ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 18, stk. 7, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF, sammenholdt med Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2011/438/EU af 19. juli 2011 om anerkendelse af ordningen »International Sustainability and Carbon Certification« til dokumentation af overensstemmelse med bæredygtighedskriterierne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF og 2009/30/EF, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger økonomiske aktører andre og mere vidtgående specifikke betingelser for certificering af bæredygtigheden af flydende biobrændsler end dem, der er fastsat i en frivillig ordning for bæredygtighedscertificering såsom ISCC-ordningen, der er anerkendt ved nævnte gennemførelsesafgørelse, som er vedtaget af Europa-Kommissionen i overensstemmelse med det nævnte direktivs artikel 18, stk. 4, for så vidt som denne ordning udelukkende er blevet godkendt for så vidt angår biobrændstoffer, og de nævnte betingelser kun vedrører flydende biobrændsler.

I denne henseende fremgår det af nævnte direktivs artikel 18, stk. 7, at såfremt en økonomisk aktør fremlægger dokumentation eller data, der er opnået i overensstemmelse med en aftale eller en ordning, der har været genstand for en afgørelse vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 18, stk. 4, i direktiv 2009/28, kan en medlemsstat ikke, i det omfang dette er omfattet af den pågældende afgørelse, kræve, at leverandøren fremlægger yderligere dokumentation for overholdelse af de bæredygtighedskriterier, der er fastsat i dette direktivs artikel 17, stk. 2-5. Såfremt Kommissionen ikke har vedtaget en afgørelse vedrørende en given certificeringsordning, eller såfremt det i afgørelsen præciseres, at denne ordning ikke dækker alle de bæredygtighedskriterier, som er fastlagt i artikel 17, stk. 2-5, i direktiv 2009/28, kan medlemsstaterne, i denne udstrækning, derimod frit pålægge økonomiske aktører at overholde den nationale lovgivning, der har til formål at sikre overholdelsen af de nævnte kriterier. Heraf følger, at for så vidt som den ISCC-ordning, der er genstand for gennemførelsesafgørelse 2011/438, anvender massebalancemetoden til at dokumentere bæredygtigheden af biobrændstoffer, synes den ikke at kunne begrænse medlemsstaternes kompetence i henhold til artikel 18, stk. 1 og 3, i direktiv 2009/28 til at fastsætte de nærmere regler for kontrol af overholdelsen af de bæredygtighedskriterier, der er fastsat i artikel 17, stk. 2-5, i direktiv 2009/28, for så vidt angår flydende biobrændsler.

(jf. præmis 33, 34, 36 og 41 samt domskonkl. 1)
Hvad angår et annullationssøgsmål anlagt af en privatperson til prøvelse af en retsakt, som denne ikke er adressat for, bemærkes, at når den anfægtede retsakt berører en gruppe personer, som er identificerede eller kan identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af denne retsakt og på grundlag af kriterier, som er specifikke for medlemmerne af denne gruppe, kan disse ikke desto mindre være individuelt berørt af denne retsakt, da de indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende, og dette kan bl.a. være tilfældet, når afgørelsen ændrer vedkommendes rettigheder, der er erhvervet før dens vedtagelse.

Dette er ikke tilfældet med et søgsmål anlagt af en importør af de i denne foranstaltning omhandlede varer til prøvelse af en forordning om ophævelse af en antidumpingtold. Da de antidumpingforanstaltninger, som blev ophævet ved den omtvistede forordning, alene berører importørerne af de varer, der udtrykkeligt er omhandlet i disse foranstaltninger, berører den nævnte forordning nemlig kun sagsøgeren i dennes objektive egenskab af importør af varer, der har været genstand for de pågældende antidumpingforanstaltninger, uden at tage hensyn til den pågældendes individuelle forhold. Navnlig kan det ikke hævdes, at betingelsen om at være individuelt berørt er opfyldt i tilfælde af et indgreb i en objektiv situation. Ligeledes kan den omstændighed at være omfattet af antidumpingforanstaltninger ikke gyldigt anses for at udgøre en ret erhvervet af sagsøgeren før vedtagelsen af den omtvistede forordning.

(jf. præmis 36-38 og 40)
Artikel 2, stk. 1, litra b), nr. iii), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den finder anvendelse på erhvervelser af punktafgiftspligtige varer inden for Fællesskabet, for hvilke punktafgiften forfalder på bestemmelsesmedlemsstatens område for forsendelsen eller transporten af disse varer, foretaget af en afgiftspligtig person, hvis andre erhvervelser ikke er momspligtige i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1.

Artikel 2, stk. 1, litra b), nr. iii), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den erhvervelse, der foretages af en erhvervsdrivende, der er afgiftspligtig for punktafgifter i bestemmelsesmedlemsstaten for forsendelsen eller transporten af disse varer, i tilfælde af en kæde af flere på hinanden følgende transaktioner, som kun giver anledning til en enkelt transport af punktafgiftspligtige varer inden for Fællesskabet i henhold til ordningen med suspension af punktafgifter, ikke kan betegnes som en erhvervelse inden for Fællesskabet, der er momspligtig i henhold til denne bestemmelse, når denne transport ikke skyldes denne erhvervelse.

I denne forbindelse følger det, som det fremgår af denne doms præmis 41, af ordlyden af momsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra b), nr. iii), at momspligten for erhvervelser inden for Fællesskabet af punktafgiftspligtige varer i bestemmelsesmedlemsstaten ved anvendelsen af denne bestemmelse er underlagt tre kumulative betingelser.

Den forudsætter nemlig for det første, at transaktionen udgør en erhvervelse inden for Fællesskabet i henhold til momsdirektivets artikel 20, for det andet, at denne transaktion vedrører punktafgiftspligtige varer, for hvilke punktafgifterne forfalder på bestemmelsesmedlemsstatens område, og for det tredje, at den nævnte transaktion gennemføres af en afgiftspligtig person eller af en ikke-afgiftspligtig juridisk person, hvis øvrige erhvervelser ikke er momspligtige i henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 1.

Kun en erhvervelse, der opfylder samtlige disse betingelser, kan betegnes som en erhvervelse inden for Fællesskabet.

Følgelig, såfremt flere erhvervelser, som foretages mod vederlag, giver anledning til en og samme forsendelse inden for Fællesskabet eller en og samme transport inden for Fællesskabet af disse goder, kan denne forsendelse eller transport kun omfatte en af disse erhvervelser, der som den eneste er momspligtig i bestemmelsesmedlemsstaten som en erhvervelse inden for Fællesskabet, forudsat at de øvrige betingelser, der er fastsat i momsdirektivets artikel 2, stk. 1, er opfyldt (jf. analogt dom af 6.4.2006, EMAG Handel Eder,C-245/04, EU:C:2006:232, præmis 45).

(jf. præmis 59, 60, 62, 63 og 68 samt domskonkl. 2)
Rådet er, når det vedtager restriktive foranstaltninger, forpligtet til at iagttage de grundlæggende rettigheder, der udgør en integrerende del af Unionens retsorden, og som bl.a. omfatter overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

Det påhviler derfor Rådet at kontrollere, inden det støtter sig på en afgørelse fra en myndighed i et tredjeland, om denne afgørelse er blevet truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

I denne henseende har kravet om, at Rådet skal kontrollere, at de afgørelser fra tredjelande, hvorpå det støtter opførelsen af en person eller en enhed på en liste over personer og enheder, hvis aktiver indefryses, er blevet truffet under overholdelse af disse rettigheder, til formål at sikre, at en sådan opførelse alene sker på et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag, og således at beskytte de berørte personer eller enheder.

Desuden er Rådet i begrundelsen vedrørende en afgørelse om opførelse af en person eller en enhed på en liste over personer og enheder, hvis aktiver indefryses, og i begrundelsen vedrørende efterfølgende afgørelser forpligtet til i det mindste kortfattet at redegøre for grundene til, at det er af den opfattelse, at den afgørelse fra et tredjeland, som det agter at støtte sig på, er blevet truffet under overholdelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

For at opfylde sin begrundelsespligt påhviler det således Rådet i den afgørelse, hvorved der pålægges restriktive foranstaltninger, at angive, at det har kontrolleret, at den afgørelse fra tredjelandet, hvorpå det har støttet disse foranstaltninger, er blevet vedtaget under overholdelse af disse rettigheder.

I denne henseende kan den omstændighed, at det pågældende land henhører under de stater, der har tiltrådt konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, ikke overflødiggøre Rådets kontrol med, at et sådant tredjelands afgørelse, hvorpå Rådet støtter restriktive foranstaltninger, er truffet under overholdelse af de grundlæggende rettigheder og navnlig af retten til forsvar og af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.

(jf. præmis 26-30 og 36)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 89/665/EØF af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/23/EU af 26. februar 2014, skal fortolkes således, at en beslutning truffet af en ordregivende myndighed om at indgå ansættelseskontrakter med fysiske personer om levering af en række tjenesteydelser uden at anvende en udbudsprocedure i overensstemmelse med direktiv 2014/24, som ændret ved delegeret forordning 2015/2170, med den begrundelse, at sådanne kontrakter efter denne myndigheds opfattelse ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde, kan gøres til genstand for en klage i medfør af den nævnte bestemmelse iværksat af en økonomisk aktør, der har en interesse i at deltage i et udbud med samme genstand som de nævnte kontrakter, og som er af den opfattelse, at disse er omfattet af direktivets anvendelsesområde.

En tilgang, hvorefter direktiv 89/665 ikke indeholder et krav om domstolsbeskyttelse uden for rammerne af en formel udbudsprocedure, således at der hverken kan indgives klage over en ordregivende myndigheds beslutning om ikke at indlede et udbud eller over en beslutning om, hvorvidt en offentlig kontrakt falder ind under de relevante EU-bestemmelsers anvendelsesområde, ville nemlig resultere i en fakultativ anvendelse af de relevante EU-bestemmelser, der kommer til at afhænge af hver enkelt ordregivende myndigheds opfattelse, selv om anvendelsen af de nævnte bestemmelser imidlertid er obligatorisk, når de deri fastsatte betingelser er opfyldt (jf. i denne retning dom af 11.1.2005, Stadt Halle og RPL Lochau, C-26/03, EU:C:2005:5, præmis 36 og 37).

(jf. præmis 46 og 47 samt domskonkl. 3)
I dom af 11. juni 2015, Baby Dan ( C-272/14 , ikke trykt i Sml., EU:C:2015:388 , præmis 29 - 40 ), fastslog Domstolen, at den omhandlede vares objektive karakteristika og egenskaber gjorde det muligt at tarifere den i pos. 7318 i KN som »[s]kruer, bolte, møtrikker, svelleskruer[...] og lignende varer, af jern og stål«. Det skal bemærkes, at den nævnte vare alene som følge af denne tarifering i pos. 7318 i KN udgør en »del[...] til almindelig anvendelse« som omhandlet i bestemmelse 2, litra a), til afsnit XV i KN. Det følger heraf, at tariferingen af den omhandlede vare i pos. 7318 i KN i overensstemmelse med nævnte bestemmelse 2, litra a), udelukker tarifering af denne vare som en »del« af en anden vare, i det foreliggende tilfælde et børnesikkerhedsgitter (jf. analogt dom af 12.12.2013, HARK, C-450/12 , EU:C:2013:824 , præmis 40 ).

Gennemgangen af det fjerde præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Rådets forordning (EF) nr. 91/2009 af 26. januar 2009 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina.

Det skal nemlig for det første bemærkes, at Rådet, henset til bestemmelserne i WTO-bemyndigelsesforordningen, herunder særligt dennes artikel 1, og til DSB’s anbefalinger, vedtog gennemførelsesforordning nr. 924/2012, der fra ikrafttrædelsesdatoen for denne forordning ændrede visse former for antidumpingtold, samtidig med at den bekræftede den skadevoldende dumping, som var blevet konstateret i den oprindelige undersøgelse. For så vidt som Unionen i lyset af de gennemførelsesforordninger, der blev vedtaget efter den omtvistede forordning, dvs. gennemførelsesforordning nr. 924/2012 og nr. 2016/278, har udelukket tilbagebetaling af antidumpingtold, som allerede er betalt i henhold til den omtvistede forordning, skal det således fastslås, at den på ingen måde har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse (jf. analogt dom af 27.9.2007, Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, præmis 35).

Selv om det er korrekt, at femte betragtning til grundforordningen angiver, at ordlyden af antidumpingaftalen »i videst muligt omfang« bør overføres til EU-retten, bør dette udtryk for det andet forstås således, at om end EU-lovgiver ved vedtagelsen af grundforordningen ønskede at tage hensyn til denne aftales regler, tilkendegav denne imidlertid ikke en vilje til at overføre hver enkelt af disse regler til denne forordning (dom af 16.7.2015, Kommissionen mod Rusal Armenal, C-21/14 P, EU:C:2015:494, præmis 52, og af 4.2.2016, C & J Clark International og Puma, C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 90).

(jf. præmis 69, 71 og 72 samt domskonkl. 2)
3.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – figurmærket SO’BiO ētic samt ord- og figurmærkerne SO...? [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 39-43, 48, 51 og 52)
Artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der forbyder den ret, der behandler proceduren med henblik på realisering af pant i fast ejendom, at efterprøve gyldigheden af fuldbyrdelsesdokumentet – af egen drift eller efter parternes anmodning – med hensyn til, om der foreligger urimelig handelspraksis, og under alle omstændigheder forbyder den ret, der har kompetence til at træffe afgørelse om, hvorvidt en sådan praksis foreligger, at iværksætte foreløbige retsmidler, såsom udsættelse af proceduren med henblik på realisering af pantet.

Det følger heraf, at et kontraktvilkår ikke kan erklæres ugyldigt alene på grundlag af det nævnte direktivs bestemmelser, selv om vilkåret er blevet aftalt mellem de kontraherende parter på grundlag af en urimelig handelspraksis. Under disse omstændigheder er iværksættelsen af foreløbige retsmidler, såsom udsættelse af proceduren med henblik på realisering af pant i fast ejendom, ved en ret, der behandler søgsmålet vedrørende anerkendelse af, at der foreligger en sådan praksis, ikke obligatorisk i henhold til direktiv 2005/29 med henblik på at sikre den fulde virkning af rettens endelige afgørelse. Denne afgørelse kan nemlig under alle omstændigheder ikke medføre konsekvenser – alene på grundlag af direktivet – for gyldigheden af den omhandlede kontrakt og endnu mindre for fuldbyrdelsesdokumentet.

(jf. præmis 43, 44 og 51 samt domskonkl. 1)
Sag C-672/17

Tratave – Tratamento de Águas Residuais do Ave SA

mod

Autoridade Tributária e Aduaneira

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD))

»Præjudiciel forelæggelse – merværdiafgift (moms) – afgiftsgrundlag – nedsættelse – princippet om afgiftens neutralitet«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 6. december 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftsgrundlag – nedsættelse i tilfælde af ikke eller kun delvis betaling – nationale foranstaltninger, der fraviger fællesskabsreglerne – national lovgivning, der gør nedsættelsen af afgiftsgrundlaget betinget af den afgiftspligtige persons forudgående meddelelse om sin hensigt om at ophæve afgiften med henblik på at foretage ændring af det afgiftsfradrag, som denne har foretaget – lovlig, også i medfør af princippet om afgiftens neutralitet

(Rådets direktiv 2006/112, art. 90 og 273)

Princippet om afgiftens neutralitet samt artikel 90 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem er ikke til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som fastsætter, at den afgiftspligtige person i tilfælde af manglende betaling ikke kan foretage en nedsættelse af afgiftsgrundlaget for merværdiafgift (moms), så længe denne afgiftspligtige person ikke forudgående har givet erhververen af varen eller tjenesteydelsen, hvis denne er en afgiftspligtig person, meddelelse om sin hensigt om at ophæve en del af eller hele momsen med henblik på at foretage ændring af det momsfradrag, som sidstnævnte har foretaget.

Med hensyn til overholdelse af princippet om afgiftens neutralitet og proportionalitetsprincippet må det konstateres, at dette krav, som gør det muligt at debitor gives meddelelse om, at han skal regulere det momsbeløb, som han eventuelt kunne have fradraget som indgående moms, kan bidrage til såvel at sikre en korrekt opkrævning af momsen og undgå svig som at eliminere risikoen for tab af afgiftsindtægter (jf. analogt dom af 26.1.2012, Kraft Foods Polska,C-588/10, EU:C:2012:40, præmis 32 og 33).

(jf. præmis 36 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 21, 22 og 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer skal fortolkes således, at de forpligter en medlemsstat, hvis lovgivning fastsætter en pligt til uddannelse på fuld tid og et forbud mod samtidig optagelse på to uddannelser, til automatisk at anerkende uddannelsesbeviser, der er omhandlet i dette direktiv og udstedt i en anden medlemsstat efter afslutning af uddannelser, der er delvist samtidige.

Artikel 21 og artikel 22, litra a), i direktiv 2005/36 skal fortolkes således, at de er til hinder for, at værtsmedlemsstaten kontrollerer overholdelsen af betingelsen om, at den samlede varighed, niveauet og kvaliteten af deltidsuddannelserne svarer til heltidsuddannelsen.

I denne forbindelse bemærkes, at en ordning for automatisk og ubetinget anerkendelse af eksamensbeviser således som den ordning, der er fastsat i artikel 21 i direktiv 2005/36, i høj grad ville lide skade, hvis medlemsstaterne frit kunne rejse tvivl om, hvorvidt en afgørelse om udstedelse af et eksamensbevis truffet af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat er korrekt (jf. analogt dom af 19.6.2003, Tennah-Durez, C-110/01, EU:C:2003:357, præmis 75).

Den automatiske og ubetingede anerkendelse af eksamensbeviser forbliver imidlertid uændret, når hjemlandet udsteder et eksamensbevis efter afslutningen af en medicinsk grunduddannelse eller en tandlægeuddannelse, der udstedes i medfør af artikel 22, litra a), i direktiv 2005/36. Det påhviler i denne sammenhæng ligeledes de kompetente myndigheder i hjemlandet og ikke myndighederne i værtsmedlemsstaten at sikre sig, at den samlede varighed, niveauet og kvaliteten af deltidsuddannelserne svarer til heltidsuddannelsen, og, mere generelt, at alle de krav, der er fastsat i direktiv 2005/36, fuldt ud overholdes.

Når en uddannelse således opfylder de uddannelseskrav, der er fastsat i direktiv 2005/36, hvilket det tilkommer myndigheden i den medlemsstat, der har udstedt uddannelsesbeviset, at kontrollere, kan myndighederne i værtsmedlemsstaten ikke afvise at anerkende dette uddannelsesbevis. Den omstændighed, at den berørte har fulgt en deltidsuddannelse i medfør af dette direktivs artikel 22, litra a), eller flere uddannelser samtidigt eller endog i perioder, som delvist overlapper hinanden, er uden betydning i denne henseende, når de uddannelseskrav, der er fastsat i det nævnte direktiv, er opfyldt.

(jf. præmis 36, 37, 40 og 41 samt domskonkl. 2)
Artikel 2, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det på forhånd bestemte beløb, som en økonomisk aktør opkræver i tilfælde af den pågældendes kundes førtidige ophævelse af en aftale om levering af tjenesteydelser, eller hvis førtidig ophævelse sker af en grund, der kan tilregnes denne kunde, hvilken aftale fastsætter en minimumsperiode for aftalen, hvorved det nævnte beløb svarer til det beløb, som aktøren ville have modtaget i resten af den nævnte periode, såfremt der ikke foreligger en sådan ophævelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at undersøge, skal betragtes som vederlag for en levering af ydelser, der foretages mod vederlag og som sådan er momspligtig.

Det er ikke afgørende for kvalifikationen af det på forhånd bestemte beløb i aftalen om levering af tjenesteydelser, som kunden skylder i tilfælde af dennes førtidige ophævelse, at formålet med det faste beløb er at afskrække kunden fra ikke at opfylde minimumsperioden for aftalen og erstatte de tab, som aktøren lider i tilfælde af manglende overholdelse af denne periode, at det af en formidler modtagne vederlag for indgåelsen af kontrakter, der fastsætter en minimumsperiode for aftalen, er højere end det vederlag, som er fastsat i forbindelse med aftaler, der ikke fastsætter en sådan periode, og at det nævnte beløb i henhold til national ret kan kvalificeres som en bod.

I denne forbindelse skal det bemærkes, at begrebet »levering af tjenesteydelser« skal fortolkes uafhængigt af de pågældende transaktioners formål og resultater (jf. i denne retning dom af 20.6.2013, Newey, C-653/11, EU:C:2013:409, præmis 41).

Til gengæld er det, som det allerede er blevet fastslået i denne doms præmis 43, nødvendigt at tage hensyn til den økonomiske virkelighed for den omhandlede transaktion, som er et grundlæggende kriterium ved anvendelsen af det fælles momssystem (jf. i denne retning dom af 20.6.2013, Newey, C-653/11, EU:C:2013:409, præmis 42, 48 og 49 og den deri nævnte retspraksis).

I henhold til Domstolens faste praksis skal en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret, normalt undergives en selvstændig og ensartet fortolkning (jf. i denne retning dom af 16.11.2017, Kozuba Premium Selection, C-308/16, EU:C:2017:869, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 60, 61, 67 og 70 samt domskonkl. 2)