Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge den ulovlige støtte – indsigelser

(Art. 88, stk. 2, EF; art 4, stk. 3, TEU)

2. Statsstøtte – kommissionsbeslutning, som erklærer en støtte for uforenelig med fællesmarkedet og anordner tilbagebetaling – medlemsstaternes forpligtelser

(Art. 88, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, 13. betragtning og art. 14, stk. 3)

3. Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – anvendelse af national ret – betingelser og grænser

(Art. 88, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3)

Sammendrag

1. Den eneste indsigelse, som kan gøres gældende af en medlemsstat i et af Kommissionen anlagt traktatbrudssøgsmål i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, er indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen om tilbagesøgning korrekt.

I tilfælde af vanskeligheder ved gennemførelsen skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den regel, der pålægger medlemsstaterne og EU’s institutioner en gensidig pligt til loyalt samarbejde, jf. navnlig artikel 4, stk. 3, TEU, samarbejde efter bedste evne med henblik på at overvinde vanskelighederne, idet EUF-traktatens bestemmelser, og særligt bestemmelserne om statsstøtte, fuldt ud skal overholdes.

(jf. præmis 43 og 44)

2. En ordlydsfortolkning af en kommissionsbeslutning, som erklærer en støtte for uforenelig med fællesmarkedet, og som den pågældende medlemsstat påberåber sig som begrundelse for dens manglende gennemførelse, og hvorefter denne beslutning pålægger »tilbagesøgning« i stedet for »inddrivelse«, hvilket ifølge denne medlemsstat blot er udtryk for en forpligtelse til at tage forskellige skridt til at tilbagesøge den ulovlige støtte uden dog at være forpligtet til effektivt at tilbagesøge den, kan ikke tiltrædes.

I EU-retlig sammenhæng, og især under hensyntagen til 13. betragtning til og artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 om anvendelsen af artikel 88 EF, er formålet med en sådan beslutning fra Kommissionen en genskabelse af normale konkurrencevilkår, således at denne beslutning pålægger den medlemsstat, som beslutningen er rettet til, en forpligtelse til omgående og effektivt at opnå tilbagebetaling af den ulovlige statsstøtte.

(jf. præmis 5 og 46-48)

3. En medlemsstat, som i henhold til en beslutning fra Kommissionen, som fastslår, at der foreligger en statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, er forpligtet til at tilbagesøge ulovlig støtte og kan frit vælge de midler, hvormed den vil opfylde denne forpligtelse, forudsat at de valgte foranstaltninger ikke er til skade for EU-rettens rækkevidde og effektivitet. EU-retten pålægger altså en forpligtelse til at træffe alle fornødne foranstaltninger til sikring af gennemførelsen af Kommissionens beslutninger om påbud om at tilbagesøge ulovlig støtte, samtidig med at særegenhederne i de forskellige procedurer, som medlemsstaterne har vedtaget i denne henseende, tilgodeses.

Hvad navnlig angår det spørgsmål, om den endelige karakter af en national retsafgørelse, som i forbindelse med en insolvensbehandling godkender en ordning med kreditorerne, der medfører en delvis eftergivelse af en offentlig gæld – en eftergivelse, som efterfølgende af Kommissionen anses for statsstøtte – kan hindre tilbagesøgningen af denne støtte, er en national ret ikke efter EU-retten forpligtet til i alle tilfælde at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en retsafgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en tilsidesættelse af EU-retten ved den omhandlede afgørelse. Hvis myndighederne i den berørte medlemsstat derimod i henhold til national ret råder over midler, hvis omhyggelige anvendelse kunne have gjort det muligt for denne medlemsstat at tilbagesøge den pågældende støtte, og denne stat ikke har fremlagt tilstrækkelige oplysninger, som gør det muligt at antage, at den inden for den fastsatte frist tog ethvert skridt, der var den muligt, med henblik på at opnå tilbagebetaling af den pågældende støtte, skal denne stat anses for at have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 249, stk. 4, EF og Kommissionens beslutning.

(jf. præmis 51, 52, 55, 60, 61, 64 og 65)