ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Er kriteriet om, at god tro hos de berørte parter kan være grundlag for en begrænsning af den tilbagevirkende kraft, der er afledt af, at et urimeligt vilkår er blevet erklæret ugyldigt, et selvstændigt begreb i EU-retten, der skal fortolkes ensartet i alle medlemsstaterne?
1.

Fejlagtig anvendelse af princippet om, at kontrakten skal gennemføres i god tro. Retten fortog en fejlagtig vurdering af artikel 1134 i den belgiske code civil for så vidt angår princippet om, at kontrakten skal gennemføres i god tro.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF (1), idet den ikke har oprettet et elektronisk register over vejtransportvirksomheder og undladt at sammenkoble dette register med de andre medlemsstaters nationale elektroniske registre.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Frosinone (Italien) den 5. januar 2016 — straffesag mod Paola Tonachella

(Sag C-8/16)

(2016/C 090/14)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Frosinone

Tiltalt i straffesagen

Paola Tonachella

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 49 ff. og artikel 56 ff. i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde ifølge den fortolkning, som Domstolen har anlagt heraf i dom af 16. februar 2012 (sag C-72/10), fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, som fastsætter en forpligtelse til vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, der udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål, såfremt aktiviteten ophører på grund af udløbet af koncessionens varighed eller som følge af afgørelser om fortabelse eller tilbagekaldelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 12. januar 2016 — Oussama El Dakkak og Intercontinental SARL mod Administration des douanes et droits indirects

(Sag C-17/16)

(2016/C 090/15)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Oussama El Dakkak og Intercontinental SARL

Sagsøgt: Administration des douanes et droits indirects

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005 (1) og artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006 (2) fortolkes således, at en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i et internationalt transitområde i en lufthavn, ikke er omfattet af angivelsespligten i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005, eller således at denne statsborger derimod er omfattet af denne pligt, idet den pågældende har passeret en af Fællesskabets ydre grænser ved et grænseovergangssted i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 562/2006 af 15. marts 2006?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26.10.2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet (EUT L 309).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 562/2006 af 15.3.2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks) (EUT L 105, s. 1).
3)

Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, er reglen om den nævnte alternative mulighed for at opfylde energibesparelsesforpligtelserne da forenelig med direktivets artikel 7, stk. 1, og artikel 20, stk. 6, når denne regels faktiske eksistens afhænger af, at regeringen efter eget skøn fastsætter nærmere bestemmelser herom? Er den pågældende lovgivning desuden forenelig med de to nævnte direktivbestemmelser, når regeringen ikke fastsætter nærmere bestemmelser for den nævnte alternative mulighed?
2)

Er de i det første spørgsmål nævnte EU-retlige bestemmelser til hinder for en national lovbestemmelse, såsom artikel 1535 i den spanske Código Civil, som giver mulighed for at overdrage en omtvistet fordring mellem en erhvervsdrivende på den ene side og en forbruger på den anden side til en tredjepart, uden at der stilles krav om en behørig underretning af forbrugeren om overdragelsen, hvilken form for overdragelse, der er tale om, eller begrundelsen herfor, og uden at det under alle omstændigheder er påkrævet at oplyse den nøjagtige pris for erhvervelsen af fordringen med angivelse af den aftalte eftergivelse eller nedslag?
1)

Skal den kapitalandel, som et offentligt ejet rumænsk selskab ejer i et blandet (rumænsk tyrkisk) selskab, i henhold til artikel 107 TEUF anses for statsstøtte, der er anmeldelsespligtig i medfør af artikel 108, stk. 3, TEUF? Er der tale om en foranstaltning, som er finansieret af staten, har selektiv karakter og kan påvirke samhandelen mellem EU’s medlemsstater?
2)

Skal spørgsmål 1 også besvares bekræftende, hvis de omhandlede forsikringsbidrag inden for rammerne af den franske stats beskatning af lønnen — konkret eller med et fast beløb – a) har bevirket en skattenedsættelse eller b) ganske vist burde have bevirket en skattenedsættelse, men ikke er blevet gjort gældende og derfor ikke er blevet taget i betragtning?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/21

Appel iværksat den 12. februar 2016 af Kongeriget Spanien til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 26. november 2015 i sag T-461/13, Spanien mod Kommissionen

(Sag C-81/16 P)

(2016/C 118/22)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Kongeriget Spanien (ved A. Rubio González, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og dommen afsagt af Retten den 26. november 2015 i sag T-461/13, Kongeriget Spanien mod Kommissionen, ophæves.

— Kommissionens afgørelse 2014/489/EU (1) af 19. juni 2013 om statsstøtte SA.28599 (C 23/2010 (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009)) iværksat af Kongeriget Spanien til implementering af jordsendt digital-TV i fjerntliggende og mindre urbaniserede områder (uden for Castilla-La Mancha) annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retlig fejl hvad angår kontrol med medlemsstaterne ved definitionen og anvendelsen af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse. Hvad angår det første Altmark-kriterium (2) har Retten afvist at efterprøve, om Kommissionen undersøgte alle relevante oplysninger med henblik på at vurdere definitionen af en offentlig tjeneste. Retten undlod ligeledes at efterprøve, om Kommissionen undersøgte alle de relevante oplysninger med henblik på at vurdere, om den fjerde Altmark-betingelse var opfyldt. Herved tilsidesatte Retten medlemsstatens skønsmargen ved dennes tilrettelæggelse af sin offentlige tjeneste.

Retlig fejl hvad angår den judicielle kontrol af støttens forenelighed, For det første har Retten afholdt sig fra at kontrollere, om alle de faktiske omstændigheder, som Kommissionen lagde til grund for sin analyse, var korrekte. Dommen har således undladt at kontrollere troværdigheden, sammenhængen og relevansen af de oplysninger, som Kommissionen anvendte. Endelig har Retten ikke kontrolleret, om Kommissionens konklusioner er gyldige.

(1) EUT 2014, L 217, s. 52.

(2) EU:C:2003:415.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/12

Sag anlagt den 26. januar 2016 — Europa-Kommissionen mod Republikken Finland

(Sag C-42/16)

(2016/C 118/15)

Processprog: finsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved J. Hottiaux og I. Koskinen, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Finland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Finland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 1 og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort (1), idet den har udstedt duplikatkørekort, hvis gyldighedsperiode udløber den 18. januar 2033, og sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 5, i direktiv 2006/126/EF, idet den ikke har tilsluttet sig EU’s kørekortnetværk.

— Republikken Finland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Et af hovedmålene med direktiv 2006/126/EF er at forbedre sikkerheden omkring kørekort. Ved at anvende de i direktivet fastsatte frister kan dette mål opfyldes, og de nyeste foranstaltninger kan anvendes ved udstedelsen af kørekort, således at forfalskninger kan forhindres, og således at direktivets færdselssikkerhedsmål kan opfyldes. Artikel 1 i direktiv 2006/126/EF foreskriver, at der skal indføres et nationalt kørekort baseret på den EF-model, der er fastsat i bilag I. Direktivets artikel 7, stk. 1, regulerer de krav, som finder anvendelse på kørekort, og artikel 7, stk. 2, fastsætter gyldighedsperioden for de kørekort, der er blevet udstedt fra den 19. januar 2013. I Finland kan gyldighedsperioden for de duplikatkørekort, som er blevet udstedt efter den 19. januar 2013, være meget længere end det, der er fastsat i henhold til artikel 7, stk. 2, litra a og b), i direktiv 2006/126/EF.

I henhold til artikel 7, stk. 5, litra d), i direktiv 2006/126/EF skal medlemsstaterne benytte EU’s kørekortnetværk, når det bliver operativt. EU’s kørekortnetværk (RESPER) er blevet oprettet og blev operationelt den 19. januar 2013. Da Finland ikke har tilsluttet sig EU’s kørekortnetværk (RESPER), kan det ikke kontrolleres i netværket, om forudsætningerne for udstedelsen af et kørekort er opfyldt. De øvrige medlemsstater kan ikke i samarbejde med Finland kontrollere, om forudsætningerne for udstedelsen af et kørekort er opfyldt, og de kan ikke udveksle oplysninger med Finland over dette netværk. Den udveksling af oplysninger, der er fastsat i artikel 15 i direktiv 2006/126/EF, kan således ikke finde sted med Finland over EU’s kørekortnetværk.

(1) EUT L 403, s. 18.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Stuttgart (Tyskland) den 4. januar 2016 — straffesag mod J.S.R.

(Sag C-2/16)

(2016/C 118/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Stuttgart

Tiltalt i straffesagen

J.S.R.

Præjudicielt spørgsmål

Er opførelsen af Liberation Tigers of Tamil Eelam (LTTE) på den liste, der er omhandlet i artikel 2, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 2580/2001 af 27. december 2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme (1), for perioden fra den 23. juli 2007 til og med den 11. maj 2009, navnlig på grund af Rådets afgørelse af

— 29. maj 2006 (2006/379/EF) (2),

— 28. juni 2007 (2007/445/EF) (3),

— 20. december 2007 (2007/868/EF) (4),

— 15. juli 2008 (2008/583/EF) (5) og

— 26. januar 2009 (2009/62/EF) (6), ugyldig?

(1) EFT L 344, s. 70.

(2) Rådets afgørelse af 29.5.2006 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme, og om ophævelse af afgørelse 2005/930/EF (EUT L 144, s. 21).

(3) Rådets afgørelse af 28.6.2007 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af afgørelse 2006/379/EF og 2006/1008/EF (EUT L 169, s. 58).

(4) Rådets afgørelse af 20.12.2007 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af afgørelse 2007/445/EF (EUT L 340, s. 100).

(5) Rådets afgørelse af 15.7.2008 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af afgørelse 2007/868/EF (EUT L 188, s. 21).

(6) Rådets afgørelse af 26.1.2009 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af afgørelse 2008/583/EF (EUT L 23, s. 25).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 111/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Augstākā tiesa (Letland) den 8. januar 2016 — Valsts policijas Rīgas reģiona pārvaldes Kārtības policijas pārvalde mod Rīgas pašvaldības SIA »Rīgas satiksme«

(Sag C-13/16)

(2016/C 111/13)

Processprog: lettisk

Den forelæggende ret

Augstākā tiesa

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Valsts policijas Rīgas reģiona pārvaldes Kārtības policijas pārvalde

Sagsøgt: Rīgas pašvaldības SIA »Rīgas satiksme«

Præjudicielt spørgsmål

Skal formuleringen »behandlingen er nødvendig, for at […] den tredjemand eller de tredjemænd, til hvem oplysningerne videregives, kan forfølge en legitim interesse« som omhandlet i artikel 7, litra f), i Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF (1) af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger fortolkes således, at det nationale politi skal videregive de personoplysninger til Rīgas satiksme, som sidstnævnte har anmodet om, idet de er nødvendige for at kunne anlægge et civilt søgsmål? Berøres besvarelsen af dette spørgsmål af den omstændighed, således som det fremgår af sagsakterne, at den taxapassager, hvis personoplysninger forsøges indhentet af Rīgas satiksme, var mindreårig på ulykkestidspunktet?

(1) EFT L 281, s. 31.
2)

Udelukker forordningens artikel 28, i en situation, hvor asylansøgeren ikke er frihedsberøvet på det tidspunkt, hvor den ansvarlige [medlemsstat] accepterer at overtage den pågældende, at nationale regler finder anvendelse, som for Sveriges vedkommende indebærer, at en udlænding ikke kan frihedsberøves med henblik på gennemførelse i længere tid end to måneder, hvis der ikke er tungtvejende grunde til en længere periode, og hvis der er sådanne tungtvejende grunde kan udlændingen højst frihedsberøves i tre måneder, og hvis det er sandsynligt, at gennemførelsen kommer til at tage længere tid på grund af udlændingens manglende samarbejde eller det tager tid at fremskaffe de nødvendige dokumenter, i længere tid end tolv måneder?
1)

Skal artikel 1[4], stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF (1) af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning) og artikel 3, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2000/78/EF (2) af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv fortolkes således, at de er tilstrækkelig præcise og klare og derfor finder anvendelse på retsstillingen for en tjenestemand, som er afskediget fra offentlig tjeneste, såfremt: a) afskedigelsen blev foretaget på grund af nedskæring af antallet af ensartede stillinger (funktioner), som blev beklædt af den afskedigede person og andre tjenestemænd, både mænd og kvinder b) afskedigelsen skete på grundlag af en neutral bestemmelse i national ret c) de nationale bestemmelser i den nævnte sag om afskedigelse ikke indeholder kriterier eller en pligt til at foretage en bedømmelse i forhold til alle personer, som muligvis kan være berørt af afskedigelsen, og heller ingen pligt til at begrunde afskedigelsen af den konkrete person?
2)

Skal udtrykket »i nævnte rækkefølge« i artikel 30, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, sammenholdt med retten til god forvaltning i artikel 41 i Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder og princippet om, at administrative afgørelser skal begrundes, fortolkes således, at toldmyndigheden for at kunne nå til den konklusion, at metoden i forordningens artikel 31 finder anvendelse, er forpligtet til i hver enkelt afgørelse at angive grunden til, at den har fundet, at metoderne til fastsættelse af toldværdien i forordningens artikel 29 og 30 ikke kan finde anvendelse under de konkret foreliggende omstændigheder?
1)

Skal importørens pligt til at handle i god tro, som er fastsat i artikel 220, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, defineres således, at a) importøren er forpligtet til at kontrollere omstændighederne ved udstedelsen af oprindelsescertifikat formular A til eksportøren (certifikater for de dele, som varen består af, eksportørens rolle i forbindelse med fremstillingen af varerne, etc.)? b) importøren anses for at have handlet i ond tro, alene fordi eksportøren har handlet i ond tro (for eksempel når eksportøren ikke oplyser toldmyndighederne i eksportlandet om, hvad udgifterne reelt dækker, værdien af de dele, som varen består af, etc.)? c) pligten til at handle i god tro ikke er opfyldt, alene fordi eksportøren har afgivet urigtige oplysninger til toldmyndighederne i eksportlandet, herunder selv om toldmyndighederne selv har begået fejl i forbindelse med udstedelsen af certifikatet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 111/17

Appel iværksat den 19. februar 2016 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 10. december 2015 i sag T-512/12, Front Polisario mod Rådet

(Sag C-104/16 P)

(2016/C 111/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved A. de Elera-San Miguel Hurtado og A. Westerhof Löfflerová, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Front populaire pour la libération de la saguia-el-hamra et du rio de oro (Front Polisario) og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-512/12 ophæves.

— Der træffes endelig afgørelse vedrørende de spørgsmål, som appelsagen vedrører, idet annullationssøgmålet til prøvelse af den anfægtede retsakt, som er anlagt af Front Polisario (»sagsøgeren«), afvises.

— Sagsøgeren tilpligtes at betale de af Rådet afholdte omkostninger i første instans og i forbindelse med denne appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel, har Rådet fremsat flere anbringender, der vedrører retlige fejl.

For det første har Rådet fundet, at Retten begik en retlig fejl, idet den konkluderede, at sagsøgeren havde søgsmålskompetence ved Den Europæiske Unions jurisdiktion.

For det andet har Rådet anført, at Retten begik en retlig fejl, idet den konkluderede, at sagsøgeren var direkte og individuelt berørt af den annullerede afgørelse.

For det tredje har Rådet kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl, idet den støttede annullation på et anbringende, som ikke var blevet fremsat af sagsøgeren, og som Rådet ikke fik mulighed for at forsvare sig imod.

For det fjerde har Rådet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den konkluderede, at Rådet, inden det kunne vedtage den annullerede afgørelse, havde pligt til at undersøge den påvirkning, som aktiviteterne i forbindelse med produktionen af de varer, der er omfattet af den aftale, der var indgået ved den annullerede afgørelse, kunne få på menneskerettighederne for befolkningen i Vestsahara.

For det femte begik Retten en retlig fejl, idet den konkluderede, at Rådet, inden det kunne vedtage den annullerede afgørelse, havde pligt til at undersøge, om der forelå tegn på udnyttelse, i henhold til aftalen, der var indgået ved den nævnte afgørelse, af naturressourcerne i det område af Vestsahara, der er under marokkansk kontrol, som ville kunne være til skade for befolkningen og til skade for deres grundlæggende rettigheder.

Endelig har Rådet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den traf afgørelse om en delvis annullation af den anfægtede afgørelse, hvilket medførte en ændring af afgørelsens indhold.
1)

Skal artikel 148, litra d), i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at lastning og losning af et fartøj er ydelser i denne bestemmelses forstand, der er bestemt til at dække et direkte behov i forbindelse med søgående fartøjers ladning som omhandlet i dette direktivs artikel 148, litra a)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 111/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Apelacyjny w Warszawie (Polen) den 4. januar 2016 — J. D. mod Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(Sag C-4/16)

(2016/C 111/09)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Apelacyjny w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: J. D.

Sagsøgt: Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

Præjudicielt spørgsmål

Skal begrebet energi fra vandkraft som vedvarende energikilde, der anvendes i artikel 2, litra a), sammenholdt med artikel 5, stk. 3, og 30. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF (1), udelukkende fortolkes som energi, der er produceret på vandkraftværker ved udnyttelse af hældning på overfladevand, herunder floder, eller også energi, der er produceret på et vandkraftværk (der hverken er et pumpekraftværk eller er udstyret med pumpefunktion), der er placeret et sted, hvor en anden virksomheds industrispildevand udledes?

(1) EUT L 140, s. 16
1)

a) Henhører alle virksomhedsrelaterede oplysninger, som den tilsynsbelagte virksomhed har meddelt tilsynsmyndigheden, uanset hvilke yderligere betingelser, der måtte gælde, under begrebet »fortrolige oplysninger« som omhandlet i artikel 54, stk. 1, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF (1) af 21. april 2004 om markeder for finansielle instrumenter, om ændring af Rådets direktiv 85/611/EØF og direktiv 93/6/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 93/22/EØF (EUT L 145, s. 1, herefter »direktiv 2004/39/EF«) og er disse oplysninger dermed omfattet af tavshedspligten i henhold til artikel 54, stk. 1, første punktum, i direktiv 2004/39/EF? b) Omfatter den »tilsynsretlige tavshedspligt« som en del af tavshedspligten i henhold til artikel 54, stk. 1, første punktum, i direktiv 2004/39/EF, uanset hvilke yderligere betingelser, der måtte gælde, alle de udtalelser fra tilsynsmyndigheden, der indgår i sagsakterne, herunder også myndighedens korrespondance med andre instanser? Såfremt spørgsmål a) eller b) besvares benægtende: c) Skal bestemmelsen om tavshedspligt i artikel 54, stk. 1, i direktiv 2004/39/EF fortolkes således, at det ved spørgsmålet, om oplysningerne skal kvalificeres som fortrolige aa) er afgørende, om oplysninger som følge af deres art henhører under tavshedspligten, eller adgangen til oplysningerne faktisk konkret kan påvirke interessen i hemmeligholdelse, eller bb) forholder sig således, at der skal tages hensyn til andre foreliggende omstændigheder, der gør, at oplysningerne er omfattet af tavshedspligten, eller cc) forholder sig således, at tilsynsmyndigheden for så vidt angår de virksomhedsrelaterede oplysninger i myndighedens sagsakter, som det tilsynsbelagte institut har meddelt myndigheden, og de aktstykker fra tilsynsmyndigheden, som vedrører instituttets oplysninger, kan påberåbe sig en afkræftelig formodning om, at forretningshemmeligheder eller den tilsynsretlige tavshedspligt for så vidt er berørt?