ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår Rådets retsakter om indførelse af restriktive foranstaltninger mod personer og enheder på baggrund af situationen i [Elfensbenskysten], som blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende, og som i medfør af artikel 7, stk. 3, i afgørelse 2010/656 om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for [Elfenbenskysten], som ændret ved afgørelse 2010/801 og artikel 11 a), stk. 3, i forordning nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i [Elfensbenskysten], som ændret ved forordning nr. 25/2001, skal meddeles til de pågældende, enten direkte, hvis adressen er kendt, eller ved offentliggørelse af en bekendtgørelse, løber fristen for indgivelse af et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263, stk. 5, TEUF for hver af de nævnte personer og enheder fra datoen for den meddelelse, som skal foretages.

Eftersom disse retsakter, som både ligner almengyldige retsakter og individuelle afgørelser, er vedtaget på grundlag af bestemmelserne vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er det disse retsakters individuelle karakter, der i overensstemmelse med artikel 275, stk. 2, TEUF og artikel 263, stk. 4, TEUF giver adgang til Unionens retsinstanser. Henset til disse særlige forhold og til offentliggørelses- og meddelelsesordningen, som følger heraf, ville artikel 263, stk. 6, TEUF ikke blive anvendt på en ensartet måde, hvis begyndelsestidspunktet for beregningen af fristen for indgivelse af et annullationssøgsmål for så vidt angår de personer og enheder, hvis navne er opført på listerne i bilagene til disse retsakter, i forhold til disse personer lå på datoen for offentliggørelsen af den omhandlede retsakt og ikke på den dato, hvor denne blev meddelt dem. Denne meddelelse har således netop til formål at sætte adressaterne i stand til at forsvare deres rettigheder under de bedst mulige betingelser og under fuldt kendskab til sagen at afgøre, om den bør prøves af Unionens retsinstanser.

Eftersom sådanne bekendtgørelser i EU-Tidende kan sætte de omhandlede personer i stand til at identificere den søgsmålsret, hvortil de har adgang for at anfægte, at de er blevet opført på de pågældende lister, samt datoen for søgsmålsfristens udløb, er det vigtigt, at appellanterne ikke kan udskyde begyndelsestidspunktet for søgsmålsfristen ved at påberåbe sig den manglende direkte meddelelse, eller at de reelt først efterfølgende har fået kendskab til de omtvistede retsakter. Hvis en sådan mulighed stod til rådighed for appellanterne, bortset fra i tilfælde af force majeure, ville det gribe ind i selve formålet med søgsmålsfristen, som består i at værne om retssikkerheden ved at undgå en uendelig række anfægtelser af EU-retsakter, der afføder retsvirkninger.

(jf. præmis 55-59 og 62)
Artikel 22, stk. 1, i direktiv 2005/60 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for lovgivning i en medlemsstat, der stiller krav om, at kreditinstitutter skal afgive de oplysninger, som kræves med henblik på bekæmpelse af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, direkte til denne medlemsstats finansielle efterretningsenhed, når disse institutter udøver virksomhed på det nationale område inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser, for så vidt som denne lovgivning ikke bringer den effektive virkning af det nævnte direktiv og af afgørelse 2000/642 om samarbejdsordninger mellem medlemsstaternes finansielle efterretningsenheder for så vidt angår udveksling af oplysninger i fare.

En sådan national lovgivning har således til formål – under overholdelse af EU-retten – at styrke effektiviteten af bekæmpelsen af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme. Den vil således hverken kunne bringe de principper, som opstilles i direktiv 2005/60 vedrørende underretningspligten for de enheder, som er omfattet heraf, i fare, eller være til skade for effektiviteten af de eksisterende former for samarbejde og for udveksling af oplysninger mellem de finansielle efterretningsenheder, som er fastsat i afgørelse 2000/642, og den vil ikke kunne fritage de kreditinstitutter, som er omfattet af direktiv 2005/60, for deres forpligtelse til at afgive de oplysninger, som kræves, til den finansielle efterretningsenhed i den medlemsstat, på hvis område de er beliggende, i overensstemmelse med dette direktivs artikel 22. En sådan national lovgivning tilsidesætter heller ikke nogen bestemmelse i afgørelse 2000/642, hvis dens egen finansielle efterretningsenhed på ingen måde fritages for forpligtelsen til samarbejde med de finansielle efterretningsenheder i de andre medlemsstater og tilsvarende uændret bevarer retten til at anmode dem om at fremsende dokumenter eller oplysninger med henblik på bekæmpelse af hvidvaskning af penge. En sådan national lovgivning bringer således ikke den mekanisme for samarbejde mellem de finansielle efterretningsenheder, som er fastsat ved afgørelse 2000/642, i fare, men fastsætter ud over denne et middel for den finansielle efterretningsenhed i den berørte medlemsstat til direkte at indhente oplysninger, når der specifikt er tale om, at der udøves virksomhed på dens område inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser.

(jf. præmis 49-51, 54-56 og 85 samt domskonkl.)
Artikel 1, litra r), og artikel 46 i forordning nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, sammenholdt med denne forordnings artikel 13, stk. 2, litra a), og artikel 45 TEUF og 48 TEUF, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en uarbejdsdygtighedsperiode, hvorunder der er blevet udbetalt en sygeforsikringsydelse, på grundlag af hvilken der er indeholdt bidrag til aldersforsikring, i en anden medlemsstat til en vandrende arbejdstager, i forbindelse med beregningen af en alderspension i en medlemsstat af denne anden medlemsstats lovgivning ikke anses for en »forsikringsperiode« som omhandlet i disse bestemmelser med den begrundelse, at den pågældende ikke er bosat i sidstnævnte medlemsstat og/eller har fået udbetalt en tilsvarende ydelse i henhold til lovgivningen i den første medlemsstat, som ikke kunne kumuleres med denne sygeforsikringsydelse.

(jf. præmis 49 og domskonkl.)
Med henblik på at afgøre, hvilken ret der har kompetence til at afgøre et specifikt søgsmål mod Fællesskabet angående Fællesskabets ansvar for en skade, skal det undersøges, om dette søgsmål vedrører Fællesskabets ansvar i kontraktforhold eller uden for kontraktforhold.

I denne henseende skal begrebet »ansvar uden for kontraktforhold« i den forstand, hvori det er fastlagt i artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF, som har en selvstændig karakter, fortolkes i lyset af sit formål, dvs. at muliggøre en fordeling af kompetencen mellem Fællesskabets retsinstanser og de nationale domstole. I denne forbindelse skal Fællesskabets retsinstanser, for hvilke der er indbragt et erstatningssøgsmål, inden de afsiger dom vedrørende sagens realitet, indledningsvis fastslå deres kompetence ved at foretage en bedømmelse, der skal fastslå det påberåbte ansvars karakter og dermed selve arten af den omhandlede tvist.

For at gøre dette skal Fællesskabets retsinstanser ikke alene tage udgangspunkt i de af parterne påberåbte regler. De er forpligtet til at efterprøve, om genstanden for de erstatningssøgsmål, som de er blevet forelagt, er erstatningspåstande, der objektivt og samlet bygger på rettigheder eller forpligtelser med oprindelse i eller uden for kontraktforhold. Disse retsinstanser skal i den henseende med hensyn til en bedømmelse af sagens forskellige elementer, som bl.a. den retsregel, som hævdes at være tilsidesat, arten af det påberåbte krav, den påståede adfærd samt de mellem sagens parter bestående retsforhold, efterprøve, om der blandt disse forhold foreligger en egentlig kontraktmæssig sammenhæng, som er forbundet med tvistens genstand, og hvoraf en dybdegående undersøgelse fremstår som uomgængelig for at afgøre den nævnte sag.

Hvis det fremgår af den indledende bedømmelse af de nævnte elementer, at det er nødvendigt at fortolke indholdet af en eller flere af de mellem sagens parter indgåede kontrakter for at fastslå berettigelsen af appellantens påstand, er de nævnte retsinstanser forpligtede til at stoppe med deres prøvelse af tvisten på dette trin og fastslå deres manglende kompetence til at træffe afgørelse i mangel af en voldgiftsklausul i de nævnte kontrakter. Under sådanne omstændigheder ville undersøgelsen af erstatningskravet mod Fællesskabet omfatte en vurdering af rettigheder og forpligtelser i kontraktforhold, som i henhold til artikel 240 EF ikke kan undslippe de nationale domstoles kompetence.

(jf. præmis 61-64, 66 og 67)
Forordning nr. 1470/2001 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (CFL-i) med oprindelse i Folkerepublikken Kina, som ændret ved forordning nr. 1322/2006, og forordning nr. 1205/2007 om indførelse af antidumpingtold på importen af kompaktlysstofrør med indbygget elektronisk drosselspole (CFL-i) med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96 og om udvidelse til at omfatte importen af den samme vare afsendt fra Den Socialistiske Republik Vietnam, Den Islamiske Republik Pakistan og Republikken Filippinerne omfatter alle de varer, der har samme væsentlige kendetegn, som dem, der er omfattet af disse forordninger, og som ligeledes henhører under underposition ex 8539 31 90 i den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og Den Fælles Toldtarif, som ændret ved forordning nr. 254/2000. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet for de omhandlede kompaktlysstofrør på trods af tilføjelsen af et skumringsrelæ, eller om disse kompaktlysstofrør er andre varer, på grund af at de har yderligere kendetegn, som ikke er præciseret i de pågældende forordninger.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Artikel 3, stk. 5, i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet, sammenholdt med direktivets artikel 3, stk. 4, skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsforskrifter, hvorefter tilsidesættelse af en kvalitativ betingelse, der er fastsat i en bestemmelse, som gennemfører dette direktiv, for at fritage vedtagelsen af en bebyggelsesplan af en bestemt type fra kravet om en miljøvurdering i henhold til direktivet er uden betydning for planens gyldighed.

Et sådant system vil medføre, at direktivets artikel 3, stk. 1, ifølge hvilken der skal foretages en miljøvurdering for de planer, der er omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 3 og 4, og som kan få væsentlig indvirkning på miljøet, mister enhver effektiv virkning.

(jf. præmis 38-45 og domskonkl.)
Det tilkommer ikke Domstolen at foretage en retlig kvalifikation af det af sagsøgeren i hovedsagen anlagte søgsmål. I den foreliggende sag påhviler det sidstnævnte nærmere at præcisere søgsmålets karakter og grundlag under den nationale rets kontrol.

EU-retten skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, der begrænser de renter, som ydes i forbindelse med tilbagebetalingen af en afgift, der er opkrævet i strid med EU-retten, til de renter, som påløber fra dagen efter datoen for fremsættelse af kravet om tilbagebetaling af denne afgift.

I mangel af EU-retlige bestemmelser tilkommer det nemlig hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte betingelserne for, hvordan sådanne renter skal betales under overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet, herunder rentesatsen og metoden til beregning af disse renter.

En national ordning, der begrænser renterne til de renter, som påløber fra dagen efter datoen for fremsættelse af kravet om tilbagebetaling af den med urette opkrævede afgift, opfylder ikke effektivitetsprincippet, der i tilfælde af tilbagebetaling af en afgift, som en medlemsstat har opkrævet i strid med EU-retten, kræver, at de nationale regler om bl.a. beregning af eventuelle skyldige renter ikke må fratage den afgiftspligtige person en passende kompensation for det tab, der er opstået som følge af betalingen af ikke-skyldig afgift. Dette tab afhænger nemlig bl.a. af, hvor længe det i strid med EU-retten med urette betalte beløb ikke står til rådighed, og eksisterer således i princippet i perioden mellem datoen for den ikke-skyldige betaling af den omhandlede afgift og datoen for tilbagebetaling heraf.

(jf. præmis 23 og 26-29 samt domskonkl.)
Artikel 45 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en delstatsenhed i en medlemsstat, som pålægger enhver arbejdsgiver, der har sit driftssted på denne delstatsenheds område, udelukkende at affatte arbejdskontrakter med grænseoverskridende karakter på det officielle sprog i denne delstatsenhed, idet retten ellers i embeds medfør erklærer disse kontrakter ugyldige.

En sådan lovgivning kan nemlig ikke anses for at være forholdsmæssig, idet den går ud over det, som er strengt nødvendigt for at nå legitime mål, som, for det første, at fremme og stimulere anvendelse af et af den pågældende medlemsstats officielle sprog, dernæst at sikre beskyttelsen af arbejdstagere ved at give dem mulighed for at gøre sig bekendt med arbejdsretlige dokumenter på deres eget sprog samt for at være effektivt beskyttet af de organer, som repræsenterer arbejdstagerne samt de administrative og retlige myndigheder, der skal behandle disse dokumenter, og endelig formålet om at sikre, at arbejdstilsynets kontrol og overvågning er effektivt.

(jf. præmis 24, 33 og 34 samt domskonkl.)
De kompetencer, der i medfør af artikel 118 TEUF er tildelt med henblik på at indføre europæiske beskyttelsesbeviser for intellektuelle ejendomsrettigheder og at indføre centraliserede tilladelses-, koordinations- og kontrolordninger på EU-niveau for disse beviser, samt den kompetence til at indføre sprogordninger for disse beskyttelsesbeviser, som er tæt forbundet med selve indførelsen af sidstnævnte, er omfattet af et område med delte kompetencer som omhandlet i artikel 4, stk. 2, TEUF, og der er dermed tale om ikke-eksklusive kompetencer som omhandlet i artikel 20, stk. 1, første afsnit, TEU. Det følger heraf, at Rådet har kompetence til at bemyndige et forstærket samarbejde om indførelse af beskyttelse af et enhedspatent.

Artikel 20 TEU og artikel 326 TEUF – 334 TEUF forbyder ikke medlemsstaterne indbyrdes at indføre et forstærket samarbejde inden for rammerne af Unionens kompetencer, som ifølge traktaterne skal udøves på baggrund af enstemmighed. Det fremgår tværtimod af artikel 333, stk. 1, TEUF, at der foreligger sådanne kompetencer til et forstærket samarbejde, når betingelserne i artikel 20 TEU og artikel 326 TEUF – 334 TEUF er opfyldt, og at enstemmighed i et sådant tilfælde kan opnås ved de deltagende medlemsstaters repræsentanters stemmer, medmindre Rådet har besluttet, at det skal træffe afgørelse med kvalificeret flertal.

Artikel 20 TEU og artikel 326 TEUF – 334 TEUF begrænser i øvrigt ikke muligheden for at indføre et forstærket samarbejde alene til den situation, hvor en eller flere medlemsstater erklærer, at de endnu ikke er rede til at deltage i et unionslovgivningstiltag i dets helhed. Der kan være forskellige årsager til, at det er umuligt for Unionen som helhed at nå de tilstræbte mål inden for en rimelig frist, hvortil der henvises i artikel 20, stk. 2, TEU, såsom en manglende interesse fra en eller flere medlemsstaters side, eller at det er umuligt for de medlemsstater, som alle viser interesse i vedtagelsen af en ordning på EU-niveau, at nå til enighed om indholdet af en sådan ordning.

Heraf følger, at Rådets afgørelse om at bemyndige et forstærket samarbejde efter at have konstateret, at indførelsen af enhedspatentet og dets sprogordning ikke kunne nås inden for en rimelig frist af Unionen som helhed, hverken udgør en omgåelse af kravet om enstemmighed i artikel 118, stk. 2, TEUF eller i øvrigt en udelukkelse af de medlemsstater, som ikke imødekom anmodningerne om et forstærket samarbejde.

(jf. præmis 35-37)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – selskaber – direktiv 2005/56 – grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar – selskab, der er resultatet af en grænseoverskridende fusion – medarbejdere, der er beskæftiget i den medlemsstat, hvor selskabet har sit hjemsted, eller i andre medlemsstater – medbestemmelsesret – ikke samme ret – undladelse

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/56, art. 16, stk. 2, litra a) og b)]

Sammendrag

En medlemsstat, der ikke vedtager alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for, at medarbejderne i et selskabs bedrifter, der er beliggende i andre medlemsstater end den, hvor selskabet, der er resultatet af en grænseoverskridende fusion, har sit vedtægtsmæssige hjemsted, har den samme medbestemmelsesret som medarbejdere, der er beskæftiget i den medlemsstat, hvor selskabet har hjemsted, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 16, stk. 2, litra b), i direktiv 2005/56 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar.

Under hensyntagen til, at EU-lovgiver har villet beskytte medarbejdernes medbestemmelsesret såvel i de situationer, der reguleres af reglerne om det europæiske selskab, som i dem, der reguleres af national ret, er det vigtigt, at også sidstnævnte regler ikke blot bevarer medbestemmelsen for medarbejderne i de af fusionen berørte selskaber i overensstemmelse med artikel 16, stk. 2, litra a), i direktiv 2005/56, men også at de rettigheder, der tilkommer medarbejderne i den medlemsstat, hvor det selskab, der er resultat af fusionen, har sit vedtægtsmæssige hjemsted, udvides til de øvrige medarbejdere, der er berørt af fusionen og beskæftiget i andre medlemsstater, i overensstemmelse med direktivets artikel 16, stk. 2, litra b).

(jf. præmis 43-50 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – offentlig kontrakt – begreb – gensidigt bebyrdende aftale – omfattet – betingelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 1, stk. 2, og bilag II A)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter – direktiv 2004/18 – offentlige tjenesteydelseskontrakter – begreb – kontrakt indgået mellem to offentlige enheder, hvorefter den ene af enhederne overfører rengøringsopgaven vedrørende visse af sine lokaler til den anden enhed mod en økonomisk kompensation, og sidstnævnte gives ret til at betjene sig af tredjemand ved udførelsen af denne opgave – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 1, stk. 2, litra d)]

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 28-31)

2. En aftale, ved hvilken en offentlig enhed overdrager rengøringsopgaven vedrørende visse kontor-, forvaltnings- og skolebygninger til en anden offentlig enhed – uden at oprette et samarbejde mellem de kontraherende offentlige enheder med henblik på gennemførelsen af en fælles public service-opgave – alt imens den forbeholder sig kompetencen til at kontrollere den rette udførelse af denne opgave, mod en økonomisk kompensation, der skal svare til de omkostninger, der er forbundet med udførelsen af nævnte opgave, idet den anden enhed desuden kan betjene sig af tredjemand, som eventuelt er i stand til at agere på markedet for udførelsen af denne opgave, udgør en offentlig tjenesteydelseskontrakt som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 343/2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne, skal fortolkes således, at under omstændigheder, hvor en uledsaget mindreårig, som ikke har nogen familiemedlemmer, der befinder sig lovligt på en medlemsstats område, har indgivet ansøgninger om asyl i mere end en medlemsstat, er den »medlemsstat, der er ansvarlig«, den medlemsstat, hvori denne mindreårige befinder sig efter dér at have indgivet en asylansøgning.

I denne henseende kan det i denne bestemmelse indeholdte udtryk »den medlemsstat, hvor den mindreårige har indgivet sin asylansøgning«, ikke forstås således, at det angiver den første medlemsstat, hvor den mindreårige har indgivet sin asylansøgning. Idet de uledsagede mindreårige udgør en gruppe af særligt udsatte personer, er det nemlig vigtigt, at proceduren til fastsættelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, ikke forlænges mere end strengt nødvendigt, og at disse sikres en hurtig adgang til procedurerne til fastsættelse af flygtningestatus. Selv om den mindreåriges tarv kun nævnes eksplicit i forordningens artikel 6, stk. 1, bevirker artikel 24, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med dettes artikel 51, stk. 1, derfor, at barnets tarv også skal komme i første række i alle afgørelser, som medlemsstaterne træffer på grundlag af stk. 2 i nævnte artikel 6. Det følger heraf, at uledsagede mindreårige, der har indgivet en asylansøgning i en medlemsstat, i princippet ikke skal overføres til en anden medlemsstat, hvor de indgav den første asylansøgning.

(jf. præmis 53, 55, 59, 61 og 66 samt domskonkl.)