ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den beskyttelse, som artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker yder renommerede varemærker, er omfattende. Den udtrykkelige betingelse for denne beskyttelse er en brug uden skellig grund af et tegn, der er identisk med eller ligner et registreret varemærke, der ville medføre en utilbørlig udnyttelse af dette varemærkes særpræg eller renommé, eller at sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. Den, der bruger et tegn, der ligner et renommeret varemærke, kan imidlertid, således som det fremgår af artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, gøre gældende, at der foreligger en »rimelig grund« til brugen af dette tegn, idet en rimelig grund er udtryk for det almindelige mål, der forfølges med denne forordning, som er at foretage en afvejning mellem på den ene side varemærkeindehaverens interesse i at sikre varemærkets væsentligste funktion og på den anden side en tredjemands interesser i erhvervsmæssigt at kunne anvende et sådant tegn, der kan betegne de varer og tjenesteydelser, som vedkommende markedsfører. En tredjemands påberåbelse af skellig grund for anvendelsen af et tegn, der ligner et renommeret varemærke, kan i denne forbindelse ikke danne grundlag for en anerkendelse til dennes fordel af rettigheder, der er forbundet med et registreret varemærke, men tvinger indehaveren af det renommerede varemærke til at tåle anvendelsen af et lignende tegn.

I denne forbindelse er brugen af ansøgerens fornavn, dvs. Kenzo, i sammensætningen af varemærket KENZO ESTATE ikke tilstrækkelig til at udgøre rimelig grund til brugen af dette tegn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009. Den omstændighed alene, at ordet »kenzo«, som indgår i varemærket KENZO ESTATE, er det samme som ansøgeren af dette varemærkes fornavn, er ikke relevant for spørgsmålet om, hvorvidt brugen af dette ord udgør en rimelig grund som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, eftersom afvejningen af de foreliggende interesser ikke kan påvirke det ældre ordmærke KENZOs væsentlige funktion, der er at garantere varens oprindelse.

I betragtning af den udvidede beskyttelse, som forordning nr. 207/2009 yder velrenommerede varemærker kunne appelkammeret således fastslå, at ansøgeren af ordmærket KENZO ESTATE ikke havde godtgjort, at der forelå en rimelig grund, og at sidstnævnte derfor forsøgte utilbørligt at udnytte det ældre ordmærke KENZOs renommé.

(jf. præmis 89-92, 94 og 95)
Artikel 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den i princippet ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter særlige proceduremæssige krav som de i hovedsagen omhandlede, for sager anlagt af forbrugere, der har indgået låneaftaler i fremmed valuta, som indeholder en bestemmelse, der fastsætter en forskel mellem den valutakurs, som finder anvendelse på frigivelsen af lånet, og den, der finder anvendelse på tilbagebetalingen af dette, og/eller en bestemmelse, som fastsætter en ensidig mulighed for ændring, der gør det muligt for kreditgiveren at hæve renterne, gebyrerne og omkostningerne, forudsat at konstateringen af, at vilkårene indeholdt i en sådan aftale er urimelige, gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, hvis de urimelige vilkår ikke forelå.

Selv om Domstolen således på mange måder og under hensyn til kravene i artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 har opstillet rammer for den måde, hvorpå de nationale domstole skal sikre beskyttelsen af de rettigheder, som tilkommer forbrugerne i henhold til dette direktiv, harmoniserer EU-lovgivningen i princippet ikke procedurerne for undersøgelsen af den påståede urimelighed i et kontraktvilkår, og disse falder derfor inden for medlemsstaternes interne retsorden, dog på betingelse af, at disse procedurer ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de fastsætter en effektiv domstolsbeskyttelse som fastsat i chartrets artikel 47 (jf. i denne retning dom af 14.4.2016, Sales Sinués og Drame Ba, C-381/14 og C-385/14, EU:C:2016:252, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).

(Jf. præmis 35 og 55 samt domskonkl. 1)
Artikel 15 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter dyrlæger har eneret til detailsalg og brug af økologiske veterinærprodukter, antiparasitære midler til specialbrug og veterinærlægemidler.

Det skal i den foreliggende sag slås fast, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede forbeholder dyrlægerne alene retten til detailsalg og brug af visse veterinærprodukter og således indebærer et krav af den i artikel 15, stk. 2, litra d), i direktiv 2006/123 omhandlede art. Et sådant krav skal følgelig overholde de tre betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel 15, stk. 3, nemlig at det ikke må være diskriminerende, samt at det skal være nødvendigt og proportionalt i forhold til at opfylde et tvingende alment hensyn. Hvad angår det andet element i den tredje betingelse, nemlig at det pågældende krav ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, skal det bemærkes, at beskyttelsen af folkesundheden står øverst blandt de goder og interesser, som er beskyttet ved EU-traktaten, og at det tilkommer medlemsstaterne at træffe bestemmelse om det niveau for denne beskyttelse, som de ønsker at sikre, og hvorledes dette niveau skal nås. Da dette niveau kan veksle fra den ene medlemsstat til den anden, må der anerkendes en skønsbeføjelse for medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 11.9.2008, Kommissionen mod Tyskland,C-141/07, EU:C:2008:492, præmis 51).

Desuden antyder intet i de sagsakter, der er forelagt Domstolen, at den pågældende medlemsstat ved vedtagelsen af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning har overskredet den skønsmargen, som den er indrømmet på dette område. Hvad endelig angår det tredje element i den tredje betingelse, der er fastsat i artikel 15, stk. 3, i direktiv 2006/123, om, at dette mål ikke kan nås gennem andre, mindre indgribende foranstaltninger, har Kommissionen gjort gældende, at formålet om beskyttelse af folkesundheden kunne være nået lige så effektivt med en foranstaltning, der gav mulighed for, at andre behørigt kvalificerede fagfolk, såsom apotekere eller andre personer med en videregående faglig uddannelse inden for farmaci, solgte de pågældende produkter. Selv om disse andre fagfolk rent faktisk kan have et meget grundigt kendskab til egenskaberne ved veterinærlægemidlernes forskellige indholdsstoffer, er der imidlertid intet, der antyder, at de har en særlig uddannelse, der er tilpasset dyresundheden. Det fremstår således ikke klart, at den af Kommissionen foreslåede foranstaltning kan sikre det samme resultat som den ved den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning fastsatte foranstaltning.

(jf. præmis 53, 54, 64, 67-70 og 73 samt domskonkl. 1)
Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt skal foretages på grundlag af objektive forhold, herunder bl.a. retsaktens formål og indhold, som kan være genstand for en domstolsprøvelse. Eftersom det for at kende de reelle og konkrete virkninger af en lovgivningsmæssig foranstaltning er nødvendigt at foretage en analyse af disse virkninger efter foranstaltningens ikrafttræden, skal lovgivers valg være støttet på antagelser vedrørende den sandsynlige indvirkning af den nævnte foranstaltning, som efter deres art er spekulative og på ingen måde udgør objektive forhold, der kan blive genstand for en domstolsprøvelse. Følgelig udgør vurderingen af en EU-retsakts virkninger på en medlemsstats energipolitik ikke et forhold, der skal bedømmes ud over denne retsakts formål eller indhold eller som undtagelse til disse.

Artikel 192, stk. 2, første afsnit, litra c), TEUF kan kun udgøre retsgrundlaget for en EU-retsakt, såfremt det fremgår af dennes formål og indhold, at det primære resultat, der ønskes med denne retsakt, er i væsentlig grad at berøre en medlemsstats valg mellem forskellige energikilder og den generelle sammensætning af sidstnævntes energiforsyning.

Hvad angår afgørelse 2015/1814 om oprettelse og anvendelse af en markedsstabilitetsreserve i forbindelse med Unionens ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner fremgår det såvel af formålet med som indholdet af den nævnte afgørelse, at markedsstabilitetsreserven er tænkt som et værktøj, der indledningsvis skal være med til at rette op på den nuværende uligevægt og dernæst øge den nævnte ordnings modstandsdygtighed over for eventuelle fremtidige større begivenheder, der i væsentlig grad kan forstyrre balancen mellem udbud og efterspørgsel af kvoter. Det drejer sig i det væsentlige om et isoleret tiltag fra lovgiver med henblik på at afhjælpe en strukturel svaghed i ordningen for handel med kvoter for drivhusgasemissioner. Den anfægtede afgørelse bidrager således til, at denne ordning sender et CO2-prissignal på EU-plan, der gør det muligt for Unionen at opnå sine mål på emissionsreduktionsområdet, og vil logisk set resultere i en stigning i kvoteprisen i fremtiden.

Det skal imidlertid fastslås, at disse virkninger blot er en indirekte følge af den tætte forbindelse mellem den anfægtede afgørelse og direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet. Følgelig fremgår det ikke, at det primære resultat, der ønskes, er i væsentlig grad at berøre en medlemsstats valg mellem forskellige energikilder og den generelle sammensætning af medlemsstatens energiforsyning, således at valget af artikel 192, stk. 1, TEUF som retsgrundlag skulle være forkert i lyset af retsgrundlaget i artikel 192, stk. 2, første afsnit, litra c), TEUF.

(jf. præmis 46, 60-62, 67 og 68)
Artikel 2, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/92/EF af 9. december 2002 om forsikringsformidling skal fortolkes således, at begrebet »forsikringsformidling« omfatter udførelse af indledende arbejde i forbindelse med indgåelsen af en forsikringsaftale, selv i tilfælde, hvor den pågældende forsikringsformidler ikke har til hensigt at indgå en reel forsikringsaftale.

Hvad for det første angår ordlyden af artikel 2, nr. 3), i direktiv 2002/92 fremgår det særligt af udtrykkene »virksomhed«, »forelægge«, »foreslå«, »udføre« og »medvirke«, at begrebet »forsikringsformidling« defineres ved henvisning til handlinger, som objektivt er foretaget af forsikringsformidleren.

Hvad dernæst angår den sammenhæng, som denne bestemmelse indgår i, bemærkes, at artikel 4, stk. 4, i direktiv 2002/92 forpligter medlemsstaterne til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte kunderne mod forsikringsformidleres manglende evne til at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet. Da der ikke findes nogen præcisering af det modsatte, skal det fastslås, at denne bestemmelse tilsigter at beskytte kunderne mod den pågældende formidlers manglende evne til at foretage en sådan overførsel, uanset årsagen. En sådan beskyttelse bør følgelig dække manglende mulighed for at overføre præmiebeløbet til forsikringsselskabet, ligeledes når en ansat i forsikringsformidlingsvirksomheden har tilegnet sig midlerne i forbindelse med det indledende arbejde forud for indgåelsen af en forsikringsaftale.

Det skal endelig bemærkes, at formålet med dette direktiv – som det fremgår af ottende, niende og syttende betragtning hertil – bl.a. er en forbedring af forbrugerbeskyttelsen inden for forsikringsformidling. Med henblik herpå skal alle personer og institutioner, der formidler tilbud om forsikringsprodukter, som anført i niende betragtning, være omfattet af direktivet.

Det følger af det ovenstående, at udførelsen af det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler er et objektivt begreb. Det udgør derfor forsikringsformidling som omhandlet i nævnte direktivs artikel 2, nr. 3), uanset forsikringsformidlerens hensigt til faktisk at indgå disse aftaler.

Det følger heraf, at tidspunktet for den manglende hensigt til at indgå forsikringsaftaler og den subjektive opfattelse hos de pågældende kunder vedrørende formidlerens virksomhed bestående i udførelsen af det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler er uden betydning for kvalificeringen af denne virksomhed som forsikringsformidling i denne bestemmelses forstand.

(jf. præmis 40-45 og domskonkl. 1)
Artikel 16, stk. 6, og artikel 17 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1380/2013 af 11. december 2013 om den fælles fiskeripolitik, om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 og nr. 1224/2009 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 og nr. 639/2004 samt Rådets afgørelse 2004/585/EF og artikel 16 og 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorved denne medlemsstat, idet den baserer sig på et gennemsigtigt og objektivt kriterium, vedtager en metode til fordeling af fiskerimuligheder, der kan føre til en ulige behandling af operatører, som har fiskerfartøjer, der fører dens flag, for så vidt som nævnte metode forfølger en eller flere almene interesser, der er anerkendt af Den Europæiske Union, og overholder proportionalitetsprincippet.

Da en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede forfølger den fælles fiskeripolitiks målsætninger, som de er fastslået i forordning nr. 1380/2013, skal det fastslås, at den opfylder et mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen som omhandlet i chartrets artikel 52, stk. 1. Hvad angår den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivnings egnethed til at nå de mål af almen interesse, den forfølger, bemærkes, at denne lovgivning med den metode for tildeling af fiskerimuligheder, som den fastsætter, bl.a. gør det muligt at undgå, at havets biologiske ressourcer overudnyttes, og at fornyelsen heraf forstyrres eller forhindres. Under disse omstændigheder er den nævnte lovgivning egnet til at sikre fiskeriets miljømæssige bæredygtighed som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1380/2013.

Hvad angår spørgsmålet, om denne metode indebærer restriktioner for de friheder, der er fastslået i chartrets artikel 16 og 20, som går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå de mål, der forfølges med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, fremgår det for det første af forelæggelsesafgørelsen, at den historiske andel kan forøges eller formindskes på grundlag af visse kriterier, bl.a. af miljømæssig karakter, eller som bidrager til udviklingen af den lokale økonomi. Dernæst kan en historisk operatør ikke selv råde over mere end 40% af de fiskerimuligheder, der tildeles Republikken Litauen, for så vidt angår en given fiskeart. Endelig, og som anført i denne doms præmis 38, tildeles den andel af fiskerimulighederne, som ikke fortrinsvis tildeles de historiske operatører, og som skal udgøre ikke under 5% af de fiskerimuligheder, som Republikken Litauen har fået tildelt, ved auktion til andre operatører, som har et fiskerfartøj, der fører litauisk flag. Under disse omstændigheder medfører den i hovedsagen omhandlede metode for tildeling af fiskerimuligheder ikke blot ikke, at fiskerimulighederne udelukkende forbeholdes de historiske operatører på grundlag af deres respektive historiske andele, men den gør det desuden muligt at vægte disse andele på grundlag af et antal objektive elementer.

(jf. præmis 44, 47, 48, 51-54 og 56 samt domskonkl.)
Sag C-667/16

M.N.J.P.W. Nooren

og

J.M.F.D.C. Nooren

mod

Staatssecretaris van Economische Zaken

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven)

»Præjudiciel forelæggelse – fælles landbrugspolitik – finansiering ved ELFUL – forordning (EU) nr. 1122/2009 – støtte til udvikling af landdistrikterne – misligholdelse af krydsoverensstemmelsesreglerne – nedsættelser og udelukkelser – kumulering af nedsættelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. juni 2018

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering ved ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – nedsættelser i tilfælde af uagtsomhed – nedsættelser og udelukkelser i tilfælde af forsætlig misligholdelse – konstatering af flere misligholdelser på det samme krydsoverensstemmelsesområde – kumulering af nedsættelser – grænser

(Rådets forordning nr. 73/2009, art. 23 og 24; Kommissionens forordning nr. 1122/2009, art. 70-72)

Artikel 70-72 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, sammenholdt med artikel 23 og 24 i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003, skal fortolkes således, at der i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor der er konstateret flere misligholdelser inden for samme område, skal foretages en addition af på den ene side den nedsættelse af de samlede direkte betalinger, der er modtaget eller skal modtages, som finder anvendelse i tilfælde af uagtsom misligholdelse, og på den anden side den nedsættelse, der finder anvendelse i tilfælde af forsætlig misligholdelse, idet den samlede nedsættelse i et kalenderår skal fastsættes under overholdelse af proportionalitetsprincippet og ikke må overstige det samlede beløb fastsat i artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 73/2009.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Kommissionen kan anlægge et traktatbrudssøgsmål ved Domstolen med påstand om, at det fastslås, at det undersøgelsesorgan, der er omhandlet i artikel 21 i direktiv 2004/49 om jernbanesikkerhed i EU, ikke er uafhængigt, uden at Kommissionen skal henvise til en særlig situation, hvorunder den pågældende uafhængighed er blevet bragt i fare. Medlemsstaterne har nemlig pligt til at sikre, at undersøgelsesorganets uafhængighed gennem vedtagelsen af et samlet sæt regler, som sikrer organet en mulighed for at udføre sine opgaver uden risiko for at blive mødt med pålæg eller blive påvirket bl.a. af en infrastrukturforvalter eller jernbanevirksomhed. En manglende eller utilstrækkelig retlig ramme kan i sig selv bevise, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 21, stk. 1, i direktiv 2004/49.

Uafhængighed betegner for så vidt angår offentlige organer således normalt en status, der sikrer, at det pågældende organ kan handle helt frit uden nogen form for instruks eller pression fra de organer, i forhold til hvilke uafhængigheden skal sikres.

I denne forbindelse gælder for så vidt angår spørgsmålet, om det undersøgelsesorgan, der er omhandlet i artikel 21 i direktiv 2004/49 om jernbanesikkerhed i EU, er uafhængigt, at selv om der ikke findes bestemmelser i det pågældende direktiv, der forbyder, at ministeren for transport kan udnævne og afskedige samtlige medlemmer af undersøgelsesorganet, er direktivets artikel 21, stk. 1, for så vidt som den bestemmer, at dette organ skal være organisatorisk uafhængigt i forhold til bl.a. alle infrastrukturforvaltere og jernbanevirksomheder, til hinder for, at den myndighed, der kontrollerer en infrastrukturforvalter og en jernbanevirksomhed, kan ansætte og afskedige samtlige medlemmer af undersøgelsesorganet, såfremt denne beføjelse ikke reguleres strengt af loven, således at denne myndighed er forpligtet til at træffe beslutninger på grundlag af objektive kriterier, som er klare, afgrænsede og kan efterprøves.

Nærmere bestemt gælder, at for så vidt som ministeren for transport kontrollerer en jernbanevirksomhed og en infrastrukturforvalter, er den omstændighed, at han råder over et vidt skøn ved udpegningen af de personer, der i deres egenskab af undersøgelsesorganets ad hoc-medlemmer kan tage del i undersøgelser af jernbaneulykker og hændelser samt ved udelukkelsen af andre personer i at tage del deri, ikke forenelig med kravet om undersøgelsesorganets organisatoriske uafhængighed.

(jf. præmis 67, 86 og 93)
1.

Miljø–beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget–direktiv 91/676–gennemførelse af handlingsprogrammer, der finder anvendelse i sårbare zoner–medlemsstaternes forpligtelse til at træffe de nødvendige, supplerende foranstaltninger med henblik på at nå det i direktivet fastsatte mål–forpligtelse til at iværksætte dem ved begyndelsen af det første handlingsprogram eller første gang, det konstateres, at de er nødvendige–vurdering af, hvorvidt de gældende bestemmelser er tilstrækkelige–kriterier [Rådets direktiv 91/676, art. 1, art. 3 stk. 1, art. 5 stk. 4, 5 og 7, og art. 10 samt bilag I, A, nr. 2) og 3), og bilag V, punkt 4, litra e)] (jf. præmis 51-53, 60, 61, 63, 64 og 66-68)
En national foranstaltning skal for at kunne kvalificeres som »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF opfylde samtlige nedenstående betingelser. For det første skal der være tale om en statslig indgriben eller indgriben ved hjælp af statsmidler. For det andet skal denne støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. For det tredje skal den give den begunstigede en selektiv fordel. For det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene.

Hvad angår den tredje betingelse vedrørende den selektive fordel anses foranstaltninger – uanset hvilken form de end måtte have – for statsstøtte, hvis de direkte eller indirekte kan favorisere visse virksomheder, eller den begunstigede virksomhed opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår.

(jf. præmis 43 og 44)
EU-ret–rettigheder tillagt borgerne–en medlemsstats tilsidesættelse–pligt til at erstatte skade, som er forvoldt borgerne–reglerne vedrørende erstatningen–anvendelse af national ret–iagttagelse af effektivitetsprincippet og ækvivalensprincippet–national lovgivning, der fastsætter to forskellige retsmidler, som er ledsaget af forskellige betingelser–national lovgivning, der gør retten til at opnå erstatning betinget af pligten til at føre bevis for, at der foreligger culpa–national lovgivning, som fastsætter betaling af et simpelt gebyr eller et gebyr, der står i forhold til tvistens værdi–national lovgivning, der undergiver retten til at opnå erstatning en betingelse om, at den forvaltningsretlige handling, der ligger til grund for skaden, annulleres forinden–tilladt–betingelser–national lovgivning, der undergiver retten til at opnå erstatning den yderligere betingelse, at den nationale myndighed skal have forvoldt skaden forsætligt–ikke tilladt

(Art. 4, stk. 3, TEUF)