ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Skal artikel 20 TEUF, i lyset af chartrets artikel 47, fortolkes således, at den ret i en medlemsstat, der træffer afgørelse om lovligheden af den specialiserede myndigheds udtalelse, der er baseret på en begrundelse om fortrolige eller klassificerede informationer, og af den materielle afgørelse på udlændingeområdet, der er baseret på denne udtalelse, skal have kompetence til at undersøge, om fortroligheden er retmæssig (om den er nødvendig og proportional), og til ved sin egen afgørelse at bestemme, hvis den finder, at fortroligheden er retsstridig, at den berørte og dennes retlige repræsentant skal have adgang til og mulighed for at anvende alle de informationer, der ligger til grund for de administrative myndigheders udtalelse og afgørelse, eller, hvis den finder, at fortroligheden er retmæssig, at bestemme, at den pågældende kan få adgang til og anvende i det mindste essensen af de fortrolige informationer i den udlændingesag, der vedrører den pågældende?
2)

Er en fortolkning af artikel 3, stk. 2, i direktiv 2001/24, der indebærer anerkendelse i et værtsland af virkningerne af en afgørelse fra den kompetente administrative myndighed i hjemlandet, som har udelukket visse forpligtelser og et vist ansvar fra overførslen af den normale aktivitet og en række formueværdier fra den bank, som saneringsforanstaltningerne finder anvendelse på, til en »brobank«, når den efterfølgende adfærd hos »brobanken«, der kontrolleres af en offentlig myndighed, der anvender EU-retten, hos kunderne i værtslandet har skabt en berettiget forventning om, at »brobanken« havde påtaget sig passiverne i forbindelse med det ansvar og de forpligtelser, som den bank, der var genstand for saneringsforanstaltningerne, havde over for disse kunder, forenelig med den grundlæggende ret til adgang til effektive retsmidler i chartrets artikel 47 og det generelle retssikkerhedsprincip?
C 482/3

Appel iværksat den 17. juni 2022 af Mandelay Magyarország Kereskedelmi Kft. (Mandelay Kft.) til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 6. april 2022 i sag T-516/20 — Mandelay mod EUIPO — Qx World

(Sag C-405/22 P)

(2022/C 482/04)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Mandelay Magyarország Kereskedelmi Kft. (Mandelay Kft.) (ved ügyvédek V. Luszcz, C. Sár og E. Ulviczki)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 8. november 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Mandelay Kft. bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Apelacyjny w Warszawie (Polen) den 13. oktober 2022 — Rzecznik Praw Dziecka m.fl.

(Sag C-638/22)

(2022/C 482/14)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Apelacyjny w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: T.C., Prokurator Generalny og Rzecznik Praw Dziecka

Sagsøgte: M.C. og Prokuratora Prokuratury Okręgowej we Wrocławiu

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 11, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (1), samt artikel 22, artikel 24, artikel 27, stk. 6, og artikel 28, stk. 1 og 2, i Rådets forordning (EU) 2019/1111 af 25. juni 2019 om kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om internationale børnebortførelser (omarbejdning) (2), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for nationale forskrifter, hvorefter fuldbyrdelsen af afgørelser i sager om bortførelse af en person, der er undergivet forældremyndighed eller værgemål i henhold til konventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, der blev indgået i Haag den 25. oktober 1980, efter anmodning fra Prokurator Generalny (generalstatsadvokaten), Rzecznik Praw Dziecka (ombudsmanden for børns rettigheder) eller Rzecznik Praw Obywatelskich (ombudsmanden) indgivet til Sąd Apelacyjny w Warszawie (appeldomstolen i Warszawa) inden for en frist på højst to uger fra den dato, hvor afgørelsen om bortførelse af den person, der er undergivet forældremyndighed eller værgemål, er blevet endelig, udsættes automatisk.

(1) EUT 2003, L 338, s. 1.

(2) EUT 2019, L 178, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 20. oktober 2022 — Bruc Bond UAB mod Lietuvos bankas

(Sag C-661/22)

(2022/C 482/17)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Appellant (sagsøger i første instans): Bruc Bond UAB

Anden part i appelsagen (sagsøgte i første instans): Lietuvos bankas

Præjudicielt spørgsmål

Hvis et betalingsinstitut under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder tager imod midler uden en specifik betalingsordre om at overføre dem samme arbejdsdag eller den følgende arbejdsdag, og midlerne forbliver på betalingsinstituttets konto, der er beregnet til at gennemføre betalingstransaktioner i længere tid end den fastsatte frist for gennemførelsen af betalingstjenesten i henhold til lovgivningen, skal de handlinger, som betalingsinstituttet foretager, da betragtes som:

a) en del af en betalingstjeneste som defineret i artikel 4, nr. 3) og 5), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 (1) af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF, som gennemføres af betalingsinstituttet, eller

b) udstedelse af elektroniske penge som defineret i artikel 2, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF (2) af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16.9.2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (EUT 2009, L 267, s. 7).
Appel iværksat den 15. september 2022 af Jean-Marc Colombani til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 6. juli 2022 i sag T-129/21, Colombani mod EU-Udenrigstjenesten

(Sag C-595/22 P)

(2022/C 482/08)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Jean-Marc Colombani (ved avocate N. de Montigny)

Den anden part i appelsagen: Tjenesten for EU’s Optræden Udadtil (EU-Udenrigstjenesten)

Appellanten har nedlagt følgende påstande:

Appellen fremmes til realitetsbehandling og dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 6. juli 2022 i sag T-129/21, Colombani mod EU-Udenrigstjenesten, ophæves.

Domstolen træffer afgørelse i sagen, og følgelig:

— annulleres EU-Udenrigstjenestens afgørelse af 17. april 2020 om afslag på appellantens ansøgning til stillingen som direktør for Nordafrika og Mellemøsten (stillingsopslag 2020/48).

— annulleres EU-Udenrigstjenestens afgørelse af 6. juli 2020 om afslag på appellantens ansøgning til stillingen som chef for Den Europæiske Unions delegation i Canada (stillingsopslag 2020/134).

— Appelindstævnte tilpligtes at betale de sagsomkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med appelsagen og i forbindelse med proceduren i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremført to anbringender.

Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik flere fejl, da den fastslog, at påstanden om annullation af afgørelsen af 17. april 2020 ikke kunne antages til realitetsbehandling.

Ved at antage, at appellanten, ved det forlig, der den 9. februar 2021 blev indgået med EU-Udenrigstjenesten i sag T-507/20, Colombani mod EU-Udenrigstjenesten, havde forpligtet sig til at give afkald på sin ret til at anfægte afgørelsen om afslag på hans ansøgning til stilllingen som direktør, i) begik Retten retlige fejl ved fortolkningen af forliget, ii) traf Retten afgørelse infra petita, iii) tilsidesatte Retten appellantens interesse i at opnå annullation af den anfægtede afgørelse og iv) begik Retten en fejl i forbindelse med analysen af de betingelser, der kræves for at påberåbe sig eksistensen af en viljesmangel, der forelå hos appellanten ved underskrivelsen af dette forlig.

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte hans processuelle rettigheder, for så vidt som Retten begrænsede undersøgelsen af sagens realitet til kun at omfatte afgørelsen af 6. juli 2020 og udelukkede enhver gennemgang af anbringenderne vedrørende realiteten, for så vidt som disse ligeledes omfattede afgørelsen af 17. april 2020.
1.

Kan artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at hvis en forbruger giver udtryk for et ønske om at opretholde en aftale ved at erstatte et urimeligt vilkår i aftalen, kan en domstol efter at have fundet, at aftalen ikke kan forblive gyldig efter ophævelsen af det urimelige vilkår, træffe afgørelse om spørgsmålet om erstatning af det urimelige vilkår uden først at have vurderet muligheden for at annullere aftalen i sin helhed?
1)

a) Skal artikel 4, nr. 1, i forordning 2016/679 (1) af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF, sammenholdt med artikel 7 og 8 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at en tegnrække, som på en struktureret og maskinlæsbar måde fanger en internetbrugers præferencer i forbindelse med behandlingen af dennes personoplysninger, udgør en personoplysning som omhandlet i førnævnte bestemmelse i forhold til (1) en brancheorganisation, der stiller en standard til rådighed for sine medlemmer, hvormed den oplyser disse om, hvorledes den førnævnte tegnrække skal genereres, lagres og/eller distribueres, og (2) de parter, der har implementeret denne standard på deres websites eller i deres apps, og på denne måde får adgang til denne tegnrække? b) Har det herved nogen betydning, at implementeringen af standarden medfører, at denne tegnrække er til rådighed sammen med en IP-adresse? c) Skal spørgsmål a) + b) besvares anderledes, såfremt denne regelgivende brancheorganisation ikke selv har nogen lovmæssig adgang til de personoplysninger, som inden for denne standard behandles af dens medlemmer?«
3)

Såfremt besvarelsen af det første spørgsmål er bekræftende, skal artikel 76 i direktiv 2014/25, sammenholdt med direktivets artikel 36, fortolkes således, at de er til hinder for, at den økonomiske aktør, efter at den første tildelingsafgørelse er blevet annulleret, og sagen er blevet hjemvist til den ordregivende enhed med henblik på fornyet gennemgang og evaluering af tilbuddene, for den ordregivende enhed fremlægger dokumenter, som godtgør, at betingelserne for deltagelse i udbudsproceduren er opfyldt, og som ikke var indeholdt i det oprindelige tilbud, såsom en liste over udførte arbejder suppleret med en henvisning, der ikke var indeholdt i den oprindelige liste over arbejder, dvs. som ikke var en del af det oprindelige tilbud?
—

Appellen fremmes til realitetsbehandling og appellanterne gives medhold i påstandene for Retten om annulation af afgørelsen af 11. februar 2019 om afslag på appellanternes ansøgning om erstatning af 11. oktober 2018, om fornødent annullation af afgørelsen af 10. september 2019 om afslag på appellanternes klage af 10. maj 2019 og om, at appelindstævnte tilpligtes at betale erstatning til appellanterne for det lidte økonomiske og ikke-økonomiske tab.
Kan artikel 23 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (1) — som ikke er blevet gennemført i belgisk ret for at give mulighed for at give opholdstilladelse eller international beskyttelse til en moder til et barn, der er anerkendt som flygtning i Belgien, og som er ankommet til denne medlemsstat ledsaget af sin moder — have direkte virkning?

I bekræftende fald, giver artikel 23 i direktiv 2011/95, i mangel af gennemførelse, en moder til et barn, der er anerkendt som flygtning i Belgien, og som er ankommet til denne medlemsstat ledsaget af sin moder, ret til at gøre krav på de i artikel 24-35 omhandlede fordele, herunder en opholdstilladelse, der gør det muligt for hende at leve lovligt i Belgien med sin familie, eller ret til at opnå international beskyttelse, selv om denne moder ikke individuelt opfylder de nødvendige betingelser for at opnå international beskyttelse?
3)

Hvis tilbagesendelsesdirektivets artikel 6, stk. 2, kræver, at der gives en sådan opfordring, og at det har en sådan konsekvens, er bestemmelsen da tilstrækkelig klar og præcis til at have direkte virkning?
1)

Hvornår er der tale om et ekstraordinært tilfælde som omhandlet i punkt 2.2.2.2., litra c), i bilaget til Kommissionens forordning (EU) nr. 200/2010 (1) af 10. marts 2010 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2160/2003 (2) for så vidt angår et EU-mål for mindskelse af forekomsten af salmonellaserotyper i voksne avlsflokke af Gallus gallus (forordning nr. 200/2010), hvor den kompetente myndighed har grund til at betvivle et positivt resultat af en rutineprøveudtagning for salmonella på initiativ af fødevarevirksomhedslederen, således at den kompetente myndighed kan beslutte at gentage testen?
4)

Selv om artikel 11, stk. 1, litra a), i [udelades] direktiv 2011/92[udelades], sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og/eller Århuskonventionens artikel 9, stk. 2-4, som godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF, ikke har den i det første spørgsmål omhandlede følge under generelle omstændigheder, har den da denne følge, når de betingelser, som den pågældende medlemsstat har fastsat i sin lovgivning for at gøre det muligt for en NGO at være omfattet af artikel 1, stk. 2, litra e), indebærer, at [udelades] den periode, som en NGO skal have eksisteret med henblik herpå, er længere end den lovbestemte periode for behandlingen af en ansøgning om projekttilladelse, som dermed har den følge, at en ikke-registreret NGO, som er stiftet som reaktion på en bestemt ansøgning om projekttilladelse normalt aldrig ville være omfattet af den lovgivning, som gennemfører artikel 1, stk. 2, litra e)?
1.

Er det foreneligt med etableringsfriheden at indføre begrænsninger, som er underlagt proportionalitetsprincippet, for andre bytransporttjenester med køretøjer med chauffør, såsom private hyrevogne, for at sikre, at disse andre modeller for samme aktivitet er forenelige og komplementære med taxavirksomhed?
2.

Omfatter artikel 1, stk. 1, sidste afsnit, i Rådets direktiv 98/59/EF af 20. juli 1998 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, idet det i denne bestemmelse anføres, at »[v]ed beregningen af antallet af afskedigelser efter første afsnit, litra a), sidestilles med afskedigelse opsigelser af arbejdskontrakter, som foretages af en arbejdsgiver af en eller flere grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv, forudsat at antallet af afskedigelser udgør mindst fem«, i forbindelse med en krise, hvor der forventes en personalenedskæring, herunder opsigelser, afskedigelser af arbejdstagere foreslået af virksomheden, som de pågældende ikke har ønsket, men har accepteret efter at have modtaget et bindende tilbud om øjeblikkelig ansættelse i en anden virksomhed, idet det var arbejdsgiveren, der med denne anden virksomhed foranstaltede muligheden for, at førstnævntes ansatte kunne deltage i samtaler med henblik på eventuel ansættelse?
1.

Skal artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1) fortolkes således, at a) et »kontraktvilkår, som afspejler love«, helt eller delvist skal afspejle den tilsvarende retsregel i den relevante lovbestemmelse, eller at b) et »kontraktvilkår, som afspejler love«, skal indeholde en udtrykkelig henvisning til den tilsvarende retsregel i den relevante lovbestemmelse, eller omvendt således, at c) det for at det ikke skal vurderes, om et kontraktvilkår er urimeligt, jf. artikel 1, stk. 2, i direktiv 93/13/EØF, er tilstrækkeligt at anvende den generelle civilretlige regel om, at aftaler suppleres af loven, når der ikke findes nogen specifik angivelse eller henvisning til den tilsvarende retsregel i den relevante lovbestemmelse?
C 24/20

Appel iværksat den 31. august 2022 af Munich, S.L. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 22. juni 2022 i sag T-502/20 — Munich mod EUIPO — Tone Watch (MUNICH10A.T.M.)

(Sag C-577/22 P)

(2023/C 24/28)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Munich, S.L. (ved abogados J. Güell Serra og M. del Mar Guix Vilanova)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Tone Watch, S. L.

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. november 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Munich, S. L. bærer sine egne omkostninger.
7)

Skal de bestemmelser, der er anført i det femte spørgsmål, samt princippet om forrang og princippet om direktivers direkte virkning fortolkes således, at de giver (eller forpligter) en national ret, der behandler en straffesag, som er omfattet af anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11. maj 2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, og enhver offentlig myndighed ret til at se bort fra bestemmelser i national ret, der er uforenelige med direktivet, såsom dem, der er nævnt i det sjette spørgsmål, og at anvende bestemmelser i national ret, såsom strafferetsplejelovens artikel 79, § 2, således, at fortolkningen af dem er i overensstemmelse med direktivet (EU-konform fortolkning), dvs. at beholde den udpegede forsvarer for en tiltalt, der var under 18 år på tidspunktet for rejsningen af tiltalen, men som senere under sagen er fyldt 18 år, og over for hvem der stadig verserer en straffesag, indtil sagen er endeligt afsluttet, under forudsætning af, at det er nødvendigt på grund af omstændigheder, der er til skade for forsvaret, eller — henset til udløbet af gennemførelsesfristen — til at erstatte den nationale norm med de ovennævnte normer i direktivet, som har direkte virkning[?]
—

JCDecaux gives medhold i de for førsteinstansen nedlagte påstande og artikel 1 i Europa-Kommissionens afgørelse C(2019) 4466 af 24. juni 2019 om statsstøtte SA.33078 (2015/C) (ex 2015/NN) værksat af Belgien til fordel for JCDecaux Belgium Publicité annulleres, eftersom det deri fastslås, at der foreligger statsstøtte, som er uforenelig, til JCDecaux ved opfyldelsen af aftalen fra 1984 og dens artikel 2-4, for så vidt som den pålægger den belgiske stat at foretage tilbagesøgning fra JCDecaux.
1)

Skal en anvendelse af flere foranstaltninger, som i en stat fastsættes, fremmes eller tåles af en aktør, som er indehaver af den faktiske regeringsmagt, og som navnlig består i, at kvinder — nægtes deltagelse i politiske embeder og politiske beslutningsprocesser — ikke får stillet retlige midler til rådighed til at kunne opnå beskyttelse mod kønsspecifik vold og vold i hjemmet — generelt er udsat for risiko for tvangsægteskaber, selv om disse ganske vist er forbudt af den aktør, som er indehaver af den faktiske regeringsmagt, men kvinder ikke ydes effektiv beskyttelse mod tvangsægteskaber, og sådanne vielser undertiden også foretages med deltagelse af personer, der er udstyret med faktisk statsmagt, og som er vidende om, at der er tale om et tvangsægteskab — ikke må udøve erhvervsaktivitet eller kun i begrænset omfang, overvejende kun i hjemmet — har vanskeligt ved at få adgang til sundhedsfaciliteter — nægtes adgang til uddannelse, helt eller i vidt omfang (f.eks. ved at piger kun får adgang til grundskoleuddannelse) — ikke må opholde eller bevæge sig uden ledsagelse af en mand (i en bestemt slægtsrelation) i offentligheden, eventuelt i tilfælde af overskridelse af en vis afstand fra bopælen — i offentligheden skal tildække deres krop fuldstændigt og tilsløre deres ansigt — ikke må udøve sport som omhandlet i artikel 9, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU (1) af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (omarbejdning) anses for tilstrækkelig alvorlige til at berøre en kvinde på en tilsvarende måde som omhandlet i dette direktivs artikel 9, stk. 1, litra a)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 20. oktober 2022 — RK mod Ministerstvo zdravotnictví

(Sag C-659/22)

(2023/C 15/31)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Appellant: RK

Den anden part i sagen: Ministerstvo zdravotnictví

Præjudicielt spørgsmål

Er der i forbindelse med verificering af gyldigheden af interoperable covid-19-vaccinations-, test- og restitutionscertifikater, udstedt i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2021/953 af 14. juni 2021 om en ramme for udstedelse, kontrol og accept af interoperable covid-19-vaccinations-, test- og restitutionscertifikater (EU’s digitale covidcertifikat) for at lette fri bevægelighed under covid-19-pandemien (1), som Den Tjekkiske Republik anvender til nationale formål, tale om automatisk behandling af personoplysninger som omhandlet i artikel 4, nr. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27. april 2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (2) i forbindelse med anvendelsen af den nationale »čTečka«-applikation, således at denne aktivitet falder inden for databeskyttelsesforordningens materielle anvendelsesområde i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 2?

(1) EUT 2021, L 211, s. 1.

(2) EUT 2016, L 119, s. 1.
1)

Er det foreneligt med EU-retten, navnlig Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1) set i lyset af artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), når en national ordning bestemmer, at en privat organisation, hvis etik er baseret på religion, a) er berettiget til at betragte personer, der har meldt sig ud af et bestemt religiøst samfund inden etableringen af arbejdsforholdet, som uegnede til beskæftigelse i organisationens tjenester, b) er berettiget til at forlange, at personer, der arbejder for organisationen, ikke har meldt sig ud af et bestemt religiøst samfund inden etableringen af arbejdsforholdet, eller c) er berettiget til at lade opretholdelsen af arbejdsforholdet være betinget af, at en person, der arbejder for organisationen, og som havde meldt sig ud af et bestemt religiøst samfund inden etableringen af arbejdsforholdet, melder sig ind i dette igen, når organisationen ellers ikke forlanger, at personer, der arbejder for den, tilhører det pågældende religiøse samfund?