ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Habitatdirektivets artikel 4, stk. 1 og 2, bestemmer: »1. På grundlag af kriterierne i bilag III (etape 1) og de relevante videnskabelige oplysninger foreslår hver medlemsstat en liste over lokaliteter, og det oplyses, hvilke naturtyper efter bilag I og hvilke naturligt hjemmehørende arter efter bilag II der findes på disse lokaliteter. For dyrearter, der lever inden for store områder, svarer disse lokaliteter til steder inden for disse arters naturlige udbredelsesområde, som frembyder de fysiske eller biologiske elementer, der er væsentlige for deres liv og reproduktion. For akvatiske arter, som lever inden for store områder, foreslås disse lokaliteter kun, hvis det er muligt klart at udpege et område, som frembyder de fysiske og biologiske elementer, der er afgørende for arternes liv og reproduktion. [...] Listen sendes til Kommissionen inden tre år efter direktivets meddelelse sammen med oplysninger om hver lokalitet. [...] 2. På grundlag af kriterierne i bilag III (etape 2) [...] opstiller Kommissionen i forståelse med hver af medlemsstaterne og på grundlag af medlemsstaternes lister et udkast til en liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning, hvoraf det fremgår, på hvilke lokaliteter der findes en eller flere prioriterede naturtyper, eller hvor der lever en eller flere prioriterede arter. [...] Den liste over lokaliteter, der er udvalgt som lokaliteter af fællesskabsbetydning, og som viser lokaliteter med en eller flere prioriterede naturtyper eller en eller flere prioriterede arter, vedtages af Kommissionen efter fremgangsmåden i artikel 21.«
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 8. marts 2012 – Kommissionen mod Frankrig

(Sag C-596/10)

»Traktatbrud – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – anvendelse af en nedsat momssats på virksomhed med enhovede dyr, navnlig heste«

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftssats – medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser (Rådets direktiv 2006/112, art. 96-99 og bilag III, punkt 1 og 11) (jf. præmis 46, 47, 76 og 80 samt domskonkl.)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftssats – medlemsstaternes mulighed for midlertidigt at anvende en reduceret sats – betingelser (Rådets direktiv 2006/112, art. 99 og 110) (jf. præmis 74, 75 og 77)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 96-99 i og bilag III til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1) – anvendelse af en nedsat momssats på virksomhed med enhovede dyr, navnlig heste.

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 96-99 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med bilag III til direktivet, idet den anvender en nedsat merværdiafgiftssats på virksomhed med enhovede dyr, navnlig heste, når de ikke normalt er bestemt til tilberedning af levnedsmidler eller anvendelse i landbrugsproduktionen.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.
66

I den foreliggende sag opfylder Kommissionens andet klagepunkt ikke disse krav. Ved dette klagepunkt foreholder Kommissionen nemlig således Den Portugisiske Republik at foretage en væsentlig negativ kompensation for de manglende egne indtægter for Den Europæiske Union hidrørende fra moms. I fremstillingen af sine anbringender har Kommissionen imidlertid begrænset sig til at angive, at i tilfælde af, at det fastslås, at der foreligger en tilsidesættelse af momsdirektivet, der indebærer en samlet nedsættelse af de egne indtægter for Unionen, vil den have krav på at modtage det samlede beløb for de pågældende egne indtægter med tillæg af morarente. Kommissionen har således undladt at forklare, præcis hvilken forpligtelse der påhvilede denne medlemsstat, som den undlod at opfylde ved at foretage en sådan kompensation. Kommissionen har desuden i sin stævning medgivet, at »genstanden for det foreliggende traktatbrudssøgsmål [ikke] er at undersøge, i hvilket omfang Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser med hensyn til opkrævning af egne indtægter«, hvorved den således modsiger det andet klagepunkt, som den har gjort gældende for Domstolen.
De nævnte sammenholdte bestemmelser skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, der gør det muligt for denne inden for sit område at nægte at anerkende et kørekort, der er udstedt i en anden medlemsstat, når det på grundlag af uanfægtelige oplysninger hidrørende fra den udstedende medlemsstat godtgøres, at kørekortindehaveren på tidspunktet for udstedelsen af dette kørekort ikke opfyldte det i artikel 7, stk. 1, litra b), i direktiv 91/439 og i artikel 7, stk. 1, litra e), i direktiv 2006/126 fastsatte krav om sædvanlig bopæl. I denne henseende kan den omstændighed, at den udstedende medlemsstat ikke fremsender disse oplysninger til værtsmedlemsstatens kompetente myndigheder direkte, men udelukkende indirekte i form af en meddelelse fra tredjemand, ikke i sig selv udelukke, at disse oplysninger kan anses for at hidrøre fra den udstedende medlemsstat, for så vidt som de stammer fra en af den sidstnævnte medlemsstats myndigheder.

Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om oplysninger, der er opnået under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, kan kvalificeres som oplysninger, der hidrører fra den udstedende medlemsstat, og i givet fald bedømme de nævnte oplysninger og vurdere, ved at tage hensyn til samtlige omstændigheder i den sag, der verserer for den, om de udgør uanfægtelige oplysninger, som attesterer, at indehaveren af kørekortet ikke havde sædvanlig bopæl på den sidstnævnte stats område på tidspunktet for udstedelsen af sit kørekort.
51

Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at EU-retten skal fortolkes således, at det tilkommer medlemsstaterne at definere begrebet »[…]ansatte, der har en ansættelseskontrakt eller et ansættelsesforhold« i § 2, stk. 1, i rammeaftalen om deltidsarbejde, og bl.a. at fastsætte, om dommere er omfattet af dette begreb, under forudsætning af at denne personkategori ikke herved vilkårligt udelukkes fra den beskyttelse, der er indeholdt i direktiv 97/81 og rammeaftalen. En udelukkelse fra beskyttelsen er kun tilladt, såfremt det forhold, der forener dommerne og Ministry of Justice, i kraft af sin art adskiller sig væsentligt fra det forhold, som forbinder ansatte, der i henhold til national ret henhører under kategorien arbejdstagere, med deres arbejdsgivere.
Direktivets artikel 16 bestemmer:

»1. Når der for en given vare ikke foreligger tekniske specifikationer i artikel 4, anser bestemmelsesmedlemsstaten efter anmodning i hvert enkelt tilfælde varen for at være i overensstemmelse med gældende nationale bestemmelser, når den har opnået et tilfredsstillende resultat ved afprøvninger og kontroller, der er udført af et autoriseret organ i oprindelsesmedlemsstaten efter metoder, som er gældende i bestemmelsesmedlemsstaten eller af denne anerkendes som ækvivalente.

2. Oprindelsesmedlemsstaten meddeler bestemmelsesmedlemsstaten, efter hvis bestemmelser afprøvning og kontrol skal udføres, hvilket organ den agter at autorisere hertil. Bestemmelsesmedlemsstaten og oprindelsesmedlemsstaten stiller alle fornødne oplysninger til rådighed for hinanden. Efter at de har udvekslet oplysninger, godkender oprindelsesmedlemsstaten det udpegede organ. Har en medlemsstat betænkeligheder, skal den begrunde disse og underrette Kommissionen.

3. Medlemsstaterne sørger for, at de udpegede organer yder hinanden al nødvendig bistand.

4. Konstaterer en medlemsstat, at et autoriseret organ ikke gennemfører afprøvninger og kontroller korrekt efter dens nationale bestemmelser, meddeler den dette til den medlemsstat, hvor organet er autoriseret. Medlemsstaten underretter inden for en passende frist den meddelende medlemsstat om de foranstaltninger, der er blevet truffet. Hvis den meddelende medlemsstat ikke anser de trufne foranstaltninger for tilstrækkelige, kan den forbyde markedsføringen og ibrugtagningen af den pågældende vare eller stille særlige betingelser herfor. Den underretter den anden medlemsstat og Kommissionen herom.«
43

Domstolen har i øvrigt fastslået, at det grundlæggende princip om momsens neutralitet kræver, at der indrømmes fradrag for indgående moms, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse formelle betingelser. Når afgiftsmyndighederne er i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at kunne fastslå, at den afgiftspligtige person, som aftager i den pågældende transaktion, er momsbetalingspligtig, kan de følgelig ikke med hensyn til denne afgiftspligtige persons ret til at fradrage denne afgift stille supplerende betingelser, der kan medføre, at udøvelsen af denne ret bortfalder (jf. for så vidt angår ordningen for omvendt betalingspligt dom af 21.10.2010, sag C-385/09, Nidera Handelscompagnie, Sml. I, s. 10385, præmis 42).
22

Selv om Landgericht Hamburg hælder til den af sagsøgte i hovedsagen foreslåede fortolkning, har den på baggrund af det ovenstående besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) For at et produkt kan kvalificeres som et »biocidholdigt produkt« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 98/8[…], skal produktet da i sig selv ødelægge, hindre, uskadeliggøre, hindre virkningen af eller på anden vis bekæmpe virkningen af skadegøreren kemisk eller biologisk, eller er det allerede tilstrækkeligt, at produktet har en indirekte virkning på skadegøreren? 2) Såfremt Domstolen finder, at for at et produkt kan kvalificeres som et »biocidholdigt produkt« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 98/8[…], er en indirekte kemisk eller biologisk indvirkning på skadegøreren allerede tilstrækkelig, hvilke krav stilles da til produktets indirekte virkning på skadegøreren med henblik på at kunne kvalificere det som et »biocidholdigt produkt« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 98/8[...], eller er en hvilken som helst indirekte virkning tilstrækkelig til at godtgøre et produkts biocide egenskaber?«
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, 5 og 6 i Kommissionens beslutning K(2007) 3251 af 18. juli 2007 om statsstøtte C 37/05 (ex NN 11/04) ydet af Grækenland – reservefond fritaget for skat, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle nødvendige foranstaltninger til at tilbagesøge den støtte, der blev erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet ved beslutningens artikel 1, stk. 1, bortset fra støtten omhandlet i artikel 1, stk. 2, og artikel 2 og 3.
26

I denne afgørelse af 26. april 2007 konstaterede nævnte myndighed, at ABB Management Services Ltd (retsefterfølger til ABB Power Technologies Management Ltd), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (retsefterfølger til VA Technologie AG og VA Tech T&D GmbH), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (tidligere VA Tech Transmission & Distribution Ltd) og Nuova Magrini Galileo SpA havde deltaget i et kartel på Den Tjekkiske Republiks område. Disse virksomheder havde herved i perioden indtil den 30. juni 2001 overtrådt forbuddet fastlagt i artikel 3, stk. 1, i lov om konkurrencebeskyttelse, i den affattelse, som følger af lov nr. 63/1991Sb., med senere ændringer, og i perioden fra den 1. juli 2001 til den 3. marts 2004, forbuddet i nævnte lovs artikel 3, stk. 1, i den affattelse, som følger af lov nr. 143/2001 Sb. Disse virksomheder havde således tilsidesat lov om konkurrencebeskyttelse i perioden frem til den 3. marts 2004.
81

Under alle omstændigheder fremgår det af fast retspraksis, at de restriktioner, der gælder i medfør af den nationale lovgivning, ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, der forfølges (Gambelli-dommen, præmis 72). Selv om det derfor under visse betingelser kan vise sig at være begrundet at træffe forebyggende foranstaltninger over for en udbyder af hasardspil, der på grundlag af stærke indicier er mistænkt for at være involveret i kriminelle aktiviteter, bør en udelukkelse fra markedet i form af fortabelse af retten til koncessionen i princippet kun anses for at stå i rimeligt forhold til målet om bekæmpelse af kriminalitet, såfremt den er støttet på en dom, som er retskraftig og vedrører en tilstrækkeligt alvorlig lovovertrædelse. En lovgivning, der selv midlertidigt fastsætter en udelukkelse af erhvervsdrivende fra markedet, kan kun anses for at være forholdsmæssig, såfremt den fastsætter såvel adgang til en effektiv domstolsprøvelse som adgang til erstatning for den lidte skade, i det tilfælde hvor denne udelukkelse efterfølgende skulle vise sig at være ugrundet.
Forordningens artikel 19 med overskriften »De rettigheder, der er knyttet til et registreret EF-design«, bestemmer:

»1. Registreringen som et EF-design giver indehaveren eneret til at bruge det pågældende design og til at forbyde tredjemand at bruge det uden indehaverens samtykke. Ved brug af det pågældende design forstås navnlig fremstilling, udbud, markedsføring, indførsel, udførsel eller brug af et produkt, som designet indgår i eller finder anvendelse på, eller oplagring af et sådant produkt med de nævnte formål.

2. Et ikke-registreret EF-design giver imidlertid kun indehaveren ret til at forbyde de i stk. 1 nævnte handlinger, hvis den brug, som der gøres indsigelse imod, skyldes kopiering af det beskyttede design.

Den brug, der gøres indsigelse imod, anses imidlertid ikke for at skyldes kopiering af et beskyttet design, hvis den hidrører fra et selvstændigt arbejde fra en designer, som med rimelighed må formodes ikke at have haft kendskab til det design, indehaveren har offentliggjort.

[…]«
Oberster Gerichtshof, for hvilken der er iværksat »revisionsanke«, har i den foreliggende sag rejst spørgsmålet om, under hvilke betingelser den reklame, som er lavet gennem brug af det østrigske varemærke Wintersteiger på et websted henhørende under det nationale topdomænenavn ».de«, kan begrunde de østrigske retsinstansers kompetence til i henhold til artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 at påkende et søgsmål med påstand om forbud mod brug af et østrigsk varemærke. Det er på baggrund heraf, at Oberster Gerichtshof har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal formuleringen »ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« i artikel 5, nr. 3), i [forordning nr. 44/2001] for det tilfælde, at et varemærke, som er registreret i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, angiveligt er blevet krænket af en person, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, ved anvendelse af et søgeord (AdWord), der er identisk med varemærket, i en internetsøgemaskine, der tilbyder sine ydelser under forskellige landespecifikke topdomæner, fortolkes således,

a) at retterne kun har kompetence, såfremt søgeordet anvendes på søgemaskinens netsted på topdomænet for den medlemsstat, på hvis område retssagen føres

b) at kompetencen for retterne er begrundet alene med henvisning til, at netstedet for den søgemaskine, hvor søgeordet anvendes, er tilgængeligt i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, [og]

c) at retternes kompetence afhænger af, at yderligere krav er opfyldt, foruden at netstedet skal være tilgængeligt?

2) Såfremt [første] spørgsmål [litra c)] besvares bekræftende:

Hvilke kriterier er afgørende for, om retterne i den medlemsstat, på hvis område retssagen føres, har kompetence i henhold til artikel 5, nr. 3), i [forordning nr. 44/2001] i et tilfælde, hvor et varemærke, som er registreret i denne medlemsstat, anvendes som søgeord (AdWord) på webstedet for en søgemaskine med et andet nationalt topdomæne end topdomænet for den medlemsstat, på hvis område retssagen føres?«
17

Efter at Jadecloud-Vilma havde iværksat appel af Lietuvos apeliacinis teismas’ afgørelse af 5. november 2009 ved Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, besluttede sidstnævnte ret at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 og artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 44/2001 i betragtning af Domstolens domme [af 22. februar 1979] [...] Gourdain[…] [sag 133/78, Sml. s. 733] og […] Seagon[…] [af 12. februar 2009, sag C-339/07, Sml. I, s. 767] fortolkes således, at: a) en national ret, der forestår insolvensbehandlingen, har eksklusiv kompetence til at påkende et actio Pauliana, der følger direkte af insolvensbehandlingen eller har nær forbindelse hermed, og undtagelser til denne kompetence kan alene støttes på andre bestemmelser i forordning nr. 1346/2000 b) et actio Pauliana iværksat af den eneste kreditor i en virksomhed, i forhold til hvilken insolvensbehandlingen er indledt i en medlemsstat, som — er anlagt i en anden medlemsstat — udspringer af en ret til at gøre krav gældende mod tredjeparter, som kurator har overført til denne kreditor på grundlag af en gensidig aftale, og på denne måde begrænser omfanget af kurators krav i den første medlemsstat, og — ikke giver anledning til risici for andre mulige kreditorer, skal klassificeres som omfattet af det civil- og handelsretlige område i henhold til artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 44/2001? 2) Skal en sagsøgers ret til domstolsbeskyttelse, der er anerkendt af Domstolen som et grundlæggende princip, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, forstås og fortolkes på en sådan måde, at: a) de nationale retter, der har kompetence til at påkende et actio Pauliana (afhængig af dets forbindelse til insolvensbehandlingen) i henhold til enten artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 eller artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, ikke begge kan afvise at være kompetente b) når en ret i en medlemsstat har besluttet at undlade at påkende et actio Pauliana på grund af manglende kompetence, har en ret i en anden medlemsstat, der ønsker at sikre sagsøgerens ret til domstolsprøvelse, adgang til ex officio at fastslå, at den selv har kompetence, uanset den omstændighed, at den i henhold til bestemmelserne i EU-retten vedrørende fastlæggelse af international kompetence ikke har denne kompetence?«
58

Det bemærkes, at der i henhold til den pågældende nationale lovgivning bl.a. stilles krav om, at der for at kunne udstedes et påbud om udlevering af de pågældende oplysninger skal foreligge konkrete indicier for, at der er sket en krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed til et værk, at oplysningerne kan formodes at fremme undersøgelsen af overtrædelsen eller krænkelsen af en ophavsret, og at begrundelsen for foranstaltningen skal opveje ulemperne eller den skade, som den kan indebære for den person, der rammes af den, eller for en anden eventuel modstående interesse.
Direktivets artikel 8 med overskriften »Bevisbyrde« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retsorden alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at det, når en person, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende, for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, som er gunstigere for klageren.

3. Stk. 1 finder ikke anvendelse i straffesager.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder også anvendelse på sager som nævnt i artikel 7, stk. 2.

5. Medlemsstaterne behøver ikke at anvende stk. 1 på sager, hvor det er domstolen eller en kompetent instans, der skal undersøge sagens faktiske omstændigheder.«
33

I anden række sigter samme bestemmelse mod at styrke en varig integration i værtsmedlemsstaten for familiemedlemmer til den tyrkiske vandrende arbejdstager, idet den efter tre års lovlig bopæl giver det berørte familiemedlem mulighed for selv at få adgang til arbejdsmarkedet. Hovedformålet hermed er at styrke nævnte familiemedlems stilling, idet den pågældende i denne fase allerede er lovligt integreret i værtsmedlemsstaten, og at give den pågældende mulighed for selv at tjene til livets ophold i den omhandlede medlemsstat og dermed skabe en situation for sig selv, som er selvstændig i forhold til den vandrende arbejdstagers situation (jf. bl.a. Eyüp-dommen, præmis 26, Cetinkaya-dommen, præmis 25, Aydinli-dommen, præmis 23, dom af 18.7.2007, sag C-325/05, Derin, Sml. I, s. 6495, præmis 50 og 71, og Bozkurt-dommen, præmis 34).
44

Henset til ovenstående bemærkninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 82 EF skal fortolkes således, at en dominerende virksomheds politik med lave priser, som anvendes i forhold til visse af en konkurrents tidligere, vigtige kunder, ikke kan anses for at udgøre et ekskluderende misbrug alene med den begrundelse, at den pris, som virksomheden anvender over for en af sine kunder, ligger på et niveau lavere end de gennemsnitlige samlede omkostninger, der henføres til den pågældende aktivitet, men over de gennemsnitlige inkrementelle omkostninger i forbindelse hermed, således som disse er blevet fastlagt under den procedure, der ligger til grund for hovedsagen. Med henblik på at vurdere, om der foreligger konkurrencebegrænsende virkninger under omstændigheder som de i nævnte sag omhandlede, skal det undersøges, om denne prispolitik uden objektiv begrundelse medfører, at denne konkurrent faktisk eller sandsynligvis elimineres til skade for konkurrencen og følgelig for forbrugernes interesser.