FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 15. OKTOBER 1981 ( 1 )

Høje Domstol.

Denne sag vedrører to krav, som Bernard Fournier, tjenestemand ved Kommissionen, har fremsat. Han kræver først erstatning for den måde, han er blevet behandlet på under sin ansættelse. Dernæst kræver han, at hans ansættelseskontrakter med Kommissionen fra den 1. september 1964 eller i hvert fald fra den 1. september 1965 skal anses som kontrakter, hvorefter han var midlertidigt ansat, og som derfor skal tages i betragtning ved beregningen af hans pension og tjenesteår i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 77, stk. 1.

Sagens faktiske omstændigheder er omfattende og komplicerede, men kan på dette stadium sammenfattes således: Fournier blev først ansat af EØF-Kommissionen i det daværende GD I (Forbindelser med tredjelande) som hjælpeansat for en periode af seks måneder fra den 1. september 1964. Hans ansættelseskontrakt blev forlænget med yderligere seks måneder til den 31. august 1965. På det tidspunkt var Kommissionen tilsyneladende klar over, at hans ansættelse som hjælpeansat ikke kunne forlænges yderligere, idet denne ansættelse efter artikel 52 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne ikke kunne overstige et år, medmindre den hjælpeansatte er ansat med henblik på at erstatte en tjenestemand eller en midlertidigt ansat, der midlertidigt er ude af stand til at udføre sit arbejde. Dette var tilsyneladende ikke tilfældet. GD I anmodede imidlertid om, at hans kontrakt blev forlænget for tredje gang, nemlig til den 28. februar 1966. Årsagen var tilsyneladende, at det arbejde, Fournier oprindeligt var ansat til at udføre, endnu ikke var tilendebragt. Efter visse interne drøftelser blev hans kontrakt forlænget til den 30. september 1965, samtidig med at man forhandlede om hans videre ansættelse. Til sidst traf Kommissionen afgørelse om at forlænge hans kontrakt til den 31. januar 1965 og siden til den 28. februar 1966. I skrivelse af 11. januar 1966 meddelte generaldirektøren for personale og administration Fournier, at hans kontrakt ikke ville blive forlænget ud over den 28. februar, og takkede ham for det arbejde, han havde udført.

Det ser ud til, at Fournier faktisk afsluttede sit arbejde i GD I ved udgangen af december 1965, og at det mellem GD I og GD III (Det interne marked) aftaltes, at han skulle overflyttes til det sidstnævnte generaldirektorat fra og med den 1. januar 1966, hvor han skulle udføre det forberedende arbejde til en konference, som Kommissionen skulle afholde i juni måned. Efter anmodning fra GD III blev Fournier's kontrakt som hjælpeansat forlænget til den 31. marts 1966 og siden, efter yderligere seks forlængelser, til den 31. december 1968. På det tidspunkt havde Kommissionen tilsyneladende besluttet at afvikle ansættelsen af alle hjælpeansatte og genansætte dem som midlertidigt ansatte, hvorved de fik mulighed for at blive tjenestemænd (jf. sag 18/69 Fournier mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 49; org.ref. Recueil 1970, s. 249, på s. 253). Fournier blev derfor tilbudt en kontrakt som midlertidigt ansat under GDII (Økonomiske og finansielle spørgsmål) for en periode af tre måneder fra den 1. januar 1969, »indtil der blev truffet afgørelse vedrørende hans udnævnelse til tjenestemand«. Kontrakten blev herefter forlænget hver sjette måned indtil den 31. december 1971. På det tidspunkt blev han tilbudt en kontrakt som hjælpeansat under GD VIII (Udvikling). Kontrakten gjaldt først for tre måneder, men blev forlænget flere gange indtil udgangen af 1972. Kommissionen traf den 21. februar 1973 afgørelse om at genudnævne ham som midlertidigt ansat fra og med den 1. januar 1973 for en periode af fire måneder. Fournier har tilsyneladende fået meddelelse herom den 9. marts. Han blev siden ansat som tjenestemand på prøve pr. 1. maj og endeligt fastansat pr. 1. april 1974.

I medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1, forelagde Fournier den 30. marts 1979 en formel ansøgning med krav om godtgørelse for den skade, han havde lidt som følge af Kommissionens tjenstlige fejl, det vil i det væsentlige sige de foranstaltninger, som Kommissionen traf eller undlod at træffe i forbindelse med hans ansættelse i tidsrummet 1. september 1965-31. marts 1974. Det lidte tab og de krævede beløb er identiske med dem, der er gjort gældende i stævningen i nærværende sag. Ud over de økonomiske krav fremsatte han også krav om en ændret beregning af hans pensionsrettigheder. Grunden til at dette spørgsmål opstår, er, at den periode, den midlertidigt ansatte har tilbagelagt, i henhold til artikel 40 i ansættelsesvilkårene skal tages i betragtning ved beregning af en tjenestemands pensionsgivende tjenesteår, hvorimod der tilsyneladende ikke for en hjælpeansat gælder en tilsvarende bestemmelse. Fournier har anført, at han med urette er blevet behandlet som hjælpeansat i den pågældende periode. Ansøgningen blev afslået den 1. august. Fournier indbragte den 25. oktober en klage over denne afvisning, altså inden for den i tjenestemandsvedtægten herom fastsatte frist på tre måneder. Kommissionen undlod at svare inden for fire måneders-fristen, og den 28. marts 1980 indbragte Fournier sagen for Domstolen. I skrivelse af 22. maj 1980 forkastede Kommissionen udtrykkelig klagen; men skønt Kommissionen afviste hans erstatningskrav, indrømmede den, at Fournier's kontrakter som hjælpeansat fra den 31. december 1965 skulle betragtes som kontrakter indgået med en midlertidigt ansat, eftersom Fournier havde varetaget vedvarende opgaver og ikke sådanne foreløbige opgaver, som varetages af hjælpeansatte i egentlig forstand. Som følge heraf måtte hele Fournier's karriere fra den nævnte dato tages i betragtning ved beregningen af hans pensionsgivende tjenesteår.

Kommissionen har anført, at sagsøgerens krav ikke er begrundet, men har desuden påstået, at erstatningskravene under alle omstændigheder må afvises. Parterne har aftalt, at Domstolen på dette stadium skal afgøre 1. om pensionskravet er begrundet, og 2. om erstatningskravene kan antages til realitetsbehandling. Såfremt det fastslås, at kravene under 2. skal antages til realitetsbehandling, har parterne aftalt, at skriftvekslingen og den mundtlige forhandling skal genåbnes.

Fournier's krav om, at kontrakterne vedrørende perioden før den 31. december 1965 i realiteten må betragtes som indgået med en midlertidigt ansat, støttes på sag 17/78 (Desbormes mod Kommissionen, Sml. 1979, s. 189), som fastslog, at kriteriet for, hvorledes en ansættelsesperiode skal benævnes, i højere grad afhænger af de opgaver, der varetages, og de betingelser, hvorunder de varetages, end af, hvorledes ansættelseskontrakten formelt er betegnet. I dommen udtales det, at »det karakteristiske for denne kontrakt (om midlertidig ansættelse) er altså den tidsmæssige usikkerhed, idet den kun kan anvendes for at sikre en midlertidig erstatning eller for at gøre det muligt at udføre administrative opgaver, der har foreløbig karakter, eller som opfylder et påtrængende krav eller ikke er klart defineret ... Kriteriet for sondringen mellem hjælpeansatte og midlertidigt ansatte er, at den midlertidigt ansatte ansættes i en fast stilling i listen over stillinger, mens den hjælpeansatte, bortset fra situationen med konstitution, udøver en administrativ virksomhed uden at være ansat i en stilling i listen over stillinger« (s. 201 og 202). I den nævnte sag havde den pågældende person i 18 år udført de samme arbejdsopgaver. Definitionen af disse svarede til definitionen af en stilling i den liste over stillinger, der fandtes som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrørte Kommissionen. Domstolen fastslog derfor, at hun skulle betragtes, som om hun faktisk havde været midlertidigt ansat.

Af den pågældende sag har Fournier draget den slutning, at såfremt de udførte arbejdsopgaver er vedvarende, klart definerede offentlige opgaver inden for Fællesskabet, er der tale om midlertidig ansættelse, og ikke om hjælpeansættelse. Herved tages der imidlertid ikke hensyn til (eller lægges ikke tilstrækkelig vægt på) en omstændighed, som Domstolen efter min opfattelse understregede i Desbormes-sagen, nemlig at der skal være »en stilling«. Det er ikke tilstrækkeligt, at opgaver af samme generelle karakter ofte, eller endog altid, udføres af andre som hjælpeansatte. Ellers kunne alle hjælpeansatte gøre krav at blive betragtet som midlertidigt ansatte. Det afgørende kriterium synes at være, om der eksisterer en stilling med de samme opgaver, som den hjælpeansatte udfører. I så fald kan det betragtes som bevist, at den hjælpeansattes opgaver faktisk er vedvarende, klart definerede offentlige opgaver inden for Fællesskabet.

Der foreligger kun få oplysninger om de opgaver, som Fournier blev anmodet om at udføre efter den 1. september 1964, og på grund af det lange tidsrum, der er forløbet, har Kommissionen ikke kunnet oplyse sagen yderligere. Fournier har for sit vedkommende navnlig henvist til en skrivelse fra 1972, udarbejdet af en anden tjenestemand ved Kommissionen og stilet til generaldirektøren for personale og administration. Denne skrivelse støtter Fournier's forsøg på at blive udnævnt til tjenestemand. Det fremgår af samtidige dokumenter, at Fournier var én ud af seks personer, der blev udnævnt til hjælpeansat i kategori A og knyttet til det direktorat under GD I, der beskæftiger sig med generelle, handelspolitiske spørgsmål. Når de blev udnævnt, skyldtes det, at direktoratet manglede personale og ikke kunne overkomme de arbejdsopgaver, der skulle udføres i 1964. I ansættelseskontraktaten var Fournier's ansvarsområde beskrevet som »la fonction de collaborateur scientifique«. I en skrivelse fra generaldirektøren for GD I af 22. juli 1965 er det anført, at Fournier i begyndelsen blev ansat »pour une étude importante«, og hans arbejde bestod tilsyneladende i undersøgelser vedrørende Fællesskabets handel med tredjelande.

I en skrivelse, som Fournier selv udarbejdede og som er dateret den 9. juli 1965, er det omtalt, at han i efteråret 1964 havde arbejdet på en rapport vedrørende Fællesskabets handel med tredjelande fra 1958 til 1963 og en anden rapport vedrørende handelen i tredje kvartal af 1964. Det følgende år arbejdede han på den Ottende Almindelige Rapport vedrørende Fællesskabets aktiviteter i forbindelse med handelen med tredjelande i 1964 og på en rapport vedrørende handelen i det fjerde kvartal af 1964. Dette bekræftes til en vis grad af den skrivelse af 30. maj 1972, som han nu henviser til, og som tilsyneladende er affattet af en kontorchef i det daværende GD XI (Handel med tredjelande). Det fremgår heraf, at han udarbejdede den første rapport vedrørende Fællesskabets handel med tredjelande (samt en revideret rapport for det følgende år), samt kvartalsvise rapporter om handelen inden for Fællesskabet og et forskningsprogram vedrørende Fællesskabets handel med tredjelande. Efter det oplyste har Fournier også repræsenteret GD I i en ekspertgruppe, der beskæftigede sig med planlægning på mellemlang sigt. Det bør bemærkes, at indholdet af denne skrivelse synes at være baseret på undersøgelser, som underskriveren har foretaget, og oplysninger, som denne havde modtaget fra andre; det ser derimod ikke ud til, at han havde noget personligt eller umiddelbart kendskab til de omstændigheder, der efter hans udsagn indtraf, før han kom ind i billedet.

Fournier har gjort opmærksom på, at de rapporter, han selv udarbejdede eller assisterede ved udarbejdelsen af, udkommer med regelmæssige mellemrum. Men det må bevises, at Fournier i alt væsentligt udførte arbejde, som havde han været midlertidigt ansat. Det afgørende herfor er, om hans arbejdsopgaver kan henføres under en særlig stilling. Det ville utvivlsomt være tilstrækkeligt, hvis det kunne bevises, at de opgaver, han havde varetaget, blev underlagt en eksisterende eller en ny stilling, efter at han havde forladt GD I. Efter det oplyste var hans arbejdsopgaver, i det omfang de kan defineres, imidlertid ikke på noget tidspunkt underlagt en bestemt stilling under Kommissionen. De var derimod tilsyneladende alene omfattet af det generelle ansvarsområde for det direktorat, han var knyttet til. Det forhold, at han var ansat under GD I for at afhjælpe dettes forøgede arbejdsbyrde i 1964, og at han blev forflyttet, så snart dette arbejde var afsluttet, tyder imidlertid på, at de arbejdsopgaver, han varetog, udfyldte et akut, men kortvarigt behov, hvorfor de ikke kan betragtes som vedvarende. Den omstændighed, at han den 22. juli 1965 fik meddelelse om, at hans ansættelse ikke kunne forlænges ud over den 28. februar 1966, og at han måtte afslutte det arbejde, han var ansat til at udføre, understreger, at hans ansættelse var af kortvarig karakter.

Det blev gjort gældende, at Kommissionens afgørelse om at betragte perioden efter den 31. december 1965 som om der i realiteten foreligger et midlertidigt ansættelsesforhold, nødvendigvis betyder, at den foregående periode skal behandles på tilsvarende måde. Baggrunden for Kommissionens indrømmelse synes at være den tommelfingerregel, Kommissionen indførte efter Deshormes-sagen, og hvorefter det i mangel af klare vidnesbyrd vedrørende de faktisk udførte arbejdsopgaver antages, at den pågældende person reelt i det mindste var hjælpeansat i det første år af sin ansættelse, men at han derefter kun var det formelt. I dette tilfælde indtog Kommissionen det standpunkt, at der var tilstrækkeligt bevis for, at Fournier under sin ansættelse i GD I i realiteten havde udført arbejdsopgaver som hjælpeansat. Oplysningerne vedrørende hans arbejdsopgaver efter at han var blevet forflyttet til GD III den 1. januar 1966 var derimod så sparsomme, at Kommissionen til fordel for Fournier antog, at han faktisk havde været midlertidigt ansat. Hvad enten denne ændrede holdning er rigtig eller forkert, forekommer det ikke ud fra det oplyste korrekt at anvende dette synspunkt på perioden før den 31. december 1965. Fournier har gjort gældende, at han varetog de samme arbejdsopgaver før og efter denne dato, men dette synes ikke at være tilfældet. For det første var han ikke i det samme generaldirektorat, og for det andet blev han fra starten ansat i GD III for at bistå ved forberedelsen af en forestående konference.

At en hjælpeansat ikke har pensionsrettigheder, er let forståeligt. Men at bortse fra en årelang ansættelse som hjælpeansat finder jeg knap så rimeligt, når en hjælpeansat ansættes som funktionær med pensionsrettigheder og gør hele sin karriere hos den samme arbejdsgiver. Efter min opfattelse har Kommissionen været retfærdig, måske endda generøs, ved at anse perioden efter den 31. december 1965 som pensionsgivende. På grundlag af Deshormes-dommen var Kommissionen berettiget til at se bort fra perioden indtil den dato.

Som følge heraf må dette krav efter min opfattelse afvises.

Fournier har i sin stævning anført, at Kommissionen på seks punkter har handlet retsstridigt: 1. hans ansættelse under Kommissionen har været ustabil og usikker, 2. hans indplacering som hjælpeansat og som midlertidigt ansat, 3. hans indplacering som tjenestemand, 4. forlængelserne af hans ansættelse som hjælpeansat var ulovlige og havde karakter af misbrug, 5. chikane, trusler og det forhold, at han efter sin fastansættelse fik overdraget ligegyldige arbejdsopgaver, 6. Kommissionen undlod at tage hensyn til advarsler vedrørende hans sundhedstilstand. Skaderne er også opdelt i seks hovedpunkter: 1. dårligt helbred, 2. nervesvækkelse som følge af hans familiemedlemmers dårlige helbred, 3. nervesvækkelse som følge af, at han ikke har haft en normal, professionel karriere, 4. indtægtstab, begrænsning af pensionsrettigheder og manglende forfremmelse, 5. fastsansættelse i lønklasse A 6 frem for A 4, 6. nervesvækkelse som følge af de ligegyldige arbejdsopgaver, han fik overdraget.

Kommissionen har indvendt, at alle kravene om erstatning må afvises, eftersom Fournier via sit krav om erstatning forsøger at få tilkendt det samme beløb, som enten blev afvist ved hans annullationssøgsmål i 1969, eller som han i rette tid kunne have krævet ved andre sagsanlæg om annullation af Kommissionens retsakter. Kommissionen har henvist til sag 18/69 (Fournier mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 49; org.ref. Recueil 1970, s. 249). I den pågældende sag nedlagde han påstand om annullation af en stiltiende afvisning af hans ansøgning om fastansættelse i lønklasse A 4 i stedet for hans faktiske stilling som midlertidigt ansat i lønklasse Β 1. Han nedlagde påstand om, at han skulle fastansættes i lønklasse A 4. Hans søgsm'ål blev afvist, eftersom han havde anmodet Kommissionen om at fravige de i tjenestemandsvedtægten foreskrevne former og betingelser. Den 4. december 1972 forelagde han i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning om at blive udnævnt til en stilling svarende til hans kvalifikationer. Tilsyneladende besvarede Kommissionen ikke hans ansøgning. Han indbragte ikke klage over den afvisning. Kommissionen har desuden henvist til Domstolens afgørelse i de forenede sager 114-117/79 (Fournier mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 1529), hvor Fournier's hustru og børn påstod at have lidt personlige tab som følge af Kommissionens forsømmelige adfærd over for Fournier. Domstolen afviste disse søgsmål, idet den udtalte, at disse sager vedrørte »erstatning for tab, som er forvoldt ved en institutions adfærd med hensyn til én af dens tjenestemænds eller ansattes karriereforløb, mens den pågældende har haft mulighed for at benytte sig af de i medfør af traktaten foreliggende muligheder for at anfægte enhver afgørelse fra den pågældende institution, som har til formål eller til følge at anbringe eller fastholde ham i et ulovligt ansættelsesforhold, og for i givet fald at indbringe sagen for Domstolen«, (s. 1531).

I medfør af EØF-traktatens artikel 179 har Domstolen kompetence til at afgøre alle tvister mellem Fællesskabet og dets ansatte med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i vedtægten for dets tjenestemænd, eller som fremgår af de ansættelsesvilkår, der gælder for dets øvrige ansatte. I sag 9/75 (Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml., s. 1171, på s. 1181) fastslog Domstolen, at en sådan tvist, »der hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen«, er omfattet af »traktatens artikel 179 og vedtægtens artikel 90 og 91, hvorfor den, særlig hvad angår antagelsen til realitetsbehandling, hverken falder ind under traktatens artikel 178 og 215 eller under artikel 43 i statutten for EØF-Domstolen« (jf sag 11/72 Giordano mod Kommissionen, Sml. 1973, s. 417).

Som det forklares i selve afgørelsen i Meyer-Burckhardt-sagen, foreligger der — selv om de fremgangsmåder, der skal følges, begge foreskrives i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 — to forskellige retsmidler, nemlig dels et søgsmål med påstand om annullation af en påstået ulovlig retsakt, dels et erstatningssøgsmål. Sagsøgeren kan selv afgøre, om han vil vælge det ene, det andet eller dem begge, såfremt han overholder de angivne frister efter afvisningen af hans klage.

Et »erstatningssøgsmål er et selvstændigt retsmiddel... Det tager ikke sigte på ophævelsen af en bestemt afgørelse, men på dækning af skade, som forårsages af en institution under udførelsen af dens hverv ... For at et erstatningssøgsmål kan anses for at have fornødent grundlag, skal det være bevist, at sagsøgte er ansvarlig for en tjenstlig fejl, som har tilføjet sagsøgeren en virkelig og allerede indtrådt skade.« Der kan tilkendes erstatning, selv om erstatningsbeløbet i økonomisk henseende har samme virkning, som en annullation af retsakten. (Sag 79/71, Heinemann mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 147; org.ref. Recueil 1972, s. 579, på s. 588-89).

Selv om de to former for søgsmål er forskellige, kan en undladelse af at anlægge sag, eller det forhold, at der efter sagsanlæg ikke opnås en afgørelse om annullation af en ulovlig retsakt, påvirke retten til at anlægge erstatningssøgsmål. I sag 4/67 (Midler mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 415) nedlagde sagsøgeren således, efter at fristerne var overskredet, påstand om annullation af udnævnelsen af en anden person, og derudover krævede hun erstatning for det indtægtstab, hun havde lidt ved ikke at blive udnævnt til den pågældende stilling. Domstolen fastslog, at afvisningen af det første søgsmål også medførte afvisning af det andet. Afgørelsens begrundelse var tilsyneladende, at det påståede tab faktisk beroede på, at sagsøgeren havde undladt at søge udnævnelsen annulleret i rette tid. Sagsøgeren kunne have undgået dette tab ved at anfægte den pågældende forholdsregel i rette tid ... dette har hun ikke gjort. Under disse omstændigheder kan hun ikke afhjælpe denne undladelse og på en måde skaffe sig en ny ankemulighed ved at anlægge et erstatningssøgsmål. (Org.ref. Recueil 1967, s. 373-374).

I sag 59/65 (Schreckenberg mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 327; org.ref. Recueil 1965, s. 543, på s. 550) fastslog Domstolen, at »Selv om en part kan rejse en erstatningssag uden, i medfør af gældende lovbestemmelser, at være tvunget til at kræve annullation af den ulovlige retsakt, som har forårsaget tabet, kan han dog ikke på denne måde omgå afvisningen af et søgsmål, der vedrører det samme ulovlige forhold og sigter mod det samme økonomiske resultat«. Samme synspunkt har Domstolen fremført i andre sager, f.eks. 15/73 (Schots-Kortner m.fl. mod Rådet, Kommissionen og Parlamentet, Sml. 1974, s. 177 og sag 33/80, Albini, mod Rådet og Kommissionen af 16. juli 1981, endnu utrykt).

I de forenede sager 4 og 30/74 (Scappa mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 919, på s. 939) udtalte generaladvokat Trabucchi, at »selv om kravet om annullation af den retsakt, der angives at være årsag til skaden, må afvises, finder jeg ikke, at dette i sig selv er præjudicerende for erstatningskravets antagelse til realitetsbehandling«. Han udtalte videre, at i de tilfælde, hvor erstatningskravet ikke blot er et middel til omgåelse af en tidsfrist, der udelukker kravet om annullation, eller hvor retsakten ikke kan siges at have medført et tab, eller hvor erstatningskravet virkelig var et selvstændigt krav, udelukker afvisningen af kravet om annullation ikke, at erstatningskravet kan tages under påkendelse. Generaladvokat Capotorti udtalte i sag 153/79 (Bowden mod Kommissionen m.fl. af 14 maj 1981, endnu utrykt, på s. 39), at når de to krav er snævert forbundne, skal sagsøgeren ikke kunne omgå den hindring, som består i afvisning af annullationspåstanden, ved at anlægge erstatningssag.

Denne og tilsvarende sager, som f.eks. sag 53/70 (Vinck mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 155; org.ref. s. 601), sagerne 126/75 (Giry mod Kommissionen, Smi. 1977, s. 1937), sag 23/69 (Fiehn mod Kommissionen, Smi. 1970, s. 95; org.ref. 547), (hvor — selv om de økonomiske resultater kunne være de samme — kravet om godtgørelse ikke støttedes på at den beslutning, der blev anfægtet gennem annullationssøgsmålet, var ulovlig), må efter min opfattelse indebære: a) at et erstatningssøgsmål ikke kan udnyttes til at erstatte et afvist annullationssøgsmål; b) at den omstændighed, at der ikke ved annullationssøgsmål opnås dom om annullation, kan bero på, at der ikke er forvoldt noget tab som følge af de anfægtede retsakter, men kun fordi annullationssøgsmålet er for sent indbragt; c) at et erstatningssøgsmål kan være selvstændigt og give anledning til andre overvejelser end dem, der er relevante ved et annullationssøgsmål, selv om erstatningssøgsmålet støttes på de samme faktiske omstændigheder; d) at et erstatningssøgsmål kan anlægges på en måde, der gør det uafhængigt af annullationssøgsmålet.

Anvendes disse regler på kravene i nærværende sag, må — i det omfang der kræves erstatning som følge af retsakter fra Kommissionen, som i rette tid kunne have været genstand for et annullationssøgsmål (eller som blev afvist i 1969) — det andet, tredje og fjerde krav efter min opfattelse afvises på sagens nuværende stadium. De øvrige krav (og muligvis spørgsmål, der kan være omfattet af det andet, tredje og fjerde krav) er af en anden karakter. De rejser uafhængigt heraf det spørgsmål, om Kommissionen har begået en tjenstlig fejl over for Fournier ved den måde, den har behandlet ham på i løbet af hans karriere, og som har påført ham tab. Løsningen af disse spørgsmål afhænger ikke alene af, om enkelte udnævnelser eller manglende udnævnelser var ulovlige, og den erstatning, der er fremsat krav om, er ikke den samme som den, der ville være en følge af en selvstændig, ulovlig retsakt.

Jeg skal herefter fremsætte følgende forslag til afgørelse :

1. Uden at tage stilling til, om Fournier's krav eventuelt er berettigede, eller om han kunne have begrænset sit tab, er det min opfattelse, således som jeg allerede har anført, at nogle af kravene ikke bør afvises. Jeg mener, at skriftvekslingen bør genåbnes, således at parterne, dersom de ønsker det, kan indgive yderligere indlæg vedrørende de erstatningskrav, der kan antages til realitetsbehandling. I særdeleshed bør Foumier fremkomme med yderligere oplysninger vedrørende sit påståede tab og om hvorledes han er nået frem til de beløb, han gør krav på;

2. Påstanden om, at perioden fra den 1. september 1964 — 31. december 1965 skal betragtes som en periode, hvor sagsøgeren var ansat på andre vilkår end som hjælpeansat, bør ikke tages til følge.

( 1 ) – Oversat fra engelsk