RETTENS DOM (Femte Afdeling)

9. juni 1994

Sag T-94/92

X

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — ansættelse — ansættelse nægtet på grund af fysisk uegnethed«

Fuldstændig gengivelse på engelsk II-481

Angående:

Påstande om, at: — Kommissionens afgorclscr, hvori det fastslås, at sagsøgeren ikke opfylder de for udnævnelse til tjenestemand nødvendige fysiske krav, annulleres. — Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for den økonomiske og den ikke-okonomiske skade, som er forårsaget af de nævnte ulovlige afgørelser, af den lægelige procedure og af, at sagsøgerens lægelige og personlige akter ikke er blevet behandlet fortroligt. — Sagsøgeren erklæres arbejdsdygtig og sagsøgte tilpligtes at udnævne sagsøgeren i den stilling, han var blevet udvalgt til.

Udfald:

Annulation.

Resumé af dom

Ved lægeundersøgelsen i forbindelse med ansættelse i september 1990 oplyste sagsøgeren, at der ved en leverbiopsi i 1986 var påvist hepatitis C-antigen. En specialist, som institutionens rådgivende læge konsulterede, foretog en ny biopsi på sagsøgeren med henblik på en vurdering af lidelsens udvikling. Som komplikation til biopsien opstod der en galdeperitonit (cholaskos).

Specialisten fastslog, at sagsøgerens helbredstilstand ikke havde ændret sig siden 1986, og mente ikke, at der hverken på kort eller mellemlang sigt ville opstå hindringer for sagsøgerens erhvervsevne, men antog, at der var ca. 20-25% risiko for, at sagsøgeren over 15-20 år ville udvikle en levercirrhose.

Kommissionen konkluderede derimod, at sagsøgeren var fysisk uegnet som anført i en udtalelse fra den rådgivende læge og lægeudvalget, der fandt det sikkert, at der forelå en klar og beregnelig risiko for, at der på mellemlang sigt opstår helbredsproblemer, som vil være til hinder for, at ansøgeren kan udføre sit hverv.

Den første afgørelse om, at ansøgeren var fysisk uegnet, blev meddelt sagsøgeren den 24. september 1991. Efter at sagsøgerens klage herover var blevet afvist den 3. juli 1992, anlagde han sag den 6. november 1992.

I — Formaliteten

1. Annullationspåstanden

Retten henviste for det første til, at det påhviler Kommissionen som den part, der gør gældende, at en sag er anlagt for sent i forhold til søgsmålsfristen på tre måneder ifølge vedtægtens artikel 91, stk. 3, at føre bevis for, hvornår afgørelsen af 3. juli 1992 blev meddelt sagsøgeren, og bemærkede, at institutionen ikke har godtgjort, at afgørelsen, som hævdet, blev meddelt den advokat, der havde repræsenteret sagsøgeren under den administrative procedure, allerede i juli 1992 (præmis 22).

Henvisning til: Rettens dom af 20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143.

Under henvisning til at en afgørelse anses for behørigt meddelt, når den er tilstillet adressaten, således at denne bliver i stand til at få kendskab til afgørelsen, fandt Retten, at det i denne sag ikke kunne lægges sagsøgeren til last, at han først havde været på postkontoret den 10. august 1992 for at afhente det anbefalede brev, der indeholdt den anfægtede afgørelse, samt at afgørelsen skal anses for meddelt pr. denne dato, således at sagen kan antages til realitetsbehandling (præmis 24 og 25).

Henvisning til: Domstolens dom af 15. juni 1976, sag 5/76, Jansen mod Kommissionen, Sml. s. 1027; Rettens dom af 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555.

2. Erstatningspåstanden

Retten bemærkede, at der er forskel på den forudgående administrative procedure, som skal følges efter vedtægten, når det tab, som kræves erstattet, anføres at bero på en akt, der indeholder et klagepunkt ifølge vedtægtens artikel 90, stk. 2, og på handlinger, som ikke har karakter af afgørelser. I det første tilfælde er det en betingelse for at fremme erstatningssøgsmålet til realitetsbehandling, at den pågældende inden for de fastsatte frister har indgivet en klage til ansættelsesmyndigheden over den akt, som har forvoldt ham det påståede tab, og har anlagt sag inden en frist på tre måneder efter det tidspunkt, da klagen er blevet afvist. I det andet tilfælde derimod skal den administrative procedure, som skal følges forud for erstatningssøgsmålet, ifølge vedtægtens artikel 90 og 91, indeholde to etaper, nemlig for det første en ansøgning og dernæst en klage over det udtrykkelige eller stiltiende afslag på ansøgningen (præmis 29).

Da sagsøgeren ikke i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, har indgivet en ansøgning om erstatning for den skade, han blev påført som følge af den anden biopsi, eller som følge af Kommissionens retsstridige behandling af hans lægelige akter, kan erstatningspåstanden ikke antages til realitetsbehandling (præmis 30 og 31).

Henvisning til: Rettens dom af 26. oktober 1993, sag T-59/92, Caronna mod Kommissionen Sml. II, s. 1129.

3. Påstanden om udstedelse af en erklæring samt om meddelelse af pålæg

Retten fandt endvidere ikke at kunne antage sagsøgerens påstand om, at han ericlæres arbejdsdygtig, samt om, at det pålægges institutionen omgående at udnævne ham, til realitetsbehandling. Dels har fællesskabsdommeren åbenbart ikke kompetence til at meddele EF-institutionerne pålæg. Dels har en institution i medfør af traktatens artikel 176 pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger, såfremt en af dens akter annulleres (præmis 32 33 og 34).

Henvisning til: Rettens kendelse af 29. november 1993, sag T-56/92, Koelman mod Kommissionen, Sml. II, s. 1267.

II — Realiteten

Retten bemærkede, at den retlige prøvelse ikke kan udvides til at omfatte de rent lægelige afgørelser, men at disse må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom, men omfatter lovligheden af den procedure, der er blevet fulgt under den lægelige undersøgelse, navnlig når lægeudvalget inddrages, samt lovligheden af de afgivne udtalelser, med henblik på at efterprøve, om de indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger] som de anførte konklusioner er baseret på, og om der fremgår at være en forståelig sammenhæng mellem de anførte konstateringer og de konklusioner, de munder ud i (præmis 40 og 41).

Henvisning til: Rettens dom af 27. februar 1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen Sml II, s. 367.

Med henvisning til, at formålet med den i vedtægtens artikel 33 foreskrevne undersøgelse er at gøre det muligt for den pågældende institution at afgøre, om ansøgeren i helbredsmæssig henseende er i stand til at opfylde alle de forpligtelser, der kan påhvile ham ved udøvelsen af hans hverv, fastslog Retten, at dette faktisk var tilfældet for sagsøgeren, der ikke er besværet af sin lidelse (præmis 42 og 43).

Henvisning til: Domstolens dom af 10. juni 1980, sag 155/78. M. mod Kommissionen. Sml. s. 1797. præmis 10.

For så vidt som en erklæring om manglende egnethed kan tænkes at være baseret på en medicinsk begrundet prognose om fremtidige forstyrrelser, der i en forudseelig fremtid vil kiinne rejse tvivl om en normal udførelse af de pågældende forpligtelser, fandt Retten, at den prognose, som specialisten havde fremsat om udviklingen i sagsøgerens helbredstilstand, ikke opfyldte denne betingelse (præmis 45).

Henvisning til: ovennævnte dom i sagen M. mod Kommissionen, præmis 10 og 11.

Den mest pessimistiske fortolkning viser nemlig, at der er 75% chance for, at sagsøgeren ikke udvikler levercirrhose inden for de kommende 20 år, mens der for tiden herefter ikke kan gives nogen prognose (præmis 46).

En prognose om det mulige forløb af en sygdom, som en ansøger, der har bestået en udvælgelsesprøve, lider af, uden at det forårsager problemer, der kan rejse tvivl om, hvorvidt han kan opfylde sit hverv, kan ikke danne grundlag for en afgørelse om manglende egnethed (præmis 47).

III — Påstanden om erstatning for den skade, sagsøgeren angiveligt har lidt som følge af afgørelserne om manglende fysisk egnethed Retten fastslog under henvisning til, at en institutions ukorrekte fortolkning af en bestemmelse i vedtægten principielt ikke i sig selv er en tjenstlig fejl, at den fejl Kommissionen havde begået ved sin fortolkning af vedtægten ikke var så graverende, at der var tale om en tjenstlig fejl (præmis 52 og 53).

Henvisning til:

Domstolens dom af 13. juli 1972, sag 79/71, Heinemann mod Kommissionen Sml. 1972, s. 147, org. réf.: Rec. s. 579.

Konklusion:

1) Kommissionens afgørelser af 24. september 1991 og 3. juli 1992, hvori det fastslås, at sagsøgeren ikke opfylder de fysiske krav, der kræves ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 28, litra e), annulleres.