Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 26. juni 1997. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik. - Traktatbrudssøgsmål - Afgifter af automobiler - Forskelsbehandling. - Sag C-375/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-05981



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at de graeske bestemmelser om beskatning af brugte privatbiler, der indfoeres fra andre medlemsstater, er i strid med EF-traktatens artikel 95 (1).

2 For bedre at forstaa raekkevidden af de anbringender og argumenter, Den Hellenske Republik har fremfoert, skal jeg foerst kort redegoere for de omtvistede nationale bestemmelser.

I henhold til graesk lovgivning opkraeves der for biler til privat brug to forskellige afgifter, nemlig den saerlige forbrugsafgift og det saerlige supplerende engangsgebyr. Den saerlige forbrugsafgift blev indfoert ved lov nr. 363/1976 (2), som senere aendret ved lov nr. 1676/1986 (3). Afgiften opkraeves foerste gang, bilen saelges, eller naar den importeres som ny. Afgiftssatsen varierer alt efter motorens cylindervolumen. Den afgiftspligtige vaerdi udgoeres af nettosalgsprisen. Saafremt en bil, der allerede er registreret i Graekenland, saelges brugt, opkraeves der ikke afgift. Det goer der derimod ved indfoersel af en brugt bil. I saa fald beregnes den afgiftspligtige vaerdi paa grundlag af den oprindelige nyvognspris, nedsat med 5% pr. aar, hvor den paagaeldende bil har vaeret i brug (4). Nedsaettelsen kan ikke overstige 20% (5).

I henhold til lov nr. 1858/1989 (6), som har titlen »Bestemmelser om den saerlige forbrugsafgift for privatbiler mv.«, blev den paagaeldende afgift nedsat for biler, der er fremstillet efter »moderne teknologi«, eller som er »miljoevenlige«, og som opfylder naermere angivne betingelser, der fastsaettes ved bekendtgoerelse. De nedsatte satser gaelder imidlertid ikke for importerede brugte biler, selv om de opfylder de naevnte betingelser.

Det saerlige supplerende engangsgebyr er blevet aendret under den administrative procedure. Oprindelig, dvs. i henhold til artikel 3 i lov nr. 363/1976, blev afgiften opkraevet foerste gang, bilen blev registreret, og afgiften varierede alene paa grundlag af bilens cylindervolumen. Importerede brugte biler var paalagt afgiften paa samme maade som nye biler, dvs. at afgiften ikke blev nedsat som foelge af, at bilen var brugt. Efter at Kommissionen havde fremsat den begrundede udtalelse, blev afgiften aendret ved lov nr. 2187/1994 (7), idet afgiftssatsen herefter varierer alt efter bilens cylindervolumen, mens den afgiftspligtige vaerdi for importerede brugte biler beregnes paa grundlag af de samme kriterier som dem, der gaelder for den saerlige forbrugsafgift, dvs. at udgangspunktet er nyvognsprisen, nedsat med 5% pr. aar, idet den samlede nedsaettelse dog ikke kan overstige 20%.

3 Ifoelge Kommissionen er den graeske lovgivning i strid med traktatens artikel 95, som bestemmer:

»Ingen medlemsstat maa direkte eller indirekte paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er hoejere end de afgifter, der direkte eller indirekte paalaegges lignende indenlandske varer.

Endvidere maa ingen medlemsstat paalaegge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.«

Efter at have indledt den administrative procedure i henhold til traktatens artikel 169 har Kommissionen anlagt sag ved Domstolen med paastand om, at det fastslaas, at Den Hellenske Republik ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til traktaten.

4 Jeg vil foerst opholde mig ved den saerlige forbrugsafgift. Kommissionen har anfoert, at den er udtryk for forskelsbehandling og derfor i strid med artikel 95, idet afgiftsbyrden paa importerede brugte biler er hoejere end afgiftsbyrden paa tilsvarende graeske biler, dvs. biler, der allerede er registreret i Graekenland - uanset om de er fremstillet i Graekenland eller importeret som nye - og som senere saelges paa det graeske marked. Kommissionen har navnlig anfaegtet de naermere regler om beregning af den afgiftspligtige vaerdi, som fastsaettes fiktivt paa grundlag af nyvognsprisen, nedsat med 5% pr. aar, hvor bilen har vaeret i brug. Kommissionen har i den forbindelse fremfoert flere argumenter, nemlig for de foerste, at det aarlige vaerditab for en bil i Graekenland er langt hoejere end 5%, for det andet, at vaerditabet for en bil ikke er lineaert, men er stoerre i de foerste aar, og at der efter den graeske afgiftsordning vilkaarligt er fastsat en oevre graense paa 20% for vaerditabet, og at der ikke kan foretages nogen nedsaettelse efter det fjerde aar. Kommissionen har saaledes anfaegtet reglerne om, at afgiften paa importerede brugte biler bruges i forhold til den afgiftspligtige vaerdi, som ifoelge Kommissionen er hoejere end bilens faktiske vaerdi. Bilen paalaegges derfor afgift med et hoejere beloeb end den residuelle del af afgiften, der fortsat er indeholdt i prisen paa en tilsvarende bil, der er taget i brug i Graekenland.

Heroverfor har den graeske regering anfoert, at den graeske beskatningsordning ikke bevirker, at graeske produkter stilles bedre end produkter, der indfoeres fra andre medlemsstater (8). Efter regeringens opfattelse svarer den afgiftspligtige vaerdi, der beregnes for importerede brugte biler, til deres faktiske vaerditab, og det af to grunde: For det foerste er bilers gennemsnitlige levetid laengere i Graekenland end andre steder, og for det andet er den pris, der laegges til grund ved beregningen af afgiften, prisen i det aar, hvor bilen blev fremstillet, og ikke i det aar, hvor den blev importeret. Endvidere er ordningen efter regeringens opfattelse berettiget, idet den er et incitament til, at aeldre, forurenende og farlige biler ikke tages i brug.

5 Som Kommissionen med rette har bemaerket, foelger tvistens afgoerelse af dommen i sagen Kommissionen mod Danmark (9) og dommen i Nunes Tadeu-sagen (10), hvori Domstolen netop skulle tage stilling til, om en national ordning om beskatning af importerede brugte biler var forenelig med artikel 95. I de naevnte domme opstillede Domstolen det udtrykkelige princip, at der ved vurderingen af den afgiftsmaessige neutralitet, der kraeves efter bestemmelsen, »ikke alene [skal] tages hensyn til stoerrelsen af den interne afgift, der direkte eller indirekte rammer de indenlandske og indfoerte varer, men ogsaa til den paagaeldende afgifts beregningsgrundlag og opkraevningsvilkaar« (11). For saa vidt naermere angaar brugte biler har Domstolen fastslaaet, at afgiftsbyrden skal beregnes under hensyn til koeretoejets »faktiske vaerdiforringelse« (12). Som generaladvokat Jacobs bemaerkede i sit forslag til afgoerelse i Nunes Tadeu-sagen, skal afgiften paa en brugt bil »fastsaettes paa grundlag af dens faktiske vaerdi, eftersom afgiften paa det tilsvarende indenlandske produkt uundgaaeligt afhaenger af sidstnaevntes faktiske vaerdi« (13).

En naermere vurdering af den graeske lovgivning paa grundlag af de naevnte kriterier viser efter min opfattelse, at der ikke er tvivl om, at den omtvistede afgift er udtryk for forskelsbehandling. Ved fastsaettelsen af den afgiftspligtige vaerdi tages der saaledes ikke hensyn til den faktiske vaerdi, og den afgiftspligtige vaerdi er fiktiv, idet nyvognsprisen nedsaettes med 5% pr. aar, hvor bilen har vaeret i brug.

Det er indlysende, at en saadan beregningsmaade foerer til, at importerede brugte biler vurderes for hoejt. For det foerste er den omstaendighed, at vaerditabet er begraenset til 5% pr. aar, i strid med erfaringen, som tvaertimod viser, at brugte biler falder meget hurtigere i vaerdi, end det forudsaettes efter graesk lovgivning, og for det andet er det helt urimeligt, at vaerditabet ikke kan overstige i alt 20%, naar det herved - hvilket er ganske usandsynligt - er lagt til grund, at biler i Graekenland ikke falder i vaerdi efter det fjerde aar. Mens afgiften paa en graesk brugt bil bliver mindre i takt med bilens vaerditab, paalaegges importerede brugte biler afgift paa grundlag af en fiktiv afgiftspligtig vaerdi, der er langt hoejere end bilens faktiske vaerdi (14). Det har til foelge - hvilket ifoelge Domstolen udtrykkeligt er i strid med traktatens artikel 95 - at det opkraevede beloeb overstiger »residualvaerdien af automobilafgiften paa tilsvarende brugte motorkoeretoejer, der allerede er registreret i indlandet« (15). Paa baggrund af disse afgoerelser, der efter min opfattelse er noeglen til loesningen af den foreliggende sag, kan det utvivlsomt fastslaas, at den omtvistede afgift er i strid med traktatens artikel 95.

6 De argumenter, den graeske regering har fremfoert som begrundelse for den graeske ordning, aendrer for mig at se ikke noget herved. Formaalet med de omtvistede bestemmelser er ifoelge regeringen at begraense ibrugtagningen af aeldre, farlige og meget forurenende biler. Det er imidlertid naermest overfloedigt at naevne, at et saadant formaal ikke kan begrunde, at det i traktatens artikel 95 fastsatte princip om afgiftsmaessig neutralitet tilsidesaettes. Selv om det antages, at en baerende tanke bag den omtvistede lovgivning har vaeret miljoebeskyttelseshensyn, staar det dog fast, at afgiften langt fra anvendes uden forskel paa indenlandsk fremstillede og importerede produkter, idet den rammer indfoerte produkter haardere og derfor er udtryk for forskelsbehandling som omhandlet i artikel 95.

7 Ogsaa de bestemmelser i lov nr. 1858/1989, hvorefter der anvendes nedsatte satser for den saerlige forbrugsafgift paa miljoevenlige biler, mens denne fiskale fordel ikke ydes importerede brugte biler, der er miljoevenlige, er i strid med traktatens artikel 95. I dette tilfaelde er forskelsbehandlingen aabenbar og bestaar i, at de nedsatte satser ikke kan finde anvendelse paa importerede biler. Den graeske regering har i oevrigt ikke bestridt det paatalte traktatbrud, men har blot bemaerket, at forskelsbehandlingen skyldes, at det ville vaere forbundet med praktiske problemer at indfoere en kontrolordning med henblik paa at sikre, at de importerede brugte biler er i overensstemmelse med de tekniske krav, der skal opfyldes, for at de kan blive omfattet af de nedsatte satser. Det fremgaar af Domstolens praksis (16), at saadanne vanskeligheder selvfoelgelig ikke bevirker, at der ikke fortsat er tale om traktatbrud.

8 Jeg vil herefter tage stilling til bestemmelserne om indfoerelse af det saerlige supplerende engangsgebyr. Som allerede naevnt er bestemmelserne blevet aendret efter fremsaettelsen af den begrundede udtalelse. I staevningen har Kommissionen baade anfaegtet den tidligere og den nye affattelse af bestemmelserne. For saa vidt angaar den tidligere affattelse har Kommissionen i staevningen henvist til de argumenter, den fremfoerte i den begrundede udtalelse. Efter at have fastslaaet, at afgiften udgjorde et fast beloeb, der varierede alt efter bilens cylindervolumen og steg i forhold til bilens vaerdi, var der ifoelge Kommissionen tale om forskelsbehandling, fordi der for importerede brugte biler skulle svares afgift som for nye biler, dvs. uden hensyn til vaerditabet. Derimod faldt den afgift, der indgik i prisen paa indenlandske brugte biler, proportionalt med deres vaerdi. Det var derfor mindre fordelagtigt at koebe importerede brugte biler end brugte biler, der allerede befandt sig paa det graeske marked. For saa vidt dernaest angaar de aendringer, der blev foretaget ved lov nr. 2187/1994, har Kommissionen anfoert, at den omtvistede afgift herefter beregnes paa grundlag af regler svarende til dem, der gaelder for den saerlige forbrugsafgift. Ifoelge Kommissionen gaelder dens kritik med hensyn til den saerlige forbrugsafgift derfor ogsaa for det saerlige supplerende engangsgebyr.

9 Inden jeg tager stilling til sagens realitet, vil jeg opholde mig ved formaliteten for de anbringender, Kommissionen har fremfoert. For saa vidt angaar den lovgivning, der var i kraft inden den aendring, der blev foretaget ved lov nr. 2187/1994, har Kommissionen fremfoert sine klagepunkter ved at henvise til den begrundede udtalelse. I andre sager har Domstolen fastslaaet, at dette er i strid med artikel 19 i EOEF-statutten for Domstolen, sammenholdt med procesreglementets artikel 38, stk. 1, litra c) og d), hvorefter staevningen bl.a. skal indeholde soegsmaalets genstand, sagsoegerens paastande og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. Navnlig fastslog Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland (17) udtrykkeligt, at »en staevning ikke [opfylder] denne betingelse, hvis ikke Kommissionens klagepunkter er praecist angivet i staevningen, men blot ved en henvisning til 'alle de i aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse anfoerte grunde'«.

Man kan paa den anden side ikke haevde, at henvisningen til den begrundede udtalelse i den foreliggende sag blot omfatter visse marginale aspekter omkring det spoergsmaal, der skal tages stilling til, eller blot skal praecisere raekkevidden af sagsoegerens klagepunkter, i hvilket tilfaelde generaladvokat Tesauro i sit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Graekenland, hvori Domstolen afsagde dom den 13. december 1990 (18), netop antog, at der kunne henvises til retsakterne under den administrative procedure. I den foreliggende sag er henvisningen imidlertid generel og omfatter alle de faktiske og retlige argumenter, som skulle begrunde, at den omtvistede nationale lovgivning er uforenelig med traktaten. Under hensyntagen til ovennaevnte afgoerelser er det min opfattelse, at sagen maa afvises, i det omfang den vedroerer det saerlige supplerende engangsgebyr, saaledes som det var fastsat i den tidligere affattelse.

Jeg vil ikke laegge skjul paa, at i betragtning af, at der boer traeffes en afgoerelse vedroerende realiteten, er denne loesning ikke saerlig tilfredsstillende. Ikke mindst fordi der for saa vidt angaar realiteten ikke er tvivl om, at der er tale om traktatbrud (19). Endvidere ville det ikke have kraevet nogen saerlig redaktionel indsats fra Kommissionens side at sikre, at de i ovennaevnte bestemmelser fastsatte betingelser var overholdt. Bestemmelsen er imidlertid klar, og Domstolens fortolkning af bestemmelsen er ikke mindre klar. Efter min opfattelse kan der derfor ikke traeffes afgoerelse vedroerende realiteten, uden at de ovenfor naevnte afgoerelser tages op til fornyet overvejelse.

10 Der skal saaledes tages stilling til, om Kommissionens klagepunkter vedroerende de nye graeske bestemmelser kan paakendes i realiteten. Lov nr. 2187/1994 er faktisk vedtaget efter fremsaettelsen af den begrundede udtalelse, og anbringenderne vedroerende de naevnte bestemmelser er ikke blevet fremfoert under den administrative procedure. I henhold til Domstolens faste praksis skal de anbringender, Kommissionen fremfoerer i staevningen, vaere de samme som dem, den har fremfoert i den begrundede udtalelse. AEndringer af lovbestemmelser, der er foretaget efter fremsaettelsen af den begrundede udtalelse, kan foelgelig ikke tages i betragtning (20).

Paa baggrund af ovennaevnte praksis kan der vaere en vis tvivl med hensyn til formaliteten for denne del af sagen. Efter min opfattelse skal den paagaeldende praksis imidlertid ikke opfattes som absolut. Domstolen har saaledes fastslaaet, at saafremt en lov aendres mellem den administrative procedure og sagsanlaegget, er det tilstraekkeligt til at paakende de nye anbringender i realiteten, »at den ordning, der er indfoert gennem den lovgivning, der er paatalt under den administrative procedure, som helhed er blevet opretholdt i kraft af de nye lovbestemmelser, medlemsstaten har udstedt efter den begrundede udtalelse, og som anfaegtes under sagen« (21). For mig at se har Domstolen herved villet beskytte medlemsstatens interesse i, at der ikke over for den fremsaettes helt nye og forskellige klagepunkter, som den ikke har kunnet tage stilling til. Den interesse, der beskyttes, er saaledes hensynet til overholdelsen af kontradiktionsprincippet. Ud fra det synspunkt kan sagen efter min opfattelse fremmes til realitetsbehandling. Ganske vist er der ved lov nr. 2187/1994 indfoert nye kriterier, der skal laegges til grund ved fastlaeggelsen af afgiften. Reelt giver baade de tidligere og de nye bestemmelser anledning til de samme problemer i relation til artikel 95. Begge de naevnte regelsaet indeholder naermere regler om beregning af afgiften, hvorved der ikke tages hensyn til den importerede bils faktiske vaerdi, og navnlig ikke til det vaerditab, der skyldes, at den er brugt. Der er ogsaa grund til at naevne, at der ved de nye bestemmelser er indfoert kriterier svarende til dem, der allerede gaelder ved beregningen af den saerlige forbrugsafgift. Den sagsoegte stat har i vidt omfang haft mulighed for at give udtryk for sine synspunkter, saavel under den administrative procedure som under sagens behandling ved Domstolen. Det er ikke tilfaeldigt, at den graeske regering for saa vidt angaar den afgift, jeg her behandler, i svarskriftet har henvist til sine bemaerkninger vedroerende den saerlige forbrugsafgift. For mig at se er dette en bekraeftelse paa, at der ikke er sket en reel tilsidesaettelse af Den Hellenske Republiks ret til kontradiktion. For saa vidt angaar lov nr. 2187/1994 kan sagen derfor efter min opfattelse fremmes til realitetsbehandling.

11 Med hensyn til realiteten har Kommissionen gjort gaeldende, at de naermere regler om fastsaettelse af den omtvistede afgift, saaledes som de fremgaar af lov nr. 2187/1994, er i strid med traktatens artikel 95. Dette er jeg enig i. Reglerne er nemlig de samme som dem, der gaelder for den saerlige forbrugsafgift. De er derfor udtryk for forskelsbehandling og i strid med princippet om afgiftsmaessig neutralitet og det af de samme grunde som dem, jeg redegjorde for i forbindelse med den paagaeldende afgift.

Forslag til afgoerelse

12 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa,

1) at sagen afvises, for saa vidt som den omhandler klagepunktet vedroerende det saerlige supplerende engangsgebyr, saaledes som dette er fastsat i artikel 3 i lov nr. 363/1976, og

2) at der i oevrigt gives Kommissionen medhold, samt at Den Hellenske Republik doemmes til at betale sagens omkostninger.

(1) - De graeske bestemmelser om beskatning af nye biler har vaeret genstand for flere sager ved Domstolen. I dom af 5.4.1990 (sag C-132/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 1567) fastslog Domstolen, at en ordning med progressive afgifter, hvorefter afgiften er fastsat paa grundlag af bilens cylindervolumen, er lovlig. I dom af 12.5.1992 (sag C-327/90, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3033) fastslog Domstolen derimod, at en ordning, hvorefter reglerne om beregning af bilers afgiftspligtige vaerdi var forskellige, alt efter om de nye biler var indfoert eller fremstillet i Graekenland, ikke var lovlig. Endelig fastslog Domstolen i dom af 17.11.1992 (sag C-105/91, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 5871), at en ordning, hvorefter der for teknisk traditionelle personbiler, der indfoeres fra andre medlemsstater, anvendes hoejere satser end dem, der anvendes paa teknisk traditionelle personbiler, der fremstilles eller samles i Graekenland, er i strid med traktatens artikel 95.

(2) - Den Hellenske Republiks Lovtidende A 152.

(3) - Den Hellenske Republiks Lovtidende A 204.

(4) - I sit skriftlige indlaeg har Den Hellenske Republik praeciseret, at ved beregningen af prisen paa en indfoert, brugt bil er det ikke nyvognsprisen ved indfoerslen, der laegges til grund, men den - lavere - pris, der blev faktureret i det aar, hvor bilen blev fremstillet.

(5) - Denne maksimumssats kan dog i medfoer af de graeske bestemmelser forhoejes til 25%, saafremt bilen er beskadiget eller usaedvanlig nedslidt.

(6) - Den Hellenske Republiks Lovtidende A 148.

(7) - Den Hellenske Republiks Lovtidende A 16.

(8) - Jeg vil ganske kort omtale - blot for straks at afvise det - den graeske regerings argument om, at ordningen ikke er beskyttende, eftersom der ikke er nogen bilproduktion i Graekenland. I den forbindelse skal jeg blot bemaerke, at i relation til den foreliggende sag skal den afgiftsmaessige neutralitet, der kraeves i henhold til artikel 95, bestaa i forholdet mellem brugte biler, der allerede findes paa det graeske marked - uanset hvor de er produceret - og dem, der indfoeres fra andre medlemsstater. Dette princip blev klart fastslaaet i dom af 11.12.1990 (sag C-47/88, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 4509, praemis 17), og jeg vil derfor ikke beskaeftige mig yderligere med det problem.

(9) - Naevnt i den foregaaende note.

(10) - Dom af 9.3.1995, sag C-345/93, Sml. I, s. 479.

(11) - Dommen i Nunes Tadeu-sagen, a.st., praemis 12 (min fremhaevelse).

(12) - Dommen i Nunes Tadeu-sagen, a.st., praemis 15.

(13) - Generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse i Nunes Tadeu-sagen, a.st., Sml. I, paa s. 488 og 489.

(14) - I sit forslag til afgoerelse i Nunes Tadeu-sagen har generaladvokat Jacobs med rette understreget, at der ikke alene skal tages hensyn til bilens alder, men ogsaa til »alle de andre faktorer, som kan beroere vaerdien af en importeret bil, saasom kilometertal, stand og model (eftersom visse modeller falder hurtigere i vaerdi end andre)«. Alle disse omstaendigheder paavirker vaerdien af en indenlandsk brugt bil og saaledes den residuelle afgift, der fortsat indgaar i denne vaerdi. Det boer ogsaa naevnes, at Domstolen har fastslaaet, at det under alle omstaendigheder er udelukket, at der skal svares hoejere afgift af et importeret produkt end af det tilsvarende indenlandsk fremstillede produkt (jf. dom af 26.6.1991, sag C-152/89, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3141, praemis 20 og 21). Heraf foelger, at en lovgivning som den, der omtvistes i den foreliggende sag, og hvorefter den afgiftspligtige vaerdi fastsaettes paa grundlag af kriterier, der er fastlagt paa forhaand, og som er lidet paalidelige, noedvendigvis vil foere til en raekke situationer, hvor den afgiftsmaessige neutralitet ikke er sikret.

(15) - Dommen i Nunes Tadeu-sagen, a.st., praemis 20.

(16) - Jf. bl.a. dom af 19.2.1991, sag C-374/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 367, praemis 10.

(17) - Dom af 13.3.1992, sag C-43/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 1909, praemis 8. Se ogsaa dom af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, praemis 28, og af 31.3.1992, sag C-52/90, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 2187, praemis 17.

(18) - Dommen naevnt i den foregaaende note, Sml. I, s. 4767, i forslaget til afgoerelse.

(19) - Kommissionen har saaledes ikke bestridt, at der kan indfoeres en ordning med afgifter, der er forskellige alt efter bilens cylindervolumen. Kommissionens kritik gaar derimod paa, at der af importerede brugte biler skal svares afgift, som hvis de var nye. Paa den maade kan det ikke undgaas, at den afgift, der saaledes skal betales, er hoejere end den residuelle del af afgiften, der fortsat er indeholdt i en tilsvarende graesk bil.

(20) - Jf. bl.a. dom af 10.9.1996, sag C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989, praemis 42.

(21) - Dom af 17.11.1991, Kommissionen mod Graekenland, a.st., praemis 13.