ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede afgørelse indebærer en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. For det første har Kommissionen tilsidesat sin omsorgspligt ved at se bort fra de væsentlige og pålidelige oplysninger, som den havde modtaget fra den svenske Naturvårdsverket (naturbeskyttelsesmyndighed), og som, hvis de var blevet taget i betragtning, burde have ført til et andet resultat af afgørelsen. For det andet har Kommissionen tilsidesat sagsøgerens ret til at blive hørt. Den anfægtede afgørelse er en individuel foranstaltning, som berører sagsøgeren negativt. Hvis Kommissionen, efter at den var blevet opmærksom på, at virksomheder i almindelighed og sagsøgerens virksomhed i særdeleshed afrunder deres emissionsdata, havde hørt sagsøgeren, ville sagsøgeren kunne have forklaret, at de data, som sagsøgeren har indleveret, netop var afrundet. For det tredje er begrundelsespligten blevet tilsidesat. Det fremgår ikke af afgørelsen, hvilke grunde der ligger til grund for sagsøgerens udelukkelse, og den mangler enhver form for begrundelse angående bl.a. ligebehandling.
—

EUIPO og intervenienten, for så vidt som den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer i sagen, tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
1.

Første anbringende om, at Kommissionens beslutning om at træffe foranstaltninger i henhold til forordning (EF) nr. 1925/2006 (herefter »tilsætningsforordningen«), er ulovlig: — Brugen af ordet »præparater« i den anfægtede forordning synes at have til formål at forbyde brugen af ingredienser i form af hele planter og naturlige planteekstrakter som fødevarer. Tilsætningsforordningen tillægger ikke Kommissionen beføjelse til at forbyde fødevarer. — Kommissionen burde have fulgt den strengere procedure og det retlige kriterium, der er fastsat i direktiv 2002/46/EF.
—

I henhold til artikel 268 TEUF og 340 TEUF tilpligtes Den Europæiske Union (repræsenteret ved Europa-Kommissionen) at betale: — økonomisk kompensation svarende til morarenter af et beløb på 57 120 000 EUR til ECB’s rentesats for refinansieringstransaktioner pr. den 1. november 2010 (dvs. 1,0 procentpoint), forhøjet med 3,5 procentpoint for perioden fra den 10. februar 2011 til den 4. februar 2016, hvilket fører til et beløb på 14 211 026,51 EUR, eller subsidiært til en rentesats, som Retten finder passende, og — renters rente af morarentebeløbet for perioden fra den 5. februar 2016 (eller subsidiært fra den dato, som Retten finder passende) og indtil datoen for Europa-Kommissionens faktiske betaling af det beløb, som kræves i dette foregående afsnit, til ECB’s rentesats for refinansieringstransaktioner, forhøjet med 3,5 procentpoint, eller subsidiært til en rentesats, som Retten finder passende.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den, idet indsigerens klage afvises, stadfæster indsigelsesafdelingens afgørelse i indsigelsessag B 3 070 825 og anerkender, at EU-varemærke nr. 17 944 336 TINTAS BRICOR (figurmærke), kan registreres for visse varer og tjenesteydelser i klasse 2 og 35, som det adskiller fra andre varer.
(a)

At betale sagsøgerne en erstatning på 14 438 793,21 EUR for den skade, der er forvoldt ved, at Kommissionen ikke — i henhold til artikel 266, stk. 1, TEUF og i overensstemmelse med dom af 16. december 2015, SAS Cargo Group A/S m.fl. mod Kommissionen (sag T-56/11) — har betalt det korrekte rentebeløb af den tilbagebetalte bøde for perioden fra den 15. februar 2011 til den 8. marts 2016, eller subsidiært et erstatningsbeløb for den periode og til den rentesats, som Retten finder passende.
—

Sagsøgeren har anført, at den anfægtede afgørelse, herunder navnlig 13. betragtning til afgørelsen, afgørelsens artikel 1, stk. 3, og bilag III hertil, tilsidesætter artikel 10a, stk. 1, i direktiv 2003/87/EF og bilag 1 til Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/331. Produktbenchmarket for sintret malm, der er fastsat i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/331, skal fortolkes i overensstemmelse med direktiv 2003/87/EF, traktaterne og de generelle EU-retlige principper. I henhold til dette direktiv og retspraksis skal substitutionsprodukter og alternative produktionsmetoder inkluderes i det samme produktbenchmark for at fremme de mest klimavenlige teknologier. Som det fremgår af de fremlagte beviser, er sintrede jernmalmpiller og sintrede jernmalmspartikler hinandens umiddelbare erstatninger. Det gøres gældende, at Kommissionen ved at afslå at inkludere sagsøgerens produktionsanlæg til sintrede piller i benchmarket anvendte direktiv 2003/87/EF og delegeret forordning (EU) 2019/331 forkert og anlagde et åbenbart urigtigt skøn.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 43 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) og artikel 5, stk. 2, og artikel 6, stk. 11, i interne bestemmelser for anvendelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43 samt om tilsidesættelse af artikel 15, stk. 2, og artikel 87, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union. Sagsøgeren gør bl.a. gældende, at bedømmerne tilsidesatte de nævnte bestemmelser ved ikke at tage hensyn til, at der ikke var fastsat mål for 2019.
—

Der anmodes i overensstemmelse med artikel 91 i Rettens procesreglement om fremlæggelse af udvælgelsesprøvens prøver og sagsøgerens prøveresultater for hver prøve og af resultaterne af den efterfølgende fase for at muliggøre en materiel bedømmelse af resultaterne i forbindelse med hver enkelt uregelmæssighed og betydningen af de stressrelaterede følger af de konstaterede uregelmæssigheder.
6.

Med det sjette anbringende gøres gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 6a, vedrørende den retlige status af den rapport, hvormed Kommissionen fastslog, at der forelå betydelig markedsforvridning i et bestemt land eller sektor i dette land. Sagsøgeren har gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af forordning nr. 1/1958 om den ordning, der skal gælde for Det europæiske økonomiske Fællesskab på det sproglige område (3), og af sagsøgerens grundlæggende rettigheder henset til, at selskabet ikke kunne modtage den ovenstående rapport i en italiensk udgave.
2.

Andet anbringende om, at sagsøgte tilpligtes at betale de støtteberettigede omkostninger til sagsøgeren, som er den oprindelige tilskudsmodtager og aftalepartner i tilskudsaftalen nr. SI-2010-SIC-123002 — »Slovak Safer Internet«, i overensstemmelse med denne gyldige og effektive tilskudsaftale, på grund af den kendsgerning, at Kommissionen har kompetencen til at behandle sager om projektgennemførelse og finansielle overførsler i relation til den gyldige og effektive aftale mellem Kommissionen og sagsøgeren.
—

Afgørelse truffet af Den Fælles Afviklingsinstans den 14. april 2021 om beregning af ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond for 2021 (SRB/ES/2021/22), herunder bilagene dertil, annulleres, og under alle omstændigheder i det omfang afgørelsen, herunder bilagene dertil, vedrører det bidrag, som sagsøgeren skal betale.
1.

Første anbringende om, at bedømmelsesrapporten for 2019 ikke blev behørigt afsluttet, og at udtalelsen om kontraktforlængelse var baseret på en ufuldstændig bedømmelsesrapport. — Sagsøgeren er af den opfattelse, at bedømmelsesrapporten for 2019 er ulovlig, for så vidt som den ikke blev behørigt afsluttet ved en begrundet afgørelse fra appelbedømmeren. Sagsøgeren er endvidere af den opfattelse, at afgørelsen om ikke at forlænge hendes kontrakt er ulovlig, for så vidt som den er baseret på en bedømmelsesrapport, der ikke var endelig.
2.

Andet anbringende om, at Generalsekretærens afgørelse, hvorpå debetnoten er baseret, som en retsakt, der berører sagsøgeren, blev vedtaget i strid med princippet om en upartisk og retfærdig rettergang, princippet om processuel ligestilling og sagsøgerens ret til forsvar: — Parlamentet tilsidesatte begrundelsespligten og sagsøgerens ret til at blive hørt i henhold til chartrets artikel 41, stk. 2, litra a) og c), idet det baserede den anfægtede afgørelse på den vurdering, Retten foretog i en sag, hvor sagsøgeren ikke var berørt og i hvilken forbindelse, han ikke havde mulighed for at blive hørt. — Parlamentet fremlagde ikke de beviser for sagsøgeren, som det indirekte baserede den anfægtede afgørelse på, og det fremlagde heller ikke andre oplysninger for sagsøgeren, som kunne gøre det muligt for ham at udøve sin ret til at blive forskriftsmæssigt hørt (til at indgive indlæg) i strid med chartrets artikel 41, stk. 2, litra a) og b).
2.

Med det andet anbringende gøres gældende, at anmodningen om endelig betaling vedrørende projektet »Det slovakiske center for sikkert internet IV« leveres tilbage til Kommissionen og INEA med henblik på [sic] vurdering og gennemførelse af kontrolbeføjelsen samt opfyldelsen af de kontraktmæssige forpligtelser, der følger af tilskudsaftale nr. INEA/CEF/ICT/A2015/1154788, og at Kommissionen tilpligtes at foretage endelig betaling af de støtteberettigede omkostninger til sagsøgeren i overensstemmelse med den gyldige og virkningsfulde tilskudsaftale, støttet på den omstændighed, at Kommissionen har kompetence til at behandle sager om projektgennemførelse og finansielle overførsler i henhold til den gyldige og virkningsfulde kontrakt mellem Kommissionen og sagsøgeren.
3.

Tredje anbringende om en åbenbar fejl i forbindelse med forudsætningerne for beslutningen. Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at skrivelsen af 29. november 2019 fra den portugisiske regering til Rådet indeholdt to alvorlige fejl, som regeringen desuden selv har anerkendt. Disse fejl bestod i, at den portugisiske regerings foretrukne kandidat seks gange blev nævnt som »vicestatsadvokat José Guerra«, og i oplysningen om, at denne person udøvede funktioner vedrørende efterforskning og tiltalerejsning i en vigtig sag om strafbare handlinger til skade for Den Europæiske Unions finansielle interesser.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 (6), Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 (7) og EUF-traktaten ved at forpligte sagsøgeren til at bidrage til Afviklingsfonden. — Sagsøgte har med urette undergivet sagsøgeren pligt til at indbetale bidrag, idet forordning nr. 806/2014 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU (8) ikke foreskriver en bidragspligt for institutter, som er under afvikling. — Lovgiver kunne ikke med rette basere bidragspligten på artikel 114 TEUF, da den ikke har relevans for det indre marked. EU-harmoniserede bidragsregler letter hverken udøvelsen af de grundlæggende friheder eller afhjælper væsentlige konkurrenceforvridninger for så vidt angår institutter, der har trukket sig tilbage fra markedet. — Sagsøgte har med urette undergivet sagsøgeren pligt til at indbetale bidrag, da instituttet ikke er risikoeksponeret, en afvikling af instituttet er udelukket efter forordning nr. 806/2014, og instituttet ikke har nogen betydning for stabiliteten i det finansielle system. — Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 (9) er som væsentlig bestemmelse for beregningen af bidraget (artikel 290, stk. 1, andet punktum, TEUF) i strid med såvel artikel 114 TEUF som artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59/EU.
5.

Femte anbringende om ulovligheden af at anvende direktiv 2014/59/EU (6) og forordning (EU) nr. 806/2014 (7) som retsgrundlag for delegeret forordning (EU) 2015/63 og dermed for den anfægtede afgørelse — Sagsøgeren har med det femte anbringende gjort gældende, at de bestemmelser i direktiv 2014/59/EU og forordning (EU) nr. 806/2014, som bindende kræver oprettelse af den bidragsordning, der gennemføres ved delegeret forordning 2015/63, og som ikke kan fortolkes i overensstemmelse med primærretten og dermed er uforenelige med pligten til at begrunde retsakter, retssikkerhedsprincippet samt med traktaterne (navnlig artikel 1, stk. 2, TEU samt artikel 15 TEUF, artikel 296 TEUF og artikel 298 TEUF) og chartret (navnlig chartrets artikel 16, 17, 41, 42 og 47), er ulovlige.
2.

Andet anbringende om, at sagsøgte har tilsidesat specifikke bestemmelser i TEUF og almindelige EU-retlige principper, der har dannet grundlag for liberaliseringen af lufttransportmarkedet i EU siden slutningen af 1980’erne (dvs. forbuddet mod forskelsbehandling og den fri bevægelighed for tjenesteydelser — anvendt på lufttransport ved forordning (EF) nr. 1008/2008 (2)– og den frie etableringsret).
—

Subsidiært til den første påstand: udvælgelseskomitéens afgørelser af 21. april 2021 og 14. januar 2021 vedrørende sagsøgeren annulleres, i dommen angives de nødvendige konkrete retningslinjer, således at sagsøgeren behørigt kan blive genindsat i den retlige stilling, som han befandt sig i, før de retlige tilsidesættelser fandt sted, således at det bliver muligt for sagsøgte — direkte eller efter en ny bedømmelse af sagsøgerens præstation — at opføre denne på reservelisten, »tillægget« til meddelelsen om udvælgelsesprøve EPSO/AD/374/19-1 af 5. november 2020 og indkaldelsen af sagsøgeren af 20. november 2020 annulleres
—

Gufic Biosciences Ltd. tilpligtes at betale omkostningerne forbundet med sagens behandling for Retten og ved EUIPO.
2.

Det andet anbringende vedrører en tilsidesættelse af princippet om upartiskhed, som skal være vejledende for procedurerne for ansøgning om en markedsføringstilladelse for EMA, og af artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 726/2004. Sagsøgeren har i denne henseende anført, at nedlæggelsen af den førnævnte videnskabelige rådgivende gruppe nødvendigvis — for en ansøger til en markedsføringstilladelse for psykiatriske lægemidler, som har anmodet om en procedure om fornyet overvejelse — skaber en legitim tvivl om, hvorvidt denne procedure er upartisk, for så vidt som medlemmerne af ad hoc-ekspertgrupperne vælges af CHMP i anledning af den fornyede overvejelse og for hver ansøger.
1.

Første anbringende dels om, at Kommissionen begik retlige fejl og anlagde åbenbare urigtige skøn, hvilket førte til fejlagtig anvendelse af undtagelsen for inspektioner, undersøgelser og revision i henhold til artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordningen om aktindsigt (og artikel 6, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1367/2006, dels om, at begrundelsespligten blev tilsidesat.
1.

Første anbringende om, at Kommissionen tilsidesatte artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF og anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den undersøgte, om kompensationen for skaden forvoldt af covid-19-krisen var forholdsmæssig.
—

Subsidiært, hvis den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer, tilpligtes EUIPO og intervenienten at betale sagsomkostningerne in solidum.
—

Annullation af den stiltiende afgørelse truffet af den administrerende direktør for ENISA om ikke at udpege stillingen som kontorchef for »Policy Office« (politikkontoret) og stillingen som kontorchef for »Finance and Procurement« (kontoret for økonomi og indkøb) til intern mobilitet (den »stiltiende afgørelse«). — Den stiltiende afgørelse fremgår ved: — Den administrative meddelelse 2020-11 med konklusionerne af dialogerne om intern mobilitet af 1. september 2020, som blev offentliggjort den 3. september 2020 (»konklusionerne«), og i henhold til hvilke tre stillinger som kontorchefer for »Secured Infrastructure and Service Unit« (enheden for sikker infrastruktur og bistand) (COD1), »Data Security and Standardisation Unit« (datasikkerheds- og standardiseringsenheden) (COD2) og »Operational Security Unit« (den operationelle sikkerhedsenhed) (COD3) blev udpeget til intern mobilitet. — Afgørelserne af 5. august 2020, som blev offentliggjort på ENISA’s websted, vedrørende to ledige stillinger til besættelse efter udvælgelsesprøve som kontorchef i »Executive Director Office« (den administrerende direktørs kontor) og i »Corporate Support Services« (støttetjenester).
—

EUIPO tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten, og Liwe Española, SA tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for appelkammeret og indsigelsesafdelingen.
—

Tilsidesættelse af artikel 20, artikel 41, stk. 1, og artikel 41, stk. 2, litra a) og c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, særligt for så vidt angår retten til at blive hørt, begrundelsespligten, princippet om god forvaltning, retssikkerhedsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
Sagsøgeren har anført, at han opfyldte alle kriterierne for forfremmelse, særligt da han har præsteret godt i sin nuværende stilling, har evne og potentiale til at præstere på et højere niveau, hvilket er blevet bekræftet flere gange af hans chef, og har udvist motivation til at arbejde på et højere niveau, særligt fordi han løbende har påtaget sig ansvar svarende til et højere niveau. Sagsøgeren har anført, at EIB ikke har begrundet sin afgørelse om ikke at forfremme sagsøgeren. En sådan begrundelse fremgår hverken af chefjuristens afgørelse eller generaldirektoratet for personales afgørelse.
1.

Den anfægtede afgørelse om afslag fra Kommissionen af 14. april 2021 tager ikke hensyn til betydningen af artikel 197, stk. 2, litra c), i EU’s finansforordning (1) i forbindelse med udbud VP/2020/008 og anvender på uretmæssig vis denne bestemmelse på europæiske samarbejdsudvalg. Det over for ansøgende europæiske samarbejdsudvalg stillede krav om som bevis for deres stabilitet og økonomiske kapacitet at godtgøre, at de har et selvstændigt budget, en årlig balance og en bankkonto, indebærer, at størstedelen af de europæiske samarbejdsudvalg, som i henhold til de nationale bestemmelser til gennemførelse af direktiv 2009/38/EF (2) ikke anses for at have status som juridiske personer, på forhånd udelukkes fra støtten. Dette er i strid med ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling og står samtidig i diametral modsætning til støtteprogrammets formål.
2.

Andet anbringende om, at Kommissionen anvendte artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF forkert ved at finde, at bestemmelsen kunne udgøre et retsgrundlag for at begrunde støtten. Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at Kommissionen ikke godtgjorde, at støtten var nødvendig, passende og forholdsmæssig med henblik på at imødegå en alvorlig forstyrrelse af den polske økonomi, og Kommissionen undlod at foretage en »afvejningstest«, dvs. at vægte støttens forventede positive virkning for virkeliggørelsen af de mål, der er fastsat i artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF i forhold til dens negative virkning for konkurrencefordrejning og virkningen på samhandlen mellem medlemsstaterne.
—

Kommissionen har i forbindelse med sin afgørelse ikke taget tilstrækkeligt hensyn til, at de overensstemmelsesattestationer, der er fremlagt af fabrikanten, er ufuldstændige på væsentlige punkter. Af betragtningerne fremgår det endvidere, at Kommissionen på ukorrekt vis anser markedsovervågningsmyndigheden for at have bevisbyrden, hvis det i tilfælde af manglende overensstemmelse med standarden bestrides, at sikkerhedskravene kan opfyldes ved en alternativ og ligeværdig løsning.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved at forkaste de elementer i buddet, som var tilgængelige via et hyperlink indeholdt i buddet, uden at kontrollere rigtigheden heraf.
—

Den Europæiske Union, repræsenteret ved Kommissionen, tilpligtes at erstatte det tab, som Cargolux har lidt på grund af den manglende betaling af morarenter og renters rente, der skal betales i henhold til artikel 266, stk. 1, TEUF til opfyldelse af dom af 16. december 2015, Cargolux Airlines International SA mod Kommissionen (sag T-39/11), og derfor betale følgende beløb i henhold til artikel 266, stk. 2, TEUF, artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2, TEUF: a) det morarentebeløb, der skal betales, dvs. renter af beløbet på 39 900 000 EUR til Den Europæiske Centralbanks rentesats for refinansieringstransaktioner pr. den 1. november 2010 (dvs. 1 %), forhøjet med 3,5 % for perioden fra den 15. februar 2011 til den 5. februar 2016, hvilket fører til et beløb på 8 075 972,03 EUR, eller subsidiært, til en rentesats, som Retten finder passende, og b) det renters rentebeløb, der skal betales, dvs. renter af det morarentebeløb, der skal betales i henhold til litra a), for perioden fra den 5. februar 2016 og indtil Kommissionens faktiske betaling af det i henhold til litra a) krævede beløb sker (eller, såfremt Retten ikke måtte give Cargolux medhold i selskabets krav om betaling af renters rente fra den 5. februar 2016, i det mindste for perioden fra datoen for stævningens indlevering og indtil det tidspunkt, hvor Kommissionen faktisk betaler det i henhold til litra a) krævede beløb), til Den Europæiske Centralbanks rentesats for refinansieringstransaktioner pr. den 1. november 2010 (dvs. 1 %), forhøjet med 3,5 % (eller subsidiært til en rentesats, som Retten finder passende).
3.

Tredje anbringende om tilsidesættelse af væsentlige formkrav, pligten til due diligence og princippet om upartiskhed, der er fastsat i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Sagsøgeren har gjort gældende, at det i den anfægtede afgørelse med henblik på at begrunde indledningen af opkrævningsproceduren er anført, at sagsøgeren ikke har betalt debetnotaen, og hverken har reageret på rykkerskrivelsen eller skrivelsen med retsligt påkrav. Herved undlod sagsøgte dels at præcisere, at sagsøgeren har gjort indsigelse mod disse, dels at nævne, at de belgiske domstole har erklæret at savne kompetence til at træffe afgørelse i den sag, der var anlagt for dem vedrørende de to kontrakter. Sagsøgeren har tilføjet, at sagsøgte ligeledes har tilsidesat sin begrundelsespligt, idet sagsøgte ikke har angivet de årsager, der i det foreliggende tilfælde har ført til, at sagsøgte har truffet de beslutninger, som den har. Endelig er det sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen ikke har foretaget en omhyggelig og upartisk undersøgelse af alle de relevante forhold i det foreliggende tilfælde.
Sag anlagt den 14. juli 2021 — Assaad mod Rådet

(Sag T-426/21)

(2021/C 338/54)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Nizar Assaad (Beirut, Libanon) (ved barrister M. Lester og solicitors G. Martin og C. Enderby Smith)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2021/751 af 6. maj 2021 (1) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2021/743 af 6. maj 2021 (2), hvorved punkt 36 i bilag I til Rådets afgørelse 2013/255/FUSP og punkt 36 i bilag II til Rådets forordning (EU) nr. 36/2012 af 18. januar 2012 blev ændret (herefter »de anfægtede foranstaltninger«), annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren gjort gældende, at Rådet gentagne gange siden 2011 har anført, at sagsøgeren ikke er den person, som under punkt 36 er opført på listen vedrørende EU’s restriktive foranstaltninger over for Syrien. Rådet har ved de anfægtede foranstaltninger forsøgt at ændre dette standpunkt og har nu — uden nogen begrundelse og uden noget faktuelt eller retligt grundlag — anført, at sagsøgeren faktisk har været opført på listen siden 2011. Sagsøgeren har med sine annullationsanbringender anfægtet Rådets standpunktsændring i forbindelse med de anfægtede foranstaltninger, idet han har gjort gældende, at den er støttet på adskillige urigtige skøn, at den har ulovlig tilbagevirkende gyldighed og er i strid med retssikkerhedsprincippet, at den udgør misbrug og forkert brug af Rådets beføjelser, og at den er i strid med princippet om res judicata.

(1) EUT 2021, L 160, s. 115.

(2) EUT 2021, L 160, s. 1.