FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

fremsat den 9. september 2021 ( 1 )

Sag C-296/20

Commerzbank AG

mod

E.O.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – Lugano II-konventionen – retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – kompetence i sager om forbrugeraftaler – forbruger, der efter indgåelsen af aftalen flytter til en anden konventionsstat – udøvelse af erhvervsmæssig virksomhed i den konventionsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl«

1. Med denne præjudicielle forelæggelse ønskes en fortolkning af artikel 15, stk. 1, litra c), i Luganokonventionen af 2007 ( 2 ) med henblik på at afklare, hvilken ret der har kompetence til at afgøre en tvist, hvori en bank har fremsat krav om, at en kunde betaler den skyldige saldo på den pågældendes løbende konto.

2. Det særlige ved sagen er, at begge parter ved indgåelsen af aftalen havde bopæl i den samme stat (Tyskland), mens kunden havde bopæl i Schweiz, da kravet blev gjort gældende for domstolene ( 3 ). Sagen har således fået en international karakter, som den ikke havde oprindeligt.

3. Domstolen har, medmindre jeg tager fejl, endnu ikke taget stilling til konventionens artikel 15, stk. 1, litra c) ( 4 ). Domstolen har ikke desto mindre taget stilling til den tilsvarende bestemmelse i forordning (EF) nr. 44/2001 ( 5 ), som indgår i forordning (EU) nr. 1215/2012 ( 6 ), der er i kraft i dag.

4. En samlet læsning af Domstolens domme på området kaster efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt lys over et spørgsmål, som har en ikke uvæsentlig betydning for den økonomiske virksomhed hos en aktør, der indgår en aftale med en forbruger.

I. Retsforskrifter. Lugano II-konventionen

5. Afdeling 1 i afsnit II (»Almindelige bestemmelser«) omfatter artikel 2 og 3, der har følgende ordlyd: – Artikel 2, stk. 1: »Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en konventionsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.« – Artikel 3, stk. 1: »Personer, der har bopæl på en konventionsstats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden konventionsstat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-7 i dette kapitel.«

6. Afdeling 4 i afsnit II (»Kompetence i sager om forbrugeraftaler«) indeholder artikel 15, 16 og 17, som er affattet således: – Artikel 15, stk. 1, litra c): »1. I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling, jf. dog artikel 4 og artikel 5, stk. 5: […] c) i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i den konventionsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne stat eller mod flere stater inklusive denne stat, og aftalen er omfattet af den pågældende virksomhed.« – Artikel 16, stk. 2: »2. Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af forbrugerens medkontrahent, kan kun anlægges ved retterne i den konventionsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl.« – Artikel 17, nr. 3): »Denne afdeling kan kun fraviges ved en aftale om værneting: 3) der er indgået mellem en forbruger og hans medkontrahent, som på tidspunktet for forbrugeraftalens indgåelse havde deres bopæl eller sædvanlige opholdssted på samme konventionsstats område, og tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale om værneting ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.«

II. De faktiske omstændigheder, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

7. Commerzbank AG, hvis hovedsæde befinder sig i Frankfurt am Main (Tyskland), har en filial i Dresden (Tyskland), hvorigennem banken i 2009 oprettede en konto for en kunde, som på daværende tidspunkt også var bosiddende i Dresden, hvilken konto blev ført som en løbende konto.

8. Fra banken modtog kunden et kreditkort, hvis transaktioner blev afregnet via førnævnte konto. Banken tålte overtræk, hvis kunden med sit kreditkort foretog dispositioner, som blev debiteret på denne konto, uden at der var tilstrækkelig dækning på kontoen.

9. Kunden flyttede til Schweiz i 2014. I januar 2015 ønskede kunden at afslutte forretningsforbindelsen med Commerzbank AG. På dette tidspunkt viste den løbende konto en skyldig saldo, som stammede fra debiteringen af et beløb i september 2013, og som kunden nægtede at udligne, idet denne debitering ifølge kunden beroede på, at kreditkortet uden kundens samtykke var blevet misbrugt af tredjemand.

10. I april 2015 opsagde Commerzbank aftaleforholdet med omgående virkning og anførte en skyldig saldo i bankens favør som forfalden. Kunden nægtede fortsat at udligne denne saldo.

11. Commerzbank anlagde sag med betalingspåstand ved Amtsgericht Dresden (byretten i Dresden), som afviste sagen på grund af manglende kompetence.

12. Eftersom Commerzbank ikke fik medhold i sin appel, iværksatte banken kassationsappel ved Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal Lugano II-konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), fortolkes således, at »udøvelse« af erhvervsmæssig virksomhed i den konventionsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, forudsætter, at forbrugerens medkontrahent har en grænseoverskridende aktivitet allerede ved aftalens forberedelse og indgåelse, eller finder bestemmelsen også anvendelse med henblik på at fastlægge den kompetente ret for et søgsmål, hvis parterne ved indgåelsen af aftalen havde bopæl som defineret i artikel 59 og 60 i Lugano II-konventionen i samme konventionsstat, og retsforholdets relation til udlandet først er opstået efterfølgende derved, at forbrugeren senere er flyttet til en anden konventionsstat? 2) Såfremt det ikke er nødvendigt, at der foreligger en grænseoverskridende aktivitet allerede på tidspunktet for indgåelsen af aftalen: Udelukker Lugano II-konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), sammenholdt med Lugano II-konventionens artikel 16, stk. 2, generelt, at den kompetente ret bestemmes i henhold til Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), hvis forbrugeren i perioden mellem indgåelsen af aftalen og anlæggelsen af sagen er flyttet til en anden konventionsstat, eller kræves det desuden, at forbrugerens medkontrahent også udøver sin virksomhed i denne stat eller retter sin virksomhed mod den, og at aftalen er omfattet af denne virksomhed?«

III. Retsforhandlingerne for Domstolen

13. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 3. juli 2020.

14. Efter offentliggørelsen af Domstolens kendelse i mBank S.A.-sagen ( 7 ) og på grund af nævnte kendelses forbindelse med de i denne sag omtvistede spørgsmål blev den forelæggende ret den 3. september 2020 anmodet om at beslutte, om den ønskede at fastholde sine præjudicielle spørgsmål.

15. Den 6. oktober 2020 meddelte Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) Domstolen, at den trak det andet spørgsmål tilbage og fastholdt det første.

16. Commerzbank, den schweiziske regering og Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg. Det blev ikke anset for nødvendigt at afholde et retsmøde.

IV. Bedømmelse

A. Indledende betragtninger

17. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det med henblik på anvendelsen af konventionens artikel 15, stk. 1, litra c): – kræves, at forholdet mellem den erhvervsdrivende og forbrugeren omfatter et udenlandsk »element« – i dette tilfælde bankens grænseoverskridende aktivitet – allerede ved aftalens forberedelse og indgåelse – eller om det derimod er tilstrækkeligt, at der senere opstår et internationalt element som følge af, at forbrugeren flytter til en anden konventionsstat.

18. Kommissionen, den schweiziske regering og Commerzbank har afgivet forskellige svar på dette dobbelte spørgsmål og fremført forskellige argumenter. På baggrund af disse argumenter ( 8 ) er det efter min opfattelse hensigtsmæssigt at minde om visse aspekter ved afdeling 4 i konventionens afsnit II vedrørende kompetence i sager om forbrugeraftaler, inden jeg går videre til fortolkningen af konventionens artikel 15, stk. 1, litra c).

19. Den omstændighed, at den i denne sag omtvistede bestemmelse er affattet i næsten enslydende vendinger som de tilsvarende artikler i forordning nr. 44/2001 og nr. 1215/2012, kræver, at der tages behørigt hensyn til alle disse bestemmelser ( 9 ).

20. Ligesom det er tilfældet i de to nævnte forordninger, bør begreberne i konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), fortolkes selvstændigt for at sikre, at de anvendes ensartet i alle de stater, som er bundet af konventionen ( 10 ).

1. Ratio legis i konventionens afsnit II, afdeling 4. Forbrugerbeskyttelse

21. Et vigtigt mål med konventionens afsnit II, afdeling 4, er at sikre passende beskyttelse for forbrugeren som den part, der må antages at være økonomisk set svagere og retligt set mindre erfaren end den erhvervsdrivende medkontrahent ( 11 ) ( 12 ).

22. Denne hensigt er ikke af absolut karakter: Lovgiver indførte ikke en ubegrænset beskyttelse af forbrugeren, og Domstolen har heller ikke forstået denne beskyttelse således ( 13 ).

23. Den omtvistede situations internationale element er en ufravigelig betingelse for, at konventionen finder anvendelse. Afsnit II, afdeling 4, som fastlægger kompetencen i sager om forbrugeraftaler, udgør ikke en undtagelse fra denne regel ( 14 ). Den beskyttelse, der ydes, har til formål at afbalancere forholdet mellem kontrahenterne for så vidt angår den internationale kompetence ( 15 ).

24. Ved hjælp af de bestemmelser, hvorefter sager, der er anlagt af eller imod en forbruger, skal anlægges i den stat, hvor den pågældendes bopæl befinder sig, fjernes forbrugerens ulemper ved at skulle anlægge sag i en anden stat. Det formodes, at forbrugeren på grund af sin status som »svag part« ikke altid er i stand til på forhånd at forudse, at en eventuel retssag har et internationalt element, eller beregne risiciene og omkostningerne herved ( 16 ). Det undgås desuden, at den pågældende afholder sig fra at gøre sine rettigheder gældende for domstolene ved udsigten til at skulle gøre dem gældende uden for sin bopælsstat ( 17 ).

25. Den beskyttelse, der gives en forbruger, hvis bopæl befinder sig i en konventionsstat, består således i: a) at den pågældende som sagsøger kan benytte sig af de samme retter, som ville være tilgængelige med hensyn til tvister, der udspringer af indenlandske aftaler ( 18 ), og b) at den erhvervsdrivendes adgang til de samme retter begrænses, når den erhvervsdrivende ønsker at anlægge sag mod forbrugeren.

26. Enhver anden løsning risikerer at afskrække borgere fra at forbruge ud over de nationale grænser, på det indre marked (eller inden for Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA)).

2. Hensyn til den økonomiske aktør og forudsigelighed med hensyn til den kompetente ret

27. Beskyttelsen af forbrugeren for så vidt angår den internationale kompetence er som nævnt ikke ubetinget og er heller ikke uafhængig af andre af konventionens fælles mål.

28. For den økonomiske aktør erstatter reglerne om kompetence i sager om forbrugeraftaler reglerne i konventionens artikel 2 (hvorefter retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, har kompetence) og artikel 5, nr. 1) (om specielle kompetenceregler i sager om kontraktforhold). Derfor skal disse regler fortolkes strengt og kan ikke udvides til at omfatte andre situationer end de i teksten omhandlede ( 19 ).

29. Dette forholder sig således, især fordi reglerne i konventionens afsnit II, afdeling 4, for den forbruger, der anlægger sag, udgør forum actoris.

30. Anvendelsen af sådanne regler på en konkret situation kræver, at tre kumulative betingelser ( 20 ), som ligeledes skal fortolkes strengt eller snævert ( 21 ), er opfyldt med hensyn til den pågældende situation.

31. Reglerne om international kompetence i sager om forbrugeraftaler finder som nævnt ikke anvendelse uden hensyntagen til konventionens principper. En styrkelse af den retslige beskyttelse af personer bosat i Den Europæiske Union ved at gøre den kompetente ret forudsigelig og forhindre parallelle sager herom er fælles mål, som skal afvejes mod ønsket om at beskytte forbrugeren ( 22 ).

32. Forudsigeligheden for den økonomiske aktør om, hvor den pågældende kan anlægge sag og blive sagsøgt, er et afgørende element. Det ligger til grund for konventionens afsnit II, afdeling 4, som en modvægt til forbrugerens privilegier. Jeg vil senere gøre rede for, at det også gælder for artikel 15, stk. 1, litra c).

33. Konventionen, således som Domstolen har fortolket den, indeholder andre foranstaltninger i samme retning. Følgende foranstaltninger, som ikke udgør en udtømmende liste, kan fremhæves: – Definitionen af »forbruger« øger den økonomiske aktørs retssikkerhed. Denne status gør sig ikke gældende, hvis brugen af varen eller tjenesteydelsen tjener et formål, der har en betydelig forbindelse med den (påståede) forbrugers erhvervsmæssige virksomhed ( 23 ). – Forbrugeren og den erhvervsdrivende skal have indgået en aftale. Denne betingelse er nødvendig som et element, der gør det muligt for den erhvervsdrivende at forudsige, at retterne på det sted, hvor forbrugeren har sin bopæl, har enekompetence ( 24 ). – Den erhvervsdrivende skal klart have udtrykt ønske om at være bundet af en forpligtelse. I situationer, hvor et sådant ønske ikke kan fastslås, vil en sådan situation højst kunne kvalificeres som forhold, der ligger forud for aftaleindgåelse, eller aftalelignende forhold og vil være omfattet af afdelingen om specielle kompetenceregler ( 25 ). – Der skal foreligge en aftale mellem sagens parter. Begrebet »medkontrahent« i artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 omfatter ud over den erhvervsdrivende, med hvem forbrugeren har indgået en aftale, også en aftalepart til denne erhvervsdrivende, men kun såfremt forbrugeren fra starten var kontraktmæssigt bundet til to medkontrahenter på en uadskillelig måde ( 26 ).

B. Konventionens artikel 15, stk. 1, litra c): mulige fortolkninger

34. Konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), hvis fortolkning det eneste foreliggende præjudicielle spørgsmål omhandler, tillader i princippet to fortolkninger, som giver anledning til enten et benægtende eller et bekræftende svar: – Det første (benægtende) svar støtter sig på den omstændighed, at bestemmelsen finder anvendelse, når en erhvervsdrivende frivilligt skaber aftalens internationale element ved at udøve sin økonomiske virksomhed uden for sin egen stats grænser for at tiltrække kunder i andre stater. Det samme gør sig ikke gældende, når retsforholdets udenlandske element først opstår efter aftalens indgåelse, idet forbrugeren flytter bopæl. – Det andet (bekræftende) svar støtter sig på den større betydning, som forbrugerens bopæl tillægges på det tidspunkt, hvor sagen indledes.

35. Jeg vil allerede nu anføre, at begrundelsen for det første svar indtil videre forekommer mig at være mere tungtvejende. Det er imidlertid muligt at skimte en forsonende løsning, der afbalancerer forbrugerens og den erhvervsdrivendes retsstilling med hensyn til den internationale kompetence, når førstnævnte flytter sin bopæl til en anden stat efter aftalens indgåelse.

1. Er der tidligere blevet taget stilling til dette spørgsmål?

36. Domstolen har allerede taget stilling til artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 og artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Det er således berettiget at rejse spørgsmålet, om det af Domstolens domme kan udledes, at spørgsmålet om den samme tekst i konventionen allerede er blevet afgjort.

37. Jeg forkaster ikke et argument, der anvender dommen i sagen Pammer og Alpenhof som udgangspunkt og efterfølgende fokuserer på at efterprøve, om der er grundlag for at sondre mellem den virksomhed, som den erhvervsdrivende udøver i en stat, og den virksomhed, som den pågældende retter mod denne stat, i forbindelse med konventionens artikel 15, stk. 1, litra c). Jeg vender tilbage til dette punkt nedenfor ( 27 ).

38. Jeg er derimod ikke af den opfattelse, at de hidtil afsagte domme, der er anført i de i denne sag afgivne skriftlige indlæg, er udslagsgivende med henblik på afgørelsen af denne tvist.

39. Det er efter min opfattelse vanskeligt at udlede af disse domme, at Domstolen måtte have ønsket at besvare et spørgsmål som det i denne sag omhandlede stiltiende. Den forelæggende ret, som har vist, at den har kendskab til Domstolens praksis, har ikke udledt et entydigt svar heraf. De bebyrdende konsekvenser, som anvendelsen af reglerne om beskyttelse af forbrugeren medfører for den erhvervsdrivende, når sidstnævnte overraskes af forbrugerens flytning af bopæl, som den erhvervsdrivende hverken regnede med eller kunne forudsige, kræver en udtrykkelig diskussion herom.

40. Det forholder sig således, at sagen mBank S.A. omhandlede en tilsvarende situation som i den foreliggende sag. Domstolen omformulerede ( 28 ) imidlertid de forelagte spørgsmål og svarede, at »begrebet »forbrugerens bopæl« i artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at det henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget«. Domstolen begrænsede sin argumentation til denne detalje ( 29 ).

41. Heller ikke dommen i sag C-327/10 ( 30 ) afklarer den i den foreliggende sag rejste tvivl. I ovennævnte dom afviste Domstolen ikke, at aftalen mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, der på tidspunktet for aftalens indgåelse havde deres bopæl i den samme medlemsstat, kunne være omfattet af artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001. Domstolen behandlede imidlertid ikke det aspekt, der er omtvistet her ( 31 ).

42. Noget lignende gør sig gældende for dommen i sag C-478/12 ( 32 ), som efter min opfattelse heller ikke løser problemstillingen i den foreliggende sag: – Den nævnte dom tog ikke stilling til et internationalt element som en betingelse for anvendelsen af artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, men derimod for anvendelsen af forordningen som helhed ( 33 ). – Domstolen fastslog i denne retning, at »der imidlertid [bør] sondres mellem på den ene side spørgsmålet om, på hvilke betingelser forordningens kompetenceregler finder anvendelse, og på den anden side spørgsmålet om, hvilke kriterier den internationale kompetence er undergivet i henhold til disse regler« ( 34 ). – Den omstændighed, at kapitel II, afdeling 4 (nærmere bestemt forordningens artikel 16, stk. 1), på daværende tidspunkt fandt anvendelse på en erhvervsdrivende, hvis bopæl befandt sig i forbrugerens medlemsstat, skyldtes interessen i at undgå parallelle sager vedrørende en »enkelt transaktion«, der består af »uadskillelige« aftaler, selv om de var blevet indgået med to forskellige erhvervsdrivende ( 35 ).

2. Argumenter for, at det internationale element (nødvendigvis) skal være til stede indledningsvis

a) Den erhvervsdrivendes grænseoverskridende virksomhed

43. Lugano II-konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), har den funktion, som artikel 13, stk. 1, nr. 3, i Luganokonventionen fra 1988 ( 36 ) havde, og som på dette punkt er identisk med Bruxelleskonventionen.

44. For at forstå bestemmelsen er det nødvendigt at gå tilbage til dens indførelse i 1978 i Bruxelles-konventionen og få kendskab til dens senere udvikling.

1) Den første affattelse

45. I den oprindelige udgave (1968) af Bruxelles-konventionen omfattede beskyttelsen af forbrugeren for så vidt angår den internationale kompetence artikel 13-15. Den var begrænset til aftaler om køb med betaling i rater og finansiering af sådanne køb, hvilket afspejlede status quo i forbrugerlovgivningen i de oprindelige medlemsstater i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.

46. I forbindelse med konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse af Bruxelleskonventionen ( 37 ) blev der tilføjet et stk. 3 til artikel 13, som udvidede dækningen til enhver aftale om levering af tjenesteydelser eller løsøregenstande, såfremt to betingelser desuden var opfyldt: – Fremsættelse af særligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, var gået forud for kontraktens indgåelse. – Forbrugeren i denne stat havde foretaget de dispositioner, der var nødvendige til indgåelse af kontrakten.

47. De kumulative betingelser var inspireret af artikel 5, stk. 2, første led, i Romkonventionen om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser ( 38 ). De omhandlede en »passiv« forbruger, dvs. en forbruger, som den erhvervsdrivende opsøger på den pågældendes bopæl, og havde til formål at sikre en snæver forbindelse mellem aftalen og forbrugerens bopælsstat.

48. Det typiske eksempel i begge tekster var en situation, hvor en økonomisk aktør trænger ind på et andet lands marked ved hjælp af reklamering over grænserne ( 39 ) eller individuelle salgstilbud fremsat navnlig gennem en agent eller kolportør ( 40 ).

49. Aftalens grænseoverskridende karakter udsprang af den økonomiske aktørs initiativ. Forbrugerens reaktion på den erhvervsdrivendes reklamering eller tilbud var begrænset til forbrugerens egen stat. Det var således med rette, at risikoen ved det internationale element og omkostningerne ved en retssag i den pågældende stat udelukkende påhvilede den erhvervsdrivende.

50. Den ret, for hvilken en eventuel sag mod forbrugeren skulle anlægges, eller hvor denne forbruger kunne anlægge sag, var forudsigelig for alle.

2) Ændringer

51. Artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, som er gengivet i konventionen, udvidede kapitel II, afdeling 4, til at omfatte enhver aftale og ændrede betingelserne for at gøre denne beskyttende kompetenceregel gældende. Dette skete med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugerne »med hensyn til de nye former for kommunikationsmidler og udviklingen af elektronisk handel« ( 41 ).

52. EU-lovgiver erstattede de betingelser, der påhvilede henholdsvis den erhvervsdrivende og forbrugeren, med andre betingelser, som kun førstnævnte var underlagt. Forbrugerens handling, stedet for aftalens indgåelse eller den måde, hvorpå den blev indgået, var uden betydning ( 42 ).

53. I Pocar-rapporten vedrørende konventionen forklares den nye affattelse af teksten ( 43 ). Heraf fremgår følgende: »Den indeholder ingen nyskabelser med hensyn til køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller lån, der skal tilbagebetales i rater, hvor det ikke er nødvendigt med en nær forbindelse mellem aftalen og den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl«, hvorimod »det i forbindelse med andre aftaler ikke [ville] være berettiget med en udvidelse af beskyttelsen til alle forbrugeraftaler og den deraf følgende udvidelse af forum actoris, når der ikke foreligger noget forhold, der knytter den anden aftalepart og forbrugerens bopælsstat sammen« ( 44 ).

54. Ved fortolkningen af syntagmet »retter sådan virksomhed« i artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 betingede Domstolen denne bestemmelses anvendelse af den erhvervsdrivendes hensigt om at etablere forretningsmæssig kontakt med forbrugerne i en eller flere andre medlemsstater og indgå en aftale med disse forbrugere ( 45 ).

55. Domstolen slog fast, at udvidelsen af forbrugerbeskyttelsen udspringer af det samme scenario som før, dvs. hvor en erhvervsdrivende, der er er etableret i en medlemsstat, forsøger at vinde kunder i andre medlemsstater.

56. Kun under disse omstændigheder er det muligt for den erhvervsdrivende at forudsige, at den internationale kompetence – som for den erhvervsdrivende er afgørende – er tillagt retterne i disse andre medlemsstater.

b) Virksomhed, der udøves i forbrugerens bopælsstat

1) At »udøve« eller »rette« virksomhed

57. Domstolen har præciseret artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 med hensyn til formuleringen »retter sådan virksomhed«.

58. Jeg kan ikke se nogen grund til at anlægge en forskellig fortolkning af bestemmelsen, alt efter om den erhvervsdrivendes handling består i at udøve virksomhed i den stat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller i at rette den mod denne stat.

59. Jeg er af den opfattelse, at hensigten hos den økonomiske aktør, der har bopæl i en stat og forsøger at etablere forretningsforbindelser med forbrugere, der har bopæl i en anden, og indgå aftaler med disse, på samme måde er påkrævet i begge tilfælde.

60. Forarbejderne til forordning nr. 44/2001 viser enhedskarakteren af begrebet virksomhed (som udøves i forbrugerens bopælsstat eller er rettet mod denne stat) og bekræfter, at bestemmelsen finder anvendelse på forbrugeraftaler indgået »via en interaktiv hjemmeside på internet, der er tilgængelig i forbrugerens bopælsland« ( 46 ). Således sidestilles elektroniske aftaler med aftaler indgået via telefon, telefax eller lignende medier, med hensyn til hvilke kompetencereglen i artikel 16 ikke bestrides ( 47 ).

61. I teksten befinder ordene »udøve« og »rette« virksomhed sig på samme niveau og er forbundet med den sideordnende konjunktion »eller«, som i denne funktion viser, at de elementer, som konjunktionen forener, er ligeværdige ( 48 ).

62. Konsekvensen for så vidt angår den internationale kompetence for den erhvervsdrivende er den samme i begge tilfælde og skal derfor være underlagt de samme betingelser.

2) Forbrugerens bopæl i konventionens artikel 15, stk. 1, litra c)

63. Konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), betinger anvendelsen af afsnit II, afdeling 4, af, at den erhvervsdrivende udøver eller retter virksomhed mod »den […]stat, på hvis område forbrugeren har bopæl«, eftersom denne bopæl er afgørende for, hvilken ret der er kompetent i tilfælde af en eventuel tvist.

64. Domstolen har fastslået, at forbrugerens bopæl med henblik på artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 (som svarer til konventionens artikel 16, stk. 2) er den pågældendes bopæl på tidspunktet for sagsanlægget ( 49 ).

65. En aftale, hvori en forbruger deltager, er omfattet af bestemmelsen, hvis forbrugerens bopæl, som det internationale element, der er relevant ( 50 ) for den internationale kompetence, befinder sig i den stat, hvor den erhvervsdrivende udøver eller mod hvilken den retter sin virksomhed.

66. Denne fortolkning er i overensstemmelse med det, der er anført med hensyn til tilblivelseshistorien for konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), og målet om at sikre en forudsigelig international kompetence for den erhvervsdrivende.

c) »I alle andre tilfælde«. Forskellen mellem forskellige typer aftaler

67. Konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), er bogstavelig talt en supplerende bestemmelse, for så vidt som den omfatter de forbrugeraftaler, der ikke er omfattet af litra a) og b).

68. Ligesom anvendelsen af alle konventionens bestemmelser kræver anvendelsen af disse litraer, at sagen har et internationalt element. Den kræver imidlertid ikke en særlig tilknytning til forbrugerens bopæl, som er skabt af forbrugerens medkontrahent.

69. Denne manglende særlige betingelse kendetegnede den første udgave af teksten i Bruxelleskonventionen, som er blevet bevaret frem til i dag.

70. Domstolen har forklaret den specifikke behandling af aftalerne i litra a) og b) med de risici, der er forbundet med betaling i rater. Den form for køb, som i dag er omfattet af konventionens artikel 15, stk. 1, litra a), er kun køb, hvor sælgeren har overladt besiddelsen af genstanden til køberen, før denne har betalt hele købesummen.

71. I sådanne tilfælde »kan køberen dels, ved kontraktens indgåelse, være blevet vildledt med hensyn til det beløb, han reelt skal betale, dels bærer han risikoen for, at genstanden går tabt, samtidig med at han er forpligtet til at betale de resterende afdrag« ( 51 ).

72. Disse alvorlige risici kompenserer for den omstændighed, at der ikke derudover kræves en nær forbindelse mellem aftalen og den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl, med henblik på anvendelsen af konventionens afsnit II, afdeling 4.

d) Foreløbig konklusion

73. Således taler bestemmelsens tilblivelseshistorie og formål, Domstolens praksis herom (eller om bestemmelsens forgængere) og en læsning af bestemmelsen, sammenholdt med artikel 16, for følgende fortolkning af konventionens artikel 15, stk. 1, litra c): Det kræves a) at den erhvervsdrivende gennem den pågældendes udøvelse af økonomisk virksomhed eller fremsættelse af tilbud frivilligt skaber en tilknytning til en anden kontraherende stat end den, hvor den pågældende har bopæl, og b) at denne »anden stat« er den, hvor forbrugerens bopæl befinder sig, hvorved forstås den, som anvendes (eller, når tiden er inde, vil blive anvendt) til at fastlægge den internationale kompetence.

74. Af det ovenstående må det logisk nok udledes, at: – artikel 15, stk. 1, litra c), ikke omfatter aftaler, hvor begge parter på tidspunktet for aftalens indgåelse har bopæl i den samme konventionsstat – den omstændighed, at forbrugeren efterfølgende flytter bopæl til en anden stat inden sagsanlægget, ikke er tilstrækkelig til at åbne konventionens afsnit II, afdeling 4, for andre aftaler end aftaler med betaling i rater om køb af løsøregenstande eller om finansiering af køb af sådanne genstande.

3. Argumenter for, at det internationale element (eventuelt) er opstået

75. Den forståelse af bestemmelsen, som jeg netop har foreslået, kan imidlertid skabe problemer med hensyn til konventionens artikel 17, der omhandler aftaler om værneting i forbindelse med de i artikel 15 omhandlede aftaler.

76. Artikel 17, nr. 3), anerkender, at aftaler om værneting, der er indgået mellem parterne, som »på tidspunktet for forbrugeraftalens indgåelse« havde deres bopæl eller sædvanlige opholdssted på samme konventionsstats område, er gyldige, såfremt de tillægger retterne i denne stat kompetence, og en sådan aftale ikke er forbudt efter lovgivningen i den pågældende stat.

77. Selve konventionen synes ved første øjekast at anerkende, at den omstændighed, at de to parter (en erhvervsdrivende og en forbruger) har deres bopæl i den samme stat på tidspunktet for aftalens indgåelse, ikke er en hindring for at fastslå et internationalt element og dermed at fastlægge domstolskompetencen.

a) Aftale om værneting inden ændringen af bopæl

78. Der fandtes en regel, der svarer til Lugano II-konventionens artikel 17, nr. 3), i den første udgave (1968) af Bruxelleskonventionen, nærmere bestemt i sidstnævnte konventions artikel 15, stk. 3.

79. I Jenard-rapporten forklares det, at den blev indført af rimelighedshensyn til fordel for sælgeren eller långiveren, som havde bopæl i den samme stat som køberen eller låntageren, når sidstnævnte efter aftalens indgåelse tog bopæl i udlandet ( 52 ).

80. I forbindelse med affattelsen af Bruxelleskonventionen af 1978 blev bestemmelsens ordlyd ændret for at gøre det klart, at bestemmelsen omhandler den fælles bopæl på tidspunktet for aftalens indgåelse og ikke på tidspunktet for sagsanlægget ( 53 ).

81. Henvisningen til sælgere og långivere blev erstattet af den nuværende formulering. Der foreligger ingen forklaring af denne ændring.

82. Schlosser-rapporten nævnte i forbindelse med forbrugerens flytning af bopæl efter aftalens indgåelse udtrykkeligt den begrænsede mulighed for, at dette ville berøre det i artikel 13, stk. 3, omhandlede tilfælde i den daværende affattelse ( 54 ). Anvendelsen af artikel 15, stk. 3, i sådanne tilfælde ville ligeledes være af undtagelsesvis karakter.

b) Forbindelsen mellem konventionens artikel 15 og artikel 17, nr. 3)

83. Placeringen af artikel 17, nr. 3), i afdelingen vedrørende forbrugeraftaler er ikke forbundet med placeringen af konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), eller med placeringen af de tilsvarende artikler i de foregående tekster.

84. Desuden er udgangspunktet for artikel 17, nr. 3) (placeringen af kontrahenternes bopæl i den samme konventionsstat på tidspunktet for aftalens indgåelse), reelt i modstrid med udgangspunktet for artikel 15, stk. 1, litra c).

85. Lovgiver forekommer imidlertid ikke at have ønsket at fjerne enhver forbindelse mellem de to bestemmelser, da lovgiver i så fald ikke ville have fjernet den oprindelige henvisning til aftalen mellem sælgeren og køberen eller långiveren og låntageren.

86. Jeg er af den opfattelse, at uoverensstemmelsen (som lovgiver måske ikke har lagt mærke til) ikke skal afklares ved at lade artikel 15, stk. 1, litra c), omfatte situationer, som bestemmelsen ikke var tiltænkt, og som underkaster den erhvervsdrivende den anden parts vilje ( 55 ) uden at give den pågældende en sikker løsning til gengæld.

87. Muligheden for at indgå en aftale om værneting under de i artikel 17, nr. 3), omhandlede omstændigheder foreligger ikke automatisk, men afhænger derimod i sidste ende af den enkelte konventionsstats beslutning.

88. Jeg er heller ikke sikker på, at denne mulighed i praksis beskytter den erhvervsdrivende mod uventede omstændigheder, der er indtruffet som følge af forbrugerens ensidige vilje.

89. Den situation, der beskrives i konventionens artikel 17, nr. 3), er pr. definition indenlandsk: Den naturlige hensigt hos parterne, der indgår en aftale om værneting, er at vælge den stedlige kompetence. En udvidelse ex lege af rækkevidden af den oprindelige aftale, der omdanner den til en aftale om kompetence på internationalt plan ( 56 ), tager ikke hensyn til forudsigeligheden for parterne, og jeg kan ikke se, hvorfor de skulle underkastes en sådan udvidelse.

90. Anvendelsesområdet for artikel 17, nr. 3), er aftaler om værneting, der er indgået inden enhver tvist, som specifikt har til formål at neutralisere et fremtidig internationalt element, der opstår som følge af, at en af parterne flytter bopæl ( 57 ).

91. Sandsynligheden for en bestemmelse af denne art afhænger af omstændighederne for aftalens indgåelse: Den er stor, hvis situationen allerede indeholdt et udenlandsk element, og lille eller ikkeeksisterende i modsat fald.

92. Denne sandsynlighed afhænger også i vidt omfang af den berørte erhvervsdrivendes erfaring og af de nationale værnetingsregler: – Det er usandsynligt, at en mindre erhvervsdrivende, der hverken udøver sin økonomiske virksomhed i eller retter den mod andre lande, gør sig overvejelser om den internationale kompetence i forbindelse med den daglige drift. – For en oplyst erhvervsdrivende er det mere belejligt altid at indsætte en værnetingsklausul i sine aftaler, hvis den gældende lovgivning tillader dette. Den pågældende overvælter de yderligere omkostninger, der påløber ved at anlægge sag i overensstemmelse med lovbestemmelserne ( 58 ), på forbrugeren. – En erhvervsdrivende, der har bopæl i en stat, hvis lovgivning forbyder aftaler om værneting, eller som nærer tvivl om dette punkt, kan enten vælge ikke at indgå aftale eller som en forebyggende foranstaltning at overvælte omkostningerne ved en eventuel retssag i udlandet på alle forbrugerne ved at øge aftalepriserne.

93. En fortolkning, der med henblik på at forene konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), og artikel 17, nr. 3), under alle omstændigheder lader den erhvervsdrivende bære risikoen ved et internationalt element, der opstår som følge af, at forbrugeren flytter sin bopæl: – ser bort fra den typiske situation i den første bestemmelse – tilbyder en ulige løsning, alt efter hvilken konventionsstat aftalen indgås i, og – kan have uønskede konsekvenser set ud fra en økonomisk analyse og alle de berørte parters interesser.

94. Jeg mener derfor, at denne fortolkning bør forkastes.

C. Alternativt forslag

95. Såfremt Domstolen ikke tiltræder mit forslag, bør den måske opstille en fremgangsmåde, der kan sikre såvel målet om at beskytte forbrugeren i forbindelse med kravet om et internationalt element (herunder et sådant element, som forbrugeren selv skaber), som målet om at gøre det muligt for den erhvervsdrivende at forudsige den internationale kompetence, som konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), knytter til den erhvervsdrivendes egen grænseoverskridende økonomiske virksomhed.

96. Det er efter min opfattelse ikke fuldstændig urealistisk at håndtere det modsætningsforhold, som jeg har nævnt ovenfor. Konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), kunne fortolkes således, at denne bestemmelse omfatter enhver situation, hvor en erhvervsdrivende udøver sin økonomiske virksomhed i eller retter denne virksomhed mod andre stater end sin bopælsstat, hvoraf en af disse er den stat, hvor forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget befinder sig.

97. I en sådan situation er den omstændighed, at begge parter på tidspunktet for aftalens indgåelse har deres bopæl i den samme konventionsstat, ikke til hinder for anvendelsen af konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), og dermed af dens afsnit II, afdeling 4, med alle deraf følgende virkninger.

98. I samme situation kan en forbruger, der senere flytter sin bopæl til en anden konventionsstat, anlægge sag ved retterne på det sted, hvor den økonomiske aktør har bopæl, eller ved retterne på det sted, hvor forbrugerens nye bopæl befinder sig. Den økonomiske aktør kan kun anlægge sag på sidstnævnte sted.

99. Jeg er klar over, at den økonomiske aktør, såfremt den pågældende på tidspunktet for udarbejdelsen og indgåelsen af aftalen har bopæl i den samme stat som forbrugeren, og der ikke foreligger nogen tegn på et senere internationalt element, i princippet ikke har nogen grund til at forudse, at der kan anlægges sag i en anden stat med hensyn til den konkrete aftale.

100. Forudsigeligheden befinder sig i dette tilfælde på et højere abstraktionsniveau. En normalt påpasselig erhvervsdrivende, der udøver en bestemt form for økonomisk virksomhed i en anden stat, kan ikke se bort fra den omstændighed, at der kan blive anlagt sag mod den pågældende med hensyn til enhver aftale, der på grund af indholdet kan henføres under denne virksomhed ( 59 ), hvis en forbruger flytter sin bopæl dertil.

101. En normalt påpasselig økonomisk aktør, der er bevidst om et sådant tilfælde, fordi det udspringer af den pågældendes egen virksomhed, kan anvende det instrument, som artikel 17, nr. 3), indeholder, dvs. at underskrive en værnetingsaftale, hvorefter retterne i den stat, hvor begge parter har bopæl på tidspunktet for aftalens indgåelse, har kompetence (under forudsætning af at denne stats lovgivning ikke forbyder dette).

102. Løsningen, som ikke er optimal, er i et vist omfang inspireret af Domstolens praksis: – I Emrek-dommen blev den erhvervsmæssige virksomhed i en stat adskilt fra indgåelsen af en aftale med forbrugere, der havde bopæl dér, idet Domstolen fastslog, at artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 ikke kræver, at der foreligger kausalitet mellem det middel, den erhvervsdrivende benytter for at rette sin erhvervsmæssige virksomhed mod den medlemsstat, hvor forbrugeren har bopæl, og aftaleindgåelsen med forbrugeren ( 60 ). – I Hobohm-dommen blev det fastslået, at den virksomhed, med hensyn til hvilken den økonomiske aktør sagsøges, ikke nødvendigvis skal være den virksomhed, som sidstnævnte retter mod den stat, hvor forbrugeren har bopæl. Denne løsning forudsætter, at der er en nær tilknytning mellem de aftaler, der udspringer af den erhvervsdrivendes forskellige former for virksomhed. Domstolen anførte visse elementer, der kendetegner en sådan tilknytning, og fastslog, at den erhvervsdrivende, såfremt denne tilknytning er til stede, »rimeligvis [må] forvente, at de to aftaler undergives de samme kompetenceregler« ( 61 ).

V. Forslag til afgørelse

103. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen svarer Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) således: »Artikel 15, stk. 1, litra c), i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet i Lugano den 30. oktober 2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse, når parterne i en aftale på tidspunktet for denne aftales indgåelse har deres bopæl (som omhandlet i den nævnte konventions artikel 59 og 60) i den samme konventionsstat, og retsforholdets udenlandske element først opstår efterfølgende, idet forbrugeren har flyttet sin bopæl til en anden stat, som også er en konventionsstat. Subsidiært finder konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), anvendelse, når parternes bopæl på tidspunktet for aftalens indgåelse befinder sig i den samme konventionsstat, og forbrugeren efterfølgende flytter til en anden stat, som også er en konventionsstat, under forudsætning af at den økonomiske aktør i forbrugerens nye bopælsstat udøver erhvervsmæssig virksomhed såsom den virksomhed, der gav anledning til aftalens indgåelse.«

( 1 ) – Originalsprog: spansk.

( 2 ) – Konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet i Lugano den 30.10.2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27.11.2008 (EUT 2009, L 147, s. 1, herefter »Lugano II-konventionen« eller »konventionen«). Domstolen har kompetence til at fortolke denne konvention i henhold til protokol nr. 2 til konventionen.

( 3 ) – Begge stater er konventionsstater. I dette forslag til afgørelse henviser begrebet »stat« til konventionsstater med undtagelse af tredjelande.

( 4 ) – I dom af 2.5.2019, Pillar Securitisation (C-694/17, EU:C:2019:345), blev begrebet »forbruger« i konventionens artikel 15 behandlet.

( 5 ) – Rådets forordning af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).

( 6 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1). Den tilsvarende bestemmelse i denne forordning er artikel 17, stk. 1, litra c).

( 7 ) – Kendelse af 3.9.2020, mBank S.A. (C-98/20, EU:C:2020:672, herefter »mBank S.A.-kendelsen«). Kendelsen omhandlede fortolkningen af artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, som er enslydende med konventionens artikel 16, stk. 2.

( 8 ) – Kommissionen har navnlig ofret forudsigeligheden med hensyn til den kompetente ret for den erhvervsdrivende, der har indgået aftale med forbrugeren (Kommissionens skriftlige indlæg, punkt 51 ff.).

( 9 ) – Dom af 2.5.2019, Pillar Securitisation (C-694/17, EU:C:2019:345, præmis 27).

( 10 ) – Dette er ikke til hinder for, at der tages hensyn til begreber i andre bestemmelser i EU-retten, navnlig hvis de har tjent som inspiration for kompetencereglerne: punkt 47 i dette forslag til afgørelse.

( 11 ) – Jeg anvender dette begreb, da det anvendes i konventionen.

( 12 ) – 18. betragtning til forordning nr. 1215/2012. Bl.a. dom af 11.7.2002, Gabriel (C-96/00, EU:C:2002:436, herefter »Gabriel-dommen«, præmis 39), af 14.3.2013, Česká spořitelna (C-419/11, EU:C:2013:165, præmis 33), og af 7.12.2010, Pammer og Hotel Alpenhof (C-585/08 og C-144/09, EU:C:2010:740, herefter »dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof«, præmis 58).

( 13 ) – Med hensyn til navnlig artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001; jf. dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof, præmis 70, samt dom af 6.9.2012, Mühlleitner (C-190/11, EU:C:2012:542, herefter »Mühlleitner-dommen«, præmis 33), og af 23.12.2015, Hobohm (C-297/14, EU:C:2015:844, herefter »Hobohm-dommen«, præmis 32).

( 14 ) – I denne sag er spørgsmålet, om det internationale element i henhold til konventionens artikel 15, stk. 1, litra c), skal have en bestemt karakter.

( 15 ) – Jf. i denne retning generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse Emrek (C-218/12, EU:C:2013:494, punkt 23).

( 16 ) – Det følger heraf, at en aftale om værneting, der er indgået, efter at tvisten er opstået, er gyldig, selv om den fraviger reglen om, at retterne på det sted, hvor forbrugeren har sin bopæl, har kompetence [konventionens artikel 17, nr. 1)]. Det tillades også, at forbrugeren stiltiende accepterer, at andre retter end retterne på det sted, hvor den pågældende har sin bopæl, har kompetence, således som det fremgår af artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012.

( 17 ) – Dom af 20.1.2005, Gruber (C-464/01, EU:C:2005:32, herefter »Gruber-dommen«, præmis 34).

( 18 ) – Samt af andre aftaler.

( 19 ) – Jf., med hensyn til konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1972, L 299, s. 32, konsolideret udgave i EFT 1998, C 27, s. 1, herefter »Bruxelles-konventionen«), dom af 3.7.1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337, præmis 14), Gabriel-dommen, præmis 36, og Gruber-dommen, præmis 32 og 33. Med hensyn til forordning nr. 44/2001, jf. Mühlleitner-dommen, præmis 26 og 27, og, med hensyn til forordning nr. 1215/2012, jf. dom af 10.12.2020, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015, præmis 24).

( 20 ) – Dom af 10.12.2020, Personal Exchange International (C-774/19, EU:C:2020:1015, præmis 25): »[…] artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 finder anvendelse, når tre betingelser er opfyldt, nemlig for det første når den ene aftalepart er en forbruger, som må anses for at handle uden for rammerne af sin erhvervsmæssige virksomhed, for det andet når der faktisk er indgået en aftale mellem en sådan forbruger og en erhvervsdrivende, og for det tredje når en sådan aftale er omfattet af en af de tre kategorier, der fremgår af artikel 15, stk. 1, litra a)-c).«

( 21 ) – Med hensyn til den snævre fortolkning af begrebet »forbruger«, jf. bl.a. dom af 3.7.1997, Benincasa (C-269/95, EU:C:1997:337, præmis 16), og af 3.10.2019, Petruchová (C-208/18, EU:C:2019:825, præmis 41).

( 22 ) – Dom af 3.10.2019, Petruchová (C-208/18, EU:C:2019:825, præmis 52), og de domme, der er nævnt i de efterfølgende fodnoter.

( 23 ) – Gruber-dommen, præmis 45.

( 24 ) – Dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 29), af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 46), og af 26.3.2020, Primera Air Scandinavia (C-215/18, EU:C:2020:235, præmis 62 og 63).

( 25 ) – Dom af 14.5.2009, Ilsinger (C-180/06, EU:C:2009:303, præmis 56 og 57), af 20.1.2005, Engler (C-27/02, EU:C:2005:33, præmis 35 ff. og domskonklusionen), og af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37).

( 26 ) – Dom af 14.11.2013, Maletic og Maletic (C-478/12, EU:C:2013:735, præmis 32), af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 33), af 26.3.2020, Primera Air Scandinavia (C-215/18, EU:C:2020:235, præmis 64), og af 25.1.2018, Schrems (C-498/16, EU:C:2018:37, præmis 46).

( 27 ) – Punkt 54, 55 og 57 ff. i dette forslag til afgørelse.

( 28 ) – Domstolen fastslog blot, »om artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at begrebet »forbrugerens bopæl« i denne bestemmelse henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for indgåelsen af den omhandlede aftale eller på tidspunktet for sagsanlægget« (præmis 23 i mBank S.A.-kendelsen).

( 29 ) – I mBank S.A.-kendelsen optræder henvisningen til artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 i præmis 24 og 25 (og afledt heraf også i præmis 33) og har ikke betydning her: »[…] den […] omhandlede aftale er indgået af en fysisk person, som er forbruger, og ingen andre oplysninger i […] [sagsakterne] tyder på, at PA har indgået aftalen med henblik på brug, der er forbundet med erhvervsmæssig virksomhed som omhandlet i artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012. Det følger heraf, at den i hovedsagen omhandlede aftale i overensstemmelse med sidstnævnte bestemmelse kan høre ind under kategorien »aftaler indgået af en forbruger« som omhandlet i bestemmelsen«.

( 30 ) – Dom af 17.11.2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745).

( 31 ) – Den forelæggende ret henførte i den pågældende sag sit spørgsmål under artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 uden videre argumentation. Omstændighederne i sagen var under alle omstændigheder usædvanlige, hvilket taler imod, at den pågældende sag omdannes til et paradigme med hensyn til et punkt, som ikke har været genstand for overvejelser. Hverken parternes anbringender eller generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse (C-327/10, EU:C:2011:561) omhandlede denne detalje. I dommen nævnes artikel 15 i forordning nr. 44/2001 ikke.

( 32 ) – Dom af 14.11.2013, Maletic og Maletic (C-478/12, EU:C:2013:735).

( 33 ) – Ibidem, præmis 25.

( 34 ) – Dom af 17.11.2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745, præmis 31).

( 35 ) – Dom af 14.11.2013, Maletic og Maletic (C-478/12, EU:C:2013:735, præmis 29 ff.).

( 36 ) – Konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Lugano den 16.9.1988 (EFT 1988, L 319, s. 9).

( 37 ) – EFT 1978, L 304, s. 1.

( 38 ) – Gabriel-dommen, præmis 40 ff., med henvisning til Schlosser-rapporten om konventionen om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979, C 59, s. 71, herefter »Schlosser-rapporten«) punkt 158.

( 39 ) – Schlosser-rapporten, punkt 161, in fine.

( 40 ) – Gabriel-dommen, præmis 44. Begreberne »agent« og »kolportør« understøttede opfattelsen af, at tilbudsgiveren var etableret i en anden stat end forbrugeren. Andre typiske aktiviteter på daværende tidspunkt var forsendelseskøb eller telefonsalg.

( 41 ) – Dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof, præmis 59 og 60, og Mühlleitner-dommen, præmis 38.

( 42 ) – I Mühlleitner-dommen anførte Domstolen, at den omstændighed, at aftalen er indgået som fjernsalg, ikke er en forudsætning for, at artiklen finder anvendelse. Efter at have besøgt den erhvervsdrivendes hjemmeside rejste forbrugeren til den medlemsstat, hvor den erhvervsdrivende havde sin bopæl, hvor købsaftalen blev indgået og gennemført. De faktiske omstændigheder har lighedspunkter med de faktiske omstændigheder i dom af 17.10.2013, Emrek (C-218/12, EU:C:2013:666).

( 43 ) – Med hensyn til forordning nr. 44/2001, jf. begrundelsen til forslaget til Rådets forordning (EF) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, KOM/99/0348 endelig udg., s. 14-16, navnlig s. 15: »Den nye artikel 15 tager udgangspunkt i, at det er medkontrahenten, der skaber denne forbindelse ved at rette sin virksomhed mod forbrugerens land.«

( 44 ) – Pocar-rapporten vedrørende Lugano II-konventionen (EFT 2009, C 319, s. 1, punkt 82 og 83). Min fremhævelse.

( 45 ) – Dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof, præmis 75 og 76 samt domskonklusionens punkt 2.

( 46 ) – Jf. begrundelsen til Kommissionens forlag (fodnote 43 i dette forslag til afgørelse), s. 16.

( 47 ) – Ibidem.

( 48 ) – Der er intet modsætningsforhold mellem dem; at »rette« en virksomhed kan være en form for udøvelse af virksomhed eller en del af denne udøvelse.

( 49 ) – mBank S.A.-kendelsen.

( 50 ) – Som nærmere bestemt er relevant som et kompetencekriterium, hvis og når der opstår en tvist.

( 51 ) – Dom af 27.4.1999, Mietz (C-99/96, EU:C:1999:202, præmis 31). Heraf følger, at betaling i rater ikke omfatter tilfælde, hvor prisen skal betales fuldt ud, før overdragelsen af besiddelsen finder sted, selv om køberen har fået ret til at betale købesummen i flere rater.

( 52 ) – Jenard-rapporten om Bruxelleskonventionen af 1968 (EFT 1979, C 59, s. 1), s. 152.

( 53 ) – Schlosser-rapporten, punkt 161 a).

( 54 ) – Jf. punkt 46 i dette forslag til afgørelse. Det fremgår af Schlosser-rapportens punkt 161, in fine, at »den nye afdeling 4 i så godt som alle tilfælde [vil] være uanvendelig, når forbrugeren efter aftalens indgåelse flytter til en anden stat. For de dispositioner, som er nødvendige til indgåelse af aftalen, vil næsten aldrig blive foretaget i den nye bopælsstat«.

( 55 ) – Der er inden for konventionens system en almindelig risiko for, at der efter aftalens indgåelse opstår et udenlandsk element, der har konsekvenser for den internationale kompetence. I de forhold, hvor der ikke findes en svag part, råder sagsøgeren imidlertid over flere mulige kompetente retter, hvilket ikke gør sig gældende for afsnit II, afdeling 4. Erhvervsdrivende, der er underlagt denne afdeling, kan kun som sagsøger anlægge sag ved retterne i den stat, hvor forbrugeren har sin bopæl. Artikel 17, nr. 3), giver ikke den erhvervsdrivende flere muligheder: den ændrer blot reglen, således at de kompetente retter ikke er retterne i den stat, hvor forbrugerens nuværende bopæl befinder sig, men derimod retterne i den stat, hvor forbrugeren havde sin bopæl på tidspunktet for aftalens indgåelse.

( 56 ) – Hvilket indebærer, at aftalen opfylder betingelserne for, at den er gyldig, også på dette plan. Parterne kan naturligvis tillægge aftalen en anden rækkevidde, henset til det opståede internationale element. Det er lidet sandsynligt, at de vil gøre dette, inden tvisten er opstået: Det er ofte først på dette tidspunkt, at den erhvervsdrivende bliver bekendt med, at forbrugerens bopæl er flyttet. I så fald finder artikel 17, nr. 1), og ikke nr. 3), anvendelse.

( 57 ) – Dette fremgår også af Jenard-rapporten, s. 152. Eksemplet var forbrugerens flytning af bopæl. Aftalen begrænser reelt også sidstnævntes muligheder som sagsøger.

( 58 ) – Schlosser-rapporten, punkt 161 a), nævner udelukkende formforskrifterne til aftalen, som bør være de i artikel 17 omhandlede (Lugano II-konventionens artikel 23). Andre betingelser følger af forbrugerbeskyttelseslovgivningen i den stat, hvis lovgivning finder anvendelse på aftalens gyldighed.

( 59 ) – Kravet om, at aftalen skal omhandle den erhvervsdrivendes internationale virksomhed, er et ordlydsmæssigt krav i artikel 15, stk. 1, litra c), der tjener til at sikre forudsigeligheden (Hobohm-dommen, præmis 39).

( 60 ) – Dom af 17.10.2013, Emrek (C-218/12, EU:C:2013:666). I den pågældende sag havde forbrugeren ikke hørt om sælgerens virksomhed fra sidstnævntes websted, men derimod fra bekendte. Domstolen, som tiltrådte den forelæggende rets synspunkt, accepterede, at den erhvervsdrivende søgte kunder i et andet land end sit eget gennem webstedet.

( 61 ) – Hobohm-dommen, præmis 39 og 40 samt domskonklusionen.