RETTENS DOM (Første Afdeling)

30. november 1994

Sag T-558/93

Diethelm F. Diichs

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Midlertidigt ansat i Kommissionen tilknyttet fællesforetagendet JET — opsigelse af en ansættelseskontrakt — kompetent myndighed«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-837

Angående:

Påstande om annullation af afgørelsen om at opsige sagsøgerens ansættelseskontrakt som midlertidigt ansat og om erstatning.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der havde været beskæftiget hos en af medlemmerne i fællesforetagendet JET - Max-Planck-Institut für Plasmaphysik i München (Tyskland) (herefter benævnt »IPP«) - blev af Kommissionen ansat som midlertidigt ansat i lønklasse A3 med henblik på med virkning fra den 1. september 1982 at besætte stillingen som chef for afdelingen »Theory« inden for JET-projektet. I ansættelseskontrakten var det fastsat, at denne kunne opsiges af de grunde, der er nævnt i artikel 47-50 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (herefter benævnt »AØA«), og på de heri angivne vilkår, idet opsigelsesvarslet under alle omstændigheder højst kunne være på tre måneder.

Ved skrivelse af 29. juni 1988 meddelte direktøren for JET sagsøgeren, at dennes kontrakt var blevet forlænget indtil den 31. december 1992 under forbehold af en godkendelse af det flerårige program vedrørende JET-projektet. Ved skrivelse af 11. december 1991 meddelte direktøren for JET sagsøgeren, at dennes kontrakt ville udløbe ved slutningen af 1992, og at han ville underrette IPP herom.

Ved skrivelse af 16. december 1991 til Kommissionens generaldirektør for videnskab, forskning og udvikling anmodede sagsøgeren denne om at foranledige, at direktøren for JET tilbagekaldte sin skrivelse af 11. december 1991, ligesom sagsøgeren ønskede en stillingtagen fra generaldirektørens side vedrørende spørgsmålet om udløbet af sagsøgerens kontrakt ved slutningen af 1992. Generaldirektøren reagerede ikke herpå.

Ved skrivelse af 21. april 1992 meddelte direktøren for JET sagsøgeren, at formålet med hans skrivelse af 11. december 1991 havde været at give sagsøgeren et varsel på tolv måneder i stedet for det varsel på tre måneder, der som udgangspunkt krævedes, og at der ikke var planer om at udnævne sagsøgeren i en stilling som led i JET-projektets nye struktur.

Afgørelserne vedrørende JET-projektets nye struktur, herunder navnlig afgørelsen om at nedlægge afdelingen »Theory« og afgørelserne om udnævnelse af overordnede medarbejdere, blev offentliggjort i en meddelelse af 22. oktober 1992 til JET's personale. Den 28. januar 1993 påklagede sagsøgeren den i meddelelsen indeholdte afgørelse, for så vidt sagsøgeren ikke herved var omfattet af JET's nye struktur i forbindelse med JET-programmets fortsatte virkeperiode efter 1992.

Ved skrivelse af 23. juli 1993 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hans klage var blevet afslået.

I — Formaliteten for så vidt angår annullationspåstandene

Retten bemærkede, at annullationspåstandene, der principalt var rettet mod JET-Rådets i oktober 1992 offentliggjorte afgørelse, hvorefter sagsøgeren ikke var omfattet af den liste over overordnede medarbejdere, der ville blive udnævnt med virkning fra den 1. januar 1993, kun ville kunne antages til realitetsbehandling, såfremt afgørelsen måtte anses for en bebyrdende afgørelse for sagsøgeren, jf. vedtægtens artikel 91, stk. 1, og artikel 46 i AØA, og den ikke fremstod som en afgørelse fra JET-Rådet, som ikke kunne ses løsrevet fra en tidligere afgørelse om opsigelse af ansættelseskontrakten truffet af en hertil kompetent myndighed. Retten bemærkede herved, at en bebyrdende afgørelse er en afgørelse, der afføder bindende retsvirkninger, som umiddelbart og uden videre berører den pågældendes interesser i den forstand, at vedkommendes retsstilling derved ændres væsentligt, og at det fremgår af vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, og af artikel 46 og 6 i AØA, at et søgsmål vedrørende et ansættelsesforhold inden for Fællesskaberne kun kan rettes mod ansættelsesmyndigheden eller den myndighed, der er beføjet til at indgå ansættelseskontrakter, idet den bebyrdende afgørelse skal være truffet af denne myndighed (præmis 35 og 36).

Henvisning til: Domstolens dom af 27. oktober 1981, forenede sager 783/79 og 786/79, Venus og Oben mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 2445, præmis 22, og Rettens dom af 15. juni 1994, sagT-6/93, Pérez Jiménez mod Kommissionen. Sml.Pers. I-A, s. 155.

For så vidt sagsøgeren havde gjort gældende, at ansættelseskontrakten i realiteten måtte anses for en tidsbestemt kontrakt, hvis varighed havde sammenhæng med JET-projektets varighed, og derfor ikke ensidigt af arbejdsgiveren kunne opsiges før tiden, bemærkede Retten, at kontrakten efter artikel 4 heri udtrykkeligt »[var indgået] på ubestemt tid, således at dens varighed vil afhænge af fællesforetagendet JET's udvikling«. Der fandtes herved ikke i kontrakten eller i forbindelse med den sammenhæng, i hvilken den blev indgået, at foreligge noget til støtte for en fortolkning stridende mod kontraktens ordlyd. Følgelig kunne kontrakten principielt være genstand for en ensidig opsigelse (præmis 37 og 38).

Hvad herefter angår spørgsmålet om, hvorvidt den på dette punkt kompetente myndighed rent faktisk havde truffet en afgørelse om opsigelse af kontrakten, bemærkede Retten, at kontrakten var blevet indgået mellem sagsøgeren og Kommissionen, at sagsøgeren var blevet ansat som »midlertidigt ansat«, og at det fremgår af JET's vedtægter og af de supplerende bestemmelser og afgørelserne vedrørende udøvelsen af beføjelserne som ansættelsesmyndighed og myndighed, der er beføjet til at indgå ansættelseskontrakter, af 20. november og 9. december 1985, at det henhører under direktøren for JET at træffe afgørelse om opsigelse af en ansættelseskontrakt for en midlertidigt ansat i lønklasse A3, der som sagsøgeren har været ansat efter artikel 2, litra a), i AØA. Det måtte derfor antages udelukkende at være direktøren for JET, det administrative organ for fællesforetagendet, der kan træffe afgørelser, som kan være bebyrdende for medarbejdere til og med lønklasse A3 (præmis 39).

Retten fastslog herefter, at skrivelsen af 11. december 1991 fra direktøren for JET indeholdt en opsigelse af den kontraid som midlertidigt ansat, der vár blevet indgået mellem sagsøgeren og Kommissionen, hvorfor skrivelsen var udtryk for en bebyrdende afgørelse for sagsøgeren (præmis 46).

Retten bemærkede derefter, at det er en forudsætning for, at en sag anlagt til prøvelse af en bebyrdende afgørelse kan antages til realitetsbehandling, at der forinden er forløbet en administrativ procedure, hvorved det måtte fastslås, at dette krav ikke var opfyldt i forbindelse med den i skrivelsen af 11. december 1991 indeholdte afgørelse fra direktøren for JET (præmis 47, 48 og 49).

Annullationspåstandene måtte herefter i det hele afvises fra realitetsbehandling, (præmis 53).

II — Formaliteten for så vidt angår erstatningspåstandene

Hvad angår påstandene om, at sagsøgeren, såfremt han ikke blev genansat, skulle tilkendes et beløb svarende til det vederlag, som han ville have oppebåret til og med den 31. december 1996, og om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævdede at have lidt som følge af opsigelsen af ansættelseskontrakten, bemærkede Retten, at de nævnte forhold var en direkte følge af opsigelsen af kontrakten. Det fulgte af fast retspraksis, at for så vidt annullationspåstandene med tilknytning til opsigelsen ikke kunne antages til realitetsbehandling, kunne de hermed sammenhængende erstatningspåstande heller ikke antages til realitetsbehandling (præmis 54 og 55).

Henvisning til: Renens dom af 8. juni 1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, præmis 45.

For så vidt de nævnte påstande ikke støttedes på den angivelige retsstridighed af opsigelsen af ansættelseskontrakten, men angik betaling af en erstatning som følge af opsigelse før tiden og af vederlag for perioden 1.-13. januar 1993, i hvilken sagsøgeren rent faktisk udførte arbejde for JET, bemærkede Retten, at sagsøgeren i sin Wage af 28. januar 1993 alene forbeholdt sig ret til at fremsætte krav om erstatning for den ikke-økonomiske og/eller økonomiske skade, som han var blevet påført som følge af et efter hans opfattelse retsstridigt forhold. Et sådant forbehold for eventuel fremsættelse af senere krav kunne imidlertid ikke anses for en ansøgning efter vedtægtens artikel 90 om erstatning for en konkret skade. Det måtte herefter lægges til grund, at der ganske savnedes en forudgående administrativ procedure for så vidt angår de pågældende to krav, der var rejst for første gang i stævningen. Påstandene måtte for så vidt ligeledes afvises fra realitetsbehandling (præmis 54, 55 og 56).

Konklusion:

Sagen afvises.