FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 20. september 2007 1( )

Sag C-435/06

C

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein hallinto-oikeus (Finland))

»Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning (EF) nr. 2201/2003 – anvendelsesområde – begrebet det civilretlige område – fjernelse og anbringelse af børn«

I – Indledning

1. I Finland og Sverige er foranstaltninger til fjernelse og anbringelse af børn i plejefamilie eller på institution, som træffes af myndighederne imod forældrenes vilje for at beskytte børnene, en offentligretlig akt. Sådanne foranstaltninger kan indbringes til prøvelse for forvaltningsdomstolene. Mellem de nordiske lande findes der et administrativt samarbejde, der giver mulighed for uformel udlevering af børn fra én stat til en anden til fuldbyrdelse af afgørelser vedrørende forældreansvar.

2. I den foreliggende sag anfægter C de finske politimyndigheders (allerede fuldbyrdede) udlevering af hendes to børn til de svenske myndigheder, der havde truffet afgørelse om, at børnene skulle fjernes og anbringes i Sverige, hvor familien tidligere havde haft bopæl.

3. Kokein hallinto-oikeus (Finlands øverste forvaltningsdomstol), der behandler sagen, har med den foreliggende præjudicielle anmodning spurgt, om Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 ( ) finder anvendelse på anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelsen om fjernelse og anbringelse. I så fald har de finske forvaltningsdomstole ikke kompetence, men derimod de civile domstole. Endvidere vil forordningens processuelle bestemmelser fortrænge de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i henhold til det administrative samarbejde.

4. Besvarelsen afhænger i første række af, om begrebet »det civilretlige område« i forordningens artikel 1 tillige omfatter sager som den foreliggende, der ifølge national ret henhører under offentligretlige tvistemål.

II – Relevante retsforskrifter

A – Fællesskabsretlige bestemmelser

5. De kontraherende parter har i slutakten til traktaten om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse af Den Europæiske Union indføjet følgende fælles erklæring nr. 28 om det nordiske samarbejde ( ):

»De kontraherende parter noterer sig, at Sverige, Finland og Norge som medlemmer af Den Europæiske Union agter at videreføre det nordiske samarbejde, der foregår mellem disse lande indbyrdes samt med andre lande og territorier, og at de i den forbindelse agter at overholde fællesskabslovgivningen og andre bestemmelser i traktaten om Den Europæiske Union fuldt ud.«

6. Forordning nr. 2201/2003 begrunder i femte og tiende betragtning de bestemmelser om forældreansvar, der er relevante for nærværende sag, som følger:

»(5) For at sikre en ensartet behandling af alle børn dækker denne forordning alle retsafgørelser om forældreansvar, herunder også foranstaltninger til beskyttelse af et barn, uanset om sådanne afgørelser træffes i forbindelse med en ægteskabssag.

[…]

(10) Det er ikke sigtet, at denne forordning skal finde anvendelse på spørgsmål som f.eks. social sikring og offentligretlige foranstaltninger af generel karakter med hensyn til uddannelse og sundhed eller på afgørelser om ret til asyl eller om indvandring. Den finder desuden ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende fastlæggelse af forældre-barn-forhold, der ikke er det samme som tilkendelse af forældreansvar, eller på andre spørgsmål vedrørende personers retlige status. Den finder heller ikke anvendelse på foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn.«

7. Følgende bestemmelser i forordning nr. 2201/2003, der gengives i uddrag, er relevante for den foreliggende sag:

»Artikel 1

Anvendelsesområde

1. Denne forordning finder anvendelse på det civilretlige område, uanset domsmyndighedens art, for spørgsmål vedrørende:

[…]

b) tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar.

2. De i stk. 1, litra b), omhandlede spørgsmål kan navnlig vedrøre:

a) forældremyndighed og samværsret

b) værgemål, samværgemål og lignende retsinstitutter

c) udpegelse af en person eller myndighed, der skal tage sig af barnet eller barnets formue, og som skal repræsentere eller bistå barnet, samt fastlæggelse af en sådan person eller myndigheds opgaver

d) anbringelse af barnet hos en plejefamilie eller på en institution

e) foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af barnets formue eller disponering herover.

3. Denne forordning finder ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende:

a) fastlæggelse eller bestridelse af forældre-barn-forhold

b) afgørelser om adoption, adoptionsforberedende foranstaltninger, omstødelse af adoption eller ophævelse af adoptivforhold

c) barnets for- og efternavne

d) myndighed

e) underholdspligt

f) truster og arv

g) foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn.

Artikel 2

Definitioner

I denne forordning forstås ved:

1. »ret«: alle myndigheder i medlemsstaterne med kompetence i spørgsmål, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde som defineret i artikel 1

[…]

7. »forældreansvar«: alle de rettigheder og pligter vedrørende barnets person eller formue, som er tilkendt en fysisk eller juridisk person ved en retsafgørelse, eller som en sådan person har som følge af loven eller en gyldig aftale. Betegnelsen omfatter navnlig forældremyndighed og samværsret

[…]

9. »forældremyndighed«: navnlig rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo

[…]

Artikel 8

Generel kompetence

Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.

[...]

Artikel 16

En sags anlæggelse ved retten

En sag anses for anlagt ved en ret:

a) på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller

b) hvis det pågældende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor det modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet indleveret til retten.

Artikel 21

Anerkendelse af retsafgørelser

1. Retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, anerkendes i de øvrige medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure.

[…]

3. En berettiget part kan efter proceduren i afdeling 2 få fastslået, at en retsafgørelse skal anerkendes, eller at en retsafgørelse ikke skal anerkendes, jf. dog afdeling 4.

Den stedlige kompetence for den ret, der er anført på listen, som hver enkelt medlemsstat fremsender til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 68, fastsættes i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, som anmodningen om anerkendelse eller ikke-anerkendelse rettes til.

[…]

Artikel 28

Eksigible retsafgørelser

En i en medlemsstat truffet retsafgørelse om forældreansvar over for et barn, som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, og som er blevet forkyndt, kan fuldbyrdes i en anden medlemsstat, når den på anmodning af en berettiget part er blevet erklæret for eksigibel i denne medlemsstat.

[…]

Artikel 29

Retternes stedlige kompetence

Anmodningen om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, fremsættes over for den ret, der er anført på listen, som hver enkelt medlemsstat fremsender til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 68.

[…]

Artikel 59

Forholdet til andre instrumenter

Med forbehold af artikel 60, 63 og 64 og nærværende artikels stk. 2 træder denne forordning for så vidt angår medlemsstaterne i stedet for de konventioner mellem to eller flere medlemsstater, som gælder på tidspunktet for denne forordnings ikrafttræden, og som angår spørgsmål, der er omfattet af denne forordning.

a) Finland og Sverige kan erklære, at konventionen af 6. februar 1931 mellem Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige indeholdende international-privatretlige bestemmelser om ægteskab, adoption og værgemål, med tilhørende slutprotokol, helt eller delvis skal finde anvendelse i deres indbyrdes forbindelser i stedet for bestemmelserne i denne forordning. Disse erklæringer offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende som bilag til forordningen. De nævnte medlemsstater kan til enhver tid trække disse erklæringer helt eller delvis tilbage.

[…]

Artikel 64

1. Denne forordning finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt, samt på aftaler mellem parterne, der er indgået, efter den dato, hvor forordningen finder anvendelse som fastsat i artikel 72.

2. Retsafgørelser, som er truffet efter datoen for denne forordnings anvendelse, i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, men efter ikrafttrædelsesdatoen for forordning (EF) nr. 1347/2000, anerkendes og fuldbyrdes efter kapitel III i denne forordning, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i kapitel II i denne forordning eller i forordning (EF) nr. 1347/2000 eller i en konvention, som, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen rettes til.

[…]

Artikel 72

Ikrafttræden

Denne forordning træder i kraft den 1. august 2004.

Den anvendes fra den 1. marts 2005 med undtagelse af artikel 67, 68, 69 og 70, som anvendes fra den 1. august 2004.«

8. Den liste, der er nævnt i artikel 68 i forordning nr. 2201/2003 ( ), hvortil der henvises i artikel 21, stk. 3, og artikel 29, stk. 1, udpeger »Käräjäoikeus/tingsrät« i Finland som kompetent ret i sager vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, der er truffet af myndigheder i en anden medlemsstat.

B – National ret

1. Finsk ret

9. Lastensuojelulaki (finsk lov om børnebeskyttelse) (nr. 683/1983) bestemmer, at socialudvalget i en kommune umiddelbart kan træffe foranstaltninger, hvis der er fare for barnets velfærd. En sådan afgørelse kan omfatte bestemmelse om fjernelse og anbringelse i pleje uden for familien. Tvangsfjernelser skal stadfæstes af hallinto-oikeus (forvaltningsdomstol). En afgørelse om fjernelse af et barn kan indbringes for hallinto-oikeus og efterfølgende for korkein hallinto-oikeus.

10. I medfør af § 1, stk. 1, i lov (nr. 761/1970) om udlevering af personer til Island, Norge, Sverige eller Danmark med henblik på fuldbyrdelse af en beslutning om forsorg eller behandling, kan den, der skal ydes forsorg eller behandling på grundlag af en beslutning truffet af en islandsk, norsk, svensk eller dansk myndighed, efter anmodning herom udleveres fra Finland til den pågældende stat med henblik på fuldbyrdelse af beslutningen. Lov nr. 761/1970 bygger på aftaler mellem de nordiske lande, der imidlertid ikke er indgået i folkeretligt bindende form.

11. I medfør af § 2 i lov nr. 761/1970 kan samtykke til udlevering kun gives under forudsætning af, at anmodningen er baseret på en beslutning, som er truffet i medfør af visse bestemmelser i den pågældende stats lovgivning, bl.a. om forsorg for børn og unge, når den, som i henhold til beslutningen begæres udleveret, skal anbringes eller vedblive at opholde sig på en institution eller opholde sig på et sted, som specifikt er anvist den pågældende, og beslutningen er eksigibel i den stat, hvor den er truffet. I medfør af nævnte lovs § 3 forudsætter udlevering af en finsk statsborger desuden, at den pågældende har hjemsted i den stat, hvor beslutningen er truffet, når beslutningen vedrører forsorg eller behandling, samt at det er mest hensigtsmæssigt, at forsorgen eller behandlingen ydes i den pågældende stat. En beslutning, der er truffet i medfør af nævnte lov, kan i henhold til lovens § 11, stk. 1, indbringes for hallinto-oikeus, hvis afgørelse derefter kan ankes til korkein hallinto-oikeus.

12. § 1 i lov (nr. 1153/2004) af 21. december 2004 om gennemførelse af forordning nr. 2201/2003 indeholder supplerende bestemmelser om gennemførelse af forordningen i Finland. I medfør af lovens § 2, stk. 1, er den kompetente domstol som omhandlet i artikel 21, stk. 3, og artikel 29, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 i Finland käräjäoikeus (byretten).

2. Svensk ret

13. Den svenske lov med særlige bestemmelser om beskyttelse af mindreårige (1990:52) (lag med särskilda bestämmelser om värd av unga) indeholder beskyttelsesforanstaltninger for børn, herunder fjernelse og anbringelse mod forældrenes vilje. Hvis der er fare for børnenes velfærd, kan kommunens socialudvalg indgive begæring til länsrätten (forvaltningsdomstol) om relevante foranstaltninger. I hastesager kan socialudvalget ligeledes først selv anordne beskyttelsesforanstaltninger, som efterfølgende skal godkendes af länsrätten. Ifølge lov 1990:52 er en beskyttelsesforanstaltning ikke forbundet med en fuldstændig inddragelse af forældremyndigheden.

III – Sagens faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål

14. Sagsøgeren og appellanten i tvisten i hovedsagen, C, er mor til to mindreårige børn, der begge er finske statsborgere; det ene barn har endvidere svensk statsborgerskab. Sagsøgeren boede tidligere sammen med sin mand og børnene i Sverige. På grundlag af undersøgelser, som de svenske socialmyndigheder indledte i efteråret 2004, besluttede socialudvalget i familiens bopælskommune den 23. februar 2005, at begge børnene omgående skulle fjernes og anbringes. Den 25. februar 2005 forelagde socialudvalget sin beslutning om øjeblikkelig fjernelse for länsrätten, der den 3. marts 2005 stadfæstede afgørelsen. C fik ikke medhold i sin anke af länsrättens afgørelse. Regeringsrätten stadfæstede i sidste instans de svenske retters kompetence.

15. Sagsøgeren var imidlertid allerede den 1. marts 2005 sammen med sine børn flyttet til Finland og havde den 2. marts 2005 tilmeldt sig dér. De finske folkeregistermyndigheder indførte den 10. marts 2005 flytningen med tilbagevirkende kraft til den 1. marts 2005 i folkeregistret.

16. Den 3. marts 2005 anmodede de svenske politimyndigheder de finske politimyndigheder på børnenes nye opholdssted i Finland om bistand til fuldbyrdelse af afgørelsen. Ved afgørelse af 8. marts 2005 bestemte de finske politimyndigheder, at børnene skulle fjernes og udleves til de svenske socialmyndigheder.

17. Da C ikke fik medhold i den for hallinto-oikeus anlagte sag til prøvelse af fuldbyrdelsen af de finske myndigheders foranstaltninger, ankede hun sagen til Korkein hallinto-oikeus. Hun har nedlagt påstand om, at hallinto-oikeus’ og politimyndighedens afgørelser ophæves, samt at børnene bringes tilbage til Finland. Hallinto-oikeus har ved kendelse af 13. oktober 2006 forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF og artikel 68 EF:

»1) a) Finder Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 […] anvendelse på en sag som den foreliggende, hvor en afgørelse vedrørende umiddelbar fjernelse af børn og anbringelse af disse uden for hjemmet i en plejefamilie, der er truffet som en enkelt afgørelse i forbindelse med offentligretlig børnebeskyttelse, fuldbyrdes i sin helhed

b) eller finder forordningen under hensyn til bestemmelsen i artikel 1, stk. 2, litra d), kun anvendelse på den del af afgørelsen, der vedrører anbringelse uden for hjemmet i en plejefamilie

c) og i sidstnævnte tilfælde, finder forordning nr. 2201/2003 da anvendelse på en afgørelse vedrørende anbringelse, der er indeholdt i en afgørelse vedrørende fjernelse, selv om selve afgørelsen vedrørende fjernelse, som er en betingelse for afgørelsen om anbringelse, er omfattet af de pågældende medlemsstaters ved samarbejde fastlagte ensartede lovgivning, der er baseret på gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af domme og administrative afgørelser?

2) Hvis spørgsmål 1 a) besvares bekræftende, er det da under hensyn til den omstændighed, at der i forordningen ikke er taget hensyn til førnævnte, på foranledning af Nordisk Råd ensartede lovgivning vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af offentligretlige afgørelser om forsorg, men derimod kun tilsvarende civilretlige konventioner, muligt i forbindelse med fjernelse af børn alligevel at anvende den førnævnte ensartede lovgivning, der er baseret på umiddelbar anerkendelse og fuldbyrdelse af administrative afgørelser gennem samarbejde mellem administrative myndigheder?

3) Hvis spørgsmål 1 a) besvares bekræftende, og spørgsmål 2 besvares benægtende, finder forordning nr. 2201/2003 da tidsmæssig anvendelse på sagen, under hensyn til dens artikel 72 og artikel 64, stk. 2, samt den nævnte nordiske ensartede lovgivning vedrørende offentligretlige afgørelser om fjernelse, når den administrative myndighed i Sverige har truffet sin afgørelse om både umiddelbar fjernelse og anbringelse i familiepleje den 23. februar 2005 og forelagt sin afgørelse om umiddelbar fjernelse til stadfæstelse hos länsrätten den 25. februar 2005, og länsrätten som følge heraf har stadfæstet afgørelsen den 3. marts 2005?«

18. I sagen for Domstolen har den tyske, den franske, den nederlandske, den slovakiske, den finske og den svenske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber indgivet skriftlige indlæg.

IV – Retlig vurdering

A – Om det første præjudicielle spørgsmål

19. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om forordning nr. 2201/2003 finder anvendelse på en myndigheds afgørelse om fjernelse og anbringelse af et barn uden for familien i sin helhed [delspørgsmål 1 a)], eller alene på den del af afgørelsen, hvorved der træffes bestemmelse om anbringelse [delspørgsmål 1 b)]. Delspørgsmål 1 c) skal afklare, hvilke følger det har for forordningens anvendelse på afgørelsen om anbringelse, såfremt forordningen alene omfatter denne, men ikke den dermed snævert forbundne fjernelse.

20. Den svenske regering finder som den eneste, at forordningen i det hele er uanvendelig, idet de omtvistede foranstaltninger ikke er civilretlige, men offentligretlige. Alle andre procesdeltagere, herunder den finske regering, finder derimod, at forordningen er anvendelig, og understreger, at begrebet civilretlig er et selvstændigt fællesskabsretligt begreb. Det er derfor ikke til hinder for forordningens anvendelse, at faktiske omstændigheder i en medlemsstat henhører under offentlig ret.

21. Ifølge artikel 1, stk. 1, litra b), gælder forordning nr. 2201/2003 på det civilretlige område, uanset domsmyndighedens art, for spørgsmål vedrørende tilkendelse, udøvelse, delegation samt hel eller delvis frakendelse af forældreansvar. Det skal derfor for det første undersøges, om statslige myndigheders fjernelse og anbringelse af børn skal betragtes som regulering af forældreansvar. For det andet skal det undersøges, om der er tale om en civilretlig sag.

1. Foranstaltninger vedrørende forældreansvar

22. Forældreansvar er et centralt begreb for fastlæggelsen af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 2201/2003. Det defineres i artikel 2, nr. 7, som alle de rettigheder og pligter vedrørende barnets person eller formue, som er tilkendt en fysisk eller juridisk person ved en retsafgørelse, eller som en sådan person har som følge af loven eller en gyldig aftale. Forældreansvar omfatter navnlig forældremyndighed og samværsret. Ifølge artikel 2, nr. 9, omfatter forældremyndighed navnlig rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særligt retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.

23. Den abstrakte definition i artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003 af de beslutninger, der er omfattet af anvendelsesområdet, konkretiseres af to kataloglignende opregninger i artikel 1, stk. 2 og 3. Stk. 2 nævner områder eller foranstaltninger, som forordningen finder anvendelse på. Denne opregning er ikke udtømmende, således som det fremgår af dens indledende formulering »navnlig« ( ). Stk. 3 opregner derimod udtømmende en række områder, der er udelukket fra forordningens anvendelsesområde.

24. Ifølge artikel 1, stk. 2, litra d), indgår anbringelse af barnet hos en plejefamilie eller på en institution blandt de civile sager, som er omfattet af forordningens anvendelsesområde.

25. Fjernelse af et barn er derimod ikke udtrykkeligt nævnt i artikel 1, stk. 2. Samtlige de medlemsstater, der har afgivet indlæg i sagen, med undtagelse af Sverige, finder imidlertid, at fjernelse skal betragtes som en beslutning vedrørende forældreansvar, som skal anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med forordningens bestemmelser. Kommissionen anser derimod fjernelse for en ren fuldbyrdelseshandling til gennemførelse af anbringelsen. I henhold til forordningens artikel 47, stk. 1, afgøres fuldbyrdelsesproceduren alene efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning.

26. Det tilkommer den forelæggende ret at træffe endelig afgørelse om karakteren af en fjernelse. Ifølge forelæggelsesafgørelsen lægger denne åbenbart, til forskel fra Kommissionen, til grund, at fjernelse og anbringelse udgør to beslutninger – uanset om de er truffet ved en og samme afgørelse – der eventuelt endog kan anerkendes og fuldbyrdes uafhængigt af hinanden.

27. Såfremt fjernelse skal anses for fuldbyrdelse af en afgørelse, følger anerkendelse og fuldbyrdelse – under forbehold af at der er tale om en civilretlig sag – forordning nr. 2201/2003. Som den tyske regering korrekt har anført, fratages forældrene nemlig ved denne statslige foranstaltning muligheden for at udøve deres forældremyndighed som omhandlet i artikel 2, nr. 9. De kan ikke længere alene varetage de rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person, særligt retten til at bestemme, hvor barnet skal bo. Fjernelse skal på linje med anbringelse således betragtes som en foranstaltning vedrørende forældremyndighed og følgelig forældreansvar.

28. Som den tyske og den franske regering i øvrigt korrekt har understreget, er fjernelse og anbringelse nært forbundet, således at de i mange retssystemer ikke udgør særskilte beslutninger. En afgørelse om fjernelse kan højst træffes som en foreløbig foranstaltning. Generelt udgør den imidlertid en ledsageforanstaltning i forbindelse med anbringelse af barnet i en plejefamilie eller på en institution. Anbringelse af et barn uden forældrenes samtykke kan imidlertid kun gennemføres, såfremt myndighederne forinden har taget barnet i varetægt. Det ville derfor indebære betydelige praktiske vanskeligheder, såfremt anvendelsesområdet for forordningen alene omfattede anbringelse, men ikke fjernelse. Der kunne således eventuelt ske en opsplitning af den retslige kompetence, såfremt disse to nært forbundne foranstaltninger dels skulle behandles i henhold til national ret, dels i henhold til forordning nr. 2001/2003.

29. Efter den svenske regerings opfattelse er statslige beskyttelsesforanstaltninger imidlertid ikke foranstaltninger vedrørende forældreansvar, idet disse træffes i offentlighedens interesse og ikke indebærer, at forældremyndigheden overføres til myndighederne.

30. Det fremgår af artikel 1, stk. 1, litra b), at forordning nr. 2201/2003 bygger på et videre begreb for så vidt angår afgørelser vedrørende forældreansvar. Det omfatter ikke alene overførsel eller fratagelse af forældreansvar, men tillige foranstaltninger vedrørende udøvelse af dette. Selv om forældrene i henhold til svensk ret ikke formelt mister forældremyndigheden over barnet i forbindelse med dets fjernelse og anbringelse, kan de imidlertid ikke længere udøve væsentlige elementer af denne.

31. Den Internationale Domstols afgørelse i sagen Nederlandene mod Sverige (Boll) ( ), som Sverige henviser til, fører ikke til en anden vurdering. Afgørelsen angik fortolkningen af Haagerkonventionen om værgemål for mindreårige fra 1902. Den Internationale Domstol fastslog, at en stat, der ifølge konventionen ikke har kompetence til at regulere værgemålet, ikke er afskåret fra at træffe beskyttelsesforanstaltninger for barnet. Denne fortolkning af værgemål ifølge Haagerkonventionen fra 1902 giver ikke grundlag for at slutte, at statslige beskyttelsesforanstaltninger er uden betydning for det meget videre begreb forældreansvar i forordning nr. 2201/2003.

32. Fjernelse og anbringelse af børn er følgelig afgørelser vedrørende forældreansvar.

2. Civile sager

33. Det er imidlertid uafklaret, om sådanne beskyttelsesforanstaltninger tillige er civile sager som omhandlet i forordning nr. 2201/2003. Samtlige procesdeltagere er enige om, at der herved er tale om et selvstændigt fællesskabsretligt begreb og henviser til fast retspraksis vedrørende begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« i Bruxelleskonventionens ( ) forstand.

34. Efter den svenske regerings opfattelse udgør statslige beskyttelsesforanstaltninger såsom fjernelse og anbringelse imidlertid – også ved en selvstændig fællesskabsretlig forståelse – ikke borgerlige sager, idet de træffes af myndighederne under udøvelsen af deres beføjelser.

a) Retspraksis vedrørende begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, i relation til Bruxelleskonventionen

35. Retspraksis vedrørende begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, i relation til Bruxelleskonventionen blev indledt med LTU-dommen ( ). Domstolen har senest beskrevet det i Lechouritou-dommen ( ):

»I den forbindelse bemærkes endvidere, at med henblik på i videst muligt omfang at sikre, at de kontraherende stater og de berørte personer har samme og ensartede rettigheder og forpligtelser i henhold til Bruxelleskonventionen, skal udtrykkene i nævnte bestemmelse ikke fortolkes som en ren henvisning til den ene eller den anden af de berørte staters nationale ret. Det fremgår således af Domstolens faste praksis, at begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, skal anses for at være et selvstændigt begreb, som skal fortolkes under hensyn dels til Bruxelleskonventionens mål og opbygning, dels til de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retsordener under ét [...] ( ).

Ifølge Domstolen fører denne fortolkning til at udelukke visse former for søgsmål eller retsafgørelser fra Bruxelleskonventionens anvendelsesområde, enten på grund af de faktorer, som karakteriserer retsforholdet mellem parterne i tvisten, eller på grund af tvistens genstand [...] ( ).

Domstolen har således fundet, at selv om visse tvister mellem en offentlig myndighed og en privatperson kan falde ind under konventionens anvendelsesområde, forholder det sig anderledes, når den offentlige myndighed udøver offentligretlige beføjelser [...] ( )«.

36. Der er samme behov for en ensartet anvendelse af forordning nr. 2201/2003 som af Bruxelleskonventionen. Dette kan også i denne henseende kun sikres gennem en selvstændig fortolkning af begrebet borgerlig sag. Dermed være imidlertid ikke sagt, at borgerlig sag som selvstændigt begreb har samme betydning i begge retsakter.

37. Dette antager den svenske regering imidlertid, idet den vil lade den afgrænsning mellem borgerlige sager og offentligretlige tvister, som Domstolen foretog i den anførte praksis vedrørende Bruxelleskonventionen, finde anvendelse på begrebet civil sag som omhandlet i forordning nr. 2201/2003. I henhold hertil er der ikke tale om en civil sag, idet socialudvalget udøvede offentligretlige beføjelser, da det traf bestemmelse om fjernelse og anbringelse af børnene og fik stadfæstet fjernelsen ved länsrätten.

38. Jeg kan imidlertid ikke tilslutte mig dette. Domstolen har nemlig i sine afgørelser vedrørende Bruxelleskonventionen stedse understreget, at den selvstændige fortolkning af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, tager hensyn til Bruxelleskonventionens mål og opbygning og de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retsordener under ét ( ). Konventionens mål og opbygning samt – hvad jeg gerne vil tilføje – dens tilblivelseshistorie er imidlertid ikke nødvendigvis overensstemmende med forordning nr. 2201/2003’s mål, opbygning og tilblivelseshistorie. Inden for området forældreansvar gælder der eventuelt også andre almindelige principper end dem, der finder anvendelse i de nationale retsordener vedrørende tvister inden for anvendelsesområdet for Bruxelleskonventionen. Begrebet »det civilretlige område« i forordning nr. 2201/2003 skal derfor fortolkes selvstændigt på baggrund af forordningens bestemmelser.

b) Begrebet »det civilretlige område« på baggrund af bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003

39. Forordning nr. 2201/2003 definerer ikke udtrykkeligt begrebet »det civilretlige område«. Det kan imidlertid for det første af formuleringen af artikel 1, stk. 1, udledes, at arten af den kompetente domsmyndighed ikke er afgørende for kvalificering som civil sag. Den materielle kvalificering af tvistens genstand er alene afgørende ( ).

40. Forordning nr. 2201/2003 finder endvidere ifølge artikel 1, stk. 1, litra b), bl.a. anvendelse på hel eller delvis frakendelse af forældreansvar, hvilket normalt besluttes af myndigheder som led i et statsligt tilsyn. Hertil kommer, at det i artikel 1, stk. 2, indeholdte katalog definerer konkrete foranstaltninger eller områder som civile sager i forordningens forstand, hvilke typisk udgør statslige beskyttelsesforanstaltninger. Artikel 1, stk. 2, litra d), nævner bl.a. anbringelse af barnet hos en plejefamilie eller på en institution, hvilket normalt sker på statslig foranledning, fordi barnets velfærd er truet, såfremt det forbliver i sin egen familie. I bestemmelsens litra e) nævnes endvidere foranstaltninger til beskyttelse af barnet i tilknytning til forvaltning eller bevarelse af barnets formue eller disponering herover.

41. Hvis man ikke anser de foranstaltninger, der er nævnt i positivlisten, for civilretlige, såfremt de vedrører privatpersoner (forældrene) på den ene side og en myndighed, der udøver sine beføjelser på den anden side, ville opregningen af disse foranstaltninger i vidt omfang miste sin betydning. Den afgrænsning, som er udviklet på baggrund af Bruxelleskonventionen, bygger på, om staten handler som offentligretlig eller fiskal myndighed, og kan derfor ikke anvendes analogt på forordning nr. 2201/2003.

42. Formålet med forordning nr. 2201/2003, der har fundet udtryk i dens femte betragtning, taler tillige for, at statslige beskyttelsesforanstaltninger henføres under dens anvendelsesområde. I henhold hertil dækker forordningen alle retsafgørelser om forældreansvar, herunder også foranstaltninger til beskyttelse af et barn, for at sikre en ensartet behandling af alle børn. Det er derfor nødvendigt at fortolke begrebet »det civilretlige område« vidt, således at konkrete afgrænsningproblemer undgås. Dette giver navnlig mulighed for en klar definition af retternes kompetence i henhold til forordning nr. 2201/2003.

43. Inden for rammerne af forordning nr. 2201/2003 er begrebet »det civile område« derfor nært knyttet til begrebet »forældreansvar«, der er et centralt begreb i forordningen. Bestemmelser om retsforholdet mellem forældre og børn udgør i de fleste retsordener et centralt område inden for civilretten. Enhver afgørelse, som vedrører forældreansvar, og som således har betydning for dette civilretlige retsforhold ( ), bør følgelig være omfattet af anvendelsesområdet for forordningen, såfremt den ikke er omfattet af en af de i artikel 1, stk. 3, nævnte undtagelser ( ).

44. Det er herved irrelevant, om forældreansvar berøres af en statslig beskyttelsesforanstaltning eller af en afgørelse, der er blevet truffet af forældremyndighedsindehaveren selv eller på dennes initiativ. Da begrebet civile sager skal fortolkes selvstændigt, kan selve begrebet omfatte foranstaltninger, der i henhold til medlemsstatens nationale ret henhører under det offentligretlige område ( ).

45. Som den franske regering med rette har understreget, bekræfter forordningens tiende betragtning, at anvendelsen af begrebet »det civilretlige område« ikke har til formål at udelukke statslige beskyttelsesforanstaltninger vedrørende forældremyndighedsspørgsmål fra dens anvendelsesområde. Valget af dette begreb skyldes derimod, at forordningen ikke finder anvendelse på visse offentligretlige og strafferetlige områder, der ikke angår forældreansvar, f.eks. social sikring, foranstaltninger med hensyn til uddannelse og sundhed eller på afgørelser om ret til asyl eller om indvandring samt foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn ( ).

46. Et blik på tilblivelseshistorien bekræfter denne fortolkning af begrebet »det civilretlige område«. Forordning nr. 1347/2000 ( ), der var forordning nr. 2201/2003’s forgænger, gjaldt alene for civile sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn i forbindelse med ægteskabssager [jf. artikel 1, stk. 1, litra b), i Rådets forordning nr. 1347/2000]. Som følge af kravet om en forbindelse mellem afgørelsen om forældreansvaret og ægteskabssagen var statslige beskyttelsesforanstaltninger ikke omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1347/2000.

47. Uanset at Kommissionen tilstræbte så vidt muligt at lade alle afgørelser om forældreansvar være omfattet, byggede dens forslag til den senere forordning nr. 2201/2003 ( ) i første række på den tidligere formulering ( ). Det fremgår således ikke klart af forslaget, om statslige beskyttelsesforanstaltninger herefter skulle være omfattet af forordningens anvendelsesområde. Kommissionen anførte imidlertid i sin begrundelse for forslaget, at det kun var visse beskyttelsesforanstaltninger i forbindelse med retsforfølgning af strafbare handlinger, der ikke skulle være omfattet af forordningen ( ). På grundlag heraf kan man alene modsætningsvist slutte, at andre statslige beskyttelsesforanstaltninger er omfattet ( ). Denne mangel på klarhed blev bevidst ryddet af vejen under forhandlingerne i Rådet ved ændring af artikel 1, stk. 1, indføjelsen af positiv- og negativ-listerne i artikel 1, stk. 2 og 3, samt tiende betragtning.

48. Et yderligere aspekt af tilblivelseshistorien er det nære indholdsmæssige forhold mellem forordning nr. 2201/2003 og Haagerkonventionen af 19. oktober 1996 om retternes kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsakter samt om samarbejde vedrørende forældreansvar og foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige (herefter »Haagerkonventionen af 1996« eller »konventionen«) ( ).

49. Den nuværende affattelse af forordningen indeholder for så vidt angår fastlæggelsen af dens anvendelsesområde tydelige paralleller til Haagerkonventionen af 1996. Anvendelsesområdet for begge ordninger bygger således samstemmende på en vid forståelse af forældreansvar. Under Rådets behandling af udkastet blev den metode, der anvendes ved fastlæggelse af anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003 endvidere tilsyneladende tilnærmet Haagerkonventionen af 1996, idet der ligeledes blev indført en positiv- og en negativliste i forordningens artikel 1, stk. 2 og 3, der i vidt omfang er identiske med de tilsvarende lister i konventionens artikel 3 og artikel 4 ( ). Anvendelsesområdet for Haagerkonventionen af 1996 omfatter således udtrykkeligt statslige foranstaltninger, f.eks. anbringelse [jf. konventionens artikel 3, litra e)], som Paul Lagarde i sin forklarende rapport vedrørende konventionen ( ) sågar betegner som en klassisk beskyttelsesforanstaltning. Haagerkonventionen af 1996 undtager ligeledes foranstaltninger som følge af strafbare handlinger [konventionens artikel 4, litra i)].

50. Forordning nr. 2201/2003 har ganske vist i forbindelserne mellem medlemsstaterne inden for sit anvendelsesområde forrang for internationale overenskomster (jf. forordningens artikel 60 og 61). Mellem medlemsstater og tredjelande gælder de internationale instrumenter imidlertid fortsat. Derfor bør bestemmelserne i forordningen og de tilsvarende bestemmelser i konventioner så vidt muligt fortolkes på samme måde, således at der ikke opstår forskellige resultater, afhængig af om der er tale om en sag med tilknytning til en anden medlemsstat eller til et tredjeland ( ).

c) Spørgsmålet om forenelighed med retsgrundlaget i artikel 61 EF ved inddragelse af statslige beskyttelsesforanstaltninger under anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003

51. Endelig bemærkes, at inddragelse af statslige beskyttelsesforanstaltninger, som i visse medlemsstater henføres under offentlig ret, under anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003 ikke er i strid med retsgrundlaget for forordningen.

52. Den anvendte hjemmel i artikel 61, litra c), EF tillader ganske vist kun, at der træffes foranstaltninger vedrørende civilretligt samarbejde i henhold til artikel 65 EF. Ifølge artikel 65, litra a), tredje led, EF omfatter foranstaltninger inden for dette område bl.a. forbedring og forenkling af anerkendelsen og fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af afgørelser i udenretslige sager. Begrebet civilretlig som omhandlet i de anførte traktatbestemmelser skal imidlertid i lighed med det tilsvarende begreb i forordning nr. 2201/2003 fortolkes som et selvstændigt fællesskabsretligt begreb. Begrebet civilretlig i artikel 61, litra c), EF og artikel 65 EF kan derfor ligeledes omfatte statslige foranstaltninger, der vedrører civilretlige forhold, f.eks. udøvelse af forældreansvar, uanset at sådanne foranstaltninger kvalificeres som offentligretligt i visse medlemsstater.

3. Foreløbig konklusion

53. Det fremgår af de anførte betragtninger vedrørende delspørgsmål 1 a) og b), at en afgørelse om umiddelbar fjernelse af børn og anbringelse af disse uden for hjemmet i en plejefamilie skal kvalificeres som en civilretlig sag vedrørende forældreansvar, som forordning nr. 2201/2003 følgelig finder anvendelse på. Dette gælder også, såfremt den pågældende afgørelse henhører under offentlig ret i henhold til national ret i domsstaten eller den medlemsstat, som anmodningen rettes til. Det er følgelig ufornødent at besvare delspørgsmål 1 c), idet det alene er af betydning, såfremt kun anbringelse er omfattet af forordningens anvendelsesområde, men ikke fjernelse.

B – Om det andet præjudicielle spørgsmål

54. Med det andet spørgsmål ønsker Korkein hallinto-oikeus oplyst, hvorvidt den ensartede nordiske lovgivning, der giver mulighed for umiddelbar anerkendelse og fuldbyrdelse af administrative afgørelser gennem samarbejde mellem administrative myndigheder, også fortsat kan finde anvendelse på fjernelse af et barn, såfremt de pågældende foranstaltninger er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003.

55. Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til artikel 59, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003. I henhold hertil kan Finland og Sverige erklære, at konventionen af 6. februar 1931 mellem Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige indeholdende internationalprivatretlige bestemmelser om ægteskab, adoption og værgemål, med tilhørende slutprotokol, helt eller delvis skal finde anvendelse i deres indbyrdes forbindelser i stedet for bestemmelserne i denne forordning. Retten spørger, hvorvidt denne bestemmelse kan finde analog anvendelse på samarbejdet mellem de nordiske lande om udlevering med henblik på fuldbyrdelse af foranstaltninger vedrørende forsorg og behandling.

56. Samtlige de procesdeltagere, der har afgivet indlæg vedrørende dette spørgsmål, har enigt understreget, at princippet om fællesskabsrettens forrang ( ) er til hinder herfor. Det forpligter medlemsstaternes myndigheder og domstole til at undlade at anvende modstridende national ret ( ).

57. Et andet resultat følger kun, såfremt den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt tillader, at medlemsstaterne gør undtagelser. Artikel 59 i forordning nr. 2201/2003 indeholder imidlertid ingen udtrykkelig bemyndigelse for så vidt angår nationale bestemmelser i Finland og Sverige om udlevering med henblik på fuldbyrdelse af foranstaltninger vedrørende forsorg og behandling inden for samarbejdet mellem de nordiske lande ( ).

58. Allerede den omstændighed, at der er tale om en undtagelsesbestemmelse, der skal fortolkes snævert, udelukker en analog anvendelse af artikel 59, stk. 2, litra a), i forordning nr. 2201/2003. De pågældende medlemsstater skal endvidere ifølge artikel 59, stk. 2, litra a), have afgivet en erklæring om, at de vil anvende andre bestemmelser. Erklæringen offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende som bilag til forordningen.

59. Erklæring nr. 28 om det nordiske samarbejde, der blev afgivet i anledning af Østrig, Finland og Sveriges tiltrædelse, tillader heller ikke, at der anvendes bestemmelser, der afviger fra forordning nr. 2201/2003. I denne erklæring fastslår de kontraherende parter udtrykkeligt, at Sverige og Finland som medlemmer af Den Europæiske Union agter at videreføre det nordiske samarbejde, der foregår mellem disse lande indbyrdes samt med andre lande og territorier, og at de i den forbindelse agter at overholde fællesskabslovgivningen fuldt ud.

60. I det omfang forordning nr. 2201/2003 tidsmæssigt og materielt finder anvendelse, skal Finland og Sverige anvende bestemmelserne i forordningen om anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser vedrørende forældreansvar og undlade at anvende nationale regler, der afviger herfra.

61. Dette resultat kan synes beklageligt, når henses til det åbenbart velfungerende administrative sammenarbejde mellem Finland og Sverige, der tjener børnenes velfærd. På den anden side er medlemsstaterne imidlertid med vedtagelsen af forordning nr. 2201/2003 enedes om visse fælles administrative standarder, f.eks. opretholdelsen af exequatur-kravet, der atter tjener til beskyttelse af sagens parter, således som den nederlandske regering med rette har anført.

C – Om det tredje præjudicielle spørgsmål

62. Det tredje spørgsmål vedrører forordning nr. 2201/2003’s tidsmæssige anvendelsesområde. Ifølge overgangsbestemmelsen i artikel 64, stk. 2, er forordningen anvendelig, såfremt følgende tre betingelser for anvendelse og fuldbyrdelse af en afgørelse er opfyldt:

– Afgørelsen er truffet efter datoen for anvendelsen af forordning nr. 2201/2003.

– Den sag, der ligger til grund for afgørelsen, er anlagt før datoen for denne forordnings anvendelse, men efter ikrafttrædelsesdatoen for forordning nr. 1347/2000.

– Den ret, der har truffet afgørelse, er kompetent i overensstemmelse med kompetencereglerne i forordning nr. 2201/2003, forordning nr. 1347/2000 eller i en konvention, som, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den medlemsstat, som anmodningen rettes til.

63. Ifølge artikel 72, stk. 1, trådte forordning nr. 2201/2003 i kraft allerede den 1. august 2004, mens dens bestemmelser – med nogle undtagelser, som ikke er relevante for nærværende sag – først fandt anvendelse fra den 1. marts 2005 (jf. artikel 72, stk. 2). Forordningen fandt følgelig anvendelse fra den 1. marts 2005. Forordning nr. 1347/2000 trådte i kraft den 1. marts 2001.

64. Den første betingelse er således, at afgørelsen skal være truffet efter den 1. marts 2005 eller senere. Den forelæggende ret anser länsrättens afgørelse, hvorved socialudvalgets afgørelse af 23. februar 2005 blev stadfæstedes, for den afgørelse, der skal fuldbyrdes. Denne blev truffet den 3. marts 2005, dvs. efter at forordning nr. 2201/2003 fandt anvendelse.

65. Imidlertid kan socialudvalgets beslutning af 23. februar 2005 principielt ligeledes betragtes som en afgørelse. Ifølge artikel 2, nr. 4, er en retsafgørelse i forordningens forstand bl.a. enhver afgørelse om forældreansvar, uanset hvordan den betegnes. Det følger endvidere af artikel 2, nr. 1, at begrebet »ret« omfatter alle myndigheder i medlemsstaterne med kompetence i spørgsmål, der falder ind under denne forordnings anvendelsesområde som defineret i artikel 1. I henhold hertil kan administrative afgørelser derfor principielt også anerkendes og fuldbyrdes i en anden medlemsstat på grundlag af forordningen.

66. Den pågældende afgørelse skal imidlertid være eksigibel i den medlemsstat, der har truffet afgørelsen, for at kunne fuldbyrdes af en ret i en anden medlemsstat (jf. artikel 28, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003). Den skal i det mindste have virkning udadtil, for at det kan antages, at der er tale om en afgørelse, der skal bedømmes efter lex fori ( ). Da afgørelsens virkning og fuldbyrdelse i henhold til svensk ret åbenbart kræver, at den stadfæstes af länsrätten, forekommer det i overensstemmelse med artikel 64, stk. 2, korrekt at lægge tidspunktet for rettens stadfæstelse til grund. Det tilkommer under alle omstændigheder den forelæggende ret at fastslå, hvad der ifølge national ret udgør den eksigible afgørelse.

67. For så vidt angår den anden betingelse (jf. punkt 62) antager den forelæggende ret, at sagen blev anlagt, da socialudvalget i efteråret 2004 indledte undersøgelser. Kommissionen finder derimod, at sagen først blev anlagt med socialudvalgets begæring af 25. februar 2005 til länsrätten om stadfæstelse af dets afgørelse.

68. Artikel 16 i forordning nr. 2201/2003 regulerer alene, hvad der skal anses for anlæggelse af en sag ved retten, nemlig – forenklet udtrykt – indlevering af det indledende processkrift i sagen til retten eller dets forkyndelse for modparten, hvis det skal forkyndes, før det indleveres til retten. Bestemmelsen omfatter derimod ikke udtrykkeligt det tilfælde, at en myndighed af egen kraft griber ind og træffer foranstaltninger til beskyttelse af børnene. Såfremt socialudvalgets beslutning af 23. februar 2005 imidlertid ikke lægges til grund som afgørelsestidspunktet, men derimod länsrättens stadfæstelse den 3. marts 2005, er der noget, der taler for, i lighed med Kommissionen, først at anse sagen for anlagt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 64, stk. 2, med socialudvalgets begæring til länsrätten.

69. Spørgsmålet kan imidlertid stå hen, idet såvel socialudvalgets undersøgelser som begæringen til länsrätten er dateret inden det tidspunkt, fra hvilket forordning nr. 2201/2003 fandt anvendelse, og efter forordning nr. 1347/2000’s ikrafttræden.

70. Den tredje betingelse er ligeledes opfyldt. De kompetenceregler, der var gældende i Sverige på tidspunktet for sagens anlæg, svarer til dem, der findes i forordning nr. 2201/2003. De nationale bestemmelser, der var gældende inden forordningen fandt anvendelse, tillagde henholdsvis myndighederne eller retten på det sted, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted i Sverige, kompetence. Artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 indeholder en tilsvarende kompetenceregel.

71. Det tredje præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 64, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at en afgørelse om forældreansvar, der blev truffet den 3. marts 2005 under en sag, som var blevet anlagt efter den 1. marts 2001 og inden den 1. marts 2005, skal anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med kapitel III i forordning nr. 2201/2003, såfremt de kompetenceregler, der var gældende, da sagen blev anlagt, i lighed med forordningens artikel 8, stk. 1, tillægger myndighederne på det sted, hvor børnene har sædvanligt opholdssted, kompetence.

V – Forslag til afgørelse

72. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Korkein hallinto-oikeus, som følger:

»1). Artikel 1, stk. 1, litra b), sammenholdt med artikel 1, stk. 2, litra a) og d), i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at en afgørelse om umiddelbar fjernelse af børn og anbringelse af disse uden for hjemmet i en plejefamilie skal kvalificeres som en civilretlig sag vedrørende forældreansvar, som forordning nr. 2201/2003 følgelig finder anvendelse på. Dette gælder også, såfremt den pågældende afgørelse henhører under offentlig ret i henhold til national ret i domsstaten eller den medlemsstat, som anmodningen rettes til.

2) I det omfang forordning nr. 2201/2003 tidsmæssigt og materielt finder anvendelse, og forordningen ikke indeholder udtrykkelige undtagelser, må medlemsstaterne ikke anvende nationale bestemmelser, der afviger fra forordningen.

3) Artikel 64, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes således, at en afgørelse om forældreansvar, der blev truffet den 3. marts 2005, under en sag, som var blevet anlagt efter den 1. marts 2001 og inden den 1. marts 2005, skal anerkendes og fuldbyrdes i overensstemmelse med kapitel III i forordning nr. 2201/2003, såfremt de kompetenceregler, der var gældende, da sagen blev anlagt, i lighed med forordningens artikel 8, stk. 1, tillagde myndighederne på sted, hvor børnene har sædvanligt opholdssted, kompetence.«