1.

Selv om begrebet misbrug har en objektiv karakter og ikke nødvendigvis indebærer et forsætligt forhold, som De har fastslået det i dom af 18. februar 1971 (Sirena, sag nr. 40/70, Recueil 1971, s. 69), defineres begrebet ikke i artikel 86, som kun giver visse eksempler herpå. Det skal således vurderes fra sag til sag. Tribunal de Bruxelles har i de spørgsmål, som den har stillet Dem, kun ment at ville anføre to eksempler på misbrug fra SABAM's side over for sine medlemmer og brugere af musik. Det første er det forhold, at selskabet i medfør af artikel 10 i sin vedtægt, således som den blev affattet i 1968, kræver en fuldstændig overdragelse til sig af alle ophavsrettigheder uden hensyn til deres art. Det andet udledes deraf, at overdragelsen refererer sig til eksisterende og fremtidige rettigheder såvel som af den bemyndigelse, som selskabet har tiltaget sig, til at forbeholde sig den udelukkende udøvelse af de nævnte rettigheder for en periode af fem år efter et medlems udtræden. Dette er visse, men kun visse, af de klagepunkter, som Kommissionen har anført mod SABAM, idet man efter Kommissionens opfattelse ikke kan hævde, at beskyttelsen af ophavsmanden altid og undtagelsesfrit kræver anvendelse af et ophavsretligt selskab: det er tilstrækkeligt, at komponisten kan anvende de tjenesteydelser, som SABAM stiller til rådighed, hvis han bliver udsat for et overdrevet økonomisk pres fra brugerne af de musikalske værker. Man kan først spørge sig selv, om denne opfattelse ikke er i strid med de faktiske forhold, med den økonomiske virkelighed. Forfatteren eller komponisten, ja selv udgiveren af musikalske værker har i praksis — medmindre det drejer sig om en meget betydningsfuld udgivervirksomhed — ikke mulighed for selv at udøve sine rettigheder. Han råder ikke over midler til at kontrollere de forskellige anvendelser, som kan gøres af hans værk. Hertil kommer, at visse musikbrugere i pladeindustrien, offentlige kontorer og private radio- og fjernsynsstationer indtager så stærke stillinger på markedet, at dette gør det muligt for dem at anbringe forfatterne og komponisterne i en afhængighedssituation ved at kræve overdragelse af visse af deres værker; dette gælder navnlig dem, der har succes, og som derfor er særlig interessante at udnytte. Kommissionen har selv erkendt taren ved denne situation og har indrømmet, at medlemskabet af et selskab som SABAM sikrer de pågældende en uundværlig beskyttelse. Det, som behandles her, er imidlertid ikke medlemskabet af et ophavsretligt selskab men dels udstrækningen og den indgribende karakter af den eksklusive overdragelse af rettigheder, som pålægges ved artikel 10 i vedtægten, og som gentages i artikel 11 i standardkontrakterne, og dels de bestemmelser, som i praksis forbyder medlemmerne enhver direkte forbindelse med udenlandske ophavsretlige selskaber. Det misbrug, som Kommissionen har ment at kunne påvise i disse bestemmelser, består i, at SABAM således pålægger sine medlemmer forpligtelser, som ikke er nødvendige for at fremme dets vedtægtsmæssige formål, og således på ubillig måde indskrænker et medlems overgang fra et selskab til et andet. Med andre ord — som Kommissionen i øvrigt har anført det i sin beslutning vedrørende GEMA — er en virksomhed, som besidder en dominerende stilling, underlagt et forbud mod at gå ud over rimelige forholdsregler, og den bør vælge midler, der er så lidt restriktive som muligt, til at fremme sit vedtægtsmæssige formål. Det er muligt at forbinde denne adfærd med det første eksempel på misbrug, som er beskrevet i artikel 86 (stk. 2, litra a) som bestående i »direkte eller indirekte påtvingeise af … urimelige forretningsbetingelser«. Den ubillige karakter følger i øvrigt ligeledes i den foreliggende sag af varigheden af den eksklusive overdragelse, som gælder lige så længe som selve medlemskabet (vedtægternes artikel 3), og af overdragelsens almindelige karakter, idet den, som man har set, finder anvendelse på nuværende og kommende rettigheder. Ikke alene forekommer sådanne bestemmelser ikke tilstrækkeligt begrundet i de praktiske krav, som udøvelsen af ophavsrettigheder stiller, men de synes desuden at have til formål fuldstændigt at binde medlemmerne og stille sig hindrende i vejen for deres medlemskab i et hvilket som helst andet selskab. Det er forståeligt, at Kommissionen, stillet over for bestemmelser, som den anså for uforenelige med forskrifterne i artikel 86, samtidig med at den måtte tage hensyn til den nødvendige beskyttelse, som et selskab som SABAM sikrer forfatterne til musikalske værker, har søgt at fastlægge, hvad den kalder »acceptable bånd«. Derved har den arbejdet med en sondring mellem de forskellige grupper af rettigheder, som kan udnyttes af et ophavsretligt selskab, samtidig med at den har foreskrevet vedtægtsændringer, der kan gøre det muligt for medlemmerne for samtlige værker at begrænse overdragelsen af deres rettigheder til visse former for udnyttelse. Denne kompromisløsning fremgår af den anden beslutning vedrørende GEMA; denne beslutning har SABAM til slut underkastet sig, idet det i 1971 accepterede at ændre artikel 10 i sine vedtægter i den af Kommissionen ønskede retning. Det er ikke uden interesse at bemærke, at »Société francaise des auteurs et compositeurs de musique« (SACEM) har indordnet sig på denne måde i løbet af den mod dette selskab indledte procedure, og at det nederlandske selskab BUMA uopfordret har truffet den samme beslutning. Kommissionen har under de samme betingelser opnået ændringen i den vedtægtsbestemmelse (artikel 15 i SABAM's vedtægter), hvorefter et rettig-hedsudøvende selskab i fem år efter et medlems udtræden kan fortsætte med at udøve de overdragne rettigheder. Da Kommissionen har tundet, at en afvikling af de løbende kontrakter ikke kræver en så lang frist, og at denne bestemmelse er unødvendigt hård og binder medlemmerne ud over, hvad der er strengt nødvendigt, har den fundet, at denne periode burde nedsættes til tre år, når ophavsmanden får tilbudt muligheden for at overdrage sine rettigheder til særlig anvendelse, og til et enkelt år, når han har overdraget sine rettigheder til bestemte former for anvendelse. Uden at tage stilling til de løsninger, som ligger inden for Kommissionens skønsmæssige beføjelse, vil vi konstatere, at SABAM, der har accepteret at inkorporere dem i sine vedtægter, således har erkendt, at de nævnte vedtægter i deres tidligere affattelse på de ændrede punkter indebar betingelser, der var uforenelige med bestemmelserne i traktatens artikel 86. Vi når derfor til at svare bekræftende på de to første spørgsmål fra Tribunal de Bruxelles. Vores overbevisning bekræftes i øvrigt af en betragtning, som den belgiske dommer ikke har nævnt i forelæggelseskendelsen, men som fortjener Deres opmærksomhed. Et af de øvrige klagepunkter, som i særlig grad blev fremført mod SABAM, var faktisk støttet på den forskelsbehandling, som under de i 1970 gældende vedtægter blev udøvet over for statsborgerne fra andre medlemsstater end Belgien. Faktisk udelukkede artikel 6 disse statsborgere fra at tilslutte sig SABAM som deltagere eller som kunder (»stagiaires«). Disse kunne kun blive faste medlemmer af selskabet (»titulaires«), i hvilken egenskab de på trods af det anvendte udtryk ikke opnåede nogen rettighed med hensyn til selskabets ledelse, samtidig med at de var udelukket fra ydelser fra den gensidige hjælpe- og understøt-telseskasse, selv om de var forpligtede til at bidrage til dennes finansiering. Når man desuden ved, at der findes lignende bestemmelser i andre nationale ophavsretsselskabers vedtægter, og at disse selskaber er blevet enige om at begrænse deres umiddelbare virke til de respektive stater, hvor de har hjemsted, konstaterer man, at disse virksomheders funktion i virkeligheden fører til afskærmning af de nationale markeder for musikalske værker i strid med fællesmarkedets formål og med fare for at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.