ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 24 i forordning nr. 1346/2000 bestemmer:

»1. En person, som i en medlemsstat opfylder en forpligtelse over for skyldneren i en insolvensbehandling, der er indledt i en anden medlemsstat, selv om han skulle have gjort det over for kurator for denne insolvensbehandling, frigøres, hvis han ikke havde kendskab til, at insolvensbehandlingen var indledt.

2. En person, som har opfyldt en sådan forpligtelse inden bekendtgørelsen efter artikel 21, formodes, indtil det modsatte bevises, ikke at have haft kendskab til, at likvidationen var indledt. En person, som har foretaget ovennævnte handling, efter at den i artikel 21 omhandlede bekendtgørelse har fundet sted, formodes at have haft kendskab til, at insolvensbehandlingen var indledt, medmindre andet godtgøres.«
16

Artikel 48, stk. 4, i lov om arbejdstageres rettigheder bestemmer: »I tilfælde af fødsel suspenderes kontrakten i en uafbrudt periode på 16 uger, der kan forlænges med to uger pr. barn, når der fødes flere end et barn. Orloven afholdes, som moderen ønsker, idet det dog er en betingelse, at seks uger afholdes umiddelbart efter fødslen. Ved moderens død kan den anden forælder anvende hele eller i givet fald den resterende del af orloven. Uanset de foregående bestemmelser, og med forbehold for moderens seks ugers obligatoriske orlov umiddelbart efter fødslen, kan moderen i tilfælde, hvor begge forældre er i arbejde, ved begyndelsen af barselsorloven vælge at lade den anden forælder afholde en forud fastsat og sammenhængende del af den barselsorlov, der ligger efter fødslen, enten samtidigt med eller efter moderen, medmindre der på tidspunktet for moderens genoptagelse af arbejdet foreligger en risiko for hendes sundhed. [...] I tilfælde af adoption og pleje af et barn på mindre end seks år, uanset om plejen går forud for adoptionen, eller der er tale om et permanent plejeforhold, har orloven en varighed af seksten sammenhængende uger, der kan forlænges med to uger for hvert barn, der adopteres eller tages i pleje ud over ét barn. Orloven har, efter arbejdstagerens valg, virkning enten fra en retslig adoptionsafgørelse eller fra en administrativ eller retslig afgørelse om pleje, der er midlertidig eller endelig. Varigheden af orloven er ligeledes seksten uger i tilfælde af adoption eller pleje af børn over seks år, når der ifølge dokumentation fra de kompetente sociale myndigheder er tale om handicappede børn eller børn, der har særligt vanskeligt ved social og familiemæssig integration på grund af deres særlige omstændigheder og personlige erfaringer, eller fordi de kommer fra udlandet. I tilfælde, hvor begge forældre arbejder, fordeles orlovsperioden efter de pågældendes ønske enten til samtidig afholdelse eller i forlængelse af hinanden, dog altid i sammenhængende perioder og inden for de nævnte tidsmæssige rammer. I tilfælde af samtidig afholdelse af orlovsperioden kan summen af disse ikke overstige de i ovenstående afsnit fastsatte seksten uger eller det antal uger, der svarer til flere fødsler, adoptioner eller plejeforhold. De i dette stykke omhandlede perioder kan anvendes som en fuldtids- eller en deltidsordning efter aftale mellem virksomhedens leder og de pågældende arbejdstagere i overensstemmelse med lovgivningen. [...]«
Artikel 306 i code de la sécurité sociale (lov om social sikring) fastsætter følgende:

»(1) Under den forældreorlov, der bevilges i medfør af artikel L. 234-43 – L. 234-49 i code du travail, artikel 29a-29f i loi modifiée fixant le statut général des fonctionnaires de l’État (lov med senere ændringer om den almindelige vedtægt for statstjenestemænd) af 16. april 1979 og artikel 30a-30f i loi modifiée fixant le statut général des fonctionnaires communaux (lov med senere ændringer om den almindelige vedtægt for kommunale tjenestemænd) af 24. december 1985, erstattes arbejdslønnen af en fast pengeydelse, i det følgende kaldet »ydelsen«, som fastsættes til 1778,31 EUR pr. måned for en orlov på fuld tid og 889,15 EUR pr. måned for en forældreorlov på deltid. Den udbetales i månedlige rater under hele den i dette kapitel fastsatte forældreorlov.

[…]

(2) Ret til ydelsen har endvidere en selvstændig erhvervsdrivende under den forælzdreorlov, som bevilges i anledning af fødsel eller adoption af et eller flere børn, for hvilke der udbetales familietillæg og som, i forhold til den person, der ansøger om forældreorlov, opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 270, stk. 2 og 3, så længe som disse børn ikke er fyldt fem år, forudsat at vedkommende

a) har bopæl og er varigt bosiddende i Luxembourg eller er omfattet af fællesskabsforordningernes anvendelsesområde

b) er lovligt etableret på Storhertugdømmet Luxembourgs område på tidspunktet for fødslen eller modtagelsen af det eller de børn, der skal adopteres

c) lovpligtigt og uden afbrydelse har været forsikret som selvstændig erhvervsdrivende i mindst tolv måneder umiddelbart forud for påbegyndelsen af forældreorloven i medfør af artikel 1, stk. 1, nr. 4), 5) og 10), i denne lov.

[…]«
8

Artikel 34 i direktiv 2005/36, som vedrører den grundlæggende tandlægeuddannelse, bestemmer: »1. Adgang til den grundlæggende tandlægeuddannelse forudsætter, at den studerende er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, som giver ham adgang til det pågældende studium ved et universitet eller en højere læreanstalt på et tilsvarende anerkendt niveau i en medlemsstat. 2. Den grundlæggende tandlægeuddannelse består af mindst fem års teoretiske og praktiske studier på heltidsbasis ved et universitet, ved en højere læreanstalt på et tilsvarende anerkendt niveau eller under tilsyn af et universitet og omfatter mindst det uddannelsesprogram, der er anført i bilag V, punkt 5.3.1. […] 3. Den grundlæggende tandlægeuddannelse skal yde garanti for, at den pågældende har erhvervet følgende kundskaber og færdigheder: a) fyldestgørende kendskab til de videnskaber, som tandlægevirksomhed bygger på, samt en god forståelse af videnskabelig metode, herunder principperne for måling af biologiske funktioner, vurdering af videnskabeligt fastlagte kendsgerninger og analyse af data b) fyldestgørende kendskab til raske og syge menneskers anatomi, funktioner og adfærd samt til den måde, hvorpå menneskets sundhedstilstand påvirkes af dets fysiske og sociale miljø, i det omfang disse forhold står i forbindelse med virksomheden som tandlæge c) fyldestgørende kendskab til opbygning og funktion af tænder, mund, kæber og det omgivende væv, såvel i rask som syg tilstand, samt til sammenhængen mellem disse forhold og patientens almene sundhedstilstand samt fysiske og sociale velbefindende d) fyldestgørende kendskab til kliniske discipliner og metoder, som giver tandlægen et sammenhængende billede af misdannelser, beskadigelser og sygdomme i tænderne, munden, kæberne og det omgivende væv, samt til tandlægegerningen set ud fra et forebyggende, diagnostisk og terapeutisk synspunkt e) fyldestgørende klinisk erfaring under passende tilsyn. Tandlægeuddannelsen skal sætte den pågældende i stand til at udøve virksomhed, der indebærer forebyggelse, diagnostik og behandling af misdannelser og sygdomme i tænderne, munden, kæberne og det omgivende væv.«
51

I denne forbindelse bemærkes, at den forelæggende ret ikke har udtrykt tvivl om, at Adnan Osmani er omfattet af nævnte bestemmelses personelle anvendelsesområde. Det fremgår nemlig af forelæggelsesafgørelsen, dels at sidstnævnte blev udvist i 1999 på ubestemt tid i henhold til de bestemmelser i udlændingeloven, der fastsætter en sådan foranstaltning for udlændinge, som overtræder bestemmelserne i den tyske lov om euforiserende stoffer, dels at Adnan Osmani i 2004 blev udsendt med tidsubegrænset virkning, efter at han havde afsonet en frihedsstraf for handel med euforiserende stoffer.
22

Administrativen sad Sofia-grad har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvorledes skal begrebet »kunstigt skabte betingelser« fortolkes i lyset af bestemmelsen i artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011? 2) Skal artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011 fortolkes således, at den er til hinder for artikel 7, stk. 2, i […] bekendtgørelse nr. 29 […], hvorefter der ikke udbetales støtte til ansøgere/begunstigede, såfremt det står fast, at de kunstigt har skabt betingelserne for at modtage støtten for at få en fordel i strid med [støtteordningens] mål? 3) Skal artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011 fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for den retspraksis i Republikken Bulgarien, hvorefter betingelserne for at modtage støtte for at få en fordel i strid med [støtteordningens] mål er blevet kunstigt skabt, når der er en retlig forbindelse mellem ansøgerne? 4) Foreligger der »kunstigt skabte betingelser«, når forskellige ansøgere, der er selvstændige retssubjekter, har anvendt selvstændige naboarealer, der før indleveringen af ansøgningen var dele af et enkelt areal, samt når der konstateres en faktisk forbundethed, som eksempelvis de samme befuldmægtigede, udbydere, udførende selskaber, selskabernes hjemsted og adresser på ansøgerne? 5) Er det nødvendigt at fastslå, at der foreligger en forsætlig koordinering mellem ansøgerne og/eller tredjemand med det formål at skabe en fordel for en konkret ansøger? 6) Hvori består den fordel, der er omhandlet i artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011, og omfatter den nærmere bestemt udarbejdelsen af flere mindre investeringstilbud, som søger at opnå, at en konkret ansøger for hvert enkelt af disse tilbud, også selv om de er indleveret for forskellige ansøgere, modtager en finansiering på maksimalt 200000 EUR? 7) Skal artikel 4, stk. 8, i forordning nr. 65/2011 fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for den retspraksis i Republikken Bulgarien, hvorefter forudsætningen for, at bestemmelsen finder anvendelse, er, at tre kumulative betingelser er opfyldt: [for det første] der foreligger mangel på funktionel selvstændighed og/eller kunstigt skabte betingelser for at modtage støtte, [for det andet] disse faktiske omstændigheder har til formål at opnå en fordel og [for det tredje] dette er i strid med [støtteordningens] formål?«
19

I denne henseende er Melita Josefa Boedeker, den østrigske regering og Europa-Kommissionen af den opfattelse, at den retsinstans, der træffer afgørelse i en konkret sag, for at afgøre, hvilken lov der finder anvendelse, skal foretage et skøn over de faktiske omstændigheder og elementer i sagen som helhed, og at det tidsrum, hvori arbejdstageren sædvanligvis har udført sit arbejde, på effektiv vis kan afgøres inden for rammerne af dette skøn. Når det er konstateret, at arbejdet i det væsentlige er blevet udført på samme sted i et længere tidsrum, udgør denne konstatering således et afgørende element ved afgørelsen af, hvilken lov der finder anvendelse.
41

Det fremgår ganske vist af forelæggelsesafgørelsen, at Commissioners’ erstatningskrav beløbsmæssigt svarer til den indgående moms, som en momspligtig person skylder i Det Forenede Kongerige. Den omstændighed, at der er en sammenhæng mellem omfanget af Sunicos erstatningsansvar over for Commissioners og beløbet på den afgiftsfordring, som denne myndighed har over for en afgiftspligtig person, kan imidlertid ikke anses for at være et bevis på, at den af Commissioners for High Court of Justice anlagte sag henhører under myndighedens udøvelse af offentligretlige beføjelser over for Sunico, for så vidt som det er ubestridt, at det mellem Commissioners og Sunico bestående retlige forhold ikke henhører under Det Forenede Kongeriges momslovgivning, men under denne medlemsstats regler om erstatningsansvar uden for kontrakt.
62

For det andet har den tyske regering gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning sikrer en effektiv skattekontrol. Rådets direktiv 77/799/EØF af 19. december 1977 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte skatter (EUT L 336, s. 15) fastsatte nemlig en ramme for samarbejde mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder, som ikke eksisterer mellem disse og de kompetente myndigheder i et tredjeland, når sidstnævnte ikke har påtaget sig en forpligtelse til at yde gensidig bistand. De tyske skattemyndigheder har ikke mulighed for med sikkerhed at opnå kendskab til arven efter en afdød person, som var bosiddende i Schweiz. Navnlig gælder civilstandsmyndighedernes pligt til at bekendtgøre dødsfald, retternes og notarernes pligt til at bekendtgøre trufne bestemmelser vedrørende dødsfald eller udlevere dødsattester og visse depositarer eller formueforvalteres oplysningspligt kun tyske enheder. Under disse omstændigheder kunne den nationale skatteforvaltning kun gengive arvingens angivelser uden at kunne efterprøve dem.
29

Eftersom en sådan begrundelse ikke foreligger for varerne i den pågældende klasse 5 ud over for dem, der er opregnet i den appellerede doms præmis 40, dvs. næringsmidler til spædbørn, forbindsstoffer, desinfektionsmidler samt præparater til udryddelse af skadedyr og svampe- og ukrudtsdræbende midler, gør denne dom det ikke muligt for de berørte at gøre sig bekendt med den begrundelse, som Retten i den henseende støttede sin annullation af den omtvistede afgørelse på eller for Domstolen at råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret under nærværende appelsag.
6

Artikel 21 med overskriften »Repræsentant bemyndiget til at behandle skadessager« bestemmer: »1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at ethvert forsikringsselskab, der dækker risici i forsikringsklasse 10 under punkt A i bilaget til direktiv 73/239/EØF, bortset fra fragtførerens ansvar, udpeger en skadebehandlingsrepræsentant i alle andre medlemsstater end den, hvor selskabet har fået sin administrative tilladelse. Denne repræsentant behandler og afvikler skadessager i forbindelse med uheld i de i artikel 20, stk. 1, omhandlede tilfælde. Skadebehandlingsrepræsentanten skal være bosat eller etableret i den medlemsstat, hvor han er udpeget. [...] 4. Skadebehandlingsrepræsentanten indsamler i forbindelse med sådanne erstatningskrav alle de oplysninger, der er nødvendige for afvikling af skadessagerne, og tager de nødvendige skridt til at forhandle en afgørelse heraf. Kravet om udpegelse af en skadebehandlingsrepræsentant afskærer ikke skadelidte eller skadelidtes forsikringsselskab fra at rejse krav direkte mod skadevolderen eller skadevolderens forsikringsselskab. 5. Skadebehandlingsrepræsentanten skal have tilstrækkelig bemyndigelse til at repræsentere forsikringsselskabet over for skadelidte i de i artikel 20, stk. 1, omhandlede tilfælde, samt til fuldt ud at imødekomme skadelidtes krav. Repræsentanten skal være i stand til at behandle sagen på de(t) officielle sprog i den medlemsstat, hvor skadelidte har bopæl. [...]«
65

Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmåls andet led besvares med, at EU-retten ikke er til hinder for, at bevisbyrden for, at de kriterier, der gør det muligt at anse, at et stof – såsom den gylle, der er produceret, opbevaret og overdraget under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede – udgør et biprodukt, er opfyldt, pålægges producenten af denne gylle, forudsat at dette ikke fører til, at der gøres indgreb i EU-rettens, og navnlig direktiv 75/442’s effektive virkning, og at overholdelsen af de forpligtelser, som følger af denne ret, er sikret, herunder særligt forpligtelsen til ikke at lade direktivets bestemmelser omfatte stoffer, der i henhold til nævnte kriterier og i medfør af Domstolens praksis skal anses for biprodukter, hvorpå nævnte direktiv ikke finder anvendelse.
Cour administrative har i denne sammenhæng besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Skal artikel 20 TEUF, efter omstændighederne sammenholdt med artikel 20, 21, 24, 33 og 34 i [Den Europæiske Unions charter] om grundlæggende rettigheder, læst hver for sig eller i sammenhæng, fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat dels kan nægte en tredjelandsstatsborger, der alene forsørger sine små børn, som er unionsborgere, ret til at opholde sig i den medlemsstat, hvor børnene er bosat, og hvor de siden deres fødsel har levet sammen med denne tredjelandsstatsborger uden at være statsborgere i denne medlemsstat, dels kan nægte denne tredjelandsstatsborger en opholdstilladelse og herudover en arbejdstilladelse?

Skal sådanne afgørelser anses for at indebære, at børnene fratages den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der er tilknyttet statussen som unionsborger, i det land, hvor de er bosat, og hvor de har levet, siden de blev født, også i en situation, hvor deres anden slægtning i direkte opstigende linje, med hvem de aldrig har haft noget familiemæssigt samliv, er bosat i en anden EU-medlemsstat, hvor den pågældende selv er statsborger?«
26

Dernæst fastsætter den pågældende forordning i henhold til sin artikel 1 regler for køretid, pauser og hviletid for førere, der udfører godstransport og passagerbefordring ad vej, med det formål at harmonisere vilkårene for konkurrencen mellem de forskellige former for landtransport, navnlig vejtransporten, og at forbedre arbejdsvilkårene og færdselssikkerheden, samtidig med at der sigtes mod at fremme bedre kontrol og retshåndhævelse i medlemsstaterne og bedre arbejdspraksis i vejtransporterhvervet.
54

Det fremgår imidlertid ikke af de oplysninger, der er indgivet til Domstolen, at svaret på dette spørgsmål – således som F. van der Helder, den nederlandske regering og Kommissionen har bekræftet under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Domstolen – er af en sådan art, at det i hovedsagen kan få betydning for bestemmelsen af den medlemsstat, som det påhviler at betale udgifterne ved de omhandlede ydelser, idet den lovgivning om pensioner eller renter, af hvilken sagsøgerne i hovedsagen har været omfattet længst, under alle omstændigheder er den nederlandske lovgivning.
42

Henset til ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at ligebehandlingsprincippet skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en ordregivende myndighed efter udløbet af fristen for anmodning om deltagelse i en udbudsforretning anmoder en ansøger om fremsendelse af dokumenter, som beskriver denne ansøgers situation, såsom offentliggjorte balanceoplysninger, som det objektivt kan kontrolleres fandtes forud for udløbet af fristen for anmodning om deltagelse i et udbud, for så vidt som udbudsmaterialet ikke udtrykkeligt krævede fremsendelse af disse oplysninger, idet ansøgeren ellers ville blive udelukket fra udbuddet. En sådan anmodning må ikke uberettiget begunstige eller forskelsbehandle den eller de ansøgere, som den pågældende anmodning er rettet til.
3

I 5.-8., 11., 12. og 14. betragtning til direktivet om urimelig handelspraksis er anført følgende: »(5) […] hindringer for den frie bevægelighed for tjenesteydelser og varer på tværs af grænserne eller for etableringsfriheden […] bør […] fjernes. Disse hindringer kan kun fjernes ved at indføre ensartede bestemmelser på fællesskabsplan, der indfører et højt forbrugerbeskyttelsesniveau, og ved at tydeliggøre visse retlige begreber på EU-plan i det omfang, det er nødvendigt for at sikre et velfungerende indre marked og af hensyn til retssikkerheden. (6) Derfor foretages der ved dette direktiv en tilnærmelse af medlemsstaternes love om urimelig handelspraksis, herunder illoyal reklame, som direkte skader forbrugernes økonomiske interesser og derved indirekte skader legitime konkurrenters økonomiske interesser. […] (7) Dette direktiv vedrører former for handelspraksis, som direkte påvirker forbrugernes transaktionsbeslutninger i forbindelse med produkter. […] (8) Dette direktiv beskytter direkte forbrugernes økonomiske interesser mod virksomheders urimelige handelspraksis. Derved beskytter det også indirekte lovlydige virksomheder mod deres konkurrenter, der ikke følger reglerne i direktivet, og sikrer således loyal konkurrence på det område, der samordnes gennem direktivet. […] […] (11) Det høje konvergensniveau, som opnås ved dette direktivs tilnærmelse af de nationale bestemmelser, skaber et højt fælles forbrugerbeskyttelsesniveau. I dette direktiv fastsættes et enkelt generelt forbud mod de former for urimelig handelspraksis, der forvrider forbrugernes økonomiske adfærd. […] (12) Harmonisering vil betyde en væsentlig forbedring af både forbrugernes og virksomhedernes retlige sikkerhed. Såvel forbrugere som virksomheder vil kunne sætte deres lid til en enkelt lovgivningsmæssig ramme, som er baseret på klart definerede retlige begreber, og som gælder for alle aspekter af urimelig handelspraksis i hele EU. […] [...] (14) Det er ønskeligt, at begrebet vildledende handelspraksis omfatter de former for praksis, herunder vildledende reklame, hvor forbrugeren bedrages og dermed forhindres i at træffe et informeret og således effektivt valg. […]«
43

Henset til alt det ovenfor anførte skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at direktiv 1999/44 er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der – når en forbruger, som er berettiget til et rimeligt afslag i prisen på en vare, som er fastsat ved købsaftalen, ved retten alene nedlægger påstand om ophævelse af købsaftalen, og en ophævelse ikke kan opnås, eftersom overensstemmelsen er uvæsentlig – ikke giver den nationale ret mulighed for ex officio at tilkende et prisnedslag, og dette til trods for, at nævnte forbruger ikke er berettiget til hverken at præcisere sin oprindelige påstand eller at anlægge en ny sag herom.
14

Syvende betragtning til dette direktiv lyder som følger: »Navnlig på baggrund af de videnskabelige og tekniske fremskridt bør der ske præcisering af definitionerne i og anvendelsesområdet for [direktiv 2001/83] for at kunne stille store krav til humanmedicinske lægemidlers kvalitet, sikkerhed og virkning. For at tage hensyn til de nye behandlingsformer og det voksende antal såkaldte »grænseprodukter«, der befinder sig på grænsen mellem lægemiddelsektoren og andre sektorer, bør definitionen af »lægemiddel« ændres, således at man undgår, at der for et produkt, der fuldt ud svarer til definitionen af lægemiddel, men som også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, hersker tvivl om, hvilken lovgivning der gælder. Definitionen bør specificere, hvilke indvirkninger lægemidlet kan have på fysiologiske funktioner. En sådan opregning af indvirkninger gør det desuden muligt at omfatte lægemidler såsom genterapi, radioaktive lægemidler og visse lægemidler til lokal anvendelse. I lyset af lægemiddellovgivningens karakteristika bør det endvidere fastsættes, at denne finder anvendelse. For ligeledes at afklare de tilfælde, hvor et bestemt produkt falder ind under definitionen af lægemiddel, men hvor det også kan falde ind under definitionen af andre lovregulerede produkter, bør det i tvivlstilfælde og af hensyn til retssikkerheden udtrykkeligt fastslås, hvilke bestemmelser der skal overholdes. Når et produkt klart falder ind under definitionen af andre produktkategorier, særlig fødevarer, kosttilskud, medicinsk udstyr, biocider eller kosmetiske midler, bør dette direktiv ikke finde anvendelse. Det vil ligeledes være hensigtsmæssigt at gøre terminologien i lægemiddellovgivningen mere sammenhængende.«
36

Således kan et angiveligt offer for en krænkelse af personlige rettigheder, der er beskyttet i alle medlemsstaterne, og som er begået gennem et indhold på nettet, som følge af skadens indtræden anlægge et erstatningssøgsmål ved retterne i enhver af de medlemsstater, på hvis område det nævnte indhold er eller har været tilgængeligt. Disse retter er kompetente med henblik på at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på den medlemsstatens område, hvor sagen er anlagt (jf. dommen i sagen eDate Advertising og Martinez, præmis 52). Endvidere kan det angivelige offer, henset til, at virkningen af en krænkelse af personlige rettigheder, der er begået gennem et indhold, der er lagt på nettet, bedst vurderes af retten på det sted, hvor personen har centret for sine interesser, og det angivelige offer kan vælge at anlægge sag om den samlede tilføjede skade ved retten det pågældende sted (dommen i sagen eDate Advertising og Martinez, præmis 48).