FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
stærk vin, fremkommer en relation, der 
ligger nær ved den af den britiske rege­
ring anvendte beskatningspraksis. Sidst, 
men ikke mindst, består der også for så 
vidt angår vin, lige som for øl ikke altid 
nogen fast relation mellem alkoholind­
holdet i disse drikkevarer og deres pris. 
Disse overvejelser viser efter min opfat­
telse, at alene den beskrevne relativt 
højere beskatning af vin i forhold til øl 
ikke med tilstrækkelig sikkerhed giver 
grundlag for at antage, at denne afgifts­
praksis indirekte vil kunne beskytte den 
indenlandske ølproduktion. Det må i 
denne forbindelse ikke overses, at så 
længe beskatningen af øl og vin ikke er 
harmoniseret i fællesmarkedet, giver 
kravet om et »passende afgiftsforhold«, i 
forbindelse med medlemsstaternes afgifts-
autonomi dem et spillerum for udform­
ningen, der kun er begrænset ved, at den 
pågældende beskatningspraksis ikke må 
virke diskriminerende eller have karakter 
af beskyttelse over for indførte substitu-tionsprodukter. Grænserne for dette spil­
lerum for udformningen er således ifølge 
sagens natur så meget videre, jo mindre 
eller mere partiel den mulige substitu­
tionsgrad er mellem de to produkter. 
Under hensyn til, at øl og vin kun er 
delvis substituerbare, og under hensyn til 
de beskrevne væsentlige forskelle mellem 
de to drikkevarer finder jeg det i det 
foreliggende tilfælde stadig ikke bevist, 
at grænserne er overskredet. Derimod 
taler efter min opfattelse fremfor alt, at 
der både ifølge det af Kommissionen 
anvendte sammenligningsgrundlag og på 
grundlag af andre sammenligningsme­
toder kan findes saglige grunde, der lige 
netop kan begrunde en sådan beskat­
ningspraksis, og at det ikke er lykkedes 
Kommissionen at føre bevis for, at den 
pågældende beskatningspraksis med en 
vis grad af sandsynlighed fører til en 
indirekte beskyttelse af den britiske 
ølproduktion over for vin indført fra 
andre medlemsstater. 
7. Jeg skal derfor på ny foreslå, at Det forenede Kongerige frifindes, og at 
Kommissionen pålægges at betale sagens omkostninger. 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT 
P. VERLOREN VAN THEMAAT 
FREMSAT DEN 10. MAJ 1983 1 
Høje Domstol. 
1. Retsforhandlingernes hidtidige 
forløb 
1.1. I dag skal Domstolen atter beskæf­
tige sig med spørgsmålet, om Kommis­
sionen i sin stævning af 7. august 1978 med rette har påstået, at den forbrugsaf­
gift, som Det forenede Kongerige da 
pålagde let, ikke-mousserende bordvin, 
var i strid med EØF-traktatens artikel 
95, stk. 2. Denne forbrugsafgift androg 
da 3,250 UKL pr. gallon, over for 0,6084 
UKL pr. gallon øl af den fastsatte stan­
dardkvalitet. 
1 — Oversat fra nederlandsk. 
2300 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
1.2. Det for bedømmelsen afgørende tids­
punkt 
Afgørende for besvarelsen af dette 
spørgsmål er ifølge Domstolens 
svinedom (sag 7/61, Sml. 1954-1964, 
s. 271, de første syv præmisser) og den 
litteratur, der henviser dertil, situationen 
på tidspunktet for stævningens indleve­
ring (jfr. H. G. Schermers, Judicial 
Protection in the European Communi­
ties, Second edition, s. 227, og H. A. H. 
Audretsch, Supervision in European 
Community Law, siderne 29, 36, 38 og 
40-46). Selv når den pågældende 
medlemsstat under sagen har opfyldt sine 
forpligtelser i henhold til traktaten, kan 
Kommissionen ifølge den nævnte dom 
have interesse i »at få afgjort spørgs­
målet, om der forelå en misligholdelse«. 
Generaladvokat Lagrange var i sit forslag 
til afgørelse i sag 7/61 (Sml. 1954-1964, 
s. 278), bl.a. på grundlag af ordlyden af 
traktatens artikel 171, ligesom Kommis­
sionen kommet til det resultat, at det 
påhviler Domstolen uden at tage hensyn 
til senere begivenheder at afgøre ex tune, 
om der forelå tilsidesættelse, og at 
Kommissionen også efter, at overtræ­
delsen er bragt til ophør, kan have inter­
esse i en afgørelse, om det så blot er 
fordi den pågældende medlemsstat ellers 
frit ville kunne »genoptage sin ulovlige 
adfærd straks, uden at ikke-overhol-
delsen er blevet fastslået ved en dom«. 
Jeg anser denne henvisning til Domsto­
lens tidligere praksis for at være af særlig 
betydning for denne sag af to grunde. 
For det første giver nogle passager i 
parternes skriftlige og mundtlige indlæg 
efter Domstolens mellemdom af 27. februar 1980 det indtryk, at de anser 
situationen i årene 1980-1983 for at være 
afgørende for spørgsmålet, om der fore­
ligger traktatbrud. En sådan opfattelse 
er imidlertid i strid med den fortolkning 
af traktatens artikler 169 og 171, som 
er anlagt i Domstolens nævnte dom. 
Forholdenes udvikling i Det forenede 
Kongerige efter sagsanlægget er i denne 
henseende kun af betydning, for så vidt 
den kan kaste et nyttigt nyt lys over 
forholdene på tidspunktet for stævnin­
gens indlevering. 
For det andet er henvisningen til 
Domstolens tidligere praksis af betydning 
i denne sag, fordi Kommissionen klart er 
af den opfattelse, at det af Kommis­
sionen påståede traktatbrud heller ikke 
efter stævningens indlevering fuldt ud er 
bragt til ophør. Kommissionen har alle­
rede af denne grund også konkret fortsat 
en klar interesse i en afgørelse fra 
Domstolen, som tilstrækkeligt klart 
angiver, hvilke foranstaltninger Det fore­
nede Kongerige i henhold til traktatens 
artikel 171 skal træffe for at bringe det 
påståede traktatbrud til ophør. 
1.3. De relevante faktiske omstændigheder 
ifølge stævningen 
I sin begrundede udtalelse af 8. no­
vember 1977 fastslog Kommissionen, at 
forbrugsafgiften på lette, ikke-mousse-
rende bordvine den 1. januar 1977 blev 
forhøjet fra 2,955 UKL pr. gallon til 
3,250 UKL pr. gallon, mens der for det 
pågældende øl blev opkrævet en afgift på 
2301 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
0,6084 UKL pr. gallon. Hvad angår 
alkoholindholdet blev der ved 11 hen­
holdsvis 12 % pålagt den pågældende vin 
en afgift på 0,2955 UKL henholdsvis 
0,2708 UKL pr. gallon over for 0,2028 
UKL pr. gallon øl. Hvad angår forholdet 
til prisen, andrager afgiften på øl 
gennemsnitligt 25 °/o og afgiften på vin 
mindst 38 % af forbrugersalgsprisen. 
Ifølge den begrundede udtalelse er 
afgiften på de pågældende vine således, 
alt efter de anvendte kriterier, ca. 50 % 
(ved anvendelse af kriterierne alkohol­
indhold eller forbrugerpris) eller endog 
godt 400 % (ved anvendelse af den 
britiske afgiftslovgivnings volumenkrite­
rium) højere end afgiften på øl. 
Der består ifølge Kommissionen et 
konkurrenceforhold mellem øl og vin, 
således at den konstaterede afgiftsforskel 
udgør en indirekte beskyttelse af 
produktet øl, som er forbudt i henhold 
til EØF-traktatens artikel 95, stk. 2. 
1.4. Dommen af 27. februar 1980 
I mellemdommen af 27. februar 1980 
(Sml. 1980, s. 417) har Domstolen først i 
præmis 3 fastslået, at Det forenede 
Kongerige i det væsentlige har erkendt 
(ikke har bestridt) de af Kommissionen 
fremlagte oplysninger, navnlig vedrø­
rende afgiftssatsernes udvikling. Ganske 
vist har Det forenede Kongerige bestridt, 
at der består et konkurrenceforhold 
mellem vin og øl, således at substitu­
tionsmuligheden, som er en betingelse 
for, at artikel 95, stk. 2, kan finde anven­
delse, ikke foreligger. Selv hvis det antages, at der består en sådan substitu­
tionsmulighed, har afgiftsordningen for 
vin i øvrigt ifølge Det forenede Konge­
rige ingen beskyttende karakter i denne 
artikels forstand. 
I præmis 6 fastslog Domstolen, at afgø­
relsen af, om der består et konkurrence­
forhold i artikel 95, stk. 2's forstand, må 
ske ikke alene under hensyn til markeds­
forholdene, som de foreligger på bedøm-
melsestidspunktet men også under 
hensyn til de udviklingsmuligheder, 
varernes frie bevægelighed på fælles­
skabsplan giver, samt under hensyn til de 
nye muligheder for produktsubstitution, 
som udvidelsen af samhandelen kan 
medføre, således at der i overensstem­
melse med de mål, der er opstillet i trak­
tatens artikel 2, tages skyldigt hensyn til, 
at medlemsstaternes økonomier skal 
komplettere hinanden. 
I dommens præmis 10 fastslog 
Domstolen udtrykkeligt, at det afgø­
rende ifølge artikel 95, stk. 2 (ved afgø­
relsen af, om der foreligger en beskyttel-
sesvirkning), er det pågældende afgifts­
systems art, således at det ikke i hvert 
enkelt tilfælde kan kræves, at der stati­
stisk påvises en beskyttelsesvirkning. 
»Det er for anvendelsen af artikel 95, 
stk. 2, tilstrækkeligt, at det fastslås, at et 
nærmere bestemt afgiftssystem på grund 
af sin udformning må antages at kunne 
indebære den beskyttelsesvirkning, som 
traktaten sigter til«. 
I dommens præmis 14 fastslog 
Domstolen »at det ikke kan nægtes, at 
de pågældende drikkevarer i en vis 
udstrækning kan opfylde samme behov, 
hvorfor de må antages i nogen grad at 
kunne substituere hinanden«. 
2302 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
Generaladvokat Reischl har i sit første 
forslag til afgørelse (s. 442) til støtte for 
denne substituerbarhed nærmere anført, 
at øl og vin fra et forbrugersynspunkt 
har samme anvendelsesformål og samme 
karakteristika. Begge fremstilles på 
grundlag af en gæringsproces og 
adskiller sig fra de andre i kapitel 22 i 
den fælles toldtarif anførte tørstsluk-
kende drikke ved deres alkoholindhold. 
Ved deres forholdsmæssigt ringe alkohol­
indhold adskiller begge drikke sig ifølge 
nævnte forslag til afgørelse ligeledes fra 
de destillerede drikkevarer under den 
fælles toldtarifs pos. 22.09 C. Præmis 14 i 
Domstolens dom, der således er nærmere 
underbygget af generaladvokat Reischl's 
første forslag til afgørelse i denne sag, 
anser jeg for et væsentligt udgangspunkt 
for mit eget forslag til afgørelse. 
Med hensyn til de beregningsgrundlag, 
som i det fastslåede konkurrenceforhold 
skal anvendes ved sammenligning af de 
fiskale byrder, der påhviler de to 
produkter, har Domstolen i præmis 18 
fastslået, at »de afgivne oplysninger viser, 
at hverken mængden af de to drikke­
varer alene, eller sammenligningen 
mellem de enheder, hvori forbruget 
almindeligvis sker, kan give et anvende­
ligt sammenligningsgrundlag. Det samme 
er tilfældet med hensyn til sammenlig­
ning på grundlag af den fiskale byrdes 
andel af de to arter af drikkevarers salgs­
pris, idet det nok er relativt let at fast­
lægge en gennemsnitspris for øl, men 
vanskeligt at tilvejebringe et repræsenta­
tivt sammenligningsgrundlag for vin, der 
er karakteriseret ved stor prisspredning«. 
I dommens præmis 19 tilføjes det, at 
»blandt de af parterne anførte kriterier er 
det eneste moment, som giver mulighed 
for en hensigtsmæssig og blot nogen­
lunde objektiv sammenligning, således den fiskale byrde i forhold til de pågæl­
dende drikkevarers alkoholprocent«. På 
grundlag af dette kriterium konstaterede 
Domstolen derefter bl.a., at vin for 
øjeblikket i Det forenede Kongerige 
bærer en. afgift, der er omkring 50 % 
højere end den, øl bærer, når drikke­
varer med et alkoholindhold af 
henholdsvis 11-12 rumfangsprocent og 
3-3,7 rumfangsprocent lægges til grund. 
Ifølge den italienske regering udgør 
forskellen ifølge samme præmis for 
almindelig bordvin med et alkoholind­
hold på 9-10 rumfangsprocent mellem 
100 og 125 %. 
I præmis 20 udtales det sammenfattende 
— under henvisning til forbeholdet i 
præmis 16 om nødvendigheden af en 
forudgående fastlæggelse af et hensigts­
mæssigt afgiftsforhold mellem vin og øl 
— at det ifølge det eneste kriterium, som 
giver mulighed for, om end på ufuld­
stændig måde, at foretage en objektiv 
sammenligning mellem de anvendte 
afgiftssatser for henholdsvis vin og øl, 
fremgår, at vin i Det forenede Kongerige 
bærer en forholdsvis større fiskal byrde 
end øl. 
Jeg vil anvende de nævnte præmisser 
18-20 vedrørende de sammenlignings­
grundlag, der skal anvendes, som det 
andet udgangspunkt for min egen 
gennemgang af sagen. Af de af mig 
fremhævede ord udleder jeg på den ene 
side, at Domstolen anser alkoholind­
holdet for et anvendeligt, om end ikke 
tilstrækkeligt sammenligningsgrundlag. 
På den anden side udleder jeg deraf, 
at Domstolen heller ikke har villet 
udelukke en supplerende anvendelse af 
kriterierne mængde og pris. I hvert fald 
med hensyn til den supplerende betyd-
2303 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
ning af prisen som kriterium forekommer 
dette også logisk at være forudsat i de til 
parterne stillede spørgsmål i Domstolens 
senere kendelse af 15. juli 1982. 
Et tredje væsentligt udgangspunkt for 
min egen gennemgang af sagen ligger 
efter min mening i præmis 24, hvori 
det hedder, at »Domstolen finder, at 
sammenligningen mellem udviklingen i 
de to omhandlede afgiftsordninger viser, 
at der i Det forenede Kongerige er en 
tendens til beskyttelse mod indførsel af 
vin«. 
1.5. Retsforhandlingernes videre forløb 
Med hensyn til sammenfatningen af 
parternes supplerende bemærkninger på 
grundlag af Domstolens mellemdom skal 
jeg her indskrænke mig til at henvise til 
den anden retsmøderapport. Foranlediget 
af disse supplerende bemærkninger har 
Domstolen i sin skrivelse før den fort­
satte mundtlige forhandling udtrykkeligt 
anmodet Kommissionen om en præci­
sering af Kommissionens opfattelse af, 
hvad der er det passende afgiftsforhold 
mellem vin og øl, samt en præcisering af, 
hvilken indflydelse produktionsproces­
serne for vin og øl har på deres prisstruk­
turer. Under retsmødet den 19. maj 1982 
har Kommissionen erklæret, at Fælles­
skabet efter dens opfattelse bør fastsætte 
et loft for afgiften på vin, men ikke et 
gensidigt fast afgiftsforhold mellem vin 
og øl. Dette synspunkt, som jeg skal 
komme tilbage til under min gennem­gang, er baseret på den dobbelte konsta­
tering, at der på den ene side er 
medlemsstater, der udelukkende eller 
næsten udelukkende producerer øl, men 
at der i de øvrige medlemsstater produ­
ceres både øl og vin, uden at den højere 
afgift på øl i disse lande synes at hindre 
en sund udvikling af ølbryggerierne. Der 
sker næppe indførsel af øl til denne 
gruppe lande, mens der nok sker en 
betydelig indførsel af vin til den 
førstnævnte gruppe lande. Kommissionen 
tilføjede, at en medlemsstat ifølge 
Domstolens domme i sagerne 127/75 
(Bobie, Smi. 1976, s. 1079), 148/77 
(Hansen, Sml. 1978, s. 1787), 21/79 
(Kommissionen mod Italien, Sml. 1980, 
s. 1) og 46/80 (Vinal, Sml. 1981, s. 77) 
selv for produkter af samme art i 
henhold til objektive kriterier kan 
anvende forskellige afgiftssystemer, 
såfremt der herved forfølges økonomiske 
mål, der i sig selv er forenelige med 
fællesskabsretten, og såfremt disse 
afgiftssystemer ikke indebærer forskels­
behandling og heller ikke efter deres art 
har nogen beskyttende virkning. Et 
indbyrdes fast afgiftsforhold mellem vin 
og øl vil, ligesom en tarifharmonisering, 
kun udgøre et væsentligt formål inden 
for rammerne af harmoniseringen af 
lovgivningerne, men vil ikke kunne nås 
ved en anvendelse af artikel 95. Med 
hensyn til en sammenfatning af parternes 
øvrige indlæg under det andet retsmøde 
skal jeg henvise til den tredje retsmøde­
rapport. 
I sit supplerende forslag til afgørelse af 
16. juni 1982 henviste generaladvokat 
Reischl med hensyn til bedømmelsen af 
produkternes substituerbarhed foruden 
til Domstolens mellemdom også til 
dommen i Rewe-sagen (sag 145/75, Sml. 
1976, s. 181) og Fink-Frucht-sagen (sag 
27/67, Sml. 1965-1968, s. 509). Med 
hensyn til det rette afgiftsforhold mellem 
vin og øl anførte han, på grundlag af 
2304 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
Domstolens spiritusdomme af 27. februar 
1980 i sagerne 168/78, 169/78, 171/78, 
55/79 og 68/79 (Sml. 1980, s. 347, 385, 
447, 481 og 501), at det afgørende er, at 
en — også efter hans mening i henhold 
til de af Kommissionen nævnte domme 
principielt tilladelig — forskel i afgifts­
mæssig behandling ikke må være diskri­
minerende eller protektionistisk over for 
indførte varer. 
Ved gennemgangen af den omhandlede 
vinafgift i forhold til de forskellige 
sammenligningskritener rejste han bl.a. 
problemet om, og i hvilket omfang alko­
holindholdet, når henses til de væsentlige 
øvrige forskelle mellem vin og øl, er 
afgørende for forbrugsvanerne, og om 
disse ikke, når alt kommer til alt, alene 
bestemmes af de pågældende drikke­
varers udsalgspris. Til sidst konkluderer 
han, at den »relativt højere afgiftsbyrde 
på vin i forhold til øl ikke med tilstræk­
kelig sikkerhed giver grundlag for at 
antage, at denne beskatningspraksis 
indirekte vil kunne beskytte den inden­
landske ølproduktion«. Formodentlig 
ville jeg i betragtning af de da forelig­
gende oplysninger være kommet til det 
samme resultat. Tyngdepunktet i min 
egen gennemgang vil da også ligge i 
analysen af de nye oplysninger, som 
senere er fremkommet på grundlag af de 
i Domstolens kendelse af 15. juli 1982 
stillede spørgsmål. Disse spørgsmål 
vedrørte som bekendt navnlig forbruger­
priserne og afgiftselementet deri i de 
forskellige medlemsstater siden 1977, 
samt udviklingen i forbruget af vin og øl 
i de forskellige medlemsstater siden 
1972. 
2. Supplerende betragtninger 
2.1. Oversigt over udgangspunkterne 
Jeg skal nu gå over til min egen gennem­
gang af de foreliggende problematik. Herved vælger jeg som udgangspunkter 
for min stillingtagen følgende tidligere 
nævnte konstateringer i Domstolens 
mellemdom: 
a) vins og øls substituerbarhed; 
b) betragtningerne vedrørende de for­
skellige sammenligningskritener, dog 
i lyset af præciseringerne i Domsto­
lens kendelse af 15. juli 1982, samt i 
lyset af parternes svar på denne 
kendelse; 
c) den i præmis 24 fastslåede tendens til 
beskyttelse. 
2.2. Vins og øls substituerbarhed 
Med hensyn til vins og øls substituer­
barhed har jeg på dette sted intet at 
tilføje til bemærkningerne herom i 
Domstolens dom og de to forslag til 
afgørelse fra generaladvokat Reischl. 
Antagelsen af, at der består et konkur­
renceforhold, indebærer ligeledes, at 
artikel 95, stk. 2, potentielt kan finde 
anvendelse. I mine afsluttende bemærk­
ninger vil jeg imidlertid komme tilbage 
til en række karakteristika ved konkur­
renceforholdet mellem vin og øl. 
2.3. Sammenligningskriterierne for konsta­
tering af afgiftstrykket 
I Domstolens mellemdom fastslås det i 
præmisserne 19 og 20, at ifølge det krite-
2305 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
rium, som Domstolen anså for mest 
objektivt (om end ufuldkomment), 
nemlig alkoholindholdet, var de vine, der 
blev anset for relevante for sammenlig­
ningen, beskattet ca. 50 % højere end 
det omhandlede øl. Spørgsmålet om det 
rette afgiftsforhold, som herved lades 
ubesvaret, vil jeg senere særskilt vende 
tilbage til. Ifølge Kommissionen og den 
italienske regering (som går ud fra lavere 
alkoholprocenter) ligger afgiftsfordelen 
på grundlag af dette kriterium væsentligt 
højere. Netop fordi Domstolen også selv 
har anset kriteriet alkoholindhold for 
ufuldkomment, anser jeg det for ønske­
ligt også at fremsætte en række bemærk­
ninger om de øvrige kriterier, som 
Kommissionen har anvendt. 
Som den italienske regering med rette 
har bemærket i sine forskellige indlæg, er 
det til en begyndelse logisk at anvende et 
mængdekriterium, for så vidt som Det 
forenede Kongeriges afgiftssystem også 
er baseret på et mængdekriterium. 
Desuden har generaladvokat Reischl i sit 
første forslag til afgørelse med rette 
bemærket, at vins og øls substituerbarhed 
navnlig følger af, at begge drikke er 
tørstslukkende drikkevarer med lavt 
alkoholindhold, og med henblik på at 
slukke tørsten er bla. drikkevarens 
mængde som bekendt af afgørende 
betydning. Den italienske regering har 
ganske vist erkendt, at der her må 
anvendes en korrektionsfaktor på 1,5, 
dvs. at 1 liter vin skal sammenlignes med 
1,5 liter øl. Den har med rette i sin 
kommentar til Kommissionens og Det 
forenede Kongeriges svar bemærket, at 
de fremlagte forbrugsoplysninger for øl og vin i de vigtigste øl-, henholdsvis 
vinforbrugende lande selv vil berettige en 
noget lavere korrektionsfaktor på 1,35. 
Afgiften på vin er da ifølge dette krite­
rium godt tre gange så høj som afgiften 
på øl. Forskellen udgør således ved 
anvendelse af dette kriterium mindst 
200 %. 
Hvad angår prissammenligningskriteriet, 
er jeg ligesom Det forenede Kongerige 
og generaladvokat Reischl af den op­
fattelse, at dette kriterium i princippet 
afgjort er relevant. For det første mener 
jeg ligesom Det forenede Kongeriges 
regering, at Neumark-komiteens opfat­
telse, som Det forenede Kongeriges 
regering har citeret på side 3 i sit indlæg 
af 1. december 1981, faktisk stadig står 
ved magt. Dette på trods af, at der, siden 
udvalgets rapport blev offentliggjort, er 
forløbet 20 år, som Kommissionen noget 
ringeagtende bemærkede. For det andet 
er jeg i tilslutning til generaladvokat 
Reischľs supplerende forslag til afgørelse 
af den opfattelse, at forskelle i produk­
tionsomkostninger, alkoholindhold og 
andre omkostnings- og kvalitetsforskelle 
ligesom forbrugernes præferencer kom­
mer endeligt til udtryk i de forskellige 
produkters pris. Ikke for intet anses 
begreberne konkurrencemekanisme og 
prismekanisme som oftest for synonymer. 
Konkurrenceforholdet mellem vin og øl 
kommer faktisk til udtryk i deres prisfor­
hold. Når Det forenede Kongerige har 
pålagt øl og vin afgift med samme 
procent af forbrugsprisen eksklusive 
afgift, kan der efter min mening ikke 
tales om modstrid med artikel 95, stk. 2. 
2306 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
Vanskelighederne ved anvendelse af pris­
kriteriet i det foreliggende tilfælde 
skyldes imidlertid den omstændighed, at 
Det forenede Kongerige i sin afgiftsord­
ning for tiden netop ikke anvender pris­
kriteriet, men mængdekriteriet som 
afgiftsgrundlag for vin og øl. Prissam­
menligningen bliver da yderligere vanske­
liggjort af de meget divergerende struk­
turer på afsætningsmarkederne for vin og 
øl og af de meget divergerende priser, 
der beregnes for forskellige vinsorter i 
forbindelse med bl.a. kvalitetsforskelle. 
Vanskeligheden i forbindelse med afsæt-
ningsmarkedernes strukturer kan løses 
ved at sammenligne priserne på et afsæt­
ningsmarked, hvor begge produkter 
forhandles, dvs. supermarkeder og andre 
detailhandlere, der sælger såvel øl som 
vin til forbrugerne. Kommissionen har da 
også i sit svar i anledning af Domstolens 
kendelse af 15. juli 1982 efter min 
mening med rette anvendt dette 
udgangspunkt for sine prissammenlig­
ninger. 
Vanskeligheden ved det brede spektrum 
af vinpriser kan efter min mening løses 
ved enten at sammenligne afgiften på de 
billigste bordvine med afgiften på øl 
(som den italienske regering anbefaler i 
sin kommentar til Kommissionens oplys­
ninger) eller ved at beregne maksimums-
prisen på de billigste bordvine, der 
tilsammen opnår en markedsandel, som 
må anses for tilstrækkelig (som Kommis­
sionen faktisk foreslår). De relevante 
priser på bordvin er, alt efter om man 
vælger den ene eller den anden løsning, 
fra 2 UKL til 3 UKL pr. liter'. For­
skellen til skade for vin kommer så til at udgøre 30-120 % af prisen eksklusive 
afgifter (± 70-300 % af ølafgiften). 
Den italienske regering har til støtte for 
den anbefalede sammenligning af afgifts­
trykket på øl med afgiftstrykket på den 
billigste bordvin anført, at artikel 95 
forbyder beskyttende afgiftsdiskrimina-
tion med hensyn til enhver indført vare. 
Hvad angår kartelretten, mener jeg imid­
lertid, at man ved bestemmelsen af det 
rette konkurrenceforhold kan se bort fra 
visse produkter med en ubetydelig og 
ringe markedsandel, og at Kommissio­
nens beregning af en maksimumspris for 
billige bordvine således giver et sikrere 
grundlag for prissammenligningen. 
Ifølge Det forenede Kongeriges redegø­
relse under sidste retsmøde har de rela­
tivt billige italienske bordvine en andel 
på 20 % af det britiske marked, hvilket 
sikkert er en tilstrækkelig betydelig 
markedsandel til at anvende afgiftssam-
menligningen. 
Jeg erindrer i denne forbindelse om, at i 
Kommissionens såkaldte bagatelmedde-
1 — Ved denne beregning af forskellen mi det naturligvis 
erindres, at den vedrørte 1982. Afgiftsforholdet mellem 
vin og ol var da allerede væsentlig mindre fordelagtigt 
for vin end pa det for bedommelsen af denne sag afgø­
rende tidspunkt, nemlig tidspunktet for sagens anlæg. 
Hvis priskriteriet anvendes, havde den afgiftsmeka-
nisme, der anvendtes i Det forenede Kongerige på delte 
afgorende tidspunkt, på grund af sine tidligere nævnte 
karaktertræk en beskyttende karakter med hensyn til 
olproduktionen, som nævnt i præmis 10 i Domstolens 
mellemdom, over for alle vine med en forbrugerpris 
(eksklusive afgifter), som androg mindre end fem 
gange forbrugerprisen (eksklusive afgifter) for ol. 
Forskellen kunne da på grund af det ugunstigere 
afgiftsforhold klart stige til langt over den hojeste 
beskyttclscsmargcn for 19S2, der var beregnet til 
120 % af prisen eksklusive afgifter. 
2307 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT - SAG 170/78 
leise på kartelpolitikkens område (EFT 
C 313, 1977) anses allerede konkurren­
cebegrænsninger med hensyn til 
markedsandele på 5 % for relevante ud 
fra hensynet til opretholdelse af de rette 
konkurrenceforhold. 
Ligesom den italienske regering er jeg 
derimod endvidere af den opfattelse, at 
den af Det forenede Kongerige selv i 
bilag E i dets svar af 30. september 1982 
anførte gennemsnitsimportpris for vine i 
Det forenede Kongerige gør det uanta­
geligt, at de af Det forenede Kongerige 
nævnte to tyske vinsorter faktisk må 
anses for repræsentative for prissammen­
ligningen. Dette gælder afgjort for 
supermarkedsvirksomheder, der selv 
importerer vin. 
Den italienske regerings oplysninger er 
også af interesse, for så vidt som det 
fremgår deraf, at de italienske vine, der 
er mest relevante for konstateringen af 
mærkbare konkurrencebegrænsninger, 
har et alkoholindhold på kun 9-10 %. 
Ifølge Kommissionens oplysninger på 
side 16 og 17 i dens indlæg af 1. 
december 1981 androg forskellen til 
ulempe for de mest relevante vine på det 
tidspunkt, der er afgørende for konstate­
ringen af, om der foreligger et traktat­
brud, for disse vine ved anvendelse af 
kriteriet alkoholindhold mindst 90 %. 
Sammenligningskriteriet alkoholindhold 
og samrnenligningskriteriet pris udviser i 
øvrigt for så vidt en klar sammenhæng, 
som orienteringsprisen blev fastsat pr. 
alkoholgrad/hl i henhold til den her 
relevante rådsforordning nr. 816/70 
(EFT 1970 I, s. 212), som først i 1979 
blev afløst af forordning nr. 337/79 
(EFT L 54, 1979). For bordvine med et 
lavere alkoholindhold gjaldt der således 
proportionalt lavere orienteringspriser end for bordvine med et højere alkohol­
indhold. 
Under Domstolens seneste retsmøde i 
sagen har Det forenede Kongeriges rege­
ring fremført endnu et retligt argument, 
som ikke må forblive uimodsagt i denne 
forbindelse. Den udledte af EØF-trakta-
tens artikel 97, at en medlemsstat kan 
fastsætte gennemsnitlige afgiftsprocenter 
for vin, og at afgiftstrykket på gennem-
snitsvinpriserne med henblik på anven­
delsen af artikel 95 derfor må sammen­
lignes med afgiftstrykket på gennemsnits-
ølpriserne. Dette argument er uholdbart. 
Artikel 97 er klart en undtagelsesbestem­
melse, der som alle undtagelsesbestem­
melser må fortolkes indskrænkende. 
Artikel 97 gælder udelukkende for 
omsætningsafgifter, der opkræves som en 
kumulativ flerledsafgift. Den diskrimine­
rende virkning af artikel 97, som navnlig 
stillede integrerede indenlandske virk­
somheder mere fordelagtigt, har som 
bekendt — foruden de handelspolitiske 
manipulationsmuligheder, som denne 
artikel gav, og foruden andre konkurren­
cefordrejende følger af den tidligere 
omsætningsafgiftsordning —- været en af 
de væsentligste grunde til, at omsæt­
ningsafgifterne, der blev opkrævet som 
en kumulativ flerledsafgift, blev erstattet 
af en merværdiafgift. Som undtagelsesbe­
stemmelse kan artikel 97 i intet tilfælde 
udstrækkes til at omfatte forbrugsaf­
gifter. Artiklen understreger snarere, at 
artikel 95 i princippet skal fortolkes 
således, at afgiften på visse indførte varer 
(i dette tilfælde således f.eks. på billige 
bordvine) skal sammenlignes med 
afgiften på lignende indenlandske varer 
(ved anvendelse af artikel 95, stk. 1), 
henholdsvis med afgiften på varer, der 
kan substituere eller konkurrere med 
disse (ved anvendelse af artikel 95, stk. 
2). Argumentet kan således netop 
2308 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
anvendes mod Det forenede Kongeriges 
synspunkt og giver snarere støtte for den 
italienske regerings synspunkt, at den 
billigste vinsort må anvendes som 
sammenligningsgrundlag, selv om jeg af 
de anførte generelle konkurrencepoli­
tiske grunde ikke vil gå så vidt. 
2.4. Resultater af anvendelsen af de 
forskellige sammenligningsgrundlag 
Sammenfattende fremgår det af en 
gennemgang af de efter Domstolens 
kendelse af 15. juli 1982 fremlagte doku­
menter, at afgiftstrykket på de fra et 
konkurrencesynspunkt mest relevante 
vine på det tidspunkt, der i dette tilfælde 
er relevant for konstateringen af, om der 
foreligger et traktatbrud, ifølge alle 
forsvarlige kriterier mindst var 70-100 % 
højere end afgiftstrykket på øl. Ligesom 
generaladvokat Reischl (der på dette 
tidspunkt endnu ikke rådede over 
tilstrækkelige oplysninger, da han frem­
satte sit supplerende forslag til afgørelse) 
mener jeg i denne forbindelse ud fra et 
konkurrencesynspunkt, at kriteriet 
indflydelse på priserne er det mest rele­
vante kriterium. Jeg har imidlertid lige­
ledes henvist til, at der ifølge den fælles 
markedsordning for vin består en direkte 
forbindelse mellem vinpriser og alkohol­
indhold, hvilket også bekræfter, at det i 
Domstolens mellemdom foretrukne 
kriterium, nemlig alkoholindholdet, er 
relevant. En forskel i afgiftstrykket på 
70-100 % er efter min mening, med 
forbehold af spørgsmålet om det rette 
afgiftsforhold, som nu skal omtales, i sig 
selv allerede et klart tegn på, at den af 
Det forenede Kongerige opkrævede 
vinafgift indirekte beskytter produk­tionen af øl i landet, da afgiftens tryk på 
detailhandelsprisen eksklusive afgifter 
ifølge de fremlagte oplysninger kan 
udgøre 160 % af denne pris. 
2.5. Spørgsmålet om det rette afgiftsforhold 
Ligesom Kommissionen er jeg af den 
mening, at et korrekt afgiftsforhold 
mellem vin og øl kun kan fastsættes ved 
harmonisering af forbrugsafgiftslovgiv-
ningen i henhold til traktatens artikler 99 
og 100. Derved vil det, ved også at 
basere harmoniseringsdirektivet på trak­
tatens artikel 43, være muligt at tage 
hensyn til overvejelser vedrørende den 
fælles landbrugspolitik. Allerede på 
grund af vagheden af begrebet »indirekte 
beskyttelse« i artikel 95, stk. 2, kan der 
ikke fastsættes nogen nøjagtig grænse på 
grundlag af denne traktatsbestemmelse. 
Ved et absolut lige så højt afgiftstryk 
som det, der her er tale om, vil en 
forskel i afgiftstrykket på mindst 
70-100 % i forhold til substitutionspro-
duktet øl ifølge alle elementære erfa­
ringer vedrørende konkurrencemeka­
nismen imidlertid afgjort medføre en 
meget mærkbar konkurrencebegrænsning 
til skade for vin. Også ved en forskel i 
afgiftstrykket på 50 %, som antaget i 
Domstolens mellemdom, vil dette efter 
min mening stadig gælde, når andre 
momenter, som i dette tilfælde, peger i 
retning af en endnu større forskel. En 
mærkbar konkurrencebegrænsning til 
skade for vin betyder da efter min 
mening i sig selv en indirekte beskyttelse 
af den konkurrerende produktion af øl, 
jfr. artikel 95, stk. 2. 
2309 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
Selv om spørgsmålet naturligvis ikke 
foreligger i denne sag og således ikke 
kan besvares endeligt, forstår jeg imid­
lertid, at Domstolen også har interesse i 
den præjudikatvirkning, som dens praksis 
i den foreliggende sag kan have for 
bedømmelsen af afgiftsforhold i 
medlemsstater, der producerer såvel vin 
som øl. Ligesom generaladvokat Reischl 
er jeg af den opfattelse, at Kommissio­
nens argumenter for i disse lande at 
tillade en højere afgift på øl end på vin 
er stærke, også i betragtning af den af 
Kommissionen citerede domstolspraksis. 
Ud fra et priskonkurrencesynspunkt, der 
som tidligere nævnt efter min mening er 
væsentligt for anvendelsen af artikel 95, 
stk. 2, skal jeg tilføje, at produktionen af 
vin efter min mening i hvert fald ikke 
beskyttes indirekte ved en højere afgift 
på øl, så længe ølprisen, inklusive 
afgifter, ikke ligger højere end prisen på 
de dermed konkurrerende vine. Så snart 
priserne på øl som følge af afgifterne 
herpå kommer til at ligge væsentligt 
højere end de tilsvarende vinpriser, vil 
jeg ikke på forhånd udelukke, at artikel 
95, stk. 2, kan være overtrådt. Udvik­
lingen af den indenlandske ølproduktions 
omfang og af ølimporten i de pågæl­
dende lande vil ved en endelig vurdering 
efter min mening imidlertid også kunne 
spille en rolle. Denne retsusikkerhed gør 
det naturligvis i endnu højere grad 
ønskeligt definitivt at regulere afgiftsfor­
holdet mellem vin og øl for alle 
medlemsstater gennem en harmonisering 
af lovgivningerne. Netop hvis priskrite­
riet anvendes som relevant kriterium, 
mener jeg af de nævnte grunde ikke, at 
en symmetrisk anvendelse af artikel 95, 
stk. 2, på hovedsagelig ølproducerende 
og på hovedsagelig vinproducerende 
lande i princippet vil få følger, der er 
uacceptable fra et fælleskabssynspunkt. Spørgsmålet om det rette afgiftsforhold 
mellem vin og øl behøver derfor efter 
min mening ikke at føre til en anden 
konklusion på grundlag af de anvendte 
sammenligninger af afgiftstrykket, end 
der blev nået ovenfor. 
2.6. Tendensen til beskyttelse 
De oplysninger, der er fremkommet efter 
generaladvokat Reischl's supplerende 
forslag til afgørelse, bekræfter også klart 
den tendens til beskyttelse, som er 
konstateret i præmis 24 i Domstolens 
mellemdom. I henhold til traktatens 
artikler 169 og 171 som fortolket i 
Domstolens tidligere citerede praksis er 
det for anvendelsen af dette kriterium 
afgørende, hvordan afgiftsforholdet 
mellem vin og øl har udviklet sig i Det 
forenede Kongerige mellem tiltrædelses-
datoen og datoen for stævningens indle­
vering. 
Ifølge de af Kommissionen fremlagte 
oplysninger, som Det forenede Konge­
rige ikke har bestridt, for så vidt angår 
udviklingstendensen i den således rele­
vante periode 1973-1978, steg afgiftsfor­
holdet mellem vin og øl fra 1 : 3,2 den 
1. januar 1974, til 1 : 4,2 den 27. marts 
1974 og til 1 : 5,6 den 16. april 1975. Et 
let fald i afgiftsforholdet til 1 : 5,3 satte 
ind den 1. juli 1977, og dette afgiftsfor­
hold er afgørende for den foreliggende 
sag. Det fremgår af de af Kommissionen 
2310 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
fremlagte oplysninger om forbruget, at 
der ved forhøjelsen af forbrugsafgiften i 
1975 skete et fald i vinforbruget pr. 
indbygger. Forbindelsen mellem for­
brugsafgiftens størrelse og forbruget pr. 
indbygger fremgår imidlertid langt tyde­
ligere af oplysningerne om udviklingen 
efter 1978. I 1980 faldt afgiftsforholdet 
mellem øl og vin til 1 : 4,9 og i 1981 til 
niveauet for 1974, nemlig 1:4,2. 
Samtidig gik vinforbruget pr. indbygger 
mærkbart i vejret (fra 5,41 liter pr. 
person i 1977 til 7,8 liter pr. person i 
1981), mens ølforbruget fra 1979 til 1981 
faldt for første gang siden 1972, nemlig 
fra 122,1 liter til 111,5 liter pr. 
indbygger. Ved hjælp af sine egne tal har 
Det forenede Kongerige bekræftet denne 
udvikling. Det forenede Kongerige 
erkender også den forbindelse, der består 
mellem afgiftstrykket og forbruget, og 
drog af udviklingen efter 1978 i sit 
indlæg af 1. december 1981 og under det 
seneste retsmøde den konklusion, at den 
i Domstolens mellemdom konstaterede 
tendens til beskyttelse nu er helt elime-
neret. Bortset fra, at denne konklusion 
set i forhold til afgiftsforholdet den 
1. januar 1974 er ukorrekt, har jeg alle­
rede bemærket, at det kun er udviklingen 
mellem 1973 og 1978, der er relevant for 
afgørelsen af, om der i denne sag er tale 
om en tendens til beskyttelse. Det 
bekræftes også af det nævnte indlæg fra 
Det forenede Kongerige, at der i denne 
periode var tale om en tendens til beskyt­
telse. 
Jeg skal til disse bemærkninger tilføje, at 
konstateringen af en tendens til beskyt­
telse i en relevant periode ganske vist 
kan være et vigtigt tegn på, at artikel 95, 
stk. 2, er blevet tilsidesat, men at dette 
tegn i sig selv ikke kan være afgørende 
for anvendelsen af denne bestemmelse. 
Afgørende er til syvende og sidst snarere, 
om afgiftstrykket på indførte varer på 
det tidspunkt, der er relevant for afgø­
relsen af, om der foreligger et traktat­
brud, er så meget højere end afgifts­trykket på indenlandske substitutionspro-
dukter, at det må antages, at den inden­
landske produktion af substitutionspro-
dukterne indirekte beskyttes af afgiften 
på indførte varer. Konklusioner på dette 
sidste punkt kan støttes på en samtidig 
konstateret forøgelse af forskellen i 
afgiftstrykket. 
3. Slutbemærkninger og sammen­
fatning 
3.1. De karakteristiske træk ved konkur­
renceforholdet mellein vin og øl 
Med hensyn til de fra et konkurrence­
synspunkt relevante billige vinsorter 
mener jeg ligesom Kommissionen og 
generaladvokat Reischl ikke, at forskel­
lene i produktionsstruktur mellem vin og 
øl, når alt kommer til alt, er af stor 
betydning. For det første vil forskelle i 
produktionsomkostninger som tidligere 
bemærket komme til udtryk i prisfor­
skelle, således at de ved anvendelse af 
priskriteriet automatisk bliver medtaget i 
sammenligningen af afgiftstrykket. Fői­
det andet produceres såvel de billigste 
relevante vine som øl for det meste i 
masseproduktionsprocesser, hvilket Kom­
missionen og generaladvokat Reischl 
allerede har bemærket. 
De store strukturelle forskelle på afsæt-
ningsmarkederne for vin og øl er efter 
min mening, når alt kommer til alt, 
heller ingen hindring for en klar 
sammenligning af afgiftstrykket. Det 
følger allerede af artikel 97's manglende 
2311 
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA HR. VERLOREN VAN THEMAAT — SAG 170/78 
anvendelighed, at der i forbindelse med 
artikel 95, stk. 2, ikke kan arbejdes med 
gennemsnitlige afgiftsprocenter på alle 
indførte vine. Af formålet med artikel 95, 
stk. 2, sammenholdt med traktatens 
almindelige system følger snarere, at det 
allerede er tilstrækkeligt til at anse denne 
bestemmelse for tilsidesat, at det bevises, 
at der foreligger en klar konkurrencebe­
grænsende virkning for indførte varer, 
som hver for sig eller tilsammen har en 
ikke ubetydelig markedsandel. En sådan 
ikke ubetydelig markedsandel foreligger 
ifølge Det forenede Kongeriges oplys­
ninger allerede i kraft af salg af vin i 
supermarkeder og gennem andre detail­
handlere, som sælger vin og øl, mens de 
relativt billige vines markedsandel i 
forhold til det samlede vinudbud ifølge 
de oplysninger, som de to parter i sagen 
og den italienske regering har fremlagt, 
kan ansættes til mindst 20 %. En 
markedsandel på 5-10 % ville som tidli­
gere bemærket efter min mening allerede 
have været tilstrækkelig. 
De fremlagte oplysninger om priser og 
forbrug af vin og øl bekræfter endelig, at 
i konkurrenceforholdet mellem vin og øl 
spiller prisforhold og de deri indbefat­
tede afgifter for forbrugerne en klart 
påviselig rolle, som også er erkendt af 
Det forenede Kongerige. 
Den i præmis 24 i Domstolens 
mellemdom nævnte usikkerhed vedrø­
rende konkurrenceforholdet mellem vin 
og øl kan efter min mening således nu 
anses for fuldstændigt ophævet. 3.2. Retsvirkningerne af at det konsta­
teres, at Det forenede Kongerige har 
tilsidesat traktaten 
Som det f.eks. også ofte er tilfældet ved 
Domstolens domme om tilsidesættelse af 
EØF-traktatens artikel 30, kan det ikke 
nøjagtigt fastslås, hvilke retsvirkninger 
det har ifølge traktatens artikel 171, hvis 
Det forenede Kongerige taber sagen. I 
denne henseende er der ved en dom på 
grundlag af artikel 95, stk. 2, klart også 
en langt større usikkerhedsmargen end 
ved en dom på grundlag af artikel 95, 
stk. 1. I denne sag står det i hvert fald 
efter min mening fast, at Det forenede 
Kongerige, hvis dommen går det imod, 
ikke atter kan vende tilbage til en 
tendens til beskyttelse i afgiftsforholdets 
udvikling. Allerede dette resultat gør det 
efter min mening klart, at Kommissionen 
— også efter at tendensen i Det forenede 
Kongerige i perioden fra 1977 til 1981 
var vendt — stadig havde en legitim inte­
resse i at fortsætte sagen. Jeg henviser i 
denne forbindelse også til de udførlige 
bemærkninger om dette spørgsmål om 
legitim interesse i generaladvokat 
Lagrange's forslag til afgørelse i den alle­
rede nævnte sag 7/61. 
Efter min mening må det imidlertid 
konkluderes af almene erfaringer med 
hensyn til konkurrencemekanismen samt 
af de af parterne fremlagte oplysninger, 
at der stadig er tale om en indirekte 
beskyttelse af ølproduktionen, i hvert 
fald så længe afgiftstrykket på de rele-
2312 
KOMMISSIONEN / FORENEDE KONGERIGE 
vante billige vine målt i forhold til prisen 
uden afgift forbliver mindst 30 % højere 
end afgiftstrykket på øl. Ganske vist kan 
det efter min mening ikke udelukkes, at 
der også ved en ringere forskel i afgifts­
trykket stadig er tale om indirekte 
beskyttelse af øl, men dette må dog 
godtgøres ved hjælp af mere bevismate­
riale, end det der nu er fremlagt. Da de for meget opkrævede afgifter vil 
være blevet overvæltet på forbrugeren, 
synes den af Det forenede Kongerige 
frygtede tilbagekrævning af de for meget 
opkrævede afgifter i dette tilfælde at 
være udelukket i og med, at sådanne 
krav om tilbagebetalinger blev udelukket 
ved Domstolens dom i Just-sagen (sag 
68/79, Sml. 1980, s. 501). 
3.3. Sammenfatning 
Sammenfattende skal jeg foreslå Domstolen i overensstemmelse med 
Kommissionens stævning at statuere, at Det forenede kongerige Storbritan­
nien og Nordirland af de anførte grunde ikke har overholdt de forpligtelser 
som følger af traktatens artikel 95, stk. 2, Hvad angår sagens omkostninger, 
udgør den omstændighed, at Kommissionen først efter gentagne henstillinger 
fra Domstolens side har fremskaffet alle de til bedømmelse af dens sagsanlæg 
nødvendige oplysninger, efter min mening en særlig grund til udelukkende at 
lade Det forenede Kongerige bære sine egne omkostninger, jfr. procesregle­
mentets artikel 69, stk. 3. 
2313