DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/15

Appel iværksat den 11. november 2008 af Claudia Gualtieri til prøvelse af kendelse afsagt den 10. september 2008 af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-284/06, Gualtieri mod Kommissionen

(Sag C-485/08 P)

(2009/C 32/25)

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Claudia Gualtieri (ved avvocati P. Gualtieri og M. Gualtieri)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— forkastelse af enhver anden påstand, indsigelse og krav

— afgivelse af de mest hensigtsmæssige udtalelser og erklæringer

— Domstolen pådømmer de anbringender, der er fremsat i relation til de forskellige omhandlede spørgsmål, og de nedlagte påstande tages til følge, der under alle omstændigheder er fuldt ud fremført for Domstolen

— det fastslås, at der foreligger et hierarkisk forhold mellem de udstationerede nationale eksperter og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, idet disse eksperters arbejde kan sidestilles med det arbejde, der udføres af midlertidigt ansatte, samt at de dagpenge, der er udbetales disse udstationerede nationale eksperter har karakter af vederlag

— det fastslås, at det følger af fællesskabsretten, at der for samme arbejde skal betales samme løn, og at betalingen af eventuelle afvigende godtgørelser til gifte personer i forhold til enlige eller samlevende under alle omstændigheder medfører forskelsbehandling til skade for den, der tilhører den legale familie

— subsidiært fastslås det, at de dagpenge, der er omhandlet i artikel 17 Kommissionens beslutning K(2002) 1559 af 30. april 2002 om ansættelsesvilkårene for udstationerede nationale eksperter, som ændret, tilkommer sagsøgeren fuldt ud med virkning fra datoen for den faktiske separation, eller fra den dato, hvor skilsmisseoverenskomsten blev forelagt for Tribunal de Bruxelles

— følgelig ophæves helt eller delvist den appellerede dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 10. september 2008, der blev meddelt den efterfølgende dag, og appellanten gives helt eller delvist medhold i de påstande, han har nedlagt for første instans og for Domstolen, eller sagen hjemvises til Retten i Første Instans til fornyet behandling

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger for begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

For det første fremgår det af de forskrifter, der regulerer de udstationerede nationale eksperters retsstilling, at det er indiskutabelt og åbenlyst, at forbindelsen med den administration, som den pågældende er udstationeret fra, er suspenderet under hele udstationeringens varighed, og at den nationale ekspert i denne periode indgår i Kommissionens organisation, og det er udelukkende i dennes opdrag, at den pågældende skal udføre den pågældende arbejdsindsats med den deraf følgende ligestilling, læs identitet, mellem vedkommendes retsstilling og den, der gælder for de øvrige ansatte (i hvert fald de midlertidigt ansatte), der selv er ligestillet med tjenestemændene for så vidt angår arbejdsvilkår og lønforhold.

Af denne grund og henset til artikel 141, stk. 2, EF (der også henfører alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier under lønbegrebet), og som har forrang for beslutningens artikel 17 og vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i Den Europæiske Union (artikel 62, stk. 3: »Dette vederlag omfatter grundløn, familietillæg og godtgørelser«), har de dagpenge, der udbetales nationale udstationerede eksperter karakter af vederlag i lighed med de tilsvarende beløb, der tilkommer tjenestemænd og øvrige ansatte.

Appellanten er følgelig af den opfattelse, at der gælder et generelt fællesskabsretligt princip, hvorefter vederlaget for samme indsats bør være ens, således som det fremgår af artikel 14 ff. i direktiv 2000/43/EF (1), artikel 3, stk. 2, i direktiv 2000/78/EF (2) samt af artikel 137, 137, litra i), og artikel 141, stk. 1 EF.

Den af Retten i Første Instans anlagte fortolkning har derimod den virkning, at to ansatte, der udfører samme arbejde, aflønnes uensartet, hvis den ene af de to allerede har sin ægtefælle bosiddende i Bruxelles på tidspunktet for udstationeringen, hvilket medfører en betydelig forskelsbehandling for dem, der tilhører den legale familie, uagtet den stærke beskyttelse heraf i national og international lovgivning og tendensen til at ligestille et faktisk samlivsforhold hermed i de forskellige medlemsstaters lovgivning, i tjenestemandsvedtægten selv (artikel 1, stk. 1, og artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII) og i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis.

Desuden bør den fulde overensstemmelse mellem disse beløb foreligge i det mindste fra samlivets ophør, eftersom der i retsforskrifterne ikke er grundlag for at antage, at det skulle være nødvendigt at lægge tidspunktet for forholdets etablering til grund, uden at tage hensyn til de ændringer, der har fundet sted efterfølgende.

For så vidt angår ulovlighedsindsigelsen vedrørende artikel 20 i ovennævnte beslutning har appellanten under henvisning til artikel 241 EF anført, at de faktiske og retlige omstændigheder, hvorpå den støttes, blev fremlagt på en letfattelig og detaljeret måde, hvorfor modparten ikke fremsatte indsigelser herimod, og det var åbenbart, at henvisningen til artikel 241 EF under alle omstændigheder tjente til at opnå en afgørelse af de rejste spørgsmål, selv inden for rammerne af den forkastede formodning om forsinket sagsanlæg.

Appellanten har ligeledes frafaldet anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af princippet om den berettigede forventning og har nedlagt påstand om forandring af afgørelsen om fordelingen af sagsomkostningerne, der i henhold til artikel 87 og 88 i procesreglementet for Retten i Første Instans burde være blevet godtgjort fuldt ud. Appellanten har endelig anført, at den omstændighed, at Retten behandlede og afgjorde sagens realitet, har den entydige konsekvens, at det må anerkendes, at sagen kan antages til realitetsbehandling, hvilket ikke på nuværende tidspunkt kan drages i tvivl.

Der nedlægges følgelig påstand om, at Domstolen efter at have fastslået det retsprincip, at der foreligger et hierarkisk forhold mellem de udstationerede nationale eksperter og Kommissionen, og at disse må sidestilles med de midlertidigt ansatte, samt at de dagpenge, der udbetales til de udstationerede nationale eksperter har karakter af vederlag, bestemmer, at det følger af fællesskabsretten, at samme arbejde skal aflønnes ens, og at betalingen af eventuelle afvigende godtgørelser til gifte personer i forhold til enlige eller samlevende under alle omstændigheder medfører forskelsbehandling til skade for den, der indgår i den legale familie, eller, subsidiært, at de dagpenge, der er omhandlet i artikel 17 Kommissionens beslutning, tilkommer sagsøgeren fuldt ud med virkning fra datoen for den faktiske separation, eller fra den dato, hvor skilsmisseoverenskomsten blev forelagt for Tribunal de Bruxelles.

(1) Rådets direktiv 2000/43/EF af 29.6.2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse, EFT L 180, s. 22.

(2) Rådets direktiv 2000/78/EF af 27.11.2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, EFT L 303, s. 16.