I den foreliggende sag, som drejer sig om Kommissionens afslag på en ansøgning fra en af dens tjenestemænd om udtræden af tjenesten i henhold til Rådets forordning nr. 2530/72 af 4. december 1972, stilles der indledningsvis spørgsmål om antagelse til realitetsbehandling. Sagsøgte har nemlig fremsat en indsigelse om, at sagen, der drejer sig om annullation af Kommissionens afslag, bør afvises, fordi anmodningen om udtræden af tjenesten ikke længere forelå i det øjeblik, da Kommissionen besluttede sig til at besvare den.

Sagsøgeren har aldrig udtrykkeligt tilbagekaldt sin formelle ansøgning om udtræden af tjenesten af 22. januar 1973. Sagsøgte ser imidlertid en tilkendegivelse af en sådan hensigt i sagsøgerens brev af 26. april 1973, i hvilket sagsøgeren meddelte Kommissionens administration, at han agtede at ansøge om sin egen genindtræden i tjenesten ved afslutningen af den anden periode af hans tjenestefrihed af personlige årsager, der ikke ville kunne forlænges, og som han havde opnået i henhold til bestemmelsen i tjenestemandsvedtægtens artikel 40. Dette brev krydsede det brev af samme dato, hvorved Kommissionen meddelte sagsøgeren, at forordning nr. 2530/72 ikke finder anvendelse på tjenestemænd, der har tjenestefrihed af personlige årsager. Sagsøgeren indgav den 23. juh samme år en klage over dette afslag. Kommissionen svarede den 27. november herpå, idet den væsentligst henviste til sine skønsmæssige beføjelser til at behandle ansøgningerne om frivillig udtræden af tjenesten under hensyn til tjenestens interesse. I denne afgørelse henvistes der overhovedet ikke til argumentet — som herefter blev gjort gældende i nærværende sag — om en stiltiende tilbagekaldelse fra sagsøgerens side af ansøgningen af 22. januar.

Den indledende undersøgelse, som faktisk er nødvendig for at fortolke sagsøgerens påstand — hvis man skal kunne påvise en faktisk eller i det mindste villet tilbagekaldelse af den tidligere indgivne ansøgning — skal foretages i lyset af et almindeligt anerkendt princip, hvorefter formodningen er imod afkald: nemo res suas iactare praesumitur. Et afkald kan kun følge af en udtrykkelig erklæring eller af en utvetydig handlemåde fra den pågældendes side.

Jeg spørger alligevel mig selv, om den ansøgning om genindtræden i tjenesten, som appellanten udfærdigede den 26. april, skal betragtes som absolut uforenelig med hans anmodning af 22. januar om at blive omfattet af forordning nr. 2530/72, og om man deraf kan drage den sikre konklusion, at den pågældende ved at give udtryk for en vilje, der står i modsætning til den, han tidligere har udtrykt, har villet trække sin første ansøgning tilbage.

Svaret er sikkert benægtende. Desuden vil den fortolkning, man kan give brevet af 26. april, således kunne frembyde et nyt argument til støtte for anmodningen om frivillig udtræden, hvis man betragter dette brev som et krav til den kompetente myndighed om den rettighed, som den pågældende alternativt har gjort gældende med hensyn til sin genindtræden i en af de stillinger, som vil blive ledige. Faktisk fremgår det klart af sammenligningen med sagsøgerens foregående brev af 22. januar 1973 — afsendt af tjenestemanden til Kommissionens administration samme dag, som denne behandlede den formelle ansøgning om udtræden af tjenesten på grundlag af forordning nr. 2530/72 — hvad der var sagsøgerens virkelige hensigt med at minde om retten til genindtræden i tjenesten ved udløbet af tjenestefriheden. I det omtalte brev af 22. januar bestrider sagsøgeren de oplysninger, som han tidligere har modtaget fra Kommissionens administration, hvorefter den pågældende forordning ikke skulle kunne anvendes på de tjenestemænd, som havde tjenestefrihed af personlige årsager, idet deres udtræden af tjenesten ikke ville kunne bevirke, at en stilling frigøres. Videre bemærker sagsøgeren blandt andet, at denne indvending for så vidt angår det faktiske hændelsesforløb forekommer ubegrundet, fordi han i henhold til vedtægtens artikel 40 skulle være genindtrådt automatisk den 12. oktober 1973, dvs. på det tidspunkt, hvor Kommissionen stadig havde behov for at råde over stillinger for at ansætte statsborgere fra de nye medlemsstater.

Ifølge denne forudgående brevveksling får sagsøgerens omtalte ansøgning til administrationen af 26. april 1973 om genindtræden eller kan den i det mindste antages at få betydning som et krav om en vedtægtshjemlet ret og dermed også som pressionsmiddel for at få ansøgningen om udtræden af tjenesten imødekommet.

Hvorom alting er, kan brevet af 26. april absolut ikke — heller ikke betragtet i relation til brevet af 22. januar — begrunde den fortolkning, som sagsøgte anfører for første gang under denne sag.

Herefter må det antages, at den indsigelse, der er fremsat imod klagens antagelse til realitetsbehandling, ikke er berettiget.