Domstolens Dom (Sjette Afdeling) af 9. januar 1997. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Sociedade de Curtumes a Sul do Tejo Ldª (Socurte), Revestimentos de Cortiça Ldª (Quavi) og Sociedade Transformadora de Carnes Ldª (Stec). - Appel - Den Europæiske Socialfond - Søgsmålsfrister - Tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. - Sag C-143/95 P.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00001



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Annullationssoegsmaal - frister - begyndelsestidspunkt - meddelelse - begreb - meddelelse af selve ordlyden af retsakten

(EF-traktaten, art. 173, stk. 5)

2 Appel - anbringender - fejlagtig bevisbedoemmelse - afvisning, medmindre det goeres gaeldende, at Retten har begaaet retlige fejl - afvisning

(EF-traktaten, art. 168 A, EF-statutten for Domstolen, art. 51)

Sammendrag

3 Meddelelse af faellesskabsretsakter, som omhandlet i traktatens artikel 173, stk. 5, og artikel 191, indebaerer noedvendigvis, at der afgives en detaljeret redegoerelse for indholdet af den retsakt, der meddeles, og dens begrundelse. Uden en saadan redegoerelse vil den af meddelelsen beroerte ikke med sikkerhed kunne kende indholdet af og begrundelsen for den paagaeldende retsakt, hvilket er noedvendigt for, at han kan goere effektiv brug af sin adgang til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen. Dette krav kan kun opfyldes ved fremsendelsen af ordlyden af den paagaeldende beslutning og ikke ved et kortfattet sammendrag af dens indhold. Det foelger heraf, at soegsmaalsfristen foerst kan begynde at loebe fra datoen for meddelelsen i den ovenfor fastlagte betydning.

4 Rettens vurdering af de for den fremlagte beviser kan kun proeves under en appel, hvis det godtgoeres, at Retten har begaaet en retlig fejl.

Parter

I sag C-143/95 P,

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Francisco de Sousa Fialho og Nicholas Khan, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

appellant,

angaaende appel af dom afsagt den 7. marts 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Foerste Afdeling) i de forenede sager T-432/93, T-433/93 og T-434/93, Socurte m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 503), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af dommen,

de andre parter i appelsagen er:

Sociedade de Curtumes a Sul do Tejo Ld.a (Socurte),

Revestimentos de Cortiça Ld.a (Quavi), senere Estudos e Projectos Ld.a (Esprocil), og

Sociedade Transformadora de Carnes Ld.a (Stec), senere Estudos e Projectos Ld.a (J.A.P.),

alle Pau Queimado (Portugal), ved advokaterne Carlos Botelho Moniz og António Magalhães Cardoso, Lissabon, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Guy Harles, 8-10, rue Mathias Hardt,

har

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, G.F. Mancini, og dommerne J.L. Murray (refererende dommer), C.N. Kakouris, G. Hirsch og H. Ragnemalm,

generaladvokat: C.O. Lenz

justitssekretaer: R. Grass,

paa grundlag af den refererende dommers rapport,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 4. juli 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. maj 1995 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dom af 7. marts 1995, forenede sager T-432/93, T-433/93 og T-434/93, Socurte m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 503, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans annullerede Kommissionens beslutning om at nedsaette tilskuddet fra Den Europaeiske Socialfond til projekt nr. 860012/P1 vedroerende et erhvervsuddannelsesprogram i Portugal i 1986 (herefter »den anfaegtede beslutning«).

2 Ifoelge artikel 1, stk. 2, litra a), og artikel 3, stk. 1, i Raadets afgoerelse 83/516/EOEF af 17. oktober 1983 om Den Europaeiske Socialfonds opgaver (EFT L 289, s. 38) kan Den Europaeiske Socialfond (herefter »fonden«) deltage i finansieringen af foranstaltninger vedroerende erhvervsuddannelse og erhvervsvejledning, der gennemfoeres som led i medlemsstaternes beskaeftigelsespolitik.

3 Hvis fonden godkender en ansoegning om tilskud, skal der i henhold til artikel 5, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2950/83 af 17. oktober 1983 om gennemfoerelse af afgoerelse 83/516/EOEF (EFT L 289, s. 1) ske udbetaling af et forskud paa 50% af tilskuddet fra fonden paa den dato, der er anfoert for foranstaltningernes begyndelse.

4 Det bestemmes i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83, at Kommissionen, saafremt tilskuddet fra fonden ikke anvendes paa de betingelser, der er fastsat i beslutningen om godkendelse af ansoegningen om stoette, kan suspendere, nedsaette eller lade tilskuddet bortfalde efter at have givet den paagaeldende medlemsstat lejlighed til at fremkomme med sine bemaerkninger.

5 Det fremgaar af den anfaegtede dom, at Departamento para os Assuntos do Fundo Social Europeu (Departementet for Anliggender vedroerende Den Europaeiske Socialfond, herefter »DAFSE«), der hoerer ind under det portugisiske Arbejds- og Socialministerium, i 1986 indgav en ansoegning om stoette fra fonden til nogle erhvervsuddannelsesprojekter, der var fremlagt af en raekke virksomheder, bl.a. af Sociedade de Curtumes a Sul do Tejo Ld.a (Socurte), Revestimentos de Cortiça Ld.a (Quavi), og Sociedade Transformadora de Carnes Ld.a (Stec) (herefter »de indstaevnte«). Ansoegningen omfattende disse forskellige projekter, der fik sagsnummer 860012/P1, blev godkendt af Kommissionen ved en beslutning af 7. maj 1986, hvorefter fonden ville yde 874 905 836 ESC ud af et samlet beloeb paa 1 905 322 299 ESC i tilskud til projektet (praemis 4).

6 Den 16. juni 1986 meddelte DAFSE de indstaevnte beslutningen og oplyste den enkelte virksomhed om det beloeb, henholdsvis fonden og de portugisiske myndigheder havde bevilget i tilskud. Af de beloeb, der var bevilget til foranstaltningerne, fik de indstaevnte udbetalt et forskud enten af de af de portugisiske myndigheder bevilgede tilskud eller af tilskuddet fra fonden (praemis 5 og 6).

7 Da uddannelsesforanstaltningerne var afsluttet, og den endelige redegoerelse for foranstaltningerne var fremsendt, indgav de indstaevnte en anmodning om betaling af saldobeloebet af tilskuddet fra fonden, hvoraf det fremgik, at udgifterne havde vist sig at vaere lavere end forudsat i det godkendte budget. Inden Kommissionen havde truffet afgoerelse vedroerende anmodningen om betaling af saldobeloebet, foretog DAFSE supplerende udbetalinger af midler til de indstaevnte (praemis 7 og 8).

8 Ved skrivelse af 18. marts 1991 meddelte DAFSE de indstaevnte, at Kommissionen havde godkendt anmodningen om udbetaling af saldobeloebet i sag 860012/P1. Paa baggrund af det bidrag, fonden havde godkendt, anmodede DAFSE under hensyntagen til de beloeb, de allerede havde faaet udbetalt, de indstaevnte om at tilbagebetale 17 105 465 ESC (Socurte), 22 160 566 ESC (Quavi) og 46 354 557 ESC (Stec) (praemis 9).

9 Ved skrivelse af 15. april 1991 bad de indstaevnte DAFSE om at oplyse begrundelsen for anmodningen om tilbagebetaling og om at tilsende dem en kopi af Kommissionens beslutning, hvortil der henvistes i skrivelsen af 18. marts 1991 (praemis 10).

10 Ved skrivelse af 24. april 1991, som blev modtaget af de indstaevnte den 30. april samme aar, oplyste DAFSE over for dem, at de beloeb, de indstaevnte skulle tilbagebetale til DAFSE, havde vist sig at vaere lavere end anfoert i skrivelsen af 18. marts 1991. DAFSE bemaerkede, at nedsaettelsen af de beloeb, som skulle tilbagebetales, skyldtes, at DAFSE i foerste omgang havde fortolket Kommissionens beslutning saaledes, at fonden havde bevilget 379 373 605 ESC, men at der faktisk var bevilget 437 452 918 ESC (praemis 11).

11 DAFSE henviste herved til en skrivelse af 14. februar 1991, som DAFSE havde modtaget fra Kommissionen, og som DAFSE samtidig fremsendte til de indstaevnte. Ifoelge denne skrivelse havde Kommissionen, da den traf beslutningen om at yde en samlet stoette paa 437 452 918 ESC, lagt vaegt paa forskellige tjenesteydelseskontrakter og kontrolbesoeg hos ansoegeren og stoettemodtagerne (praemis 12).

12 I en skrivelse af 14. maj 1991 til DAFSE og af 17. maj 1991 til Kommissionen anmodede de indstaevnte om bekraeftede kopier af Kommissionens oprindelige beslutning om bevilling af tilskud fra fonden i sag nr. 860012/P1 samt af Kommissionens beslutning vedroerende anmodningen om betaling af saldobeloebet af fondens tilskud (praemis 13).

13 DAFSE oplyste mundtligt de indstaevnte om, at DAFSE ikke var i besiddelse af de paagaeldende dokumenter, og fremsendte ved skrivelse af 5. juni 1991 en kopi til de indstaevnte af en anmodning fra DAFSE til fonden om fremsendelse af en kopi af Kommissionens beslutning i sag nr. 860012/P1 (praemis 14). Kommissionen oplyste ved skrivelse af 20. juni 1991 de indstaevnte om, at de skulle henvende sig til DAFSE for at faa de paagaeldende dokumenter (praemis 15). Den 26. juni 1991 fik de indstaevnte indsigt i DAFSE's sagsakter vedroerende projekt nr. 860012/P1 (praemis 16).

14 Ved skrivelse af 30. juli 1991 tilsendte DAFSE de indstaevnte en bekraeftet kopi af meddelelsen om Kommissionens beslutning om godkendelse i sag nr. 860012/P1 (praemis 17). Dokumentet var en skrivelse fra Kommissionen af 10. juli 1991, stilet til DAFSE, der indeholdt en detaljeret redegoerelse for begrundelsen for at nedsaette stoetten (praemis 18). Kommissionen gjorde bl.a. gaeldende, at det under et kontrolbesoeg hos Stec mellem den 26. og 29. juli 1988 havde vist sig, at en raekke udgifter ikke var tilstraekkeligt dokumenterede, og at der ikke var foretaget en tilstraekkelig vurdering af visse poster. Paa denne baggrund havde Kommissionen selv foretaget en undersoegelse af, hvad der maatte anses for rimelige omkostninger ud fra de kriterier, der var opstillet af de portugisiske myndigheder, hvilket resulterede i en nedsaettelse af den oprindeligt ydede stoette. Paa grundlag af denne undersoegelse blev det fastslaaet, at der kunne ydes tilskud til et beloeb svarende til 56% af samtlige fremlagte udgifter, hvilket medfoerte et krav om tilbagebetaling af 71 454 000 ESC i tilskud fra fonden (praemis 19-23). Kommissionen anfoerte endvidere, at de nationale ansvarlige havde fremsat deres bemaerkninger under et moede hos DAFSE, hvor de endelige resultater i sagen blev fremlagt og droeftet (praemis 24). Kommissionen konkluderede, at proceduren i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 var fulgt, og at det var blevet besluttet, at der skulle ydes 437 452 918 ESC i tilskud fra fonden, hvilket beloeb allerede var betalt i det foerste forskud (praemis 25).

15 I de tre staevninger, som de indstaevnte indleverede til Domstolens Justitskontor den 10. oktober 1991, nedlagde de bl.a. paastand om annullation af Kommissionens beslutning om at nedsaette tilskuddet fra fonden til projekt nr. 860012/P1.

16 Ved processkrift indleveret den 13. november 1991 paastod Kommissionen sagerne afvist i henhold til artikel 91 i Domstolens procesreglement. Kommissionen gjorde saerligt gaeldende, at sagerne maatte afvises, for saa vidt som de var anlagt til proevelse af den beslutning, der blev meddelt de indstaevnte ved DAFSE's skrivelser af 18. marts og 24. april 1991, og som de modtog den 21. marts og 30. april 1991, idet staevningerne var indgivet efter udloebet af fristen i EOEF-traktatens artikel 173, stk. 3. Kommissionen gjorde endvidere gaeldende, at sagerne ogsaa maatte afvises i det omfang, de var anlagt til proevelse af Kommissionens skrivelse af 10. juli 1991, som blev meddelt de indstaevnte i DAFSE's skrivelse af 30. juli 1991, idet denne skrivelse, hvis det blev lagt til grund, at den indeholdt en beslutning, kun ville bekraefte den beslutning, der var meddelt DAFSE i Kommissionens skrivelse af 14. februar 1991 og bragt til de indstaevntes kundskab den 18. marts og 24. april 1991.

17 Den 9. november 1992 besluttede Domstolen at henskyde afgoerelsen vedroerende afvisningspaastanden til afgoerelse i forbindelse med sagens realitet.

18 I medfoer af artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) henviste Domstolen ved kendelse af 27. september 1993 sagerne til Retten.

19 Til stoette for annullationspaastandene fremsatte de indstaevnte i det vaesentlige foelgende fire anbringender: tilsidesaettelse af legalitetsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, herunder procedurereglerne i artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 2950/83, og af reglerne om fondens forvaltning, saerligt forordningens artikel 1 og artikel 5, stk. 4.

Den anfaegtede dom

20 I dommen undersoegte Retten foerst, om Kommissionens beslutning i den form, hvori den blev bragt til de indstaevntes kundskab den 30. april 1991, havde sat dem i stand til at goere effektiv brug af deres soegsmaalsbefoejelse (praemis 48).

21 Retten henviste til fast retspraksis (Domstolens dom af 5.3.1980, sag 76/79, Koenecke mod Kommissionen, Sml. s. 665, af 5.3.1986, sag 59/84, Tezi Textiel mod Kommissionen, Sml. s. 887, og af 6.7.1988, sag 236/86, Dillinger mod Kommissionen, Sml. s. 3761, praemis 14, samt Rettens dom af 19.5.1994, sag T-465/93, Consorzio gruppo di azione locale »Murgia Messapica« mod Kommissionen, Sml. II, s. 361, praemis 29), hvorefter det, naar retsakten ikke er offentliggjort eller meddelt, paahviler den, der har kendskab til eksistensen af en retsakt, der beroerer ham, at anmode om ordlyden af den paagaeldende retsakt i dens helhed inden for en rimelig frist, men at soegsmaalsfristen foerst kan loebe fra det tidspunkt, hvor den beroerte faar noejagtigt kendskab til indholdet af og begrundelsen for den paagaeldende retsakt, saaledes at han kan goere effektiv brug af sin soegsmaalsadgang (praemis 49).

22 I den foreliggende sag fastslog Retten, at selv om skrivelsen af 14. februar 1991 indeholdt oplysninger, hvoraf det fremgik, at der forelaa en beslutning og en abstrakt og generel begrundelse derfor, indeholdt skrivelsen ikke en praecis begrundelse for, at beslutningen var vedtaget. Straks efter modtagelsen den 30. april 1991 af DAFSE's skrivelse af 24. april 1991 havde de indstaevnte anmodet om at faa oplyst den noejagtige begrundelse for beslutningen om at afslaa betaling af saldobeloebet. De indstaevnte fik foerst meddelelse om denne begrundelse den 30. juli 1991, hvor DAFSE fremsendte skrivelsen af 10. juli 1991 fra Kommissionen. Denne skrivelse indeholdt en detaljeret redegoerelse for fondens revision, og det anfoertes i skrivelsen, at der skulle tilbagebetales ca. 71 454 000 ESC. Retten fandt derfor, at det var ved skrivelsen af 10. juli 1991, at de indstaevnte fik et tilstraekkeligt kendskab til begrundelsen for den omtvistede beslutning, og at de fra denne dato kunne goere effektiv brug af deres soegsmaalsadgang til at faa denne beslutning proevet (praemis 50).

23 Retten fastslog derfor, at soegsmaalet med paastand om annullation af den omtvistede beslutning, saaledes som denne fremgaar af skrivelsen af 10. juli 1991, var anlagt inden for fristen (praemis 51).

24 I forbindelse med paadoemmelsen af sagens realitet undersoegte Retten foerst anbringendet vedroerende tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, idet det var gjort gaeldende, at procedurereglerne i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 var tilsidesat (praemis 57).

25 Retten bemaerkede, at det er en vaesentlig formforskrift, at den beroerte medlemsstat i henhold til denne bestemmelse forud for vedtagelsen af den endelige beslutning om at nedsaette et tilskud fra fonden skal have adgang til at fremkomme med sine bemaerkninger baade til spoergsmaalet, om der skal ske nedsaettelse, og til stoerrelsen af den konkrete nedsaettelse, og at tilsidesaettelse heraf medfoerer, at de paagaeldende beslutninger er ugyldige (praemis 65).

26 Retten udledte heraf, at det med sikkerhed og tilstraekkelig klarhed skal fremgaa, at medlemsstaten er fremkommet med sine bemaerkninger, inden der traeffes beslutning om nedsaettelse af tilskud fra fonden, hvorfor dette ikke kan godtgoeres ud fra en faktisk formodning (praemis 66).

27 For at bedoemme, om disse betingelser var opfyldt i den foreliggende sag, undersoegte Retten derefter de dokumenter, Kommissionen havde henvist til. Disse dokumenter vedroerte tre kontrolbesoeg, Kommissionen havde aflagt i perioden 27. oktober til 3. november 1986, 28. september til 2. oktober 1987 og 26. til 29. juli 1988, samt to moeder, som blev afholdt i juni 1988 mellem Kommissionens repraesentanter og de portugisiske myndigheder (praemis 67-70 og 72-75).

28 Retten naaede saaledes frem til det resultat, at det paa grundlag af disse dokumenter ikke kunne fastslaas, at Kommissionen havde opfyldt sin forpligtelse i medfoer af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83. Retten annullerede derfor den omtvistede beslutning (praemis 71 og 76).

Appellen

29 Til stoette for sin paastand i appelsagen om ophaevelse af den anfaegtede dom har Kommissionen fremfoert to anbringender, det ene vedroerende formaliteten, det andet vedroerende realiteten.

Det foerste anbringende

30 Med sit foerste anbringende har Kommissionen gjort gaeldende, at de domme, som Retten har henvist til i den anfaegtede doms praemis 49, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, men kun i situationer, hvor beslutningen ikke er offentliggjort eller meddelt. I den foreliggende sag blev beslutningen af 14. februar 1991 imidlertid meddelt de indstaevnte den 30. april 1991, hvorved soegsmaalsfristen begyndte at loebe fra denne dato.

31 Det bemaerkes, at meddelelse af faellesskabsretsakter, som omhandlet i EF-traktatens artikel 173, stk. 5, og artikel 191, noedvendigvis indebaerer, at der afgives en detaljeret redegoerelse for indholdet af den retsakt, der meddeles, og dens begrundelse. Uden en saadan redegoerelse vil en beroert person ikke med sikkerhed kunne kende indholdet af og begrundelsen for den paagaeldende retsakt, saaledes at han kan goere effektiv brug af sin adgang til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen (jf. med hensyn til artikel 191 bl.a. dom af 13.7.1989, sag 58/88, Olbrechts mod Kommissionen, Sml. s. 2643, praemis 10).

32 Dette krav kan kun opfyldes ved fremsendelsen af ordlyden af den paagaeldende beslutning og ikke ved et kortfattet sammendrag af dens indhold som i den skrivelse, der blev meddelt de indstaevnte den 30. april 1991.

33 Det foelger heraf, at soegsmaalsfristen i den foreliggende sag ikke kunne begynde at loebe fra denne dato, og at det foerste anbringende maa forkastes.

Det andet anbringende

34 Til stoette for sit andet anbringende har Kommissionen gjort gaeldende, at det er ubestrideligt, at det fremgaar af de beviser, der er fremlagt for Retten vedroerende forholdene, hvorunder kontrolbesoegene forloeb, vedroerende kontakten med den portugisiske minister og vedroerende indholdet af den omtvistede beslutning, der er en kompromisloesning til fordel for de indstaevnte, at de nationale myndigheder havde haft lejlighed til at fremsaette deres bemaerkninger forud for beslutningen, som de i oevrigt fuldt ud kendte indholdet af, da den blev vedtaget. Rettens opfattelse af, at Kommissionen havde tilsidesat sin forpligtelse i medfoer af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2950/83 til at hoere den paagaeldende medlemsstat, er saaledes urigtig.

35 Det bemaerkes, at dette anbringende i realiteten rejser spoergsmaalet om, hvorvidt de beviser, som Kommissionen har fremlagt under sagens behandling ved Retten, gav Retten grundlag for med tilstraekkelig sikkerhed at fastslaa, at Kommissionen ikke havde opfyldt sin forpligtelse til at give den beroerte medlemsstat adgang til at fremkomme med sine bemaerkninger, inden den vedtog beslutningen.

36 Det bemaerkes hertil, at Rettens vurdering af de for den fremlagte beviser kun kan proeves, hvis det godtgoeres, at Retten har begaaet en retlig fejl (jf. bl.a. dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 42).

37 I den foreliggende sag har Kommissionen ikke godtgjort, at Retten har begaaet en retlig fejl ved vurderingen af disse beviser.

38 Appellens andet anbringende maa derfor ligeledes forkastes.

39 Appellen maa herefter forkastes i sin helhed.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

40 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, der i medfoer af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Kommissionen har tabt sagen og boer derfor tilpligtes at betale sagens omkostninger for Domstolen.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

(Sjette Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber tilpligtes at betale sagens omkostninger.