ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Denne forordnings artikel 5 med overskriften »Indledning af undersøgelser« bestemmer:

»1. Generaldirektøren kan indlede en undersøgelse, når der er en tilstrækkeligt begrundet mistanke, som også kan være baseret på oplysninger fra en tredjepart eller på anonyme oplysninger, om, at der foreligger svig, korruption eller andre ulovlige aktiviteter, der skader Unionens finansielle interesser. Generaldirektørens beslutning om, hvorvidt der skal indledes en undersøgelse, skal tages under hensyn til, hvad der prioriteres i [OLAF’s] politik på undersøgelsesområdet og dets årlige forvaltningsplan, jf. artikel 17, stk. 5. Ved denne beslutning skal der ligeledes tages hensyn til, at [OLAF’s] ressourcer skal anvendes effektivt, og at de midler, der anvendes, skal stå i et rimeligt forhold til formålet. Hvad angår interne undersøgelser tages der særligt hensyn til, hvilken institution eller hvilket organ, kontor eller agentur der har bedst mulighed for at gennemføre dem på grundlag af bl.a. følgende: arten af de faktuelle oplysninger, de faktiske eller potentielle økonomiske konsekvenser af sagen og sandsynligheden for en eventuel retslig opfølgning.

2. Eksterne undersøgelser indledes på grundlag af en beslutning truffet af generaldirektøren, som handler på eget initiativ eller efter anmodning fra en berørt medlemsstat eller fra en EU-institution eller et EU-organ, ‑kontor eller ‑agentur.

Interne undersøgelser indledes på grundlag af en beslutning truffet af generaldirektøren, som handler på eget initiativ eller efter anmodning fra den institution eller fra det organ, kontor eller agentur, hvor undersøgelsen skal foretages, eller fra en medlemsstat.

[…]

4. Beslutningen om, hvorvidt der skal indledes en undersøgelse eller ej, træffes senest to måneder efter, at [OLAF] har modtaget en anmodning som omhandlet i stk. 2. Beslutningen meddeles straks den medlemsstat, den institution eller det organ, kontor eller agentur, der har fremsat anmodningen. En beslutning om ikke at indlede en undersøgelse skal begrundes. Såfremt [OLAF] ved udløbet af denne frist på to måneder ikke har taget en beslutning, anses [OLAF] for at have besluttet ikke at indlede en undersøgelse.

Når en tjenestemand, øvrig ansat, et medlem af en institution eller et organ, leder af et kontor eller agentur eller personalemedlemmer, der handler i overensstemmelse med artikel 22a i tjenestemandsvedtægten, giver [OLAF] oplysninger om en mistanke om svig eller uregelmæssigheder, giver [OLAF] vedkommende meddelelse om, hvorvidt det har besluttet at indlede en undersøgelse af de pågældende forhold eller ej.

[…]«
21

Den Slovakiske Republik har afvist Kommissionens argumentation, som den finder ulogisk og forvirrende. Det følger af direktiv 2002/49, at de handlingsplaner, som denne medlemsstat var forpligtet til at udarbejde for 16 større jernbaner og for 445 større veje inden den 18. juli 2013, skulle støttes på oplysninger fra 2011 og omfatte foranstaltninger for 2013 til 2018. Den Slovakiske Republik har efterfølgende opfyldt denne forpligtelse. De krav, som Kommissionen har formuleret i replikken, svarer i praksis til, at Den Slovakiske Republik skal afholde sig fra – i hvert fald efterfølgende – at opfylde den forpligtelse, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2002/49, og som er genstand for nærværende søgsmål, samtidig med at Den Slovakiske Republik pålægges at opfylde en anden forpligtelse, nemlig den i artikel 8, stk. 5, i direktiv 2002/49 fastsatte forpligtelse, idet denne medlemsstats manglende overholdelse heraf ikke har været genstand for noget søgsmål mod denne. Kommissionens argumenter indebærer med andre ord, at en medlemsstat, som ikke opfylder sine forpligtelser inden for den frist, der er fastsat i dette direktiv, aldrig har mulighed for at opfylde disse forpligtelser.
9

Artikel 6 i legge n. 9, Norme per l’attuazione del nuovo Piano energetico nazionale: aspetti istituzionali, centrali idroelettriche ed elettrodotti, idrocarburi e geotermia, autoproduzione e disposizioni fiscali (lov nr. 9 om regler for gennemførelsen af den nye nationale energiplan: institutionelle aspekter, hydroelektriske kraftværker og elektricitets-, kulbrinte- og geotermiske linjer, selvproduktion samt fiskale bestemmelser), af 9. januar 1991, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (almindeligt tillæg til GURI nr. 13 af 16.1.1911, herefter »lov nr. 9/1991«), foreskriver: »1. Efterforskningstilladelsen meddeles ved dekret fra ministeren for industri, handel og håndværk, efter høring af det tekniske udvalg for kulbrinter og geotermi […] og i samråd, for de respektive kompetenceområder, med miljøministeren og handelsflådeministeren for så vidt angår kravene til udøvelse af virksomhed på det maritime område, på søterritoriet og på kontinentalsoklen. 2. Det af efterforskningstilladelsen omfattede område skal være egnet til at muliggøre en rationel styring af efterforskningsprogrammet og må under alle omstændigheder ikke overstige 750 km2; det af tilladelsen omfattede område kan inkludere tilstødende fastlands- og havområder. 3. Hvis ministeren for industri, handel og håndværk vurderer, at det område, for hvilket der ansøges om tilladelse, ikke har en tilstrækkelig størrelse og en rationel udformning i relation til de optimale formål med efterforskningen, kan ministeren beslutte ikke at give efterforskningstilladelsen, før det omhandlede område kan sammenlægges med tilstødende områder. 4. Tilladelsen er gyldig i seks år. 5. Indehaveren af tilladelsen har ret til to efterfølgende forlængelser med tre år hver, hvis han har opfyldt de forpligtelser, der følger af tilladelsen. 6. Indehaveren af tilladelsen kan indrømmes en yderligere forlængelse, såfremt der ved tilladelsens endelige udløb fortsat er boringsarbejde eller produktionstests i gang på grund af forhold uden tilknytning til hans passivitet, uagtsomhed eller uduelighed. Der gives forlængelse for den tid, der er nødvendig for færdiggørelsen af arbejderne, og under alle omstændigheder for en periode på ikke over et år. Det detaljerede tekniske og finansielle program for den nye arbejdsperiode godkendes ved dekretet om forlængelse.«
Artikel 1, stk. 1, fjerde afsnit, og artikel 1, stk. 3, i direktiv 92/13 bestemmer som følger:

»1. […]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der er omfattet af [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2014/25/EU [af 26. februar 2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF (EUT 2014, L 94, s. 243)] eller [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2014/23/EU [af 26. februar 2014 om tildeling af koncessionskontrakter], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende enheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2 til 2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med EU-retten vedrørende offentlige udbud eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
12

Bezirksgericht Schwechat (distrikdomstolen i Schwechat) tog Airhelps påstand til følge med den begrundelse, at det klart fremgik af ordlyden af forordning nr. 261/2004, at der i forbindelse med forordningens artikel 5, stk. 1, litra c), nr. iii), skulle foretages en sammenligning af det planlagte ankomsttidspunkt for den oprindeligt reserverede flyvning og det tidspunkt, hvor den omlagte flyvning faktisk nåede det endelige bestemmelsessted. Denne ret udledte heraf, at et luftfartsselskab kun er fritaget for at betale kompensation i henhold til forordningens artikel 7, hvis passageren faktisk ankom til sit endelige bestemmelsessted via den omlagte flyvning med en maksimal forsinkelse på to timer i forhold til det planlagte ankomsttidspunkt for den oprindeligt reserverede flyvning. Retten behandlede imidlertid ikke spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelserne i forordning nr. 261/2004 fandt anvendelse på den sag, der var indbragt for den.
38

I anden omgang gav Retten i den appellerede doms præmis 65-68 og 79 ikke nogen overbevisende begrundelse til støtte for den fortolkning, som den anlagde. For det første betyder den manglende udtrykkelige henvisning i artikel 3, stk. 4, i forordning 2016/1036 til denne forordnings artikel 5, stk. 7, ikke, at disse bestemmelser ikke kan læses under ét. For det andet er den omstændighed, at denne forordnings artikel 5, stk. 7, finder anvendelse på tidspunktet for indledningen af undersøgelsen, mens forordningens artikel 3, stk. 4, finder anvendelse ved selve denne undersøgelse, ikke en tilstrækkelig begrundelse for at afvise en sammenhængende fortolkning af disse to bestemmelser. Det er i denne forbindelse logisk, at de samme regler finder anvendelse på disse to stadier af proceduren, hvilket er tilfældet med andre bestemmelser i samme forordning. For det tredje er Kommissionens vide skønsbeføjelser på området for den fælles handelspolitik uden relevans for afgørelsen af, om importen fra et givent land overstiger tærsklen på 1%, idet dette spørgsmål kræver et todelt svar. For det fjerde er de eksempler på indførsler, der overstiger en markedsandel på 1%, som Retten støttede sig på i den appellerede doms præmis 79, ikke relevante for fortolkningen af artikel 3, stk. 4, i forordning 2016/1036.
63

Uden at det berører den forelæggende rets bedømmelse af disse forskellige forhold, er det muligt at anføre, at det ved en simpel læsning af anmodningen om præjudiciel afgørelse fremgår, at det retsforhold, der ligger til grund for de omtvistede debetnotaer, for det første udgøres af aftalen af 2008, at tjenesteyderens vederlag for det andet synes at svare til disse debetnotaer, og at de tjenesteydelser, som Suzlon Wind Energy Portugal har leveret til Suzlon Energy Indien – dvs. navnlig bistand ydet i forbindelse med reparationen eller udskiftningen af de mangelfulde vinger – for det tredje opfylder definitionen af »den individualiserede ydelse, som leveres til modtageren«.
14

Dette direktivs artikel 24 bestemmer følgende: »1. Medlemsstaterne må ikke af hensyn vedrørende aspekter, der er omfattet af dette direktiv, jf. dog denne artikels stk. 2 og 3, forbyde eller begrænse markedsføringen af tobak eller relaterede produkter, der er i overensstemmelse med dette direktiv. 2. Dette direktiv berører ikke en medlemsstats ret til at opretholde eller indføre yderligere krav, som finder anvendelse på alle produkter, der markedsføres i medlemsstaten, i forbindelse med standardiseringen af tobaksvarers emballage, når det er berettiget af hensyn til folkesundheden, idet der tages hensyn til det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, der sikres med dette direktiv. Sådanne foranstaltninger skal stå i rimeligt forhold til målet og må ikke udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne. Disse foranstaltninger meddeles til Kommissionen sammen med begrundelsen for at opretholde eller indføre dem. 3. En medlemsstat kan også forbyde en bestemt kategori af tobaksvarer eller relaterede produkter på grund af de særlige forhold i den pågældende medlemsstat, hvis bestemmelserne er berettiget på grund af behovet for at beskytte folkesundheden, idet der tages hensyn til det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, der sikres med dette direktiv. Sådanne nationale bestemmelser meddeles til Kommissionen sammen med begrundelsen for at indføre dem. Kommissionen godkender eller forkaster inden for seks måneder efter at have modtaget meddelelsen omhandlet i dette stykke de nationale bestemmelser efter, under hensyntagen til det høje sundhedsbeskyttelsesniveau, der sikres med dette direktiv, at have efterprøvet, hvorvidt de er begrundede, nødvendige og står i rimeligt forhold til målet, og om de er et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne. Hvis Kommissionen ikke har truffet nogen afgørelse inden for denne periode på seks måneder, betragtes de nationale bestemmelser som godkendt.«
32

Artikel 33, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 er derimod ikke til hinder for, at en medlemsstat udøver den i denne bestemmelse fastsatte mulighed for at afvise en ansøgning om tildeling af flygtningestatus med den begrundelse, at en anden medlemsstat allerede har indrømmet ansøgeren international beskyttelse, når de forventelige levevilkår, som nævnte ansøger vil leve under i sin egenskab af person med international beskyttelsesstatus i denne anden medlemsstat, ikke udsætter den pågældende for en alvorlig risiko for at blive underkastet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4. Den omstændighed, at personer med en sådan beskyttelse ikke i den nævnte medlemsstat modtager nogen form for eksistenssikrende ydelser eller alene modtager sådanne ydelser i væsentligt begrænset omfang i forhold til andre medlemsstater, uden at de imidlertid behandles anderledes end denne medlemsstats statsborgere, gør det ikke muligt at fastslå, at nævnte artikel 4 er blevet tilsidesat, medmindre den pågældende ansøger som følge af sin særlige sårbarhed og af grunde, der er uafhængige af den pågældendes vilje og personlige valg, befinder sig i en situation med alvorlige materielle afsavn, der ikke gør det muligt for vedkommende at dække sine mest basale behov, såsom behovet for at brødføde sig, vaske sig og have en bopæl, og som vil udgøre et indgreb i personens fysiske eller mentale tilstand eller stille personen i en dårlig forfatning, der er i strid med den menneskelige værdighed (jf. i denne retning dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl., C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 89, 90 og 101).
28

Det følger i denne forbindelse af fast retspraksis, at foranstaltninger, der er truffet af en medlemsstat, og som har til formål eller til følge at behandle varer fra andre medlemsstater mindre gunstigt, samt enhver anden foranstaltning, der hindrer varer med oprindelse i andre medlemsstater adgang til markedet i en medlemsstat, medmindre de objektivt set kan begrundes i et af de almene hensyn, der er opregnet i artikel 36 TEUF eller af et tvingende alment hensyn, skal anses for foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner, der er forbudt i henhold til artikel 34 TEUF. I begge tilfælde skal de nationale foranstaltninger være egnede til at sikre det forfulgte formål og må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet (jf. i denne retning dom af 10.2.2009, Kommissionen mod Italien, C-110/05, EU:C:2009:66, præmis 37 og 59 og den deri nævnte retspraksis).
39

Ifølge artikel 5 i direktiv 2000/78 foretages der med henblik på at sikre, at princippet om ligebehandling af handicappede overholdes, tilpasninger i rimeligt omfang. Arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en handicappet adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller have fremgang i beskæftigelse eller for at give en person med handicap adgang til uddannelse, medmindre sådanne foranstaltninger pålægger en uforholdsmæssig stor byrde for arbejdsgiveren.
45

Hvad for det andet angår effektivitetsprincippet skal det fremhæves, at medlemsstaterne har ansvaret for i hvert enkelt tilfælde at sikre en effektiv beskyttelse af de rettigheder, der er tillagt ved EU-retten, og navnlig til at sikre iagttagelse af dels princippet om, at adressater for afgørelser, som i væsentlig grad påvirker disses interesser, skal have mulighed for at kunne fremsætte deres synspunkter med hensyn til de forhold, som myndighederne påtænker at lægge til grund for deres afgørelse, dels enhver persons ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, som fastsat i chartrets artikel 47, stk. 2 (jf. i denne retning dom af 14.9.2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C-628/15, EU:C:2017:687, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis, og af 9.11.2017, Ispas, C-298/16, EU:C:2017:843, præmis 31).
40

I det foreliggende tilfælde kan EU-lovgiver ikke bebrejdes delvist at have baseret sig på kriteriet om sagsøgerens nationalitet for så vidt angår anvendelsen af kompetencereglen om sagsøgerværneting (forum actoris) med henblik på at lette afgørelsen om fastlæggelse af den reelle tilknytning til den medlemsstat, hvis retter udøver kompetencen til at træffe afgørelse om opløsning af det pågældende ægteskab, ved at gøre antagelsen til realitetsbehandling af en sag om opløsning af ægteskabet, når sagsøgeren er statsborger i denne medlemsstat, betinget af, at der er tilbagelagt en kortere opholdsperiode end den, der kræves af en sagsøger, som ikke er statsborger i den nævnte medlemsstat.
53

Det bemærkes, at momsdirektivets artikel 167a blev indsat i momsdirektivet med det formål at gøre det muligt for medlemsstaterne at indføre en undtagelse vedrørende det tidspunkt, hvor fradragsretten kan udøves, for afgiftspligtige personer, der angiver momsen under en valgfri kasseregnskabsordning, der forenkler afgiftsbetalingen for mindre virksomheder (dom af 16.5.2013, TNT Express Worldwide (Poland), C-169/12, EU:C:2013:314, præmis 34).
45

Hvad angår artikel 9, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2241/87 af 23. juli 1987 om fastsættelse af visse foranstaltninger til kontrol af fiskeri (EFT 1987, L 207, s. 1), hvorefter medlemsstaterne dels skal drage omsorg for, at alle landinger af bestande eller grupper af bestande, der er undergivet TAC eller kvoter, bliver registreret, dels skal give Kommissionen meddelelse om disse oplysninger, har Domstolen allerede fastslået, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den alene fastsætter en forpligtelse til inden for de fastsatte frister at fremsende de data, som medlemsstaterne har indsamlet. Medlemsstaterne skal derimod også påse, at de meddelte data er korrekte. Domstolen forkastede følgelig den omhandlede medlemsstats argumentation, hvorefter den nævnte bestemmelse alene fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at meddele de oplysninger, der fremgår af logbøgerne, uden at efterprøve deres rigtighed (jf. i denne retning dom af 14.11.2002, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, C-454/99, EU:C:2002:652, præmis 47 og 48).
47

Det tredje spørgsmål skal følgelig besvares med, at princippet om afgiftsneutralitet skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at national ret udelukker, at levering af træflis kan være omfattet af den nedsatte momssats, selv om andre former for træ til brændsel er omfattet heraf, forudsat at træflis i gennemsnitsforbrugerens bevidsthed ikke kan substitueres med disse andre former for træ til brændsel, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
4

Artikel 72 i direktiv 2014/24 med overskriften »Ændring af kontrakter i deres løbetid« bestemmer: »1. Kontrakter og rammeaftaler kan ændres uden en ny udbudsprocedure i overensstemmelse med [dette] direktiv i følgende tilfælde: […] d) såfremt en ny entreprenør erstatter den, som den ordregivende myndighed oprindelig havde tildelt kontrakten som følge af enten: i) en utvetydig revisionsklausul eller ‑mulighed i overensstemmelse med litra a) ii) en universel eller delvis efterfølgelse af en anden økonomisk aktør, der opfylder de kriterier for kvalitativ udvælgelse, der var gældende for den oprindelige entreprenør, efter omstrukturering af virksomhed, herunder overtagelser, fusioner, erhvervelser eller insolvens, såfremt dette ikke medfører andre væsentlige ændringer af kontrakten og ikke har til formål at omgå anvendelsen af dette direktiv eller iii) at den ordregivende myndighed selv påtager sig hovedentreprenørens forpligtelser over for underentreprenørerne, når denne mulighed gives i den nationale lovgivning i medfør af artikel 71 e) såfremt ændringerne uanset deres værdi ikke er væsentlige som defineret i stk. 4. […] 4. En ændring af en kontrakt eller en rammeaftale i dens løbetid anses for at være væsentlig i medfør af stk. 1, litra e), hvis ændringen bevirker, at kontraktens eller rammeaftalens karakter er væsentligt forskellig fra den oprindelige kontrakt. Med forbehold af stk. 1 og 2 anses en ændring under alle omstændigheder for at være væsentlig, såfremt en eller flere af følgende betingelser er opfyldt: a) [Æ]ndringen indfører betingelser, som ville have givet mulighed for at give andre ansøgere end de oprindeligt udvalgte adgang eller for at acceptere et andet tilbud end det oprindeligt accepterede, eller som ville have tiltrukket yderligere deltagere i udbudsproceduren. b) [Æ]ndringen ændrer kontraktens eller rammeaftalens økonomiske balance til entreprenørens fordel på en måde, som den oprindelige kontrakt eller rammeaftale ikke gav mulighed for. c) [Æ]ndringen medfører en betydelig udvidelse af kontraktens eller rammeaftalens anvendelsesområde. d) [S]åfremt en ny entreprenør erstatter den, som den ordregivende myndighed oprindelig havde tildelt kontrakten, i andre tilfælde end dem, der er nævnt i stk. 1, litra d). […]«
Artikel 16 i direktiv 2017/1132 med overskriften »Offentliggørelse i registret« bestemmer i stk. 3 og 5-7:

»3. Alle dokumenter og oplysninger, der i henhold til artikel 14 skal gøres offentligt tilgængelige, skal henlægges i aktmappen eller indføres i registret; grundlaget for indførelsen i registret skal altid fremgå af aktmappen.

[…]

5. De i stk. 3 omhandlede dokumenter og oplysninger skal bekendtgøres i den dertil af medlemsstaten bestemte nationale offentlige tidende enten i form af en fuldstændig gengivelse eller gengivelse i uddrag eller i form af en henvisning til, at dokumentet er henlagt i aktmappen eller er indført i registret. Den nationale offentlige tidende, som medlemsstaterne har bestemt dertil, kan være elektronisk.

[…]

6. Dokumenter og oplysninger kan af selskabet først påberåbes over for tredjemand efter den i stk. 5 nævnte offentliggørelse, medmindre selskabet godtgør, at tredjemand kendte dokumentet eller oplysningen.

Disse dokumenter eller oplysninger kan imidlertid ikke gøres gældende over for tredjemand for så vidt angår handlinger, der er foretaget inden den sekstende dag efter dagen for offentliggørelsen, dersom tredjemand godtgør, at han ikke kunne have haft kendskab hertil.

7. Medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger for at hindre uoverensstemmelse mellem indholdet af bekendtgørelsen i henhold til stk. 5 og indholdet af registret eller aktmappen.

I tilfælde af uoverensstemmelse kan den tekst, der er offentliggjort i henhold til stk. 5, imidlertid ikke påberåbes over for tredjemand. Denne kan dog påberåbe sig den offentliggjorte tekst, medmindre selskabet godtgør, at tredjemand havde kendskab til det i aktmappen henlagte eller i registret indførte dokument.

I øvrigt kan tredjemand altid påberåbe sig dokumenter eller oplysninger, for hvilke offentliggørelsesformaliteterne endnu ikke er gennemført, medmindre dokumenterne eller oplysningerne på grund af manglende offentliggørelse endnu er uden virkning.«