DOMSTOLENS DOM AF 19. MAJ 1992. - J. M. MULDER M. FL. OG OTTO HEINEMANN MOD RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER OG KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TILLAEGSAFGIFT PAA MAELK - ANSVAR UDEN FOR KONTRAKTSFORHOLD. - FORENEDE SAGER C-104/89 OG C-37/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-03061

svensk specialudgave side I-00055

finsk specialudgave side I-00099



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - generel retsakt som bygger paa et oekonomisk-politisk valg - tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private - unormal og saeregent tab

(EOEF-traktaten, art. 215, stk. 2)

2. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - generel retsakt som bygger paa et oekonomisk-politisk valg - tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private - tillaegsafgift paa maelk - producenter som ulovligt er naegtet en referencemaengde efter at have indstillet deres leverancer i henhold til praemieordningen for ikke-markedsfoering eller omstilling - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - tilsidesaettelse - ansvar paadraget

(EOEF-traktaten, art. 215, stk. 2; Raadets forordning nr. 1078/77 og nr. 857/84; Kommissionens forordning nr. 1371/84)

3. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - generel retsakt som bygger paa et oekonomisk-politisk valg - tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private - tillaegsafgift paa maelk - producenter som har indstillet leverancerne i henhold til praemieordningen for ikke-markedsfoering eller omstilling - tildeling af en specifik referencemaengde der er beregnet med en ulovlig nedskaeringssats - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - tilsidesaettelse - ansvar ikke paadraget

(EOEF-traktaten, art. 215, stk. 2; Raadets forordning nr. 1078/77, nr. 857/84 og nr. 764/89)

4. Ansvar uden for kontraktforhold - tab - erstatning - maelkeproducenter som ulovligt er naegtet en referencemaengde i henhold til tillaegsafgiftsordningen efter at have indstillet deres leverancer i henhold til praemieordningen for ikke-markedsfoering eller omstilling - beregningsmetoder - ret til morarenter

(EOEF-traktaten, art. 215, stk. 2)

Sammendrag

1. Faellesskabet kan alene ifalde ansvar uden for kontraktforhold for skader, forvoldt ved generelle retsakter, som er udstedt af dets institutioner, saafremt der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. I en retlig sammenhaeng, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, der er uomgaengelig for ivaerksaettelsen af den faelles landbrugspolitik, kan Faellesskabet kun ifalde ansvar, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser, og naar det paastaaede tab gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som normalt er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor.

2. Betingelserne for, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontrakt, er opfyldt for saa vidt angaar forordning nr. 857/84 vedroerende almindelige regler for anvendelsen af tillaegsafgiften paa maelk, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, da forordningerne er udstedt i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, der er et almindeligt princip i faellesskabsretten og en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Faellesskabslovgiver har aabenbart og groft overskredet graenserne for sine skoensmaessige befoejelser, idet man uden at henvise til en afgoerende offentlig interesse ganske har undladt at tage hensyn til den saerlige situation, som en klart afgraenset gruppe erhvervsdrivende, nemlig de producenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger ikke har leveret maelk i referenceaaret, befandt sig i, og har saaledes i tilstraekkelig kvalificeret grad kraenket en hoejere retsregel.

3. Faellesskabet kan ikke ifalde ansvar uden for kontrakt i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 764/89, hvorved de maelkeproducenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger ikke leverede maelk i referenceaaret, under visse betingelser fik tildelt en saerlig referencemaengde paa 60% af den maengde maelk, som de solgte i de seneste tolv kalendermaaneder inden maaneden for indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoeringspraemie. Denne regel er ganske vist ogsaa i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som de paagaeldende producenter kunne have om, at deres ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse havde begraenset raekkevidde. Den konstaterede tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan imidlertid ikke betegnes som tilstraekkelig kvalificeret, idet forordningen, skoent den er ulovlig, for saa vidt den indfoerte 60%-reglen, gjorde det umuligt for de paagaeldende producenter at genoptage deres maelkeproduktion. Faellesskabslovgiver har saaledes ikke undladt at tage hensyn til de paagaeldende producenters situation. Dernaest har faellesskabslovgiver ved udstedelsen af forordning nr. 764/89 truffet et erhvervspolitisk valg med henblik paa gennemfoerelsen af de principper, der er fastslaaet i Domstolens domme i sagerne 120/86 og 170/86. Dette valg beroede for det foerste paa, at det var strengt noedvendigt ikke at gribe ind i den skroebelige stabilitet, der var opnaaet paa markedet for maelk og mejeriprodukter, og for det andet paa, at det var noedvendigt at finde en balance mellem de paagaeldende producenters interesser og de oevrige producenter, som var undergivet maelkekvoteordningen. Faellesskabslovgiver har ved gennemfoerelsen af dette valg taget hensyn til en afgoerende offentlig interesse, uden aabenbart og groft at tilsidesaette graenserne for sin skoensmaessige befoejelse paa omraadet.

4. Ved beregningen af det tab, som de maelkeproducenter har lidt, der ulovligt blev naegtet en referencemaengde i forbindelse med ordningen om tillaegsafgift paa maelk, efter at de havde indstillet deres leverancer i henhold til praemieordningen for ikke-markedsfoering eller omstilling, og som Faellesskabet skal erstatte i henhold til dets ansvar uden for kontraktforhold, skal der - medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, som berettiger til en anden bedoemmelse - tages hensyn til den tabte fortjeneste, der udgoeres af forskellen mellem paa den ene side den indtaegt, som sagsoegerne kunne have haft ved leverancer af maelk, som de ville have foretaget, saafremt de i den periode, hvor der oprindeligt ikke var forudset en referencemaengde til dem, havde faaet tildelt de referencemaengder, de havde ret til, og paa den anden side den indtaegt, som de faktisk har haft ved at levere maelk i perioden uden hensyn til referencemaengden, forhoejet med det beloeb, som de har indtjent eller kunne have indtjent i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed, som de var forpligtet til at ivaerksaette for at begraense skadens omfang. Af det saaledes fastlagte beloeb betales der renter fra datoen for afsigelsen af den dom, hvorved Faellesskabets pligt til at erstatte tabet fastslaas.

Parter

I de forenede sager C-104/89 og C-37/90,

J. M. Mulder, Horn,

W. H. Brinkhoff, Knipe,

J. M. M. Muskens, Heusden,

Tj. Twijnstra, Oudemirdum,

alle ved advokaterne H. J. Bronkhorst og E. H. Pijnacker Hordijk, Haag, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat J. Loesch, 8, rue Zithe,

sagsoegere,

mod

Raadet for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent A. Brautigam og G. Houttuin, Raadets Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer X. Herlin, Den Europaeiske Investeringsbanks Juridiske Tjeneste, 100, boulevard Konrad Adenauer,

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent R. C. Fischer, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos R. Hayder, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegte,

og

Otto Heinemann, Neustadt, ved advokaterne B. Meisterernst, M. Duesing og D. Manstetten, Muenster, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Lambert Dupong og Konsbruck, 14a, rue des Bains,

sagsoeger,

mod

Raadet for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent A. Brautigam, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer X. Herlin, Den Europaeiske Investeringsbanks Juridiske Tjeneste, 100, boulevard Konrad Adenauer,

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent D. Booss, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat H.-J. Rabe, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos R. Hayder, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegte,

angaaende en paastand om erstatning og renter i henhold til EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2,

har

DOMSTOLEN

sammensat af praesidenten, O. Due, afdelingsformaendene R. Joliet, F. A. Schockweiler, F. Grévisse og P. J. G. Kapteyn samt dommerne G. F. Mancini, C. N. Kakouris, J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, M. Diez de Velasco og M. Zuleeg,

generaladvokat: W. Van Gerven

justitssekretaer: assisterende justitssekretaer J. A. Pompe,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at parterne har afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 6. november 1991,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 28. januar 1992,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 31. marts 1989 har J. M. Mulder, W. H. Brinkhoff, J. M. M. Muskens og Tj. Twijnstra (sag C-104/89) og, ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. februar 1990, O. Heinemann (sag C-37/90) i henhold til EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, anlagt sag med paastand om, at Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab doemmes til at erstatte de tab, sagsoegerne har lidt ved anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13), som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemfoerelsesbestemmelserne for den tillaegsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11), og de tab, de har lidt ved anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om aendring af ovennaevnte forordning (EOEF) nr. 857/84 (EFT L 84, s. 2). De kraever erstatning for disse tab, for saa vidt forordningerne ikke indeholder nogen bestemmelse om tildeling af en repraesentativ referencemaengde til producenter, som efter at have paataget sig en forpligtelse i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1) ikke har leveret maelk i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar.

2 Ifoelge en ikke-markedsfoeringsforpligtelse, som J. M. Mulder, W. M. Brinkhoff, J. M. M. Muskens og Tj. Twijnstra, der er landmaend i Nederlandene, og O. Heinemann, der er landmand i Tyskland, havde paataget sig i henhold til forordning nr. 1078/77, leverede de ikke maelk eller mejeriprodukter fra deres bedrifter i en periode paa fem aar, der bl.a. omfattede kalenderaaret 1983, som Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland havde valgt som referenceaar i forbindelse med ordningen om tillaegsafgift paa maelk. De ansoegninger om at faa tildelt en referencemaengde, som de indgav ved udloebet af ikke-markedsfoeringsperioden, blev afslaaet af henholdsvis de nederlandske og tyske myndigheder med den begrundelse, at de ikke havde leveret maelk i referenceaaret. Foerst efter ikrafttraedelsen af forordning nr. 764/89 har de faaet tildelt en midlertidig specifik referencemaengde i henhold til artikel 3a i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89.

3 Indledningsvis bemaerkes, at Raadets forordning nr. 857/84, som suppleret ved Kommissionens forordning nr. 1371/84, oprindeligt ikke omfattede tildeling af en referencemaengde til producenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke havde leveret maelk i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar. Domstolen har dog i domme af 28. april 1988 (sag 120/86, Mulder, Sml. s. 2321, praemis 28, og sag 170/76, von Deetzen, Sml. s. 2355, praemis 17) kendt denne forordning ugyldig paa grund af tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i det omfang, den ikke indeholdt bestemmelser om en saadan tildeling.

4 I de naevnte domme har Domstolen fastslaaet, at en erhvervsdrivende, der frivilligt har indstillet sin produktion i en vis periode, ikke kan have en berettiget forventning om at kunne genoptage produktionen paa samme betingelser som foer, eller om ikke at blive omfattet af eventuelle regler, som i mellemtiden maatte vaere indfoert, vedroerende markeds- eller strukturpolitikken (Mulder-dommen, praemis 23; von Deetzen-dommen, praemis 12). Domstolen har dog tilfoejet, at en saadan erhvervsdrivende, naar han er blevet tilskyndet ved en faellesskabsretsakt til at indstille markedsfoeringen i en begraenset periode af hensyn til almenvellet og mod betaling af en praemie, kan have en berettiget forventning om ikke ved udloebet af en forpligtelse at blive paalagt restriktioner, som specielt beroerer ham, netop fordi han har udnyttet de muligheder, som faellesskabsbestemmelserne har givet ham (Mulder-dommen, praemis 24; von Deetzen-dommen, praemis 13).

5 Som foelge af disse domme udstedte Raadet den 20. marts 1989 forordning nr. 764/89, hvorved der blev indfoejet en ny artikel 3a i forordning nr. 857/84. Denne bestemmelse indebaerer hovedsagelig, at de producenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke har leveret maelk i referenceaaret, under visse betingelser tildeles en saerlig referencemaengde paa 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden maaneden for indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemie.

6 Domstolen har ligeledes kendt denne 60%-regel ugyldig paa grund af tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, da en nedskaering paa 40%, som langt fra svarer til en repraesentativ vaerdi af de satser, som anvendes for producenter, der er omfattet af artikel 2, og som er over dobbelt saa hoej som den hoejst anvendte sats, udgoer en begraensning, som rammer producenter, der er omfattet af artikel 3a, netop paa grund af deres ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse (domme af 11.12.1990, sag C-189/89, Spagl, Sml. I, s. 4539, praemis 24 og 29, og sag C-217/89, Pastaetter, Sml. I, s. 4585, praemis 15 og 20).

7 Hvad naermere angaar de relevante retsregler, sagernes faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

Formaliteten

8 Raadet og Kommissionen har paastaaet sagerne afvist, da de nationale myndigheders afslag paa at tildele sagsoegerne referencemaengder maa tilskrives de paagaeldende nationale myndigheder og ikke en faellesskabsinstitution, idet myndighederne ikke har anvendt de muligheder, der er indeholdt i artikel 3, 4 og 4a, i forordning nr. 857/84.

9 Denne argumentation kan ikke tiltraedes. De sagsoegte institutioner har nemlig ikke gjort gaeldende, at det paahvilede medlemsstaterne at tildele sagsoegerne referencemaengder under brug af befoejelser, som hverken var bestemt eller egnet til at anvendes paa landmaend, som havde paataget sig en ikke-markedsfoeringsforpligtelse. Herefter hidroerer den beslutning, som haevdes at vaere ulovlig og dermed erstatningsbegrundende, ikke fra et nationalt organ, men fra faellesskabslovgiver, saaledes at eventuelle tab som foelge af det nationale organs gennemfoerelse af faellesskabsbestemmelserne maa tilskrives faellesskabslovgiver (jf. dom af 26.2.1986, sag 175/84, Krohn mod Kommissionen, Sml. s. 753, navnlig praemis 18 og 19).

10 Kommissionen har desuden paastaaet det soegsmaal, der er registreret under sagsnummer C-104/89, afvist, fordi sagsoegerne ikke har opgjort det tab, som de skulle have lidt ved anvendelsen af forordning nr. 764/89, tilstraekkelig praecist.

11 Hertil skal blot bemaerkes, at dette anbringende drejer sig om stoerrelsen af det tab, der skal erstattes. Det henhoerer derfor under realitetsbehandlingen af sagen, dvs. under gennemgangen af de betingelser, hvorunder Faellesskabet kan ifalde ansvar.

Realiteten

a) Ansvarsgrundlag

12 For saa vidt angaar Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold fremgaar det af traktatens artikel 215, stk. 2, at dette i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer, skal erstatte skader forvoldt af dets institutioner under udoevelsen af disses hverv. Raekkevidden af denne bestemmelse er blevet praeciseret saaledes, at naar der er tale om en generel retsakt, som bygger paa et oekonomisk-politisk valg, ifalder Faellesskabet kun ansvar, saafremt der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private (jf. bl.a. dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76 og 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Bayerisches HNL mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 4, 5 og 6). Navnlig kan Faellesskabet i en retlig sammenhaeng som den foreliggende, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, der er uomgaengeligt noedvendig for ivaerksaettelsen af den faelles landbrugspolitik, kun ifalde ansvar, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser (jf. naevnte dom af 25.5.1978, praemis 6).

13 Det foelger dernaest af Domstolens faste praksis, at det er en forudsaetning for, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold, at det paastaaede tab gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som normalt er forbundet med virksomhed i den paagaeldende sektor (jf. domme af 4.10.1979, sag 238/78, Ireks-Arkady mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 2955, praemis 11, forenede sager 241/78, 242/78, 245/78-250/78, DGV mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3017, praemis 11, forenede sager 261/78 og 262/78, Interquell Staerke-Chemie mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3045, praemis 14, og forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier frères mod Raadet, Sml. s. 3091, praemis 11).

14 Disse betingelser er opfyldt for saa vidt angaar forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84.

15 For det foerste er disse forordninger, saaledes som Domstolen har fastslaaet i de ovennaevnte domme af 28. april 1988 i Mulder- og von Deetzen-sagerne, nemlig udstedt i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, der er et almindeligt princip i faellesskabsretten og en hoejere retsregel til beskyttelse af private.

16 For det andet har faellesskabslovgiver aabenbart og groft overskredet graenserne for sine skoensmaessige befoejelser, idet man uden at henvise til en afgoerende offentlig interesse ganske har undladt at tage hensyn til den saerlige situation, som en klart afgraenset gruppe erhvervsdrivende, nemlig de producenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke leverede maelk i referenceaaret, befandt sig i, og har saaledes i tilstraekkelig kvalificeret grad kraenket en hoejere retsregel.

17 Denne kraenkelse er saa meget desto mere aabenbar, som den fuldstaendige og permanente udelukkelse af de paagaeldende producenter fra at faa tildelt en referencemaengde, hvorved de faktisk forhindres i at genoptage markedsfoeringen af maelk efter udloebet af deres ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse, ikke kan antages at vaere forudsigelig eller ligge inden for graenserne for de oekonomiske risici, som normalt er forbundet med udoevelse af virksomhed som maelkeproducent.

18 Derimod kan Faellesskabet - i modsaetning til hvad sagsoegerne har gjort gaeldende - ikke ifalde ansvar i forbindelse med anvendelsen af forordning nr. 764/89, hvorved 60%-reglen blev indfoert.

19 Denne regel er ganske vist ogsaa i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som de paagaeldende producenter kunne have om, at deres ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse havde begraenset raekkevidde, saaledes som Domstolen har fastslaaet i de ovennaevnte domme af 11. december 1990 i Spagl- og Pastaetter-sagerne. Den konstaterede tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan imidlertid ikke betegnes som tilstraekkelig kvalificeret, jf. Domstolens praksis om Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold.

20 I denne sammenhaeng bemaerkes for det foerste, at 60%-reglen - i modsaetning til ordningen i 1984, som gjorde det umuligt for de paagaeldende erhvervsdrivende at markedsfoere maelk - gjorde det muligt for disse erhvervsdrivende at genoptage deres maelkeproduktion. Raadet har saaledes ikke ved udstedelsen af aendringsforordning nr. 764/89 undladt at tage hensyn til de paagaeldende producenters situation.

21 For det andet bemaerkes, at faellesskabslovgiver ved udstedelsen af forordning nr. 764/89 som foelge af de ovennaevnte domme af 28. april 1988 i Mulder- og von Deetzen-sagerne traf et erhvervspolitisk valg med henblik paa gennemfoerelsen af de principper, der er fastslaaet i disse domme. Dette valg beroede for det foerste paa, at det var "strengt noedvendigt ikke at gribe ind i den skroebelige stabilitet, der for tiden er opnaaet paa markedet for maelk og mejeriprodukter" (femte betragtning til forordning nr. 764/89), og for det andet paa, at det var noedvendigt at finde en balance mellem de paagaeldende producenters interesser og de oevrige producenter, som var undergivet ordningen. Raadet gennemfoerte dette valg ved at bibeholde stoerrelsen af de andre producenters referencemaengder uaendret og samtidig forhoeje faellesskabsreserven med 600 000 tons, svarende til 60% af de samlede maengder i de forventede ansoegninger om tildeling af specifikke referencemaengder, hvilket efter dets opfattelse var den hoejeste maengde, der var forenelig med ordningens maalsaetning. Under disse omstaendigheder har Raadet taget hensyn til en afgoerende offentlig interesse uden aabenbart og groft at tilsidesaette graenserne for dets skoensmaessige befoejelse paa omraadet.

22 Der maa herefter bestaa en forpligtelse for Faellesskabet til at erstatte de tab, som sagsoegerne har lidt ved anvendelsen af forordning nr. 857/84, som suppleret ved forordning nr. 1371/84, men ikke for de tab, der foelger af anvendelsen af forordning nr. 764/89.

b) Tabets stoerrelse

23 For saa vidt angaar bestemmelsen af de tab, der maa anses for en foelge af anvendelsen af bestemmelserne for 1984, bemaerkes indledningsvis, at samtlige sagsoegere i de to sager har ansoegt om at faa tildelt en referencemaengde i henhold til ordningen om tillaegsafgift paa maelk allerede foer udloebet af deres ikke-markedsfoeringsforpligtelse, og at de har genoptaget markedsfoeringen af maelk senest umiddelbart efter tildelingen af en specifik referencemaengde i henhold til forordning nr. 764/89. De har derfor paa passende maade tilkendegivet deres hensigt om at genoptage maelkeproduktionen, saaledes at den mistede indtaegt ved leverancer af maelk ikke kan anses for en foelge af, at sagsoegerne frivilligt har besluttet at opgive maelkeproduktionen.

24 Paa dette grundlag skal Raadets og Kommissionens argument om, at de nationale myndigheders afvisning af at tildele sagsoegerne referencemaengder ikke kan tilregnes faellesskabsinstitutionerne, fordi de paagaeldende retsakter hjemlede mulighed for at tildele de paagaeldende en referencemaengde i henhold til flere andre bestemmelser, behandles.

25 Denne argumentation falder i alt vaesentligt sammen med den argumentation, de sagsoegte institutioner har fremfoert til stoette for deres paastand om sagernes afvisning. Den maa derfor forkastes af de samme grunde, som er anfoert ovenfor i forbindelse med behandlingen af formaliteten (praemis 9).

26 For saa vidt angaar de tab, som Faellesskabet skal erstatte, skal der - medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, som berettiger en anden bedoemmelse - tages hensyn til den tabte fortjeneste, der udgoeres af forskellen mellem paa den ene side den indtaegt, som sagsoegerne kunne have haft under normale omstaendigheder ved leverancer af maelk, som de ville have foretaget, saafremt de i perioden mellem den 1. april 1984, hvor forordning nr. 857/84 traadte i kraft, og den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 traadte i kraft, havde faaet tildelt de referencemaengder, som de havde ret til, og paa den anden side den indtaegt, som de faktisk har haft ved at levere maelk i perioden uden hensyn til referencemaengden, forhoejet med det beloeb, som de har indtjent eller kunne have indtjent i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed.

27 Denne beregningsmetode boer dog praeciseres paa foelgende punkter.

28 For saa vidt foerst angaar de referencemaengder, som sagsoegerne havde ret til i den paagaeldende periode, skal der, da sagsoegerne ikke har leveret maelk i loebet af referenceaaret, tages hensyn til den maengde maelk, de har leveret i en repraesentativ periode forud for deres ikke-markedsfoeringsperiode, saasom den maengde, der dannede grundlaget for beregningen af ikke-markedsfoeringspraemien.

29 Denne sidstnaevnte maengde skal forhoejes med 1% ved analog anvendelse af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84 for at sikre, at sagsoegerne ikke underkastes saerlige begraensninger i forhold til de producenter, hvis referencemaengder er fastsat i henhold til naevnte artikel 2. Den paagaeldende maengde skal dog justeres med en nedsaettelsessats, der er repraesentativ for de nedsaettelser, der blev foretaget for de af artikel 2 omfattede producenter, for at undgaa, at sagsoegerne opnaar en uberettiget fordel i forhold til denne gruppe erhvervsdrivende.

30 Det skal i forbindelse med bestemmelsen af den repraesentative nedsaettelsessats praeciseres, at den i artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 omhandlede procentsats ikke kan tages i betragtning. Formaalet med denne procentsats er nemlig med en forudfastsat andel at kompensere for den fordel, som udgoeres af den generelle produktivitetsforoegelse mellem 1981 og 1983 i tilfaelde, hvor den paagaeldende medlemsstat har valgt kalenderaaret 1982 eller 1983 som referenceaar og ikke kalenderaaret 1981. En anvendelse heraf i forhold til sagsoegerne ville indebaere, at de paalaegges en saerlig restriktion, idet de referencemaengder, som de havde ret til, skal beregnes paa grundlag af maelkeleverancer, der er foretaget foer 1982.

31 Det skal dernaest bemaerkes, at saafremt en faellesskabsretsakt, saasom Raadets forordning (EOEF) nr. 775/87 af 16. marts 1987 om midlertidig suspension af en del af referencemaengderne som omhandlet i artikel 5c, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 804/68 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (EFT L 78, s. 5), medfoerer, at der ydes en godtgoerelse, som med et forudfastsat beloeb skal kompensere visse nedsaettelser af de referencemaengder, der er tildelt de i artikel 2 i forordning nr. 857/84 omhandlede producenter, eller at en del af disse maengder suspenderes midlertidigt, skal denne godtgoerelse tages i betragtning ved bestemmelsen af den repraesentative nedsaettelsessats.

32 Ved beregningen af de indtaegter, som sagsoegerne under normale omstaendigheder kunne have haft, saafremt de havde leveret maelk svarende til de referencemaengder, som de havde ret til, skal der beregningsmaessigt tages udgangspunkt i rentabiliteten af en repraesentativ bedrift af den type, som sagsoegerne driver, idet der dog herved kan tages hensyn til den nedsatte rentabilitet, som normalt kendetegner en saadan bedrift i den periode, hvor maelkeproduktionen genoptages.

33 For saa vidt angaar indtaegter ved en eventuel erstatningsvirksomhed - som skal fratraekkes de ovenfor naevnte hypotetiske indtaegter - maa disse indtaegter forstaas som omfattende ikke alene de indtaegter, som sagsoegerne faktisk har haft ved andre aktiviteter, men ogsaa indtaegter, som de havde kunnet indtjene, saafremt de paa fornuftig vis havde igangsat en saadan virksomhed. Denne konklusion foelger af en almindelig retsgrundsaetning, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer, og hvorefter skadelidte paa passende maade skal soege at begraense skadens omfang, idet vedkommende ellers selv maa baere tabet. Eventuelle driftstab, som sagsoegerne har paadraget sig i forbindelse med udoevelsen af en saadan erstatningsvirksomhed, kan ikke tilregnes Faellesskabet, da saadanne tab ikke beror paa virkningerne af en faellesskabsretsakt.

34 Stoerrelsen af de erstatningsbeloeb, som Faellesskabet skal betale, skal foelgelig svare til de tab, det har foraarsaget. De sagsoegte institutioners synspunkt om, at disse beloeb skal beregnes paa grundlag af de ikke-markedsfoeringspraemier, som sagsoegerne har faaet udbetalt, maa saaledes forkastes. Det skal i denne sammenhaeng bemaerkes, at denne praemie udgoer modydelsen for en ikke-markedsfoeringsforpligtelse og har ikke nogen forbindelse med tab, som sagsoegerne har lidt i forbindelse med anvendelsen af senere udstedte retsakter vedroerende tillaegsafgiften.

c) Rentekravet

35 Ifoelge Domstolens faste praksis betales der morarenter af det skyldige erstatningsbeloeb fra datoen for afsigelsen af den dom, hvorved pligten til at erstatte tabet fastslaas. Rentesatsen fastsaettes herved til 8% p.a., medmindre sagsoegerne har nedlagt paastand om en lavere sats.

36 I sag C-104/89 svares der foelgelig som paastaaet rente 8% p.a. og i sag C-37/90 som paastaaet 7% p.a.

d) Erstatningsbeloebene

37 Domstolen ser sig paa grundlag af sagens akter ikke paa sagens nuvaerende stadium i stand til at traeffe afgoerelse om de erstatningsbeloeb, som Faellesskabet skal betale til hver af sagsoegerne.

38 Parterne opfordres til, med forbehold af en af Domstolen senere truffet afgoerelse herom, ved faelles aftale at fastsaette erstatningsbeloebenes stoerrelse under hensyn til de ovenfor anfoerte betragtninger, og inden tolv maaneder at meddele Domstolen stoerrelsen af de efter faelles aftale fastsatte beloeb eller i modsat fald inden for samme frist at meddele Domstolen deres paastande, opgjort i tal.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

39 Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

foer anden afgoerelse traeffes:

1) De sagsoegte doemmes til at erstatte de tab, som sagsoegerne har lidt ved anvendelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984, som suppleret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984, for saa vidt disse forordninger ikke indeholder nogen bestemmelse om tildeling af en referencemaengde til producenter, som efter at have paataget sig en forpligtelse i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 ikke har leveret maelk i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar.

2) Af de paagaeldende erstatningsbeloeb svares rente 8% for saa vidt angaar sag C-104/89 og 7% p.a. for saa vidt angaar sag C-37/90 fra datoen for afsigelsen af naervaerende dom.

3) I oevrigt frifindes sagsoegte.

4) Inden tolv maaneder efter domsafsigelsen meddeler parterne Domstolen stoerrelsen af de efter faelles aftale fastsatte erstatningsbeloeb.

5) Saafremt en saadan aftale ikke kommer i stand, meddeler parterne inden samme frist Domstolen deres paastande, opgjort i tal.

6) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.