel 1, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, skal hver enkelt ydelse med henblik på anvendelsen af denne afgift sædvanligvis anses for en særskilt og uafhængig ydelse. Ikke desto mindre skal en række ydelser, der formelt set er særskilte og kan leveres enkeltvis, og som dermed kan danne grundlag for særskilt afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse, under visse omstændigheder anses for at udgøre én enkelt transaktion, når de ikke er uafhængige af hinanden. Der er tale om en enkelt transaktion, bl.a. når to eller flere elementer eller handlinger, som en afgiftspligtig person leverer, er så nært forbundet, at de objektivt set udgør en enkelt udelelig økonomisk ydelse, som det ville være kunstigt at opdele. Dette er også tilfældet, når et eller flere elementer skal anses for at udgøre hovedydelsen, mens omvendt et eller flere elementer skal anses for sekundære ydelser, der afgiftsmæssigt følger hovedydelsen. I denne henseende anses en ydelse bl.a. for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser.

I princippet er dette ikke tilfældet for en ydelse i form af forsikring af en leaset vare og en ydelse i form af selve leasingen. Selv om det i denne henseende er korrekt, at takket være den til den leasede vare knyttede forsikringsydelse er de risici, som leasingtageren står over for, sædvanligvis nedsatte i forhold til de risici, der løbes, når en sådan forsikring ikke foreligger, forholder det sig ikke desto mindre således, at denne omstændighed følger af selve arten af forsikringsydelsen. Nævnte omstændighed indebærer imidlertid ikke i sig selv, at en sådan forsikringsydelse skal anses for at fremvise en sekundær karakter i forhold til den leasingydelse, inden for rammerne af hvilken den indgår. Selv om en sådan forsikringsydelse, der leveres til leasingtageren af leasinggiveren, gør det lettere at nyde leasingydelsen, må det nemlig fastslås, at den hovedsageligt udgør et mål i sig selv for leasingtageren og ikke alene et middel til at udnytte denne ydelse på de bedst mulige betingelser.

(jf. præmis 29, 30, 41, 42, 48 og 50 samt domskonkl. 1)
Artikel 213, 214 og 273 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en skattemyndighed i en medlemsstat afslår at tildele et merværdiafgiftsregistreringsnummer til et selskab alene med den begrundelse, at selskabet ifølge denne myndighed ikke råder over materielle, tekniske og finansielle midler til at udøve den angivne økonomiske virksomhed, og at ejeren af dette selskabs kapitalandele allerede i flere tilfælde har fået tildelt et sådant registreringsnummer til selskaber, som aldrig reelt har udøvet økonomisk virksomhed, og hvis kapitalandele er blevet overdraget kort tid efter tildelingen af nævnte registreringsnummer, medmindre den omhandlede skattemyndighed har godtgjort, at der på baggrund af objektive elementer foreligger alvorlige indicier, som giver anledning til en mistanke om, at det tildelte merværdiafgiftsregistreringsnummer vil blive anvendt svigagtigt. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om skattemyndigheden har fremlagt alvorlige indicier, som tyder på, at der foreligger en risiko for svig.

For at et afslag på at tildele en afgiftspligtig et individuelt registreringsnummer kan anses for at stå i et rimeligt forhold til formålet om at forebygge svig, skal det nemlig hvile på alvorlige indicier, hvorefter det objektivt må anses for sandsynligt, at dette registreringsnummer vil blive anvendt svigagtigt. En sådan afgørelse skal være baseret på en helhedsvurdering af alle omstændigheder i det foreliggende tilfælde og på beviser, som er blevet indsamlet inden for rammerne af kontrollen af de oplysninger, som den omhandlede virksomhed har indgivet. Det kan imidlertid i denne henseende ikke udelukkes, at omstændigheder som de ovennævnte, der underbygges af andre objektive elementer, som giver anledning til en mistanke om, at den afgiftspligtige har svigagtige intentioner, kan udgøre indicier, som skal tages i betragtning ved helhedsvurderingen af risikoen for svig.

(jf. præmis 27, 34 og 36-39 samt domskonkl.)
Artikel 3 i direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 97/11 og 2003/35, skal fortolkes således, at den vurdering af indvirkninger på miljøet, som er fastsat i denne artikel, ikke omfatter en vurdering af det omhandlede projekts indvirkninger på værdien af materielle goder. Formuetab er imidlertid, for så vidt som de er direkte økonomiske følger af et offentligt eller privat projekts indvirkninger på miljøet, omfattet af det beskyttelsesformål, der forfølges med dette direktiv.

Hvad angår erstatning for sådanne tab giver den omstændighed, at der ikke er blevet foretaget en vurdering af indvirkningerne på miljøet i strid med det pågældende direktivs krav, i princippet ikke i sig selv ifølge EU-retten og med forbehold for regler i national ret, der er mindre restriktive på området for statens ansvar, en borger ret til erstatning for et rent formuetab på grund af værdiforringelsen af borgerens faste ejendom forårsaget af det pågældende projekts indvirkninger på miljøet. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om de krav i EU-retten, der finder anvendelse på ret til erstatning, særligt kravet om, at der foreligger en direkte årsagsforbindelse mellem den påståede tilsidesættelse og det lidte tab, er opfyldt.

(jf. præmis 30, 36, 47 og 48 samt domskonkl.)
Rådets direktiv om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det er til hinder for en ordning i en medlemsstat, som – inden for rammerne af en procedure med henblik på realisering af pant i fast ejendom – ikke fastsætter bestemmelse om indsigelsesgrunde knyttet til et urimeligt vilkår i en aftale, som er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og hvor den ret, der skal påkende anerkendelsessøgsmålet, og som har kompetence til at efterprøve, om et sådant vilkår er urimeligt, ikke har mulighed for at iværksætte foreløbige foranstaltninger med henblik på at sikre den fulde virkning af sin endelige afgørelse.

I alle de tilfælde, hvor realiseringen af den pantsatte faste ejendom gennemføres, før retten, der skal påkende anerkendelsessøgsmålet, har fastslået, at kontraktvilkåret, som ligger til grund for pantet, er urimeligt, og at fuldbyrdelsesproceduren således er ugyldig, vil denne afgørelse uden denne mulighed alene gøre det muligt at give forbrugeren en efterfølgende retsbeskyttelse af rent erstatningsmæssig art, hvilket er en mangelfuld og utilstrækkelig beskyttelse og hverken udgør et egnet eller effektivt middel til at bringe anvendelsen af selv samme vilkår til ophør, i modsætning til, hvad der er fastsat i artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13. Dette gælder så meget desto mere, når den pantsatte ejendom er den skadelidte forbrugers og dennes families bolig, eftersom denne mekanisme til beskyttelse af forbrugeren er begrænset til betaling af skadeserstatning og ikke giver mulighed for at forhindre det endelige og uigenkaldelige tab af boligen. En sådan processuel ordning er imidlertid egnet til at gribe negativt ind i effektiviteten af den retsbeskyttelse, der søges opnået ved direktivet.

(jf. præmis 59, 61 og 64 samt domskonkl. 1)
Artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, som nødvendigvis må undergives en streng fortolkning, finder anvendelse, når tre betingelser er opfyldt, nemlig for det første når den ene aftalepart er en forbruger, som må anses for at handle uden for rammerne af hans erhvervsmæssige virksomhed, for det andet når der faktisk er indgået en aftale mellem en sådan forbruger og en erhvervsdrivende, samt for det tredje når en sådan aftale er omfattet af en af de tre kategorier, der fremgår af artikel 15, stk. 1, litra a)-c). Disse kumulative betingelser skal alle være opfyldt, således at kompetencen ikke kan fastlægges i henhold til reglerne for sager om forbrugeraftaler, såfremt en af disse tre betingelser ikke er opfyldt.

Artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en fysisk person, der har tætte erhvervsmæssige forbindelser til et selskab, f.eks. ved at indgå i ledelsen heraf eller ved at eje en aktiemajoritet i selskabet, ikke kan anses for forbruger i denne bestemmelses forstand, når han anfører en avalpåtegning på en egenveksel, der er udstedt med henblik på at stille sikkerhed for dette selskabs forpligtelser i henhold til en kreditaftale. Den blotte omstændighed, at den, der har påtaget sig vekseludstederens forpligtelser, er en fysisk person, er herved ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der er tale om en forbruger i bestemmelsens forstand.

Denne bestemmelse finder derfor ikke anvendelse med henblik på at fastlægge den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse i en sag, hvor indehaveren af en egenveksel, som har hjemsted i en medlemsstat, har påberåbt sig krav i henhold til denne egenveksel over for den, der har påtaget sig vekseludstederens forpligtelser, som har bopæl i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 38 og 40 samt domskonkl. 1)
For at kunne betegnes som fritagne transaktioner som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), skal de tjenesteydelser vedrørende forvaltning, som leveres af en tredjepartsadministrator, set under ét, i denne henseende udgøre en særskilt helhed og udgøre specifikke og væsentlige elementer for forvaltningen af investeringsforeninger.

Artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de ydelser vedrørende rådgivning om investering i værdipapirer, som af tredjemand leveres til et kapitalinvesteringsselskab, der administrerer en investeringsforening, er omfattet af begrebet »forvaltning af investeringsforeninger« med henblik på den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse, også selv om tredjemanden ikke har handlet i henhold til delegation som omhandlet i artikel 5g i direktiv 85/611 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter), som ændret ved direktiv 2001/107.

Formålet med den fritagelse af transaktioner, der er knyttet til den forvaltning af investeringsforeninger, som er fastsat i artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, er at gøre det lettere for småinvestorer at investere i værdipapirer gennem institutter for kollektiv investering ved at fjerne merværdiafgiftsudgifterne, således at det fælles merværdiafgiftssystems neutralitet sikres i forhold til valget mellem direkte investeringer i værdipapirer og sådanne investeringer gennem institutter for kollektiv investering

Det følger imidlertid af princippet om afgiftsneutralitet, at de erhvervsdrivende skal kunne vælge den organisationsform, som ud fra en strengt økonomisk synsvinkel passer dem bedst, uden at skulle løbe en risiko for, at deres transaktioner udelukkes fra den fritagelse, der er fastsat i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6).

(jf. præmis 30 og 31)
Artikel 46a i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1386/2001, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, der indeholder en bestemmelse, hvorefter en efterladtepension, som oppebæres i denne medlemsstat, nedsættes som følge af forhøjelsen af en alderspension, som oppebæres i medfør af en anden medlemsstats lovgivning, forudsat navnlig at betingelserne fastsat i artikel 46a, stk. 3, litra d), er overholdt.

Artikel 45 TEUF skal herved fortolkes således, at den heller ikke er til hinder for anvendelsen af en sådan national bestemmelse, forudsat at denne ikke bringer den pågældende person i en ringere situation end den situation, som en person, hvis situation ikke indebærer noget grænseoverskridende element, befinder sig i, og, dersom det konstateres, at der er tale om en sådan ringere situation, at bestemmelsen kan begrundes i objektive hensyn, og at den står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 34, 37 og 47 samt domskonkl.
selv om disse abonnenter befinder sig i modtageområdet for den pågældende jordbaserede tv-udsendelse og lovligt kan modtage denne på en tv-modtager.

En tilrådighedsstillelse af værker gennem en viderespredning på internettet af en jordbaseret tv-udsendelse sker ved at følge en særlig teknisk fremgangsmåde, der er forskellig fra den oprindelige overføring. Den må således anses for en »overføring« i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. En sådan viderespredning kan ikke anses for et rent teknisk middel til at sikre eller forbedre modtagelsen af den oprindelige udsendelse i modtageområdet. Følgelig må en sådan viderespredning ikke foretages uden tilladelse fra ophavsmændene til de værker, der viderespredes, når disse overføres til almenheden.

I denne forbindelse angiver begrebet almenhed, som artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 henviser til, et ubestemt antal potentielle modtagere og indebærer desuden et betydeligt antal personer. Hvad særligt angår dette sidstnævnte kriterium skal der tages hensyn til den kumulative virkning af, at værkerne stilles til rådighed for de potentielle modtagere. I denne sammenhæng er det uden betydning, om de potentielle modtagere opnår adgang til de kommunikerede værker ved hjælp af en en-til-en-forbindelse. Denne teknik hindrer nemlig ikke et betydeligt antal personer i at have sideløbende adgang til det samme værk.

Endvidere er betingelsen om et »nyt publikum« ikke relevant i tilfælde af en sideløbende tilrådighedsstillelse på internettet af værker i en jordbaseret tv-udsendelse. I et sådant tilfælde foretages hver enkelt af disse transmissioner nemlig under specifikke tekniske forhold efter en forskellig form for transmission af de beskyttede værker, og hver enkelt er rettet mod et publikum.

Denne fortolkning af artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 påvirkes hverken af den omstændighed, at en retransmission finansieres af reklamer og således sker med vinding for øje, eller af den omstændighed, at en retransmission foretages af en organisation, der er i direkte konkurrence med den oprindelige.

Det forhold, at der foreligger vinding for øje, er nemlig ikke afgørende for, om en sådan retransmission kan kvalificeres som en »overføring« i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29.
—

på grundlag af en tilladelse fra en administrativ myndighed, der fører tilsyn med forsikringsselskaber, efter anmodning fra det berørte forsikringsselskab, når myndigheden har fastslået, at anvendelsen af virksomhedens tarif, uanset de tariftilpasninger, der er beregnet på grundlag af disse to indekstyper, kan give eller giver anledning til tab. En sådan tarifforhøjelsesordning kan nemlig afholde forsikringsselskaber, der har hovedsæde i en anden medlemsstat end den, hvor en sådan ordning er indført, fra at åbne filialer i sidstnævnte stat eller fra at tilbyde deres produkter i denne stat i henhold til reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser. Imidlertid kan denne ordning være berettiget, for så vidt som den har til formål at beskytte forbrugerne, hvilket er et formål, der udgør et tvingende alment hensyn, og den navnlig skal forhindre, at forsikringstageren bliver udsat for store og uventede forsikringspræmiestigninger. Ordningen er ligeledes egnet til at sikre gennemførelsen af dette formål. Henset til, på den ene side, at hospitalsforsikringer er kendetegnet ved, at deres tarif, skønt de kan udbydes til en lavere tarif til relativt unge forsikringstagere, naturligt må forhøjes, jo ældre forsikringstageren er og i kraft af den omkostningsstigning, som forsikringstageren er årsag til hos forsikringsselskabet, og henset til, på den anden side, at en sådan ordning ikke forbyder forsikringsselskaberne frit at fastsætte deres basistarif og tillader den administrative myndighed, som skal føre tilsyn med forsikringsselskaberne, efter anmodning fra et forsikringsselskab at give dette tilladelse til at træffe foranstaltninger med henblik på at justere sine tariffer, såfremt de risikerer at give anledning til tab, går ordningen, såfremt der ikke findes mindre indgribende foranstaltninger, hvormed man under de samme omstændigheder kan opnå formålet om at beskytte forbrugerne, ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det nævnte formål. (jf. præmis 34, 37, 40-47 og 49 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere – forsikring ved alderdom og dødsfald – beregning af ydelser – fastlæggelse af den teoretiske ydelse – national lovgivning, der fastsætter den teoretiske ydelse for en alderdomspension på grundlag af de gennemsnitlige bidrag i en fast referenceperiode – fast beregningsmetode for en selvstændig erhvervsdrivende, vandrende eller indenlandsk, på grundlag af de bidrag, som den pågældende har betalt i den periode, der ligger umiddelbart forud for indbetalingen af det sidste bidrag i den berørte medlemsstat, uden mulighed for tilpasning med henblik på at tage hensyn til den omstændighed, at den pågældende arbejdstager har udøvet sin ret til fri bevægelighed – ulovlighed

[Art. 48 TEUF; Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, art. 46, stk. 2, litra a), og art. 47, stk. 1, litra g), og bilag VI, rubrik H, stk. 4]

Sammendrag

Artikel 48 TEUF, artikel 3, artikel 46, stk. 2, litra a), og artikel 47, stk. 1, litra g), i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, samt rubrik H, stk. 4, i bilag VI til denne forordning skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter den teoretiske ydelse for en selvstændig erhvervsdrivendes alderspension, uanset om den pågældende er vandrende eller indenlandsk arbejdstager, altid beregnes på grundlag af de bidrag, som den pågældende har betalt i en fast referenceperiode, der ligger forud for indbetalingen af det sidste bidrag i denne medlemsstat, hvorpå anvendes en fast divisor, uden at hverken varigheden af denne periode eller denne divisor kan tilpasses for at tage hensyn til den omstændighed, at den pågældende arbejdstager har udøvet sin ret til fri bevægelighed.

Artikel 46, stk. 2, og artikel 47, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes i lyset af det formål, der er fastsat i artikel 48 TEUF, der navnlig indebærer, at de vandrende arbejdstagere ikke må tåle en nedsættelse af størrelsen af de sociale sikringsydelser, fordi de har udnyttet deres ret til fri bevægelighed.

(jf. præmis 43 og 52 samt domskonkl.)