ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i direktiv 2005/85 har en ansøger om international beskyttelse lov til – med henblik på proceduren alene – at forblive i medlemsstaten, indtil der i første instans er blevet truffet afgørelse om afslag på ansøgningen om international beskyttelse. Selv om denne ret til at forblive i henhold til den nævnte bestemmelses udtrykkelige ordlyd ikke udgør en ret til ophold, fremgår det imidlertid bl.a. af niende betragtning til direktiv 2008/115, at nævnte ret til at forblive er til hinder for, at opholdet for en ansøger om international beskyttelse anses for »ulovligt« i direktivets forstand i tidsrummet mellem det tidspunkt, hvor den pågældendes ansøgning om international beskyttelse bliver indgivet, og det tidspunkt, hvor der i første instans træffes afgørelse om ansøgningen.

Således som det utvetydigt fremgår af ordlyden af artikel 7, stk. 1, i direktiv 2005/85, ophører den i bestemmelsen fastsatte ret til at forblive, når den besluttende myndighed træffer afgørelse i første instans om afslag på ansøgningen om international beskyttelse. Når den berørte ikke er blevet meddelt nogen opholdsret eller ‑tilladelse på et andet retsgrundlag, herunder i henhold til artikel 6, stk. 4, i direktiv 2008/115, der gør det muligt for en ansøger, der har fået afslag, at opfylde betingelserne for indrejse, ophold eller bopæl i den pågældende medlemsstat, er følgen af denne afgørelse om afslag, at ansøgeren straks ved vedtagelsen heraf ikke længere opfylder disse betingelser, således at vedkommende derefter opholder sig ulovligt. En afgørelse om tilbagesendelse kan derfor principielt træffes over for en sådan statsborger straks efter det nævnte afslag eller samtidig hermed i en og samme administrative retsakt.

Artikel 39, stk. 3, litra a), i direktiv 2005/85 gør det ganske vist muligt for medlemsstaterne at fastsætte regler, hvorved ansøgere om international beskyttelse får lov til at forblive på deres område, indtil behandlingen af den sag, som de har anlagt til prøvelse af afslaget på ansøgningen om international beskyttelse, er afsluttet. Det er ligeledes korrekt, at Domstolen i præmis 47 og 49 i dom af 30. maj 2013, Arslan (C-534/11, EU:C:2013:343), fastslog, at en tilladelse til at forblive med henblik på udøvelsen af retten til effektive retsmidler til prøvelse af et afslag på en ansøgning om international beskyttelse er til hinder for, at direktiv 2008/115 finder anvendelse på den tredjelandsstatsborger, der har indgivet ansøgningen, indtil udfaldet af den sag, der er blevet anlagt til prøvelse af afslaget herpå. Det kan imidlertid ikke af den nævnte dom udledes, at en sådan tilladelse til at forblive skulle være til hinder for, at det – straks ved afslaget på ansøgningen om international beskyttelse og bortset fra det tilfælde, hvor der foreligger en opholdsret eller ‑tilladelse som omhandlet i nærværende doms præmis 41 – antages, at den berørtes ophold bliver ulovligt som omhandlet i direktiv 2008/115.

(jf. præmis 40-44 og 59)
1.

Karteller – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – kvalifikation af en virksomhed som en potentiel konkurrent – reelle og konkrete muligheder for at indtræde på markedet – kriterier – virksomhedens faste beslutsomhed og selvstændige evne til at blive integreret på det relevante marked – indledende skridt, der er nødvendige for at få adgang til det pågældende marked – uoverstigelig hindring foreligger ikke – vurdering – eksistensen af et procespatent (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 35-45)
1.

Karteller – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – kvalifikation af en virksomhed som en potentiel konkurrent – reelle og konkrete muligheder for at indtræde på markedet – kriterier – virksomhedens evne til at blive integreret på det relevante marked – virksomhedens faste beslutsomhed og selvstændige evne til at blive integreret på det relevante marked – indledende skridt, der er nødvendige for at få adgang til det pågældende marked – uoverstigelig hindring foreligger ikke – vurdering – eksistensen af et procespatent (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 35-46)
1.

Karteller – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – kvalifikation af en virksomhed som en potentiel konkurrent – reelle og konkrete muligheder for at indtræde på markedet – kriterier – virksomhedens faste beslutsomhed og selvstændige evne til at blive integreret på det relevante marked – indledende skridt, der er nødvendige for at få adgang til det pågældende marked – uoverstigelig hindring foreligger ikke – vurdering – eksistensen af et procespatent (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 31-40)
1.

Karteller – konkurrencebegrænsning – bedømmelseskriterier – kvalifikation af en virksomhed som en potentiel konkurrent – reelle og konkrete muligheder for at indtræde på markedet – kriterier – virksomhedens faste beslutsomhed og selvstændige evne til at blive integreret på det relevante marked – indledende skridt, der er nødvendige for at få adgang til det pågældende marked – uoverstigelig hindring foreligger ikke – vurdering – eksistensen af et procespatent (Art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 38-48, 52, 53 og 55)
1)

Undersøgelsen af de spørgsmål om gyldighed, som er blevet forelagt Domstolen, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1395 af 18. august 2016 om genindførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina, produceret af Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd, Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co. Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd, Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd, Wei Hao Shoe Co. Ltd, Wei Hua Shoe Co. Ltd, Win Profile Industries Ltd, og om gennemførelse af Domstolens dom i de forenede sager C-659/13 og C-34/14 eller Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1647 af 13. september 2016 om genindførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af visse typer af fodtøj med overdel af læder med oprindelse i Folkerepublikken Kina, produceret af Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd, Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co. Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd, Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd, Wei Hao Shoe Co. Ltd, Wei Hua Shoe Co. Ltd, Win Profile Industries Ltd, og om gennemførelse af Domstolens dom i de forenede sager C-659/13 og C-34/14.
Det følger af artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003, at Kommissionen ved beslutning kan pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt overtræder artikel 101 TEUF eller 102 TEUF. Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder i tilfælde af overtrædelse og til i dette øjemed at træffe beslutninger forudsætter nødvendigvis en beføjelse til at fastslå den overtrædelse, der er tale om. Kommissionens beføjelse til at pålægge sanktioner i henhold til artikel 23 i forordning nr. 1/2003 berøres i denne forbindelse ikke af det forhold, at den adfærd, der udgør overtrædelsen, er ophørt. Det følger heraf, at Kommissionens udøvelse af sin beføjelse til at pålægge en bøde giver denne institution en forudsat beføjelse til at konstatere overtrædelsen, uden at Kommissionen er forpligtet til at påvise en berettiget interesse for at foretage denne konstatering, herunder når der er tale om en tidligere begået overtrædelse.

Endvidere følger det af artikel 7, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1/2003, at Kommissionen, hvis den konstaterer, at artikel 101 TEUF eller 102 TEUF er overtrådt, ved en beslutning kan pålægge de deltagende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger at bringe den pågældende overtrædelse til ophør. Kommissionens udøvelse af sin beføjelse efter denne bestemmelse til at kræve overtrædelsen bragt til ophør omfatter derfor nødvendigvis beføjelsen til at konstatere denne overtrædelse og indebærer følgelig heller ikke en forpligtelse for Kommissionen til at godtgøre, at der består en berettiget interesse i at gøre dette.

(jf. præmis 57-59)
Med hensyn til betingelsen om, at der foreligger en selektiv fordel, anses foranstaltninger for statsstøtte, hvis de, uanset hvilken form de end måtte have, direkte eller indirekte favoriserer visse virksomheder, eller må anses for økonomiske fordele, som den begunstigede virksomhed ikke ville have opnået på normale markedsvilkår. Støtte anses således bl.a. for at foreligge ved indgreb, der under forskellige former letter en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger. Artikel 107, stk. 1, TEUF sondrer ikke ud fra grundene til eller formålet med de statslige interventioner, men definerer disse i kraft af deres virkninger og således uafhængigt af de anvendte teknikker. Eftersom skatteforanstaltninger kan udgøre statsstøtte til fordel for økonomiske interessegrupper (ØIG’er), og eftersom Retten ikke anerkendte ØIG’erne som begunstigede af disse foranstaltninger, fordi disse enheder var skattemæssigt transparente, er det alene på grundlag af deres juridiske form og reglerne for beskatning af den hermed forbundne fortjeneste udelukket, at de kan være modtagere af statsstøtte. Kvalificeringen af en foranstaltning som »statsstøtte« kan hverken afhænge af de berørte virksomheders retlige status eller af de anvendte teknikker.

For at fastslå en skatteforanstaltnings selektive karakter er det ikke nødvendigt at konstatere, at de kompetente nationale myndigheder har en skønsmæssig beføjelse til at indrømme begunstigelsen heraf. Den omstændighed, at et sådant skøn foreligger, kan imidlertid give disse myndigheder mulighed for at begunstige bestemte virksomheder eller produktioner til skade for andre og dermed udgøre et bevis for, at der foreligger en støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.

Det forholder sig således, hvis de kompetente myndigheder har en skønsbeføjelse, som gør det muligt at fastslå de begunstigede og vilkårene for den indrømmede foranstaltning på grundlag af kriterier, der er fremmede for skatteordningen. Anvendelsen af en tilladelsesordning, hvori de kompetente myndigheder alene råder over en skønsbeføjelse, som er afgrænset af objektive kriterier, der ikke har noget at gøre med den skatteordning, der er fastlagt ved den omhandlede lovgivning, kan derimod i princippet ikke betragtes som selektiv.

(jf. præmis 55)
Bestemmelserne i aftalen om oprettelse af en associering mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Tyrkiet, som blev undertegnet den 12. september 1963 i Ankara, dels af Republikken Tyrkiet, dels af EØF’s medlemsstater og Fællesskabet, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 64/732/EØF af 23. december 1963, den tillægsprotokol, som blev undertegnet den 23. november 1970 i Bruxelles, og som blev indgået, godkendt og bekræftet på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 2760/72 af 19. december 1972, og afgørelse nr. 1/95 truffet af Associeringsrådet EF-Tyrkiet den 22. december 1995 om iværksættelse af slutfasen af toldunionen skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken vejgodstransportvirksomheder med hjemsted i Tyrkiet kun kan udføre godstransport ad landevej til denne medlemsstat eller gennem dens område, hvis de råder over dokumenter, der udstedes inden for rammerne af en kvote, der er fastsat for denne type af transport i medfør af den bilaterale aftale, der er indgået mellem den nævnte medlemsstat og Republikken Tyrkiet, eller de har fået meddelt en tilladelse i medfør af en væsentlig offentlig interesse, for så vidt som denne lovgivning ikke indebærer en ny restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i den nævnte tillægsprotokols artikel 41, stk. 1, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I denne henseende skal der henvises til, at det fremgår af artikel 15 i EØF-Tyrkiet-aftalen og tillægsprotokollens artikel 42, stk. 1, at de EU-retlige bestemmelser vedrørende transport og retsakter vedtaget med henblik på gennemførelse af disse bestemmelser kan udstrækkes af associeringsrådet til også at omfatte Republikken Tyrkiet under hensyn til dens geografiske beliggenhed. Associeringsrådet har imidlertid indtil nu ikke truffet nogen som helst foranstaltning med henblik på at udstrække de EU-retlige bestemmelser, der finder anvendelse på transporttjenester, til også at omfatte Republikken Tyrkiet, hvorfor der på det nuværende udviklingstrin af associeringen mellem dette tredjeland og Unionen ikke findes nogen specifik regulering på dette område. Så længe associeringsrådet ikke har vedtaget regler vedrørende transporttjenester i overensstemmelse med artikel 15 i EØF-Tyrkiet-aftalen og tillægsprotokollens artikel 42, stk. 1, er betingelserne for tyrkiske transportvirksomheders adgang til Unionens transportmarked således reguleret af medlemsstaternes nationale lovgivninger og de bilaterale aftaler, der er indgået mellem medlemsstaterne og Republikken Tyrkiet.

(jf. præmis 45-47 og 58 samt domskonkl.)
Der er ikke tale om en støtteordning som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 TEUF, når der foreligger en foranstaltning, der begrænser sig til at bevilge en bestemt juridisk person fordelen ved en ubegrænset og implicit statsgaranti, som ved national ret er knyttet til den status som offentligt foretagende af industriel og kommerciel karakter (EPIC), der medfører, at denne erhvervsdrivende ydes en sådan garanti. Det skal således fastslås, at en sådan foranstaltning ikke indeholder nogen bestemmelse, på grundlag af hvilken det er muligt at yde støtte som omhandlet i artikel 1, litra d), i forordning nr. 659/1999. Det gælder i denne forbindelse, at hvis omdannelsen af denne erhvervsdrivende til EPIC kan kvalificeres som statsstøtte, udgør denne omdannelse støtte, der er blevet ydet på grundlag af en støtteordning, som skal anmeldes, dvs. en individuel støtte som omhandlet i den nævnte forordnings artikel 1, litra e).

Det påhviler Kommissionen at bevise, at der foreligger statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Kommissionen er navnlig forpligtet til at gennemføre undersøgelsesproceduren vedrørende de pågældende foranstaltninger upartisk og omhyggeligt, således at den ved vedtagelsen af den endelige afgørelse, der fastslår tilstedeværelsen af og i givet fald støttens uforenelighed med det indre marked eller ulovlighed, råder over så væsentlige og pålidelige elementer som muligt. Dog kan Kommissionen inden for rammerne af den nævnte undersøgelse påberåbe sig en simpel formodning, hvorefter udstedelsen af en implicit og ubegrænset garanti fra staten til en virksomhed, der er tildelt status som offentligt foretagende af industriel og kommerciel karakter (EPIC), og som ikke er omfattet af de almindelige regler om rekonstruktion og retslig likvidation, medfører en forbedring af virksomhedens økonomiske situation gennem en lettelse af de byrder, der normalt belaster dennes budget. Under en procedure om eksisterende støtte er det således tilstrækkeligt, at Kommissionen for at bevise den fordel, som en sådan garanti har givet modtagervirksomheden, påviser selve forekomsten af denne garanti, uden at denne institution skal dokumentere de reelle virkninger, som garantien har haft fra og med tidspunktet for sin ydelse.

Det gælder i denne forbindelse, at selv om det er rigtigt, at en sådan formodning alene er en simpel og derfor afkræftelig formodning, kan den kun afkræftes, såfremt det godtgøres, at det pågældende EPIC – henset til den økonomiske og retlige sammenhæng, som den til EPIC-statussen knyttede garanti indgår i – ikke tidligere har opnået og efter al sandsynlighed ikke i fremtiden vil opnå nogen som helst reel økonomisk fordel af denne garanti. Den blotte omstændighed, at modtageren af en sådan garanti ikke tidligere har draget nogen reel økonomisk fordel af sin EPIC-status, er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelig til at afkræfte formodningen for, at der foreligger en fordel.

(jf. præmis 110, 111, 117 og 118)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter et hjemmehørende selskabs overførsel af indtægter til et selskab etableret i en anden medlemsstat i princippet kildebeskattes, medmindre andet er bestemt i en dobbeltbeskatningsoverenskomst indgået mellem disse to medlemsstater, hvis denne lovgivning pålægger det hjemmehørende selskab, som hverken indeholder eller betaler denne skat til skattemyndighederne i førstnævnte medlemsstat, at betale morarenter for perioden mellem udløbet af fristen for betaling af skat af indtægten og den dato, hvor det ikke-hjemmehørende selskab godtgør, at betingelserne for anvendelse af dobbeltbeskatningsoverenskomsten er opfyldt, selv om det ikke-hjemmehørende selskab i henhold til denne dobbeltbeskatningsoverenskomst ikke er skattepligtigt i førstnævnte medlemsstat, eller skattebeløbet er lavere end det, der normalt skal betales i medfør af nævnte medlemsstats skattelovgivning.

For så vidt angår de hensyn, der er fremført for at begrunde restriktionen af den frie udveksling af tjenesteydelser, og således som anført i denne doms præmis 53, har Domstolen allerede fastslået, at nødvendigheden af at sikre en effektiv skatteopkrævning og nødvendigheden af at sikre en effektiv skattekontrol kan udgøre tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser. Domstolen har ligeledes fastslået, at pålæggelsen af sanktioner, herunder strafferetlige, kan anses for nødvendige for at sikre en effektiv overholdelse af en national lovgivning, dog afhængig af, at arten og størrelsen af den pålagte sanktion i hvert enkelt tilfælde står i rimeligt forhold til grovheden af den lovovertrædelse, som den har til formål at sanktionere (jf. i denne retning dom af 26.5.2016, NN (L) International, C-48/15, EU:C:2016:356, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis og den deri nævnte retspraksis). En national lovgivning, der fastsætter en sanktion i form af renter, som ikke kan tilbagesøges, der beregnes på grundlag af den kildeskat, som i henhold til national lovgivning skal betales, og som påløber i perioden fra den dato, hvor skatten forfalder til betaling, til den dato, hvor der for skattemyndighederne fremlægges dokumentation for, at dobbeltbeskatningsoverenskomsten kan finde anvendelse, er imidlertid ikke egnet til at sikre opfyldelsen af de i foregående præmis anførte formål i tilfælde, hvor det er godtgjort, at skatten i medfør af den relevante dobbeltbeskatningsoverenskomst ikke skal betales. I en situation som den i hovedsagen omhandlede er der nemlig ikke en sammenhæng mellem dels det krævede rentebeløb, dels det skyldige skattebeløb, som er ikke-eksisterende, eller alvoren med hensyn til, at den nævnte dokumentation blev fremlagt for sent for skattemyndighederne. En sådan sanktion går i øvrigt ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de nævnte formål, idet det påløbne rentebeløb kan vise sig at være for vidtgående i forhold til den skyldige skat, og idet der ikke er fastsat nogen mulighed for tilbagebetaling af disse renter.

(jf. præmis 57, 59, 60 og 63 samt domskonkl.)
Det, som i det væsentlige anfægtes i hovedsagen, er gyldigheden af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den kvalificerer begrænsningen af EEG-afgiften som »statsstøtte« i henhold til artikel 107 TEUF. Kommissionen, som har støttet sig på dom af 9. marts 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90), har gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises, fordi sagsøgerne i hovedsagen ikke har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede afgørelse for Den Europæiske Unions Ret.

Det bemærkes, at Domstolen i præmis 17 i den nævnte dom, som blev afsagt i en sag, som har lighedspunkter med hovedsagen, i det væsentlige fastslog, at bl.a. af retssikkerhedshensyn er en modtager af støtte, der er genstand for en kommissionsafgørelse, der umiddelbart kun er rettet til den medlemsstat, hvorunder modtageren hører, afskåret fra at anfægte afgørelsens lovlighed ved de nationale domstole i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af nationale foranstaltninger til gennemførelse af denne afgørelse, når støttemodtageren uden nogen tvivl kunne have anfægtet afgørelsen på grundlag af artikel 263 TEUF, men har ladet den bindende frist i artikel 263, stk. 6, TEUF udløbe (jf. ligeledes dom af 15.2.2001, Nachi Europe, C-239/99, EU:C:2001:101, præmis 30, og af 5.3.2015, Banco Privado Português og Massa Insolvente do Banco Privado Português, C-667/13, EU:C:2015:151, præmis 28).

Den udelukkelse, der er omtalt i nærværende doms præmis 14, er imidlertid også berettiget i det tilfælde, hvor støttemodtageren for en national ret påberåber sig, at Kommissionens afgørelse er ugyldig, inden udløbet af den frist, som i artikel 263, stk. 6, TEUF er fastsat for at anlægge et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse.

En borgers mulighed for inden for rammerne af et søgsmål, der er anlagt ved en national ret, at gøre gældende, at bestemmelser, der er indeholdt i en EU-retsakt, og som ligger til grund for en national afgørelse, der er truffet over for den pågældende, er ugyldige, forudsætter enten, at borgeren har anlagt et annullationssøgsmål til prøvelse af denne EU-retsakt inden for de fastsatte frister, jf. artikel 263, stk. 4, TEUF, eller at borgeren ikke har gjort dette, fordi den pågældende uden nogen tvivl ikke har ret til at anlægge et sådant søgsmål (jf. i denne retning dom af 29.6.2010, E og F, C-550/09, EU:C:2010:382, præmis 46 og 48, af 17.2.2011, Bolton Alimentari, C-494/09, EU:C:2011:87, præmis 22 og 23, og af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 12-14, 16 og 17)