Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 29. juni 2000. - Office national des pensions (ONP) mod Gioconda Camarotto (C-52/99) og Giuseppina Vignone (C-53/99). - Anmodninger om præjudiciel afgørelse: Cour du travail de Liège - Belgien. - Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 som ændret ved forordning (EØF) nr. 1248/92 - Social sikring - Alderdomsforsikring og forsikring ved dødsfald - Beregning af ydelserne - Ændring af beregningsregler. - Forenede sager C-52/99 og C-53/99.



Samling af Afgørelser 2001 side I-01395



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1. I begge hovedsager (som har verseret siden 1987) var der i første omgang uenighed om størrelsen af de påklagede pensionsbeløb på grund af nedsættelsesbestemmelser i form af nationale antikumulationsregler. Imidlertid blev den vedrørende dette spørgsmål relevante artikel 46 i forordning nr. 1408/71 ændret ved forordning nr. 1248/92 , som trådte i kraft den 1. juni 1992, således at parterne efter det i forelæggelsesdommen oplyste nu lægger til grund, at sagsøgerne har krav på pension uden nedsættelse. Tvisten drejer sig herefter i det væsentlige om, fra hvilken dato sagsøgerne har dette krav, idet denne kan afhænge af tidspunktet for indgivelsen af begæringen. Den forelæggende ret spørger, om en sådan begæring om højere pension kun kan indgives af pensionsmodtagere, hvis meddelelse om tildeling af pension allerede var endelig ved 1992-ændringens ikrafttræden, eller om den også kan indgives af pensionsmodtagere, der allerede før ændringen af bestemmelserne havde anlagt sag.

2. Sagerne vedrører fortolkningen og anvendelsen af overgangsbestemmelserne i artikel 95a i forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, i den affattelse, der fremgår af forordning (EØF) nr. 1248/92 .

II - Retsgrundlaget

3. Overgangsbestemmelserne i artikel 95a i forordning nr. 1408/71 har følgende ordlyd:

»1. Forordning (EØF) nr. 1248/92 giver ikke ret til ydelser for noget tidsrum, der ligger forud for den 1. juni 1992.

2. Enhver forsikrings- eller bopælsperiode, der er tilbagelagt efter en medlemsstats lovgivning forud for den 1. juni 1992, skal medregnes ved afgørelsen af ret til ydelser efter bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1248/92.

3. Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan rettigheder tilkendes i medfør af forordning (EØF) nr. 1248/92, også selv om de vedrører en begivenhed, der er indtrådt før den 1. juni 1992.

4. Rettigheder, der tilkommer personer, som har fået tillagt pension før den 1. juni 1992, kan på begæring tages op til revision under hensyntagen til bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1248/92.

5. Såfremt den i stk. 4 omhandlede begæring indgives inden for en frist på to år efter den 1. juni 1992, erhverves rettigheder i medfør af forordning (EØF) nr. 1248/92 med virkning fra nævnte dato, uden at nogen medlemsstats lovbestemmelser om bortfald eller forældelse af rettigheder kan gøres gældende over for de pågældende.

6. Såfremt den i stk. 4 omhandlede begæring indgives efter udløbet af fristen på to år efter den 1. juni 1992, erhverves de rettigheder, der ikke er bortfaldet eller forældet, fra datoen for begæringens indgivelse, med forbehold af gunstigere bestemmelser i en medlemsstats lovgivning.«

III - Faktiske omstændigheder

1. Sag C-52/99 (Camarotto)

4. I 1984 blev Elso Sutto - hvis hustru, Gioconda Camarotto, efter hans død i 1994 indtrådte i sagen - meddelt en beslutning om, at han var blevet tildelt en belgisk alderspension beregnet på grundlag af en forsikringsperiode på 37/45. Elso Sutto anfægtede denne beslutning og krævede, at der blev tildelt ham en belgisk pension på 42/45 uden nedsættelse. Han fik medhold i første instans. Dommen blev appelleret af Office national des pensions (herefter »ONP«), der i hovedsagen var sagsøgt i første instans og appellant i anden instans. Sagen, der først og fremmest drejede sig om anvendelsen af nationale antikumulationsregler, blev sat i bero i afventning af afgørelsen af andre »prøvesager«. Den 5. januar 1996 blev sagen genoptaget.

5. Det spørgsmål, der nu er opstået i hovedsagen, går ud på, om de materielle bestemmelser i forordning nr. 1248/92 - på grund af lovændringen i 1992 - kan finde anvendelse på tiden efter den 1. juni 1992, om dette muligvis afhænger af et krav om indgivelse af en begæring (artikel 95a, stk. 4) - og hvis dette er tilfældet, i hvilken form - samt om en sådan begæring har virkning ex tunc (artikel 95a, stk. 5) eller ex nunc (artikel 95a, stk. 6).

6. Der blev rent faktisk indgivet en begæring, der imidlertid først blev modtaget hos ONP den 12. november 1997, hvilket betød, at ONP kun er villig til at udbetale den forhøjede pension med virkning fra den 1. december 1997.

7. Endelig foreligger der en skrivelse af 22. september 1994 fra ONP, der var sendt til ONP's egen advokat, men som imidlertid ad omveje er kommet den pensionssøgende i hænde. I denne skrivelse er pensionen blevet beregnet på grundlag af de bestemmelser, der har været gældende siden den 1. juni 1992. Den således beregnede højere pension er imidlertid ikke blevet udbetalt, da ONP er af den opfattelse, at der skal indgives begæring herom. Sagsøgeren i første instans - appelindstævnte i anden instans - blev imidlertid ikke gjort opmærksom på dette af ONP. Hun gør gældende, at hun er blevet vildledt af skrivelsen.

2. Sag C-53/99 (Vignone)

8. Sag C-53/99 afviger kun i ringe grad fra sag C-52/99 hvad angår sagens genstand og retsforhandlingernes forløb. I januar 1987 modtog Giuseppina Vignone, der er enke efter Tammaro, meddelelse om, at hun var blevet tildelt en belgisk efterladtepension på grundlag af en forsikringsperiode på 27/30. Vignone anfægtede denne meddelelse og forlangte en belgisk pension på 30/30 uden nedsættelse. Den efterfølgende retssag fik samme forløb som sag C-52/99. Partens påstand om tildeling af en højere pension blev modtaget hos ONP den 13. november 1997. I Vignone-sagen foreligger der ligeledes en skrivelse af 22. september 1994 fra ONP med en pensionsberegning på grundlag af de bestemmelser, der har været gældende siden den 1. juni 1992.

IV - De præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne

9. Den forelæggende ret har stillet Domstolen følgende, identisk formulerede spørgsmål i begge sager:

»1) Omfatter artikel 95a i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1248/92, som indeholder overgangsbestemmelser for anvendelse af forordning nr. 1248/92, udelukkende de pensionsberettigede, med hensyn til hvilke afgørelsen om tildeling af pension var endelig ved ikrafttrædelsen af ændringen, eller vedrører den også de pensionsberettigede, som inden ikrafttrædelsen af de ændringer, der blev indført ved den nye forordning, allerede havde anlagt sag ved en national ret netop med henblik på at opnå ret til pension, idet de anfægtede anvendelsen af nationale antikumulationsregler, hvilke søgsmål endnu ikke var blevet endelig afgjort på tidspunktet for ikrafttrædelsen af de nye bestemmelser?

2) Såfremt nævnte artikel 95a uden forskel finder anvendelse på alle pensionsberettigede, skal den begæring om revision, som er omhandlet i artikel 95a, stk. 4, da være indgivet til den kompetente sociale sikringsinstitution i den form, som er foreskrevet i de nationale retsforskrifter for indgivelse af en begæring om revision, eller kan den indgives til den ret, som sagen er blevet indbragt for, i henhold til de gældende retsplejeforskrifter, og skal den i ovennævnte artikel 95a, stk. 5 og 6, frist på to år også være overholdt i sidstnævnte situation?«

10. ONP, sagsøgerne i første instans - de appelindstævnte i anden instans - og Kommissionen har afgivet indlæg i sagen. Jeg vil vende tilbage til parternes argumenter.

11. Domstolen har indledningsvis - med henblik på besvarelse under den mundtlige forhandling - stillet parterne et spørgsmål vedrørende betydningen af skrivelsen af 22. september 1994.

V - Parternes argumenter

1. ONP

12. ONP har indledningsvis anført, at Domstolen i sin praksis har opstillet den grundsætning, at den gunstigste ordning - enten den interne nationale eller den fællesskabsretlige - altid skal finde anvendelse. Forordning nr. 1248/92 har for så vidt indført en betydelig ændring, idet de nationale antikumulationsregler ikke længere kan anvendes. Forordningen, der trådte i kraft den 1. juni 1992, skaber imidlertid ingen ret for så vidt angår tiden før denne dato. I henhold til artikel 95a, stk. 4, 5 og 6, kan en pension kun tages op til revision efter begæring fra de pensionsberettigede, som har fået tillagt en pension. Det retlige kriterium er altså »tillæggelsen« af pensionen, hvorved forstås de foranstaltninger, der fører til udbetaling af pensionen - altså beregningen af det beløb, der skal udbetales, og udbetalingen i sig selv - uden at det gør nogen forskel, om den administrative afgørelse om tildeling af pensionen er endelig eller ej.

13. Idet der er tale om en pension, der allerede er fastsat, er det ubestrideligt, at en ny fastsættelse kun kan ske efter begæring. Vedrørende formen kan begæringen enten indgives administrativt eller ved en domstol. I sidstnævnte situation kan begæringen indgives i form af en stævning, et skriftligt indlæg eller ved nedlæggelse af påstande. Under alle omstændigheder vil datoen for indgivelsen af begæringen være afgørende for erhvervelsen af rettighederne. En ny beregning ex officio er ikke alene i strid med bestemmelsens ordlyd; den kan nemlig også medføre en nedsættelse af pensionen og dette især, hvor der er tale om efterladtepension. Kravet om indgivelse af begæring under nøje iagttagelse af fristerne er derfor et retssikkerhedskrav. Det følger heraf, at en ny beregning kun kan ske efter indgivelse af begæring herom. I øvrigt kan skrivelsen af 22. september 1994 under ingen omstændigheder begrunde individuelle rettigheder. Den nye beregning af pensionen var rent informativ og var stilet til ONP's egen advokat.

2. Parterne, der var sagsøgere i første instans og appelindstævnte i anden instans ved de nationale domstole

14. Parterne, der var sagsøgere i første instans og appelindstævnte i anden instans, gør gældende, at der ved besvarelsen af de præjudicielle spørgsmål må tages hensyn til både fællesskabsretten og national ret.

15. Begge hovedsagerne verserede allerede, da forordning nr. 1248/92 trådte i kraft, hvilket betyder, at de omtvistede afgørelser om tildeling af pension ikke var endelige. Retten må ved sin dom, der træder i stedet for forvaltningsakten, tage højde for alle ændringerne i bestemmelserne, der var årsagen til retssagen. Artikel 807 og 808 i den belgiske retsplejelov (code judiciaire belge, der er indeholdt i lov af 10.10.1967) skal tages i betragtning, idet det i artikel 95a, stk. 6, bestemmes, at såfremt begæringen indgives efter udløbet af fristen på to år efter den 1. juni 1992, erhverves rettighederne - med forbehold af gunstigere bestemmelser i en medlemsstats lovgivning - fra datoen for begæringens indgivelse. De nævnte bestemmelser tillader parterne at udvide eller ændre deres påstande under hele retssagen. Den belgiske ret er derfor på parternes begæring forpligtet til at anvende bestemmelserne, der trådte i kraft den 1. juni 1992.

16. I de foreliggende sager har parterne indgivet den nødvendige begæring, selv om dette ikke er sket inden for fristen på to år . Retten kan i medfør af artikel 807 og 808 give denne begæring tilbagevirkende kraft. Artikel 807 og 808 i den belgiske retsplejelov har i øvrigt været genstand for flere domme ved Cour de cassation. I en dom af 22. maj 1978 fastslog Cour de cassation, at i en retssag om individuelle rettigheder, der er fastsat ved lov, kan den domstol, der skal træffe afgørelse i sagen, ikke alene tage stilling til kravene på det grundlag, der forelå på tidspunktet for indgivelsen af begæringen, men også tage hensyn til omstændigheder, der er indtrådt efter den anfægtede forvaltningsafgørelse, såfremt disse vil give den forsikrede større rettigheder .

17. I det foreliggende tilfælde skal der for så vidt angår artikel 95a, stk. 4, også tages hensyn til, at der - netop på grund af den verserende retssag - egentlig ikke kan være tale om en »revision af rettigheder«, men snarere om en »fastsættelse af rettigheder«. Forældelsesfristen kommer derfor ikke til anvendelse.

18. Med hensyn til den tidsmæssige gyldighed af de nye fællesskabsretlige bestemmelser følger det af Domstolens praksis, at:

- det tilkommer hver medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte procesreglerne for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning afføder for borgerne, på betingelse af, at disse bestemmelser ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for sammenlignelige krav i nationale sager, og at de ikke er udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden

- fællesskabsretten er til hinder for anvendelse af en national lovgivning, der begrænser den tilbagevirkende kraft af et krav i henhold til EF-traktatens artikel 119 til to år

- personer, der har anlagt sag eller indgivet en tilsvarende klage, kan under alle omstændigheder med tilbagevirkende kraft påberåbe sig nye bestemmelser eller retsvirkningerne af en dom om fortolkning, der er afsagt af Domstolen .

19. Parterne, der var sagsøgere i første instans og appelindstævnte i anden instans ved de nationale domstole, har foreslået, at de præjudicielle spørgsmål besvares som følger:

Artikel 95a i forordning nr. 1408/71, som indsat ved forordning nr. 1248/92, skal fortolkes således, at den i stk. 5 fastsatte frist på to år ikke finder anvendelse på personer, der har anlagt sag, og som med støtte i national ret kan anmode om, at de for dem gunstigere bestemmelser i forordning nr. 1248/92 skal anvendes med tilbagevirkende kraft fra den 1. juni 1992.

3. Kommissionen

20. Efter Kommissionens opfattelse er sagerne omfattet af artikel 95a, stk. 4. Bestemmelsen indfører en ret til revision for alle, der havde modtaget en meddelelse om tildeling af pension i henhold til forordning nr. 1408/71 før ændringen, der blev gennemført ved forordning nr. 1248/92, inklusive personer, der allerede inden ændringsforordningens ikrafttræden havde anlagt sag.

21. Da bestemmelserne ikke indeholder regler om formen for begæringen om revision, er det op til den nationale lovgiver at fastsætte de processuelle bestemmelser vedrørende udøvelsen af denne rettighed. De nationale processuelle bestemmelser må naturligvis ikke gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve retten til revision. Således kan de nationale processuelle bestemmelser foreskrive, at begæringen om revision også kan indgives til den domstol, der skal behandle sagen, i henhold til de gældende retsplejeforskrifter.

22. Med hensyn til den i artikel 95a, stk. 5 og 6, fastsatte frist på to år har Kommissionen bemærket, at den nationale lovgivning ganske vist ikke kan fastsætte en kortere frist, hvorimod den godt kan fastsætte en længere frist.

23. Som det følger af Petroni-dommen og den efterfølgende retspraksis, skal artikel 95a forstås således, at de berørte arbejdstagere skal være omfattet af den gunstigste ordning. Da det kun er pensionsmodtagerne, der har retten til at tage initiativet, må man i det foreliggende tilfælde stille spørgsmålstegn ved bestemmelsernes effektivitet. I hvert fald kan den nationale domstol i hvert enkelt tilfælde anvende de gunstigste bestemmelser.

24. Kommissionen har foreslået, at de præjudicielle spørgsmål besvares som følger:

1. Artikel 95a i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1248/92, der indeholder overgangsbestemmelser for anvendelse af forordning nr. 1248/92, skal fortolkes således, at den ikke alene vedrører pensionsmodtagere, hvis meddelelse om tildeling af pension ved ikrafttrædelsen af ændringen var endelig, men også de pensionsmodtagere, der allerede før forordningens ikrafttræden havde anlagt sag, hvorved de havde anfægtet anvendelsen af nationale antikumulationsregler, selv om sagen endnu ikke var endelig afgjort på tidspunktet for de nye bestemmelsers ikrafttræden.

2. Det tilkommer den nationale lovgiver at fastsætte de processuelle betingelser for indgivelsen af begæringen om revision, herunder særligt at bestemme, om begæringen skal indgives til den kompetente sociale sikringsinstitution eller til den ret, der behandler sagen, forudsat at de nationale regler ikke gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve retten til revision.

I sidstnævnte tilfælde bestemmes tidspunktet for revisionsbegæringens virkninger i overensstemmelse med den nævnte artikels stk. 5 og 6 om begæringer indgivet inden, henholdsvis efter udløbet af den deri fastsatte frist på to år.

VI - Stillingtagen

25. Ændringen af forordning nr. 1408/71 ved forordning nr. 1248/92 omhandlede »bestemmelserne om fastsættelse og beregning af pensioner« . I den forbindelse »[er] visse af disse ændringer ... en følge af Domstolens retspraksis inden for dette område«, jf. første betragtning til ændringsforordningen. Ændringsforordningens 16. betragtning har følgende ordlyd:

»for at beskytte de vandrende arbejdstagere og deres efterladte mod en alt for streng anvendelse af de nationale bestemmelser om nedsættelse, midlertidig inddragelse eller bortfald af ydelser er det nødvendigt i forordning (EØF) nr. 1408/71 at indsætte en bestemmelse, som strengt afgrænser anvendelsen af disse bestemmelser«.

26. Man må gå ud fra, at anvendelsen af de nye bestemmelser kan være gunstigere for de pensionsberettigede. Imidlertid er denne konsekvens på ingen måde sikker. Man kan sagtens forestille sig situationer, hvor anvendelsen af de nye bestemmelser vil føre til et for den berørte mindre gunstigt resultat. En sådan situation lå til grund for Baldone-sagen . ONP's repræsentant bemærkede da også under den mundtlige forhandling udtrykkeligt, at man bør være opmærksom på, at en sådan nedsættelse kan forekomme, især i forbindelse med efterladtepensioner.

27. Domstolen har derfor i sin dom i Baldone-sagen fortolket de i de foreliggende sager omtvistede overgangsbestemmelser i forordningens artikel 95a således:

»... når invaliditetsydelsen er fastsat før ikrafttrædelsen af ændringsforordningen, finder artikel 95a, stk. 1, 2 og 3, i den ændrede forordning nr. 1408/71 ikke anvendelse.

Sådanne situationer henhører derimod under artikel 95a, stk. 4, 5 og 6, i den ændrede forordning nr. 1408/71« .

28. Domstolen fortsatte med følgende bemærkninger:

»... Den omstændighed, at en medlemsstats kompetente institution som følge af en forkert beregning af den pågældende ydelse foretager en ny beregning af en ydelse efter ikrafttrædelsen af ændringsforordningen og berigtiger det beløb, der skal udbetales, kan ikke danne grundlag for nye rettigheder - men medfører alene, at der skal foretages en korrekt fastsættelse af den ydelse, der tidligere er erhvervet ret til« .

29. Med hensyn til kravet om indgivelse af en begæring i henhold til artikel 95a, stk. 4, udtalte Domstolen:

»Formålet med artikel 95a, stk. 4, er at gøre det muligt for den sikrede at anmode om revision af ydelser, der er tillagt under anvendelse af forordningen, før ændringerne blev foretaget, når reglerne i ændringsforordningen må antages at være mere fordelagtige for ham, og at opretholde de tillagte ydelser ifølge bestemmelserne i forordningen, før denne blev ændret, i en situation, hvor ydelserne viser sig at være mere fordelagtige end ydelserne efter ændringsforordningen.

Det fremgår således klart af såvel ordlyden som opbygningen af artikel 95a, stk. 4, at anvendelsen af bestemmelserne i ændringsforordningen på pensionsrettigheder, der er fastsat før den 1. juni 1992, er betinget af en udtrykkelig anmodning fra den sikrede. Den kompetente institution kan således ikke træde i den sikredes sted, særligt ikke når institutionernes berigtigelse af egen drift vil være til skade for den pågældende ...« .

30. Man kan ikke nødvendigvis udlede af denne formulering, at det i henhold til artikel 95a, stk. 4, i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1248/92, er absolut nødvendigt at indgive en begæring, men alene, at det er udtrykkeligt forbudt at se bort fra kravet om indgivelse af begæring til skade for den berørte.

31. Man kunne nu stille sig spørgsmålet, om det efter ordlyden af og formålet med artikel 95a, stk. 4, er ufravigeligt at indgive en begæring, hvorved de frister og procesretlige konsekvenser, der foreskrives i stk. 5 og 6, indgår som et led i kravet om at indgive en begæring.

32. I den tyske version af bestemmelsen tales der om »feststellen« (fastsættelse) af kravene. Dette kunne man forstå som en endelig fastsættelse - både i en forvaltningssag og i en sag ved retten. Er der tale om en verserende sag, er denne bestemmelse derfor muligvis slet ikke anvendelig. Som ONP udtrykkeligt har anført, er der derimod i den franske tekst tale om »liquidation d'une pension«. Efter denne bestemmelse er det udbetalingen af en pension, der træder i første række. I den engelske tekst står der »a pension was awarded«. Her lægges der hovedsagelig vægt på tildelingen af en pension.

33. Efter at Domstolen i Baldone-dommen imidlertid lagde vægt på tidspunktet, hvor rettighederne opstod, kan artikel 95a, stk. 4, også anvendes i tilfælde, hvor rettighederne endnu ikke endeligt er blevet fastsat. Denne fortolkning skal også foretrækkes, fordi den pensionsberettigede ikke må fratages initiativretten, hvilket navnlig skal overholdes strengt i tilfælde, hvor der kan være tale om skadelige konsekvenser.

34. Der kan på den anden side ikke ses bort fra, at artikel 95a, stk. 4, 5 og 6, er udformet med henblik på typesituationen, hvor pensionerne er fastsat før den 1. juni 1992. Ved fortolkningen af bestemmelserne skal der tages hensyn til de verserende sagers natur og dermed tages der hensyn til pensioner, der endnu ikke er blevet endeligt fastsat.

35. I den forbindelse må man først gå ud fra, at de materielle bestemmelser, der skal anvendes, er forordningsbestemmelser, der - som Kommissionens repræsentant udtrykkeligt henviste til under den mundtlige forhandling - efter deres art er umiddelbart anvendelige. Derfor er det helt berettiget ikke at anvende artikel 95a, stk. 5's forældelsesfrist under verserende sager. Forældelsesfristen på to år - der begrundes med retssikkerhedshensynet - er passende i det omfang, der er tale om færdigbehandlede pensionssager. Inden for denne frist kan det efterprøves, om de bestemmelser, der har været gældende siden den 1. juni 1992, muligvis giver anledning til en gunstigere beregning, og i så fald kan der indgives en begæring om revision.

36. I artikel 95a, stk. 6, bekræftes det, at fællesskabslovgiver under ingen omstændigheder havde til hensigt at fastsætte en ufravigelig forældelsesfrist på to år, inden for hvilken der kan indgives begæring om revision med tilbagevirkende kraft. I denne bestemmelse står der ganske vist, at såfremt begæringen indgives efter udløbet af fristen på to år efter den 1. juni 1992, erhverves rettighederne fra datoen for begæringens indgivelse. Denne bestemmelse er imidlertid for det første et udtryk for retssikkerhedsprincippet, for det andet er bestemmelsen egnet til at opretholde den finansielle ligevægt i de pågældende forsikringssystemer. Dog gælder denne regel kun »med forbehold af gunstigere bestemmelser i en medlemsstats lovgivning«.

37. Ved at anvende denne formulering har man klart fastslået princippet om den mest gunstige behandling. Idet princippet om at anvende det mest gunstige system udtrykkeligt er blevet indskrevet i artikel 95a, stk. 6, er det i den henseende ikke nødvendigt at påberåbe sig retspraksis fra Domstolen , hvori princippet er udformet med hensyn til den procesretlige gennemførelse af de rettigheder, der udledes af fællesskabsretten.

38. Ifølge Domstolens praksis skal man - både i materiel og i processuel henseende - anvende princippet om det mest gunstige system i retssager, hvor der er tvist om rettigheder, som tillægges i henhold til fællesskabsretten. På baggrund af dette er det endvidere tænkeligt i en verserende sag at foretage en revision ex officio, såfremt og for så vidt denne har gunstige følger for den pensionsberettigede.

39. Dette får imidlertid ikke betydning i den foreliggende sag, da en »gunstigere bestemmelse i en medlemsstats lovgivning« i artikel 95a, stk. 6's forstand ifølge parternes indlæg under alle omstændigheder finder anvendelse. Således kan en part i henhold til artikel 807 og 808 i den belgiske retsplejelov under en retssag udvide eller ændre sine påstande med henblik på sagens genstand. Sådanne processuelle krav har i så fald tilbagevirkende kraft inden for rammerne af den verserende sag. I hovedsagerne blev der udtrykkeligt fremsat begæringer i begge sager. Disse skal på grundlag af artikel 807 og 808 tillægges tilbagevirkende kraft. I den henseende henvises til dom af 22. maj 1978 fra Cour de cassation, der blev nævnt af de pensionssøgendes repræsentant under den mundtlige forhandling . I henhold til denne dom skal retten på begæring også tage hensyn til de omstændigheder, der først er indtrådt, efter at den administrative afgørelse er truffet, i det omfang de er egnede til at forhøje de berettigedes krav .

40. Når henses til de konkrete omstændigheder i den foreliggende sag opstår endvidere spørgsmålet, om det ikke er udtryk for misbrug af rettigheder fra ONP's side, at denne har holdt sig strengt til datoen for indgivelsen af begæringen med de allerede nævnte konsekvenser, som følger af artikel 95a, stk. 6.

41. Som bekendt har ONP i begge sager foretaget nye beregninger (évaluations) af pensionsbeløbene på grundlag af den fra den 1. juni 1992 gældende lovgivning. Senest efter denne nye beregning var det åbenbart, at det kunne kræves, at de omtvistede efterladtepensioner skulle udbetales med et højere beløb. Denne (nye) beregning var genstand for en skrivelse af 22. september 1994 til ONP's advokat. Skrivelsen kom ad omveje sagsøgerne i første instans og appelindstævnte i anden instans i hænde. Det giver anledning til eftertanke, at skrivelsen blev affattet på et tidspunkt, hvor toårsfristen allerede var udløbet. De pensionsberettigede modtog endvidere ingen meddelelse om, at den beregnede højere pension kun kunne komme til udbetaling efter indgivet begæring.

42. Når ONP nu gjorde sig den ulejlighed at foretage en ny beregning og også sendte de berettigede denne beregning, må man stille det spørgsmål, om ONP ikke - inden for rammerne af sin forsorgs- og omsorgspligt - var forpligtet til at informere de pensionsberettigede om deres muligheder for at begære revision før udløbet af toårsfristen og med henvisning til fristen. I Camarotto-sagen står spørgsmålet endnu klarere, idet der - på grund af hendes ægtefælles død den 28. januar 1994 - med stor sandsynlighed fandt en ny beregning af pensionen sted, da denne ved ægtefællens død blev ændret fra at være en alderspension til en efterladtepension. Den 28. januar 1994 lå i øvrigt inden for artikel 95a, stk. 5's toårsfrist. Det ville være nærliggende at gennemføre en ny beregning af pensionerne i anledning af sådanne omstændigheder og om nødvendigt at gøre de pensionsberettigede bekendt med deres muligheder, således som det også til dels er sket på et senere tidspunkt.

43. Når det kommer til stykket, er disse overvejelser imidlertid ikke afgørende i denne sag, idet begæringen om ny beregning af pensionen, der indgives under retssagen i henhold til de nationale processuelle bestemmelser - i overensstemmelse med det ovenfor anførte - kan tillægges tilbagevirkende kraft, således at den højere efterladtepension allerede kan kræves fra den 1. juni 1992.

44. Ved besvarelsen af den forelæggende rets spørgsmål må man vedrørende det første præjudicielle spørgsmål gå ud fra, at overgangsbestemmelserne i artikel 95a i forordning nr. 1408/71 i overensstemmelse med Baldone-dommen i princippet er anvendelige på alle de krav, der er opstået før den 1. juni 1992. Artikel 95a finder følgelig ikke kun anvendelse på de pensionsmodtagere, hvis meddelelse om tildeling af pension var endelig ved ændringens ikrafttræden, men også på de pensionsmodtagere, der allerede før ikrafttrædelsen af de ved den nye forordning tilføjede ændringer havde anlagt en sag ved en national domstol. Dette er tilfældet, i det omfang sagen udtrykkeligt var anlagt med det formål at erhverve ret til pension ved at anfægte anvendelsen af nationale antikumulationsregler, og der på tidspunktet for ikrafttrædelsen af de nye bestemmelser endnu ikke var truffet endelig afgørelse i sagen.

45. Den forelæggende rets andet spørgsmål skal følgelig besvares således, at fællesskabsretten ikke foreskriver nogen formkrav for så vidt angår begæringen, der nævnes i artikel 95a, stk. 4. Det tilkommer derfor de nationale retsordener at fastsætte de nærmere regler om indgivelse af begæringen om revision af pensionsrettighederne. Således er det helt igennem muligt, at begæringen ikke alene kan indgives til den kompetente sociale sikringsinstitution, men ligeledes - i henhold til de processuelle bestemmelser, der skal anvendes - til retten, der behandler sagen. Når der er tale om en verserende sag, skal der ved fortolkningen af artikel 95a, stk. 5 og 6, tages hensyn til denne særlige situation. Toårsfristen skal i den henseende ikke betragtes som ufravigelig, således at en begæring, der er indgivet efter denne frist, klart også kan have tilbagevirkende kraft.

VII - Forslag til afgørelse

46. På baggrund af ovenstående foreslår jeg, at de præjudicielle spørgsmål besvares på følgende måde:

»1) Artikel 95a i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 1248/92 af 30. april 1992, gælder i princippet for alle krav, der er opstået før den 1. juni 1992. Artikel 95a finder således ikke kun anvendelse på pensionsmodtagere, hvis meddelelse om tildeling af pension var endelig ved ændringens ikrafttræden, men også på de pensionsmodtagere, der allerede før ikrafttrædelsen af de ved den nye forordning tilføjede ændringer havde anlagt en sag ved en national domstol, der specielt havde til formål at opnå ret til pension ved anfægtelse af anvendelsen af nationale antikumulationsregler, og hvor der på tidspunktet for de nye bestemmelsers ikrafttræden endnu ikke var truffet endelig afgørelse i sagen.

2) Det tilkommer de nationale retsordener at fastsætte de nærmere regler om indgivelse af begæringen om revision af pensionsrettighederne i henhold til artikel 95a, stk. 4. Således er det helt igennem muligt, at begæringen ikke alene kan indgives til den kompetente sociale sikringsinstitution, men ligeledes til retten, der behandler sagen. Når der er tale om en verserende sag, skal der ved fortolkningen af artikel 95a, stk. 5 og 6, tages hensyn til denne særlige situation. Toårsfristen skal i den henseende ikke betragtes som ufravigelig, således at en begæring, der er indgivet efter denne frist, klart også kan have tilbagevirkende kraft.«