Bedømmelsen af sagsøgeren for 1973-1975 blev først tilsendt ham den 24. maj 1977. Den indeholdt som analytisk vurdering »normal« for kvalifikationer og tjenstlig indsats samt »over gennemsnittet« for adfærd i tjenesten. Gratreau sendte den tilbage til den for bedømmelsen ansvarlige den 6. juni, idet han tilføjede nogle bemærkninger og anmodede om en samtale, såfremt den ansvarlige for bedømmelsen ikke var enig i bemærkningerne. Han anførte endvidere, at han »[beklagede] ikke at kunne acceptere vurderingen af kvalifikationer.«

På trods af to erindringsskrivelser fra Gratreau fandt det ønskede møde — hvis afholdelse er pligtmæssig, jf. artikel 6 i »Almindelige gennemførelsesbestemmelser« til artikel 43 i vedtægten (omtalt under punkt B.7.3.1. i Vejledning i bedømmelse) — først sted den 16. november 1977.

Efter denne samtale skulle den ansvarlige for bedømmelsen ifølge vejledningens punkt B.7.3.2. enten simpelt hen fastholde sin oprindelige bedømmelse, eller ændre den delvis eller fuldstændig, men i begge tilfælde skulle han have givet officiel meddelelse til sagsøgeren gennem en fortrolig og hastende note affattet efter en standardformular. Denne procedure blev ikke fulgt, idet den pågældende bedømmelse simpelt hen blev sat ind i Gratreau's personlige aktmappe. Da han igen intet hørte, henvendte Gratreau sig til Kommissionens personaleombudsmand, som ved to skrivelser i henholdsvis juni og september måned 1978 intervenerede over for den ansvarlige for bedømmelsen. Som svar herpå meddelte den ansvarlige for bedømmelsen til personaleombudsmanden, at han havde taget hensyn til sagsøgerens bemærkninger, der indeholdt »indsigelse mod den analytiske vurdering med hensyn til kvalifikationerne« i bedømmelsen for perioden 1975-1977, som »er udfærdiget kort efter, men som netop er blevet tilsendt ham«. Den pågældende havde givet ham bedømmelsen »0« (over gennemsnittet) for tjenstlig indsats, og ikke for kvalifikationer, idet det var hans opfattelse, at sagsøgerens hovedargument for en bedre bedømmelse (antallet af offentliggjorte arbejder og interne rapporter) i højere grad vedrørte den tjenstlige indsats end kvalifikationerne. Kopi af denne note blev af personaleombudsmanden tilsendt sagsøgeren, der således blev gjort bekendt med dens indhold.

Kommissionen udleder heraf, at efter modtagelsen af denne kopi var sagsøgeren bekendt med, at den ansvarlige for bedømmelsen ikke havde til hensigt at ændre sin bedømmelse, og at han måtte indbringe sagen for den ansvarlige for en appelleret bedømmelse, såfremt han opretholdt sin indsigelse. Dette gjorde han: ved telex af 6. marts 1979 bad Gratreau sidstnævnte om at betragte den begæring om en revideret bedømmelse efter appel, som han i mellemtiden havde indgivet vedrørende bedømmelsen for 1975-1977, som tillige omfattende den forudgående bedømmelse.

Den 21. juni 1979 meldte den ansvarlige for en appelleret bedømmelse afslag på at gennemgå denne bedømmelse under henvisning til, at Gratreau ikke udtrykkeligt havde anmodet om en revideret bedømmelse i sine bemærkninger. Afslaget synes at være begrundet med, at sagsøgeren skulle have tilsidesat punkt B.7.4. i Vejledning i bedømmelse af tjenestemænd, som indledningsvis bestemmer, at »efter sin samtale med den ansvarlige for bedømmelsen og uanset resultaterne af denne har tjenestemanden en frist på li dage til at påtegne sin bedømmelse og til i givet fald at fremsætte bemærkninger«.

Denne begrundelse anser jeg for urigtig. Da den her omtalte fejl blot lå i forlængelse af de tidligere nævnte tilsidesættelser af vejledningen, synes sagsøgte ikke at være den rette til at bebrejde sagsøgeren, at denne ikke har fulgt en forskrift, som gælder både for sagsøgte og dennes tjenestemænd. Der hersker for mig således ingen tvivl om, at det var en fejl, at hans bedømmelse for 1973-1975 blev henlagt.

Det er dernæst min opfattelse, at denne fejl har været til skade for sagsøgeren, da de kompetente forfremmelsesinstanser gennemgik hans fortjenester og sammenlignede med fortjenesterne hos de andre tjenestemænd, der kunne komme i betragtning ved forfremmelsen. Det må anses for muligt, at hans chancer havde været større, såfremt den ansvarlige for hans bedømmelse havde givet ham bedømmelsen »0« for tjenstlig indsats i den pågældende bedømmelse, og ikke — som sket — i den efterfølgende bedømmelse, hvor ændringen jo kunne have været foretaget af den ansvarlige for en appelleret bedømmelse.

Den 19. juni 1978 afholdtes der møde i den under »fusions«-programmet oprettede O-instans, der havde til opgave at foretage en forberedende gennemgang af kvalifikationerne hos de tjenestemænd, der kunne komme i betragtning ved forfremmelsen, dvs. på et tidspunkt, hvor personaleombudsmanden forsøgte at få den ansvarlige for bedømmelsen i tale. På det tidspunkt, hvor forfremmelscsudvalget af 1. instans, der var kompetent med hensyn til personale, der var aflønnet over forskningsbevillingerne og med tjenestested uden for Det fælles Forskningscenter — og forfremmelsesudvalget af 2. instans med kompetence for hele personalet aflønnet over forskningsbevillingerne — holdt møde, nemlig henholdsvis den 28. september og 10. oktober 1978, er det endvidere klart, at sagsøgeren ikke mente, at hans bedømmelse var forskriftsmæssig, endelig og uanfægtelig, således som det fremgår ąf det passerede.