ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Første, tredje, femte, sjette og ellevte betragtning til direktiv 85/337 er affattet som følger: »Det understreges i handlingsprogrammerne […] for De Europæiske Fællesskaber på miljøområdet […], at den bedste miljøpolitik består i at undgå dannelsen af forurening eller gener fra starten, frem for senere at forsøge at modvirke deres virkninger; der peges på, at virkningerne på miljøet skal tages i betragtning på et så tidligt stadium som muligt i alle tekniske planlægnings- og beslutningsprocesser; der skal med henblik herpå iværksættes procedurer til vurdering af sådanne virkninger. […] [D]et forekommer nødvendigt at virkeliggøre en af Fællesskabets målsætninger inden for miljøbeskyttelse og livskvalitet. […] [D]er bør vedtages generelle principper for vurdering af indvirkningerne på miljøet med henblik på at udbygge og samordne procedurerne for tilladelse til offentlige og private projekter, som kan forventes at få stor indvirkning på miljøet. [T]illadelse til offentlige og private projekter, som kan forventes at få betydelige indvirkninger på miljøet, bør først gives efter forudgående vurdering af de betydelige virkninger, disse projekter kan forventes at få på miljøet; denne vurdering bør foretages på grundlag af relevante oplysninger fra bygherren og eventuelt også fra de myndigheder og den offentlighed, der vil kunne berøres af projektet. […] [E]t projekts indvirkninger på miljøet bør vurderes under hensyn til ønsket om at beskytte menneskets sundhed, at bidrage til højere livskvalitet ved forbedring af miljøet, at sørge for de forskellige arters fortsatte beståen og at bevare økosystemets reproduktionsevne, som er selve grundlaget for livets fornyelse.«
36

Det første og det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at direktivets artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, skal fortolkes således, at den nationale ret, der ex officio har konstateret, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår, ikke med henblik på at drage konsekvenserne af denne konstatering har pligt til at afvente, at den forbruger, der er blevet underrettet om sine rettigheder, anmoder om, at det pågældende vilkår annulleres. Kontradiktionsprincippet påbyder imidlertid som hovedregel den nationale ret, der ex officio har konstateret, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår, at meddele tvistens parter dette og give dem mulighed for kontradiktorisk at drøfte det i henhold til de former, der er fastsat herom i de nationale processuelle regler.
1)

Artikel 15, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en fysisk person, der har tætte erhvervsmæssige forbindelser til et selskab, f.eks ved at indgå i ledelsen heraf eller ved at eje en aktiemajoritet i selskabet, ikke kan anses for forbruger i denne bestemmelses forstand, når han anfører en avalpåtegning på en egenveksel, der er udstedt med henblik på at stille sikkerhed for dette selskabs forpligtelser i henhold til en kreditaftale. Denne bestemmelse finder derfor ikke anvendelse med henblik på at fastlægge den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse i en sag, hvor indehaveren af en egenveksel, som har hjemsted i en medlemsstat, har påberåbt sig krav i henhold til denne egenveksel, som var mangelfuld, da den blev udstedt, og som efterfølgende er blevet færdiggjort af indehaveren, over for den, der har påtaget sig vekseludstederens forpligtelser, som har bopæl i en anden medlemsstat.
7

På tidspunktet for udløbet af den frist, som var fastsat i den begrundede udtalelse af 23. november 2009, fremgik følgende af hjemmesiden for direction générale des douanes et droits indirects du ministère du Budget (budgetministeriets generaldirektorat for told og indirekte afgifter): »Generelle spørgsmål Hvis De køber varer til privat brug ved rejser i andre medlemsstater i Den Europæiske Union, behøver De ikke deklarere dem eller betale told eller afgifter, når De rejser ud af eller ind i Frankrig. […] Køber De […] tobak, har fællesskabslovgivning fastsat vejledende tærskler for privatpersoners køb. Ved overskridelse af tærsklerne for tobak […] (jf. nedenfor) og på grundlag af andre kriterier kan Deres køb anses for erhvervsmæssige køb af de franske toldmyndigheder. I så fald skal De betale told og afgifter for alle varerne i Frankrig. Disse tærskler finder ligeledes anvendelse ved udrejse fra Frankrig til en anden medlemsstat i Den Europæiske Union. Tobak På baggrund af [CGI’s] artikel 575 G og 575 H […] finder følgende bestemmelser anvendelse fra den 1. januar 2006 for privatpersoners køb af tobak i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union, med undtagelse af de ti nye medlemsstater: — De kan medføre fem kartoner cigaretter (dvs. 1 kg tobak) uden passerseddel. Obs.: Den nævnte tærskel gælder for hvert individuelle transportmiddel og for hver person over 17 år i forbindelse med kollektiv transport (ved mere end ni transporterede personer, inklusive føreren). — Ved seks til ti kartoner skal du medbringe et forenklet ledsagedokument (FLD). En rejsende, som ikke har et sådant dokument, vil ved kontrol få tobakken beslaglagt og blive pålagt en sanktion. En privatperson kan frasige sig varen. I så fald pålægges vedkommende ingen sanktionsforanstaltning. For at skaffe dette dokument skal man blot indfinde sig på det første franske toldkontor efter grænsen. — Det er i alle tilfælde forbudt at indføre mere end ti kartoner cigaretter (eller 2 kg tobak). Kontrollerede personer pålægges de ovenfor nævnte sanktioner (beslaglæggelse af tobakken og sanktion) For kollektive transportmidler (fly, båd, bus, tog) gælder disse bestemmelser individuelt pr. passager.«
39

Henset til samtlige ovenstående betragtninger, skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 213, 214 og 273 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at skattemyndigheden i en medlemsstat afslår at tildele et momsregistreringsnummer til et selskab alene med den begrundelse, at selskabet ifølge denne myndighed ikke råder over materielle, tekniske og finansielle midler til at udøve den angivne økonomiske virksomhed, og at ejeren af dette selskabs kapitalandele allerede i flere tilfælde har fået tildelt et sådant registreringsnummer til selskaber, som aldrig reelt har udøvet økonomisk virksomhed, og hvis kapitalandele er blevet overdraget kort tid efter tildelingen af nævnte registreringsnummer, medmindre den omhandlede skattemyndighed har godtgjort, at der på baggrund af objektive elementer foreligger alvorlige indicier, som giver anledning til en mistanke om, at det tildelte momsregistreringsnummer vil blive anvendt svigagtigt. Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om skattemyndigheden har fremlagt alvorlige indicier, som tyder på, at der foreligger en risiko for svig i hovedsagen.
47

På grundlag af disse betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at — artikel 46a i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, der indeholder en bestemmelse, hvorefter en efterladtepension, som oppebæres i denne medlemsstat, nedsættes som følge af forhøjelsen af en alderspension, som oppebæres i medfør af en anden medlemsstats lovgivning, forudsat navnlig at betingelserne fastsat i artikel 46a, stk. 3, litra d), er overholdt — artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den heller ikke er til hinder for anvendelsen af en sådan national bestemmelse, forudsat at denne ikke bringer den pågældende person i en ringere situation end den situation, som en person, hvis situation ikke indebærer noget grænseoverskridende element, befinder sig i, og, dersom det konstateres, at der er tale om en sådan ringere situation, at bestemmelsen kan begrundes i objektive hensyn, og at den står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale lovgivning, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
5

Artikel 29 i direktiv 92/49 var affattet således: »Medlemsstaterne må ikke fastsætte bestemmelser om, at der kræves forudgående godkendelse eller løbende anmeldelse af de almindelige og specielle betingelser i forsikringspolicer, af tariffer og af formularer og andre trykte dokumenter, som et forsikringsselskab agter at anvende over for forsikringstagerne. Med henblik på at kontrollere, at nationale bestemmelser om forsikringsaftaler overholdes, kan de alene kræve, at de pågældende betingelser og de øvrige dokumenter på opfordring skal kunne forelægges, uden at dette dog må gøres til en forhåndsbetingelse for, at et selskab kan udøve sin virksomhed. Medlemsstaterne må hverken opretholde eller indføre krav om forudgående meddelelse om eller godkendelse af tarifforhøjelser, medmindre krav herom alene er et led i en almindelig priskontrolordning.«
18

På denne baggrund har High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter retten til at tillade eller forbyde en »trådbunden eller trådløs overføring til almenheden af deres værker« i […] artikel 3, stk. 1, [i direktiv 2001/29] et tilfælde, hvor: a) ophavsmænd tillader, at deres værker medtages i en jordbaseret frit tilgængelig tv-udsendelse, som er beregnet til modtagelse enten på hele en medlemsstats område eller inden for et geografisk område i en medlemsstat b) en tredjemand (dvs. en anden organisation end det oprindelige tv-selskab) leverer en tjeneste, hvorved individuelle abonnenter inden for et bestemt område for modtagelse af udsendelsen, som lovligt kunne modtage udsendelsen på en tv-modtager i deres eget hjem, kan logge på tredjemandens server og modtage udsendelsens indhold ved hjælp af streaming over internettet? 2) Vil svaret på ovenstående spørgsmål være et andet, hvis: a) tredjemandens server kun tillader en »en-til-en«-forbindelse for hver abonnent, hvorved hans eller hendes egen internetforbindelse til serveren og enhver datapakke sendt af serveren til internettet kun er rettet mod denne individuelle abonnent? b) tredjemandens tjeneste finansieres af reklamer, som præsenteres »pre-roll« (dvs. i tidsrummet efter, at abonnenten logger på, men inden han eller hun begynder at modtage udsendelsens indhold) eller »in-skin« (dvs. inden for rammen af det visningssoftware, som fremviser det modtagne program på abonnentens visningssoftware, men uden for programbilledet), men de oprindelige reklamer i udsendelsen præsenteres for abonnenten på det tidspunkt, hvor tv-selskabet har indsat dem i programmet? c) den indgribende organisation: i) leverer en alternativ tjeneste i forhold til det oprindelige tv-selskab, hvorved den handler i direkte konkurrence med det oprindelige tv-selskab om brugerne, eller ii) handler i direkte konkurrence med det oprindelige tv-selskab om reklameindtægter?«
32

Endelig har den omstændighed, at den eksterne administrator ikke har handlet i henhold til delegation, jf. artikel 5g i direktiv 85/611, som ændret ved direktiv 2011/107, ingen indvirkning på, hvorvidt de af nævnte eksterne administrator leverede ydelser vedrørende rådgivning og information skal henføres til kategorien af specifikke ydelser, der henhører under »forvaltning« af en investeringsforening som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6). I hovedsagen har GfBk ganske vist leveret rådgivningsydelserne, selv om det i henhold til den gældende version af direktiv 85/611 ikke var tilladt for administrationsselskaber at give delegationer til tredjemand med henblik på at udøve selskabernes virksomhed mere effektivt. Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at princippet om afgiftsneutralitet med hensyn til opkrævning af moms er til hinder for en sondring mellem lovlige og ulovlige transaktioner (jf. bl.a. dom af 11.6.1998, sag C-283/95, Fischer, Sml. I, s. 3369, præmis 21, og kendelse af 7.7.2010, sag C-381/09, Curia, præmis 18, 21 og 23).
63

Affaldshåndteringen skal ske ud fra et lignende mål i overensstemmelse med artikel 13 i direktiv 2008/98, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og uden at miljøet skades. Der er under disse omstændigheder ikke noget til hinder for, at der ved vurderingen af denne betingelse tages hensyn til den omstændighed, at farligt affald ophører med at være affald fordi nyttiggørelsen heraf sker ved en af de i bilag XVII til REACH-forordningen godkendte former for anvendelse, og at dets indehaver som følge heraf ikke længere er forpligtet til at skille sig af med affaldet i henhold til direktivets artikel 3, nr. 1).
9

Rammeafgørelse 2009/299 præciserer begrundelsen for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, når den berørte person ikke selv var til stede under den pågældendes retssag. Følgende fremgår af første til fjerde og tiende betragtning: »(1) Anklagedes ret til selv at være til stede under retssagen indgår i retten til en retfærdig rettergang i henhold til artikel 6 i [EMRK], som fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Domstolen har endvidere erklæret, at anklagedes ret til selv at være til stede under retssagen ikke er absolut, og at anklagede under visse omstændigheder af egen fri vilje udtrykkeligt eller stiltiende, men utvetydigt, kan give afkald på denne ret. (2) De forskellige rammeafgørelser om gennemførelse af princippet om gensidig anerkendelse af endelige retsafgørelser behandler ikke konsekvent spørgsmålet om afgørelser afsagt under en retssag, hvor den pågældende person ikke selv var til stede. Disse forskelle vil kunne vanskeliggøre juristernes arbejde og hindre det retlige samarbejde. (3) […] I henhold til rammeafgørelse 2002/584/RIA [...] kan den fuldbyrdende myndighed kræve, at den udstedende myndighed giver garantier, der skønnes tilstrækkelige til at sikre, at den person, der er omfattet af den europæiske arrestordre, får adgang til at få sagen genoptaget i udstedelsesmedlemsstaten og til at være til stede ved domsafsigelsen. Det er den fuldbyrdende myndighed, der skal afgøre, om disse garantier er tilstrækkelige, og det er derfor svært at vide, nøjagtigt hvornår fuldbyrdelse kan nægtes. (4) Det er derfor nødvendigt at fastsætte klare og fælles grunde til at undlade at anerkende afgørelser afsagt under en retssag, hvor den pågældende person ikke selv var til stede. Denne rammeafgørelse tager sigte på at præcisere definitionen af sådanne fælles grunde, der giver den fuldbyrdende myndighed mulighed for at fuldbyrde afgørelsen, selv om den pågældende person ikke var til stede under retssagen, under fuld hensyntagen til personens ret til et forsvar. Det er ikke meningen, at denne rammeafgørelse skal regulere de former og metoder, herunder proceduremæssige krav, der skal anvendes for at opnå de i rammeafgørelsen angivne resultater, hvilket henhører under medlemsstaternes nationale ret. […] (10) Anerkendelse og fuldbyrdelse af en afgørelse afsagt under en retssag, hvor den pågældende person ikke selv var til stede, bør ikke nægtes, hvis han/hun var klar over den berammede retssag og under denne blev forsvaret af en juridisk rådgiver, som han/hun havde givet mandat hertil, for at sikre praktisk og effektiv retshjælp. Det bør i den forbindelse ikke have nogen betydning, om den juridiske rådgiver blev valgt, udpeget og betalt af den pågældende, eller om den juridiske rådgiver blev udpeget og betalt af staten, idet det dog forudsættes, at den pågældende bevidst har valgt at lade sig repræsentere af en juridisk rådgiver i stedet for selv at være til stede under retssagen. […]«
37

Retten forkastede appellanternes argumentation om, at søgsmålsfristen på to måneder ikke kunne gøres gældende over for dem, fordi de omtvistede retsakter ikke var blevet meddelt dem. Den udtalte følgende måde herom: »Når der således henses til, at søgsmålsfristerne skal værne om retssikkerheden, således at det undgås, at EU-retsakter, der afføder retsvirkninger, kan anfægtes i ubegrænset tid, er datoen for offentliggørelsen, hvis der er en sådan, det afgørende kriterium for, hvornår søgsmålsfristen begynder at løbe (Domstolens kendelser af 25.11.2008, sag C-500/07 P, TEA mod Kommissionen, [...] præmis 23, og sag C-501/07 P, S.A.BA.R. mod Kommissionen, [...] præmis 22, og kendelse af 9.7.2009, sag C-498/08 P, Fornaci Laterizi Danesi mod Kommissionen, [...] præmis 22, samt Domstolens dom af 11.11.2010, sag C-36/09 P, Transportes Evaristo Molina mod Kommissionen, [...] præmis 37). En appellant kan ikke påberåbe sig at have fået kendskab til den anfægtede retsakt efter dens offentliggørelse for at udskyde dette begyndelsestidspunkt (kendelsen i sagen TEA mod Kommissionen, præmis 23, i sagen S.A.BA.R. mod Kommissionen, præmis 22, og i sagen Fornaci Laterizi Danesi mod Kommissionen, præmis 22). Heraf følger, at eftersom de [omtvistede] retsakter er blevet offentliggjort, skal søgsmålsfristen regnes fra deres offentliggørelse (jf. for så vidt angår beregningen af fristen for at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse om restriktive foranstaltninger fra offentliggørelsen heraf, Rettens kendelse af 18.11.2005, sag T-299/04, Selmani mod Rådet og Kommissionen, [...] præmis 61), selv om de ikke var blevet meddelt [appellanterne]. Herved bemærkes endvidere, at Rådet har offentliggjort [...] bekendtgørelser til de personer, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger i [de omtvistede retsakter], hvorved det bl.a. gjorde opmærksom på de omhandlede personers mulighed for at indbringe dets afgørelse for Retten på de betingelser, der er fastsat i artikel 275, stk. 2, TEUF og artikel 263, stk. 4 og 6, TEUF.«
9

Artikel 8 i lov nr. 554/2004 med overskriften »Genstanden for søgsmålet« bestemmer i stk. 1: »Den person, der har fået krænket en lovfæstet ret eller en legitim interesse ved en ensidig forvaltningsakt, der er utilfreds med den modtagne svar på det krav, som den pågældende forinden har fremsat over for den offentlige myndighed, der har vedtaget akten, eller som ikke har modtaget et svar inden for fristen […], kan ved den kompetente ret for forvaltningssager anlægge et søgsmål med påstand om hel eller delvis annullation af akten, erstatning for den lidte skade og i givet fald erstatning for den ikke-økonomiske skade. Enhver person, der anser en af sine lovfæstede rettigheder for krænket som følge af en for sen behandling eller et ubegrundet afslag på behandling af sit krav, kan ligeledes anlægge sag for den kompetente ret for forvaltningssager […]«
24

I denne forbindelse har den belgiske regering anført, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning opfylder de tre behov for, for det første, at fremme og stimulere anvendelse af et af dets officielle sprog, dernæst at sikre beskyttelsen af arbejdstagere ved at give dem mulighed for at gøre sig bekendt med arbejdsretlige dokumenter på deres eget sprog samt for at være effektivt beskyttet af de organer, som repræsenterer arbejdstagerne samt de administrative og retlige myndigheder, der skal behandle disse dokumenter, og endelig at sikre, at arbejdstilsynets kontrol og overvågning er effektivt.
71

I denne sammenhæng fastslog Retten i den appellerede doms præmis 62, at undersøgelsen af indholdet af de forskellige kontrakter, der var indgået mellem WTC-koncernen/Systran og Kommissionen i perioden 1975-2002, henhørte under vurderingen af, om den var kompetent, og ikke i sig selv kunne medføre en ændring af tvistens karakter, således at den kunne anses for at have et kontraktligt grundlag. Således fastslog Retten, at den udmærket kunne undersøge en kontrakt – således som den gør med et hvilket som helst dokument, som en part påberåber sig til støtte for sin argumentation – for at afklare, om kontrakten kan give anledning til tvivl om den saglige kompetence, som Retten udtrykkeligt tillægges i artikel 235 EF, og at denne undersøgelse var et led i vurderingen af de faktiske omstændigheder, der blev påberåbt for at fastslå dens kompetence.
Forordningens artikel 11 vedrørende fremgangsmåden for genoptagelse af en undersøgelse bestemmer i stk. 2-4:

»2. Endelige antidumpingforanstaltninger udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år efter datoen for afslutningen af den seneste genoptagelse af en undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptagelse af en undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb på Kommissionens initiativ eller på anmodning fremsat af eller på vegne af producenterne i Fællesskabet, og foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af en sådan undersøgelse foreligger.

[...]

3. Behovet for at opretholde foranstaltninger kan, når det anses for påkrævet, også tages op til genovervejelse på Kommissionens initiativ eller på anmodning fra en medlemsstat, eller, forudsat at der er forløbet en rimelig periode på mindst et år siden indførelsen af de endelige foranstaltninger, på anmodning af en eksportør eller importør eller producenterne i [Unionen], når anmodningen indeholder tilstrækkelige beviser for, at der er behov for at genoptage en undersøgelse, mens foranstaltningerne er i kraft.

En undersøgelse genoptages, mens foranstaltningerne er i kraft, når anmodningen herom indeholder tilstrækkelige beviser for, at det ikke længere er nødvendigt at opretholde foranstaltningerne for at modvirke dumping, og/eller at det ikke er sandsynligt, at der fortsat eller igen vil blive forvoldt skade, hvis de pågældende foranstaltninger ophæves eller ændres, eller at gældende foranstaltninger ikke er, eller ikke længere er, tilstrækkelige til at modvirke dumping, der forvolder skade.

Ved gennemførelsen af undersøgelser i henhold til dette stykke kan Kommissionen bl.a. undersøge, om omstændighederne med hensyn til dumping og skade har ændret sig betydeligt, eller om gældende foranstaltninger giver de ønskede resultater i henseende til at afhjælpe den skade, der er konstateret i henhold til artikel 3. I den forbindelse tages der hensyn til al relevant og behørigt dokumenteret bevismateriale ved den endelige afgørelse.

4. En undersøgelse genoptages også med henblik på at fastsætte individuelle dumpingmargener for nye eksportører i det pågældende eksportland, som ikke udførte den pågældende vare i den undersøgelsesperiode, der lå til grund for indførelsen af foranstaltningerne.

En undersøgelse genoptages, når en ny eksportør eller producent kan påvise, at han ikke er forretningsmæssigt forbundet med eksportørerne eller producenterne i det eksportland, der er omfattet af antidumpingforanstaltningerne for den pågældende vare, samt at han faktisk har udført varen til [Unionen] efter udløbet af ovennævnte undersøgelsesperiode, eller han kan påvise, at han har indgået uigenkaldelige kontraktlige forpligtelser til at udføre en betydelig mængde til [Unionen].

[...]«