E —

Kommissionen har anført, at der kan rejses en mulig indvending mod den af Kommissionen indledte fremgangsmåde under henvisning til, dels at den u- middelbare anvendelse af forordning nr. 1612/68 gør det muligt for private at hævde deres rettigheder ved de nationale retter, og dels at der eksisterer nationale forskrifter, der skal sikre, at den omtvistede lovgivning ikke anvendes, mens man afventer dens ændring ad lovgivningsvejen. Hvad angår det første punkt, har Kommissionen som sin opfattelse fremhævet, at tilsidesættelsen af forordning nr. 1612/68 kan gøres til genstand for et søgsmål i medfør af artikel 169, hvilken rækkevidde der end tillægges denne forordning efter den interne retsorden og uanset omfanget af de rettigheder, som den hjemler medlemsstaternes statsborgere ved de nationale retter. Domstolen har understreget, at de to søgsmål har forskellige formål og virkninger (dom af 17. februar 1970, Kommissionen mod Den italienske Republik, sag nr. 31/69, Recueil 1970, s. 25). Men hensyn til det andet punkt mener Kommissionen, at såfremt der i en medlemsstats love findes bestemmelser, der er uforenelige med en af Fællesskabets forordninger, og som fortsat holdes i kraft, udgør dette forhold i sig selv en manglende opfyldelse af de forpligtelser, der er en følge af fællesskabsretten. Ved at denne retstilstand opretholdes i strid med de forpligtelser, der følger af traktatens artikel 5, opstår der under alle omstændigheder en uklarhed i de retsundergivnes opfattelse af deres retsstilling, og de tvinges til at indlede nationale retssager eller i det mindste, således som det fremgår af den ministerielle anordning af 21. november 1960, ændret ved anordning af 12. juni 1969, udstedt til gennemførelse af den omstridte lov, at søge om dispensation fra forbudet, hvilket i sig selv allerede er en forskelsbehandling. I sit svarskrift har den franske regering principalt givet udtryk for, at søgsmålet er uden genstand, og subsidiært, at Kommissionen ikke på fyldestgørende vis har godtgjort sin søgsmålsinteresse. Sagen er uden gestand, fordi den franske regering langt fra at have opgivet at føre lovgivningsproceduren igennem tværtimod bestræber sig på, hvilke samfundsmæssige vanskeligheder der end måtte forudses, at føre proceduren til ende. Når den påståede manglende opfyldelse af forpligtelsen ophører med den fremtidige lovs bekendtgørelse, vil dette nødvendigvis medføre, at det fastslås, at Kommissionens søgsmål er blevet uden genstand. Såfremt Domstolen til trods for, at sagens genstand vil bortfalde ved lovens bekendtgørelse, ikke desto mindre er af den opfattelse, at den var til stede, da stævningen blev indleveret, må det alligevel tages i betragtning, at Kommissionen ikke har haft søgsmålsinteresse, idet den ikke har godtgjort, at eventuelle fællesskabsretlige forpligtelser ikke har kunnet gennemføres. Ingen borger fra nogen medlemsstat er blevet udsat for forskelsbehandling, og der har desuden ikke været nogen risiko for uklarheder i retsopfattelsen hos de retsundergivne eller hos den offentlige administration. I sin replik indvender Kommissionen, at der under alle omstændigheder består en principiel interesse i at fortsætte retsagen på grund af den bestående juridiske uoverensstemmelse med hensyn til anvendeligheden af traktatens almindelige regler på transportsektoren særligt, hvad angår sø- og lufttransport. Hvad angår dens søgsmålsinteresse i relation til medlemsstaternes manglende opfyldelse af de dem påhvilende forpligtelser, har Kommissionen påpeget, at denne interesse eksisterer, uanset om man har kendskab til, om nogen retsundergiven faktisk er blevet offer for en sådan forsømmelse. I øvrigt viser undersøgelsen af virkningerne af den ministerielle anordning af 21. november 1960, ændret ved anordning af 12. juni 1969, at der faktisk sker forskelsbehandling. De »administrative instrukser«, som den franske regering hentyder til, kan reelt ikke have andet formål end at beordre de kompetente myndigheder til systematisk at tildele dispensationer til arbejdssøgende, der er borgere i andre medlemsstater. Disse arbejdssøgere må imidlertid ansøge om en sådan dispensation og i modsætning til franske arbejdere underkaste sig en længere eller kortere procedure, hvilket allerede udgør en forskelsbehandling. Der er risiko for uklarhed derved, at den franske regering fortsat bestrider, at forordning nr. 1612/68 kan anvendes på søtransporter. I sin duplik har den franske regering først erindret om den argumentation, den allerede forelagde i sit svarskrift. Kommissionen har ingen søgsmålsinteresse, eftersom der til trods for den omtvistede lovs ordlyd ikke i noget tilfælde har fundet nogen forskelsbehandling sted af statsborgere fra andre medlemsstater, idet de instrukser, der mundtligt er givet søfartsadministrationen, pålægger denne at behandle statsborgere fra Fællesskabet på samme måde som franske. De fremmede statsborgere skal hverken underkaste sig nogen procedure eller finde sig i forsinkelser for at opnå dispensation til en stilling. Som det gælder for enhver franskmand, er det tilstrækkeligt, at de enten besidder en søfartsbog, der udleveres dem på samme betingelser som for franske statsborgere, eller et tilsagn om ansættelse fra en skibsreder. Hvad angår spørgsmålet om fortolkning af traktaten og de heraf følgende forpligtelser for medlemsstaterne, bestrider den franske regering imidlertid Kommissionens opfattelse, hvorefter traktatens almindelige regler skal finde anvendelse på transportsektoren, når der ikke særligt er gjort undtagelser. Den har for det første afvist den argumentation, hvorefter den omstændighed, at traktatens artikler 61 og 77 udtrykkeligt bestemmer, at visse af traktatens regler, særligt visse regler vedrørende tjenesteydelser (artikel 61) og visse regler vedrørende støtteforanstaltninger (artikel 77), ikke finder anvendelse på transportområdet, berettiger til modsætningsvis at slutte, at traktatens andre regler fuldt ud kan anvendes derpå. Disse bestemmelser kan ikke tjene til at understøtte en sådan modsætningsslutning, i hvert fald ikke hvad angår søtransporten, der netop falder uden for den fællesskabsretlige regulering af transportområdet, for så vidt som Rådet ikke har truffet modstående bestemmelser. For det andet har den franske regering gjort gældende, at traktatens almindelige opbygning forhindrer, at dens regler og i særdeleshed reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed uden videre kan anvendes på søtransporten. Foruden helt generelle bestemmelser som de indledende artikler og bestemmelserne vedrørende institutionerne indeholder traktaten også regler om bestemte emner som reglerne om de frie varebevægelser, reglerne om den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser og kapital, reglerne om landbruget og bl.a. reglerne om transport (artiklerne 74-84). Disse sidste bestemmelser, der både er berettiget af de særlige forhold inden for transportområdet (artikel 75) og af, at traktatens mål på dette område søges opfyldt inden for rammerne af en fælles politik (artikel 74), står »på lige fod« med traktatens øvrige bestemmelser, og de reserverer en særlig ordning for søtransporten. Hvis denne også skulle gøres til genstand for en fælles politik, behøvede traktaten blot — uden endog at udstikke de store linjer — at angive dette, f.eks. således at på søtransportområdet »skal alt udformes efter den fælles politik, som Rådet skal opstille i overensstemmelse med artikel 84, stk. 2«. Under disse omstændigheder er det ikke muligt at betragte udsættelsen med indførelsen af en fælles politik på søtransportområdet som udtryk for en vilje til at lade traktatens almindelige regler finde anvendelse herpå, ikke engang foreløbigt. Kommissionens opfattelse fører i øvrigt ifølge sagsøgte til paradoksale resultater, nemlig at søtransportsektoren, der her og nu er unddraget den fælles politik på transportområdet, ikke vil kunne drage nytte af afvigelser fra traktaten, for eksempel når det gælder statsstøtte, der skal lette traktatens almindelige regler om tilpasningen til transportbranchens egne krav, og som landtransportsektoren og sektoren for transport ad indre vandveje nyder godt af. Selvom den franske regering anerkender den bestående interesse i at tilvejebringe arbejdskraftens frie bevægelighed, er den dog af den opfattelse, at dette formål ikke kan forfølges uden hensyn til traktatens regler. Rådet kan bestemme, at denne frie bevægelighed er en del af den fælles politik for søtransporter såvel som for andre transportområder. Da denne fællesskabsretlige vej ikke et blevet betrådt, har den franske regering, der anser den frie bevægelighed for hensigtsmæssig, taget et lovinitiativ og forelagt republikkens parlament et lovforslag, der indeholder denne ændring, men som midlertidigt er blevet forkastet. Dette initiativ forhindrer dog ikke, at regeringen fortsat er af den mening, at bestemmelserne på søtransportområdet må gøres til genstand for en rådsbeslutning for at være i overensstemmelse med artikel 84, stk. 2, og at Rådets beslutninger må fremstå som et led i en fælles transportpolitik, hvis indførelse er foreskrevet i traktatens artikel 3. Den franske regering præciserer afsluttende, at den ikke, som hævdet af Kommissionen, indtager den holdning, at ingen af traktatens bestemmelser uden forudgående beslutning fra Rådet kan anvendes inden for sø- og lufttransportområderne. Det er klart, at et stort antal af traktatens almindelige bestemmelser, herunder de grundlæggende, kan finde anvendelse på søtransporten. På den anden side må der ved anvendelsen af enhver materiel regel tages hensyn til kravene i artiklerne 3 og 84, stk. 2. Denne holdning er bekræftet af Rådets praksis. Forordning nr. 141 af 26. november 1962 (EFT specialudgave 1959-1962, s. 258; original reference JO af 28. november 1962, s. 2751/62) har præciseret, at konkurrencereglerne ikke kan finde anvendelse på søtransportområdet, så længe der ikke er truffet passende foranstaltninger til opfyldelse af de krav, der er særlige for dette område. På samme vis indeholdt det af Rådet den 18. december 1961 vedtagne almindelige program til fjernelse af hindringer for den frie etableringsret ingen frister for sø- og lufttransport. Programmet overlod til Rådet at afgive en enstemmig udtalelse om den almindelige ordning for sø- og luftfartsområderne. Støttet på den omstændighed, at Rådet ikke har besluttet, at forordning nr. 1612/68 skal anvendes på søtransportområdet, nedlægger den franske regering påstand om, at Kommissionens opfattelse forkastes. Under den mundtlige forhandling den 12. februar 1974 har parterne redegjort for deres under skriftvekslingen fremsatte anbringender. Sagsøgeren har været repræsenteret af sin befuldmægtigede Marx Schier, sagsøgte af den befuldmægtigede minister Delacharriere og af Georges Sidere, som rådgiver. Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 6. marts 1974.