Det drejer sig først og fremmest om, hvorvidt bestemmelser vedrørende en sygeforsikring for arbejdstagere og disses efterladte, som er oprettet og administreres af en privatretlig institution, kan være en lovgivning efter forordning nr. 3.

Ifølge forordning nr. 3, artikel 1, litra b) betyder udtrykket »lovgivning« love, forordninger og bestemmelser i enhver medlemsstat vedrørende de sociale sikringsordninger og sikringsgrene, der omhandles i artikel 2, stk. 1 og 2 i samme forordning, altså navnlig ordninger og grene vedrørende ydelser i tilfælde af sygdom;

udtrykket »bestemmelser« sigter tydeligvis på de sociale sikringsordninger og sikringsgrene, som administreres af andre institutioner end de offendige myndigheder, og som har en vis autonomi i forhold til disse.

I øvrigt betyder artikel 1, litra e) i forordning nr. 3 udtrykket »institution« … det organ eller den myndighed, som det påhviler at administrere hele lovgivningen eller en del af denne;

sideordningen af udtrykkene »organ« og »myndighed« viser, at forordning nr. 3 også angår de bestemmelser, der gælder for privatretlige institutioner, og dette så meget desto mere, som disse ikke udtrykkeligt er undtaget fra nogen bestemmelse i forordning nr. 3.

Under begrebet »bestemmelser« falder regler, som, skønt de fastsættes og anvendes i privatredige former og af privatretlige organer, er en del af en medlemsstats sociale sikringsordning, fordi de enten skal supplere lovbestemmelser og forordninger vedrørende den sociale sikring eller erstatte disse;

forordning nr. 3 vidner klart om viljen til ikke at lade de ordninger falde uden for deres anvendelsesområder, som administreres af ikke-statslige organer, og som i alt fald i flere medlemsstater udgør en betragtelig del af dén sociale sikring.

Sagsøgte i hovedsagen mener imidlertid, at disse betragtninger ikke kan gælde, for så vidt som de pågældende, hvis de omtvistede regler ikke fandtes, ikke ville være pligtmæssigt forsikrede i medfør af den almindelige ordning for social sikring:

de nævnte regler kan derfor ikke efter sagsøgtes opfattelse betragtes som en erstatning for den almindelige ordning;

sagsøgte i hovedsagen gør endvidere gældende, at ovenstående betragtninger ikke gælder for en arbejdstagers efterladte, der på rent frivilligt grundlag var medlemmer af den institution, som nævnte arbejdstager var obligatorisk medlem af.

Indvendingen om, at hr. Vaassen ikke ville have været omfattet af den almindelige ordning for social sikring, er ikke afgørende, for det spørgsmål, som har fået Scheidsgerecht til at indbringe sagen for Domstolen, er klart dette, om de omstridte regler er eller ikke er en del af en særlig ordning i henhold til forordning nr. 3, artikel 2, stk. 2.

Hvor en bestemt gruppe arbejdstagere er underlagt en særlig obligatorisk type forsikring af offendigretlig art, er der utvivlsomt tale om en sådan ordning;

sagsøgte i hovedsagen synes i øvrigt udmærket at have forstået det principielle i begrebet, når han i sit skriftlige indlæg dels nævner, at den lovpligtige forsikring for enhver ansat i de nederlandske bjergværker følger af artikel 33 i forordning fra Mijn-industrieraad af 8. september 1952 om arbejdsbetingelser for ansatte på prøve og ansatte i bjergværkerne (Nederjandse Staatscourant af 23. september 1952, nr. 185), og dels, at nævnte forordning, som er vedtaget af en kompetent offendig myndighed, derved får karakter af offendig ret;

det er imidlertid den nationale ret, som, efter en eventuel anvendelse af traktatens artikel 177, som det er sket i den foreliggende sag, skal undersøge, om de betingelser, der stilles, for at man kan tale om en særlig ordning, faktisk er opfyldt, således at bestemmelser herom falder ind under begrebet lovgivning i forordning nr. 3, artikel 1, litra b).

Når det derefter er fastslået, at det drejer sig om en særlig ordning, gælder forordningerne nr. 3 og 4 for denne ordning i dens helhed, herunder også for eventuelle bestemmelser om frivilligt og fakultativt medlemskab for tidligere forsikrede og deres efterladte.