ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-145/16

Aramex Nederland BV

mod

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gerechtshof Amsterdam)

»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EØF) nr. 2658/87 – toldunion og fælles toldtarif – tarifering – kombineret nomenklatur – gyldighed – forordning (EU) nr. 301/2012 – pos. 8703 og 8711 – trehjulet køretøj benævnt »Spyder««

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 16. februar 2017

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – trehjulet køretøj, der er udstyret med dæk, som er fremstillet til trehjulede motorcykler, men som ligner dem, der anvendes til motorkøretøjer, betjenes med et styr og er forsynet med et styretøj baseret på Ackerman-princippet – tarifering i pos. 8703 i den kombinerede nomenklatur

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I, pos. 8703 og 8711; Kommissionens forordning nr. 927/2012)

Den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, der følger af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 927/2012 af 9. oktober 2012, skal fortolkes således, at et trehjulet køretøj som det i hovedsagen omhandlede, der er udstyret med dæk, som er fremstillet til trehjulede motorcykler, men som ligner dem, der anvendes til motorkøretøjer, betjenes med et styr og er forsynet med et styretøj baseret på Ackermann-princippet, henhører under pos. 8703 i denne nomenklatur.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Bestemmelserne i kapitel IV i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt, og navnlig forordningens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes således, at en bidragsberettiget, der har opnået en begunstigende afgørelse i en medlemsstat, og som ønsker fuldbyrdelse heraf i en anden medlemsstat, kan indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i den sidstnævnte medlemsstat, såsom en specialiseret domstolsmyndighed, og at den pågældende ikke kan pålægges at indgive sin anmodning til sidstnævnte via centralmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.

Ingen bestemmelse i det nævnte kapitel IV med overskriften »Anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af retsafgørelser«, som omfatter nævnte artikel 41, stk. 1, fastsætter således nogen særlig procedure, der lægger sig til de procedurer, som finder anvendelse i forbindelse med rent interne anmodninger, og navnlig nogen obligatorisk indgivelse til medlemsstaternes centralmyndigheder.

Henvendelsen til centralmyndighederne er fastsat i de bestemmelser, der er indeholdt i kapitel VII i forordning nr. 4/2009, som vedrører samarbejdet mellem centralmyndigheder.

Det fremgår af artikel 51 og 56 i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med 31. og 32. betragtning til forordningen, at anmodningen om bistand fra centralmyndighederne i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel VII udgør en ret og ikke en pligt. Den er følgelig fakultativ og finder kun anvendelse, såfremt den bidragsberettigede ønsker at gøre brug af den, f.eks. med henblik på at overvinde bestemte særlige vanskeligheder såsom lokaliseringen af den bidragspligtige.

Det fremgår således, at forordning nr. 4/2009 fastsætter to alternative procedurer for henvendelse til de kompetente domstole, hvoraf den ene i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel IV er direkte, og den anden i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel VII sker via centralmyndigheder, når den bidragsberettigede anmoder om bistand fra centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor den pågældende har sit opholdssted.

Denne analyse bekræftes af ordlyden af artikel 45 i forordning nr. 4/2009, som udgør en del af forordningens kapitel V. Den nævnte artikel, der vedrører retshjælp, sondrer klart mellem to alternative retsmidler, som gør det muligt for den bidragsberettigede at fremsætte en anmodning om fuldbyrdelse, nemlig via centralmyndighederne »eller« direkte til de kompetente myndigheder.

På denne baggrund må det fastslås, at den pligt til at henvende sig til centralmyndigheden i den anmodede medlemsstat, der pålægges den bidragsberettigede ved en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, selv om den pågældende ønsker at henvende sig direkte til de kompetente myndigheder på grundlag af kapitel IV i forordning nr. 4/2009, og som ifølge den forelæggende ret fører til yderligere forsinkelser, er i strid med forordningens artikel 41, stk. 1, sammenholdt med forordningens formål og med den ordning, hvori denne bestemmelse indgår.

(jf. præmis 37 og 39-44 samt domskonkl. 1)
Sag C-29/16

HanseYachts AG

mod

Port D’Hiver Yachting SARL m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Stralsund)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EF) nr. 44/2001 – artikel 27 – litispendens – den ret, ved hvilken sagen først er anlagt – artikel 30, nr. 1) – begrebet »indledende processkrift i sagen« eller »et tilsvarende dokument« – anordning af indhentelse af sagkyndig erklæring inden for rammerne af en selvstændig bevisoptagelsesprocedure for at sikre eller fastslå bevis for faktiske omstændigheder, der kan danne grundlag for et senere søgsmål«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 4. maj 2017

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–litispendens–tidspunkt for en sags anlæggelse ved en ret–et dokument svarende til et indledende processkrift–begreb–indledende processkrift i en procedure med henblik på bevisoptagelse inden for rammerne af en selvstændig bevisoptagelsesprocedure–udelukkelse [Rådets forordning nr. 44/2001, art. 30, nr. 1)] Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–litispendens–tidspunkt for en sags anlæggelse ved en ret–begreb–tidspunktet for indledningen af en procedure med henblik på bevisoptagelse inden for rammerne af en selvstændig bevisoptagelsesprocedure–udelukket [Rådets forordning nr. 44/2001, art. 27, stk. 1, og art. 30, nr. 1)]
I forbindelse med fortolkningen af Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Kongeriget Marokko på den anden side er Unionens retsinstanser for at kunne drage de korrekte retlige konsekvenser af den manglende bestemmelse om udelukkelse af Vestsahara fra den nævnte associeringsaftales territoriale anvendelsesområde inden for rammerne af fortolkningen af denne aftale, ikke alene forpligtet til at overholde den bona fide-fortolkning, der er nævnt i artikel 31, stk. 1, i Wienerkonventionen om traktatretten af 23. maj 1969, men ligeledes den, der er fastsat i denne artikels stk. 3, litra c), hvorefter fortolkningen af en traktat skal gennemføres under hensyntagen til enhver relevant folkeretlig retsregel, som finder anvendelse i forholdet mellem parterne i denne traktat.

I denne henseende er det sædvaneretlige selvbestemmelsesprincip, der bl.a. er nævnt i FN-chartrets artikel 1, således som Den Internationale Domstol har fastslået i sin rådgivende udtalelse om Vestsahara, et folkeretligt princip, der gælder for alle ikke-selvstyrende områder og for alle folk, der endnu ikke er uafhængige. Det udgør desuden en erga omnes-rettighed, der kan håndhæves, samt et af de grundlæggende folkeretlige principper. Dette princip er i denne henseende en del af de folkeretlige retsregler, som finder anvendelse i forholdet mellem Unionen og Kongeriget Marokko, og som Unionens retsinstanser skal tage hensyn til.

Henset til den særlige status, som er forskellig fra den, der er anerkendt for Vestsahara i henhold til princippet om selvbestemmelse, i forhold til den status, der gælder for enhver anden stat, kan ovennævnte aftale ikke fortolkes således, at den finder anvendelse på dette område.

(jf. præmis 86, 88, 89 og 92)
Sag C-253/16

Flibtravel International SA

og

Léonard Travel International SA

mod

AAL Renting SA m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Bruxelles)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 96 TEUF – anvendelighed – national lovgivning, der forbyder taxatjenester at stille individuelle pladser til rådighed – national lovgivning, der forbyder taxatjenester at fastsætte deres bestemmelsessted på forhånd – national lovgivning, der forbyder taxatjenester at antaste kunder«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 15. marts 2017

Fri udveksling af tjenesteydelser – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – transport – national lovgivning, der forbyder taxatjenester at stille individuelle pladser til rådighed, at fastsætte deres bestemmelsessted på forhånd og at antaste kunder – ikke omfattet

(Art. 96 TEUF)

Artikel 96, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på begrænsninger pålagt taxavognmænd som de i hovedsagen omhandlede.

Denne bestemmelse har til formål at forhindre, at medlemsstaterne vedtager støtte- eller beskyttelsesforanstaltninger, som indirekte kommer den berørte erhvervsdrivendes kunder til gode, idet denne erhvervsdrivende anvender de nævnte priser og vilkår over for dem, og ikke støtte- eller beskyttelsesforanstaltninger, som direkte kommer andre erhvervsdrivende, der befinder sig i et konkurrenceforhold med den berørte erhvervsdrivende, til gode.

Denne fortolkning understøttes af artikel 96, stk. 2, TEUF, i henhold til hvilken Kommissionen med henblik på at give bemyndigelse til en foranstaltning, som i princippet er forbudt ved artikel 96, stk. 1, TEUF, især skal tage hensyn til de krav, som en hensigtsmæssig regional økonomisk politik stiller, til de underudviklede områders behov og til problemerne i områder, der er alvorligt berørt af politiske forhold.

Den modsatte fortolkning, som støttes af de sagsøgte i hovedsagen, ville i øvrigt være til skade for den effektive virkning af artikel 58 TEUF, som i overensstemmelse med artikel 91 TEUF indebærer, at anvendelsen af principperne for den frie udveksling af transporttjenesteydelser gennemføres via indførelsen af den fælles transportpolitik (jf. dom af 22.12.2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb,C-338/09, EU:C:2010:814, præmis 30), for så vidt som artikel 96, stk. 1, TEUF så ville få virkning som et direkte forbud mod en stor del af foranstaltningerne, som kunne kvalificeres som begrænsninger af den frie udveksling af transporttjenester, uden at en sådan regel var blevet vedtaget af EU-lovgiver.

(jf. præmis 20, 21, 23 og 24 samt domskonkl.)
–

Det påhviler den overførende medlemsstats myndigheder og i givet fald dens domstole at fjerne enhver alvorlig tvivl vedrørende overførslens indvirkning på den pågældendes sundhedstilstand ved at træffe de forholdsregler, der er nødvendige for, at overførslen af den pågældende sker under forhold, som gør det muligt på egnet og tilstrækkelig vis at beskytte denne persons sundhedstilstand. For det tilfælde, at iværksættelsen af de nævnte forholdsregler, henset til den særlige alvor af den pågældende asylansøgers lidelse, ikke er tilstrækkelig til at sikre, at overførslen af denne ikke vil indebære nogen reel risiko for en betydelig og uoprettelig forværring af dennes sundhedstilstand, påhviler det den pågældende medlemsstats myndigheder at udsætte gennemførelsen af overførslen af denne person, og denne udsættelse skal vare, så længe personens tilstand ikke gør det muligt at blive overført.
Sag C-97/16

José María Pérez Retamero

mod

TNT Express Worldwide Spain S.L. m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona)

»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 2002/15/EF – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – tilrettelæggelse af arbejdstiden – vejtransport – mobil arbejdstager – selvstændig chauffør – begreb – afvisning«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 2. marts 2017

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af EU-retlige bestemmelser, som åbenbart ikke finder anvendelse i hovedsagen – direktiv 2002/15 uanvendelig i en tvist, der vedrører et søgsmål til prøvelse af en afskedigelse – afvisning

(Art. 267 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15, art. 1 og 3)

Anmodningen om præjudiciel afgørelse, indgivet af Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (arbejdsretten i Barcelona, Spanien), afvises.

Det følger således af fast retspraksis, at afvisning af en anmodning fra en national ret bl.a. kan begrundes, såfremt det er åbenlyst, at EU-retten ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, hverken direkte eller indirekte (dom af 7.7.2011, Agafiței m.fl., C-310/10, EU:C:2011:467, præmis 28).

Det bemærkes i denne henseende, for det første, at det følger af artikel 1 i direktiv 2002/15, at dette har til formål at fastsætte minimumsforskrifter for tilrettelæggelse af arbejdstid for at forbedre beskyttelsen af sikkerheden og sundheden for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter, samt forbedre færdselssikkerheden og tilnærme konkurrencevilkårene yderligere til hinanden. For det andet er definitionerne i direktiv 2002/15 i overensstemmelse med dette direktivs artikel 3 fastsat med henblik på, hvorledes de skal forstås »i dette direktiv«. Fortolkningen af begreberne »mobil arbejdstager« og »selvstændig chauffør«, som er defineret i dette direktivs artikel 3, litra d) og e), går således ikke videre end nævnte direktivs anvendelsesområde.

Det må konstateres, at tvisten i hovedsagen, der vedrører et søgsmål til prøvelse af en afskedigelse, ikke angår et spørgsmål om tilrettelæggelse af arbejdstiden, men spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede person skal anses for at være en »mobil arbejdstager« og dermed lønmodtager med henblik på anvendelsen af national arbejdsret, og nærmere bestemt lovgivningen om afskedigelser.

Det må følgelig konkluderes, at en tvist som den i hovedsagen omhandlede ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2002/15, og at begreberne i direktivets artikel 3, litra d) og e), følgelig ikke finder anvendelse på denne tvist.

(jf. præmis 23, 25-28 og 30 samt domskonkl.)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 63 TEUF og artikel 40 i aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet den har vedtaget og opretholdt en lovgivning, som fastsætter en gunstig arveafgiftssats for donationer til foreninger, der drives uden gevinst for øje, etableret i andre medlemsstater i Den Europæiske Union eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde med forbehold for gensidighed.
De kompetente nationale myndigheder giver kun tilladelse til en aktivitet, der skal evalueres som omhandlet i artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, på betingelse af, at de har opnået vished for, at aktiviteten ikke har skadelige virkninger for den beskyttede lokalitets integritet. Sådan forholder det sig, når det ud fra et videnskabeligt synspunkt uden rimelig tvivl kan fastslås, at der ikke er sådanne virkninger. Med hensyn til anvendelsen af forsigtighedsprincippet i forbindelse med gennemførelsen af den nævnte bestemmelse kræves det, at den kompetente nationale myndighed bl.a. tager hensyn til de beskyttelsesforanstaltninger, der indgår i det nævnte projekt, med henblik på at undgå eller reducere eventuelle direkte skadelige virkninger for lokaliteten, for at sikre, at det ikke skader den nævnte lokalitets integritet.

Det er på det tidspunkt, hvor der træffes afgørelse om tilladelse til gennemførelse af projektet, at der ud fra et videnskabeligt synspunkt ikke må foreligge nogen rimelig tvivl i forhold til skadevirkninger for det omhandlede områdes integritet. Hvad angår en afgørelse om tilladelse til et anlægsbyggeprojekt på grundlag af en vurdering af virkningerne, hvori det konkluderes, at der ikke er skadevirkninger for Natura 2000-områdernes integritet, tilsidesætter en medlemsstat derfor sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43, for så vidt som denne vurdering ikke indeholder endelige konstateringer af effektiviteten af en beskyttelsesforanstaltning i projektet, men blot præciserer, at denne effektivitet først vil blive bekræftet efter flere års overvågning.

(jf. præmis 33, 34, 37, 42 og 45)
Sag C-368/16

Assens Havn

mod

Navigators Management (UK) Limited

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Højesteret)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i civile sager – forordning (EF) nr. 44/2001 – kompetence i forsikringssager – national lovgivning, som fastslår, at en skadelidt under visse betingelser kan anlægge sag direkte mod skadevolders forsikringsselskab – værnetingsklausul indgået mellem forsikringsgiveren og skadevolderen«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 13. juli 2017

Retligt samarbejde i civile sager – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 44/2001 – kompetence i forsikringssager – værnetingsklausul indgået mellem forsikringsgiveren og skadevolderen – mulighed for at påberåbe sig denne klausul over for en skadelidt, der anlægger sag direkte mod forsikringsselskabet – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 44/2001, art. 13 og 14)

Artikel 13, nr. 5), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med forordningens artikel 14, nr. 2), litra a), skal fortolkes således, at en skadelidt, der anlægger sag direkte mod skadevolders forsikringsselskab, ikke er bundet af en værnetingsklausul indgået mellem den pågældende forsikringsgiver og den pågældende skadevolder.

En udvidelse af værnetingsklausulers bindende virkning til at omfatte skadelidte på grundlag af bestemmelserne i artikel 13 i forordning nr. 44/2001, sammenholdt med forordningens artikel 14, ville således kunne bringe det formål, som forfølges med afdeling 3 i kapitel II, nemlig at beskytte den økonomisk svageste og juridisk mindst erfarne part, i fare (jf. i denne retning dom af 17.9.2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse,C-347/08, EU:C:2009:561, præmis 40).

(jf. præmis 40 og 41 samt domskonkl.)
3.

Miljø–affald–deponering af affald–direktiv 1999/31–forpligtelse til at sikre stabiliteten af affald–rækkevidde–overskridelse af den i national ret fastsatte maksimale højde–tilsidesættelse–tilsidesættelse af forpligtelsen til at sikre, at et deponeringsanlæg opfylder de i direktivet opstillede krav og følger proceduren for modtagelse af affald på deponeringsanlægget (Rådets direktiv 1999/31, art. 8, litra a), art. 11, stk. 1, og bilag I, punkt 6) (jf. præmis 42-44)
2.

Miljø–affald–direktiv 2008/98–forpligtelse til at sikre håndtering af affald uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at miljøet skades–rækkevidde–vedvarende situation, der igennem en længere periode ikke opfylder kravene–undladelse (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98, art. 12 og 13) (jf. præmis 60-62 og 71-76)
Artikel 32, stk. 1, litra e), nr. i), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelsen af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at begrebet »transportomkostninger« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter det tillæg, som speditøren har faktureret importøren, og som svarer til denne speditørs fortjeneste og omkostninger i forbindelse med dennes organisering af transporten af de indførte varer til Den Europæiske Unions toldområde.

Som den nederlandske regering og Europa-Kommissionen har anført, fremgår det for det første af præmis 30 i dom af 6. juni 1990, Unifert (C-11/89, EU:C:1990:237), herunder navnlig af Domstolens anvendelse af ordlyden »samtlige« og »hoved- eller biomkostninger«, at begrebet »transportomkostninger« skal fortolkes bredt. For det andet er det kriterium, der afgør, om omkostninger kan anses for »transportomkostninger« som omhandlet i toldkodeksens artikel 32, stk. 1, litra e), nr. i), at det er omkostninger i forbindelse med transporten af varer til Unionens toldområde, uanset spørgsmålet om, hvorvidt disse omkostninger er uadskilleligt forbundet eller nødvendige for den faktiske transport af disse varer.

»Transportomkostninger« i den nævnte bestemmelses forstand er dermed ikke nødvendigvis begrænset til de beløb, som er blevet faktureret af de transportører, der selv foretager transporten af de indførte varer. De vederlag, som andre tjenesteydere, såsom en speditør, har faktureret, kan udgøre sådanne omkostninger, hvis det er omkostninger i forbindelse med transporten af varerne til Unionens toldområde.

(jf. præmis 25, 26 og 31 samt domskonkl.)
De kompetente myndigheder i en medlemsstats nægtelse af at levere en RPVA-boks til en advokat, der er behørigt registreret som medlem af advokatsamfundet i en anden medlemsstat, alene med den begrundelse, at denne advokat ikke er medlem af advokatsamfundet i den førstnævnte medlemsstat, hvor han ønsker frit at kunne levere tjenesteydelser, i de tilfælde, hvor forpligtelsen til at samarbejde med en anden advokat ikke er påkrævet i henhold til lov, udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 4 i Rådets direktiv 77/249/EØF af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters frie udveksling af tjenesteydelser, sammenholdt med artikel 56 TEUF og artikel 57, tredje afsnit, TEUF. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om en sådan nægtelse – henset til den sammenhæng, hvori den er givet – reelt opfylder formålet om beskyttelse af forbrugerne og om en ordnet retspleje, der kan begrunde nægtelsen, og om de restriktioner, bestemmelserne pålægger, ikke er uforholdsmæssige i forhold hertil.

(jf. præmis 42 og domskonkl.)
1)

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 3, og artikel 6, 7 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/65/EF af 26. oktober 2005 om bedre havnesikring ved at undlade at sikre, at der for de tyske havne i Düsseldorf, Köln-Niehl I, Godorf, Duisburg-Rheinhausen, Neuss, Duisburg Außen-/Parallelhafen, Krefeld-Linn, Stromhafen Krefeld, Duisburg Ruhrort-Meiderich, Gelsenkirchen og Mülheim, i Nordrhein-Westfalen (Tyskland) fastlægges en havneafgrænsning, foretages godkendelse af vurderinger og havnesikringsplaner og udpeges en havnesikringsofficer.
Når artikel 263, stk. 6, TEUF og artikel 297, stk. 2, tredje afsnit, TEUF sammenholdes, kan det med hensyn til annullationssøgsmål udledes, at den dato, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af søgsmålsfristens begyndelsestidspunkt, er datoen for offentliggørelsen, når offentliggørelsen – som retsaktens ikrafttræden afhænger af – er fastsat i denne traktat, mens det er datoen for meddelelsen i de øvrige tilfælde, der er nævnt i artikel 297, stk. 2, tredje afsnit, TEUF, herunder i forbindelse med afgørelser, der angiver, hvem de er rettet til. Heraf kan det udledes, at meddelelsen af en retsakt ikke er subsidiær i forhold til retsaktens offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende i forbindelse med fastsættelsen af begyndelsestidspunktet for den søgsmålsfrist, der gælder for den pågældende adressat.

(jf. præmis 36 og 38)
Artikel 9, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med denne forordnings artikel 11, stk. 2, skal fortolkes således, at en arbejdsgiver med hjemsted i én medlemsstat, der har opretholdt aflønningen af sin medarbejder under dennes fravær efter en trafikulykke, og som er indtrådt i denne medarbejders rettigheder mod det forsikringsselskab, hvor der er tegnet ansvarsforsikring for det i denne ulykke involverede køretøj – hvilket selskab har hjemsted i en anden medlemsstat – som »skadelidt« i denne sidstnævnte bestemmelses forstand kan sagsøge dette forsikringsselskab ved retterne i den første medlemsstat, når et direkte sagsanlæg er muligt.

(jf. præmis 39 og domskonkl.)