ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag T-120/03

Synopharm GmbH & Co. KG

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – indsigelse – tilbagekaldelse af indsigelse – ufornødent at træffe afgørelse«

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 9. februar 2004 I

Sammendrag af kendelse

1. EF-varemærker – klagesag – annullationssøgsmål mod afvisning af varemærkeansøgning som følge af en indsigelse – tilbagekaldelse af indsigelse – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

2. EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – tilbagekaldelse af indsigelse – muligt på ethvert tidspunkt

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 42-44)

3. EF-varemærker – klagesag – søgsmål for Fællesskabets retsinstanser – Rettens kompetence – pålæg til Harmoniseringskontoret – udelukket

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk. 6)

1. Ved tilbagekaldelse af den rejste indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke bortfalder genstanden for det søgsmål, der er indledt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), hvorved varemærkeansøgningen er blevet afvist som følge af indsigelsen, hvorefter det i henhold til procesreglementets artikel 113 ikke længere er fornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

Når en indsigelse trækkes tilbage under en sag for appelkammeret, hvorunder der skal tages stilling til en afgørelse om indsigelsen, eller under en sag for Fællesskabets retsinstanser, der vedrører en afgørelse om en klage indgivet til Harmoniseringskontoret over afgørelsen vedrørende indsigelsen, forsvinder grundlaget for sagen reelt, og denne er således uden genstand.

(jf. præmis 18, 20 og 24)

2. I forbindelse med en indsigelsesprocedure over for registreringen af et EF-varemærke i henhold til artikel 42 ff. i forordning nr. 40/94 kan indsigelsen principielt trækkes tilbage på ethvert tidspunkt. Selv om det er korrekt, at lovgiver i artikel 44, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 40/94 kun udtrykkeligt har fastsat en mulighed for tilbagekaldelse af en ansøgning om registrering af et varemærke, er varemærkeansøgeren og indsigeren imidlertid som følge af opbygningen af forordningen ligestillet i indsigelsessagen, således at denne lighed også omfatter muligheden for at trække sagsakter tilbage.

(jf. præmis 19)

3. I forbindelse med en sag, der er indbragt for Fællesskabets retsinstanser til prøvelse af en afgørelse fra et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), skal sidstnævnte i henhold til artikel 63, stk. 6, i forordning nr. 40/94 træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af disse retsinstansers afgørelse ved kendelse eller dom. Det tilkommer derfor ikke Retten at give Harmoniseringskontoret et pålæg.

(jf. præmis 23)
Sag T-422/03 R

Enviro Tech Europe Ltd og Enviro Tech International, Inc.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer – direktiv 67/548 – uopsættelighed«

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 3. februar 2004

Sammendrag af kendelse

1. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – negativ forvaltningsafgørelse

(Art. 242 EF og 243 EF)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorligt og uopretteligt tab – bevisbyrde – tabets indtræden afhængig af fremtidige og usikre begivenheder

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

1. Principielt kan en begæring om udsættelse af gennemførelsen af en negativ forvaltningsafgørelse ikke imødekommes, da en udsættelse ikke kan ændre stillingen for sagsøgeren.

(jf. præmis 58)

2. Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om udsættelse er uopsættelig, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Det er den part, der gør et alvorligt og uopretteligt tab gældende, der skal bevise, at det foreligger. Tabets truende nærhed behøver ikke være godtgjort med absolut vished. Det er tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudsigeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed.

Et tab, der er et rent hypotetisk tab, idet det støttes på, at fremtidige og usikre begivenheder finder sted, kan imidlertid ikke give anledning til de begærede foreløbige forholdsregler.

(jf. præmis 62-65)
KENDELSE AFSAGT AF RETTENS PRÆSIDENT

10. februar 2004

Sag T-394/03 R

Flavia Angeletti

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Foreløbige forholdsregler – uopsættelighed – foreligger ikke«

Fuldstændig gengivelse på fransk II - 0000

Angående: Påstand om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning af 17. oktober 2003, som rettet den 27. oktober 2003.

Udfald: Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

1. Foreløbige forholdsregler – udsættelse af gennemførelsen – betingelser for tildeling – uopsættelighed – »fumus boni juris« – kumulative betingelser

(Art. 242 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Foreløbige forholdsregler – udsættelse af gennemførelse – betingelser for tildeling – alvorligt og uopretteligt tab – bevisbyrde – udelukkende økonomisk skade

(Art. 242 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

1. Ifølge artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement skal begæringer om foreløbige forholdsregler angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at de begærede forholdsregler umiddelbart forekommer berettigede (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes udsættelse af gennemførelsen, når en af dem ikke er opfyldt.

(jf. præmis 23)

Henvisning til: Retten, 10. februar 1999, sag T-211/98 R, Willeme mod Kommissionen, Sml. Pers. A-I, s. 15, og II, s. 57, præmis 18.

2. Spørgsmålet om, hvorvidt en foreløbig forholdsregel er uopsættelig, skal vurderes ud fra, om det er nødvendigt at træffe en foreløbig afgørelse for at undgå, at den part, der har indgivet begæringen, lider et alvorligt og uopretteligt tab. Det påhviler sidstnævnte at godtgøre, at det vil påføre vedkommende et sådant tab, såfremt man afventer afgørelsen i hovedsagen.

Et rent økonomisk tab kan principielt ikke antages at være uopretteligt eller blot vanskeligt at oprette, såfremt tabet kan dækkes ved en senere økonomisk erstatning.

Retten må dog på grundlag af de konkrete omstændigheder i hvert enkelt tilfælde vurdere, om en øjeblikkelig gennemførelse af den anfægtede afgørelse kan forvolde sagsøgeren et alvorligt og uopretteligt tab, som ikke ville kunne afhjælpes, selv om den anfægtede retsakt annulleredes under behandlingen af hovedsagen.

Det er ikke tilstrækkeligt til at opfylde kravet om, at det godtgøres, at den begærede udsættelse er uopsættelig, at det anføres, at gennemførelsen af den anfægtede retsakt får alvorlige og uoprettelige konsekvenser. Det skal endvidere godtgøres, at retsakten medfører et alvorligt og uopretteligt tab. I dette øjemed skal de oplysninger, der fremlægges, være underbygget af beviser og sætte Retten i stand til at danne sig et troværdigt billede af sagsøgerens situation.

(jf. præmis 26, 27, 29 og 31)

Henvisning til: Retten, 30. november 1993, sag T-549/93 R, D mod Kommissionen, Sml. II, s. 1347, præmis 45; Willeme mod Kommissionen, præmis 36 og 37; Retten, 31. januar 2001, sag T-373/00 R, Tralli mod ECB, Sml. Pers. I-A, s. 19, og II, s. 83, præmis 26.
Sag T-264/03 R

Jürgen Schmoldt m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Særlige rettergangsformer – formaliteten – uopsættelighed«

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 28. november 2003

Sammendrag af kendelse

1. Særlige rettergangsformer – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – hovedsagen kan antages til realitetsbehandling – ingen betydning – grænser

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1)

2. Særlige rettergangsformer – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorligt og uopretteligt tab – bevisbyrde

(Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

1. Spørgsmålet om, hvorvidt hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, bør som hovedregel ikke behandles under en sag om foreløbige forholdsregler, da afgørelsen i hovedsagen herved kan foregribes. Når det imidlertid gøres gældende, at begæringen om foreløbige forholdsregler udspringer af en hovedsag, som åbenbart må afvises, kan det være nødvendigt, at der fremlægges omstændigheder, som godtgør, at hovedsagen ud fra en umiddelbar betragtning alligevel kan antages til realitetsbehandling.

(jf. præmis 55)

2. Spørgsmålet om, hvorvidt en begæring om foreløbige forholdsregler er uopsættelig, skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af, at der træffes en foreløbig afgørelse for at undgå, at den begærende part udsættes for et alvorligt og uopretteligt tab. Det påhviler den part, der gør en alvorlig og uoprettelig skade gældende, at bevise at den foreligger. Tabets truende nærhed skal ikke være godtgjort med absolut vished, men det er tilstrækkeligt, navnlig når tabets indtræden afhænger af, at der foreligger en flerhed af faktorer, at det er forudsigeligt med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed.

(jf. præmis 94 og 95)
Sag T-292/03

Messe Berlin GmbH

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – delvis afslag på registrering – tilbagetrækning af ansøgningen – ufornødent at træffe afgørelse i sagen«

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 22. april 2004

Sammendrag af kendelse

EF-varemærker – klagesag – søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse fra et appelkammer vedrørende en ansøgning om registrering af et varemærke – tilbagetrækning af ansøgningen – sagsgenstanden bortfaldet – ufornødent at træffe afgørelse i sagen

(Rettens procesreglement, art. 113)

Tilbagetrækning af en ansøgning om registrering af et EF-varemærke, der er indgivet til Harmoniseringskontoret for det Indre Marked (Varemærker og Design), indebærer, at den sag, der er anlagt ved Retten til prøvelse af en afgørelse vedrørende denne ansøgning fra et appelkammer ved Harmoniseringskontoret, er blevet uden genstand, således at det er ufornødent for Retten at træffe afgørelse i sagen.

(jf. præmis 3)
Sag T-131/03

Gerolsteiner Brunnen GmbH & Co.

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – retssag – substitution af en part i sagen – overdragelse af rettighederne fra indehaveren af et ældre varemærke«

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 27. juli 2004

Sammendrag af kendelse

EF-varemærker – klagesag – søgsmål for Fællesskabets retsinstanser – overdragelse af den pågældende intellektuelle ejendomsret – sagsøgers substitution af den tidligere indehaver af ejendomsretten – kendelse fra Retten nødvendig

(Rettens procesreglement, art. 115 og 116; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

I tilfælde af overdragelse af en intellektuel ejendomsret, der er berørt af en sag anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) vedrørende en indsigelsessag, kan den nye indehaver af denne ret, der afleder sin ret fra parten ved appelkammeret, ved kendelse gives tilladelse til at træde i stedet for overdrageren i sagen ved Retten, når den tidligere indehaver af retten ikke modsætter sig dette, og Retten efter at have hørt de andre parter i sagen finder det hensigtsmæssigt.

Da der ikke er bestemmelser i statutten for Domstolen og i Rettens procesreglement, der udtrykkeligt regulerer en parts indtræden i stedet for en anden, finder de processuelle bestemmelser i procesreglementets artikel 115 og 116 analog anvendelse. Retssuccessoren skal navnlig indtræde i sagen, som den foreligger ved substitutionen.

(jf. præmis 8 og 9)
55

I den forbindelse må det, uden at det er nødvendigt at undersøge, om disse to påstande kan antages til realitetsbehandling, og navnlig uden at det er nødvendigt at undersøge, om det strider mod principperne om fordeling af beføjelserne mellem de forskellige fællesskabsinstitutioner at anordne foreløbige forholdsregler, der har til virkning, selv midlertidigt, at forhindre Kommissionen og Forskriftsudvalget i at udøve deres lovgivningsmæssige beføjelser (jf. analogt kendelser afsagt af Rettens præsident den 12.7.1996, sag T-52/96 R, Sogecable mod Kommissionen, Sml. II, s. 797, præmis 39-41, og af 5.12.2001, sag T-216/01 R, Reisebank mod Kommissionen, Sml. II, s. 3481, præmis 52), konstateres, at disse påstande herefter er uden genstand, for så vidt som Kommissionen den 29. april 2004 vedtog direktiv 2004/73.
Sag T-123/03

Pfizer Ltd

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Humanmedicinske lægemidler – indledning af en artikel 32-procedure i henhold til artikel 30 i direktiv 2001/83/EF – annullationssøgsmål – retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål – forberedende retsakt – afvisning«

Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 2. juni 2004

Sammendrag af kendelse

Annullationssøgsmål – akter, der kan gøres til genstand for søgsmål – begreb – retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger – forberedende retsakter – Kommissionens beslutning om at indbringe en sag for Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter til begrundet udtalelse – retsakten udgør en indledende etape i en rådgivende procedure – ikke omfattet

(Art. 230 EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF, art. 30)

Der foreligger alene en retsakt eller en beslutning, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF, når foranstaltningen har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser. Retsakter, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, der definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning. Kun hvis akterne eller beslutningerne under den forberedende sagsbehandling ikke alene opfylder de retlige betingelser for, at de kan gøres til genstand for søgsmål, men selv danner afslutningen på en særlig procedure, der adskiller sig fra den, som skal sætte Kommissionen eller Rådet i stand til at træffe den egentlige afgørelse i sagen, kan der anlægges en anden bedømmelse.

Kommissionens beslutning om i medfør af artikel 30 i direktiv 2001/83 – om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler – at indbringe en sag for Udvalget for Farmaceutiske Specialiteter for at få en begrundet udtalelse, sådan som den om harmonisering af et produktresumé, er således ikke en retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål. Denne beslutning udgør nemlig ikke institutionens endelige stillingtagen, ligesom den heller ikke udgør afslutningen på en særlig procedure, der er forskellig fra den, som kan munde ud i en beslutning vedrørende denne harmonisering, men begrænser sig til at iværksætte gennemførelsen af en rådgivende procedure, af hvilken den kun er en indledende etape.

(jf. præmis 21-23 og 26)
52

Derimod bør der foretages fradrag for udgifterne til ni rejser fra Bruxelles til Utrecht foretaget af sagsøgernes advokater for et beløb på 1620 EUR, for sagsøgerens to rejser fra Utrecht til Luxembourg for et beløb på 760 EUR og for en rejse foretaget af sagsøgerens advokater fra Bruxelles til Luxembourg for et beløb på 218 EUR. Således kan i princippet hverken rejseudgifter afholdt af en advokat for personligt at mødes med sin klient på dennes bopæl (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 15.3.1994, sag C-107/91 DEP, ENU mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 23), udgifter afholdt af sagsøgeren for at deltage i den mundtlige forhandling i Luxembourg, medmindre Retten har krævet hans tilstedeværelse, eller hvor denne er nødvendiggjort af omstændighederne (jf. i denne retning Domstolens kendelse af , sag 24/79 DEP, Oberthür mod Kommissionen, Sml. s. 2229, præmis 2 og 3, og af , sag C-137/92 DEP, Hüls mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 21 og 22, Rettens kendelse af , forenede sager T-85/94 DEP og T-85/94 OP-DEP, Branco mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667), eller udgifter afholdt af den ene parts advokat efter afslutningen af den mundtlige forhandling, navnlig udgifter afholdt med henblik på at være personligt til stede ved Rettens domsafsigelse i Luxembourg (jf. i denne retning Domstolens kendelse af , sag C-104/89 DEP, Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 48-50), anses for nødvendige for sagens førelse.
For det første påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2003) 2890 endelig udg. af 13. august 2003 om ophævelse af støtten fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), som sagsøgeren fik tildelt ved Kommissionens beslutning K(90) 2363 025 af 14. december 1990 til et infrastrukturprojekt på Sicilien, samt om tilbagesøgning af de af Kommissionen udbetalte beløb i medfør af denne støtte. For det andet påstand om annullation af Kommissionens debetnota nr. 3240504102 af 26. september 2003 og for det tredje påstand om annullation af enhver sammenhængende eller forudgående retsakt.
44

Retten har som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet parterne om at identificere, hvem der er ansvarlig for de forskellige gældsposter og fordringer, og – såfremt en af disse indehavere er Den Italienske Republik – præcisere, om de pågældende beløb under alle omstændigheder blev tildelt sagsøgeren, eller om sagsøgeren frit kunne disponere over disse for at finansiere andre projekter end dem, som vedrørte denne region. Kommissionen har i sin besvarelse af Rettens spørgsmål præciseret, at de gældsposter, i hvilke der skulle modregnes, vedrørte en anmodning om betaling i forbindelse med Kommissionens beslutning K(2000) 2346 af 8. august 2000 om støtte fra EFRU under POR Sicilien, hvis adressat var Den Italienske Republik. Kommissionen har også præciseret, at indehaveren af den konto, i hvilken den modregning, der er nævnt i skrivelsen af , blev foretaget, var den italienske økonomi- og finansminister. Sagsøgeren synes at bekræfte sidstnævnte præcisering, men anfører dog, at Den Italienske Republiks rolle udelukkende bestod i at formidle, føre tilsyn og kontrollere, og at de pågældende beløb var »med regionalt sigte« og følgelig tilhørte sagsøgeren.
Påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2003) 1652 endelig udg. af 27. maj 2003, der erklærede de foranstaltninger, som Det Forenede Kongerige påtænker at vedtage til fordel for Post Office Ltd, forenelige med fællesmarkedet (statsstøtte nr. 784/2002).
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje – stævning – formkrav – underskrevet af en advokat – sagsøgeren repræsenteret ved en cand. jur., som ikke er advokat – afvisning

(Domstolens statut, art. 19, stk. 4)

Sammendrag

Det fremgår udtrykkeligt af artikel 19, stk. 4, i Domstolens statut, som i medfør af statuttens artikel 53 finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, at de to kumulative betingelser skal være opfyldt, for at en person gyldigt kan repræsentere andre parter end medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner ved Fællesskabets retsinstanser, nemlig at vedkommende er advokat og har beskikkelse i en medlemsstat eller i en anden stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Disse betingelser udgør væsentlige formforskrifter, hvis manglende overholdelse medfører afvisning af sagen.

En stævning kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, når den er indgivet af en ikke-privilegeret part og underskrevet af en cand.jur., som, selv om vedkommende kan repræsentere parter i sager for en medlemsstats retsinstanser, ikke opfylder samtlige betingelser i den relevante nationale lovgivning for at være advokat og derfor ikke er advokat i den i statuttens artikel 19 anvendte forstand.

(jf. præmis 7, 9 og 10)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje – stævning – formkrav – betingelser vedrørende den, der skriver under – egenskab af en anden person i forhold til parterne – selskab, der repræsenteres af dets direktør i dennes egenskab af advokat – afvisning

(Domstolens statut, art. 19, stk. 3, og art. 53, stk. 1)

Sammendrag

Når en sag anlægges for Retten, skal en part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 19, stk. 3, i Domstolens statut, der i medfør af denne statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten, lade en anden person møde for sig, som har møderet for en ret i en medlemsstat eller i en stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, da sagen i modsat fald må afvises.

En advokat, som også er direktør for et selskab og dermed fungerer som ledelsesorgan for dette selskab, kan ikke betragtes som en anden person og har dermed ikke beføjelse til at underskrive stævningen på vegne af selskabet.

(jf. præmis 8 og 10-12)
Nøgleord



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – »fumus boni juris« – indgåelse af en kontrakt efter udbud – finansiel vurderingsordning af buddene – manglende overholdelse af udbudsmaterialets administrative retningslinjer

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – foreløbige forholdsregler – betingelser – uopsættelighed – alvorlig og uoprettelig skade – beslutning om afvisning af et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure – økonomisk tab og tab af anbefaling – skade, der ikke kan anses for uoprettelig – ikke uopsættelighed

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Passivitetssøgsmål – opfordring til institutionen – efterfølgende fremlæggelse af nye oplysninger, der er egnede til at påvirke den berørte institutions bedømmelse – ophør af forpligtelsen til at handle

(Art. 232 EF)

Sammendrag

I forbindelse med et passivitetssøgsmål ophæver sagsøgerens fremlæggelse af nye oplysninger, der er egnede til at påvirke Kommissionens bedømmelse, efter opfordringen til at handle, forpligtelsen til at handle, eftersom nævnte institution ikke med rimelighed er i stand til at træffe afgørelse vedrørende de ansøgninger, som den har fået forelagt, på grund af fremlæggelsen af disse nye oplysninger.

(jf. præmis 43)