RETTENS DOM (Anden Afdeling)

8. juni 1995

Sag T-496/93

Alain-Pierre Allo

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — udnævnelse — ansættelsesmyndighedens skøn — tjenestens interesse — begrundelse — ikke udfærdiget bedømmelsesrapport — indflydelse på proceduren — procedure for besættelse af stillinger på mellemlederniveau — kontradiktionsprincippet«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-405

Angående:

Påstand dels om annullation af de afgørelser, hvorved X blev udnævnt til chef for Kommissionens delegation i Rumænien, og hvorved sagsøgeren fik afslag på sin ansøgning om denne stilling, dels om erstatning af det økonomiske og ikke-økonomiske tab, sagsøgeren hævder at have lidt som følge af disse afgørelser og som følge af, at hans bedømmelsesrapport for perioden 1989-1991 manglede i hans personlige aktmappe på det tidspunkt, da ansøgningerne til den pågældende stilling blev gennemgået.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Kommissionen offentliggjorde en meddelelse om ledig stilling som chef for Kommissionens delegation i Rumænien. Stillingen blev besat i henhold til proceduren i Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 om besættelse af stillinger på mellemlederniveau (KOM(88)PV 928, afgørelse af 19.7.1988). Sagsøgeren, som er tjenestemand i lønklasse A4 ved Kommissionen, og X, der ligeledes er tjenestemand i lønklasse A4, ansøgte om stillingen.

Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser udtalte efter høring af generaldirektøren for Generaldirektoratet for Forbindelser med Tredjelande (GD I), at stillingen burde besættes i lønklasse A3, og at sagsøgerens ansøgning ikke burde tages i betragtning.

Generaldirektøren for GD I tilkendegav herefter, at stillingen skulle besættes i lønklasse A3, og at kun X havde de nødvendige kvalifikationer til ansættelse i stillingen. X fik derpå stillingen ved forfremmelse til lønklasse A3.

Sagsøgeren påklagede disse afgørelser med krav om erstatning af det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som han hævdede at have lidt. Denne klage blev afvist.

Formaliteten

Realitetsbehandlingen af visse anbringender til støtte for påstanden om annullation

Retten påpegede, at det efter reglen om, at der skal være overensstemmelse mellem klagen og stævningen, er en betingelse, at et anbringende, der gøres gældende for Fællesskabets retsinstanser, i forvejen har været gjort gældende under den administrative procedure. Selv om de påstande, som nedlægges for Fællesskabets retsinstanser, kun kan vedrøre »indsigelser«, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, kan disse indsigelser dog uddybes for Fællesskabets retsinstanser ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse med den (præmis 26).

Henvisning til: Renen, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83.

Endvidere påpegede Retten, at da den administrative klageprocedure er uformel, og de pågældende som regel på dette stadium handler uden bistand fra en advokat, bør administrationen ikke fortolke klager restriktivt, men tværtimod indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem (præmis 27).

Henvisning til: Domstolen, 14. marts 1989, sag 133/88, Del Arno Martinez mod Parlamentet, Sml. s. 689, præmis 11.

Retten fandt, at anbringenderne om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 4, stk. 1, og af ligebehandlingsprincippet havde nær forbindelse med de indsigelser, som sagsøgeren havde rejst i klagen. Følgelig måtte disse anbringender tages under realitetsbehandling.

Derimod fandt Retten, at uanset om Kommissionen havde indtaget en smidig holdning, havde den ikke kunnet udlede af de anbringender og argumenter, som var fremført i klagen, at sagsøgeren påberåbte sig, at der var sket en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Følgelig måtte dette anbringende afvises.

Realitetsbehandlingen af påstandene om at udstede visse pålæg til Kommissionen

Sagsøgeren havde nedlagt påstand om, at Kommissionen fik udstedt forbud mod at indsætte et udkast til en bedømmelsesrapport i sagsøgerens personlige aktmappe og tilpligtedes at fjerne dette aktstykke fra enhver dokumentsamling, som Kommissionen måtte føre parallelt med hans personlige aktmappe.

Retten henviste til, at Fællesskabets retsinstanser ikke uden at gribe ind i ansættelsesmyndighedens beføjelser kan udstede pålæg til en fællesskabsinstitution. Dette princip gælder såvel for en legalitetskontrol, som foretages i henhold til vedtægtens artikel 91, som for et erstatningssøgsmål (præmis 32).

Henvisning til: Retten, 13. juli 1993, sag T-20/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 799, præmis 36.

Realiteten

Sagsøgeren havde nedlagt påstand om, at Retten lod et udkast til en bedømmelsesrapport udtage af de sagsakter, som kunne gøres til genstand for retsforhandlinger. Retten bemærkede herom, at henset til, at rapporten var blevet udfærdiget efter vedtagelsen af de anfægtede afgørelser, kunne den ikke have haft indflydelse på dem. Retten ville derfor se helt bort fra dette dokument (præmis 35).

Anbringendet om åbenbare fejlskøn

Sagsøgeren gjorde gældende, at Kommissionens sammenligning af hans og X's fortjenester var behæftet med åbenbare fejlskøn.

Herom udtalte Retten, at ansættelsesmyndigheden i forbindelse med en beslutning om en udnævnelse, som sker via forfremmelse eller forflyttelse, råder over et vidt skøn ved afgørelsen af, hvad der er i tjenestens interesse, samt ved bedømmelse af ansøgernes kvalifikationer og fortjenester. Kontrollen ved Fællesskabets retsinstanser i den henseende er begrænset til spørgsmålet, om administrationen på baggrund af de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt (præmis 39).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1987, sag 324/85, Bouteiller mod Kommissionen, Sml. s. 529, præmis 6; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 47, jf. resumé i Sml. Pers. I-A, s. 15.

Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde fremført nogen omstændigheder til godtgørelse af, at ansættelsesmyndigheden havde anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt ved at vælge X og ikke sagsøgeren til stillingen.

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 4, stk. 1, og artikel 7, stk. 1

Sagsøgeren gjorde gældende, at afgørelsen om udnævnelsen ikke var truffet udelukkende i tjenestens interesse.

I så henseende fandt Retten hverken, at de forskellige omstændigheder, som sagsøgeren havde påberåbt sig til støtte for dette anbringende, godtgjorde, at ansættelsesmyndighedens vurdering af tjenestens interesse var åbenbart fejlagtig, eller, at sagsøgeren havde fremlagt objektive og relevante beviser for disse omstændigheder (præmis 50).

Anbringendet om magtfordrejning

Retten mindede om, at en beslutning kun er udtryk for magtfordrejning, når det på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at beslutningen er truffet for at forfølge andre formål end dem, der er angivet (præmis 53).

Da sagsøgeren ikke havde fremlagt noget bevis til støtte for dette anbringende, forkastede Retten det.

Henvisning til: Retten, 16. december 1993, sag T-80/92, Turner mod Kommissionen, Sml. II, s. 1465, præmis 70.

Anbringendet om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Sagsøgeren gjorde gældende, at Kommissionen havde tilsidesat vedtægtens artikel 25, stk. 2, da den ikke klart havde angivet sine grunde til at foretrække X frem for sagsøgeren.

Herved påpegede Retten, at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelse eller forflyttelse over for de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet eller forflyttet, men derimod forpligtet til at begrunde en afgørelse, hvorved en klage fra en ansøger, som ikke er blevet forfremmet eller forflyttet, afvises. For at sikre overholdelsen af vedtægtens artikel 25, stk. 2, er det tilstrækkeligt, at begrundelsen for at afvise klagen over en afgørelse om forflyttelse eller forfremmelse vedrører de retlige betingelser, som skal være opfyldt efter vedtægten, for at proceduren er lovlig (præmis 58).

Henvisning til: Domstolen, 9. december 1993, sag Cl 15/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549, præmis 22; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 36.

I den foreliggende sag fandt Retten, at sagsøgeren lomne udlede af Kommissionens afvisning af hans klage, hvorfor ansættelsesmyndigheden havde foretrukket X til stillingen og afslået sagsøgerens ansøgning om stillingen (præmis 59).

Anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 26 og 45 samt kontradiktionsprincippet

Hvad angår det første led af dette anbringende, hvorefter vedtægtens artikel 26 og 45 var tilsidesat, fordi sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden den 1. juli 1989 til den 30. juni 1991 manglede i hans personlige aktmappe på tidspunktet for gennemgangen af ansøgningerne, fastslog Retten for det første, at det var ubestridt, at bedømmelsesrapporten manglede i den personlige aktmappe.

Retten påpegede dog, at den omstændighed, at aktmappen ikke var forskriftsmæssig eller var ufuldstændig — fordi der savnedes en bedømmelsesrapport — da sammenligningen af ansøgernes fortjenester fandt sted, ikke kan føre til annullation af en udnævnelse ved forflyttelse eller forfremmelse, medmindre det godtgøres, at denne omstændighed kunne have haft en afgørende indflydelse på udnævnelsesproceduren. Hertil kommer, at ansættelsesmyndigheden, såfremt der mangler en bedømmelsesrapport, kan tilvejebringe andre oplysninger, hvorved en sådan mangel kan afhjælpes (præmis 71).

Henvisning til: Retten, 26. oktober 1994, sagT-18/93, Marcato mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 73, jf. resumé i Sml. Pers. I-A, s. 215.

Retten fandt det ikke godtgjort, at den omstændighed, at den pågældende bedømmelsesrapport manglede i sagsøgerens personlige aktmappe, kunne have haft afgørende indflydelse på udnævnelsesproceduren.

I forbindelse med det andet led af dette anbringende gjorde sagsøgeren gældende, at den ordning for besættelse af stillinger på mellemlederniveau ved Kommissionen, som blev indført ved dennes afgørelse af 19. juli 1988, efter selve sin karakter er egnet til at medføre overtrædelser af vedtægtens artikel 26, da Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser ifølge denne afgørelse kan tage hensyn til den vurdering, som det får meddelt mundtligt af den pågældende generaldirektør, uden at den pågældende tjenestemand bliver gjort bekendt med vurderingen.

Retten mindede om, at afgørelser fra ansættelsesmyndigheden, som vedrører en tjenestemands tjenesteretlige stilling og karriere, og som træffes på grundlag af omstændigheder, der ikke er omtalt i hans personlige akter, er i strid med vedtægtens garantier og må annulleres, fordi den fulgte procedure har været retsstridig (præmis 75).

Henvisning til: Retten, 9. februar 1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, præmis 68, jf. resumé i Sml. Pers. I-A, s. 31.

Det fremgik imidlertid af omstændighederne i sagen, at gennemgangen af ansøgningerne var foretaget på grundlag af de foreliggende bedømmelser og ansøgninger under hensyntagen til de oplysninger, som generaldirektøren havde afgivet inden for de grænser, der er afstukket af førnævnte retspraksis på området (præmis 78).

Anbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

Retten fastslog, at dette anbringende var baseret på argumenter, som allerede var blevet fremført i forbindelse med de foregående anbringender, og som ikke havde støtte i noget yderligere argument (præmis 81).

Påstandene om erstatning

Retten bemærkede, at det ikke var godtgjort, at den omstændighed, at den pågældende bedømmelsesrapport manglede i sagsøgerens personlige aktmappe, havde haft en afgørende indflydelse på den anfægtede udnævnelsesprocedures forløb og derfor ikke kunne have påført sagsøgeren et økonomisk tab.

Hvad angår den påberåbte ikke-økonomiske skade påpegede Retten, at det kan medføre ikke-økonomisk skade for en tjenestemand, at hans bedømmelsesrapport mangler i den personlige aktmappe, hvis dette har kunnet påvirke hans karriere eller har kunnet give anledning til usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtid (præmis 89).

Henvisning til: Retten, 17. marts 1993, sag T-13/92, Moat mod Kommissionen, Sml. II, s. 287, præmis 44; Retten, 24. januar 1991, sag T-27/90, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 49.

Retten fandt det ikke godtgjort i sagen, at det havde haft en negativ indflydelse på sagsøgerens karriere, at den pågældende bedømmelsesrapport manglede i hans personlige aktmappe, eller at dette havde givet anledning til usikkerhed eller uro med hensyn til hans fremtid.

Konklusion:

Kommissionen frifindes.