Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål en virksomheds søgsmål til prøvelse af en individuel EKSF-beslutning, som den ikke er adressat for beslutning om tilladelse til at yde støtte til en konkurrent konkurrencesituation begreb kriterier

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og 33, stk. 2; generel beslutning nr. 3632/93]

2. EKSF støtte til kulindustrien Kommissionens godkendelse godkendelse meddelt efter udbetaling af støtten lovligt

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c); generel beslutning nr. 3632/93, art. 9, stk. 5]

3. EKSF støtte til kulindustrien forbud Kommissionens godkendelse betingelser forbedring af den økonomiske levedygtighed

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c); generel beslutning nr. 3632/93, art. 2, stk. 1, og art. 3]

4. EKSF støtte til kulindustrien forbud Kommissionens godkendelse betingelser gradvis nedsættelse af støtten

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c); generel beslutning nr. 3632/93, art. 2, stk. 1, og art. 3, stk. 1 og 2]

5. Annullationssøgsmål sag anlagt i medfør af EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1 søgsmålsgrunde Kommissionens åbenbare tilsidesættelse af bestemmelserne i traktaten eller en retsregel vedrørende dens gennemførelse begreb grænser for retsinstansernes skøn

(EKSF-traktaten, art. 33, stk. 1)

6. EKSF støtte til kulindustrien driftsstøtte og støtte til aktivitetsindskrænkning forbud Kommissionens godkendelse betingelser dækning af forskellen mellem produktionsomkostningerne og salgsprisen på verdensmarkedet Kommissionens forudgående og efterfølgende kontrol kontrollens omfang

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), art. 35 og 88; generel beslutning nr. 3632/93, art. 3, stk. 1, og art. 9, stk. 1, 2, 4 og 6]

7. Institutionernes retsakter begrundelse pligt rækkevidde EKSF-beslutning

(EKSF-traktaten, art. 15, stk. 1, og art. 33, stk. 2)

Sammendrag

1. Vedrørende spørgsmålet om at bedømme, hvornår en beslutning »angår« en virksomhed som følge af, at en anden virksomhed konkurrerer med den, må der lægges vægt på, dels at formalitetsbetingelserne ifølge EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, er mindre strenge end de betingelser, der gælder for annullationssøgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 2 (efter ændring nu artikel 230, stk. 2, EF). Desuden skal EKSF-traktatens bestemmelser vedrørende borgernes søgsmålsret fortolkes vidt af hensyn til privates retsbeskyttelse.

Dels fastsætter hvad særlig angår EKSF-traktatens regler om statsstøtte den nævnte traktats artikel 4, litra c), et generelt, strengt og ubetinget forbud mod statsstøtte, og af en sådan vægt, at det er unødvendigt at undersøge, om der foreligger eller risikerer at indtræde skade for konkurrencevilkårene for at kunne udtale, at en støtte er uforenelig med fællesmarkedet. Forbuddet forudsætter ikke, at støtten skal fordreje eller true med at fordreje konkurrencen til fordel for visse virksomheder eller visse produktionsområder.

Endvidere indeholder EKSF-traktatens artikel 4, litra c), ikke nogen de minimis-regel, hvorefter støtte, som kun medfører en ringe forstyrrelse af konkurrencen, er undtaget fra det fastsatte forbud. I øvrigt indeholder beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien heller ingen de minimis-regel, således som denne er blevet indført for statsstøtteordningen under EKSF-traktaten.

Heraf følger, at realitetspåkendelse af en sag anlagt efter EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, af en kulvirksomhed i Fællesskabet hvorunder det gøres gældende, at denne traktats artikel 4, litra c), er tilsidesat, og som er rettet mod en kommissionsbeslutning, der godkender statsstøtte til fordel for en anden kulvirksomhed i Fællesskabet ikke kan afhænge af et bevis for, at de pågældende virksomheder aktuelt eller potentielt konkurrerer med hinanden. Under hensyn til de nævnte særegenheder ved EKSF-ordningen er det tilstrækkeligt at bevise, at der foreligger en række forhold, som gør det muligt at konkludere, at muligheden for konkurrence mellem virksomhederne ikke er urealistisk.

( jf. præmis 53-56 )

2. Ingen regel i beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien forbyder Kommissionen at undersøge foreneligheden af en støtteplan med det fælles marked alene på grund af, at medlemsstaten, der har givet meddelelse om planen, allerede har udbetalt støtten uden at afvente Kommissionens forudgående tilladelse. Tværtimod indebærer beslutningens artikel 9, stk. 5 der udtrykkeligt betinger tilbagebetaling af støtte, der er blevet udbetalt inden given tilladelse, af en negativ beslutning fra Kommissionens side nødvendigvis, at denne kan træffe en beslutning om tilladelse i et sådant tilfælde. På det mere almindelige plan må det fastslås, at de materielle og proceduremæssige bestemmelser i beslutningen og i ordningen ifølge EF-traktatens artikel 92 og 93 (efter ændring nu artikel 87 EF og 88 EF) ikke frembyder principielle forskelle, således at det ikke er berettiget at anlægge en strengere fortolkning af beslutningens bestemmelser i forhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), end af bestemmelserne i stk. 2 og 3 i EF-traktatens artikel 92 ved anvendelsen af denne artikels stk. 1. Det må herved præciseres, at Kommissionen har pligt til i medfør af artikel 92 at foretage en efterfølgende undersøgelse af en allerede udbetalt støtte.

( jf. præmis 68 )

3. Ingen bestemmelse i beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien fastsætter, at tildelingen af driftsstøtte strikt skal være forbeholdt virksomheder, som har rimelig chance for at nå frem til økonomisk levedygtighed på lang sigt således forstået, at de vil være i stand til at optage konkurrencen på verdensmarkedet ved egen kraft. De relevante bestemmelser i beslutningen kræver ikke, at den virksomhed, der har fået tildelt driftsstøtte, ved udløbet af en forudfastsat periode er blevet levedygtig. Den stiller kun krav om »forbedring« af den økonomiske levedygtighed, hvorved denne smidige formulering har sin forklaring i den manglende strukturelle konkurrencedygtighed, Fællesskabets kulindustri står over for som følge af, at størstedelen af Fællesskabets virksomheder fortsat ikke er konkurrencedygtige i forhold til indførslen fra tredjelande. Heraf følger, at forbedringen af en given virsomheds økonomiske levedygtighed nødvendigvis bliver et spørgsmål om at gøre den mindre urentabel og mindre konkurrenceudygtig.

( jf. præmis 81 )

4. Driftsstøtten i medfør af artikel 3, stk. 1, i beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien skal alene dække forskellen mellem produktionsomkostningen og salgsprisen på verdensmarkedet. I medfør af beslutningens artikel 3, stk. 2, kan den nævnte støtte kun tillades, såfremt de støttemodtagende virksomheder i det mindste viser en tendens til at være i stand til at reducere deres produktionsomkostninger. I den forbindelse fastsætter beslutningens artikel 2, stk. 1, første led, som »et af de mål«, der skal nås, det mål »at virkeliggøre en gradvis nedsættelse af støtten«, hvilket skal ske »i lyset af kulpriserne på de internationale markeder«. Herved skal de økonomiske realiteter, nemlig den strukturelle manglende rentabilitet i Fællesskabets kulindustri, under hensyn til hvilke beslutningen blev udstedt, tages i betragtning ved fortolkningen af dennes artikel 2, stk. 1.

Eftersom hverken fællesskabsinstitutionerne, medlemsstaterne eller de pågældende virksomheder har nogen indflydelse af betydning på verdensmarkedsprisen, kan Kommissionen ikke bebrejdes at have lagt afgørende vægt, udtrykt i nedtrapning af støtten i kulsektoren, på faldet i produktionsomkostningerne, da enhvert sådant fald i disse bevirker, at omfanget af støtten nødvendigvis bliver mindre end i det tilfælde, hvor faldet ikke havde fundet sted, og dette ganske uafhængigt af prisudviklingen på verdensmarkedet.

( jf. præmis 117, 119, 120 og 121 )

5. Retten skal ved udøvelsen af sin kontrol i henhold til EKSF-traktatens artikel 33, stk. 1 og 2, når det drejer sig om et skøn udøvet af Kommissionen vedrørende indviklede økonomiske kendsgerninger eller omstændigheder, der ligger til grund for en for Retten anfægtet beslutning, begrænse sig til at afklare, om den udstedende institution åbenbart har tilsidesat bestemmelserne i EKSF-traktaten eller enhver retsregel vedrørende dens gennemførelse, hvorved udtrykket »åbenbar« forudsætter en vis grovere tilsidesættelse af retsreglerne, såsom at tilsidesættelsen åbenbart fremstår som følge af en klar vildfarelse i skønnet vedrørende den situation, med henblik på hvilken beslutningen blev truffet, set i relation til traktatens bestemmelser.

( jf. præmis 159 )

6. Driftsstøtten og støtten til aktivitetsindskrænkning i medfør af artikel 3, stk. 1, i beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien er bestemt til »dækning af forskellen mellem produktionsomkostningerne og den salgspris, som de kontraherende parter frit har aftalt under hensyntagen til betingelserne på verdensmarkedet«. Heraf følger, at ethvert element af økonomisk karakter, som ved at reducere omkostningerne eller ved at øge indtægterne bevirker, at den meddelte støtte overstiger denne forskel, har som konsekvens, at den hertil svarende støttedel ikke længere er dækket af denne grundregel og derfor ikke er tilladt som driftsstøtte eller som støtte til aktivitetsindskrænkning i henhold til nævnte beslutning. Følgelig falder en sådan støtte, der ikke har hjemmel i beslutningen, principielt ind under det absolutte forbud i EKSF-traktatens artikel 4, litra c).

Overholdelsen af den grundregel, som lige er nævnt, sikres ved en dobbelt kontrol. Dels indføres der ved artikel 9, stk. 1, 4 og 6, i beslutning nr. 3632/93 en ordning med forudgående kontrol af de påtænkte finansielle foranstaltninger. Denne ordning tager sigte på at garantere, at beslutningens artikel 3, stk. 1, første led, overholdes, hvorefter »den meddelte støtte pr. ton for hver virksomhed eller produktionsenhed ikke [må] overstige forskellen mellem produktionsomkostningerne og de forventede indtægter for det følgende kulproduktionsår«. Dels indføres der ved beslutningens artikel 9, stk. 2, en ordning med efterfølgende kontrol af den faktisk udbetalte støtte, idet medlemsstaterne har pligt til senest den 30. september hvert år at meddele det støttebeløb, der faktisk er blevet udbetalt i det foregående kulproduktionsår, og redegøre for de reguleringer, der eventuelt er sket i forhold til de oprindeligt meddelte beløb. Ordningen tager sigte på at sikre overholdelse af beslutningens artikel 3, stk. 1, anden tankestreg, hvorefter den faktisk udbetalte støtte reguleres årligt på grundlag af de reelle udgifter og indtægter senest inden udgangen af kulproduktionsår, der følger efter det, for hvilket støtten er blevet ydet.

Kommissionen er ved udøvelsen af sin forudgående kontrol, der tager sigte på at sikre overholdelsen af den nævnte grundregel, pligtig medmindre den må antages at overskride sit omfattende skøn at tage ethvert element i betragtning, den er blevet bekendt med, og som efter al sandsynlighed har direkte indflydelse på produktionsomkostningerne og/eller på indtægterne efter betydningen i artikel 3, stk. 1, første led, i beslutning nr. 3632/93 i det omfang, hvori det pågældende element kommer til udtryk ved en klart ulovlig statsstøtte af en bestemt størrelsesorden, der ikke er ubetydelig. Selv om Kommissionen må antages også at være pligtig at undersøge enhver kendt og seriøs oplysning vedrørende muligheden for, at en sådan støtte eksisterer, er den derimod ikke pligtig at undersøge en sådan oplysning i forbindelse med proceduren ifølge beslutningens artikel 8 og 9, hvilket den kun skal gøre i det omfang, hvori denne undersøgelse ikke risikerer, som følge af sin komplekse karakter og varighed, at udgøre en fare for funktionen i systemet med dels meddelelser om årlig støtte, der indgår i en flerårig plan, dels derpå følgende beslutninger om at tillade eller afslå.

Vedrørende de statslige støtteforanstaltninger til kulindustrien uden for området for beslutning nr. 3632/93 er sådan støtte, såfremt den ikke er blevet tilladt ved en beslutning fra Kommissionen i henhold til EKSF-traktatens artikel 95, stk. 1, alene reguleret af EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Kommissionen, hvis opgave det er at sikre virkeliggørelsen af traktatens mål og at udføre de opgaver, der er tildelt den efter artikel 8 og artikel 14, stk. 1, i EKSF-traktaten, træffer de nødvendige foranstaltninger i relation til støtte af en sådan art, at den er udbetalt under tilsidesættelse af denne bestemmelse. Den kan især vedtage en beslutning om en stats traktatbrud i henhold til EKSF-traktatens artikel 88, hvorved dens eventuelle undladelse af at træffe en sådan beslutning vil kunne anfægtes under et søgsmål med påstand om retsstridig passivitet rejst i medfør af samme traktats artikel 35.

Det absolutte forbud i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), finder i øvrigt selvstændig anvendelse i mangel af specifikke regler. Denne bestemmelse kan tillige antages at have direkte virkning. Det følger heraf, at private, der anser sig for skadelidt ved disse foranstaltninger, har mulighed for at anlægge sag ved de nationale domstole, så længe Kommissionen ikke har truffet beslutning vedrørende sådanne foranstaltninger, der er forbudt ved nævnte artikel 4, litra c). Borgernes mulighed for at sikre beskyttelsen af deres rettigheder ved et sagsanlæg ved de nationale domstole, som har beføjelse til at træffe foreløbige forholdsregler og i givet fald forelægge et præjudicielt spørgsmål, udgør nemlig selve kernen i Fællesskabets retsbeskyttelsesordning.

( jf. præmis 160-163 og 167 )

7. Ifølge EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, skal Kommissionens beslutninger begrundes. Den institution, der har udstedt den pågældende retsakt, skal klart og utvetydigt angive, hvilke betragtninger den har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne beslutning og dermed blive i stand til at forsvare deres rettigheder, og således at Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres prøvelsesret. Det kræves dog ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, eftersom begrundelsen ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Kommissionen har i øvrigt ifølge en retspraksis udviklet i forbindelse med EF-traktaten når den fastslår, at en af en klager påtalt statsstøtte ikke findes eller er EF-konform pligt til for klageren i begrundelsen for den pågældende beslutning at fremlægge grundene til, at de i klagen nævnte omstændigheder ikke har været tilstrækkelige til at imødekomme klagen, hvorved Kommissionen kun skal besvare væsentlige klagepunkter for vurderingen af det pågældende støtteprojekt uden at være pligtig at tage stilling til forhold, der er åbenbart uvedkommende, uden betydning eller klart af underordnet relevans.

Det er korrekt, at hverken EKSF-traktaten eller beslutning nr. 3632/93 om fællesskabsordningen for statsstøtte til kulindustrien indeholder nogen bestemmelse svarende til EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (nu artikel 88, stk. 2, EF), i relation til hvilken sidstnævnte retspraksis blev udarbejdet, og som forpligter Kommissionen til at give de »interesserede parter en frist til at fremsætte deres bemærkninger«. Imidlertid har nævnte praksis knæsat klagerens ret til at modtage et udførligt svar på klagen, ikke som interesseret part, men som retssubjekt, der er umiddelbart og individuelt berørt ved beslutningen, og som ikke har gjort brug af sin ret til at klage. Når sagsøgeren er berørt i den forstand, der forudsættes i EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, finder denne retspraksis i princippet analog anvendelse.

Endelig ligger manglende eller utilstrækkelig begrundelse i forlængelse af spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, og udgør derfor et anbringende om grundlæggende retsprincipper, som Fællesskabets retsinstanser skal tage under påkendelse ex officio.

( jf. præmis 196-199 )