FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

N. JÄÄSKINEN

fremsat den 8. maj 2014 ( 1 )

Forenede sager C-404/12 P og C-405/12 P

Rådet for Den Europæiske Union

Europa-Kommissionen

mod

Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe

»Appel — miljø — Århuskonventionen — artikel 10 i forordning (EF) nr. 1367/2006 — anmodning om intern prøvelse — artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i Århuskonventionen — begrebet lovgivende myndighed i Århuskonventionen — retsakt vedtaget efter den såkaldte »forskriftsprocedure« som omhandlet i afgørelse 1999/468/EF — forordning (EF) nr. 149/2008 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester«

I – Indledning

1. Appellerne, som er iværksat af Rådet for Den Europæiske Union (sag C-404/12 P) og Europa-Kommissionen (sag C-405/12 P), vedrører fortolkningen af begrebet udøvelse af lovgivende myndighed i henhold til artikel 9, stk. 3, sammenholdt med artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klager og domstolsprøvelse på miljøområdet ( 2 ) (herefter »Århuskonventionen«). Det fremgår af disse bestemmelser, at medlemmer af offentligheden har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet, idet det imidlertid præciseres, at retsakter, der er vedtaget af offentlige myndigheder, når disse handler som lovgivende myndighed, er udelukket fra anvendelsesområdet for nævnte konventions artikel 9, stk. 3 ( 3 ). Disse bestemmelser er blevet gennemført i EU-retten ved artikel 10, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1367/2006 ( 4 ) (herefter »Århusforordningen«).

2. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 396/2005 af 23. februar 2005 vedrører maksimalgrænseværdier for pesticidrester i eller på vegetabilske og animalske fødevarer og foderstoffer ( 5 ). Forordningen blev ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 149/2008 af 29. januar 2008 ( 6 ) for så vidt angår udarbejdelse af bilag II, III og IV med maksimalgrænseværdier for produkterne i bilag I til forordning nr. 396/2005. Forordning nr. 149/2008 blev vedtaget efter den såkaldte »forskriftsprocedure« i afgørelse 1999/468/EF om udvalgsprocedurer ( 7 ).

3. Ved skrivelser af 7. og 10. april 2008 har Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe, som begge er fonde oprettet efter nederlandsk ret (herefter »miljøbeskyttelsesorganisationerne«), anmodet Kommissionen om at foretage en intern prøvelse af forordning nr. 149/2008 i henhold til Århusforordningens artikel 10. Ved to beslutninger af 1. juli 2008 (herefter »afvisningsbeslutningerne«) afviste Kommissionen anmodningerne med henvisning til, at forordning nr. 149/2008 ikke kunne anses for en individuel foranstaltning i henhold til Århusforordningen og derfor ikke kunne gøres til genstand for intern prøvelse efter nævnte forordning.

4. Miljøbeskyttelsesorganisationerne anlagde søgsmål ved Retten, som ved dommen i sagen Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe mod Kommissionen (T-338/08, EU:T:2012:300, herefter »den appellerede dom«) ophævede afvisningsbeslutningerne. Retten fandt bl.a., at vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 henhørte under Kommissionens regeludstedende aktiviteter og dermed kunne danne grundlag for en anmodning om prøvelse som omhandlet i Århusforordningens artikel 10.

5. Med nærværende appeller har Rådet og Kommissionen anmodet Domstolen om at ophæve den appellerede dom.

6. Som følge af ligheden mellem Rådets anbringende og det første af Kommissionens anbringender, som de selvsamme institutioner og Europa-Parlamentet har gjort gældende i sagen Rådet m.fl. mod Vereniging Milieudefensie og Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, forenede sager C-401/12 P – C-403/12 P, hvori jeg også fremsætter forslag til afgørelse i dag, hænger de foreliggende sager tæt sammen med spørgsmålet om, hvorvidt Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, kan påberåbes direkte i forbindelse med et annullationssøgsmål med henblik på en legalitetskontrol som fastsat i Århusforordningens artikel 10, som er genstand for den anden række af sager.

7. I den foreliggende sag skal der imidlertid som følge af Kommissionens andet appelanbringende i sag C-405/12 P indledningsvis tages stilling til, hvorvidt Århuskonventionen finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. I nærværende forslag til afgørelse er der derfor fokus på spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 handlede som lovgivende myndighed i henhold til Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, andet afsnit, hvilket ville indebære, at nævnte forordning kan udelukkes fra anvendelsesområdet for konventionens artikel 9, stk. 3, og dermed fra anvendelsesområdet for Århusforordningens artikel 10, stk. 1.

II – Tvistens baggrund, retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom

8. For en beskrivelse af de retsforskrifter og de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten, retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom, er det tilstrækkeligt at henvise til fremstillingen i den appellerede dom.

III – Parternes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen

9. I sit appelskrift indleveret den 3. september 2012 (sag C-404/12 P) har Rådet nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom, at Kommissionen frifindes i det hele i relation til den påstand, som sagsøgerne havde nedlagt i første instans, og at sagsøgerne tilpligtes solidarisk at betale sagsomkostningerne.

10. I sit appelskrift indleveret den 27. august 2012 (sag C-405/12 P) har Kommissionen nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, og at Kommissionen frifindes i relation til påstanden om annullation af afvisningsbeslutningerne, samt at sagsøgerne i første instans tilpligtes at betale Kommissionens sagsomkostninger i første instans og i den foreliggende appelsag.

11. Ved kendelse af 21. november 2012 har Domstolens præsident besluttet at forene sagerne C-404/12 P og C-405/12P med henblik på den skriftlige og mundtlige forhandling samt dommen.

12. Den 25. februar 2013 har miljøbeskyttelsesorganisationerne indgivet appelsvarskrift. Efter anmodning om en berigtigelse iværksatte de nævnte parter den 1. marts 2013 en betinget kontraappel med henvisning til procesreglementets artikel 176, stk. 2.

13. Rådet, Parlamentet, Kommissionen, miljøorganisationerne og den tjekkiske regering ( 8 ) blev hørt i retsmødet den 10. december 2013.

IV – Bedømmelse

A – Om behandlingen af anbringender

14. Da spørgsmålet om, hvorvidt vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 er omfattet af anvendelsesområdet for Århuskonventionen, har betydning i forhold til den materielle prøvelse i den foreliggende sag, bør der ved behandlingen af de foreliggende appeller tages udgangspunkt i det andet appelanbringende i sag C-405/12 P. Der er nemlig ingen grund til at vurdere det første appelanbringende i sag C-405/12 P eller appellen i sag C-404/12 P vedrørende legalitetskontrol af Århusforordningen i lyset af Århuskonventionen, såfremt det viser sig, at den akt, som er genstand for anmodningen om prøvelse, ikke kan gøres til genstand for en sådan kontrol.

B – Om anbringendet vedrørende Kommissionens beføjelser i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 (det andet appelanbringende i sag C-405/12 P)

15. Med det andet anbringende har Kommissionen anført, at Retten har begået en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 65-67 fastslog, at Kommissionen, da den vedtog forordning nr. 149/2008, handlede under udøvelse af sine gennemførelsesbeføjelser. Ifølge Kommissionen har Retten anlagt en fortolkning, som udelukkende er baseret på en institutionel opfattelse af begrebet lovgivende myndighed i Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, andet afsnit.

16. Kommissionen har til støtte for sine klagepunkter anført, at fortolkningen af begrebet lovgivende myndighed i henhold til konventionen ikke kan afhænge af begreber, der er specifikke for EU’s traktater. Ved fortolkningen bør der derimod tages udgangspunkt i en teleologisk metode under hensyntagen til den omstændighed, at retsakter er udelukket fra Århuskonventionens anvendelsesområde, fordi oplysningen af borgerne i den henseende er sikret ved selve lovgivningsproceduren ( 9 ). Kommissionen har anført, at Domstolen allerede i Flachglas Torgau-dommen har fastslået, at der bør anlægges en funktionel fortolkning af begrebet »organer og institutioner, når de udøver […] lovgivende myndighed« ( 10 ), og at en sådan funktionel tilgang tillige vil være den mest egnede i forbindelse med fortolkningen af begrebet »handler som lovgivende myndighed« i henhold til artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i Århuskonventionen. Kommissionen har tilføjet, at Domstolen i øvrigt har henvist til denne bestemmelse i forbindelse med fortolkningen af artikel 2, nr. 2), i direktiv 2003/4/EF ( 11 ) (herefter »miljøoplysningsdirektivet«).

1. Om begrebet lovgivning i Århuskonventionen

a) Generelle bemærkninger

17. For det første følger det af fast retspraksis, at en international traktat skal fortolkes både efter sin ordlyd og sit formål. Det bestemmes herom i artikel 31 i Wienerkonventionen af 23. maj 1969 om traktatretten og Wienerkonventionen af 21. marts 1986 vedrørende retten til at indgå traktater mellem stater og internationale organisationer eller mellem internationale organisationer indbyrdes, som i denne forbindelse er udtryk for den almindelige internationale sædvaneret, at en traktat skal fortolkes loyalt i overensstemmelse med den sædvanlige betydning, som traktatens udtryk måtte tillægges i den sammenhæng, hvori den indgår, og i lyset af traktatens hensigt og formål ( 12 ).

18. Det fremgår af præamblen til Århuskonventionen, at de kontraherende parter erkendte vigtigheden af at beskytte, bevare og forbedre miljøet og af »gennemsigtighed i alle dele af den offentlige administration«, idet de opfordrede lovgivende forsamlinger til at anvende principperne i konventionen i deres eget arbejde ( 13 ). Det er på baggrund af disse formål, at der skal tages stilling til den rækkevidde, som ophavsmændene til nævnte konvention havde tiltænkt artikel 2, stk. 2, andet afsnit, sammenholdt med artikel 9, stk. 3, i Århuskonventionen.

19. Det er i den forbindelse ubestridt, at Århuskonventionen ikke definerer begrebet handling eller organ, der handler som lovgivende myndighed. Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, andet afsnit, begrænser sig til at udelukke »offentlige myndigheder«, »der handler som dømmende eller lovgivende myndighed«. Denne bestemmelse er central for fastlæggelsen af rækkevidden af nævnte konventions artikel 9, stk. 3, idet handlinger, der udføres af offentlige myndigheder som lovgivende myndighed, ikke er omfattet af de procedurer, som medlemmer af offentligheden efter sidstnævnte artikel har adgang til som følge af en tilsidesættelse af bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

20. For det andet bemærkes, at der med hensyn til tilblivelsen af det omhandlede udtryk ikke er megen hjælp at hente i de få oplysninger i forarbejderne, der førte til vedtagelsen af Århuskonventionen, og på baggrund af hvilke der ikke kan drages nogen entydig konklusion.

21. Jeg bemærker, at man på det tredje møde i den arbejdsgruppe, der havde til opgave at udarbejde udkastet til Århuskonventionen, drøftede udtrykket »træffe afgørelse på miljøområdet«, hvilket blev anset for ikke at omfatte lovgivningsmæssige eller retslige afgørelser ( 14 ). Under det fjerde møde blev udtrykket »træffe afgørelse på miljøområdet« anset for at betegne »enhver procedure, der er fastsat i den nationale lovgivning, som følges af en offentlig myndighed, når den i henhold til lovgivningen træffer afgørelser, som regulerer spørgsmål i forbindelse med miljøet. Udtrykket omfatter ikke retslige eller lovgivningsmæssige handlinger eller andre generelle, normative handlinger«.

22. For så vidt angår udtrykket »offentlig myndighed« blev det under det fjerde møde foreslået at definere denne som »enhver offentlig myndighed eller enhver højtstående tjenestemand, der i medfør af den nationale lovgivning har beføjelse til at træffe afgørelser, der gennemfører love og regler vedrørende miljøet eller hvorved der indsamles, bearbejdes og formidles oplysningsdata vedrørende miljøet. Dette udtryk omfatter ikke lovgivende eller dømmende myndigheder« (min fremhævelse). Betydningen af udtrykket »offentlig myndighed« blev vedtaget endeligt under der sjette møde, idet »lovgivende og dømmende organer« blev udelukket.

23. Endvidere understregede den komité, der er nedsat for at overvåge overholdelsen af Århuskonventionen (herefter »komitéen«), i forbindelse med sin stillingtagen til de retsakter, der blev vedtaget af Unionens institutioner inden for rammerne af deres lovgivningsmæssige beføjelser, at der med henblik på at fastslå en eventuel tilsidesættelse af miljøretten bør tages hensyn til den form, som den pågældende beslutningsprocedure antager ( 15 ). Det følger heraf, at det ved kvalificeringen af en afgørelse, handling eller undladelse i henhold til Århuskonventionen ikke er afgørende, hvorledes den pågældende akt betegnes i den pågældende kontraherende parts nationale ret ( 16 ).

24. For det tredje kan det være nyttigt at nævne, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at tage stilling til Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, litra d), andet afsnit, bl.a. i forbindelse med sager vedrørende »miljøoplysningsdirektivet« og direktiv 85/337/EØF ( 17 )(herefter »VVM-direktivet«).

25. I retspraksis vedrørende fortolkningen af VVM-direktivet har Domstolen fastslået, at to betingelser skal være opfyldt for at fritage et projekt fra nævnte direktivs anvendelsesområde, jf. direktivets artikel 1, stk. 5. Den første betingelse er, at projektet skal vedtages i enkeltheder ved en særlig lov. Den anden betingelse er, at direktivets formål, herunder det formål, som består i at stille oplysninger til rådighed, nås gennem lovgivningsprocessen ( 18 ).

26. I dommen i sagen Boxus m.fl., som vedrørte spørgsmålet om, hvorledes et nationalt dekret, der tillagde visse former for byggetilladelser lovkraft, skulle kvalificeres i forhold til anvendelsesområdet for VVM-direktivet og Århuskonventionen, fastslog Domstolen bl.a., idet den samtidig understregede medlemsstaternes procesautonomi, at Århuskonventionens artikel 9 og nævnte direktivs artikel 10a ville miste deres »effektive virkning, hvis den omstændighed, at et projekt er vedtaget ved en lov […] havde til følge, at det unddrages retten til at få efterprøvet dets materielle eller processuelle lovlighed i disse bestemmelsers forstand« ( 19 ). Domstolen udtalte endvidere, at spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende lov opfylder betingelserne i VVM-direktivet skal kunne prøves i henhold til nationale processuelle regler ved en domstol eller et andet ved lov oprettet uafhængigt og upartisk organ ( 20 ).

27. For så vidt angår miljøoplysningsdirektivet anlagde Domstolen i Flachglas Torgau-dommen en funktionel fortolkning af begrebet »organer og institutioner, når de udøver […] lovgivende myndighed«, hvorefter de ministerier – som i medfør af national ret har ansvaret for at forberede lovforslag, at fremsætte dem for parlamentet og deltage i lovgivningsproceduren, navnlig i form af fremsættelse af udtalelser – kan anses for omfattet af denne definition ( 21 ). Domstolen henviste i den forbindelse til, at lovgivningsproceduren kan variere fra medlemsstat til medlemsstat.

28. Jeg bemærker imidlertid, at Domstolen i disse sager udtalte sig om fortolkningen af specifikke bestemmelser i de pågældende direktiver i lyset af Århuskonventionen, hvorfor denne retspraksis ikke uden videre kan overføres på denne sag.

b) Om de kriterier, der gør det muligt at afgrænse begrebet lovgivende myndighed i Århuskonventionen

29. Efter min opfattelse er der visse principielle overvejelser, som gør sig gældende i forhold til fortolkningen af udelukkelsen af handlinger, som er omfattet af lovgivende myndighed i henhold til Århuskonventionen.

30. For det første – således som Kommissionen har anført – skal fortolkningen af begrebet »lovgivning« i et internationalt instrument bevare sin selvstændige karakter i forhold til de kontraherende parters nationale ret. Fortolkningen af Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, andet afsnit, kan derfor ikke udelukkende bygge på henvisninger til en given intern ordning, idet der bør foretages en samlet vurdering, hvor der tages behørigt hensyn til konventionens primære formål, nemlig beskyttelsen af miljøet og indførsel af en demokratisk ordning, som giver borgerne mulighed for at deltage aktivt i denne proces.

31. Udelukkelsen af retsakter fra anvendelsesområdet for Århuskonventionen kan ikke afhænge af den rækkevidde, som en analyse af national ret ville føre til. For det første regulerer folkeretten ikke fordelingen af lovgivningskompetence i en kontraherende parts retsorden. Det indebærer omvendt, at der må udvises omhu med henblik på at sikre konventionens mål som helhed.

32. For det andet følger det af Århuskonventionens artikel 2, stk. 2, andet afsnit, sammenholdt med artikel 9, stk. 3, at formålet med den ordning, der er etableret ved konventionen, er at give medlemmer af offentligheden mulighed for at anfægte og få prøvet afgørelser, der gennemfører miljøbestemmelser, eller sagt på en anden måde, at agere med henblik på at sikre en korrekt anvendelse af nationale bestemmelser vedrørende miljøet i konkrete sager. Det følger heraf, at medlemmerne af offentligheden ikke er tillagt en ret til at få prøvet eller til at få vedtaget en beskyttelse af miljøet på et givet niveau

33. Det primære formål med Århuskonventionen er således at indføre en bestemmelse om legalitetskontrol, der giver medlemmerne af offentligheden mulighed for at indlede en administrativ eller retslig prøvelse i tilfælde, hvor en miljøretlig bestemmelse tilsidesættes i forbindelse med dens anvendelse ( 22 ).

34. Det bemærkes i den henseende, at det kriterium, der gør det muligt at fastslå, om en handling henhører under kategorien af retsakter i henhold til konventionen, kunne være eksistensen af en trinhøjere miljøretlig norm. I henhold til artikel 9, stk. 3, i Århuskonventionen skal der ske prøvelse i forhold til »de bestemmelser i national ret [ ( 23 )], der vedrører miljøet«. Borgerne kan således gøre gældende, at den anfægtede akt tilsidesætter en sådan bestemmelse. Den akt, som den offentlige myndighed har vedtaget, og som anfægtes, må derfor nødvendigvis indtage en plads i den retlige trinfølge, som er lavere end den plads, der indtages af de nævnte bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet, eftersom konventionens udgangspunkt er, at den nævnte akt er uforenelig med sidstnævnte.

35. Det følger heraf, at EU-retlige normer, hvis materielle forenelighed ikke kan vurderes i forhold til EU-retlige miljøbestemmelser, i princippet udgør handlinger af lovgivningsmæssig karakter i henhold til Århuskonventionen. Henset til den selvstændige karakter, som begrebet lovgivning har i konventionen, er det imidlertid vigtigt ikke at fastholde den sondring, der i EU-retten anlægges mellem lovgivningsmæssige retsakter og gennemførelsesretsakter. Domstolen har endvidere for nylig bekræftet, at de tilfælde, der er beskrevet i artikel 290 TEUF og 291 TEUF, og som vedrører henholdsvis delegerede retsakter og gennemførelsesretsakter i EU-retten, ikke udgør en udtømmende ordning ( 24 ).

36. For det tredje forekommer det mig, at Århuskonventionen logisk tilsigter at udelukke en forfatningskontrol i bred forstand for så vidt angår de retsakter, der er vedtaget på det miljøretlige område.

37. Det er i lyset af disse overvejelser, at det skal undersøges, om vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 berører lovgivningsmæssige prærogativer i Århuskonventionens forstand.

2. Om karakteren af de beføjelser, som Kommissionen har udøvet i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008

a) Om den appellerede dom

38. I den appellerede doms præmis 64-70 lagde Retten i det væsentlige to elementer til grund for sin vurdering, hvorefter Kommissionen ikke havde vedtaget forordning nr. 149/2008 inden for rammerne af lovgivningsmæssige beføjelser. For det første henviste Retten til, at bilagene til forordning nr. 396/2005 skulle vedtages efter artikel 5 og 7 i afgørelse 1999/468 om udvalgsprocedurer. For det andet henviste den til vejledningen om anvendelsen af Århuskonventionen ( 25 ), hvoraf det fremgår, at Kommissionen skal betragtes som en myndighed i henhold til Århuskonventionenens artikel 9, stk. 3.

39. Det skal således efterprøves, om en sådan begrundelse er berettiget, idet det antages, at den kan betragtes som tilstrækkelig, hvilket Kommissionen imidlertid ikke har anfægtet.

b) Om forordning nr. 149/2008’s tilblivelseshistorie

40. Indledningsvis bemærkes, at med henblik på forfølgelsen af de mål, der er opregnet i artikel 191 TEUF, omfatter EU’s miljøret meget forskelligartede regler, herunder regler vedrørende bekæmpelsen af klimaændringer og luftforurening, regler vedrørende problematikken omkring bæredygtig udvikling, regler om affaldshåndtering og beskyttelse af vand og jord, beskyttelse af biodiversitet, reglerne om offentlighedens medvirken i beslutningsprocessen på miljøområdet, reglerne om civil beskyttelse, herunder om katastrofehåndtering og håndtering af støj. Inden for denne ramme udfører Kommissionen både rent administrative funktioner, f.eks. når den giver tilladelse til, at en genetisk modificeret organisme (GMO) bringes på markedet, og normative funktioner i forbindelse med vedtagelsen af mere detaljerede bestemmelser ofte gennem udvalgsproceduren, f.eks. når den fastsætter eller supplerer bilag til en basisretsakt. Sidstnævnte eksempel kan ikke fortolkes entydigt i forhold til begrebet lovgivningsmæssige aktiviteter i henhold til Århuskonventionen. Dette er navnlig tilfældet for så vidt angår Kommissionens vedtagelse af forordning nr. 149/2008.

41. I denne forbindelse henvises til, at den omhandlede forordning blev vedtaget på grundlag af forordning nr. 396/2005, der fastsætter maksimalgrænseværdier for pesticidrester i eller på vegetabilske og animalske fødevarer og foderstoffer. Disse maksimalgrænseværdier for pesticidrester (herefter »LMR« [o.a.: fransk: limites maximales de résidus]) omfatter dels LMR, der finder specifik anvendelse på visse fødevarer og foderstoffer, dels en generel grænse, der finder anvendelse, når der ikke er fastsat en særlig grænse, hvorfor det i henhold til forordning nr. 396/2005 var påkrævet efterfølgende at udarbejde flere bilag, hvis vedtagelse var betinget af anvendelsen af en del af kapitlerne i forordning nr. 396/2005 ( 26 ).

42. Kommissionen begyndte derfor med vedtagelsen af forordning (EF) nr. 178/2006 ( 27 ) om udarbejdelse af bilag I til forordning nr. 396/2005, som opregner fødevarer og foderstoffer, for hvilke der gælder maksimalgrænseværdier for pesticidrester.

43. Dernæst vedtog Kommissionen forordning nr. 149/2008, hvorved de tre øvrige bilag blev tilføjet (II, III et IV), som fastsætter LMR for de produkter, der er opregnet i nævnte bilag I til forordning nr. 396/2005.

44. Bilag II blev således vedtaget i henhold til artikel 21 i forordning nr. 396/2005. Det indeholder maksimalgrænseværdier for de LMR, der hidtil var fastsat i henhold til særdirektiver om korn, levnedsmidler af animalsk oprindelse og visse produkter af vegetabilsk oprindelse, herunder frugt og grøntsager ( 28 ).

45. Bilag III blev vedtaget i henhold til artikel 22 i forordning nr. 396/2005 og omfatter bl.a. ( 29 ) midlertidige LMR for aktive stoffer, for hvilke der endnu ikke er truffet beslutning om optagelse eller ikke-optagelse i bilag I til direktiv 91/414/EØF ( 30 ) om plantebeskyttelsesmidler.

46. Endelig er der visse aktive stoffer, som ikke er undergivet nogen grænse for pesticidrester. Det drejer sig om aktive stoffer i plantebeskyttelsesprodukter, der er vurderet i henhold til direktiv 91/414 og for hvilke en LMR ikke anses for at være nødvendig. Efter artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 396/2005, er de opført i bilag IV til nævnte forordning.

47. Det fremgår heraf, at Kommissionen, da den vedtog forordning nr. 149/2008, supplerede en basisretsakt af lovgivningsmæssig karakter. Denne betragtning foregriber imidlertid ikke karakteren af de beføjelser, som Kommissionen udøvede inden for denne ramme med henblik på anvendelsen af Århuskonventionen. Proceduren i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 bør derfor undersøges.

c) Om proceduren for vedtagelsen af forordning nr. 149/2008

48. I lyset af dommen i sagen Meroni mod Den Høje Myndighed ( 31 ) bemærkes, at følgerne af en kompetencedelegation er meget forskellige, afhængig af, om den omfatter gennemførelsesbeføjelser, som er klart afgrænsede, og hvis udøvelse derfor kan kontrolleres nøje i forhold til de objektive kriterier, som en delegerende myndighed har fastsat, eller om det drejer sig om »en diskretionær beføjelse, der indebærer en høj grad af frit skøn, som – afhængig af den brug som gøres heraf – åbner mulighed for en virkelig økonomisk politik«. Domstolen har ligeledes anført, at en delegation af den førstnævnte art ikke kan have nogen følelig indflydelse på følgerne af udøvelsen af de beføjelser, den angår, mens en delegation af den anden art, hvor den delegerende myndigheds valg erstattes af dem, som træffes af den myndighed, der har fået kompetencen, indebærer en »egentlig ansvarsforskydning« ( 32 ).

49. Indtil ikrafttrædelsen af Lissabontraktaten omfattede udtrykket »gennemførelsesbeføjelser« således to forskellige former for beføjelser. Det drejede sig dels om beføjelsen til at vedtage normative retsakter, der supplerede eller ændrede en basisretsakt, dels om kompetencen til på EU-plan at gennemføre EU-retsakt eller nogle af bestemmelserne heri ( 33 ).

50. Det bemærkes imidlertid, at sondringen i EU-retten mellem lovgivning og gennemførelse selv efter ikrafttrædelsen af Lissabontraktaten ofte er præget af usikkerhed. Generaladvokat Cruz Villalon har i den forbindelse anført, at forskellen mellem de delegerede retsakter og gennemførelsesretsakterne i sidste ende ikke kun svarer til forskellen mellem lovgivning (i givet fald delegeret) og gennemførelse, men også til den omstændighed, at de delegerede retsakter er et resultat af udøvelsen af en lovgivningskompetence i Unionen, mens gennemførelsesretsakterne er et resultat af Kommissionens (eller Rådets) udøvelse (subsidiært) af den kompetence, der hovedsageligt henhører under medlemsstaterne ( 34 ).

51. Jeg bemærker i den forbindelse, at i medfør af artikel 5, 21 og 22 i forordning nr. 396/2005 i den affattelse, som var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 ( 35 ), blev sidstnævnte forordning vedtaget efter »forskriftsproceduren« i henhold til artikel 5 i afgørelse 1999/468 om udvalgsprocedurer.

52. I henhold til denne procedure skulle Kommissionen, efter forelæggelse for Komitéen for Fødevarekæden og Dyresundhed ( 36 ) (herefter »komitéen«) af et udkast til foranstaltninger, opnå et kvalificeret flertal til foranstaltningens vedtagelse. Såfremt der ikke i komitéen kunne opnås et kvalificeret flertal til Kommissionens udkast, eller såfremt den udtalte sig imod udkastet med et kvalificeret flertal, skulle udkastet forelægges Rådet. Rådet kunne vedtage foranstaltningen eller sende det tilbage til Kommissionen. Såfremt Rådet ikke traf en afgørelse inden tre måneder, kunne Kommissionen vedtage sit oprindelige udkast. Parlamentet havde i den forbindelse en ret til indsigt og kunne for så vidt angår foranstaltninger med hjemmel i en basisretsakt, som var vedtaget efter fælles beslutningstagning, vedtage en ikke-bindende resolution, såfremt den skønnede, at Kommissionen havde overskredet sine gennemførelsesbeføjelser.

53. Det synes derfor umiddelbart, at den fulgte procedure er forbundet med lovgivningsmæssig aktivitet. Det drejede sig om en procedure, der involverede de tre EU-institutioner med lovgivningsmæssige beføjelser, og som kan munde ud i vedtagelsen af en almengyldig retsakt, som indeholder bestemmelser, der i hvert fald i stort omfang henhører under miljøretten.

54. Imidlertid kan vedtagelsen af ændringerne af bilag til en basisretsakt som følge af udviklingen i den videnskabelige og tekniske viden også anses for en ren gennemførelsesretsakt i henhold til EU-retten. Denne konstatering er anført som begrundelse for ændringen af proceduren for vedtagelse af bilagene til direktiv 86/362, 86/363 og 90/642 ( 37 ). Jeg henviser til, at de nævnte bilag efterfølgende er gengivet i bilag II til forordning nr. 396/2005.

55. Proceduren for vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 er derfor ikke i sig selv afgørende for karakteren af de beføjelser, som Kommissionen udøver med henblik på fastlæggelsen af anvendelsesområdet for Århuskonventionen. Indholdet af Kommissionens beføjelser skal derfor undersøges nærmere.

d) Om indholdet af Kommissionens beføjelser

56. Jeg henviser til, at forordning nr. 396/2005 udgør et særligt og nyskabende instrument, idet der ved forordningen for første gang fastsættes en fælles grænse på 0,01 mg/kg, der gælder i hele EU og for alle typer pesticider, uden at der sondres mellem de forskellige kategorier af fødevarer. Denne generelle grænse finder »automatisk« anvendelse, dvs. i alle tilfælde, hvor der ikke specifikt er fastsat en LMR for et produkt eller en produkttype. Valget af en forordning med henblik på at ophæve flere særdirektiver har været begrundet i den omstændighed, at det med denne type retsakt sikres, at de præcise bestemmelser heri bliver anvendt fra samme tidspunkt og på samme måde i Fællesskabet som helhed. Det følger heraf, at et af de hovedformål, der forfølges for at beskytte den offentlige sundhed, er en ensartet anvendelse for så vidt angår LMR.

57. I overensstemmelse med denne logik blev vedtagelsen af bilag til forordning nr. 396/2005 gennem forordning nr. 149/2008 ledsaget af andre afledte retsakter på miljøområdet. Ved bilag II til forordning nr. 396/2005 i den affattelse, der blev fastsat ved forordning nr. 149/2008, integrerede man således de LMR, der tidligere var defineret ved direktiv 86/362, 86/363 og 90/642, hvis bilag blev ændret regelmæssigt og indeholdt en liste over produkter og maksimalgrænseværdier for pesticidrester. Bilag III til forordning nr. 396/2005 i den affattelse, der blev fastsat ved forordning nr. 149/2008, indeholdt listen over midlertidige LMR og bestod af to dele. Del A gengav midlertidige LMR for stoffer, som der ikke er fastsat maksimalgrænseværdier for i direktiv 86/362, 86/363 og 90/642. Del B omfattede midlertidige LMR for produkter, som ikke er defineret i bilag I til direktiv 86/362, 86/363 og 90/642. Bilag IV til forordning nr. 396/2005 bestod af en liste over aktivstoffer i plantebeskyttelsesmidler vurderet i henhold til direktiv 91/414, for hvilke der ikke kræves LMR.

58. Det er korrekt, at de pågældende bilag til forordning nr. 396/2005 blev ændret regelmæssigt. I henhold til artikel 14 i forordning nr. 396/2005 kunne Kommissionen i forbindelse med fastsættelse, ændring eller ophævelse af LMR enten vedtage en forordning eller en beslutning om afvisning af ansøgningen i henhold til forordningens artikel 7 ( 38 ).

59. I den forbindelse er det efter min opfattelse vigtigt at understrege, at en LMR som sådan udgør en miljøretlig norm udstedt af Kommissionen inden for rammerne af en udvalgsprocedure. Den ret, der tilkommer enhver, som kan godtgøre en specifik interesse i dens indhold, til at indgive en ansøgning om godkendelse af anvendelsen af et produkt, som medfører en ændring af en eksisterende LMR, ændrer ikke herved. På tidspunktet for godkendelsen drejer det sig nemlig om anvendelsen af en allerede fastsat norm.

60. Endvidere kan den enkelte ikke anfægte fastsættelsen af en LMR som sådan.

61. Som jeg allerede har understreget, skal fortolkningen af begrebet lovgivende myndighed i Århuskonventionen følge strukturen i Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, hvoraf det i det væsentlige fremgår, at den har til formål at indføre en kontrolmekanisme i forhold til anvendelsen og ikke i forhold til at fastsætte miljøretlige normer.

62. Det er endvidere min opfattelse, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 er blevet tillagt en beføjelse, der frembyder ligheder med en kodifikation af allerede eksisterende bestemmelser ved at indføje dem i bilagene til forordning nr. 149/2008.

63. Kommissionens beføjelser i den foreliggende sag kan ganske vist undergives retslig prøvelse som følge af udøvelsen af delegerede lovgivningsmæssige beføjelser eller gennemførelsesbeføjelser. I det foreliggende tilfælde er der dog ingen normer, der er knyttet til miljøretten, som kan begrænse Kommissionens beføjelser i forhold til at udøve den kontrol, der tilsigtes med Århuskonventionen.

64. Endelig henviser jeg til, at anvendelsen af kapitel III i forordning nr. 396/2005, hvori artikel 14 indgår, er betinget af ikrafttrædelsen af forordning nr. 149/2008.

65. På grundlag af disse overvejelser er det min opfattelse, at Kommissionen, da den vedtog forordning nr. 149/2008, handlede som lovgivende myndighed i henhold til Århuskonventionen.

66. Følgelig begik Retten en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 70 fastslog, at vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 henhørte under Kommissionens gennemførelsesbeføjelser. Den appellerede dom bør derfor ophæves.

C – Om de øvrige anbringender

67. Henset til den løsning, der foreslås i dette forslags punkt 66, er det ufornødent at tage stilling til de øvrige anbringender, der er gjort gældende i forbindelse med appellen i sag C-404/12 P og sag C-405/12 P. Det samme gælder den kontraappel, som er iværksat af miljøbeskyttelsesorganisationerne.

V – Om sagen ved Retten

68. Ifølge artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, hvis den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse. I den foreliggende sag synes betingelserne for, at Domstolen selv kan træffe afgørelse i tvisten, at være opfyldt. De argumenter, som parterne fremsatte for Retten, fremgår således af de indlæg, der blev udvekslet under retsforhandlingerne for denne retsinstans.

69. Miljøbeskyttelsesorganisationerne har med deres første anbringende for Retten anført, at Kommissionen med urette afviste deres anmodninger om intern prøvelse af forordning nr. 149/2008 med henvisning til, at denne forordning ikke kunne anses for en individuel foranstaltning og endnu mindre for en række af afgørelser.

70. På baggrund af argumentationen i punkt 16-60 i nærværende forslag til afgørelse, hvoraf det i det væsentlige fremgår, at vedtagelsen af forordning nr. 149/2008 skal betragtes som lovgivende myndighed i Århuskoventionens forstand, foreslår jeg, at dette anbringende forkastes.

71. Det er korrekt, at parterne ikke i første instans har haft lejlighed til at tage stilling til argumenterne vedrørende karakteren af de beføjelser, som Kommissionen udøvede i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 149/2008. Det må imidlertid fastslås, at Kommissionens afvisningsbeslutninger udelukkende bygger på den generelle rækkevidde af forordning nr. 149/2008, hvilket udgør en ufuldstændig begrundelse efter min opfattelse. De nævnte beslutninger forekommer for så vidt begrundede, idet de afviser anmodningerne om en intern undersøgelse. Eftersom forordning nr. 149/2008 klart udgør en almengyldig retsakt, og da denne sidstnævnte kategori omfatter lovgivende myndighed i henhold til Århuskonventionen, udgør denne begrundelse et tilstrækkeligt grundlag for de nævnte beslutninger ( 39 ).

72. Efter min opfattelse er forordning nr. 149/2008 ikke omfattet af anvendelsesområdet for Århuskonventionen, hvorfor det er ufornødent at tage stilling til det andet anbringende, der er fremført i første instans.

VI – Forslag til afgørelse

73. Jeg foreslår derfor Domstolen at — ophæve Rettens dom Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe (T-338/08, EU:T:2012:300) — frifinde Europa-Kommissionen i annullationssøgsmålet anlagt til prøvelse af Kommissionens to beslutninger af 1. juli 2008, hvorved Kommissionen afviste anmodningerne om intern prøvelse af Kommissionens forordning (EF) nr. 149/2008 af 29. januar 2008 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 396/2005 for så vidt angår udarbejdelse af bilag II, III og IV med maksimalgrænseværdier for produkterne i forordningens bilag I — pålægge Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe solidarisk og i forening at bære deres egne omkostninger og at betale de omkostninger, der er afholdt af Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen — pålægge Den Tjekkiske Republik at bære sine egne omkostninger.

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Nævnte konvention blev godkendt på vegne af Det Europæiske Fællesskab ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17.2.2005 (EUT L 124, s. 1).

( 3 ) – Om Domstolens kompetence til at fortolke bestemmelserne i Århuskonventionen, se dom Lesoochranárske zoskupenie C-240/09, EU:C:2011:125, præmis 31.

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 6.9.2006 om anvendelse af Århuskonventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer, EUT L 264, s. 13. Efter forordningens artikel 10, stk. 1, kan enhver ikke-statslig organisation indgive anmodning om intern prøvelse til den fællesskabsinstitution eller det fællesskabsorgan, som har udstedt en forvaltningsakt i henhold til miljølovgivningen eller, i tilfælde af en påstået administrativ undladelse, burde have udstedt en sådan akt.

( 5 ) – EFT L 70, s. 1.

( 6 ) – EFT L 58, s. 1.

( 7 ) – Rådets afgørelse af 28.6.1999 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, som ændret ved Rådets afgørelse 2006/512/EF, EFT L 200, s. 11.

( 8 ) – Da den tjekkiske regerings anmodning om intervention blev indgivet efter udløbet af den fastsatte frist, blev den pågældende regering kun indrømmet adgang til at afgive indlæg under den mundtlige forhandling.

( 9 ) – Jf. analogt dom Flachglas Torgau (C-204/09, EU:C:2012:71, præmis 43).

( 10 ) – Dom Flachglas Torgau (C-204/09, EU:C:2012:71, præmis 49 ff.).

( 11 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 28.1.2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF, EUT L 41, s. 26.

( 12 ) – Jf. dom IATA og ELFAA, C-344/04, EU:C:2006:10, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis.

( 13 ) – Jf. tiende og ellevte betragtning til Århuskonventionen.

( 14 ) – Jf. rapporten fra det tredje møde (http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/documents/1997/cep/ac.3/cep.ac.3.6.f.pdf). Dette begreb blev anset for at betegne en procedure, der blev fulgt af en offentlig myndighed for at give virkning til afgørelser vedrørende miljøet på nationalt, regionalt eller lokalt niveau i henhold til definitionen i en deltagerstats lovgivning.

( 15 ) – European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, maj 2011, punkt 61) [i] Case Law of the Aarhus Convention Compliance Committee, 2004-2011, p. 12-13. »set out in article 2, paragraph 2, of the Convention, the EU institutions do not act as public authorities when they perform in their legislative capacity, with the effect that these forms of decision-making are not covered by article 9 of the Convention. Thus, in order to establish noncompliance in a specific case, the Committee will have to consider the form of decision-making challenged before the EU Courts«.

( 16 ) – »When determining how to categorize a decision, an act or an omission under the Convention, its label in the domestic law of a Party in not decisive« (ACCC/C/2005/11 (Belgium) (ECE/MP.PP/C.1/2006/4/Add.2, punkt 29)). (European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, maj 2011, punkt 71).

( 17 ) – Rådets direktiv af 27.6.1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, EFT L 175, s. 40.

( 18 ) – Domme WWF m.fl., C-435/97, EU:C:1999:418, præmis 57, Boxus m.fl., C-128/09 – C-131/09, C-134/09 og C-135/09, EU:C:2011:667, præmis 37, Solvay m.fl., C-182/10, EU:C:2012:82, præmis 31, og Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias m.fl., C-73/10, EU:C:2012:560, præmis 79.

( 19 ) – Dom Boxus m.fl. (EU:C:2011:667, præmis 53).

( 20 ) – Dom Boxus m.fl. (EU:C:2011:667, præmis 54).

( 21 ) – Dom Flachglas Torgau (EU:C:2012:71, præmis 49-51).

( 22 ) – Jf. i denne henseende og med forbehold af Domstolens afgørelse i de forenede sager C-401/12 P – C-403/12 P, eksemplerne på ikke-lovgivningsmæssige akter, der imidlertid finder generel anvendelse, og som kan være omfattet af proceduren for intern prøvelse som omhandlet i Århuskonventionens artikel 10; artikel 9 i Rådets direktiv 98/38/EF af 3.11.1998 om kvaliteten af drikkevand (EFT L 330, s. 32) samt Kommissionens gennemførelsesafgørelse af 30.10.2013 om bekræftelse af de gennemsnitlige specifikke CO2-emissioner og specifikke emissionsmål for fabrikanter af personbiler for kalenderåret 2012 i medfør af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 443/2009 (EUT L 289, s. 71).

( 23 ) – Det bemærkes, at EU-retten betragtes som »national ret« med henblik på Århuskonventionens artikel 9, stk. 3. »In this context, when applied to the EU, the reference to »national law« should be interpreted as referring to the domestic law of the EU« (cf. ACCC/C/2006/18 (Denmark) (ECE/MP.PP/2008/5/Add.4, punkt 27)) og (European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, maj 2011, punkt 76).

( 24 ) – Jf. dom Det Forenede Kongerige mod Europa-Parlamentet og Rådet (C-270/12, EU:C:2014:18, præmis 77-86).

( 25 ) – Tilgængelig her: http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/implementation%20guide/french/aigf.pdf, s. 42.

( 26 ) – Efter artikel 50 i forordning nr. 396/2005 fandt kapitel II, III og V anvendelse i seks måneder efter offentliggørelsen af den sidste forordning om udarbejdelse af bilag I, II, III og IV.

( 27 ) – Kommissionens forordning af 1.2.2006 om ændring af forordning (EF) nr. 396/2005 for så vidt angår udarbejdelse af et bilag I med en liste over fødevarer og foderstoffer, for hvilke der gælder maksimalgrænseværdier for pesticidrester, EUT L 29, s. 3.

( 28 ) – Rådets direktiv 86/362/EØF af 24.7.1986 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for indholdet af pesticidrester i og på korn, EFT L 221, s. 37, Rådets direktiv 86/363/EØF af 24.7.1986 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for indholdet af pesticidrester i og på levnedsmidler af animalsk oprindelse, EFT L 221, s. 43, og Rådets direktiv af 27.11.1990 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i visse produkter af vegetabilsk oprindelse, herunder frugt og grøntsager, EFT L 350, s. 71.

( 29 ) – Medmindre de allerede er opregnet i bilag II efter proceduren i artikel 45, stk. 2, idet der tages hensyn til oplysninger afgivet af medlemsstaterne, i givet fald i den begrundede udtalelse, jf. artikel 24, faktorerne nævnt i artikel 14, stk. 2, og visse LMR. Bilag III kan også indeholde andre produkter, såsom de nye landbrugsprodukter i bilag I til forordning nr. 396/2005 (jf. fjerde betragtning til forordning nr. 149/2008).

( 30 ) – Rådets direktiv af 15.7.1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, EFT L 230 af 19.8.1991, s. 1.

( 31 ) – Dom af 13.6.1958, sag 9/56 (EU:C:1958:8).

( 32 ) – Jf. dom Det Forenede Kongerige mod Europa-Parlamentet og Rådet (EU:C:2014:18, præmis 41 og 42).

( 33 ) – Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid foreslog en klar afgrænsning mellem disse to beføjelser, som blev medtaget i traktaten om en forfatning for Europa. Denne nyskabelse kom senere med i Lissabontraktaten, nemlig i artikel 290 TEUF og 291 TEUF (jf. mit forslag til afgørelse i sag Det Forenede Kongerige mod Parlamentet og Rådet (EU:C:2013:562)).

( 34 ) – Punkt 57 generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse i sag Kommissionen mod Parlamentet og Rådet (C-427/12, EU:C:2013:871).

( 35 ) – Det bemærkes, at forordning nr. 149/2008 trådte i kraft seks måneder efter offentliggørelsen i EU-Tidende, jf. forordningens artikel 2, dvs. den 1.9.2008. I mellemtiden blev forordning nr. 396/2005 ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 299/2008, vedtaget den 11.3.2008 med ikrafttrædelse den 10.4.2008 (EUT L 97, s. 67). Vedtagelsen af forordning nr. 299/2008 viste sig nødvendig som følge af bl.a. Rådets afgørelse 2006/512/EF af 17.7.2006 om ændring af afgørelse 1999/468 (EUT L 200, s. 11). Med afgørelse 2006/512 indførtes »forskriftsproceduren med kontrol« til vedtagelsen af generelle foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i en basisretsakt. Artikel 45 i forordning nr. 396/2005 er i overensstemmelse med artikel 1 i forordning nr. 299/2008 blevet ændret således, at bestemmelse fastsatte to forskellige udvalgsprocedurer, nemlig forskriftsproceduren og forskriftsproceduren med kontrol. Endvidere blev artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 396/2005 erstattet derved, at udarbejdelsen af bilag IV til forordning nr. 396/2005 blev behandlet efter forskriftsproceduren med kontrol.

( 36 ) – Jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 178/2002 af 28.2.2002 om generelle principper og krav i fødevarelovgivningen, om oprettelse af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet og om procedurer vedrørende fødevaresikkerhed, EFT L 31, s. 1.

( 37 ) – Jf. Rådets direktiv 97/41/EF af 25.6.1997 om ændring af direktiv 76/895/EØF, 86/362, 86/363 og 90/642 om fastsættelse af maksimalgrænseværdier for pesticidrester på og i henholdsvis frugt og grøntsager, korn, levnedsmidler af animalsk oprindelse og visse produkter af vegetabilsk oprindelse, herunder frugt og grøntsager, EFT L 184, s. 33, herunder navnlig udkastet til nævnte direktiv, som indeholder en begrundelse, KOM(95) 272 endelig, s. 8.

( 38 ) – Det fremgår af artikel 6 i forordning nr. 396/2005, at »såfremt en medlemsstat påtænker godkendelse eller midlertidig godkendelse af anvendelsen af et plantebeskyttelsesmiddel i henhold til direktiv 91/414, overvejer den, om det som følge af denne anvendelse er nødvendigt at ændre en eksisterende LMR i bilag II eller III til denne forordning, om det er nødvendigt at fastsætte én ny LMR, eller om det aktive stof skal opføres i bilag IV. Om nødvendigt forlanger medlemsstaten, at den part, der søger om godkendelse, indgiver en ansøgning i overensstemmelse med artikel 7«. Artikel 7 fastsætter kravene til ansøgningen.

( 39 ) – Jf., mutatis mutandis, dom Grækenland mod Kommissionen (C-321/09 P, EU:C:2011:218, præmis 61).