ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 3. september 2020 –

Crewprint

(Sag C-611/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet – ret til fradrag af moms – nægtelse – svig – bevisbyrde – kæde af underleverandører«

Harmonisering af skattelovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – nægtelse med den begrundelse, at leveringen af goderne som følge af strafbare forhold og uregelmæssigheder ikke har fundet sted – kæde af underleverandører – national praksis, hvor fradragsret nægtes med den begrundelse, at en adfærd hos den afgiftspligtige og udstederen af fakturaerne anses for svigagtig – manglende overholdelse af princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet – ulovlighed – grænser – efterprøvelse påhviler den nationale ret

(Rådets direktiv 2006/112)

(jf. præmis 30-38 og 41-45 samt konkl.)

Konklusion

Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at disse er til hinder for en national praksis, hvorefter afgiftsmyndigheden nægter en afgiftspligtig person retten til at fradrage indgående merværdiafgift med den begrundelse, at denne afgiftspligtige person – og udstederen af fakturaernes adfærd betragtes som svig, eftersom deres kontrakter for det første ikke var nødvendige for gennemførelsen af de pågældende økonomiske transaktioner og kan undergives en anden retlig kvalifikation end den, som de pågældende har givet den, udstederen – uden at dette er nødvendigt eller økonomisk rationelt – for det andet har anvendt en kæde af underleverandører, hvoraf visse mangler de nødvendige personlige og materielle ressourcer, og den nævnte afgiftspligtige person for det tredje havde personlige eller organisatoriske forbindelser til den nævnte udsteder såvel som til en af disse underleverandører. For at begrunde et sådant afslag skal det – på en anden måde end i kraft af formodninger baseret på forud fastsatte kriterier – godtgøres, at den samme afgiftspligtige person har deltaget aktivt i svig, eller at denne vidste eller burde have vidst, at disse transaktioner var led i svig begået af udstederen af fakturaerne, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 95 af 23.3.2020.
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 4. juni 2020 –

FU

(Sag C-554/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – området med frihed, sikkerhed og retfærdighed – forordning (EU) 2016/399 – Schengengrænsekodeksen – artikel 22 og 23 – ophævelse af kontrollen ved de indre grænser i Schengenområdet – kontrol inden for en medlemsstats område – foranstaltninger, der har tilsvarende virkning som grænsekontrol – identitetskontrol tæt på en indre grænse i Schengenområdet – mulighed for kontrol uafhængigt af den pågældende persons adfærd eller af, om der foreligger særlige omstændigheder – nationale rammebestemmelser vedrørende kontrollens intensitet, hyppighed og selektivitet«

1. Grænsekontrol, asyl og indvandring – fællesskabskodeks for grænsepassage – ophævelse af kontrollen ved de indre grænser – kontrol inden for medlemsstaternes område – national lovgivning, som giver politimyndighederne beføjelse til at kontrollere enhver persons identitet i et område på 30 km fra den pågældende medlemsstats landegrænse til andre parter til konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – lovlighed – betingelser – den nationale rets efterprøvelse (Art. 67, stk. 2, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 2016/399, art. 22 og 23) (jf. præmis 26, 27, 38, 40 og 53-57 samt konkl.)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – undersøgelse af national rets forenelighed med EU-retten – ikke omfattet – forsyning af samtlige EU-retlige fortolkningsbidrag til den forelæggende ret – omfattet (Art. 267 TEUF) (jf. præmis 28-31)

Konklusion

Artikel 67, stk. 2, TEUF og artikel 22 og 23 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/399 af 9. marts 2016 om en EU-kodeks for personers grænsepassage (Schengengrænsekodeks) skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, der giver politimyndighederne i den pågældende medlemsstat beføjelse til at kontrollere enhver persons identitet – uafhængigt af den pågældende persons adfærd og af, om der foreligger særlige omstændigheder – i et område på 30 km fra denne medlemsstats landegrænse til andre medlemsstater i Schengenområdet, med henblik på at forhindre eller standse ulovlig indrejse til nævnte medlemsstats område, eller at forebygge bestemte lovovertrædelser, som er rettet mod grænsesikkerheden, når denne beføjelse synes at være baseret på præciseringer og tilstrækkeligt detaljerede begrænsninger med hensyn til kontrollernes intensitet, hyppighed og selektivitet, der således sikrer, at udøvelsen af nævnte beføjelse ikke i praksis har tilsvarende virkning som grænsekontrol, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

( 1 ) – EUT C 357 af 21.10.2019.
3.

Præjudicielle spørgsmål – bedømmelse af gyldigheden – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – manglende angivelse af holdepunkter, der gør det muligt for Domstolens retsinstanser at efterprøve formaliteten med hensyn til den berørtes direkte påstand om annullation af den pågældende retsakt – åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 263 TEUF og 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94, Rådets forordning nr. 1225/2009) (jf. præmis 31)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 28. maj 2020 –

Wallonische Region (Indregistrering af et køretøj tilhørende et ikke-hjemmehørende selskab)

(Sag C-757/19)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – færdsel – indregistrering af motorkøretøjer – fører bosiddende i en anden medlemsstat – køretøj indregistreret i en anden medlemsstat – køretøj stillet til rådighed for den administrerende direktør i et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat – forpligtelse til i køretøjet altid at medbringe bevis for forskriftsmæssig brug af dette – proportionalitet«

Etableringsfrihed – restriktioner – person bosiddende på det nationale område, og som er administrerende direktør i et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat – brug af et køretøj, der er forsynet med en udenlandsk nummerplade – national ordning, hvorefter der under bødestraf fastsættes en forpligtelse til på stedet at fremlægge bevis for forskriftsmæssig brug af køretøjet – ikke tilladt – berettigelse – foreligger ikke – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

(Art. 49 TEUF)

(jf. præmis 23, 27-31, 33-35 og konkl.)

Konklusion

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter en person, der er bosiddende i denne medlemsstat, kun kan påberåbe sig en undtagelse fra forpligtelsen til at registrere køretøjer i dennes bopælsmedlemsstat for så vidt angår et køretøj, som er blevet stillet til rådighed for denne person af et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og hvor denne person er administrerende direktør, og er registreret dér, såfremt de dokumenter, der godtgør, at denne person opfylder betingelserne for denne undtagelse, altid medbringes i køretøjet.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 30. juni 2020 –

Ge.Fi.L.

(Sag C-618/19) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – offentlige udbud – direktiv 2014/24/EU – artikel 12, stk. 4 – tildeling af en kontrakt til en offentlig ikke-økonomisk enhed uden udbud – kontrakt om levering af tjenesteydelser vedrørende forvaltningen af motorkøretøjsafgiften – udelukkelse vedrørende kontrakter, der ligger inden for rammerne af samarbejdet mellem offentlige enheder – betingelser«

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter – direktiv 2014/24 – offentlige kontrakter mellem enheder i den offentlige sektor – udelukkelse vedrørende kontrakter, der ligger inden for rammerne af samarbejdet mellem offentlige enheder – betingelser for anvendelse – rækkevidde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24, art. 12, stk. 4) (jf. præmis 20-27)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter – direktiv 2014/24 – Offentlige kontrakter mellem enheder i den offentlige sektor – udelukkelse vedrørende kontrakter, der ligger inden for rammerne af samarbejdet mellem offentlige enheder – kontrakt om levering af tjenesteydelser vedrørende forvaltningen af motorkøretøjsafgiften – national ordning, som tillader tildeling af en sådan kontrakt, uden udbud, til en offentlig ikke-økonomisk enhed – ulovlighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24, art. 12, stk. 4) (jf. præmis 29, 31, 32 og 34-36 samt konkl.)

Konklusion

Artikel 12, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som tillader direkte tildeling, uden udbud, af en kontrakt om levering af tjenesteydelser vedrørende forvaltningen af motorkøretøjsafgiften til en offentlig ikke-økonomisk enhed, der har til opgave at administrere det offentlige motorregister.

( 1 ) – EUT C 413 af 9.12.2019.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 11. juni 2020 –

GMPO mod Kommissionen

(Sag C-575/19 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – forkyndelse af den anfægtede dom via applikationen e-Curia – indlevering af appelskriftet uden for fristen – forlængelse af fristen – udelukket – åbenbart, at appellen skal afvises«

1. Annullationssøgsmål – frister – begyndelsestidspunkt – anmeldelse – beregning [Domstolens procesreglement, art. 49, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 30)

2. Retslig procedure – søgsmålsfrister – fristerne udløbet – uforudseelige omstændigheder eller force majeure – begreb bestående af objektive og subjektive elementer – grænser (Statutten for Domstolen, art. 45, stk. 2d) (jf. præmis 33-35)

3. Retslig procedure – søgsmålsfrister – fristerne udløbet – undskyldelig vildfarelse – begreb – rækkevidde (Statutten for Domstolen, art. 45) (jf. præmis 36 og 37)

4. Retslig procedure – søgsmålsfrister – fristerne udløbet – streng anvendelse af EU-regler (jf. præmis 38-41)

Konklusion

1) Appellen afvises.
47

I lighed med uafsætteligheden af den pågældende rets medlemmer eller det forhold, at dommerne oppebærer en løn, der er passende i forhold til betydningen af det hverv, de udfører, fordrer kravet om uafhængighed også, at disciplinærordningen for dem, som har til opgave at udøve dømmende myndighed, frembyder de nødvendige garantier for at undgå enhver risiko for, at en sådan ordning anvendes som et system til politisk kontrol med retsafgørelsers indhold (jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (mangler i retsvæsenet), kaldet LM, C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 64 og 67 og den deri nævnte retspraksis). Det forhold, at dommerne ikke kan udsættes for disciplinære sanktioner for at udøve et skøn, som f.eks. at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse eller at afvente besvarelsen af en sådan anmodning, før den træffer afgørelse om realiteten i den tvist, der er indbragt for dem, udgør ligeledes en garanti, der er uløseligt forbundet med dommernes uafhængighed (jf. i denne retning dom af 5.7.2016, Ognyanov, C-614/14, EU:C:2016:514, præmis 17 og 25 og den deri nævnte retspraksis).
15

Under disse omstændigheder har Tribunalul Arbitral de pe lângă Asociaţia de arbitraj de pe lângă Baroul Cluj (voldgiftsret under voldgiftssammenslutningen for advokatstanden i Cluj) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal [EU-]traktatens bestemmelser, navnlig artikel 6, stk. 1, i medfør af hvilke [Den Europæiske Union] anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret […], der har samme juridiske værdi som traktaterne, og chartrets bestemmelser, navnlig dets artikel 20, som bestemmer, at alle mennesker er lige for loven, og dets artikel 47, der fastsætter, at enhver har ret til en retfærdig rettergang, fortolkes således, at en national rumænsk retsinstans er forpligtet til: – at besvare alle parternes anmodninger og anbringender ved faktisk at undersøge dem, idet parterne har ret til at forvente et specifikt og udtrykkeligt svar på de anbringender, der er afgørende for en løsning af den pågældende sag, og – at respektere et præjudikats bindende karakter, når præjudikatet er en endelig dom fra den samme retsinstans eller en anden national rumænsk retsinstans i en sag, i hvilken den nationale ret, som sagen er indbragt for, har godtgjort, at det er relevant at påberåbe sig dette præjudikat, og har konstateret en »juridisk lighed« mellem sagerne, idet denne bindende karakter indebærer, at den retsinstans, der konstaterer en sådan »juridisk lighed«, udelukkende kan anvende en anden løsning, hvis den kan begrunde sin afvigende tilgang med en anvendelse, der er mere i overensstemmelse med lovens ordlyd?«
20

Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den omstændighed, at en tiltalt skal give sit samtykke til en medtiltalts indgåelse af en udenretslig tilståelsesaftale, øger sandsynligheden for, at sagen mod denne tiltalte resulterer i en domfældelse. Dels gør en medtiltalts indgåelse af en sådan aftale denne til et vidne i sagen, hvis vidneudsagn sandsynligvis vil skade de øvrige tiltalte. Dels følger det af en del af den nationale retspraksis, at en sådan aftale anses for at udgøre en retsafgørelse over for alle de tiltalte, hvorved der træffes endelig afgørelse om sagens realitet.
Hvad for det tredje og sidste angår den argumentation, der er anført i denne kendelses præmis 11 og 12, hvorefter appellen rejser nye retlige spørgsmål vedrørende Domstolens praksis, skal det bemærkes, at den foreliggende anmodning om bevilling af appel ikke er tilstrækkeligt præcis for så vidt angår den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, som Retten skulle have tilsidesat ved at tage udgangspunkt i motorkøretøjer i almindelighed for at fastslå den individuelle karakter af det omhandlede design. Desuden indebærer den omstændighed, at et retligt spørgsmål ikke er blevet behandlet af Domstolen, ikke, at dette spørgsmål nødvendigvis har betydning for EU-rettens udvikling, idet appellanten altid er forpligtet til at påvise en sådan betydning ved at fremlægge præcise oplysninger ikke kun om, hvorvidt spørgsmålet er nyt, men også om grundene til, at spørgsmålet er vigtigt med henblik på en sådan udvikling (kendelse af 30.9.2019, All Star mod EUIPO, C-461/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:797, præmis 16). I den foreliggende sag har appellanten imidlertid begrænset sig til at anføre, at relevansen af de retlige spørgsmål, som han har påberåbt sig i forbindelse med denne argumentation, består i EU-rettens udvikling, og han har i den forbindelse henvist til, at der ikke foreligger nogen retspraksis ved Domstolen, uden dog at angive andre oplysninger.
Hvad for det tredje og sidste angår den argumentation, der er anført i denne kendelses præmis 13 og 14, hvorefter appellen rejser nye retlige spørgsmål vedrørende Domstolens praksis, skal det bemærkes, at den foreliggende anmodning om bevilling af appel ikke er tilstrækkeligt præcis for så vidt angår den EU-retlige bestemmelse eller den retspraksis, som Retten skulle have tilsidesat ved at tage udgangspunkt i motorkøretøjer i almindelighed for at fastslå den individuelle karakter af det omhandlede design. Desuden indebærer den omstændighed, at et retligt spørgsmål ikke er blevet behandlet af Domstolen, ikke, at dette spørgsmål nødvendigvis har betydning for EU-rettens udvikling, idet appellanten altid er forpligtet til at påvise en sådan betydning ved at fremlægge præcise oplysninger ikke kun om, hvorvidt spørgsmålet er nyt, men også om grundene til, at spørgsmålet er vigtigt med henblik på en sådan udvikling (kendelse af 30.9.2019, All Star mod EUIPO, C-461/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:797, præmis 16). I den foreliggende sag har appellanten imidlertid begrænset sig til at anføre, at relevansen af de retlige spørgsmål, som selskabet har påberåbt sig i forbindelse med denne argumentation, består i EU-rettens udvikling, og det har i den forbindelse henvist til, at der ikke foreligger nogen retspraksis ved Domstolen, uden dog at angive andre oplysninger.
32

Således som det er anført i denne kendelses præmis 22, kan forbrugeren, når denne befinder sig uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, komme under eventuelt psykisk pres eller blive udsat for et overraskelsesmoment, uanset om forbrugeren har anmodet om den erhvervsdrivendes besøg eller ej. 21. betragtning til direktiv 2011/83 fastsætter, at EU-lovgiver i denne sammenhæng ligeledes har ønsket at omfatte de situationer, hvor forbrugeren kontaktes personligt og individuelt i en kontekst uden for fast forretningssted, men hvor aftalen indgås umiddelbart efter på den erhvervsdrivendes faste forretningssted.
33

Hvad angår muligheden for i en sag som hovedsagen at sagsøge det luftfartsselskab, som havde ansvaret for den sidste delflyvning, ved den ret, inden for hvis retskreds afgangsstedet for den første delflyvning ligger, bemærkes, at det ganske vist ikke fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Iberia var de omhandlede passagerers medkontrahent, men den specielle kompetenceregel i sager om kontraktforhold, der er fastsat i artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 kræver ikke, at der er indgået en aftale mellem to personer, men at en person frivilligt har påtaget sig en retlig forpligtelse over for en anden person, og at denne forpligtelse ligger til grund for sagsøgerens sagsanlæg (jf. i denne retning dom af 7.3.2018, flightright m.fl., C-274/16, C-447/16 og C-448/16, EU:C:2018:160, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
15

Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har indledningsvis bemærket, at den omtvistede afgørelse var i strid med artikel 192, stk. 2, i lov om offentlige kontrakter, som ligeledes finder anvendelse på Ecolan i henhold til artikel 16, stk. 7, i lovdekret nr. 175/2016, for så vidt som den ikke på korrekt måde redegør for begrundelserne for at anvende in house-tildeling. Artikel 192, stk. 2, i lov om offentlige kontrakter bestemmer nemlig, at to betingelser skal være opfyldt for in house-tildeling af kontrakter om tjenesteydelser, som udbydes på markedet, hvilket ikke kræves, når de samme tjenesteydelser tildeles på andre måder, navnlig gennem udbud og gennem andre former for horisontalt samarbejde mellem myndighederne. For det første er den ordregivende myndighed forpligtet til at begrunde de omstændigheder, der har ført til, at der ikke er anvendt en offentlig udbudsprocedure Denne betingelse følger af, at in house-tildeling nu er af en sekundær og underordnet karakter og kun kan anvendes under forudsætning af, at det på den ene side godtgøres, at der foreligger et »markedssvigt på det relevante marked«, der beror på forudsigelige mangler med hensyn til »målsætningerne om universel karakter, den sociale dimension,, sparsommelighed og tjenestens kvalitet, samt bedst mulig anvendelse af offentlige midler«, og på den anden side, at in house-enheden kan afhjælpe dette svigt. For det andet skal den ordregivende myndighed angive de fordele, der følger af en in house-tildeling, mens dette ikke er nødvendigt, hvis en offentlig kontrakt indgås.
82

Ifølge Domstolens faste praksis er formålet med en sag om foreløbige forholdsregler at sikre den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse med henblik på at undgå en lakune i den retsbeskyttelse, som Domstolen sikrer. Det er for at opfylde denne målsætning, at uopsætteligheden skal vurderes i forhold til, hvor nødvendigt det er, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der anmoder om den midlertidige beskyttelse. Det er denne part, som skal godtgøre, at den ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at risikere at blive påført en sådan skade. Med henblik på at godtgøre, at der foreligger et sådant alvorligt og uopretteligt tab, er det ikke nødvendigt, at det godtgøres, at der er en absolut vished for, at tabet indtræder. Det er tilstrækkeligt, at skaden kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed (kendelse af 17.12.2018, Kommissionen mod Polen, C-619/18 R, EU:C:2018:1021, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
25

Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Gardinia Home Decor til støtte for sin påstand har gjort gældende, at de i hovedsagen omhandlede varer ved importen forelå samtidig med det supplerende tilbehør, dvs. endestykker, konsoller og ringe, hvilket gjorde det let at identificere deres påtænkte anvendelse som gardinstænger. Ifølge dette selskab er det uden betydning, at tilbehøret blev leveret i en mængde, der ikke svarede til det indførte antal stænger, idet en sådan forskel hænger sammen med, at de sælges inden for rammerne af et modulopbygget system. Gardinia Home Decor har tilføjet, at disse stængers bestemmelse også klart følger af den etiket, der var anbragt på emballagen af hver enkelt gardinstang. Gardinia Home Decor har gjort gældende, at de »forklarende bemærkninger til KN vedrørende pos. 8302« udtrykkeligt nævner gardinstænger i form af rør af metal som henhørende under denne position, og at den påtænkte undtagelse i disse bestemmelser for så vidt angår rør skåret i afpassede længder ikke er relevante i denne sag, eftersom de omhandlede rør er udstyret med dertil passende plastpropper.
15

Resopre anfægtede gyldigheden af kriteriet for tildeling af kontrakten for Tribunal Administrativo e Fiscal de Mirandela (domstolen i forvaltnings- og skatteretlige sager i Mirandela, Portugal). Resopre gjorde i den forbindelse gældende, at kravet om deltagelse i en demonstration svarede til at fastsætte et minimumskrav om teknisk formåen, at demonstrationen af softwaren og det tekniske udstyr ikke havde til formål at identificere det økonomisk mest fordelagtige tilbud, og at det nævnte krav tilsidesatte proportionalitetsprincippet og princippet om fri konkurrence. Virksomheden anførte navnlig, at det ville have været bekosteligt for den at udvikle en prototype af det parkometer, der skulle leveres. Tribunal Administrativo e Fiscal de Mirandela (domstolen i forvaltnings- og skatteretlige sager i Mirandela, Portugal) vurderede, at demonstrationen af den omhandlede software og udstyr for virksomheder, som ikke allerede rådede over denne software og dette udstyr, ville kræve en investering på mellem 9148 og 9648 EUR, og at der ikke kunne gives Resopre medhold i søgsmålet. Resopre appellerede den afgørelse, hvorved søgsmålet ikke blev taget til følge, til den forelæggende ret.
Artikel 108, stk. 3, TEUF, Kommissionens beslutning K(2008)380 af 25. januar 2008, »Statsstøtte N 39/2007 – Italien – skattefradrag for nye investeringer i ugunstigt stillede områder«, og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter tildeling af støtte i medfør af en støtteordning indført af denne medlemsstat og godkendt ved denne beslutning er betinget af en erklæring fra ansøgeren om, at den pågældende ikke har modtaget støtte, som er erklæret ulovlig og uforenelig af Europa-Kommissionen, og som den pågældende ikke har tilbagebetalt eller indsat på en spærret konto, selv om der ikke er fremsat et krav om tilbagebetaling over for den pågældende, og uanset at den nævnte beslutning ikke fastsætter en sådan betingelse.