ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 8. april 2020 af WV til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 29. januar 2020 i sag T-43/19, WV mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-171/20 P)

(2020/C 320/06)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: WV (ved avocat É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 29. januar 2020 i sag T-43/19 ophæves, for så vidt som Retten herved afviste søgsmålet og pålagde appellanten at bære sagsomkostningerne.

— I henhold til artikel 184 i Den Europæiske Unions Domstols procesreglement tilpligtes den oprindelige sagsøgte at bære alle sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med søgsmålet ved Den Europæiske Unions Ret.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret, således at denne kan træffe afgørelse i sagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten er af den opfattelse, at Retten med den appellerede kendelse har tilsidesat princippet om den frie bevisbedømmelse og begrebet om en række samstemmende indicier, og at den som følge heraf har tilsidesat bevisbyrdereglerne, bl.a. for så vidt angår de argumenter og indicier, der er fremført vedrørende den retlige karakter af den ansøgning om erstatning, som appellanten indgav til EU-Udenrigstjenesten i medfør af artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.

Appellanten har med sit eneste appelanbringende gjort gældende, at der foreligger forskelsbehandling, at der i den appellerede kendelse er foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og at førsteinstansretten har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, der har medført en urigtig retlig begrundelse.
Appel iværksat den 8. april 2020 af WV til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 29. januar 2020 i sag T-388/18, WV mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-172/20 P)

(2020/C 320/07)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: WV (ved avocat É. Boigelot)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 29. januar 2020 i sag T-388/18 ophæves, for så vidt som Retten herved afviste appellantens oprindelige annullationssøgsmål og pålagde appellanten at bære sagsomkostningerne.

— I henhold til artikel 184 i Den Europæiske Unions Domstols procesreglement tilpligtes den oprindelige sagsøgte at bære alle sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i forbindelse med søgsmålet ved Den Europæiske Unions Ret.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret, således at denne kan træffe afgørelse i sagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten er af den opfattelse, at Retten med den appellerede kendelse har tilsidesat princippet om den frie bevisbedømmelse og begrebet om en række samstemmende indicier, og at den som følge heraf har tilsidesat bevisbyrdereglerne, bl.a. for så vidt angår de argumenter og indicier, der er fremført vedrørende beregningen af den frist, som appellanten havde til at anfægte EU-Udenrigstjenestens afgørelse.

Appellanten har med sit eneste appelanbringende gjort gældende, at der foreligger forskelsbehandling, at der i den appellerede kendelse er foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og at førsteinstansretten har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, der har medført en urigtig retlig begrundelse.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 1 de Barcelona (Spanien) den 11. juni 2020 — HV mod Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

(Sag C-258/20)

(2020/C 320/09)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 1 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: HV

Sagsøgt: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Præjudicielt spørgsmål

Skal Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (1) fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede (TRLGSS’ artikel 60, stk. 4), hvorefter der fastsættes en ret til et pensionstillæg for kvinder, der har fået mindst to biologiske eller adopterede børn, og som modtager en bidragsbaseret pension, mens andre kvinder, der befinder sig i samme situation, ikke har ret til et sådant pensionstillæg, fordi de frivilligt har valgt at lade sig førtidspensionere, hvilket lovmæssigt stiller højere krav til indbetalingen af bidrag end en almindelig pension, med de samme eller meget lignende alderskrav og med de samme vanskeligheder i forhold til at forblive på arbejdsmarkedet som følge af, at de er kvinder?

(1) EFT 1979, L 6, s. 24.
1)

Skal artikel 101 TEUF og effektivitetsprincippet fortolkes således, at de er til hinder for en fortolkning af en national bestemmelse, hvorefter søgsmålsfristen på 5 år, der er fastsat i direktivets artikel 10, samt artikel 17 om retslig vurdering af tabet, ikke finder anvendelse med tilbagevirkende kraft, idet den fastsætter skæringstidspunktet for den tilbagevirkende kraft på tidspunktet for sanktionen og ikke på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet?
1)

Skal det godtages, at en afgiftspligtig person, efter flere gange at være blevet anmodet af skatte- og afgiftsmyndigheden om at bevise, at betingelserne for tilbagebetaling er opfyldt, uden rimelig grund undlader at efterkomme denne anmodning og, efter at være blevet nægtet tilbagebetaling, udsætter fremsættelsen af dokumentationen til tidspunktet for klagebehandlingen eller retsprocessen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 13. juli 2020 — Colt Technology Services SpA, Wind Tre SpA, Telecom Italia SpA og Vodafone Italia SpA. mod Ministero della Giustizia, Ministero dello sviluppo economico, Ministero dell'economia e delle finanze, Wind Tre SpA, Procura Generale della Repubblica presso la Corte d’appello di Reggio Calabria, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Cagliari, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Roma og Procura della Repubblica presso il Tribunale di Locri.

(Sag C-318/20)

(2020/C 348/08)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Appellanter: Colt Technology Services SpA, Wind Tre SpA, Telecom Italia SpA, Ministero della Giustizia, Ministero dello sviluppo economico, Ministero dell'Economia e delle Finanze, Vodafone Italia SpA.

Indstævnte: Ministero della Giustizia, Ministero dello sviluppo economico, Ministero dell'economia e delle finanze, Wind Tre SpA, Procura Generale della Repubblica presso la Corte d’appello di Reggio Calabria, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Cagliari, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Roma og Procura della Repubblica presso il Tribunale di Locri.

Præjudicielt spørgsmål

Er de almindelige principper i artikel 18 TEUF, 26 TEUF og 102 ff. TEUF til hinder for en national lovgivning, der ved fastlæggelsen af reglerne for fastsættelse af telekommunikationsoperatørernes takst for aflytningsaktiviteter efter anmodning fra de judicielle myndigheder ikke bestemmer, at princippet om fuldstændig refusion af omkostninger skal overholdes?
1)

Kræver EU-retten, navnlig effektivitetsprincippet og EU’s grundlæggende rettigheder, at der i tilfælde af en bil- eller motorproducents tilsidesættelse af de europæiske godkendelsesregler og de europæiske udstødningsnormer ikke foretages modregning af den faktiske benyttelse af køretøjet i køberens skade? Gælder et sådant forbud mod fradrag under alle omstændigheder i tilfælde af, at en producent urimeligt og forsætligt forvolder kunden skade?
1)

Skal Lugano II-konventionens (1) artikel 15, stk. 1, litra c), fortolkes således, at »udøvelse« af erhvervsmæssig virksomhed i den konventionsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, forudsætter, at forbrugerens medkontrahent har en grænseoverskridende aktivitet allerede ved aftalens forberedelse og indgåelse, eller finder bestemmelsen også anvendelse med henblik på at fastlægge den kompetente ret for et søgsmål, hvis parterne ved indgåelsen af aftalen havde bopæl som defineret i artikel 59 og 60 i Lugano II-konventionen i samme konventionsstat, og retsforholdets relation til udlandet først er opstået efterfølgende derved, at forbrugeren senere er flyttet til en anden konventionsstat?
2.

Forudsætter punkt 11), første punktum, i bilag I til direktiv 2005/29/EF, at den erhvervsdrivende giver medievirksomheden fordelen af pengeværdi som modydelse for anvendelsen af redaktionelt indhold, og, såfremt dette besvares bekræftende, skal det også lægges til grund, at der foreligger en sådan modydelse i et tilfælde, hvor medievirksomheden rapporterer om en reklamekampagne afviklet i fællesskab med en erhvervsdrivende, såfremt den erhvervsdrivende har stillet billedrettigheder til rådighed for medievirksomheden med henblik på rapporteringen, begge virksomheder har bidraget til at dække omkostningerne og til arbejdet i forbindelse med reklamekampagnen, og reklamekampagnen har til formål at promovere begge virksomheders produkter?
1.

Forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder (præmis 64-71 i den appellerede dom) Ifølge fast retspraksisforeligger der en urigtig gengivelse, der er underlagt Domstolens prøvelse, når bedømmelsen af de eksisterende beviser forekommer åbenbar urigtig. En sådan forkert gengivelse skal følge klart af sagsakterne. I anbringendets første led har Kommissionen gjort gældende, at Rettens konklusion, hvorefter ansættelsesmyndigheden fastsatte en for kort frist for UG til at afhjælpe den utilstrækkelige faglige indsats, modsiges af beviserne i sagen. Ansættelsesmyndigheden krævede ikke, at UG opfyldte samtlige de mål, der var fastsat i bedømmelsesrapporten for 2015, og genskabte et tillidsforhold til sine arbejdskolleger inden for en frist på tre måneder. Ifølge anbringendets andet led koncentrerede Retten fejlagtigt sin undersøgelse omkring spørgsmålet om de ubegrundede fravær og undlod at tage hensyn til den gentagne karakter af flere oplysninger om utilstrækkelig faglig indsats, som blev konstateret i afgørelsen af 17. oktober 2016 og i skrivelsen af 8. september 2016.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Gør en fortolkning af national lovgivning i overensstemmelse med EU-retten det muligt og nødvendigt for de nationale retsinstanser og myndigheder at supplere de nationale sanktionsbestemmelser, som finder anvendelse i den foreliggende sag, med de kriterier vedrørende kravet om forholdsmæssighed, som er fastlagt i Den Europæiske Unions Domstols kendelser Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (sag C-645/18) og Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (forenede sager C-140/19, C-141/19, C-492/19–C-494/19), uden at der er udstedt en ny national bestemmelse?
3)

I tilfælde af misbrug af en dominerende stilling, som består i, at den dominerende virksomhed forsøger at hindre konkurrenterne i at bevare eller forøge deres markedsandele, skal den pågældende virksomhed da alligevel gives mulighed for at godtgøre, at dens adfærd — selv om den på et abstrakt plan kan have en konkurrencebegrænsende virkning — konkret ikke har været konkurrenceskadelig, og skal artikel 102 TEUF, såfremt spørgsmålet besvares bekræftende, inden for rammerne af undersøgelsen af, hvorvidt der foreligger atypisk misbrug gennem ekskluderende adfærd, fortolkes således, at myndighederne har pligt at foretage en grundig vurdering af de af virksomheden indgivne økonomiske analyser vedrørende den undersøgte adfærds reelle evne til at udelukke konkurrenterne fra markedet?
C 348/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Mainz (Tyskland) den 16. juli 2020 — KX mod PY GmbH

(Sag C-317/20)

(2020/C 348/07)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Mainz

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KX

Sagsøgt: PY GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område [org. s. 2] fortolkes således, at bestemmelsen foruden at regulere den internationale kompetence også fastsætter en regel om de nationale domstoles stedlige kompetence i sager om rejsekontrakter, som skal overholdes af den ret, der træffer afgørelse i sagen, når såvel forbrugeren i sin egenskab af rejsende som hans kontrahent, rejsearrangøren, har deres bopæl i samme medlemsstat, men rejsemålet ikke ligger i denne medlemsstat, men i udlandet (såkaldte »uægte indlandssager«), med den konsekvens, at forbrugeren som supplement til de nationale kompetenceregler kan anlægge sag mod rejsearrangøren vedrørende kontrakten ved retten på det sted, hvor han har sin bopæl?

(1) EUT 2012, L 351, s. 1.
A.

Retten fremkom ikke en tilstrækkelig begrundelse, da den undlod at undersøge, om der er et marked for biodiesel fra palmeolie uden for REDII’s (1) bindende mål.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação de Coimbra (Portugal) den 10. august 2020 — Liberty Seguros, SA mod DR

(Sag C-375/20)

(2020/C 348/14)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal da Relação de Coimbra

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Liberty Seguros, SA

Sagsøgt: DR

Intervenienter: Fundo de Garantia Automóvel, VS, FN, JT og Seguradoras Unidas, SA

Præjudicielle spørgsmål

Er EU-retten, og navnlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF (1), til hinder for en national bestemmelse, hvorefter ugyldigheden af en aftale om ansvarsforsikring for motorkøretøjer kan gøres gældende over for de skadelidte tredjemænd og Fundo de Garantia Automóvel (garantifond for motorkøretøjer), når den nævnte ugyldighed følger af den omstændighed, at forsikringstageren har benyttet det forsikrede køretøj til fordækt og ulovlig befordring af personer og varer mod betaling og har skjult et sådant formål for forsikringsselskabet? Ville svaret være det samme, hvis passagererne kendte til befordringens fordækte og ulovlige karakter?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16.9.2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EUT 2009, L 263, s. 11).
2)

Såfremt spørgsmålene i det første spørgsmål besvares således, at et afslag på familiesammenføring ikke er lovligt: Hvilke krav skal der stilles til det faktiske familieliv som omhandlet i artikel 16, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/86/EF i tilfælde af forældres sammenføring med en flygtning, som er blevet myndig, inden der træffes afgørelse om ansøgningen om tilladelse til indrejse og ophold med henblik på familiesammenføring? Navnlig ønskes følgende oplyst: a) Er det i så henseende tilstrækkeligt, at der er tale om førstegradsslægtskab i lige opstigende linje [artikel 10, stk. 3, litra a), i direktiv 2003/86/EF], eller kræves der også et faktisk familieliv? b) Såfremt der også kræves et faktisk familieliv: Hvilken intensitet kræves der i så henseende? Er det med henblik herpå eksempelvis tilstrækkeligt med lejlighedsvis eller regelmæssig kontakt ved besøg, kræves det, at familien bor sammen i en fælles husholdning, eller kræves der derudover et fællesskab, hvis medlemmer er afhængige af hinanden med henblik på hjælp i dagligdagen? c) Kræver en sammenføring af forældrene, der stadig opholder sig i tredjelandet, og som har indgivet ansøgning om familiesammenføring med et barn med flygtningestatus, som i mellemtiden er blevet myndigt, at det kan forventes, at familielivet efter indrejsen (gen)optages i medlemsstaten på den måde, der kræves i henhold til det andet spørgsmål, litra b)?
2)

Er den omstændighed, at grundlaget for den fordring, som skal inddrives hos den person eller enhed, hvis aktiver indefryses, er et andet end Irans nukleare aktiviteter og aktiviteter vedrørende ballistiske missiler, og som ligger forud for De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1737 (2006) af 23. december 2006, relevant med henblik på besvarelsen af det første spørgsmål?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, er en national lovgivning på området for projektudvælgelse, som fastsætter, at projekter ikke kan gøres til genstand for præciseringer, efter at de er indgivet, forenelig med principperne om gennemsigtighed og ikke-forskelsbehandling i artikel 125, stk. 3, litra a), nr. ii), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1303/2013 af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (2)?
6.

Kommissionen har nærmere bestemt gjort gældende, at de italienske skatte- og afgiftsmyndigheder ikke foretager en undersøgelse fra sag til sag af den måde, hvorpå fartøjet faktisk anvendes, for så vidt angår indrømmelsen eller nægtelsen af fritagelsen. De italienske myndigheder har nemlig anført, at denne undersøgelse foretages under hensyntagen til elementer i sektorlovgivningen, der blot er beregnet til at lette denne undersøgelse, såsom den omstændighed, om sejladsen er tilladt i medfør af en typisk charterkontrakt eller lejeaftale eller lejlighedsvis charter. De italienske myndigheder har imidlertid anført, at i tilfælde af charter skal fritagelsen under alle omstændigheder indrømmes erhvervsdrivende, der leverer søfartsydelser, mens fritagelsen ikke indrømmes personer, der foretager udlejning eller lejlighedsvis charter. Da de italienske myndigheder har bekræftet, at indrømmelsen eller nægtelsen af fritagelsen skal ske på grundlag af arten af den indgåede kontrakt og dermed på abstrakt vis, har de dermed bekræftet, at de ikke foretager en konkret efterprøvelse af, om fritagelsen indrømmes personer, der har ret til den, og nægtes personer, der ikke har ret til den.
1)

For at et selskab, der leverer varer i en anden medlemsstat end den, hvor selskabet har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed, kan anses for at have et fast forretningssted i den medlemsstat, hvor det leverer varerne, som omhandlet i artikel 44, andet punktum, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem og artikel 11 i Rådets forordning nr. 282/2011 (2), er det da nødvendigt, at selskabet ejer de menneskelige og tekniske midler, som det anvender på den sidstnævnte medlemsstats område, eller er det tilstrækkeligt, at selskabet har umiddelbar og permanent adgang til disse menneskelige og tekniske midler gennem et andet, forbundet selskab, som det kontrollerer, fordi det ejer majoriteten af kapitalen heri?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er den samme artikel da til hinder for, at brugeren af betalingstjenesters kautionist som følge af de samme faktiske omstændigheder påberåber sig, at udbyderen af betalingstjenester, som er kautionsmodtager, er pålagt et almindeligt, civilretligt erstatningsansvar, med henblik på at anfægte størrelsen af den gæld, der er kautioneret for?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, hvilke krav skal der da i et sådant tilfælde stilles til det faktiske familieliv som omhandlet i artikel 16, stk. 1, litra b), i direktiv 2003/86/EF? a) Er det retlige forælder-barn-forhold i så henseende tilstrækkeligt, eller kræves der også et faktisk familieliv? b) Såfremt der også kræves et faktisk familieliv: Hvilken intensitet kræves der i så henseende? Er det med henblik herpå eksempelvis tilstrækkeligt med lejlighedsvis eller regelmæssig kontakt ved besøg, kræves det, at familien bor sammen i en fælles husholdning, eller kræves der derudover et fællesskab, hvis medlemmer er afhængige af hinanden med henblik på hjælp i dagligdagen? c) Kræver en sammenføring af barnet, som i mellemtiden er blevet myndigt, som stadig opholder sig i tredjelandet, og som har indgivet ansøgning om familiesammenføring med en forælder med flygtningestatus, at det kan forventes, at familielivet efter indrejsen (gen)optages i medlemsstaten på den måde, der kræves i henhold til det andet spørgsmål, litra b)?
3.

Skal retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, proportionalitetsprincippet og princippet om loyalt samarbejde, således som de fremgår af direktiv 2006/112/EF, under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede fortolkes således, at de er til hinder for, at den afgiftspligtige person pålægges at opkræve og indbetale moms i en ubestemt periode, uden at personen imidlertid indrømmes ret til at fradrage moms, uden at afgiftsmyndigheden i den konkrete situation undersøger, om de materielle betingelser for retten til at fradrage moms er opfyldt, og uden at den afgiftspligtige person har gjort sig skyldig i svig?
—

Det fastslås, at appellen kan antages til realitetsbehandling, og at Europa-Kommissionen har tilsidesat sine traktatforpligtelser, idet den har undladt at handle med hensyn til den beskyttelsesprocedure vedrørende det CE-mærkede medicinske udstyr »Inhaler Broncho-Air«, som Forbundsrepublikken Tyskland indførte den 7. januar 1998, og idet den ikke har truffet nogen afgørelse i henhold til artikel 8, stk. 2, i direktiv 93/42/EØF (1).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, idet den nævnte nationale bestemmelse anses som forholdsmæssig, er EU-retten, nærmere bestemt artikel 63 TEUF og 65 TEUF og de grundlæggende principper om fri bevægelighed, ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling, da til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 39, stk. 2, i Ley del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas 35/2006, de 28 de noviembre (lov nr. 35/2006 af 28.11.2006 om personskat), som medfører ovennævnte konsekvenser, herunder hvis denne indkomst er blevet indberettet for sent, men før enhver form for kontrolprocedure er blevet indledt og meddelt, og uden at der er blevet fremsat en anmodning om udveksling af skatteoplysninger, idet der foreligger en gældende ordning til dette formål med tredjelandet?
1)

Indebærer artikel 12, stk. 2, litra a) og d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/6/EF af 28. januar 2003 om insiderhandel og kursmanipulation (1) samt artikel 23, stk. 2, litra g) og h), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 596/2014 af 16. april 2014 om markedsmisbrug (2), som erstattede førstnævnte direktiv fra den 3. juli 2016, sammenholdt med 65. betragtning til denne forordning, ikke — henset til den omstændighed, at de udvekslede oplysninger er hemmelige, og den store del af offentligheden, der kan blive involveret — at den nationale lovgiver har mulighed for at pålægge operatører inden for elektronisk kommunikation en midlertidig, men generel lagring af forbindelsesdata for at give den i direktivets artikel 11 og forordningens artikel 22 omhandlede administrative myndighed mulighed for, når der i forhold til visse personer er begrundet mistanke om, at de er involveret i insiderhandel eller kursmanipulation, at kræve, at operatøren udleverer de foreliggende fortegnelser over datatrafik, såfremt der er begrundet mistanke om, at disse fortegnelser med tilknytning til genstanden for undersøgelsen kan være relevante for at bevise overtrædelsen, bl.a. ved at give mulighed for at spore de pågældendes kontakter, før mistanken opstod?