ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
b)

Retten har begået en fejl ved — fra begrebet erstatningsberettiget tab at udelukke udgifter, som er afholdt inden for rammerne af den administrative procedure. Rettens fejl består efter appellantens opfattelse i at fortolke og anvende — procesreglementets artikel 87 ff. i relation til en erstatningssag, som ikke har noget at gøre med anvendelsesområdet for disse bestemmelser.
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i direktiv 2002/22/EF (1), idet den ikke, i det omfang det er teknisk muligt, for samtlige opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112« har stillet en lokaliseringsfacilitet til rådighed for de instanser, der varetager nødsituationer.
3.

Kommissionen anfører endvidere, at betingelserne for anvendelse af artikel 141, stk. 4, EF, om specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet, ikke er opfyldt. I dette tilfælde bidrager de pågældende bestemmelser ikke til at afhjælpe de problemer, som kvinder kan konfronteres med under deres erhvervsaktivitet, men fremmer derimod deres udtræden fra arbejdsmarkedet.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal den nationale lovbestemte fastprisordning for bøger som anført i spørgsmål 1, der — under alle omstændigheder også da der er tale om en form for salg, der gør indgreb i retten til frie varebevægelser — og som sådan er i strid med artikel 28 EF, og hvis formål generelt beskrives som et nødvendigt hensyn »til bogens stilling som kulturgode, forbrugernes interesse i rimelige bogpriser og driftsøkonomiske forhold for bogbranchen«, anses for begrundet i henhold til artikel 30 eller artikel 151 EF, eventuelt ud fra en almen interesse i fremme af produktion af bøger, en mangfoldighed af titler til regulerede priser og en mangfoldighed af boghandlere — til trods for, at der mangler empiriske oplysninger, der godtgør, at den lovbestemte fastprisordning for bøger er et egnet middel til opfyldelse af de tilstræbte formål?
—

Retten tilsidesatte retningslinjerne for beregningen af bøder. Den fastsatte overtrædelsens grovhed udelukkende under henvisning til dens abstrakte form og den betragtede det laveste grundbeløb for en kategori af alvorligere overtrædelser som et mindstebeløb, der ikke kunne nedsættes. Retten undlod endvidere at betragte overtrædelsens frivillige ophør som en formildende omstændighed, hvorved den tilsidesatte retsstatsprincippet og ligebehandlingsprincippet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/20

Sag anlagt den 13. december 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-556/07)

(2008/C 37/30)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved M. Nolin og M. van Heezik, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, og artikel 31, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2847/1993 (1), og artikel 23, stk. 1 og 2, artikel 24 og artikel 25, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2371/2002 (2), idet den har undladt i tilstrækkelig grad at kontrollere, inspicere og overvåge udøvelse af fiskeri, navnlig med hensyn til forbuddet mod fiskeri med drivgarn af visse arter, og idet den ikke har sørget for, at der træffes passende foranstaltninger over for de personer, som er ansvarlige for overtrædelser af fællesskabsforskrifterne om anvendelse af drivgarn.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har til støtte for sit søgsmål gjort gældende, at sagsøgte ikke har anvendt fællesskabsforskrifterne vedrørende fiskeri korrekt. Dette beror for det første på, at de franske myndigheder ikke anser thonaille-garn for at være drivgarn, selv om thonaille-garn grundet sine tekniske egenskaber udgør et sådant garn, som er forbudt i henhold til fællesskabsforskrifterne. Den omstændighed, at thonaille-garn kan stabiliseres ved hjælp af et drivanker, er i denne forbindelse uden relevans for så vidt som denne stabilisering ikke indebærer, at thonaille-garn ikke kan drive med havstrømmene eller med vinden, men kun at det støttes af flåd og sænk med henblik på at sikre, at det fungerer optimalt, og undgå, at det lægger sig horisontalt lige under overfladen.

For det andet består traktatbruddet i en mangel på et effektivt kontrolsystem med henblik på at sikre overholdelse af forbuddet mod fiskeri med drivgarn af visse arter og i manglen på retsforfølgelse af konstaterede overtrædelser. Kontrollerne vedrører kun overholdelse af den nationale lovgivning, som er mindre streng end fællesskabslovgivningen, og sanktionerne i tilfælde af overtrædelse af denne lovgivning er milde og lidet afskrækkende.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12.10.1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (EFT L 261, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20.12.2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (EFT L 358, s. 59).
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 91/271/EØF (1) af 21. maj 1991 om rensning af byspildevand, idet a) den ikke i henhold til direktivets artikel 3 har forsynet byområderne Angra do Heroísmo, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Fátima, Ponta Delgada, Ponte de Lima, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Real de Santo António, Viana do Castelo — Cidade og Vila Real med kloaknet til opsamling af byspildevand, og b) idet den ikke i henhold til direktivets artikel 4 har underkastet byspildevand fra byområderne Alto Nabão, Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa da Caparica/Trafaria, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Espinho/Feira, Fátima, Fundão/Alcaria, Lisboa, Matosinhos, Milfontes, Moledo/Âncora/Afife, Nazaré/Famalicão, Pedrógão Grande, Ponta delgada, Ponte de Lima, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Nova de Gaia/Douro Nordeste, Vila Real de Santo António, Viana do Castelo — Cidade, Vila Franca de Xira og Vila Real sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 2 og 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (1), idet det ikke har udpeget de myndigheder, der er ansvarlige for anvendelse af direktivets bestemmelser.
1)

Omfatter »stedet, hvor udsætning af genetisk modificerede organismer skal udføres«, som ikke kan anses for at være en fortrolig oplysning, jf. artikel 19 i Rådets direktiv 90/220/EØF af 23. april 1990 om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer (1), matrikelparcellen eller et større geografisk område svarende til enten den kommune, på hvis område udsætningen udføres, eller et langt større område (kanton eller departement)?
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF (1) af 23. september 2002 om ændring af Rådets direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny, Wrocław (Republikken Polen) den 4. december 2007 — Uwe Rüffler mod Dyrektor Izby Skarbowej we Wrocławiu Ośrodek Zamiejscowy w Wałbrzychu

(Sag C-544/07)

(2008/C 37/27)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny, Wrocław

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Uwe Rüffler

Sagsøgt: Dyrektor Izby Skarbowej we Wrocławiu Ośrodek Zamiejscowy w Wałbrzychu

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12, stk. 1, og artikel 39, stk. 1 og 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser som artikel 27b i lov af 26. juli 1991 om indkomstskat, hvorefter retten til at fradrage bidrag til den lovpligtige sygeforsikring i indkomstskatten kun gælder bidrag, som er blevet betalt i henhold til nationale retsforskrifter, men ikke bidrag, som en hjemmehørende har betalt til den lovpligtige sygeforsikring i en anden medlemsstat?
5)

Endelig ønskes det oplyst, om det forhold, at en arbejdstager får tilkendt og udbetalt lavere socialsikringsydelser i en periode med forældreorlov, under de konkrete omstændigheder i sagen kan anses for at udgøre en direkte eller indirekte forskelsbehandling i strid med bestemmelserne i Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 (2) om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring og ligeledes i strid med den almindelige tradition i medlemsstaterne for ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling af mænd og kvinder, for så vidt som ligebehandlingsprincippet ikke kun gælder for arbejdsvilkårene, men også for det offentliges foranstaltninger med henblik på social beskyttelse af arbejdstagerne.
3.

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, har et luftfartsselskab da truffet alle »forholdsregler, der med rimelighed kunne træffes«, såfremt det godtgør, at det har foretaget den vedligeholdelse af luftfartøjet, der kræves i henhold til loven, og er dette tilstrækkeligt til, at luftfartsselskabet fritages fra pligten til at udbetale godtgørelse efter forordningens artikel 5, stk. 3, sammenholdt med artikel 7?
B.

Heraf følger, at det udelukkende er tyske virksomheder, der i henhold til overenskomsten kan indgå entrepriseaftaler. For virksomheder fra andre medlemsstater, der vil udføre arbejde i Tyskland, er der derfor kun et alternativ, nemlig at stifte et tysk datterselskab. Virksomheder fra andre medlemsstater afholdes derved fra at gøre brug af retten til fri udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 49 EF, med henblik på for arbejder, der skal udføres i Forbundsrepublikken Tyskland, at indgå entrepriseaftaler med polske virksomheder i henhold til den tysk-polske overenskomst. Det drejer sig således om en direkte forskelsbehandling af virksomheder fra andre medlemsstater end Tyskland på grundlag af statsborgerskab henholdsvis virksomhedernes hjemsted.
3.

Retten har imidlertid på den anden side fundet, at Kommissionen netop i det foreliggende tilfælde ikke havde pligt til at foretage en sådan vurdering med den begrundelse, at der består et generelt behov for fortrolighed vedrørende indlæg i verserende sager indtil tidspunktet for den mundtlige forhandlings afslutning. Dette generelle behov for fortrolighed baseres dels på retten til en retfærdig rettergang for en uafhængig domstol, dels på den omstændighed, at Kommissionen skal kunne varetage sine interesser som part i sagen. Retten har i denne henseende fundet, at Kommissionen ikke begik en fejlagtig vurdering vad at afslå aktindsigt i indlæggene.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/36

Sag anlagt den 11. december 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Irland

(Sag C-554/07)

(2008/C 51/59)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og M. Alfonso, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 9 og 13 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet det ikke har gennemført artikel 13 i direktiv 2006/112 (inkl. bilag I til dette direktiv) korrekt, og idet det dermed har udelukket alle økonomiske aktiviteter udført af staten, lokale myndigheder og andre offentligretlige organer, med visse begrænsede undtagelser, fra afgiftens anvendelsesområde.

— Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I Irland behandles staten og lokale myndigheder kun som afgiftspligtige personer, dersom finansministeren har truffet udtrykkelig afgørelse herom. Ifølge Kommissionen er denne situation på flere punkter i strid med ordningen fastsat i artikel 13 i momsdirektivet. For det første findes der ingen bestemmelser om afgiftspålæggelse af offentligretlige organer, når disse ikke handler som offentlige myndigheder. For det andet findes der ingen generel bestemmelse om afgiftspålæggelse af offentligretlige organer, når disse handler som offentlige myndigheder, men udfører en økonomisk aktivitet, og en undladelse af at afgiftspålægge denne økonomiske aktivitet ville resultere i en betydelig konkurrencefordrejning. Afgiftspålæggelse af offentligretlige organer fastsættes udelukkende af finansministeren; de relevante bestemmelser indeholder ingen kriterier for finansministerens afgørelse. For det tredje findes der ingen bestemmelser vedrørende afgiftspålæggelse af de aktiviteter, som er opregnet i bilag I til momsdirektivet.

(1) EUT L 347, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/36

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court (Det Forenede Kongerige) den 17. december 2007 — The Queen på vegne af: S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited og Hercules Incorporated mod Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(Sag C-558/07)

(2008/C 51/60)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (Queen's Bench Division) Administrative Court

Parter i hovedsagen

Sagsøger: The Queen på vegne af: S.P.C.M. SA, C.H. Erbslöh KG, Lake Chemicals and Minerals Limited og Hercules Incorporated

Sagsøgt: Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

Præjudicielle spørgsmål

1. I lyset af, at registreringsforpligtelserne i afsnit II i […] forordning [nr. 1907/2006] (1) ikke finder anvendelse på polymerer, jf. forordningens artikel 2, stk. 9, skal henvisningen til »monomere stoffer« i artikel 6, stk. 3, da forstås i betydningen: a) reagerede monomerer, dvs. monomerer, der har reageret sammen, således at de ikke kan adskilles fra den polymer, som de udgør en del af b) ikke-reagerede monomerer, dvs. monomerer, som er biprodukter ved polymeriseringen, og som bevarer deres egne kemiske identiteter og egenskaber uafhængigt af polymeren efter processens gennemførelse, eller c) både reagerede og ikke-reagerede monomerer?

2. Hvis svaret på spørgsmål 1 er enten a) eller c), er anvendelsen af artikel 6, stk. 3, på producenter eller importører af polymerer da ulovlig på grund af, at kravene er urimelige, diskriminerende eller uforholdsmæssige?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF.
3)

Skal artikel 15, stk. 2, i direktiv (EØF) 89/104 (3) om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker fortolkes således, at et retssubjekt, der er indehaver af et fællesmærke for et levnedsmiddel, indeholdende en geografisk henvisning, ikke lovligt kan hindre producenterne af et produkt med de samme egenskaber i at betegne dette med en betegnelse svarende til den, som findes i fællesmærket, når de nævnte producenter har anvendt betegnelsen i god tro og konsekvent i et tidsrum, der ligger meget langt forud for tidspunktet for registrering af det nævnte fællesmærke?
—

Det fastslås, at Republikken Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 280/2004/EF (herefter »beslutningen«) af 11. februar 2004 om en mekanisme til overvågning af emissioner af drivhusgasser i Fællesskabet og til gennemførelse af Kyoto-protokollen (1), sammenholdt med artikel 2-7 i Kommissionens beslutning 166/2005/EF af 10. februar 2005 om gennemførelsesbestemmelser til beslutning nr. 280/2004/EF, idet den ikke har tilvejebragt de oplysninger, som er nødvendige for at efterkomme beslutningen i Malta.
2.

I modsætning til, hvad Retten i Første Instans lagde til grund, var det ukorrekt, at Harmoniseringskontoret vurderede de fremlagte beviser for, at der var opnået fornødent særpræg, i forhold til hver enkelt medlemsstat for sig, da dette åbenbart er i strid med artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 40/94, hvorefter det kræves, at der er opnået fornødent særpræg som følge af brug i hele Fællesskabet. I stedet for at foretage en vurdering af antallet af medlemsstater, skulle Harmoniseringskontoret have betragtet de fremlagte beviser som helhed og have vurderet, om de gav et sammenhængende billede af vedvarende brug inden for et tilstrækkeligt stort geografisk område i løbet af en tilstrækkelig lang periode forud for ansøgningstidspunktet.
4)

Hvilke kriterier finder anvendelse for at fastslå, om der er blevet foretaget et udtræk af en database, som kan konsulteres ved brug af elektronisk udstyr? Kan det anses for belæg for, at der er blevet foretaget et udtræk, at fremstillerens databaser har en særlig struktur, noter, henvisninger, kommandoer, felter, hyperlinks og redaktionelle tekster, som ligeledes findes i databaserne hos ophavsmanden til overtrædelsen? Spiller det nogen rolle for bedømmelsen, at den oprindelige struktur i opbygningen af de to overfor hinanden stående databaser er forskellig?
3)

Kræver artikel 12a i forordning nr. 136/66 ubetinget, at Kommissionen i hvert enkelt tilfælde giver bemyndigelse til privat oplagring af olivenolie, eller tillader bestemmelsen, at producenterne indgår aftale om en privat finansieret ordning for opkøb og oplagring af olivenolie, som udelukkende gennemføres på de vilkår og betingelser, som også gælder for privat oplagring med fællesskabsstøtte, med det formål at supplere og lette den fællesskabsstøttede oplagring og uden at overskride grænserne for denne?
Første led: Ved åbenbart urigtigt at have lagt et for Rettens afgørelse afgørende forhold til grund som ubestridt og dermed godtgjort (ved med urette at antage, at sagsøgeren havde truffet bogføringsmæssige foranstaltninger og finansielle og økonomiske beslutninger, der ikke kunne ændres inden for en periode på femten måneder, idet Kommissionen ikke bestred dette) (den appellerede dom, præmis 137).

Andet led: Ved at fastslå, at en virksomhed, der blot har indgivet en ansøgning om at blive omfattet af støtteordningen, kan have en berettiget forventning (den appellerede dom, særlig præmis 125-140)
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/17

Sag anlagt den 30. november 2007 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Italienske Republik

(Sag C-540/07)

(2008/C 37/24)

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved R. Lyal og A. Aresu, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 56 EF og 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, hvad angår frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne og de stater, som er parter i aftalen, samt de forpligtelser, der påhviler den i henhold til aftalens artikel 31, hvad angår etableringsfrihed mellem de stater, som er parter i aftalen, idet den har opretholdt en beskatningsordning for udbytte betalt til selskaber, der er hjemmehørende i andre medlemsstater og de stater, som er parter i aftalen, der er mere byrdefuld end den ordning, som finder anvendelse på indenlandsk udbytte.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen henviser til den gældende italienske lovgivning, herunder bestemmelser af aftaleretlig karakter, hvorefter udlodningen af udbytte til selskaber, der ikke er italienske (dvs. udgående udbytte), undergives en mindre gunstig skattemæssig behandling end udlodningen af udbytte til italienske selskaber (dvs. indenlandsk udbytte).

Ifølge Kommissionen er denne lovgivning — som den italienske regering imidlertid har til hensigt at ændre — i strid med princippet om kapitalens frie bevægelighed, da den har en negativ virkning på de udlodninger af udbytte og investeringsbeslutninger, som foretages af italienske selskabers udenlandske selskabsdeltagere, samtidig med at den gør det sværere for disse selskaber at tilvejebringe kapital i udlandet. Det må således fastslås, at der er sket en åbenbar tilsidesættelse af artikel 56 EF, som forbyder alle restriktioner for frie kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne, og af artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen), som på tilsvarende måde sikrer den samme rettighed for de stater, som er parter i aftalen.

Ifølge Kommissionen er der med denne lovgivning desuden tale om en overtrædelse af etableringsretten som reguleret i EØS-aftalens artikel 31, da den ligeledes vil kunne finde anvendelse på de kontrollerende andele i italienske selskaber, som indehaves af selskaber hjemmehørende i de stater, der er parter i aftalen, og som den med direktiv 90/435/EØF (1) harmoniserede beskatningsordning ikke finder anvendelse på.

I løbet af traktatbrudsproceduren har Kommissionen haft anledning til at behandle Den Italienske Republiks begrundelser for den omtvistede lovgivning, og den fandt ikke, at den var egnet til opfyldelse af formålet. Den italienske regering har imidlertid meddelt, at den har til hensigt at ændre lovgivningen med henblik på at bringe den i overensstemmelse med fællesskabsretten. Den netop anlagte sag vil kunne fremskynde denne proces.

(1) EFT L 225, s. 6.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 37/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia (Italien) den 3. december 2007 — Assitur Srl mod Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

(Sag C-538/07)

(2008/C 37/22)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Assitur Srl

Sagsøgt: Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 29 i direktiv 92/50/EF (1) fortolkes således, at de syv grunde, som ifølge bestemmelsen kan gøre det berettiget at udelukke en tjenesteyder fra deltagelse i en udbudsprocedure, skal anses for en udtømmende liste af udelukkelsesgrunde, som er til hinder for, at der ved artikel 10a, stk. 1, i lov nr. 109/94 (som nu er afløst af artikel 34, sidste stykke, i lovdekret nr. 136/06) fastsættes et forbud mod, at indbyrdes kontrollerede virksomheder deltager i samme udbudsprocedure?

(1) EFT L 209, s. 1.