RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE (Anden Afdeling)

3. marts 2016

Carlo De Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB)

og

Den Europæiske Unions Domstol

»Personalesag — ansatte i EIB — unionens ansvar uden for kontrakt — psykisk chikane — stiltiende tilskyndelse som følge af Unionens retsinstansers judicielle virksomhed — erstatning af det tab, der følger af den psykiske chikane — tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang — den retslige procedures urimeligt lange varighed — Personalerettens manglende kompetence — delvis henvisning af sagen til Den Europæiske Unions Ret«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige har nedlagt påstand for det første om annullation af afgørelsen af 8. december 2014 truffet af appeludvalget (herefter »appeludvalget«) om afslag på hans interne klage om annullation og ændring af hans bedømmelsesrapport for 2013, annullation af hans bedømmelsesrapport for 2013, annullation af afgørelsen truffet af Den Europæiske Investeringsbank (EIB eller herefter »banken«) om ikke at forfremme ham og annullation af retningslinjerne for bedømmelsesåret 2013. Carlo De Nicola har for det andet nedlagt påstand om, at det fastslås, at han har været udsat for chikane. Sagsøgeren har desuden nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Europæiske Union er ansvarlig »med den begrundelse, at den stiltiende tilskynder til chikane gennem de domme, som afsiges af Unionens retsinstanser, og at den tilsidesætter reglerne om en »retfærdig rettergang««. Endelig har sagsøgeren nedlagt påstand om, at EIB og Unionen tilpligtes solidarisk at erstatte det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som han angiveligt har lidt.

Udfald:

De erstatningspåstande, der er rettet mod Den Europæiske Union, repræsenteret ved Den Europæiske Unions Domstol, og som fremføres i forbindelse med dette søgsmål registreret som sag F-100/15, De Nicola mod EIB og Den Europæiske Unions Domstol, henvises til Den Europæiske Unions Ret. Sagsomkostningerne i forbindelse med disse påstande udsættes.

Sammendrag

Retslig procedure — fordeling af kompetencerne mellem Unionens forskellige retsinstanser — påstand om erstatning for en retslig procedures uretfærdige karakter og for denne procedures urimeligt lange varighed — Personaleretten inkompetent — henvisning til Retten

(Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1, og bilag I, art. 1 og art. 8, stk. 2)

Unionens domstolsordning, således som den på nuværende tidspunkt er fastsat i EUF-traktaten, statutten for Domstolen og afgørelse 2004/752/EF om oprettelse af en ret for EU-personalesager, indeholder en præcis afgrænsning af de respektive kompetencer for Domstolens tre retsinstanser, dvs. Domstolen, Den Europæiske Unions Ret og Personaleretten, således at en af disse tre retsinstansers kompetence til at træffe afgørelse i et søgsmål nødvendigvis udelukker de to øvriges kompetence.

Personaleretten er kompetent ratione materiae til at træffe afgørelse i en erstatningssag anlagt af en tjenestemand eller en anden ansat mod den institution, den pågældende er tilknyttet, når tvisten hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen. Til gengæld følger det af artikel 256, stk. 1, TEUF og af artikel 51, første afsnit, i statutten for Domstolen, at det alene er Den Europæiske Unions Ret, som har kompetence til som første instans at træffe afgørelse vedrørende erstatningssøgsmål indbragt af borgere, når disse søgsmål ikke udspringer af et ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til en institution.

En sådan fordeling af kompetencerne mellem Den Europæiske Unions Ret og Personaleretten, således som den følger af artikel 256 TEUF og af artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen, medfører nemlig en pligt til at undersøge det egentlige formål med en erstatningspåstand, herunder det retsgrundlag, denne hviler på, med henblik på at efterprøve, om den således afgrænsede tvist henhører under de gensidige rettigheder og pligter, som forbinder tjenestemanden eller den ansatte, på den ene side, og institutionen eller organet, hvor denne er ansat, på den anden side.

En erstatningspåstand, som er baseret på, at karakteren af de retslige procedurer for Unionens retsinstanser angiveligt er uretfærdig, og på, at disse angiveligt er urimeligt lange, falder således ikke ind under det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen, selv om det har forbindelse med en angivelig psykisk chikane fra den pågældende institutions side.

I denne forbindelse fastsætter artikel 8, stk. 2, i bilag I til statutten for Domstolen en særlig mekanisme i tilfælde af, at Personaleretten finder, at den ikke har kompetence med den begrundelse, at søgsmålet er omfattet af Domstolens eller Den Europæiske Unions Rets kompetence. Frem for at overlade følgerne af en erklæring om inkompetence til parterne, som i givet fald ville indgive appel, bestemmer artikel 8, stk. 2, i nævnte bilag, at sagen skal henvises til den af Unionens retsinstanser, der anses for kompetent.

(jf. præmis 14, 16 og 18-21)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 10. september 2015, Fornyet prøvelse Missir Mamachi di Lusignano mod Kommissionen, C-417/14 RX-II, EU:C:2015:588, præmis 38, 41 og 56

Den Europæiske Unions Ret: kendelse af 12. juni 2012, Strack mod Kommissionen, T-65/12 P, EU:T:2012:285, præmis 12, og af 9. januar 2015, Marcuccio mod Den Europæiske Union, T-409/14, EU:T:2015:18, præmis 58

Personaleretten: kendelse af 7. december 2011, Strack mod Kommissionen, F-44/05 RENV, EU:F:2011:191, præmis 8