ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Den forelæggende ret har henvist til, at Migrationsöverdomstolen (øverste domstol i sager om migration, Sverige) for det første i dom nr. MIG 2011:11 af 12. maj 2011 har fastslået, at meddelelse til en tredjelandsstatsborger af en tidsbegrænset opholdstilladelse på grundlag af en tilknytning til Kongeriget Sverige, bl.a. gennem ægteskab, forudsætter, at ansøgerens identitet klart fastlægges for at opfylde de forpligtelser, der følger af Schengenkonventionen eller Schengengrænsekodeksen. Den har for det andet anført, at denne øverste domstol har ophævet en dom fra Förvaltningsrätten i Stockholm – Migrationsdomstolen (forvaltningsdomstolen i Stockholm – domstol i sager om migration, Sverige), hvor den fandt, at Schengenkonventionen og Schengengrænsekodeksen er til hinder for anvendelsen af det lempede beviskrav med hensyn til identitet, som gælder ifølge § 16 f i lag om tillfälliga begränsningar av möjligheten att få uppehållstillstånd i Sverige (lov om midlertidige begrænsninger i muligheden for at opnå opholdstilladelse i Sverige) (SFS 2016:752), som specifikt vedrører meddelelse af opholdstilladelse med henblik på gymnasial uddannelse. Migrationsöverdomstolen (øverste domstol i sager om migration) har ligeledes præciseret, at forpligtelsen til en klar identitetsfastlæggelse, som anført i dens dom nr. MIG 2011:11 af 12. maj 2011, ikke finder anvendelse på ansøgninger om opholdstilladelse, der indgives af tredjelandsstatsborgere, som endnu ikke er på det svenske område.
Tredje, fjerde og sjette betragtning til habitatdirektivet har følgende ordlyd:

»[D]a hovedformålet med dette direktiv er at fremme opretholdelsen af den biologiske diversitet under hensyntagen til økonomiske, sociale, kulturelle og regionale behov, bidrager det til en bæredygtig udvikling, hvilket er det overordnede mål; for at opretholde denne biologiske diversitet er det i visse tilfælde nødvendigt at opretholde eller endog at fremme udfoldelsen af menneskelige aktiviteter.

[P]å medlemsstaternes europæiske område forringes naturtyperne til stadighed, og et stigende antal vilde arter er alvorligt truede; eftersom de truede levesteder og arter er en del af Fællesskabets naturarv, og da truslerne mod dem i mange tilfælde er af grænseoverskridende karakter, er det nødvendigt at iværksætte foranstaltninger på fællesskabsplan med henblik på at bevare dem.

[…]

[F]or at sikre genopretning eller opretholdelse af en gunstig bevaringsstatus for naturtyper og arter af fællesskabsbetydning bør man udpege særlige bevaringsområder for at oprette et sammenhængende europæisk økologisk net i henhold til en fastlagt tidsplan.«
34

Under disse omstændigheder bidrager den omstændighed, at en tilladelse til parallelhandel gøres personlig, ikke blot til formålet om at sikre et højt niveau for beskyttelse af både menneskers og dyrs sundhed og miljøet, men indgår fuldt ud i logikken i den harmonisering af bestemmelserne om parallelhandel, der er foretaget ved forordning nr. 1107/2009 med henblik på at øge den frie bevægelighed for plantebeskyttelsesmidler.
58

I henhold til præmis 88-93 i dom af 24. juli 2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415), skal en sådan støtte for at kunne undgå at blive kvalificeret som »statsstøtte« opfylde et bestemt antal betingelser. For det første skal den begunstigede virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret. For det andet skal de kriterier, der danner grundlag for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde. For det tredje må kompensationen ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste. Når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, som har til formål at udvælge den ansøger, der kan levere den pågældende ydelse til de laveste omkostninger for samfundet, skal størrelsen af den nødvendige kompensation for det fjerde fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at opfylde forpligtelserne.
11

Præamblen til Ley 15/2012 de medidas fiscales para la sostenibilidad energética (lov nr. 15/2012 om skatte- og afgiftsmæssige foranstaltninger for bæredygtig energi) af 27. december 2012 (BOE nr. 312 af 28.12.2012, s. 88081) er affattet således »I. Formålet med denne lov er at tilpasse vores skattesystem til mere effektiv og miljøvenlig udnyttelse og bæredygtig udvikling […] […] Grundlaget for denne lov er forfatningens artikel 45 […] Således består en af akserne i denne skattereform i at internalisere de miljøomkostninger, der opstår ved produktion af elektricitet […] Denne lov skal tjene som et incitament til at forbedre vores energieffektivitet og samtidig sikre en bedre forvaltning af naturressourcerne og en styrkelse af den nye model for bæredygtig udvikling, både ud fra et økonomisk og socialt synspunkt samt ud fra et miljømæssigt synspunkt. […] Med henblik herpå regulerer denne lov tre nye afgifter: [AVPE] […] II. I denne retning og med det formål at fremme en budgetmæssig balance indføres med denne lovs afsnit I en afgift på værdien af produktion af elektricitet, direkte og reel, som pålægges for udførelse af aktiviteter i forbindelse med produktion og indførelse af elektricitet i det spanske elektricitetsnet. Denne afgift pålægges elektricitetsproducenternes økonomiske kapacitet, idet disse producenters anlæg dels giver anledning til betydelige investeringer i transmissions- og distributionssystemerne for elektricitet med henblik på at kunne udlede den elektricitet, som disse elektricitetsproducenter leverer til transmissions- og distributionssystemerne, dels har disse anlæg selv eller som følge af selve disse systemer og udviklingen heraf utvivlsomt indvirkninger på miljøet samtidigt med, at de genererer betydelige omkostninger, som er nødvendige for at opretholde forsyningssikkerheden. Afgiften gælder for alle elektricitetsproduktionsanlæg.«
38

I første række har Kommissionen anført, at den i medfør af denne retspraksis – når den vil godtgøre, at de foranstaltninger, som er vedtaget af en enhed, der er adskilt fra staten, kan tilregnes de offentlige myndigheder – ved hjælp af en helhed af indicier, der fremgår af det foreliggende tilfælde, skal føre bevis for disse myndigheders involvering i eller indflydelse på vedtagelsen af den pågældende foranstaltning, idet den skal godtgøre sandsynligheden for de offentlige myndigheders involvering, eller i hvert fald, at det er usandsynligt, at de ikke var involveret. Kommissionen har derimod ikke pligt til at godtgøre, at der foreligger en specifik tilskyndelse eller bindende instrukser afgivet af disse myndigheder til den enhed, som konkret har ydet støtten. Den skal heller ikke godtgøre denne involverings faktiske indvirkning på enhedens adfærd, eller at sidstnævntes adfærd ville have været anderledes, hvis den havde handlet selvstændigt. I denne henseende har Kommissionen navnlig præciseret, at den ikke har pligt til at godtgøre, at det, for at en foranstaltning kan tilregnes staten, forudsætter, at offentlighedens interesse afviger fra denne enheds interesse. Det bevisniveau, der kræves i henhold til Domstolens praksis, varierer ikke, alt efter om den enhed, der yder støtten, er offentligt eller privat ejet.
6

De forklarende bemærkninger til HS vedrørende pos. 8701 og dennes underpositioner har følgende ordlyd: »Ved »traktorer« i denne position forstås med hjul eller larvebånd forsynede køretøjer, som er konstrueret til hovedsagelig at trække eller skubbe andre køretøjer, redskaber eller last. De kan tillige være udstyret med mindre væsentlige indretninger, som i forbindelse med deres hovedanvendelse tillader transport af værktøj, frø, gødningsstoffer mv., eller med simple anordninger til påmontering af arbejdsredskaber. […] Positionen omfatter traktorer – bortset fra traktorer af den type, som anvendes på jernbaneperroner, henhørende under pos 87.09 – af enhver type og til enhver anvendelse (traktorer til land- og skovbrug, til brug på landevej, specielle kraftige traktorer til bygningsarbejder, traktorer med spil etc.), uanset fremdrivningsmiddel (forbrændingsmotor, elektromotor etc.). […] Traktorer under denne position kan være udstyret med et førerhus, eller de kan have sæder til betjeningsmandskabet. De kan være forsynet med en værktøjskasse, en anordning til at hæve eller sænke arbejdsredskaber, en koblingsanordning til påhængsvogne eller sættevogne ([f.eks.] på motorforvogne eller lignende traktorer) eller et kraftudtag til at drive stationære maskiner såsom tærskeværker, rundsave etc. […] Positionen omfatter også traktorer udstyret med spil, [f.eks.] til ophaling af fastkørte køretøjer, til rydning og bortslæbning af træer eller til at trække landbrugsredskaber etc. […] Positionen omfatter ikke kranvogne og lignende lastvogne, udstyret med kraner, taljer, spil osv. (pos. 87.05). […] 8701 91/95 Disse underpositioner omfatter køretøjer, der er konstrueret til at trække sættevogne over korte afstande. Disse køretøjstyper er kendt under forskellige navne (f.eks. »terminaltraktorer«, »havnetraktorer« osv.) og er bestemt til at placere eller flytte sættevogne inden for et bestemt område. De er ikke egnede til transport over lange afstande, som traktorer (motorforvogne) under [underposition] 870120 er konstrueret til. De adskiller sig fra traktorer (motorforvogne) derved, at de som regel er udstyret med dieselmotorer, at deres maksimalhastighed normalt ikke overstiger 50 km/t, og at de sædvanligvis har en lille, lukket kabine med et enkelt sæde til føreren alene.«
27

Med hensyn til muligheden for at begrunde en restriktion for etableringsfriheden i et tvingende alment hensyn har regeringen for den selvstyrende region Andalusien gjort gældende, at de generelle fradrag tager sigte på at fremme praksisser om finansiel inklusion i landdistrikterne samt etableringen og effektiviteten af kreditinstitutter i Andalusien. Det er i denne henseende tilstrækkeligt at fastslå, at et sådant mål ikke kan begrunde begrænsningen i indrømmelsen af en favorabel behandling, nemlig fradraget på 200000 EUR i IDECA’s bruttobeløb til kreditinstitutter, der har deres hjemsted i Andalusien, eftersom tilstedeværelsen af kun hjemstedet på et givet område, til forskel fra antallet og beliggenheden af agenturer, ikke synes at kunne bidrage til dækningen af lokalbaserede finansielle tjenesteydelser på dette område. Det er under alle omstændigheder ikke godtgjort, at en sådan begrænsning er nødvendig for at nå disse mål.
Artikel 5 i OLAF’s retningslinjer til personalet om undersøgelsesprocedurer i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder (herefter »OLAF’s retningslinjer«), bestemte:

»1. Kontoret for udvælgelse og kontrol af undersøgelser kan om nødvendigt kontakte kilden og den EU-institution eller det EU-organ, ‑kontor eller ‑agentur, der er berørt, for at afklare situationen og indhente yderligere dokumentation om de oprindelige oplysninger. Det kan også foretage søgninger i databaser og høre øvrige relevante kilder, som OLAF har adgang til. Når det er nødvendigt at indsamle yderligere oplysninger til støtte for udvælgelsesprocessen, kan kontoret for udvælgelse og kontrol af undersøgelser bl.a. gøre følgende:

a) [i]ndsamle dokumenter og oplysninger

b) [i]ndsamle oplysninger inden for rammerne af operationelle møder

c) [i]ndhente erklæringer fra personer, der kan give relevante oplysninger

d) [f]oretage informationsrejser til medlemsstaterne.

2. Når kilden er en whistleblower, skal kontoret for udvælgelse og kontrol af undersøgelser inden for en frist på 60 dage oplyse vedkommende om, hvor lang tid det vil tage at træffe passende foranstaltninger.

3. Udtalelsen om, hvorvidt der skal indledes en undersøgelse eller koordineringssag, skal baseres på en afvejning af, om oplysningerne falder inden for OLAF’s kompetenceområde, om der foreligger tilstrækkelige oplysninger til at indlede en undersøgelse eller koordineringssag, og om oplysningerne falder inden for de prioriteringer for kontorets undersøgelsespolitik, som generaldirektøren har opstillet.

4. Ved vurderingen af, om OLAF har kompetence til at handle, skal der tages hensyn til de relevante EU-forordninger, afgørelser, interinstitutionelle aftaler og andre retlige instrumenter vedrørende beskyttelse af EU’s finansielle interesser og andre EU-interesser. Ved vurderingen af, om oplysningerne er tilstrækkelige til at indlede en undersøgelse eller koordineringssag, tages der hensyn til kildens pålidelighed og påstandenes troværdighed. Der skal desuden tages højde for alle oplysninger, der indsamles i udvælgelsesprocessen, når der træffes beslutning om at indlede en undersøgelse eller en koordineringssag. Prioriteringerne for kontorets undersøgelsespolitik fastsætter de kriterier, der skal anvendes for at afgøre, om oplysninger er omfattet af en fastsat undersøgelsesprioritet.

5. Kontoret for udvælgelse og kontrol af undersøgelser afgiver en udtalelse om indledning eller afvisning af en sag til generaldirektøren senest to måneder efter registreringen af de modtagne oplysninger.«
46

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen i afgørelsen af 15. oktober 2014 navnlig har fastslået, at ST har begået et misbrug af en dominerende stilling bestående i et avancepres på engrosmarkedet for ubundtet adgang til abonnentledninger og massedetailmarkedet for fastnetbredbåndstjenester i Slovakiet, hvorimod det – med forbehold af den forelæggende rets efterprøvning – fremgår af de for Domstolen forelagte sagsakter, at den slovakiske konkurrencemyndighed har fastslået, at ST har begået en række misbrug af en dominerende stilling bestående i et avancepres dels på markederne for levering af taletelefonitjenester og på markedet for samtrafik i engrosleddet inden for markederne for originering og terminering af opkald på ST’s offentlige netværk på et fast sted, dels på markedet for tjenester vedrørende lavhastighedsinternetadgang og på det relevante marked for samtrafik i engrosleddet, nemlig engroslevering af opkaldsadgang over en analog linje og over en linje i det tjenesteintegrerede digitalnet via ST’s offentlige telefonnet på et fast sted. Det fremgår derfor, at de nævnte former for misbrug ikke vedrører de samme produktmarkeder.
21

På denne baggrund har Landesgericht Salzburg (den regionale domstol i Salzburg) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Finder artikel 21 i forordning […] nr. 1215/2012 anvendelse på et ansættelsesforhold, hvor der ganske vist blev indgået en ansættelses[aftale] i Østrig for arbejdsydelser i Tyskland, men hvor arbejdstageren, som i flere måneder i Østrig holdt sig parat til at arbejde, ikke udførte nogen arbejdsydelser? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: 2) Skal artikel 21 i forordning […] nr. 1215/2012 fortolkes således, at en national bestemmelse, som [giver] en arbejdstager [mulighed for] (et lettere) sagsanlæg på stedet for den pågældendes bopæl, som denne har under ansættelsesforholdet eller havde ved ansættelsesforholdets ophør, såsom [ASGG’s] § 4, stk. 1, litra a), […] kan komme til anvendelse? 3) Skal artikel 21 i forordning […] nr. 1215/2012 fortolkes således, at en national bestemmelse, som giver en arbejdstager mulighed for (et lettere) sagsanlæg på det sted, hvor lønnen skal betales eller skulle betales ved ansættelsesforholdets ophør, såsom ASGG’s § 4, stk. 1, litra d), kan komme til anvendelse? Såfremt det andet og det tredje spørgsmål besvares benægtende: 4) […] Skal artikel 21 i forordning […] nr. 1215/2012 fortolkes således, at en sag i forbindelse med et ansættelsesforhold, hvor arbejdstageren ikke har leveret nogen arbejdsydelser, skal anlægges i den medlemsstat, hvor arbejdstageren holdt sig parat til at arbejde? […] Skal artikel 21 i forordning […] nr. 1215/2012 fortolkes således, at en sag i forbindelse med et ansættelsesforhold, hvor arbejdstageren ikke har leveret nogen arbejdsydelser, skal anlægges i den medlemsstat, hvor ansættelses[aftalen] blev forberedt og indgået, også når det var arbejdsydelser i en anden medlemsstat, der blev aftalt/stillet i udsigt heri? Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: 5) Finder artikel 7, nr. 1), i forordning […] nr. 1215/2012 anvendelse på et ansættelsesforhold, hvor der ganske vist blev indgået en ansættelses[aftale] i Østrig for arbejdsydelser i Tyskland, men hvor arbejdstageren, som i flere måneder i Østrig holdt sig parat til at arbejde, ikke har leveret nogen arbejdsydelser, når en national bestemmelse, som giver en arbejdstager mulighed for (et lettere) sagsanlæg på stedet for den pågældendes bopæl, som denne har under ansættelsesforholdet eller havde ved ansættelsesforholdets ophør, såsom ASGG’s § 4, stk. 1, litra a), kan komme til anvendelse, eller når en national bestemmelse, som giver en arbejdstager mulighed for (et lettere) sagsanlæg på det sted, hvor lønnen skal betales eller skulle betales ved ansættelsesforholdets ophør, såsom ASGG’s § 4, stk. 1, litra d), kan komme til anvendelse?«
43

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der – inden for rammerne af en ordning, der har til formål at kompensere for dobbeltbeskatning af udbytte, som modtages af et selskab, der er selskabsskattepligtigt i denne medlemsstat, hvor det er etableret, og som har været genstand for skatteopkrævning i en anden medlemsstat – indrømmer et sådant selskab en skattegodtgørelse, der er begrænset til det beløb, som denne førstnævnte medlemsstat ville have modtaget, hvis alene dette udbytte var pålagt selskabsskat, uden fuldstændigt at kompensere for den skat, der er betalt i den anden medlemsstat.
Artikel 1 i direktiv 92/13 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer følgende i stk. 1 og 3:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/25/EU [af 26. februar 2014 om fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester og om ophævelse af direktiv 2004/17/EF (EUT 2014, L 94, s. 243)], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 18-24, artikel 27-30, artikel 34 eller 55 i nævnte direktiv.

[…]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der er omfattet af direktiv 2014/25/EU eller direktiv 2014/23/EU, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende enheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2 til 2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med EU-retten vedrørende offentlige udbud eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
104

I første række vendte Retten bevisbyrden ved i den appellerede doms præmis 308 og 309 at fastslå, at fraværet af hemmelige kontakter mellem Pometon og de øvrige karteldeltagere ikke gjorde det muligt at anse Pometon for at have afbrudt sin deltagelse i kartellet, og at Pometon ikke havde påberåbt sig noget forhold, der gav mulighed for at antage, at hemmelige kontakter var uundværlige for at fortsætte deltagelsen i kartellet. Herved tilsidesatte Retten sin egen retspraksis om, at konklusionen om, at der ikke foreligger beviser eller indicier, som giver grund til at antage, at overtrædelsen blev afbrudt for så vidt angår en sagsøger, ikke kan være relevant, før Kommissionen har løftet den bevisbyrde, der påhviler den, ved at fremlægge beviser vedrørende faktiske omstændigheder, som i tidsmæssig henseende ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at en overtrædelse har varet uafbrudt mellem to præcise datoer.
15

Artikel 86 i ustawa o podatku od towarów i usług (lov om afgift på varer og tjenesteydelser) af 11. marts 2004 (Dz. U. af 2018, pos. 2174) bestemmer følgende i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »momsloven«): »1. Såfremt varer og tjenesteydelser anvendes af den afgiftspligtige person i forbindelse med afgiftsbelagte transaktioner, har den pågældende ret til i det afgiftsbeløb, der skal betales, at fradrage den indgående afgift […] […] 10. Retten til i det afgiftsbeløb, der skal betales, at fradrage den indgående afgift indtræder i den afgiftsperiode, i hvilken afgiftspligten for de af den afgiftspligtige person erhvervede eller importerede varer og tjenesteydelser er opstået. 10b. Retten til i det afgiftsbeløb, der skal betales, at fradrage den indgående afgift i de tilfælde, som nævnes i: […] 2) stk. 2, nr. 4, litra c), opstår i henhold til stk. 10, for så vidt som den afgiftspligtige person a) modtager en faktura, der bekræfter den levering af varer, som for den pågældende udgør en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet, inden for tre måneder efter afslutningen af den måned, hvori afgiftspligten opstod for de erhvervede varer b) anfører beløbet på den skyldige afgift i forbindelse med erhvervelsen af varer inden for Fællesskabet på den afgiftsangivelse, på hvilken vedkommende er forpligtet til at beregne denne afgift, senest tre måneder efter afslutningen af den måned, hvori afgiftspligten opstod med hensyn til de erhvervede varer […] 10i. Når den afgiftspligtige person inkluderer det skyldige afgiftsbeløb i den afgiftsangivelse, på hvilken vedkommende er forpligtet til at beregne denne afgift, på et senere tidspunkt end den dato, der er fastsat i stk. 10b, nr. 2, litra b), og stk. 10b, nr. 3, kan den pågældende forøge beløbet på den indgående afgift tilsvarende i beregningen for en regnskabsperiode, for hvilken fristen for indgivelse af en afgiftsangivelse endnu ikke er udløbet. […] 13. Hvis den afgiftspligtige person ikke i det skyldige afgiftsbeløb har foretaget fradrag af den indgående afgift inden for de frister, der er fastsat i stk. 10, 10d, 10e og 11, kan den pågældende med forbehold af stk. 13a fradrage det skyldige afgiftsbeløb ved en berigtigelse af afgiftsangivelsen for den periode, hvor retten til fradrag af afgiften opstod, men dog senest fem år fra starten på det år, hvor fradragsretten opstod. 13a. Hvis den afgiftspligtige person i forbindelse med en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet, med hensyn til hvilken den afgiftspligtige person i henhold til artikel 17 er erhververen af varer og tjenesteydelser, ikke foretager fradrag af den indgående afgift i det afgiftsbeløb, der skal betales, inden for de frister, der er fastsat i stk. 10 og 11, kan den pågældende fradrage det skyldige afgiftsbeløb ved en berigtigelse af afgiftsangivelsen for den periode, hvor retten til fradrag af afgiften opstod, men dog senest fem år efter afslutningen af det år, hvor fradragsretten opstod.«