FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. SZPUNAR

fremsat den 20. oktober 2022 ( 1 )

Sag C-291/21

Starkinvest SRL

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège, Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EU) nr. 655/2014 – procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender – betingelser for udstedelse af en kontosikringskendelse – begreberne »retsafgørelse« og »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kravet« – retsafgørelse, hvorefter der skal betales en tvangsbøde for overtrædelse af et påbud om ophør«

I. Indledning

1. Denne præjudicielle forelæggelse udspringer af en sag, hvor det belgiske selskab Starkinvest SRL har anmodet om, at der afsiges en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at indefryse det potentielle indestående på et irsk selskabs franske bankkonto.

2. I forbindelse med denne sag ønsker sagsøgeren i hovedsagen at sikre et krav på de tvangsbøder, som det irske selskab skal betale i henhold til en belgisk retsafgørelse, hvorved det under trussel om en tvangsbøde på 2500 EUR for hver overtrædelse blev pålagt dette selskab at ophøre med visse handlinger.

3. Som Domstolen har præciseret, fastsætter forordning (EU) nr. 655/2014 ( 2 ) forskellige betingelser for udstedelsen af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (herefter »kontosikringskendelsen«), alt efter om kreditor allerede har opnået et retsgrundlag eller ej, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav i den udstedende medlemsstat. Kreditor skal i det første tilfælde kun godtgøre, at der er et akut behov for foranstaltningen på grund af en overhængende fare, mens kreditor i det andet tilfælde ligeledes skal overbevise retten om fumus boni juris ( 3 ).

4. Det skal i den foreliggende sag undersøges, om en kreditor, som har opnået en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, som er meddelt ved denne afgørelse, har et retsgrundlag, som opfylder de betingelser, der er fastsat i forordning nr. 655/2014, og om kreditor derfor fritages for den forpligtelse, der gælder i det andet tilfælde.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

5. I henhold til artikel 4, nr. 5) og 8), i forordning nr. 655/2014 forstås ved: »5) »krav«: et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret […] 8) »retsafgørelse«: enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, herunder en afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger truffet af en embedsmand ved retten«.

6. Denne forordnings artikel 5 med overskriften »Procedure for opnåelse af en kontosikringskendelse« fastsætter: »En kontosikringskendelse er til rådighed for kreditor i følgende situationer: a) inden kreditor i en medlemsstat anlægger hovedsagen mod debitor, eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen frem til retsafgørelsen eller godkendelsen eller indgåelsen af et retsforlig b) efter at kreditor i en medlemsstat har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.«

7. Den nævnte forordnings artikel 7, der indeholder betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse, fastsætter: »1. Retten udsteder en kontosikringskendelse, når kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en kontosikringskendelse, fordi der er reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere. 2. Hvis kreditor i en medlemsstat endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, forelægger kreditor også tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.«

8. Forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 4 ) bestemmer i artikel 55, at »[r]etsafgørelser, der er afsagt i en medlemsstat, og hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvis bødens størrelse er endeligt fastsat af den oprindelige ret«.

B. Belgisk ret

9. I belgisk ret er tvangsbøder reguleret ved artikel 1385a-1385h i code judiciaire (retsplejeloven) ( 5 ). Disse bestemmelser er udsprunget af Benelux-konventionen af 1973 om ensartede regler for tvangsbøder ( 6 ).

10. Retsplejelovens artikel 1385a har følgende ordlyd: »Hvis hovedforpligtelsen ikke opfyldes […], kan en ret efter begæring fra en part pålægge den anden part at betale et beløb, der benævnes tvangsbøde, uden at dette berører en eventuel erstatning. […]«

11. Den nævnte lovs artikel 1385b har følgende ordlyd: »Retten kan fastsætte tvangsbøden som et engangsbeløb eller som et beløb pr. tidsenhed eller pr. overtrædelse. I de to sidstnævnte tilfælde kan retten ligeledes fastsætte et beløb, ud over hvilket pålæggelsen af tvangsbøder ophører med at have virkning.«

12. I henhold til samme lovs artikel 1385c udgøres det fuldbyrdelsesgrundlag, hvorpå tvangsbøden kan inddrives, af den retsafgørelse, hvori den er fastsat, og modtageren behøver ikke at sikre sig, at tvangsbødens størrelse er fastsat, før dens fuldbyrdelse.

13. Det påhviler modtageren af tvangsbøden at bevise, at betingelserne for dens forfald er opfyldt. Hvis skyldneren bestrider dette, skal nævnte modtager føre bevis for de hævdede tilsidesættelser. Det tilkommer således den ret, der behandler spørgsmålet om fuldbyrdelse, at fastslå, om de for tvangsbøden fastsatte betingelser er opfyldt.

III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen

14. Ved dom af 3. september 2013 afsagt af tribunal de commerce de Liège (handelsretten i Liège, Belgien) i forbindelse med en tvist mellem Starkinvest og to selskaber (herefter »dommen af 3. september 2013«), som efterfølgende blev stadfæstet ved en dom af 6. januar 2015 fra cour d’appel de Liège (appeldomstolen i Liège, Belgien) (herefter »dommen af 6. januar 2015«) ( 7 ), blev disse to selskaber under trussel om en tvangsbøde på 2500 EUR for hver overtrædelse ( 8 ) navnlig meddelt påbud om at ophøre med enhver markedsføring på Benelux-landenes område af deres varer og tjenesteydelser under ordmærket SOFT PARIS.

15. Den 27. april 2021 foranledigede Starkinvest udstedelse af et betalingspåkrav på 86694,22 EUR, heraf 85000 EUR i tvangsbøde for perioden fra den 24. marts til den 27. april 2021.

16. Ved stævning indleveret den 3. maj 2021 til justitskontoret ved tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège, Belgien) har Starkinvest anmodet om, at der afsiges en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, således at selskabet kan indefryse et beløb på 85000 EUR af de potentielle samlede indeståender på de franske bankkonti, som indehaves af et af de selskaber, der er involveret i tvisten og har hjemsted i Irland.

17. Den forelæggende ret har fremhævet, at en afgørelse, hvorefter der skal betales tvangsbøder i tilfælde af manglende overholdelse af et påbud om ophør, ikke angiver disse tvangsbøders nøjagtige størrelse. Dette beløb er derfor pr. definition ikke kendt på det tidspunkt, hvor denne afgørelse vedtages.

18. Efter belgisk ret er det i øvrigt ikke nødvendigt at opgøre tvangsbødernes beløb forud for kontosikringen. Ifølge de oplysninger, der er fremlagt af de berørte parter, kan overtrædelser af et påbud om ophør kun fastslås af en foged. Det fremgår således af belgisk ret, at hvis en dom er eksigibel og er blevet forkyndt, er det kun i forbindelse med en indsigelse mod sikringen, at retten bl.a. tager stilling til, om disse tvangsbøder er skyldige som følge af de pålagte forpligtelser.

19. Eftersom den forelæggende ret er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, er den forpligtet til at undersøge, om betingelserne og kravene i forordning nr. 655/2014 er opfyldt.

20. Den forelæggende ret har erkendt, at ifølge forordning nr. 655/2014 ( 9 ) er situationen for en kreditor, som har et retsgrundlag for et krav, som denne ønsker at sikre, såsom en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, helt anderledes end for en kreditor, der ikke har et sådant grundlag.

21. Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret har udtrykt tvivl om fortolkningen af forordning nr. 655/2014.

22. For det første ønsker den forelæggende ret – så vidt som et »krav« i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014 defineres som »et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret« – nærmere bestemt oplyst, om en tvangsbøde, hvis grundlag og grundbeløb er fastsat i en retsafgørelse, men hvis forfaldne beløb afhænger af skyldnerens eventuelle fremtidige overtrædelser, kan anses for at være et »krav« i denne bestemmelses forstand.

23. Efter den forelæggende rets opfattelse kan den afgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, i bekræftende fald betragtes som en retsafgørelse, »der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014. Den har påpeget, at hvis dette er tilfældet, fratager det den dommer, der skal tage stilling til anmodningen om en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, enhver beføjelse i forhold til at kontrollere det pågældende kravs »karakter«. Ifølge denne ret sætter en sådan kontrol imidlertid dommeren i stand til at verificere, at den krævede tvangsbøde faktisk er skyldig, at der ikke foreligger forældelse, og at alle processuelle regler er blevet overholdt.

24. For det andet synes den forelæggende ret med henvisningen til artikel 55 i forordning nr. 1215/2012 at ville henlede Domstolens opmærksomhed på, at selv om en retsafgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er eksigibel i den udstedende medlemsstat, er den ifølge denne forordning kun eksigibel i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvis bødens størrelse er endeligt fastsat af den oprindelige ret ( 10 ). Den forelæggende ret er usikker på, om det samme gælder for forordning nr. 655/2014, hvilket indebærer, at tvangsbøden skal være opgjort, for at en retsafgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, kan kvalificeres som en »retsafgørelse« som omhandlet i denne forordnings artikel 4, nr. 8).

25. På denne baggrund har tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège) ved afgørelse af 6. maj 2021, indgået til Domstolen den 7. maj 2021, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en forkyndt retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, en retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i [forordning nr. 655/2014]? 2) Falder en retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af en tvangsbøde, selv om den er eksigibel i den udstedende medlemsstat, ind under begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 4 i [forordning nr. 655/2014], når tvangsbøden ikke er blevet endeligt opgjort i overensstemmelse med artikel 55 i [forordning nr. 1215/2012]?«

26. Starkinvest, den belgiske og den nederlandske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Starkinvest, den belgiske regering og Kommissionen deltog i retsmødet den 16. juni 2022.

IV. Bedømmelse

27. Med de præjudicielle spørgsmål ønskes det for det første oplyst, om en retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, er en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, og for det andet, om denne retsafgørelse falder ind under begrebet »retsafgørelse« som defineret i denne forordnings artikel 4, nr. 8).

28. Det vil være mere hensigtsmæssigt enten at behandle de præjudicielle spørgsmål i omvendt rækkefølge som foreslået af den belgiske regering eller at undersøge dem samlet som foreslået af den nederlandske regering. Jeg foretrækker det andet forslag.

29. Domstolens svar på de præjudicielle spørgsmål vil nemlig gøre det klart for den forelæggende ret, hvor omfattende en undersøgelse den skal foretage for at kunne udstede en kontosikringskendelse.

30. Det fremgår i denne henseende af artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, at en ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, skal undersøge, om betingelserne og kravene i denne forordning er opfyldt. Det skal i denne sammenhæng fremhæves, at de to præjudicielle spørgsmål vedrører det samme aspekt af denne undersøgelse, dvs. spørgsmålet om, hvorvidt en national ret, som er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, kan kontrollere eksistensen og størrelsen af det krav, som kreditor ønsker at sikre med den retsbevarende foranstaltning.

31. Henset til forordning nr. 655/2014 har besiddelsen af en »retsafgørelse« som omhandlet i denne forordnings artikel 4, nr. 8), hvilket er det tilfælde, der er genstand for det andet præjudicielle spørgsmål, i øvrigt – for så vidt angår dette aspekt af en behandlende rets undersøgelse – ikke væsentlig betydning for kreditors situation i forhold til situationen for en kreditor, som ikke er i besiddelse af nogen afgørelse. I henhold til den nævnte forordnings artikel 7, stk. 2, befinder kreditor sig nemlig kun i en anden situation, når vedkommende har opnået en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav«, hvilket er det tilfælde, der er genstand for det første præjudicielle spørgsmål.

32. Det må følgelig fastslås, at den forelæggende ret med sine to præjudicielle spørgsmål, der skal undersøges samlet, nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 skal fortolkes således, at en forkyndt retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, er en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, i denne bestemmelses forstand, hvilket indebærer, at den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, hvormed kreditor ønsker at sikre indfrielsen af kravet vedrørende denne tvangsbøde, ikke kan kontrollere dette kravs eksistens og størrelse.

A. De berørte parters synspunkter

33. Det er kun Starkinvest, der har anført, at de to præjudicielle spørgsmål skal besvares bekræftende.

34. Det fremgår af Starkinvests skriftlige bemærkninger til det første præjudicielle spørgsmål, at kravet i forbindelse med tvangsbøden er et »krav« som omhandlet i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014. Selskabet har gjort gældende, at tvangsbøden er let at bestemme og skyldes en begivenhed, som allerede har fundet sted, nemlig den manglende overholdelse af påbuddet om ophør i en bestemt periode, og at dommen af 6. januar 2015 gjorde dette beløb bestemmeligt.

35. Med hensyn til det andet præjudicielle spørgsmål har Starkinvest for det første anført, at en kontosikringskendelse ikke udgør en fuldbyrdelsesforanstaltning, men en retsbevarende foranstaltning, som har til formål at sikre, at den nationale retsafgørelse, der er truffet, kan fuldbyrdes effektivt på et senere tidspunkt. Efter dette selskabs opfattelse finder forordning nr. 655/2014 anvendelse i fasen forud for fuldbyrdelsen, og den kan ikke fortolkes i lyset af forordning nr. 1215/2012.

36. Starkinvest har for det andet gjort gældende, at det er materielt umuligt at anvende artikel 55 i forordning nr. 1215/2012 i den retsbevarende fase, eftersom kreditor efter belgisk ret ikke har adgang til klage eller retsmidler, som gør det muligt for den pågældende at opgøre en tvangsbøde.

37. Den nederlandske regering har tilkendegivet, at denne bestemmelse i henhold til artikel 48, litra b), i forordning nr. 655/2014 ikke berører anvendelsen af forordning nr. 1215/2012. Ifølge denne regering er den europæiske kontosikringskendelse ligeledes omfattet af anvendelsesområdet for den sidstnævnte forordning, som finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område. Den nederlandske regering har således anført, at for så vidt som der i forordning nr. 655/2014 henvises til en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, skal dette udtryk fortolkes under hensyntagen til artikel 55 i forordning nr. 1215/2012. Efter dens opfattelse følger det af denne fortolkning, at en retsafgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde for eventuelle fremtidige overtrædelser af et påbud om ophør, ikke er en sådan »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«.

38. Den belgiske regering har i sine skriftlige bemærkninger til det andet præjudicielle spørgsmål påpeget, at Domstolen allerede har præciseret, at et retsgrundlag skal være eksigibelt i den udstedende medlemsstat, for at den kreditor, der er i besiddelse af det, kan påberåbe sig artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 ( 11 ). Efter dens opfattelse bør denne præcisering imidlertid sammenholdes med artikel 39 og 55 i forordning nr. 1215/2012. Ifølge den belgiske regering er en retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af tvangsbøden i tilfælde af manglende opfyldelse af hovedforpligtelsen, når tvangsbøden ikke er blevet opgjort, ikke en »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 4, nr. 8), i forordning nr. 655/2014.

39. Med hensyn til det første præjudicielle spørgsmål har den belgiske regering tillige fremhævet, at tvangsbøden udgør en tillægssanktion i forhold til pålæggelsen af en hovedforpligtelse til at handle eller undlade at handle, hvis formål er at sikre opfyldelsen af denne hovedforpligtelse. Den manglende opfyldelse af den nævnte hovedforpligtelse er imidlertid en begivenhed, som pr. definition endnu ikke har fundet sted på tidspunktet for vedtagelsen af den afgørelse, hvorved en part pålægges betaling af tvangsbøden i tilfælde af manglende opfyldelse af hovedforpligtelsen.

40. Ifølge denne regering er en retsafgørelse, hvorefter der skal betales en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, i øvrigt ikke en retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kravet, eftersom den sag, der resulterede i denne retsafgørelse, ikke kan betragtes som en »sag, der har til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag for det underliggende krav«, som omhandlet i 13. betragtning til forordning nr. 655/2014. Den nævnte regering har nemlig anført, at hovedgenstanden for en dom, der ledsages af en tvangsbøde, ikke er den krævede tvangsbøde i sig selv, men forpligtelsen til at handle eller undlade at handle.

41. Kommissionen har uden at foreslå, at de præjudicielle spørgsmål behandles i omvendt rækkefølge, anført, at selv om en afgørelse, hvorved det pålægges debitor at betale en tvangsbøde, såfremt hovedforpligtelsen ikke opfyldes, er en »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 4, nr. 8), i forordning nr. 655/2014 (det andet præjudicielle spørgsmål), er en sådan retsafgørelse imidlertid ikke en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, som omhandlet i denne forordnings artikel 7, stk. 2 (det første præjudicielle spørgsmål).

B. Bedømmelse

1. Indledende bemærkninger

42. For at kreditor kan fritages for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om fumus boni juris, skal denne kreditor i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 have »en retsafgørelse […], der forpligter debitor til at indfri kreditors krav«. Det samme udtryk optræder i denne forordnings artikel 5 litra b).

43. For at kunne besvare de præjudicielle spørgsmål fyldestgørende skal det derfor afgøres, om kreditor har en retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors »krav«, når kreditor er i besiddelse af en retsafgørelse, hvori der fastsættes et grundbeløb for tvangsbøden for hver overtrædelse af et påbud om ophør, som er meddelt ved denne afgørelse.

44. Definitionen af begrebet »krav« i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014 synes at have givet anledning til usikkerhed hos den forelæggende ret ( 12 ).

45. Denne definition består af to dele, der vedrører to forskellige situationer, nemlig den situation, hvor et krav er »et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling« (definitionens første del), og den situation, hvor et krav er »et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret« (definitionens anden del).

46. Hvad for det første angår denne definitions første del skal det undersøges, om en retsafgørelse, hvori der fastsættes et grundbeløb for tvangsbøden for hver overtrædelse af et påbud om ophør, som er meddelt ved denne afgørelse, er en retsafgørelse, der forpligter debitor til at betale et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling.

47. Dette er efter min opfattelse ikke tilfældet i den foreliggende sag.

48. Det fremgår ikke af en retsafgørelse såsom dommen af 3. september 2013 eller dommen af 6. januar 2015, hvori der fastsættes et grundbeløb for en tvangsbøde, hvilket beløb debitor skal betale til kreditor. Det sidstnævnte beløb er ikke en gang kendt på tidspunktet for retsafgørelsens vedtagelse og afhænger af begivenheder, der ligger efter dette tidspunkt. Efter belgisk ret fastsættes det nævnte beløb derimod ud fra en fogeds konstateringer ( 13 ), efter at der er truffet en retsafgørelse.

49. Hvad for det andet angår den nævnte definitions anden del skal det undersøges, om det for at kunne fastslå, at kreditor har en retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, er tilstrækkeligt, at det beløb, som kreditor ønsker at sikre med en kontosikringskendelse, er »bestemmeligt« som omhandlet i anden del af definitionen i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014.

50. Det skal imidlertid først undersøges, om ordet »krav«, der indgår i udtrykket »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, også skal læses i sammenhæng med denne definitions anden del, hvorefter et krav er »et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret«.

51. Da Starkinvest og Kommissionen blev adspurgt herom i retsmødet, svarede de, at dette ord skal læses i sammenhæng med anden del af definitionen i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014 ( 14 ), hvorimod den belgiske regering svarede, at det nævnte ord alene skal læses i sammenhæng med denne definitions første del.

52. Det skal påpeges, at ordet »krav« optræder flere gange i forordning nr. 655/2014 og i forskellige sammenhænge.

53. Et begreb skal principielt tillægges samme betydning i den samme retsakt, uanset i hvilken sammenhæng den optræder i denne retsakt. Det kan ifølge denne logik lægges til grund, at de samme begreber, der anvendes i den samme EU-retsakt, har samme betydning ( 15 ).

54. Det skal herved påpeges, at en kontosikringskendelse, som det fremgår af artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 655/2014, gør det muligt at forhindre, at den efterfølgende fuldbyrdelse af et »krav« bringes i fare ( 16 ). En kontosikringskendelse skal som følge heraf altid vedrøre et »krav« som omhandlet i denne forordnings artikel 4, nr. 5), og begge dele af definitionen af dette begreb er fuldt ud anvendelige i denne sammenhæng.

55. Henset til kendetegnene ved et »krav« som defineret i anden del af definitionen af dette begreb er det imidlertid også tvivlsomt, at denne del af definitionen er relevant, når kreditor forsøger at påberåbe sig en retsafgørelse, hvori der fastsættes et grundbeløb for tvangsbøden, for at blive fritaget for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om fumus boni juris.

56. Disse kendetegn skal derfor undersøges i forhold til de krav, der er fastsat i forordning nr. 655/2014 for så vidt angår situationer, hvor kreditor er fritaget for forpligtelsen til at overbevise retten om fumus boni juris. Disse krav vedrører dels behovet for at præcisere størrelsen af det krav, som denne kreditor ønsker at sikre med en kontorsikringskendelse, i den retsafgørelse, som den nævnte kreditor har opnået, dels behovet for at opnå denne retsafgørelse i forbindelse med en sag, der vedrører dette krav.

2. Behovet for at præcisere størrelsen af det krav, som kreditor ønsker at sikre med en kontosikringskendelse

57. For at et krav på betaling udviser de kendetegn, der er angivet i anden del af definitionen af begrebet »krav« i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014, er det tilstrækkeligt, at dette krav vedrører betalingen af et »bestemmeligt« pengebeløb.

58. Som den belgiske regering argumenterede for i retsmødet, skal udtrykket »retsafgørelse, der kræver, at debitor betaler [kravet]«, og udtrykket »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, i henholdsvis artikel 5, litra b), og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 imidlertid sammenholdes med denne forordnings artikel 8, stk. 2, litra g), nr. ii).

59. I forlængelse af dette argument fremgår det af artikel 8, stk. 2, litra g), nr. ii), i forordning nr. 655/2014 ( 17 ), sammenholdt med 12. betragtning hertil ( 18 ), at kreditor kan anmode om, at der udstedes en kontosikringskendelse for »størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen« eller for »en del heraf«. Denne forordnings artikel 6, stk. 3, bestemmer endvidere, at »[h]vis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse […], ligger kompetencen til at udstede en kontosikringskendelse for det krav, der er fastsat i retsafgørelsen […], hos retterne i den medlemsstat, der har truffet retsafgørelsen […]« ( 19 ).

60. I denne retning skal en kreditor, som har et retsgrundlag, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, ifølge anvisningerne i den formular, der skal bruges ( 20 ), når der anmodes om en kontosikringskendelse ( 21 ), ifølge afsnit 8 i denne formular angive dette retsgrundlag samt det beløb, der skal sikres, hvilket enten er det beløb, der er oplyst i retsgrundlaget, dvs. »[h]ovedstol tilkendt i retsafgørelsen«, eller et lavere beløb ( 22 ). Det præciseres i øvrigt i den nævnte formular, at »[det beløb, for hvilket der anmodes om en kontosikringskendelse,] generelt bør være det beløb, der er fastsat i retsafgørelsen«.

61. I det foreliggende tilfælde er grundbeløbet for hver overtrædelse af påbuddet om ophør det eneste beløb, der er angivet i den retsafgørelse, som Starkinvest har påberåbt sig ( 23 ). Dette beløb, som svarer til et multiplum af grundbeløbet for en tvangsbøde for hver overtrædelse af påbuddet om ophør, og som dette selskab ønsker at sikre med en kontosikringskendelse, vil derfor nødvendigvis være højere end det beløb, der må anses for at være det, der er »fastsat« i retsafgørelsen. Det fremgår imidlertid af forordning nr. 655/2014, at der kan udstedes en kontosikringskendelse for størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen eller for et lavere beløb.

62. Hvorom alting er, er det beløb, der svarer til et multiplum af grundbeløbet for en tvangsbøde for hver overtrædelse af påbuddet om ophør, selv om det i teorien er »bestemmeligt«, ikke fastsat i den retsafgørelse, hvorved dette påbud blev meddelt. Dette beløb blev heller ikke tilkendt ved denne retsafgørelse og er ikke fastsat heri.

63. En retsafgørelse, som kreditor har til hensigt at påberåbe sig for i medfør af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 at blive fritaget for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om fumus boni juris, skal således ikke vedrøre et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, men et beløb, der er fastsat i denne afgørelse. Dette er imidlertid ikke tilfældet, når der er tale om en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, som er meddelt ved denne afgørelse.

3. Behovet for at opnå en retsafgørelse i forbindelse med en sag vedrørende et underliggende krav

64. Selv hvis det antages, at ordet »krav« i udtrykket »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, skal læses i sammenhæng med anden del af definitionen i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014, bør der tages hensyn til, at kravet ifølge denne del af definitionen skal vedrøre en »transaktion« eller en »begivenhed, som allerede har fundet sted«.

65. I retsmødet gjorde den belgiske regering gældende, at anden del af denne definition af ordet »krav« udelukkende kan omhandle krav, der følger af begivenheder såsom en »transaktion« eller en »begivenhed, som allerede har fundet sted«, forud for vedtagelsen af en retsafgørelse (et »krav[, der] kan indbringes for en ret«), som kreditor kan påberåbe sig for at blive fritaget for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om fumus boni juris.

66. Ser man på retslitteraturen, fremgår det, at anden del af den nævnte definition af et »krav« skal forstås således, at ordet »transaktion« sigter til aftaler eller forretningsaktiviteter, der kan medføre ansvar i kontraktforhold, hvorimod udtrykket »begivenhed, som har fundet sted«, sigter til strafbare handlinger, der medfører ansvar uden for kontrakt ( 24 ). Denne fortolkning understøttes af 12. betragtning til forordning nr. 655/2014, hvorefter »[e]n kontosikringskendelse bør kunne anvendes […] i forbindelse med krav, der endnu ikke er forfaldet til betaling, så længe de pågældende krav vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, og beløbet kan bestemmes, herunder krav om erstatning uden for kontrakt samt civilretlige krav på erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling« ( 25 ).

67. I denne henseende går en tvangsbøde for manglende overholdelse af et påbud om ophør, der er meddelt ved en retsafgørelse, ikke forud for denne afgørelse. Selve påbuddet om ophør blev nemlig meddelt ved den nævnte afgørelse. Dette indebærer som følge heraf, at den ret, der traf den pågældende retsafgørelse, ikke undersøgte de begivenheder, under hvilke denne tvangsbøde skal betales.

68. Jeg gør i denne sammenhæng opmærksom på, at der i artikel 5 i forordning nr. 655/2014 sondres mellem situationen for en kreditor, som skal overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om, at kreditors anmodning bør tages til følge, og situationen for en kreditor, som har et retsgrundlag, der fritager den pågældende for denne forpligtelse, idet den førstnævnte situation i denne bestemmelse beskrives som situationen for en kreditor, inden vedkommende »i en medlemsstat anlægger hovedsagen mod debitor«, og »på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen frem til retsafgørelsen« ( 26 ). Heraf følger, at kreditor skal have et retsgrundlag, der hidrører fra en sådan hovedsag, for at kunne befinde sig i den sidstnævnte situation.

69. Selv om begrebet »hovedsag« har en bred betydning ( 27 ), præciseres det imidlertid i 13. betragtning til forordning nr. 655/2014, at en sag skal have til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag for det underliggende krav for at falde ind under dette begreb ( 28 ).

70. Der skal således være tale om et krav, som er blevet undersøgt i forbindelse med hovedsagen, hvorefter der er taget stilling til grundlaget for dette krav, dvs. et krav, som allerede er blevet indbragt for en ret. Det er som følge heraf ikke tilstrækkeligt, at der som nævnt i anden del af definitionen af begrebet »krav« i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014 er tale om et krav, som kan indbringes for en ret. Dette er nemlig grunden til, at det ifølge logikken i denne forordnings artikel 7, stk. 2, ikke længere er nødvendigt at undersøge, om der er grundlag for det krav, der omfattet af et retsgrundlag, når kreditor allerede har opnået dette retsgrundlag.

71. Det fremgår i denne retning af retslitteraturen, hvori der henvises til præciseringen i 13. betragtning til forordning nr. 655/2014, at sager, der ikke har til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag, som forpligter debitor til at indfri det pengekrav, som kontosikringskendelsen skal beskytte, ikke falder ind under begrebet »hovedsag«. Ifølge denne fortolkning i retslitteraturen kan »foreløbige og sikrende retsmidler med henblik på bevisoptagelse, afgørelser om indefrysning af aktiver og tilsvarende nationale foranstaltninger såsom arrest efter fransksproget ret« derfor ikke henføres til dette begreb ( 29 ).

72. Desuden udgør en tvangsbøde, der pålægges i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, ikke et underliggende krav, som er omhandlet i en retsafgørelse, hvorved dette påbud meddeles.

73. Eftersom en tvangsbøde betales ved manglende overholdelse af et påbud om ophør, foreligger kravet nemlig ikke på tidspunktet for vedtagelsen af den retsafgørelse, hvori den er fastsat. Den ret, der har truffet denne retsafgørelse, har heller ikke undersøgt, hvorvidt der skal betales en tvangsbøde, og for hvilke overtrædelser. En tvangsbøde, der pålægges i tilfælde af manglende overholdelse af et påbud om ophør, udgør som følge heraf ikke et underliggende krav i den sag, hvor der er truffet en retsafgørelse om udstedelse af dette påbud ( 30 ). Kreditor kan derfor ikke påberåbe sig denne retsafgørelse for i medfør af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 at blive fritaget for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt anmodningen om en kontosikringskendelse, om, at kreditors krav vedrørende tvangsbøden opfylder betingelsen om fumus boni juris.

74. Denne fortolkning af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 understøttes af en systematisk og teleologisk fortolkning af denne forordning, hvoraf det følger, at den har til formål at sikre en balance mellem kreditors og debitors interesser.

4. Balancen mellem kreditors og debitors interesser

75. Som det bekræftes af 14. betragtning til forordning nr. 655/2014, bør betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse sikre en passende balance mellem kreditors interesse i at opnå en kontosikringskendelse og debitors interesse i at forhindre misbrug af denne kendelse. Det vil gøre det vanskeligt at sikre en sådan balance, hvis der anlægges en fortolkning om, at en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, er en »retsafgørelse […], der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014.

76. Som den forelæggende ret har anført, vil denne fortolkning medføre, at den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, hvormed kreditor ønsker at sikre det krav, der er forbundet med denne tvangsbøde, fratages enhver beføjelse til at kontrollere det påberåbte kravs karakter. Hvis kreditor forelægger tilstrækkelig dokumentation til, at en ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning, er denne ret forpligtet til at udstede den kontosikringskendelse, som denne kreditor har anmodet om.

77. I et sådant tilfælde kan debitor i øvrigt ikke foranledige en kontrol af det påberåbte kravs »karakter«.

78. Der er nemlig fastsat retsmidler mod kontosikringskendelsen og mod denne kendelses fuldbyrdelse i artikel 33 og 34 i forordning nr. 655/2014. Disse retsmidler er af udtømmende karakter. Debitor kan således ikke få kontosikringskendelsen tilbagekaldt i et søgsmål, der er baseret på nationale bestemmelser, eller med andre begrundelser end dem, der er angivet i denne forordning.

79. Forordning nr. 655/2014 giver ikke debitor mulighed for at gøre gældende, at det beløb, som kreditor søgte at sikre med en kontosikringskendelse, som var baseret på en retsafgørelse, der forpligtede debitor til at indfri dette krav, ikke var skyldigt.

80. Eftersom der ikke foreligger nogen retsafgørelse i hovedsagen, hvori det præciseres, at kreditor har ret til at kræve et multiplum af tvangsbødens grundbeløb, kan debitor ikke begære en sådan retsafgørelse ophævet i den udstedende medlemsstat, for dernæst at benytte sig af det retsmiddel, der er indført ved artikel 33, stk. 1, litra g), i forordning nr. 655/2014 ( 31 ).

81. Under disse omstændigheder kan kravet om, at tvangsbøden skal være opgjort, før der udstedes en kontosikringskendelse, være begrundet i hensynet til den passende balance, der skal være mellem kreditors og debitors interesser. Det bør fremhæves, at Domstolen har anvendt dette ræsonnement i en anden sammenhæng, hvor der var tale om en forordning, som i lighed med forordning nr. 655/2014 ikke indeholder en bestemmelse svarende til artikel 55 i forordning nr. 1215/2012 ( 32 ).

82. Jeg vil for fuldstændighedens skyld præcisere, at konklusionen om, at en forkyndt retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, ikke er en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, ikke fritager kreditor for forpligtelsen til at overbevise den ret, der er blevet forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om fumus boni juris, ikke indebærer, at denne retsafgørelse er helt uden relevans for kreditor.

83. Kreditor kan nemlig knytte den nævnte retsafgørelse som bilag til sin anmodning om en kontosikringskendelse og vedhæfte dokumenter, hvori en foged fastslår de pågældende overtrædelser af påbuddet om ophør, med henblik på at få den ret, der behandler kreditors anmodning, til at fastslå, at der er grundlag for den pågældendes krav vedrørende tvangsbøden.

V. Forslag til afgørelse

84. Henset til det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège, Belgien), som følger: »Artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en forkyndt retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, ikke er en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, i denne bestemmelses forstand, hvilket indebærer, at den ret, der er forelagt en anmodning om en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, hvormed kreditor ønsker at sikre indfrielsen af kravet vedrørende denne tvangsbøde, skal efterprøve dette kravs eksistens og størrelse.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15.5.2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område (EUT 2014, L 189, s. 59).

( 3 ) – Dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender) (C-555/18, EU:C:2019:937, præmis 40).

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).

( 5 ) – Moniteur belge af 31.10.1967.

( 6 ) – Det skal påpeges, at de relevante nationale bestemmelsers ordlyd ikke er gengivet i anmodningen om præjudiciel afgørelse. Denne ordlyd kan imidlertid ses i den belgiske regerings og Europa-Kommissionens skriftlige indlæg.

( 7 ) – Det fremgår af de berørte parters skriftlige indlæg, at den retssag, der lå til grund for disse afgørelser, ikke var blevet anlagt af Starkinvest. Starkinvests krav er nemlig modkrav, der blev fremsat i forbindelse med en sag, som de pågældende to selskaber havde anlagt mod Starkinvest og dets direktør. Disse to selskaber havde for retten i første instans nedlagt påstand om, at registreringen af de pågældende varemærker og andre logoer blev erklæret »ugyldig og retsstridig«, og at brugen af visse varemærker blev erklæret i strid med god markedspraksis. I forbindelse med disse modkrav anmodede Starkinvest og dets direktør navnlig om, at der blev fastslået en krænkelse af deres enerettigheder og deres ophavsrettigheder, at der blev nedlagt påbud om ophør af krænkelserne under trussel om tvangsbøder, og at de nævnte selskaber blev tilpligtet at betale erstatning.

( 8 ) – Det fremgår nærmere bestemt af de bilag, som Starkinvest har fremlagt, at retten i første instans fastsatte tvangsbøden til »1000 EUR for hver fastslået overtrædelse og for hver dags forsinkelse«, og at retten i anden instans fastsatte dette beløb til »2500 EUR for hver overtrædelse«. Den forelæggende ret har i anmodningen om præjudiciel afgørelse anført, at Starkinvest har støttet sit krav på de tvangsbøder, der blev fastsat i den dom, som retten i første instans afsagde.

( 9 ) – Jf. punkt 3 i dette forslag til afgørelse.

( 10 ) – Forordning nr. 1215/2012 fastsætter nemlig for det første i artikel 39, at »[e]n retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, og som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, skal være eksigibel i de øvrige medlemsstater, uden krav om en erklæring om eksigibilitet«, og for det andet i artikel 55, at »[r]etsafgørelser, der er afsagt i en medlemsstat, og hvorved der fastsættes en tvangsbøde, […] kun [er] eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvis bødens størrelse er endeligt fastsat af den oprindelige ret«.

( 11 ) – Dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender) (C-555/18, EU:C:2019:937).

( 12 ) – Jf. punkt 22 i dette forslag til afgørelse.

( 13 ) – Jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse.

( 14 ) – Det bør fremhæves, at første del af denne definition vedrører krav på betaling af et beløb, der er forfaldet til betaling, og anden del vedrører et beløb, der endnu ikke er forfaldet til betaling, hvilket fremgår af 12. betragtning til forordning nr. 655/2014. Selv om Starkinvest har anført, at den nævnte definitions anden del ligeledes er relevant, synes dette selskab imidlertid ikke at gøre gældende, at dets krav på betaling af et multiplum af tvangsbødens grundbeløb endnu ikke er forfaldet til betaling.

( 15 ) – Jf. i denne retning dom af 30.1.2019, Planta Tabak (C-220/17, EU:C:2019:76, præmis 67).

( 16 ) – I denne retning anvendes begrebet »krav« tilsvarende i artikel 4, nr. 6) og 7), i forordning nr. 655/2014 til at definere begreberne »kreditor« og »debitor« som henholdsvis en person, som anmoder om eller allerede har opnået en kontosikringskendelse, der vedrører et krav, og en person, mod hvem kreditor søger at opnå eller allerede har opnået en sådan kendelse, der vedrører et krav.

( 17 ) – Det fremgår af denne bestemmelse, at »hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, [skal anmodningen om en kontosikringskendelse indeholde oplysninger om] størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument eller en del heraf og eventuelle renter og omkostninger, der kan inddrives i henhold til artikel 15«. Min fremhævelse.

( 18 ) – Det præciseres i denne betragtnings tredje punktum, at »[e]n kreditor bør have mulighed for at anmode om, at en kontosikringskendelse udstedes på størrelsen af kravets hovedstol eller på et lavere beløb«.

( 19 ) – Min fremhævelse.

( 20 ) – Jf. G. Cuniberti og S. Migliorini, L’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires: commentaire du règlement UE no 655/2014. Belgique, France, Luxembourg, Legitech, 2021, s. 130.

( 21 ) – Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1823 af 10.10.2016 om udarbejdelse af de formularer, der er omhandlet i [forordning nr. 655/2014] (EUT 2016, L 283, s. 1).

( 22 ) – G. Cuniberti og S. Migliorini, op.cit., s. 137.

( 23 ) – Det bør for fuldstændighedens skyld fremhæves, at i henhold til belgisk lovgivning er det ud over grundbeløbet kun det beløb, ud over hvilket pålæggelsen af tvangsbøder ophører med at have virkning, der kan fastsættes i en sådan retsafgørelse (jf. punkt 11 i dette forslag til afgørelse). I retsmødet bekræftede den belgiske regering imidlertid, at de nationale retter ikke havde benyttet sig af denne mulighed under de faktiske omstændigheder i hovedsagen.

( 24 ) – M.L. Villamarín, »Article 4: Definition«, The European Account Preservation Order. A Commentary on Regulation (EU) No 655/2014, E. D’Alessandro og F. Gascón Inchausti (red.), 2022, s. 53 og 54.

( 25 ) – Min fremhævelse.

( 26 ) – Den førstnævnte situation beskrives i 11. betragtning til forordning nr. 655/2014 som situationen for en »kreditor, der ønsker at sikre fuldbyrdelsen af en senere retsafgørelse i hovedsagen forud for anlæggelsen af hovedsagen eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen«.

( 27 ) – Jf. dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender) (C-555/18, EU:C:2019:937, præmis 47).

( 28 ) – Det præciseres i andet og tredje punktum i 13. betragtning til forordning nr. 655/2014, at »[m]ed henblik på denne forordning bør begrebet hovedsag omfatte enhver sag, der har til formål at opnå et fuldbyrdelsesgrundlag for det underliggende krav, og vil eksempelvis omfatte hurtig retsforfølgning i sager om pengekrav og den franske »procédure de référé«. Hvis debitor er en forbruger med bopæl i en medlemsstat, ligger kompetencen til at udstede kendelsen udelukkende hos retterne i den pågældende medlemsstat«.

( 29 ) – G. Cuniberti og S. Migliorini, op.cit., s. 151 og 152.

( 30 ) – Det bør for fuldstændighedens skyld fremhæves, at den sag, hvori dommen af 3.9.2013 og dommen af 6.1.2015 blev afsagt, navnlig havde til formål at opnå et påbud om ophør og at få tilkendt erstatning. Jf. fodnote 7 til dette forslag til afgørelse.

( 31 ) – Artikel 33, stk. 1, litra g), i forordning nr. 655/2014 fastsætter, at »[e]fter anmodning fra debitor til den kompetente ret i den udstedende medlemsstat tilbagekaldes eller i givet fald ændres kontosikringskendelsen med den begrundelse, at […] retsafgørelsen i hovedsagen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument, hvis fuldbyrdelse kreditor søgte at sikre ved hjælp af kendelsen, er blevet ophævet eller efter omstændighederne annulleret«.

( 32 ) – Jf. i denne retning dom af 9.9.2015, Bohez (C-4/14, EU:C:2015:563, præmis 57), som vedrørte fuldbyrdelsen af en tvangsbøde, der var blevet pålagt af en belgisk ret i medfør af bestemmelser om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar.