RETTENS DOM (Femte Afdeling)

27. oktober 1994

Sag T-47/93

C.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — ansættelse — forlængelse af gyldighedsperioden for den ved udvælgelsesprøven, EUR/B/16, udfærdigede liste over egnede ansøgere — lægelig udtalelse om manglende opfyldelse af de fysiske krav — annullationssøgsmål — erstatningssøgsmål«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-743

Angående:

Påstand om annulation af afgørelse om at forlænge gyldighedsperioden for den ved udvælgelsesprøve EUR/B/16 udfærdigede liste over egnede ansøgere i forhold til sagsøgeren og påstand om erstatning.

Udfald:

Tilkendelse af erstatning til sagsøgeren, i øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Kommissionen anmodede den 22. februar 1991 om offentliggørelse af en meddelelse om ledig stilling med henblik på at ansætte sagsøgeren, der havde bestået en almindelig udvælgelsesprøve.

Den 24. april 1991 afgav Kommissionens rådgivende læge en udtalelse om fysisk uegnethed, idet der var konstateret hepatitis virus B, og udtalelsen blev den 31. maj 1991 bekræftet af lægeudvalget, for hvilket sagen var forelagt efter sagsøgerens anmodning, under forbehold af en senere fornyet undersøgelse.

Selv om Kommissionen den 26. april 1991 havde oplyst over for sagsøgeren, at den ville meddele ham sin afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt han opfyldte de'fysiske krav, traf den ingen afgørelse om hans person i forbindelse med den stilling, som han oprindeligt var udvalgt til.

Den 12. maj 1992 meddeltes det sagsøgeren, at lægeudvalget efter en fornyet gennemgang af sagens akter »under forbehold« havde vedtaget en udtalelse om, at han opfyldte de fysiske krav.

Da gyldighedsperioden for listen over egnede ansøgere fra udvælgelsesprøven i mellemtiden var udløbet den 30. juni 1991, fremsatte sagsøgeren, som ikke længere kunne udnævnes til en ledig stilling, den 27. maj 1992 krav om erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade, som han havde lidt ved ikke at være blevet ansat på grund af de oprindelige udtalelser om, at han ikke opfyldte de fysiske krav.

Den 16. september 1992 forlængede institutionen gyldighedsperioden for listen over egnede ansøgere i forhold til sagsøgeren.

Ved klage af 21. december 1992 anfægtede sagsøgeren lovligheden dels af afslaget på ansættelse som følge af udtalelserne om, at han ikke opfyldte de fysiske krav, dels af afgørelsen af 16. september 1992. Endvidere fremsatte han krav om betaling af den løn, som han ville have været berettiget til, hvis han var blevet ansat i stillingen som bibliotekar/arkivar, og af 100000 BFR som erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade.

Da denne klage var blevet afvist ved skrivelse af 26. april 1993, anlagde sagsøgeren nærværende sag den 21. juli 1993.

I — Påstanden om annullation af afgørelsen om at forlænge gyldighedsperioden for listen over egnede ansøgere i forhold til sagsøgeren

Indledningsvis fastslog Retten, at sagsøgeren, selv om han ikke er tjenestemand ved Fællesskabet, er søgsmålsberettiget i henhold til EF-traktatens artikel 179 og vedtægtens artikel 90 og 91, når han har bestået en almindelig udvælgelsesprøve, men er afskåret fra at få en stilling, og i den anledning stiller krav om status som tjenestemand, og således har status som »person, der er omfattet af denne vedtægt« i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1 (præmis 21).

Henvisning til: Rettens kendelse af 16. maj 1994, sag T-37/93, Stagakis mod Parlamentet, Sml.Pers. II, s. 451, præmis 16, jf. resumé i Sml.Pers. IA, s. 137.

Retten bemærkede endvidere, at det for at antage en sag om annullation, der er anlagt af en tjenestemand mod en institution, til realitetsbehandling er en nødvendig betingelse, at der foreligger »en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham«, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, dvs. en bebyrdende forvaltningsakt, og at kun de retsakter, der kan påvirke en sagsøgers retsstilling direkte, kan anses for at være bebyrdende (præmis 22).

Henvisning til: Rettens kendelse af 20. maj 1994, sag T-510/93, Obst mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 461, præmis 22, jf. resumé i Sml. Pers. IA, s. 141.

For så vidt som den anfægtede afgørelse i forhold til sagsøgeren forlængede gyldigheden af listen over de egnede ansøgere, åbnede den imidlertid nye muligheder for ansættelse af den pågældende, og da afgørelsen således ikke kunne krænke hans rettigheder, var den ikke bebyrdende for ham. Sagsøgeren havde for så vidt ingen interesse i at anfægte den omtvistede afgørelse, og annullationspåstanden måtte afvises (præmis 23 og 24).

II — Påstanden om erstatning

1. Formaliteten

Retten bemærkede for det første, at når en tjenestemand vil anlægge erstatningssag mod den institution, hvor han er ansat, er der forskel på den forudgående administrative procedure, som skal følges efter vedtægten, afhængig af, om det tab, som kræves erstattet, er påført af »en akt, der indeholder et klagepunkt imod ham«, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, dvs. en bebyrdende forvaltningsakt, eller om tabet er påført ved handlinger, der ikke har karakter af afgørelser. I det første tilfælde er det en betingelse for at antage erstatningssøgsmålet til realitetsbehandling, at den pågældende inden for de fastsatte frister har indgivet en klage til ansættelsesmyndigheden over den retsakt, som har forvoldt ham tabet, og har anlagt sag inden en frist på tre måneder efter, at klagen er blevet afvist. I det andet tilfælde derimod skal den administrative procedure, som skal følges forud for erstatningssøgsmålet, ifølge vedtægtens artikel 90 og 91 indeholde to etaper, nemlig først en ansøgning og dernæst en klage over det udtrykkelige eller stiltiende afslag på ansøgningen (præmis 30).

Henvisning til: Rettens dom af 9. juni 1994, sag T-94/92, X mod Kommissionen, Sml.Pers. II, s. 481, præmis 29, jf. resumé i Sml.Pers. IA, s. 149.

Retten fastslog, at den sidstnævnte procedure sioille anvendes i den foreliggende sag, idet der ikke forelå nogen afgørelse om den stilling, som sagsøgeren oprindeligt var udvalgt til, og at proceduren var fulgt forskriftsmæssigt. Da sagen i modsætning til, hvad Kommissionen havde gjort gældende, var anlagt inden for vedtægtens frist, lomne erstatningspåstanden derfor antages til realitetsbehandling (præmis 32 og 37).

Da sagsøgeren den 12. maj 1992 fik kendskab til udtalelsen »under forbehold« om, at han opfyldte de fysiske krav, og blev klar over, at hans muligheder for ansættelse var ødelagt af de første udtalelser om, at han ikke opfyldte de. fysiske krav, fremsatte han den 27. maj 1992 krav om erstatning og indgav efterfølgende, den 21. december 1992, klage over afgørelsen af 16. september 1992. Selv om erstatningskravet ikke direkte blev nævnt i denne klage, var den i det væsentlige rettet mod det stiltiende afslag derpå i afgørelsen af 16. september 1992, og administrationen skulle ved sin fortolkning og forståelse af Magernes indhold anvende al den omhu, som en stor og veludstyret institution skylder de klageberettigede. Under alle omstændigheder forelå der en stiltiende afgørelse om at afslå erstatningskravet den 27. september 1992 (præmis 34, 35 og 36).

Henvisning til: Domstolens dom af 9. marts 1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585, præmis 47.

2. Realiteten

Den i vedtægtens artikel 33 forskrevne lægeundersøgelse har til formål at gøre det muligt for den pågældende institution at afgøre, om ansøgeren med hensyn til sin helbredsmæssige tilstand er i stand til at opfylde alle de forpligtelser, som hans hverv kunne medføre. Retten bemærkede, at vedtægten med henblik på afgørelsen heraf har overdraget vurderingen af alle lægelige spørgsmål til de rådgivende læger og i påkommende tilfælde til lægeudvalget. Rettens retlige prøvelse kan derfor ikke udstrækkes til at omfatte de rent lægelige afgørelser, der må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Derimod kan der udøves domstolskontrol med forskriftsmæssigheden af proceduren ved lægeundersøgelsen, særligt når sagen er forelagt lægeudvalget, og med lovligheden af de afgivne udtalelser, for at efterprøve, om udtalelsen indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret på, og om det fremgår, at der er en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og den konklusion, som udvalget er nået frem til (præmis 46 og 47).

Henvisning til: Rettens dom af 27. februar 1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, præmis 75.

Selv om sagsøgerens helbredstilstand ikke havde givet anledning til nogen form for gener, der kunne forhindre ham i at opfylde de forpligtelser, der kunne være forbundet med udøvelsen af hans hverv, erklærede lægeudvalget ikke desto mindre, at han ikke opfyldte de fysiske krav, med den begrundelse, at hans lidelse ikke havde udviklet sig endeligt. Selv om en udtalelse om, at en ansøger ikke opfylder de fysiske krav, kan bygge på en lægeligt begrundet prognose for fremtidige gener, som inden for en forudseelig fremtid kan være til hinder for den normale udførelse af det pågældende hverv, var dette ikke tilfældet i den foreliggende sag, idet lægeudvælget ændrede sin udtalelse om, at han ikke opfyldte de fysiske krav, ikke på grund af sagsøgerens helbredstilstand, som havde været stabil, men som følge af en fornyet vurdering af hans situation, særligt med hensyn til hans levermæssige tilstand og udtalelsen fra en tredje læge. Det følger heraf, at de to udtalelser fra maj 1991 om, at sagsøgeren ikke opfyldte de fysiske krav, hvilede på et åbenbart urigtigt skøn (præmis 48, 49 og 50).

Henvisning til: ovennævnte sag, X mod Kommissionen, præmis 45.

Eftersom sagsøgeren ville være blevet ansat i den tilbudte stilling, hvis han ikke var blevet kendt fysisk uegnet, fandt Retten, at sagsøgeren på grund af de urigtige lægeudtalelser blev frataget en mulighed for ansættelse. Da Kommissionen foretog en besættelse af stillingen, før lægeudvalget »under forbehold« havde truffet sin afgørelse om, at han opfyldte de fysiske krav, eller i det mindste da den ikke - som den havde meddelt - traf nogen afgørelse om ansættelse af sagsøgeren, der kunne anfægtes, fratog Kommissionen ham endvidere enhver mulighed for at blive ansat (præmis 53).

Da tabet af en mulighed kan udgøre en skade, der bør udbedres, fastsatte Retten ex æquo et bono et beløb på 500000 BFR som en rimelig erstatning (præmis 54 og 55).

Henvisning til: Rettens dom af 17. marts 1993, sagT-13/92, Moatmod Kommissionen, Sml. II, s. 287.

Konklusion:

1) Kommissionen betaler sagsøgeren en erstatning på 500000 BFR.