Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, i medfør af hvilken retten til årlig betalt ferie, der er optjent i medfør af de nævnte bestemmelser og ikke er afholdt af arbejdstageren inden dennes død, når arbejdsforholdet ophører på grund af arbejdstagerens død, bortfalder, uden at der opstår en ret til finansiel godtgørelse for den nævnte ferie, der kan overføres til den nævnte arbejdstagers retsefterfølgere ved arv.

Bortfaldet af den ret, som en arbejdstager har optjent til årlig betalt ferie, eller af dennes tilsvarende ret til betaling af en finansiel godtgørelse for ikke afholdt ferie i tilfælde af arbejdsforholdets ophør, uden at den berørte faktisk har haft mulighed for at gøre brug af denne ret til årlig betalt ferie, ville nemlig være et indgreb i selve kernen i denne rettighed (jf. i denne retning dom af 19.9.2013, Kommissionen mod Strack, C-579/12, RX-II, EU:C:2013:570, præmis 32).

Retten til en økonomisk kompensation i tilfælde, hvor arbejdsforholdet er ophørt på grund af arbejdstagerens død, er således uomgængelig med henblik på at sikre den effektive virkning af den ret til årlig betalt ferie, som arbejdstageren har (jf. i denne retning dom af 12.6.2014, Bollacke, C-118/13, EU:C:2014:1755, præmis 24).

I denne sammenhæng skal det endelig bemærkes, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at præcisere, at udtrykket »årlig betalt ferie« i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88, som skal sidestilles med udtrykket »årlig ferie med løn«, der fremgår af chartrets artikel 31, stk. 2, betyder, at løn under den årlige ferieperiode i disse bestemmelsers forstand fortsat skal udbetales, og at arbejdstageren med andre ord skal modtage sin normale løn under denne hvileperiode (jf. i denne retning dom af 15.9.2011, Williams m.fl., C-155/10, EU:C:2011:588, præmis 18 og 19).

Som det blev anført i nærværende doms præmis 39, udgør den nævnte ret til årlig ferie kun den ene af de to dele af retten til årlig betalt ferie som væsentligt princip i Unionens sociallovgivning, der afspejles af artikel 7 i direktiv 93/104 og af artikel 7 i direktiv 2003/88, og som i mellemtiden er blevet fastsat udtrykkeligt som grundlæggende rettighed i chartrets artikel 31, stk. 2. Den nævnte grundlæggende ret omfatter således ligeledes en ret til at opnå en betaling og – som uadskillelig ret i forhold til denne ret til årlig »betalt« ferie – retten til en finansiel godtgørelse for årlig ferie, der ikke er blevet afholdt ved arbejdsforholdets ophør.

I denne henseende kan der kun opstilles begrænsninger for denne rettighed under overholdelse af de strenge betingelser, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1, og navnlig af denne rets kerneindhold. Medlemsstaterne kan således ikke fravige det princip, der følger af artikel 7 i direktiv 2003/88, set i lyset af chartrets artikel 31, stk. 2, ifølge hvilket en ret til årlig betalt ferie, der er optjent, ikke kan bortfalde ved udløbet af referenceperioden og/eller en overførselsperiode, som er fastsat ved national lovgivning, når arbejdstageren ikke har været i stand til at afholde ferie (jf. i denne retning dom af 29.11.2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, præmis 56).

(jf. præmis 49, 50, 57-59, 61 og 63 samt domskonkl.1)