ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-151/16

»Vakarų Baltijos laivų statykla« UAB

mod

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2003/96/EF – beskatning af energiprodukter og elektricitet – artikel 14, stk. 1, litra c) – fritagelse for energiprodukter, der anvendes som motorbrændstof med henblik på sejlads i farvande i Den Europæiske Union og til at producere elektricitet om bord på et fartøj – motorbrændstof, der anvendes af et skib til at sejle fra det sted, hvor det blev bygget, til en havn i en anden medlemsstat med henblik på dér at blive lastet med dets første kommercielle last«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 13. juli 2017

Fiskale bestemmelser–harmonisering af lovgivningerne–beskatning af energiprodukter og elektricitet–fritagelse for energiprodukter der leveres til anvendelse som motorbrændstof med henblik på sejlads i EU-farvande og elektricitet, der produceres om bord på et fartøj–anvendelsesområde–brændstof, der anvendes til at sejle et skib uden last fra en havn i en medlemsstat, til en havn i en anden medlemsstat med henblik på dér at blive lastet med varer, der efterfølgende skal transporteres til en tredje medlemsstat–omfattet [Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra c)] Fiskale bestemmelser–harmonisering af lovgivningerne–beskatning af energiprodukter og elektricitet–fritagelse for energiprodukter der leveres til anvendelse som motorbrændstof med henblik på sejlads i EU-farvande og elektricitet, der produceres om bord på et fartøj–national lovgivning, der udelukker en anvendelse af fritagelsen i tilfælde af manglende iagttagelse af de formelle krav til trods for overholdelse af de materielle betingelser–uanvendelighed [Rådets direktiv 2003/96, art. 14, stk. 1, litra c)]
Bestemmelserne i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23. september 2002, skal fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, som gør ansøgernes adgang til optagelsesprøven til denne medlemsstats politiskole betinget af et krav om, at de, uanset deres køn, har en højde på mindst 1,70 m, når denne lovgivning stiller langt flere kvinder end mænd ufordelagtigt og når den nævnte lovgivning ikke synes egnet til eller nødvendig for at nå det legitime formål, som den forfølger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

I denne henseende forholder det sig således, at selv om det er korrekt, at udøvelsen af politiopgaver vedrørende beskyttelse af personer og goder, anholdelse og varetægt af ophavsmænd til strafbare forhold samt præventiv patruljering kan kræve anvendelse af fysisk styrke og forudsætter en vis fysisk egnethed, forholder det sig ikke desto mindre således, at visse politiopgaver, såsom hjælp til borgerne og regulering af trafikken, åbenlyst ikke stiller høje fysiske krav (jf. i denne retning dom af 13.11.2014, Vital Pérez,C-416/13, EU:C:2014:2371, præmis 39 og 40).

Hvis det i øvrigt antages, at samtlige de opgaver, der udøves af det græske politi, kræver særlige fysiske egenskaber, fremgår det ikke, at sådanne egenskaber nødvendigvis er forbundet med besiddelsen af en minimumshøjde, og at personer, der er lavere, ifølge deres natur ikke har disse.

Under alle omstændigheder ville det formål, der forfølges med den i hovedsagen omhandlede lovgivning, kunne nås ved foranstaltninger, der er mindre ufordelagtige for kvinder, såsom en forhåndsudvælgelse af ansøgerne til optagelsesprøven til skolerne for officerer og øvrige ansatte i politiet på grundlag af specifikke prøver, som gør det muligt at efterprøve deres fysiske evner.

(jf. præmis 38, 39, 42, 44 og domskonkl.)
Sag C-641/16

Tünkers France

og

Tünkers Maschinenbau GmbH

mod

Expert France

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig))

»Præjudiciel forelæggelse – insolvensbehandling – forordning (EF) nr. 1346/2000 – kompetent ret – søgsmål med påstand om illoyal konkurrence anlagt inden for rammerne af en insolvensbehandling – søgsmål af et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat mod erhververen af en aktivitetsgren af selskabet, der er under insolvensbehandling – søgsmål uden forbindelse med insolvensbehandlingen eller søgsmål, som følger direkte af denne behandling og træffes i nær forbindelse hermed«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 9. november 2017

Retligt samarbejde i civile sager–retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område–forordning nr. 44/2001–anvendelsesområde–sager, der ikke er omfattet–konkurs, akkord og andre lignende ordninger–begreb–søgsmål, som følger direkte af denne behandling og træffes i nær forbindelse hermed–anvendeligheden af forordning (EF) nr. 1346/2000 [Rådets forordning nr. 1346/2000 og nr. 44/2001, art. 1, stk. 2, litra b)] Retligt samarbejde i civile sager–insolvensbehandling–forordning nr. 1346/2000–anvendelsesområde–et søgsmål om illoyal konkurrence, der er rettet mod erhververen af en aktivitetsgren, der er erhvervet i forbindelse med en insolvensbehandling–ikke omfattet (Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1)
Artikel 9, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om [EU]-varemærker skal fortolkes således, at den omstændighed, at et EU-varemærke og et nationalt varemærke i en del af Unionen eksisterer fredeligt side om side, ikke gør det muligt at konkludere, at der i en anden del af Den Europæiske Union, hvor der ikke foreligger en fredelig sameksistens mellem dette EU-varemærke og det tegn, som er identisk med det nationale varemærke, ikke foreligger nogen risiko for forveksling mellem det nævnte EU-varemærke og tegnet.

Såfremt EU-varemærkeindehaveren alene var beskyttet mod krænkelser, der sker på hele Unionens område, ville det nemlig ikke være muligt for ham at gøre indsigelse mod brugen af identiske eller lignende tegn, der skaber risiko for forveksling, på kun en del af dette område, til trods for at artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 har til formål at beskytte indehaveren i hele Unionen mod enhver brug, der gør indgreb i hans varemærkes funktion som oprindelsesangivelse.

Når brugen af et tegn i en del af Unionen skaber en risiko for forveksling med et EU-varemærke, mens den samme brug i en anden del af Unionen ikke skaber en sådan risiko, er der følgelig sket en krænkelse af den eneret, der er knyttet til dette varemærke. I dette tilfælde skal den EU-varemærkedomstol, der skal tage stilling til sagen, forbyde markedsføringen af de pågældende varer under det omhandlede tegn for hele Unionens område, undtagen den del heraf, inden for hvilken det er konstateret, at der ikke foreligger en risiko for forveksling (dom af 22.9.2016, combit Software,C-223/15, EU:C:2016:719, præmis 25 og 36).

Det fremgår i øvrigt af Domstolens retspraksis, at vurderingen af, om der foreligger en risiko for forveksling i en del af Unionen, skal baseres på en helhedsvurdering af alle de relevante faktorer i den pågældende sag, og at bedømmelsen skal indeholde en visuel, fonetisk og begrebsmæssig sammenligning af varemærket og det tegn, der bruges af tredjemand, hvilket – især af sproglige grunde – kan føre til forskellige konklusioner for en del af Unionen og for en anden (jf. i denne retning dom af 22.9.2016, combit Software,C-223/15, EU:C:2016:719, præmis 31 og 33 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 32, 33, 36 og 38 samt domskonkl. 1)
Artikel 168, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en afgiftspligtig person har ret til fradrag for den indgående merværdiafgift i forbindelse med en tjenesteydelse bestående i opførelse eller forbedring af en fast ejendom, som ejes af en tredjeperson, når sidstnævnte vederlagsfrit drager fordel af resultatet af disse ydelser, og når de anvendes af såvel den afgiftspligtige person som af den pågældende tredjeperson i forbindelse med deres økonomiske virksomhed, for så vidt som de pågældende ydelser ikke går videre, end hvad der er nødvendigt for at give den pågældende afgiftspligtige person mulighed for at levere de udgående afgiftspligtige transaktioner, og for så vidt som omkostningerne herved indgår i disse transaktioners pris.

(jf. præmis 36, 37 og 40 samt domskonkl.)
Selv om den beskyttelsesordning, der er blevet indført ved forordning nr. 1234/2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen), ganske vist ikke er identisk med den, der er fastsat ved forordning nr. 510/2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer, er disse to ordninger i det væsentlige af samme karakter, eftersom deres formål og kendetegn er sammenlignelige. I denne henseende svarer formålene med forordning nr. 1234/2007 til dem, der tilsigtes med forordning nr. 510/2006, for så vidt som den geografiske betegnelse, der er registreret i henhold til forordning nr. 510/2006, tilbyder forbrugerne en kvalitetsgaranti for de varer, der er forsynet med denne.

Kendetegnene ved den beskyttelsesordning, der er fastsat ved forordning nr. 1234/2007, svarer desuden til dem, der er indført ved forordning nr. 510/2006. Det skal for det første fastslås, at registreringsproceduren for oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser i henhold til forordning nr. 1234/2007 bygger på en kompetencefordeling mellem den pågældende medlemsstat og Kommissionen, eftersom Kommissionen kun kan træffe beslutning om registrering af en betegnelse, såfremt den pågældende medlemsstat har indgivet ansøgning til den herom, og en sådan ansøgning kan kun indgives, såfremt medlemsstaten har kontrolleret, at den er berettiget. For det andet giver også de overgangsbestemmelser, der er fastsat for de eksisterende geografiske betegnelser, belæg for den udtømmende karakter af den beskyttelsesordning, der er fastsat ved forordning nr. 1234/2007 og nr. 479/2008 om den fælles markedsordning for vin.

Det følger heraf, at forordning nr. 1234/2007 for så vidt angår de oprindelsesbetegnelser, der er beskyttet i henhold til denne forordning, indeholder en ensartet og fuldstændig beskyttelsesordning, således at appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret ikke har anledning til at anvende de relevante regler i den nationale lovgivning, som ligger til grund for registreringen af de nævnte oprindelsesbetegnelser i E-Bacchus-databasen. Forordning nr. 1234/2007 er imidlertid til hinder for anvendelsen af en national beskyttelsesordning for geografiske betegnelser, der er beskyttet i henhold til denne forordning.

(jf. præmis 76, 80, 85, 86, 91, 96 og 103)
Samhandelen mellem medlemsstaterne kan påvirkes af niveauet af de takster, som fastsættes af en organisation for forvaltning af ophavsrettigheder, der har et monopol, og som også forvalter rettighederne for udenlandske rettighedshavere, således at artikel 102 TEUF finder anvendelse.

Det er med henblik på at undersøge, om en organisation for forvaltning af ophavsrettigheder anvender urimelige priser som omhandlet i artikel 102, stk. 2, litra a), TEUF, tilstrækkeligt at sammenligne organisationens takster med de takster, som finder anvendelse i nabostaterne, og med dem, der finder anvendelse i andre medlemsstater, korrigeret ved hjælp af KKP-indekset, forudsat at referencemedlemsstaterne udvælges på grundlag af objektive, passende og verificerbare kriterier, og at sammenligningen foretages på ensartet grundlag. Der kan ske en sammenligning af de takster, der anvendes i en eller flere specifikke brugersegmenter, hvis der er indicier for, at gebyrernes eventuelle uforholdsmæssige karakter vedrører de samme segmenter.

Afvigelsen mellem de sammenlignede takster skal anses for betydelig, hvis den er væsentlig og vedvarende. En sådan afvigelse udgør et indicium for misbrug af dominerende stilling, og det tilkommer organisationen for forvaltning af ophavsrettigheder, som indtager en dominerende stilling, at godtgøre, at dens priser er rimelige, idet den skal basere sig på objektive forhold af betydning for administrationsomkostningerne eller for rettighedshavernes vederlag.

I tilfælde af, at det fastslås, at der foreligger en overtrædelse af artikel 102, stk. 2, litra a), TEUF, skal vederlagene til rettighedshaverne med henblik på fastsættelsen af bødens størrelse indgå i omsætningen for den pågældende organisation for forvaltning af ophavsrettigheder på betingelse af, at disse vederlag indgår i værdien af de ydelser, som denne organisation leverer, og at denne medtagelse er nødvendig for at sikre, at den pålagte sanktion er effektiv, står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning. Det tilkommer den forelæggende ret under hensyntagen til samtlige omstændigheder i sagen at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.

(jf. domskonkl. 2-4)
Artikel 10 og 11 i Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter skal fortolkes således, at de er til hinder for afgiftspålæggelse af en transaktion med overdragelse af aktier som den i hovedsagen omhandlede, hvorved det juridiske ejerskab til samtlige et selskabs aktier er blevet overdraget til en clearingtjeneste med det ene formål at børsnotere disse aktier, uden at det reelle ejerskab til disse aktier ændres herved.

Artikel 5, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2008/7/EF af 12. februar 2008 om kapitaltilførselsafgifter skal fortolkes således, at den er til hinder for afgiftspålæggelse af en transaktion med overdragelse af aktier som den i hovedsagen omhandlede, hvorved det juridiske ejerskab til nye aktier, der er udstedt ved en kapitalforhøjelse, er blevet overdraget til en clearingtjeneste med det ene formål at udbyde disse nye aktier til handel.

Svaret på det første og det andet spørgsmål ændres ikke under omstændigheder, hvor en medlemsstats nationale lovgivning, såsom den i hovedsagen omhandlede, gør det muligt for en operatør af en clearingtjeneste med afgiftsmyndighedens tilladelse at vælge, at der ikke skal betales stempelafgift ved den første overdragelse af aktier til clearingtjenesten, men at en tillægsafgift til stempelafgiften i stedet skal betales ved hvert efterfølgende salg af aktier.

(jf. præmis 42 og 49 samt domskonkl. 1-3)
Sag C-164/16

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

mod

Mercedes Benz Financial Services UK Ltd

[anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 14, stk. 2, litra b) – levering af goder – motorkøretøjer – finansiel leasingkontrakt med købsoption«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 4. oktober 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige transaktioner – levering af goder – motorkøretøjer – leasingkontrakt – ejendomsretten erhverves under normale forhold senest ved betaling af det sidste afdrag – begreb – standardleasingkontrakt med købsoption – omfattet – betingelse – udnyttelse af købsoptionen det eneste økonomisk rationelle valg for leasingtageren – efterprøvelse påhviler den nationale ret

[Rådets direktiv 2006/112, art. 14, stk. 2, litra b)]

Begrebet leasingkontrakt »med den klausul, at ejendomsretten under normale forhold erhverves senest ved betaling af det sidste afdrag« i artikel 14, stk. 2, litra b), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det finder anvendelse på en standardleasingkontrakt med købsoption, hvis det kan udledes af kontraktens finansielle vilkår, at udnyttelsen af købsoptionen er det eneste økonomisk rationelle valg, som leasingtageren til sin tid kan træffe, hvis kontrakten opfyldes indtil sit udløb, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Artikel 31 i forordning nr. 650/2012 vedrører ikke måderne for overdragelse af tinglige rettigheder, hvilke måder bl.a. »vindikationslegater« eller »damnationslegateter« henhører under, men alene overholdelsen af tinglige rettigheders indhold, der fastlagt ved den lov, der finder anvendelse på arven (lex causae), og deres modtagelse i retsordenen i den medlemsstat, hvori de gøres gældende (det sted, hvor den befinder sig). For så vidt som den tinglige ret, der er overført ved »vindikationslegatet«, er den ejendomsret, der er anerkendt i tysk ret, er der derfor ikke anledning til at foretage den tilpasning, der er fastsat i artikel 31 i forordning nr. 650/2012.

Artikel 1, stk. 2, litra k) og l), og artikel 31 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en myndighed i en medlemsstat afslår at anerkende de tinglige virkninger af et »vindikationslegat«, som er kendt af den lovgivning, der skal anvendes på arvesagen, som en testator har valgt i overensstemmelse med denne forordnings artikel 22, stk. 1, når dette afslag alene hviler på den begrundelse, at dette legat vedrører ejendomsretten til en fast ejendom, som er beliggende i en anden medlemsstat, hvis lovgivning ikke kender begrebet legat med direkte tinglige virkninger på tidspunktet for arvefaldet.

(jf. præmis 66 og domskonkl.)
Sag C-281/16

Vereniging Hoekschewaards Landschap

mod

Staatssecretaris van Economische Zaken

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 92/43/EØF – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/72 – liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det atlantiske biogeografiske område – mindskelse af en lokalitets område – videnskabelig fejl – gyldighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 19. oktober 2017

Miljø – bevaring af naturlige levesteder samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – lokaliteter af fællesskabsbetydning – mindskelse af arealet af en lokalitet efter anmodning fra den berørte medlemsstat – fravær af videnskabelig fejl i forbindelse med lokalitetens opførelse på en liste – Kommissionens forpligtelse til at afslå anmodningen – vedtagelse af en afgørelse om mindskelse af den berørte lokalitet – ikke tilladt – annullation

(Rådets direktiv 92/43, art. 4, stk. 1; Kommissionens afgørelse 2015/72)

Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/72 af 3. december 2014 om vedtagelse af ottende ajourførte liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det atlantiske biogeografiske område er ugyldig, for så vidt som Haringvliet-lokaliteten (NL 1000015) ved denne afgørelse er blevet opført på denne liste, uden at Leenheerenpolder udgør en del deraf.

I denne henseende har den nederlandske regering i retsmødet bekræftet, at Kongeriget Nederlandene ikke påberåbte sig, at der forelå en »videnskabelig fejl«, da det indgav forslaget om mindskelse af arealet af Haringvliet-lokaliteten af fællesskabsbetydning til Kommissionen. Desuden har Kommissionen for sit vedkommende ikke fremlagt noget videnskabeligt bevis for Domstolen med henblik på at godtgøre, at det oprindelige forslag var behæftet med en sådan fejl. Følgelig kunne Kommissionen ikke i forbindelse med den ottende ajourføring af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det atlantiske biogeografiske område i gennemførelsesafgørelse 2015/72 gyldigt støtte sig på en begrundelse om, at der fra begyndelsen forelå en videnskabelig fejl, med henblik på at opføre Haringvliet-lokaliteten på denne liste uden at lade den omfatte Leenheerenpolder.

(jf. præmis 38-41 og domskonkl.)
Begreberne »annullation«, »afbestilling« og »ophævelse« i artikel 90, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de omfatter tilfælde, hvor leasinggiveren i forbindelse med en leasingkontrakt med købspligt ikke længere kan opkræve betaling af lejen af leasingtageren med den begrundelse, at leasinggiveren har ophævet kontrakten på grund af leasingtagerens misligholdelse af kontrakten.

Leasinggiveren kan påberåbe sig artikel 90, stk. 1, i direktiv 2006/112 over for en medlemsstat for at opnå nedsættelse af grundlaget for merværdiafgift i det tilfælde, hvor leasinggiveren har bragt en leasingkontrakt endeligt til ophør på grund af leasingtagerens manglende betaling af afdragene, selv om den anvendelige nationale lovgivning dels kvalificerer et sådant tilfælde som »ikke-betaling« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 90, stk. 2, dels ikke tillader en nedsættelse af afgiftsgrundlaget i tilfælde af ikke-betaling.

(jf. præmis 45 og domskonkl. 2)
Sag C-171/16

Trayan Beshkov

mod

Sofiyska rayonna prokuratura

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski Rayonen sad)

»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – rammeafgørelse 2008/675/RIA – anvendelsesområde – hensyntagen til en dom afsagt i en anden medlemsstat i forbindelse med en ny straffesag med henblik på fastsættelse af en samlet straf – national procedure om forudgående anerkendelse af denne afgørelse – ændring af vilkårene for fuldbyrdelsen af den straf, der er idømt i denne anden medlemsstat«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 21. september 2017

Retligt samarbejde i straffesager–hensyntagen til domme afsagt i medlemsstaterne i Den Europæiske Union i forbindelse med en ny straffesag–rammeafgørelse 2008/675–national procedure, der i forbindelse med fuldbyrdelsen fastsætter en samlet frihedsstraf også under hensyntagen til en dom afsagt af en domstol i en anden medlemsstat–ændring af vilkårene for fuldbyrdelsen af den straf, der tidligere er idømt af en ret i en anden medlemsstat–afvisning fra realitetsbehandling

Rådets rammeafgørelse 2008/675/RIA af 24. juli 2008 om hensyntagen til domme afsagt i medlemsstaterne i Den Europæiske Union i forbindelse med en ny straffesag skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en national procedure, der i forbindelse med fuldbyrdelsen fastsætter en samlet frihedsstraf under hensyntagen til den straf, som en person er idømt af den nationale ret, samt den, der er fastsat inden for rammerne af en tidligere dom afsagt af en domstol i en anden medlemsstat mod den samme person for andre forhold. (jf. præmis 29 og domskonkl. 1)

Rammeafgørelse 2008/675 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstats hensyntagen til en tidligere dom, der er afsagt af en domstol i en anden medlemsstat, undergives de kompetente retter i denne første medlemsstats forudgående gennemførelse af en national anerkendelsesprocedure som den, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede artikel 463-466 i Nakazatelno-protsesualen kodeks (strafferetsplejeloven). (jf. præmis 40 og domskonkl. 2)
En beslutning truffet af et selskab, hvori aktiemajoriteten er ejet af en medlemsstat, om med henblik på at indfri et tilgodehavende at godkende datio in solutum af et aktiv, der ejes af et andet selskab, hvori denne medlemsstat er eneaktionær, og om at betale et beløb svarende til differencen mellem aktivets anslåede værdi og tilgodehavendets værdi kan under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder udgøre statsstøtte som omhandlet i artikel 107 TEUF, hvis

– beslutningen udgør en fordel, som er ydet direkte eller indirekte ved hjælp af statsmidler, og kan tilregnes staten

– den begunstigede virksomhed ikke kunne have opnået tilsvarende ydelser hos en privat kreditor, og

– beslutningen kan begrænse samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje konkurrencen.

Det påhviler de nationale retter at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt.

(jf. domskonkl. 1)