RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

18. december 1997

Sag T-12/94

Frédéric Daffix

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — fjernelse fra tjenesten — appel — hjemvisning til Renen — faktiske omstændigheder — bevisbyrde — misbrug af skønsmæssige beføjelser — åbenbart urigtigt skøn — ret til kontradiktion — artikel 7 i bilag IX til vedtægten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1197

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 18. marts 1993 om, at sagsøgeren fjernes fra tjenesten, og i fornødent omfang af den stiltiende afvisning af sagsøgerens klage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

På det tidspunkt, som vedrørte de faktiske omstændigheder i nærværende søgsmål, var sagsøgeren tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse B3. Han var placeret i Generaldirektorat X — Information, Kommunikation, Kultur og Av-sektoren — og beskæftiget som produktionsmedarbejder.

Den 28. november 1990 anmodede Newscom SA, som var underleverandør til Kommissionen, denne om at betale tre regninger på i alt 450000 BFR.

Regningerne vedrørte tre ordresedler, som var dateret henholdsvis den 1. juni, den 15. juni og den 2. juli 1990. Den første ordreseddel var underskrevet af sagsøgeren, efter bemyndigelse, mens den anden og den tredje ordreseddel bar den daværende vicekontorchef i GD X, M. 's underskrift. Disse sidste to ordresedler bar henholdsvis de af sagsøgeren håndskrevne påskrifter »modtaget den 20/06/1990« og »modtaget den 4 07 1990«.

Den 3. december 1990 fremsendte M. en skrivelse til sin daværende foresatte, i hvilken han oplyste, at hans underskrift på den anden og den tredje ordreseddel var blevet forfalsket. De tre ordresedler vedrørte ingen ydelser, som Newscom var blevet anmodet om at præstere.

Den 10. april 1991 gennemførte direktøren i Generaldirektoratet for Personale og Administration (GD XI), V., i medfør af artikel 87 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) en afhøring af sagsøgeren. Denne erklærede at have udfærdiget de tre ordresedler. Han oplyste, at han havde underskrevet den første ordreseddel som befuldmægtiget, og at han havde overgivet de to andre ordresedler til det sekretariat, som var tilknyttet M., som derefter havde underskrevet dem. Desuden erklærede han at have modtaget et beløb på 450000 BFR fra Newscom, og at han havde videregivet dette beløb til fru Lombaerts, som arbejdede for »Haute definition TV«, mod at få overdraget tre kvitteringer, som stadig var i hans besiddelse. Han forklarede, at påskriften »modtaget« på ordresedlerne betød, at han på de angivne datoer havde modtaget beløbene fra Newscom.

Efter afhøringen overgav sagsøgeren til de tjenestemænd i Kommissionen, som var blevet pålagt at undersøge sagen, tre kopier af de nævnte kvitteringer. Kvitteringerne var underskrevet »Regine Lombaerts, Production HDTV«.

Den 7. juni 1991 meddelte V. sagsøgeren, at det ikke havde været muligt at finde fru Lombaerts.

Den 18. juli 1991 afgav sagsøgeren forklaring over for kontorchef J. fra GD IX. Denne gjorde ham opmærksom på, at Kommissionen, efter at have undersøgt sagen, havde konstateret, at ingen ved navn Regine Lombaerts arbejdede i det franske produktionsselskab i Paris. Sagsøgeren fastholdt imidlertid sin forklaring. J. forklarede sagsøgeren situationens alvor og meddelte ham, at medmindre han kunne bevise det modsatte, var det næppe muligt for Kommissionen at nå til anden slutning, end at sagsøgeren havde tilegnet sig beløbet på 450000 BFR.

Den 22. juli 1991 afgav sagsøgeren forklaring over for direktør R. fra GD IX. Han erkendte, at han havde tilegnet sig pengene, idet han dog lovede at levere dem tilbage. Efter denne afhøring meddelte han J., at han ikke agtede at underskrive referatet fra afhøringen, idet dette ville svare til at erkende falsk.

Den 20. februar 1992 indbragte ansættelsesmyndigheden sagen for Disciplinærrådet. I den rapport, som blev forelagt for rådet, blev det lagt sagsøgeren til last, at han havde »forfalsket tre ordresedler, lydende på en af Kommissionens underentreprenører, selskabet Newscom, der på dette grundlag udbetalte ham et kontant beløb på 450000 BFR, som han tilegnede sig«.

Den 14. maj 1992 afholdt Disciplinærrådet to møder. Under det andet møde blev sagsøgeren afhørt. Han fastholdt, at han selv havde affattet den første ordreseddel efter anmodning fra M. Han udtalte, at affattelsen af ordresedlerne samt videregivelsen af pengene til fru Lombaerts var sket ved to på hinanden følgende transaktioner, og at han efter hver enkelt transaktion havde anmodet fra Lombaerts om en kvittering.

Den 20. november 1992 holdt Disciplinærrådet et tredje møde. M. udtalte, at underskriften på de to sidste ordresedler ikke var hans. Han oplyste desuden, at ordresedlernes numre ikke svarede til den nummerering, som Kommissionen anvendte.

Under samme møde afhørte Disciplinærrådet sagsøgeren, som var bistået af en advokat. Sagsøgeren oplyste, at han havde videregivet pengene til fru Lombaerts. Han bekræftede, at han var gået ud fra, at han havde fået instruktion om at videregive pengene til fru Lombaerts.

Den 18. februar 1993 holdt Disciplinærrådet et fjerde møde. Under dette møde afhørte det først C, som oplyste, at de pågældende ordresedlers udseende svarede til det normalt anvendte, men at deres numre allerede havde været anvendt til andre bestillinger.

Under dette møde afhørte Disciplinærrådet også R. Denne erklærede, at sagsøgeren under afhøringen den 22. juli 1991 havde erkendt at have tilegnet sig beløb, som tilhørte institutionen.

I forbindelse med R.'s vidneforklaring erkendte sagsøgeren, som var bistået af en advokat, at han under afhøringen den 22. juli 1991 havde tilstået at have tilegnet sig det pågældende beløb. Imidlertid gjorde han gældende, at denne tilståelse ikke svarede til virkeligheden og at han reelt ikke havde beholdt de pågældende penge.

Samme dag som Disciplinærrådet holdt sit fjerde møde, afgav det sin udtalelse. Disciplinærrådet fandt, at det dels ikke kunne anses for bevist, at sagsøgeren havde forfalsket ordresedlerne, dels at muligheden for, at sagsøgeren havde overgivet det pågældende beløb til den, som ifølge sagsøgeren havde præsteret ydelsen, ikke kunne udelukkes. Disciplinærrådet fandt imidlertid, at sagsøgeren, ved ikke at have foretaget en forudgående kontrol af dennes identitet og legitimation, groft havde tilsidesat sine pligter som EF-tjenestemand. På denne baggrund anbefalede Disciplinærrådet ansættelsesmyndigheden at degradere sagsøgeren til lønklasse B5, løntrin 1.

Den 4. marts 1993 fremsendte sagsøgeren en skrivelse til ansættelsesmyndigheden, hvori han navnlig gjorde gældende, at den af Disciplinærrådet indstillede sanktion efter hans opfattelse var hård og urimelig. Han understregede, at han havde set fru Lombaerts i M.'s kontor, og at produktionsmedarbejder Dewalcke ligeledes havde været til stede.

Efter denne skrivelse blev M. på ny afhørt. Han udtalte, at han aldrig havde mødt hverken fru Lombaerts eller Dewalcke.

Den 18. marts 1993 traf ansættelsesmyndigheden den omtvistede afgørelse, som har følgende indhold:

»Det klagepunkt, der lægges Frédéric Daffix til last, omfatter dels forfalskning af tre ordresedler til selskabet Newscom, der er underentreprenør for Kommissionen inden for sektoren ’kultur’, dels anvendelse af ordresedlerne for at formå selskabet Newscom til, i Kommissionens navn og på dennes regning, ad tre gange i tiden juni-juli måned 1990 at udbetale sig et større kontantbeløb.

Frédéric Daffix vedgik under afhøringen den 10. april 1991 at have udfærdiget de tre ordresedler, af hvilke den ene var underskrevet af Daffix selv ’efter bemyndigelse’ fra hans overordnede, uden at denne havde givet anvisning herom.

Frédéric Daffix bestred under samme afhøring at have forfalsket sin overordnedes underskrift på de to andre ordresedler.

Frédéric Daffix benyttede de tre ordresedler for at formå selskabet Newscom til at udbetale sig det førnævnte beløb kontant, uden at der var givet anvisning herom.

Frédéric Daffix' forklaringer dels om overgivelsen af det beløb, han havde modtaget fra Newscom, til en person uden for institutionen, dels om den pågældendes identitet var divergerende og ofte indbyrdes modstridende, hvorfor de ikke kan tillægges betydning, navnlig når henses til de øvrige vidneforklaringer, der er afgivet under disciplinærsagen.

Det må følgelig lægges til grund, at Frédéric Daffix har tilegnet sig et beløb på 450000 BFR, som han modtog i kontanter fra selskabet Newscom.

Denne antagelse støttes endvidere af Frédéric Daffix' egen forklaring under afhøringen den 22. juli 1991.

Frédéric Daffix har personligt over for Disciplinærrådet vedgået, at han forklarede således den 22. juli 1991, selv om han efterfølgende nægtede at underskrive referatet fra afhøringen.

De forhold, der lægges Frédéric Daffix til last, må anses for et usædvanligt groft brud på tjenestepligten, som rejser tvivl om selve tillidsforholdet mellem institutionen og den enkelte ansatte. En sådan adfærd kan følgelig begrunde en sanktion, som er mere vidtgående end den, Disciplinærrådet har anbefalet.

Det bestemmes:

Artikel 1: Frédéric Daffix pålægges den disciplinære sanktion, som følger af vedtægtens artikel 86, stk. 2, litra f), og som er en fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension.

Artikel 2: Demie afgørelse får virkning fra den 1. april 1993.«

Efter afgørelsens meddelelse til sagsøgeren den 29. marts 1993, blev artikel 2 i dens konklusion ændret, således at datoen for afgørelsens ikrafttræden blev udsat til den 1. juli 1993.

Den 18. juni 1993 indgav sagsøgeren en klage over denne afgørelse i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2.

Den 18. oktober 1993 blev sagsøgerens klage stiltiende afvist.

Retsforhandlinger

Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. januar 1994 anlagde sagsøgeren sag med påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse af 18. marts 1993 (den omtvistede afgørelse).

Ved dom af 28. marts 1995 (sag T-12/94, Daffix mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 233) annullerede Retten den omtvistede afgørelse på grund af manglende begrundelse.

Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. maj 1995 appellerede Kommissionen denne dom.

Ved dom af 20. februar 1997 (sag C-166/95 P, Kommissionen mod Daffix, Sml. I, s. 983) ophævede Domstolen Rettens dom, for så vidt som den omtvistede afgørelse annulleredes som følge af manglende begrundelse. Den hjemviste sagen til Retten til påkendelse af de øvrige anbringender, som sagsøgeren havde gjort gældende. Endelig udsatte den afgørelsen om sagens omkostninger.

Realiteten

Til støtte for sin påstand gjorde Frédéric Daffix fire anbringender gældende. For det første, at den pålagte sanktion var retsstridig, for det andet, at der forelå misbrag af skønsmæssige beføjelser, og at der forelå et åbenbart urigtigt skøn, for det tredje, at retten til kontradiktion var tilsidesat, og for det fjerde, at artikel 7 i bilag IX til vedtægten var tilsidesat.

Det første anbringende om retsstridigheden af den pålagte sanktion

Retten bemærkede, at når de handlinger, der lastes tjenestemanden, er bevist, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge den disciplinære sanktion, der er passende. Fællesskabets retsinstanser kan ikke sætte sin vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens, undtagen i tilfælde af åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning (præmis 63).

Henvisning til: Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 34; Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94, N. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 289, præmis 147.

Retten udtalte, at det fremgår af denne retspraksis, at enhver disciplinær sanktion forudsætter, at de handlinger, der lastes tjenestemanden, er bevist (præmis 64).

Retten bemærkede, at den omtvistede afgørelse skal læses således, at ansættelsesmyndigheden har anset det for bevist, for det første, at sagsøgeren havde forfalsket en ordreseddel til selskabet Newscom, som på grundlag af denne og de to andre sedler herefter var foranlediget til at udbetale ham et beløb på 450000 BFR, og for det andet, at han havde tilegnet sig dette beløb (præmis 65).

Retten anførte, at det skulle vurderes, om ansættelsesmyndigheden med rette kunne lægge til grund, at de faktiske omstændigheder var bevist på det tidspunkt, hvor den traf den omtvistede afgørelse (præmis 66).

Om beviset for sagsøgerens forfalskning af en ordreseddel til Newscom, som på grundlag af denne og de to andre sedler herefter var foranlediget til at udbetale ham et beløb på 450000 BFR kontant

Retten udtalte, at sagsøgeren selv havde udfærdiget de pågældende tre ordresedler. Dette havde han forklaret flere gange, navnlig under afhøringen den 10. april 1991, og han har ikke senere nægtet det (præmis 67).

Retten tilføjede, at sagsøgeren selv havde underskrevet den første af disse ordresedler, og at han ved hjælp af disse tre ordresedler formåede Newscom til at udbetale et beløb på 450000 BFR kontant (præmis 68).

For så vidt angik spørgsmålet, om sagsøgeren havde modtaget anvisninger om at formå selskabet Newscom til at udbetale sig beløbet på 450000 BFR kontant, bemærkede Retten, at sagsøgerens forklaringer var usammenhængende. Sagsøgerens foresatte, M. og C, havde hele tiden nægtet, at de havde givet ham de anvisninger, som han havde påberåbt sig (præmis 69).

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden under disse omstændigheder med rette lainne lægge til grund, at sagsøgeren ikke havde fået anvisninger om at få udbetalt det pågældende beløb (præmis 70).

Retten bemærkede, at M. og C. desuden havde understreget, at den nummerering, som var blevet anvendt på ordresedlerne med henblik på at formå Newscom til at udbetale beløbet på 450000 BFR, ikke var korrekt (præmis 71).

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden under disse omstændigheder med føje kunne antage, at sagsøgeren havde forfalsket en ordreseddel til selskabet Newscom (præmis 73).

Om beviset for sagsøgerens tilegnelse af det beløb, han havde modtaget fra Newscom

Sagsøgeren erkendte under afhøringen den 10. april 1991, at han havde modtaget beløbet på 450000 BFR fra Newscom »i Kommissionens navn og for dennes regning«. Dette beløb gav ikke anledning til nogen ydelse til fordel for Kommissionen (præmis 74).

Retten anførte, at eftersom disse faktiske omstændigheder var bevist, kunne ansættelsesmyndigheden i mangel af rimelig begrundelse lægge til grund, at sagsøgeren havde tilegnet sig Kommissionens penge (præmis 75).

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden ved at anvende denne slutning ikke har tilsidesat princippet om uskyldsformodning. Således kunne ansættelsesmyndigheden, selv om den ved indledningen til disciplinærsagen skulle formode, at sagsøgeren var uskyldig, retmæssigt afvise denne formodning efter at de ovennævnte faktiske omstændigheder var blevet bevist (præmis 76).

Retten bemærkede, at sagsøgeren ikke som bevis for, at han ikke havde tilegnet sig pengene, kunne nøjes med at fastholde, at han havde videregivet pengene til tredjemand (præmis 77).

Retten anførte, at det for det første skulle konstateres, at sagsøgerens forklaringer i flere henseender var indbyrdes modstridende, i særdeleshed for så vidt angår fru Lombaerts' aktiviteter, beliggenheden af hendes kontorer og det sted, hvor sagsøgeren angiveligt havde overdraget pengene til hende (præmis 78).

Dertil kom, at adskillige forsøg fra Kommissionens side på at finde fru Lombaerts ikke havde båret frugt (præmis 79).

Retten bemærkede, at sagsøgeren heller ikke kunne tilbagevise ansættelsesmyndighedens anklage mod ham for at have tilegnet sig beløbet ifølge de tre kvitteringer, når han samtidig anerkendte disses autenticitet (præmis 80).

Retten udtalte, at kvitteringerne under alle omstændigheder ikke kunne betragtes som troværdige, eftersom de hverken var affattet på brevpapiret fra et selskab, fra en fru Lombaerts eller fra Kommissionen, og fordi de desuden heller ikke var nummereret eller indeholdt nogen henvisning til regninger eller betalingsanmodninger (præmis 81).

Retten udtalte, at ansættelsesmyndigheden under disse omstændigheder med rette lainne antage, at de kvitteringer, som var underskrevet »Regine Lombaerts«, ikke kunne betragtes som formildende omstændigheder (præmis 82).

Retten udtalte, at det følger af det foregående, at ansættelsesmyndigheden med føje kunne antage, at sagsøgeren havde tilegnet sig det beløb, som han havde modtaget fra Newscom (præmis 83).

Det andet anbringende om misbrug af skønsmæssige beføjelser og om åbenbart urigtigt skøn

Retten bemærkede, at den i vedtægten opstillede disciplinære ordning ikke foreskriver noget fast forhold mellem sanktionen og de brud på tjenestepligter, som begås af tjenestemænd (præmis 89).

Henvisning til: Retten, 26. januar 1995, sag T-549/93, D. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 43, præmis 98; Retten, 7. marts 1996, sag T-146/94, Williams mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 329, præmis 107.

Retten udtalte, at det i nærværende sag fremgår, at den sanktion, som ansættelsesmyndigheden havde pålagt sagsøgeren, under hensyn til alvoren af de handlinger, som er lagt til grund, ikke er urimelig og ikke danner grundlag for at fastslå, at ansættelsesmyndigheden har misbrugt sin skønsmæssige beføjelser eller foretaget et åbenbart urigtigt skøn (præmis 90).

Retten bemærkede, at selv om det er korrekt, at ansættelsesmyndigheden, når den træffer beslutning om den relevante sanktion, skal tage hensyn til tjenestemandens anciennitet i Kommissionen og dens tjenesteforhold, fremgår det ikke af sagen, at ansættelsesmyndigheden i nærværende sag har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, da den pålagde sagsøgeren sanktionen fjernelse fra stillingen (præmis 93).

Endelig anførte Retten, at sagsøgeren ikke på grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier har godtgjort, at den omtvistede afgørelse var truffet for at forfølge andre formål end sanktionen for det brud på tjenestepligten, som han havde gjort sig skyldig i, som det i henhold til retspraksis kræves for at godtgøre, at ansættelsesmyndigheden, i en sag som den foreliggende, har begået magtfordrejning (præmis 94).

Henvisning til: Retten, 12. juli 1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, præmis 49 og 50; D. mod Kommissionen, a.st., præmis 88.

Det tredje anbringende om overtrædelse af retten til kontradiktion

Retten anførte, at sagsøgerens tredje anbringende kan opdeles i to led om henholdsvis tilsidesættelse af Kommissionens undersøgelsespligt og overtrædelse af retten til at blive hørt (præmis 96).

Første led i anbringendet, som vedrørte tilsidesættelse af undersøgelsespligten

Retten udtalte, at den indberettede tjenestemand ifølge artikel 4 i bilag IX til vedtægten under en disciplinærsag kan indkalde vidner for Disciplinærrådet. Det tilkommer Disciplinærrådet at vurdere, om de begærede vidneforklaringer er relevante for sagen, og om det er nødvendigt at foretage en afhøring af de indkaldte vidner (præmis 103).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1968, sag 35/67, Van Eick mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 523, org. réf.: Rec. s. 481, på s. 501; Retten, 28. juni 1996, sag T-500/93, Y. mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 977, præmis 43.

Retten anførte, at den indberettede tjenestemand, for at udøve sin ret til at indkalde vidner, dog skal fremsætte anmodning om, at en af ham valgt person indkaldes som vidne. Hvis der imidlertid ikke foreligger en anmodning fra den pågældende, kan han ikke senere gøre gældende, at der ikke er sket afhøring af en person, som han havde ønsket afhørt (præmis 104).

Henvisning til: N. mod Kommissionen, a.st., præmis 88.

Retten bemærkede, at det i nærværende sag ikke fremgår af sagen, at sagsøgeren havde anmodet om, at De Valck blev afhørt under disciplinærsagen og navnlig af Disciplinærrådet (præmis 105).

Retten udtalte, at De Valck's vidneforklaring, da han endelig, efter afslutningen af disciplinærsagen, blev afhørt af Fællesgruppen for Tjenesterne, under alle omstændigheder viste sig at være belastende for sagsøgeren (præmis 106).

For så vidt angik klagepunktet om M.'s fravær til møderne i Fællesgruppen for Tjenesterne bemærkede Retten, at inddragelsen af denne gruppe ikke er en del af den disciplinærsag, som kan føre til en disciplinær sanktion (jf. bilag IX til vedtægten). Desuden kom Fællesgruppen for Tjenesterne først til efter afslutningen af disciplinærsagen og efter, at afgørelsen om den passende sanktion var blevet truffet. Under disse omstændigheder kunne en eventuel uregelmæssighed med hensyn til sagens forelæggelse for denne hverken påvirke forskriftsmæssigheden eller gyldigheden af selve disciplinærsagen (præmis 109).

Andet led af anbringendet, som vedrørte tilsidesættelse af retten til at blive hørt

Retten udtalte, at tjenestemænd formodes at kende vedtægten. Forløbet af en disciplinærsag er beskrevet i bilag IX til vedtægten, som er en del af denne. Tjenestemænd formodes således også at kende forløbet af en disciplinærsag (præmis 116).

Henvisning til: Domstolen, 17. januar 1989, sag 310/87, Stempels mod Kommissionen, Sml. s. 43, præmis 10; Retten, 1. februar 1996, sag T-122/95, Chabert mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 63, præmis 32.

Retten udtalte, at Kommissionen som følge heraf med rimelighed kunne forudsætte, at sagsøgeren kendte forløbet af en disciplinærsag. På denne baggrand kunne sagsøgeren således ikke støtte ret på sit påståede ukendskab til dette (præmis 117).

Retten bemærkede, at dette ræsonnement er så meget desto mere gyldigt, som sagsøgeren fra anden afhøring i Disciplinærrådet var bistået af en advokat. Det er således berettiget at gå ud fra, at den advokat, som sagsøgeren har valgt til at bistå sig under disciplinærsagen, kendte vedtægten eller i det mindste de bestemmelser, der vedrører forløbet af en disciplinærsag (præmis 118).

Retten bemærkede, at sagsøgeren desuden havde haft mulighed for at fremføre sine synspunkter (præmis 119).

Retten bemærkede for så vidt angik klagepunktet om tilsidesættelse af omsorgspligten, at påstandene i tjenestemandssager, der nedlægges for Domstolen, lom kan have samme genstand som dem, der er fremsat i klagen, og kun kan indeholde klagepunkter, der hviler på samme grundlag som dem, der er angivet i klagen (præmis 120).

Henvisning til: Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 9; Retten, 11. juni 1996, sag T-118/95, Anacoreta Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 835, præmis 43.

Retten udtalte, at hverken klagen eller stævningen i nærværende sag henviser til en tilsidesættelse af omsorgspligten. Under disse omstændigheder skal klagepunktet om tilsidesættelse af omsorgspligten afvises (præmis 121).

Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af artikel 7 i bilag IX til vedtægten

Det følger af artikel 7, stk. 1, i bilag IX til vedtægten, at Disciplinærrådet meddeler sin afgørelse til ansættelsesmyndigheden »inden en måned efter den dag, hvor sagen blev forelagt for det. Tidsfristen udgør tre måneder, hvis Disciplinærrådet har iværksat en undersøgelse« (præmis 129).

Retten udtalte, at de i artikel 7 i bilag IX til vedtægten indeholdte frister, og navnlig den, i henhold til hvilken Disciplinærrådet skal afgive sin udtalelse, ikke er forældelsesfrister, men at de dog udgør et princip om god administration, hvis formål såvel i administrationens som i tjenestemændenes interesse er at undgå, at der sker en uberettiget forsinkelse med vedtagelsen af den afgørelse, som afslutter disciplinærsagen. Det følger heraf, at de disciplinære myndigheder er forpligtet til at gennemføre en disciplinærsag med fornødent omhu og drage omsorg for, at enhver handling i forbindelse hermed sker efter et rimeligt tidsrum i forhold til den foregående handling. Hvis ikke dette princip overholdes, hvilket kun kan bedømmes ud fra den konkrete sags omstændigheder, kan ikke blot institutionen ifalde ansvar, men overtrædelse heraf kan også medføre, at en retsakt, der er vedtaget under overtrædelse heraf, rammes af ugyldighed (præmis 130).

Henvisning til: Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89, de Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 88.

Retten udtalte, at Disciplinærrådet kan have brug for en længere frist end fristen efter artikel 7, for at det kan foretage en tilstrækkeligt fuldstændig undersøgelse, som tillige for tjenestemanden frembyder samtlige garantier efter vedtægten (præmis 131).

Henvisning til: F. mod Kommissionen, a.st., præmis 30; Retten, 26. november 1991, sag T-146/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 1293, præmis 49.

Retten udtalte, at de således overskredne frister mellem Disciplinærrådets forskellige akter ikke har været urimelige. Eftersom Disciplinærrådet havde stået over for en vanskelig sag hvad angik de faktiske omstændigheder, navnlig på grund af sagsøgerens indbyrdes modstridende erklæringer, havde Disciplinærrådet undersøgt sagen med omhu og fuldstændigt (præmis 133).

Retten udtalte, at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber burde frifindes i det hele (præmis 135).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.