RETTENS DOM (Første Afdeling)

18. juni 1996

Sag T-150/94

Juana de la Cruz Vela Palacios

mod

De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg

»Tjenestemænd — annulations- og erstatningssøgsmål — formaliteten — indgivelse af en klage pr. telefax — bedømmelsesrapport — forsinkelse — begrundelse for en tilbagegang i bedømmelsen — ikke-økonomisk skade«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-877

Angående:

Påstand om annulation dels af Det Økonomiske og Sociale Udvalgs afgørelse af 18. juni 1993 om sagsøgerens bedømmelsesrapporter for perioden 1. december 1986 - 31. august 1988 og perioden 1. september 1988 - 31. august 1990, dels af afgørelsen af 13. januar 1994 om afvisning af klagen over disse bedømmelsesrapporter samt påstand om erstatning for det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt på grund af de tjenestefejl, ØSU's administration har begået.

Udfald:

ØSU tilpligtet at godtgøre sagsøgerens ikke-økonomiske skade, og i øvrigt frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren blev ansat ved De Europæiske Fællesskabers Økonomiske og Sociale Udvalg (herefter »ØSU«) og blev i 1987 udnævnt til sekretær med maskinskrivning. Siden udnævnelsen opstod der stadig flere problemer i forholdet mellem sagsøgeren og den sagsøgte institution, såvel i de personlige forbindelser som administrativt. Sagsøgeren blev herved bl.a. flere gange forflyttet til forskellige tjenestegrene.

Den 4. marts 1992 udfærdigede ØSU sagsøgerens bedømmelsesrapporter for perioden mellem den 1. december 1986 og den 31. august 1988 samt for perioden mellem den 1. september 1988 og den 31. august 1990. Bedømmelsesrapporterne var dateret henholdsvis den 1. september 1988 og den 14. september 1990, og blev meddelt sagsøgeren den 6. marts 1992. Hun bekræftede modtagelsen heraf den 7 april 1992.

Ifølge artikel 43, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) skal der regelmæssigt og mindst hvert andet år for hver tjenestemand udfærdiges en udtalelse vedrørende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd i henhold til de betingelser, der er fastsat i artikel 110. Ifølge artikel 43, stk. 2, gøres tjenestemanden bekendt med udtalelsens indhold. Han har ret til at tilføje enhver bemærkning, han finder nødvendig.

Ifølge vedtægtens artikel 110, stk. 1, vedtages de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægten af hver institution. I ØSU's afgørelse nr. 1001/81 A om almindelige bestemmelser for ØSU's tjenestemænd bestemmes det bl.a., at der skal udfærdiges en bedømmelsesrapport for hver tjenestemand hvert andet år, at hver enkelt bedømmelse kun må vedrøre referenceperioden, at enhver negativ ændring i de analytiske vurderinger i forhold til den foregående bedømmelse skal begrundes, og at bedømmelsesrapporten skal meddeles den bedømte inden en måned efter referenceperiodens udløb.

Den 7 april og den 7. maj 1992 indgav sagsøgeren rekurs vedrørende de to førnævnte bedømmelser med den begrundelse, at de ikke var forskriftsmæssigt udfærdiget Den 19. februar 1993 afgav Det Paritetiske Bedømmelsesudvalg en udtalelse hvori det foreslog visse ændringer. Ved en afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren den 18. juni 1993, udfærdigede ØSU's generaldirektør de to rapporter endeligt, hvori han medtog de ændringer, som Det Paritetiske Bedømmelsesudvalg havde foreslået.

Den 17 september 1993 mellem kl. 19.07 og kl. 19.10 tilsendte sagsøgeren i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, ØSU en klage pr. telefax over afgørelsen af 18. juni 1993. ØSU afviste klagen den 13. januar 1994 med den begrundelse, at den var for sent indgivet og under alle omstændigheder var ubegrundet.

Formaliteten

Realitetsbehandlingen af annullationspåstanden

Retten bemærkede, at en sag ikke kan afvises med den begrundelse, at klagen er indgivet pr. telefax. De administrative klager, som indgives af tjenestemænd, er ikke undergivet noget formkrav (præmis 23).

Henvisning til: Retten. 26. september 1990, sag T-139/89. Virgili-Schettini mod Parlamentet. Sml. II, s. 535. præmis 19.

Endvidere bemærkede Retten, at den eneste afgørende dato for vurderingen af, om klagefristen er overholdt, er den dato, hvor administrationen har mulighed for at gøre sig bekendt med klagen. Det påhviler den part, som påberåber sig, at der er sket en fristoverskridelse, at godtgøre dette (præmis 24 og 25).

Henvisning til: Retten, 11. juli 1991, sag T-19/90, Von Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, præmis 25; Retten, 25. september 1991, sag T-54/90, Lacroix mod Kommissionen, Sml. II, s. 749, præmis 29.

Det var i sagen ubestridt, at sagsøgeren havde sendt klagen pr. telefax den 17. september 1993, dvs. dagen før datoen for fristens overskridelse, hvorfor ØSU havde mulighed for at gøre sig bekendt med klagen den 17. september 1993. ØSU havde ikke fremlagt noget bevis til afkræftelse heraf (præmis 26 og 27).

Realitetsbehandlingen af erstatningspåstanden

Når der ikke først gennemføres en administrativ procedure, er det en betingelse for at fremme en erstatningspåstand til realitetsbehandling, at der er en tæt sammenhæng mellem denne påstand og annullationspåstanden (præmis 31).

Henvisning til: Retten, 25. september 1991, sag T-5/90, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 731, præmis 49.

I den foreliggende sag støttede sagsøgeren sin erstatningspåstand på dels, at de anfægtede bedømmelsesrapporter blev udfærdiget for sent og var ufuldstændige og fejlagtige, dels på, at disse forhold fra administrationens side havde forvoldt hende et tab. Den retsstridige adfærd, som sagsøgeren havde påberåbt sig til støtte for sin påstand om annullation arsine bedømmelsesrapporter, påberåbte sagsøgeren sig altså ligeledes til støtte for sin erstatningspåstand. Følgelig var der en tæt sammenhæng mellem erstatnings- og annullationspåstanden, hvorfor sagsøgeren ikke var forpligtet til at iværksætte en administrativ procedure, før hun fremsatte erstatningspåstanden (præmis 32 og 33).

Realiteten

Annullationspåstanden

Den omstændighed, at der var indtrådt en forsinkelse i bedømmelsesproceduren, kunne ikke i sig selv anfægte gyldigheden af den bedømmelsesrapport, som blev udfærdiget under proceduren. Tilbage stod imidlertid at undersøge, om rapporternes gyldighed var behæftet med et åbenbart urigtigt skøn eller en begrundelsesmangel. I så henseende var der ikke fremlagt noget bevis for den fejl, som sagsøgeren havde påberåbt sig, nemlig at de anfægtede rapporter ikke loyalt afspejlede hans tjenesteforhold og reelle funktioner (præmis 44, 45 og 46).

Henvisning til: Domstolen. 1. juni 1983. forenede sager 36/81. 37/81 og 218/81. Seton mod Kommissionen. Sml. s. 1789, præmis 14.

Hvad angår vurderingen »lader tilbage at ønske«, som var indeholdt i rubrikken om »tilpasning til tjenestens krav« i sagsøgerens sidste bedømmelsesrapport, og som var ringere end den vurdering på det tilsvarende punkt, som var indeholdt i hendes foregående rapport (hvori hendes præstationer betegnedes som »acceptable«), bemærkede Retten, at hverken selve rapporten, udtalelsen fra Det Paritetiske Bedømmelsesudvalg eller skrivelsen af 18. juni 1993 om udfærdigelsen af rapporten indeholdt en begrundelse for den nævnte tilbagegang. Kun ØSU's skrivelse af 13. januar 1994 om afvisningen af sagsøgerens klage indeholdt en sådan begrundelse. Retten tilføjede dog, at en institution stadig har mulighed for at opfylde sin forpligtelse til at begrunde de afgørelser, som den træffer over for sine tjenestemænd, i den afgørelse, hvorved den afviser den trufne afgørelse (præmis 47 og 48).

Henvisning til: Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Smi. II, s. 121, præmis 36; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 31.

Erstatningspåstanden

Herom bemærkede Retten, at selv om visse af sagsøgerens argumenter i det væsentlige drejede sig om det økonomiske tab, som hun påstod at have lidt, havde hun i den udtrykkelige påstand, hun havde nedlagt, begrænset sig til at rejse krav om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som hun hævdede at have lidt (præmis 50).

Videre antog Retten, at såfremt erstatningspåstanden har en tæt sammenhæng med armullationspåstanden, og denne er blevet forkastet, må også erstatningspåstanden forkastes. Dette princip måtte dog fraviges i et tilfælde som det foreliggende, hvor forkastelsen af armullationspåstanden ikke beroede på, at der manglede fornødent grundlag for at fastslå et ulovligt forhold, men udelukkende, at den anfægtede retsakt, såfremt den blev annulleret, ikke kunne erstattes af en anden retsakt, som var bedre i overensstemmelse med fællesskabsretten. I et sådant tilfælde berører den forsinkelse, der er indtrådt i udfærdigelsen af en bedømmelsesrapport, ikke dennes gyldighed, men kan dog udgøre en tjenestefejl, som vil kunne give den pågældende ansatte ret til erstatning. Det kan nemlig medføre en ikke-økonomisk skade for en tjenestemand, at hans personlige aktmappe er ukorrekt og ufuldstændig, på grand af den usikkerhed og ængstelse med hensyn til sin fremtidige karriere, som dette har voldt ham (præmis 51 og 52).

Henvisning til: Domstolen, 9. februar 1988, sag 1/87, Picciolo mod Kommissionen, Sml. s. 711, præmis 32; Retten, 8. november 1990, sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 619, præmis 41; Retten, 24. januar 1991, sagT-27/90, Sml. II, s. 35, præmis 49; Retten, 19. oktober 1995, sag T-562/93, Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 737, præmis 88.

I den foreliggende sag måtte sagsøgeren vente henholdsvis tre og et halvt og halvandet år, før der blev udfærdiget udkast til de omtvistede bedømmelsesrapporter, hvilket er uforeneligt med princippet om god forvaltning. Som følge heraf befandt sagsøgeren sig i en tilstand af usikkerhed og ængstelse i mere end tre år. Den af ØSU begåede tjenestefejl påførte hende derfor en ikke-økonomisk skade, som gav hende ret til erstatning (præmis 53).

Konklusion:

Det Økonomiske og Sociale Udvalg tilpligtes at betale sagsøgeren et beløb på 50000 BFR til godtgørelse af (len ikke-økonomiske skade, hun har lidt.

I øvrigt frifindes Det Økonomiske og Sociale Udvalg.