Lad os først betragte påstanden om forrentning af de af de franske myndigheder uretmæssigt opkrævede beløb.

I henhold til Deres domsafsigelse skal stridigheder mellem private og den nationale myndighed vedrørende et beløb, som myndigheden uretmæssigt har opkrævet i henhold til sin pligt til at anvende fællesskabsregler, først afgøres på nationalt plan af den kompetente nationale domstol. I henhold til Domstolens dom af 27. januar 1976 i sagen 46/75 (IBC mod Kommissionen), der bekræfter den i samme retning pegende afgørelse af 25. oktober 1972 i sagen 96/71 (Haegeman mod Kommissionen, Recueil 1972, s. 1005), skal erstatningskravet, hvis den uretmæssige opkrævning er sket på grund af en bestemt fællesskabsretlig forskrift, også da udelukkende rettes mod den myndighed, der har foretaget opkrævningen. Ifølge denne domsafsigelse er det udelukket, at kravet om tilbagebetaling af sådanne beløb, som en national myndighed uretmæssigt har opkrævet under anvendelse af en fællesskabsretlig bestemmelse — også selv om denne er retsstridig — kan rettes mod EØF's myndigheder. Denne grundsætning gælder især fuldt ud, når de nationale myndigheder, som det her er sket, har opkrævet beløbene på grund af en fejlagtig anvendelse af en retmæssig fællesskabsnorm.

Den klare skelnen, som Domstolen har foretaget (dom af 26. november 1975 i sag 99/74, Grand Moulins des Antilles) mellem søgsmål om et beløb, som en medlemsstat skylder i henhold til fællesskabsretten, og søgsmål om skadeserstatning i henhold til EØF-traktatens artikel 215, lader sig også anvende på søgsmål vedrørende tilbagebetaling af de beløb, som uretmæssigt er opkrævet af staterne under anvendelse af fællesskabsretlige bestemmelser. At Kommissionen har bidraget til de nationale myndigheders fejltagelse spiller følgelig ingen rolle for spørgsmålet, mod hvilken myndighed kravet om tilbagebetaling af de uretmæssigt opkrævede beløb skal rejses, selvom denne omstændighed kan være af betydning med henblik på Fællesskabets ansvar for senere mulige tab.

Betalingen af renter af et uden hjemmel opkrævet beløb er snævert forbundet med kravet om tilbagebetalingen af selve beløbet. Fastsættelsen af det beløb, der skyldes som tillægs- eller forhalingsrente, afhænger naturnødvendigt umiddelbart af størrelsen af det uretmæssigt opkrævede beløb og tidsrummet mellem betalingen heraf — eller i det mindste indledningen af den opkrævende myndigheds restance — og tilbagebetalingen. Kravet på en sådan forretning består uafhængigt af, om en skade påvises.

Disse overvejelser leder til den slutning, at kravet på renter er underkastet samme kriterier, som Deres dom opstiller for tilbagebetalingen af det beløb, der kræves renter af. Kravet på renter skal herefter gøres gældende efter samme fremgangsmåde, som gælder for kravet om tilbagebetaling af hovedstolen.

Hvis det tilkommer den kompetente nationale domstol at træffe afgørelse vedrørende de franske toldmyndigheders korrekte anvendelse af Fællesskabets retsregler og som følge heraf vedrørende et eventuelt krav om tilbagebetaling af et af sagsøgeren i urigtig formening om skyld betalt beløb, må dette følgelig også gælde vedrørende den tilhørende forpligtelse til betaling af renter af det urigtigt opkrævede beløb. Hvis sagsøger havde begrænset sig til at gøre sit tilbagebetalingskrav gældende inden for rammerne af nærværende sag, havde Domstolen været nødt til i overensstemmelse med ovennævnte domsafsigelse at afvise tilbagebetalingskravet, for så vidt det var forklædt som et erstatningssøgsmål mod Kommissionen. Dette gælder på samme måde for det tilhørende krav om betaling af renter.

Det sagsøgende selskab tabte ganske vist sagen mod de franske toldmyndigheder ved den nationale domstol i første instans for så vidt angår kravet om renter. Alligevel gav det frivilligt afkald på at appellere denne dom, skønt det erklærede, at det i mange henseender anså afgørelsen for angribelig. Hvad angår den omstændighed, som det sagsøgende selskab angiver som udslaggivende for dets afkald på appel, nemlig at de franske toldmyndigheder ufortøvet indbetalte de uretmæssigt opkrævede beløb til EUGFL, tror jeg ikke, at denne — der ikke udgjorde nogen hindring for tilbagebetalingen af hovedbeløbet — nødvendigvis stod i vejen for, at den opkrævende myndighed betalte renter. Hvorvidt renterne, som det utvivlsomt er tilfældet med hovedbeløbet, i sidste ende må bæres af EUGFL, er et spørgsmål om forbindelserne mellem staten og EØF men spiller ingen rolle for de forbindelser, som den uretmæssige opkrævning har skabt mellem vedkommende foretagende og dens øvrighed, og ligger derfor uden for nærværende sags rammer.

Hvis der under omstændigheder som de foreliggende kan komme et subsidiært ansvar for EØF i betragtning — som det blev bekræftet i de forenede sager 5, 7 og 13-24/66 (Firma E. Kampffmeyer og andre) — kan et sådant ansvar i hvert fald kun eksistere, hvis sagsøger først har udtømt alle nationale retsmidler for at hævde sit krav, der som sagt først må gøres gældende mod den myndighed, der har foretaget opkrævningen, og som også kommer i betragtning med hensyn til spørgsmålet om renter.

Påstanden om domfældelse af Kommissionen til betaling af renter er derfor blevet rejst for tidligt. At det sagsøgende selskab senere frivilligt har givet afkald på at anvende alle de retsmidler, der står til dets rådighed i henhold til national ret for at forlange nævnte betaling foretaget af den myndighed, som det i første række i henhold til Deres dom må holde sig til, fratager det enhver mulighed for nu at søge sig skadesløsholdt ved EØF.

Påstanden om renter bør således afvises.