1.

Vedrørende det første spørgsmål Holder man sig udelukkende til spørgsmålets ordlyd, volder besvarelsen af det første spørgsmål åbenbart ingen vanskeligheder. Faktisk er det i andre sager forlængst klarlagt, at artikel 95 skal forstås som et forbud mod forskelsbehandling: Ifølge denne bestemmelse må der ikke pålægges importerede varer interne afgifter, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende indenlandske varer (Se f.eks. sag 31/67, Sammlung der Rechtsprechung, 1968, s. 351. Forslag til af g. 54/72). Ud fra dette synspunkt er den antagelse meget nærliggende, at denne bestemmelse udelukker, at det tillades, at der efter opkrævning af udligningsafgift ved import af maskiner, dvs. efter opkrævning af en afgift, der bl.a. skal modsvare den indenlandske omsætningsafgift, endnu engang efter montering af maskinerne opkræves omsætningsafgift på grundlag af maskinernes værdi og monteringsudgifterne. Går man ud fra spørgsmålets ordlyd synes altså den besvarelse at trænge sig på, at sådanne dobbelte byrdepålæg ikke er forenelige med artikel 95. Herimod kan det i øvrigt heller ikke indvendes, at det også i indlandet kan tænkes at forekomme, at sådanne maskiner først af fabrikanten leveres, til en mellemhandler og derefter af denne leveres videre til slutaftageren, altså situationer hvor der efter systemet med den flerledede omsætningsafgift ligeledes sker dobbelt afgiftsopkrævning. Denne indvending er i den forbindelse simpelthed uden betydning, fordi man på grund af ønsket om at spare unødvendige afgiftsbyrder så godt som aldrig kommer ud for den slags transaktioner, altså fordi de er atypiske. Som Kommissionen ikke mindst under henvisning til EØF-traktatens artikel 97 (dvs. muligheden for fastsættelse af gennemsnitssatser ved opkrævning af udligningsafgift) med rette har fremhævet, kommer i det foreliggende tilfælde kun typiske afgiftsmetoder i betragtning, dvs. der må gås ud fra den indenlandske afgiftsbyrde for den fabrikant, der sælger umiddelbart til slutaftageren. Da det er sikkert, at der ved denne konstellation kun skal betales omsætningsafgift en gang, er — for at sige det endnu en gang — i virkeligheden den slutning nærliggende, at det, der efter den spørgende dommers beskrivelse ved første blik ser ud som en dobbeltbeskatning, skal anses for utilladeligt i henhold til EØF-traktatens artikel 95. Imidlertid er løsningen på det fremlagte problem nøjere betragtet måske alligevel ikke så simpel, hvis man ser på den af forbundsregeringen fremførte argumentation. Som De ved, bestrider forbundsregeringen kraftigt, at omsætningsafgiften allerede var indeholdt i udligningsafgiften. Den gør gældende, at det eneste afgørende er en sammenligning af afgiftsbyrderne i det enkelte tilfælde. Gennemføres en sådan på tilstrækkelig konsekvent måde med hensyn til de omhandlede varer, vil det fremgå, hvilken påligning af omsætningsafgift tilsvarende i indlandet producerede og monterede industrianlæg måtte bære, hvorved det kan fastslås, at det ikke kun drejede sig om påligning af 4 % omsætningsafgift på salg og levering, men desuden (på baggrund af systemet med den flerledede omsætningsafgift) om påligning af afgift på de forud for fremstillingen liggende trin, dvs. afgiftspålæg på leveringer af råstoffer og halvfabrikata. Denne forudgående afgiftsbyrde har ved de fleste investeringsgoder andraget mere end 6 %, og den har ved de her omhandlede produkter, specialkartemaskiner, nået et niveau på 5,71 %. På denne måde kommer man imidlertid til en samlet afgiftsbyrde på omkring 10 %, pg dermed viser det sig, navnlig når man betænker, at det med hensyn til udligningsafgiftssatsen på 6 % har drejet sig om en gennemsnits-sats, at der trods dobbeltbeskatning af importerede industrianlæg ikke forekom forskelsbehandling af udenlandske produkter. Man må altså spørge sig selv, om man uden videre kan forbigå disse argumenter, hvad sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen åbenbart mener, man kan. Det forekommer mig ikke ubetænkeligt, skønt man ikke kan lade være med at indrømme, at nogle af de af dem fremdragne argumenter ikke er betydningsløse. Det er således utvivlsomt rigtigt at gå ud fra, at udligningsafgiften havde den funktion i almindelighed at sørge for en omsætningsafgiftsmæssig ligestilling af importerede varer og dette med et dobbelt formål: for det første med henblik på, at importvarer ikke ved udførslen blev underkastet omsætningsafgift (udligning af det umiddelbare omsætningsafgiftspålæg), og for det andet under hensyn til, at der ved eksport blev ydet en godtgørelse for de forudgående afgiftspålæg (udligning af den indirekte omsætningsafgiftsbelastning). Således be tragtet kan den konstatering ikke med sikkerhed afvises, at omsætningsafgiften allerede er »indeholdt« i udligningsafgiften. Dette stemmer i øvrigt også overens med den opfattelse, der udtrykkes i kommentarer om emnet, og i den forbindelse kan der ikke mindst henvises til den af forbundsregeringen den 12. marts 1963 til Kommissionen afgivne erklæring, hvorefter den almindelige omsætningsafgiftssats på 4 % skal anses for indeholdt i. udligningsafgiftssatsen på 6 %, og kun resten på 2 % skal betragtes som egentlig udligningsafgift, dvs. som udligning for den forudgående afgiftsbyrde. Endvidere må der give grund til overvejelser, når det i denne sammenhæng gøres gældende, at forbundsregeringens opfattelse indebærer, at der kun foreligger en fuld udligning i de forholdsvis sjældne tilfælde af montageleveringer, mens der ved de langt overvejende antal tilfælde af almindelig import ikke forekommer en sådan udligning. På den anden side (og dette kan anføres imod Kommissionens opfattelse, hvorefter det må formodes, at udligningsafgiften fuldkommen svarer til den indenlandske afgiftsbyrde) kommer vi ikke uden videre uden om den erkendelse, at de pågældende kommentarer udtrykkeligt fremhæver, at der med en sats på 2 % ikke er opnået fuld udligning af det forudgående afgiftspålæg (jf. Kommentar zum Umsatzsteuergesetz af Hübschmann, Grabower, Beck, v. Wallis, Schwarz, Schmidt, Amn. 4 til § 7, stk. 4-7). Især er det bemærkelsesværdigt, hvad Schwarz (i sin Kommentar zur Umsatzausgleichsteuer, amn. 14 til omsætningsafgiftslovens § 7) anfører i denne forbindelse, nemlig at der under forhandlingerne om den tolvte omsætningsafgiftsændringslov blev lagt vægt på, at udligningsafgiften ikke forhøjes i alle tilfælde, hvor en udligningsafgiftssats er lavere end omsætningsafgiftsbelastningen af tilsvarende indenlandske varer, men kun, når forskellen har ført til en så vidtgående konkurrenceforstyrrelse for de indenlandske produkter, at der viser sig strukturelle virkninger for de pågældende erhvervsgrene. Desuden ved vi, at der i den allerede nævnte af forbundsregeringen overfor Kommissionen afgivne erklæring findes en tilsvarende bemærkning, hvori det i virkeligheden udtales, at de fleste produkter måtte bære en forudgående afgiftsbyrde på over 50 % af normalsatsen, og at den forudgående omsætningsafgiftsbelastning som følge heraf efter den tyske industrisammenslutnings opfattelse endog ved 96 % af alle produkter udgør 4 %. Endvidere er for så vidt den kendsgerning oplysende, at de ved udførslen gældende restitutionssatser (hvorom det i øvrigt i en af forbundsfinansministeren til Kommissionen rettet udtalelse af 13. november 1959 siges, at de er for lave og ikke yder fuld udligning af den forudgående afgiftsbyrde) var fastlagt til en højde af 3 %, hvilket sikkert ikke var blevet tilladt, hvis det skulle være lagt til grund, at andelen på 2 % af udligningsafgiften skulle udgøre en fuldkommen udligning af den forudgående afgiftsbyrde. Men hvad kan der så sluttes af alle disse oplysninger, til støtte for hvilke forbundsregeringen efter min opfattelse har fremført indlysende handelspolitiske grunde? Det forekommer mig kun at kunne være følgende: Det er ved anvendelsen af EØF-traktatens artikel 95 ikke acceptabelt at lægge vægt på afgiftsproceduren, dvs. på den kendsgerning, at der i et givet tilfælde som f.eks. i hovedsagen forekommer en gentagen belastning af importerede varer med. omsætningsafgift. I betragtning af forbundsregeringens forsøg på under angivelse af nøjagtige tal og under påberåbelse af sagkyndiges erklæringer at føre bevis for lige behandling af importerede varer er det snarere nødvendigt at foretage en sammenligning af afgiftsbyrden i det enkelte tilfælde. Alene af en såden fremgår det, om artikel 95 er blevet krænket i det tilfælde, der er af interesse for hovedsagen. En sådan sammenligning kan naturligvis ikke gennemføres i den foreliggende sag, da der så ikke mere ville være tale om fortolkning, men snarere om retsanvendelse, som den kun kan praktiseres af Domstolen efter proceduren i artikel 169. En sådan retsanvendelse tilkommer i den foreliggende sagssammenhæng imidlertid alene den forelæggende dommer, som i givet fald må betjene sig af eksperters bistand ved løsningen af dette vanskelige problem. Med dette kan jeg afslutte besvarelsen af det første spørgsmål, hvorved man fornuftigvis ikke bør holde sig strengt til ordlyden, og vende mig til forelæggelseskendelsens andet spørgsmål.