FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PHILIPPE LÉGER

fremsat den 14. februar 1995 ( *1 )

1. Ved sag anlagt den 12. oktober 1993 har Europa-Parlamentet (herefter benævnt »Parlamentet«) nedlagt påstand om annullation af Rådets forordning (Euratom, EØF) nr. 2053/93 af 19. juli 1993 om faglig bistand til den økonomiske reform og genopretningsproces i de uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen og i Mongoliet ( 1 ).

2. Under denne sag opfordres Domstolen til at tage stilling til to nøglespørgsmål i forholdet mellem Parlamentet og Rådet. Er kravet om faktisk høring af Parlamentet opfyldt, når Rådet drøfter et forslag til forordning fra Kommissionen, før Parlamentet fremsætter sin udtalelse, og vedtager denne forordning fire dage efter høringen af sidstnævnte? Kan Rådets organer behandle forslaget og foreslå ændringer, endog før det er forelagt Parlamentet til udtalelse?

3. Forordning nr. 2053/93 blev udstedt under følgende omstændigheder.

4. Bistandsprogrammet TACIS blev indført for årene 1991 og 1992 ved Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 2157/91 af 15. juli 1991 ( 2 ).

5. Kommissionen vedtog den 25. november 1992 et forslag til forordning [KOM(92) 475 endelig udg.] ( 3 ), der gav mulighed for at fortsætte den faglige bistand til de nye uafhængige stater på grundlag af indikativprogrammer, der dækkede en treårig periode ( 4 ). Ligesom forordning nr. 2157/91 havde dette forslag hjemmel i EØF-traktatens artikel 235 og Euratom-traktatens artikel 203.

6. Dette forslag blev oversendt til Rådet den 15. januar 1993 af Kommissionens tjenestegrene og meddelt Parlamentet til underretning samme dag.

7. Efter arbejdet i en arbejdsgruppe i Rådet ved navn »eks-USSR« blev et dokument oversendt til Coreper den 4. marts 1993 ( 5 ). Den gennemgang af forslaget til forordning, som Rådet foretog den 5. april 1993, viste, »at der i vidt omfang var sammenfaldende synspunkter« ( 6 ). Det blev aftalt at foretage en fornyet gennemgang, når Parlamentet havde afgivet udtalelse.

8. Den 5. marts 1993 sendte Rådet Kommissionens forslag til Parlamentet til udtalelse. Parlamentet blev anmodet om at afgive udtalelsen under mødeperioden i april ( 7 ).

9. Den 12. marts 1993 sendte Parlamentets formand forslaget til de kompetente udvalg til behandling.

10. Den 23. marts 1993 bekræftede Rådet sin fremgangsmåde og anmodede om anvendelse af hasteproceduren i artikel 75 i Parlamentets forretningsorden ( 8 ). Denne anmodning blev afslået den 20. april 1993 ( 9 ).

11. Et udkast til betænkning blev behandlet den 26. april 1993 af »Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser« (herefter benævnt »EKST-udvalget«, også kaldet »REX-udvalget«), som enstemmigt vedtog et forslag til lovgivningsmæssig beslutning den 5. maj 1993 ( 10 ).

12. Den 27. maj 1993 vedtog Parlamentet næsten alle de ændringer, der blev foreslået af EKST-udvalget ( 11 ). Ordføreren opnåede dog udsættelse af afstemningen om forslaget til lovgivningsmæssig beslutning i henhold til artikel 40, stk. 2 ( 12 ), i Parlamentets forretningsorden ( 13 ), »... i betragtning af Rådets stillingtagen ...« ( 14 ).

13. Den 16. juni 1993 anmodede Rådet på ny om anvendelse af hasteproceduren, herunder i givet fald indkaldelse til en ekstraordinær mødeperiode, for at udtalelsen kunne blive afgivet i juni.

14. Den 22. juni 1993 imødekom Parlamentet denne anmodning.

15. Efter en sidste forelæggelse for udvalget den 24. juni 1993 blev den lovgivningsmæssige beslutning som afslutning på høringsproceduren vedtaget den 14. juli 1993; Kommissionens forslag blev forkastet ( 15 ).

16. Rådet vedtog endeligt forordning nr. 2053/93 den 19. juli 1993.

17. Under annullationssøgsmålet har sagsøgeren fremført tre anbringender: — Proceduren for høring af Parlamentet har fundet sted på ulovlige betingelser. Den har været fiktiv og er sket i strid med EØF-traktatens artikel 5. — Parlamentet skulle have været hørt på ny. — Forordning nr. 2053/93 er ulovlig, fordi den giver mulighed for interne ændringer, som overlades til Rådets skøn uden Parlamentets medvirken.

18. Jeg vil undersøge disse tre anbringender et for et.

I — Horingsprocedurens ulovlighed

19. Det er blevet bemærket, at »Parlamentet blandt de institutioner, som deltager i høringsproceduren (politiske institutioner ( 16 ) og medlemsstater), er den eneste, som ikke er til stede under Rådets møder« ( 17 ).

20. Det viser den betydning, som overholdelsen af Parlamentets prærogativer har under høringsproceduren, selv om denne efter den europæiske fælles akt ikke længere er det eneste middel, som Parlamentet har til at gøre sig gældende i lovgivningsproceduren.

21. I Domstolens praksis er der på dette område opstillet tre principper: — Høringen er et væsentligt formkrav. — Høringen skal være reel. — Lovgivningsproceduren er præceptiv.

22. Det annullationssøgsmål, som gav anledning til dommen af 29. oktober 1980, Roquette Frères mod Rådet ( 18 ), vedrørte en forordning, som Rådet havde udstedt, uden at høringsproceduren var overholdt.

23. Med en lapidarisk formulering fastslog Domstolen følgende: »Den i artikel 43, stk. 2, tredje afsnit, samt i traktatens andre parallelle bestemmelser fastsatte høring er det middel, der gør det muligt for Parlamentet effektivt at deltage i lovgivningsproceduren i Fællesskabet. Denne kompetence udgør et væsentligt element i den institutionelle ligevægt, som følger af traktaten. Den er på fællesskabsniveau en, om end begrænset, refleks af et grundlæggende demokratisk princip, hvorefter folkeslagene deltager i udøvelsen af magten ved hjælp af en repræsentativ forsamlings medvirken. Den forskriftsmæssige høring af Parlamentet i de af traktaten bestemte tilfælde er derfor en væsentlig formforskrift, hvis tilsidesættelse fører til den berørte retsakts ugyldighed« ( 19 ).

24. Domstolen anvender denne formulering, ikke blot i tilfælde, hvor høringen ikke har fundet sted, men også i situationer, hvor den er utilstrækkelig ( 20 ).

25. Selv om det er sædvanligt, at Kommissionen sender en kopi af sit forslag til forordningen til Parlamentet til underretning ( 21 ), får dette formelt kun forelagt en anmodning om udtalelse af Rådet. Kravet om høring er ikke opfyldt ved en simpel anmodning om udtalelse. »... overholdelsen af dette krav indebærer, at Parlamentet skal udtrykke sin opfatteise« ( 22 ). Når Parlamentet simpelthen forkaster forslaget, er det en udtalelse i traktatens forstand ( 23 ).

26. Høringen skal være reel. Den skal kunne »... have konsekvenser for indholdet af den vedtagne retsakt« ( 24 ). Parlamentet skal være i stand til at udøve indflydelse på indholdet af normative retsakter, som vedtages af Rådet. Heraf følger, at Rådet skal afvente Parlamentets udtalelse, før det vedtager retsakten.

27. Selv om der ikke er fastsat nogen frist for Parlamentets afgivelse af udtalelse, mener jeg, at dets kompetence ikke er uden grænser. Det fremgår efter min opfattelse af præmis 36 i dommen i sagen Roquette Frères mod Rådet, at Rådet kan se bort fra Parlamentets manglende udtalelse, hvis det godtgør, at det har »... udtømt alle muligheder for at opnå Parlamentets forudgående udtalelse«, da man ellers ville give dette vetoret ( 25 ).

28. Det ses altså, at når den kræves, skaber høringen forpligtelser såvel for Rådet som for Parlamentet ( 26 ).

29. Endelig er lovgivningsproceduren præceptiv. Den er ikke overladt til medlemsstaternes eller institutionernes skøn ( 27 ): »Når henses til den kompetencefordeling mellem institutionerne, som er fastslået i traktaterne, kan Europa-Parlamentets praksis ikke bevirke, at de andre institutioner mister en ret, som har hjemmel i traktaterne« ( 28 ).

30. I dommen af 23. februar 1988, Det Forenede Kongerige mod Rådet ( 29 ) har Domstolen fastslået, at: »... det er traktaten, som regulerer spørgsmålet om, hvorledes Fællesskabets institutioner træffer afgørelse, og at bestemmelserne herom hverken kan ændres af medlemsstaterne eller af institutionerne selv« ( 30 ).

31. Jeg ser i disse tre principper anvendelsen af et almindeligt princip om loyalt samarbejde mellem institutionerne, som er baseret på, at disse er forenet i varetagelsen af de fælles mål, som er fastsat ved traktaten ( 31 ), og forbundne i beslutningsprocessen.

32. Dette princip findes allerede i EØF-traktatens artikel 5, som omhandler medlemsstaterne, men som ligeledes pålægger fællesskabsinstitutionernes gensidige forpligtelser til loyalt samarbejde ( 32 ) — og traktatens artikel 162 ( 33 ), som handler om forholdet mellem Rådet og Kommissionen.

33. Domstolen har anvendt princippet på forholdet mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet under budgetproceduren, som ifølge dommen af 27. september 1988, Grækenland mod Rådet ( 34 ), i det væsentlige er baseret på »en dialog mellem institutionerne« ( 35 ).

34. Selv om Parlamentets beføjelser ikke er lige så omfattende inden for rammerne af høringsproceduren som inden for rammerne af budgetproceduren, er dialogen dér lige så uundværlig. Dette er navnlig tilfældet inden for rammerne af EØF-traktatens artikel 235, som giver Rådet mulighed for at lovgive på områder, hvor traktaten ikke giver den hjemmel til at handle. Det område, hvor lovgiver kan gribe ind, er ikke lige så fast defineret dér som f.eks. med hensyn til landbrugspolitikken, der ligeledes er omfattet af høringsproceduren (EØF-traktatens artikel 43, stk. 2).

35. Har denne dialog fundet sted her?

36. Det er ikke bestridt, at Parlamentet er blevet hørt om Kommissionens forslag til forordning. Det er kun de omstændigheder, hvorunder denne høring har fundet sted, som sagen drejer sig om. De rejser tre spørgsmål, som jeg vil gennemgå efter tur. A — Kan Rådet drøfte forslaget til forordning, før det har modtaget Parlamentets udtalelse, men efter at have tilsendt dette en anmodning om udtalelse? B — Kan Rådet drøfte forslaget til forordning, endog før det har tilsendt Parlamentet anmodningen om udtalelse? C — Har Rådet i nærværende sag samarbejdet loyalt med Parlamentet?

— A —

37. Kan Rådet drøfte Kommissionens forslag, før Parlamentet har afgivet sin udtalelse? Hvilke beføjelser har Rådet, når det afventer Parlamentets udtalelse?

38. Ganske vist bestemmer traktatens artikel 235, at Rådet udfærdiger forskrifter efter at have indhentet udtalelse fra Parlamentet om Kommissionens forslag. Kan det drøfte retsakten før denne høring?

39. I tidens løb og i takt med Fællesskabets voksende lovgivningsmæssige virksomhed har lovgivningspraksis udviklet sig meget, når den indebærer høring af Parlamentet.

40. Allerede den 16. oktober 1973 har Rådet i en meddelelse til Forsamlingen forpligtet sig til at forbedre høringsproceduren: »Rådet har vedtaget foranstaltninger af intern art, som tager sigte på, at beslutningen om at høre Europa-Parlamentet vedrørende et forslag fra Kommissionen træffes så hurtigt som muligt (principielt en uge efter modtagelsen af Kommissionens forslag) ... Rådet har desuden truffet interne dispositioner med det formål, at der tages hensyn til Parlamentets udtalelser på de bedst mulige vilkår« ( 36 ).

41. Allerede i 1986 har flere medlemmer af Europa-Parlamentet i spørgsmål til formandskabet ( 37 ) afspejlet to tendenser. Dels sker drøftelsen af Kommissionens forskellige forslag samtidig i Rådet og i Parlamentets udvalg. En sådan praksis synes ikke at være usædvanlig: »In practice, work on a Commission proposal begins immediately within Council bodies, without waiting for the Parliament's Opinion, but the final decision cannot be taken until the Opinion has been received and considered by the Council« ( 38 ). Parlamentet foranlediges således til at debattere på grundlag af Kommissionens forældede retsakter. Dels træffer Rådet i større og større omfang foreløbige beslutninger, »mens Parlamentets udtalelse afventes«. De tal, som nævnes i Parlamentets formandskabs svar på de Vries' spørgsmål ( 39 ), viser, at denne praksis ubestrideligt er blevet mere udbredt ( 40 ).

42. Ved en beslutning af 10. oktober 1990 ( 41 ) krævede Parlamentet »1. ... at Rådet respekterer de i traktaterne omhandlede procedurer, og at det undlader at indgå politiske aftaler, inden det har behandlet Europa-Parlamentets udtalelser«.

43. Den 21. november 1990 vedtog Parlamentet en beslutning om Rådets forpligtelse til at afvente Parlamentets udtalelse ( 42 ), hvori Parlamentet konstaterede, at Rådet »i mange tilfælde« har påbegyndt arbejdet vedrørende et forslag fra Kommissionen, før Parlamentet har afgivet sin udtalelse, og selv forinden har indgået politiske aftaler.

44. Er denne praksis forenelig med de rettigheder, som er tillagt Parlamentet som led i høringsproceduren?

45. Det ville være omsonst at ville tvinge Rådet til at afvente Parlamentets udtalelse om Kommissionens forslag, før det påbegynder enhver undersøgelse, enhver drøftelse eller enhver overvejelse vedrørende det pågældende forslag til retsakt ( 43 ). Efter min opfattelse er denne praksis berettiget af retlige grunde og lovgivningspolitiske grunde.

46. Med hensyn til de sidstnævnte vil jeg nævne følgende punkter: — de uundgåelige forsinkelser af proceduren for høring af Parlamentet — dettes restriktive praksis med hensyn til at samtykke i anvendelse af hasteproceduren i dets forretningsordens artikel 97 (tidligere artikel 75) — nødvendigheden af at lovgive inden for en kort frist på alle områder, hvor bestemmelserne skal gælde for en tidsmæssigt begrænset periode eller periodisk skal fornys — den tid, der på de områder, hvor der kræves enstemmighed, er nødvendig for at nå frem til et kompromis i Rådet — en berigelse af debatten i Parlamentets udvalg, i hvilke Rådets repræsentant i givet fald vil kunne redegøre for sin institutions synspunkt.

47. En sådan praksis er mere fundamentalt berettiget af retlige grunde.

48. Dels er der ingen retsakt, der pålægger Rådet en forpligtelse til at forholde sig passivt, indtil Parlamentet har afgivet udtalelse ( 44 ).

49. Dels, og navnlig, forbeholder høringsproceduren ikke Parlamentet en ret til at afgive udtalelse på dette sidste trin af den retsakt, som Rådet har udarbejdet. Ifølge sin natur er denne retsakt fleksibel og foranderlig, indtil den endelige forordning vedtages. Skønt denne procedure forbyder Rådet endeligt at vedtage en retsakt, før det har modtaget Parlamentets udtalelse, kræver den ikke på noget tidspunkt en streng overensstemmelse mellem den retsakt, som Parlamentet afgiver sin udtalelse om, og den, som er et resultat af Rådets arbejde. Parlamentet afgiver sin udtalelse om Kommissionens forslag. Det er netop dette, som adskiller høringsproceduren fra den fælles beslutningsprocedure, hvor man tilstræber »enighed om et fælles udkast« ( 45 ), eller fra samarbejdsproceduren, hvor Parlamentet ikke blot høres om Kommissionens forslag, men også om den »fælles holdning«, som er fastlagt af Rådet ( 46 ), og til forskel fra proceduren med samstemmende udtalelse, hvorefter Rådet ikke kan vedtage en retsakt, der er forskellig fra den, som har været genstand for udtalelsen, tillader høringsproceduren at fravige den tekst, der er forelagt Parlamentet.

50. For at sikre, at høringen af Parlamentet bliver reel, er der indført garantier såvel ved traktaten som ved Domstolens praksis og ved parlamentarisk praksis.

51. Før der afgives udtalelse, holder Kommissionen i princippet regelmæssigt Parlamentets kompetente udvalg underrettet om de ledende principper, som fremgår af drøftelserne i Rådet, navnlig når disse afviger fra dens oprindelige forslag, i overensstemmelse med den adfærdskodeks, som den forelagde Parlamentet i februar 1990 ( 47 ).

52. Hvis Parlamentet uden ændringsforslag godkender forslaget til forordning, og hvis de forberedende drøftelser i Rådet ikke giver anledning til nogen væsentlig ændring i forordningens endelige udgave, har Domstolen i dom af 30. september 1982, Tunnel Refineries mod Rådet ( 48 ) fastslået, at denne kunne vedtages uden fornyet høring af Parlamentet, når først dette havde afgivet sin udtalelse.

53. Parlamentet skal i henhold til Domstolens faste praksis vedrørende fornyet høring ( 49 ) høres på ny, såfremt Rådet fastholder væsentlige ændringer i den endeligt vedtagne udgave af retsakten. Denne sker ikke ved en mindre ændring af retsakten.

54. Hvis Rådet foretager ændringer i forslaget under de forberedende drøftelser, kan Kommissionen gøre brug af sit prærogativ og forelægge et ændret forslag for Rådet, som videresender det til Parlamentet, hvilket giver dette mulighed for at debattere en ajourført retsakt og øve indflydelse på Rådets drøftelser. Så længe Rådet nemlig ikke har truffet afgørelse, kan Kommissionen ændre sit forslag under hele forløbet af de procedurer, der fører frem til vedtagelse af en fællesskabsretsakt, i henhold til EF-traktatens artikel 189 A, stk. 2 ( 50 ), men hverken Rådet eller Parlamentet kan tvinge den dertil. Denne mulighed har Wyatt og Dashwood set: »... the Commission may alter its proposal in order to facilitate decision-making within the Council« ( 51 ).

55. I dette tilfælde skal Parlamentet altså egentlig ikke »høres på ny« (det har endnu ikke afgivet sin udtalelse), men høres om et ændret forslag. Det er netop dette, som Parlamentet anfører i sin beslutning af 21. november 1990 ( 52 ) om Rådets forpligtelse til at afvente Parlamentets udtalelse under samarbejdsproceduren: »(Parlamentet) understreger ... at den fremgangsmåde, der anvendes for uden forsinkelser at iværksætte det indre marked fra den 1.januar 1993, ofte kræver en næsten samtidig behandling af lovgivningsmæssige forslag i Europa-Parlamentet og Rådet, og anmoder derfor Kommissionen med henblik på at tillade Europa-Parlamentet at udtale sig om et forslag, for hvilket tidsfristen ikke er udløbet, om at udnytte den mulighed, der tildeles i henhold til traktatens artikel 149, stk. 3, og formelt inden Europa-Parlamentets første behandling at fremsætte et ændret forslag for at tage højde for udviklingen i Rådets arbejde, såfremt dette arbejde måtte have fået Kommissionen til at ændre sit oprindelige forslag i væsentlig grad.«

56. Således har Parlamentet under sit møde den 15. september 1993 ( 53 ) vedtaget en ny artikel 56 i sin forretningsorden, som bestemmer følgende: »Ændring af et kommissionsforslag 1) Bliver det kompetente udvalg under behandlingen af et forslag fra Kommissionen klar over, at Rådet agter at ændre forslaget i væsentlig grad, forespørger det formelt Kommissionen, om den agter at ændre sit forslag. 2) Erklærer Kommissionen, at den agter at ændre sit forslag, udsætter det kompetente udvalg sin behandling af forslaget, indtil Kommissionen har underrettet det om sine ændringer eller sit nye forslag. 3) Under det kompetente udvalgs behandling af et kommissionsforslag kan Kommissionen også af egen drift forelægge ændringer af sit forslag direkte i udvalget. 4) Erklærer Kommissionen på baggrund af en forespørgsel i henhold til stk. 1, at den ikke agter at ændre sit forslag, fortsætter det kompetente udvalg sin behandling af forslaget. Kommissionens erklæring vedføjes betænkningen og betragtes af Parlamentet som bindende for Kommissionen også efter afslutningen af førstebehandlingen. 5) Har Kommissionen afgivet en erklæring som omtalt i stk. 4, og Rådet til trods for Kommissionens stilling træffer en afgørelse, der ændrer Kommissionens oprindelige forslag i væsentlig grad, minder Parlamentets formand Rådet om dets pligt til at høre Parlamentet på ny.«

57. Lad mig bemærke, at Parlamentet gennem denne bestemmelse i sin forretningsorden stiltiende erkender, at Rådet, før det har indhentet udtalelse fra Parlamentet, kan debattere et forslag fra Kommissionen.

58. Den procedure, som fastsættes i denne artikel, er efter min opfattelse egnet til at beskytte Parlamentets prærogativer. Takket være Kommissionens fremlæggelse af et ændret forslag vil det blive hørt om en retsakt, som tager hensyn til eventuelle ændringer som følge af forhandlingerne i Rådet, og det vil effektivt kunne øve indflydelse på dettes drøftelser.

59. Parlamentet er for så vidt ikke afhængigt af Kommissionen. En eventuel passivitet fra dennes side — hvis den ikke finder det hensigtsmæssigt at fremsætte et ændret forslag — forhindrer ikke, at Parlamentet skal høres på ny i tilfælde af en væsentlig ændring.

60. Men hvis man af hensyn til, at høringen skal være reel, tillægger Parlamentet ret til at blive hørt om retsaktens sidste udviklingstrin, således som det fremgår af Rådets arbejde, uanset hvor væsentlige ændringer dette har foretaget af forslaget, vil det efter min opfattelse være ensbetydende med at fordreje høringsproceduren og at gøre den til en art samarbejdsprocedure.

61. Lad mig gentage, at det er om Kommissionens forslag, at udtalelsen skal afgives, idet Parlamentet bliver underrettet om enhver væsentlig ændring af dette, som Rådet tager initiativ til, enten ved et nyt forslag fra Kommissionen eller ved en fornyet høring.

62. Til gengæld kan Rådets stilling ikke være definitiv og er nødvendigvis foranderlig, så længe Parlamentets udtalelse ikke er blevet fremsat ( 54 ).

63. Med denne »interinstitutionelle dialog«, som Domstolen nævnede i den nævnte dom i sagen Grækenland mod Kommissionen, mener jeg, at det fundamentale princip om loyalt samarbejde mellem institutionerne er blevet overholdt.

64. Som konklusion på dette første punkt er jeg af den opfattelse, at Rådet og Parlamentet kan behandle forslaget samtidigt, således at forstå, at hvis de forberedende drøftelser og de politiske aftaler i Rådet har ført til væsentlige ændringer i den endeligt vedtagne forordning, skal der foretages en fornyet høring.

65. Som det ses, afhænger svaret på det første anbringende af, om der er sket en væsentlig ændring. Dette anbringende slutter sig følgelig til det andet om fornyet høring med hensyn til et spørgsmål, som er fælles for dem: Har Rådet foretaget en væsentlig ændring af Kommissionens oprindelige forslag?

— B —

66. Hvad gælder der, når Rådet drøfter Kommissionens forslag og ændrer det, endog før det forelægger det for Parlamentet? Kan det anmode Parlamentet om en høring vedrørende en retsakt, som ikke er det sidste trin i dets egne drøftelser?

67. Det fundamentale princip om loyalt samarbejde mellem institutionerne kræver, at den tekst til forslaget, som forelægges for Parlamentet til udtalelse, og den, som behandles af Rådet, er identiske.

68. Hvad gælder der, når henses til dette princip, når Rådet og Parlamentet har modtaget en identisk tekst, og når denne tekst på det tidspunkt, da Parlamentet modtager Kommissionens oprindelige forslag fra Rådet, allerede er ændret i Rådet?

69. Jeg vil her fremsætte tre bemærkninger.

70. For det første opstår et sådant spørgsmål ikke, hvis Rådet har sendt anmodningen om udtalelse til Parlamentet, så snart det har modtaget Kommissionens forslag, eller før det indleder behandlingen deraf ( 55 ).

71. Da Parlamentets udtalelse for det andet som sagt drejer sig om Kommissionens forslag og ikke om retsaktens seneste udviklingstrin under drøftelserne i Rådet, er fællesskabsreglerne om lovgivningsproceduren ikke til hinder for, at dette kan begynde at drøfte forslaget, endog før anmodningen om udtalelse fremsendes, på betingelse af at det altid forbeholder sig muligheden for, på baggrund af Parlamentets udtalelse, at ændre den foreløbige linje, som det har udstukket. Det kan følgelig ikke på dette trin vedtage den endelige retsakt.

72. I det foreliggende tilfælde — var forslaget, før anmodningen om udtalelse blev oversendt til Parlamentet den 5. marts 1993, endnu ikke blevet behandlet hverken af Coreper (som behandlede det første gang den 24.3.1993) eller af Rådet (som foretog en første behandling den 5.4.1993). Den 5. marts 1993 forelå der et arbejdsdokument udarbejdet af arbejdsgruppen »eks-USSR«, en såkaldt inte- rimsrapport, og teksten til forordningen, »således som den fremstår på det nuværende trin i gruppens arbejde« — var den tekst, der var udarbejdet af arbejdsgruppen »eks-USSR« den 4. marts 1993, altså dagen før forelæggelsen for Parlamentet, ikke en endelig tekst: Spørgsmålet om anvendelse af TACIS-forordningen på Mongoliet var ikke afgjort ( 56 ). Listen over prioriterede områder for faglig bistand i bilag II var ikke endelig fastlagt og var genstand for adskillige forbehold. Den foreslåede komité var en forvaltningskomité, og fire medlemsstater tilkendegav deres ønske om, at proceduren af type III skulle anvendes ( 57 ). I den endelige forordning blev denne løsning valgt.

73. Det forekommer mig derfor meget overdrevet at hævde, at forslaget den 5. marts 1993»... ikke længere var aktuelt ...« ( 58 ) eller »... at drøftelserne i Rådet havde gjort denne retsakt forældet, endog før den blev forelagt Parlamentet« ( 59 ).

74. For det tredje påvirker de ændringer af forslaget, som blev overvejet i Rådet, før man afsendte anmodningen om en udtalelse, ikke procedurens forskriftsmæssighed, for så vidt de, lige som de ændringer, der blev indført efter denne afsendelse, skal give anledning til fornyet høring, hvis de er væsentlige, og hvis de optages i den endelige forordning.

75. Den kompetence, som Rådet har til at drøfte forslaget, endog før Parlamentet behandler det, er begrænset af misbrug af beføjelser, som består i at lade Parlamentet i fuldstændig uvidenhed om retsaktens udvikling i Rådet. Det er dette punkt, som nu må efterprøves.

— C —

76. Efter min opfattelse har der fundet et loyalt samarbejde sted mellem institutionerne, som har givet Parlamentet mulighed for at få kendskab til Rådets stillingtagen med hensyn til de vigtigste punkter, der var uenighed om. Dette mener jeg af følgende grunde: — Det fremgår, at Rådet aldrig har haft den mindste tilbøjelighed til at undlade at indhente Europa-Parlamentets udtalelse ( 60 ). — EKST-udvalget var klar over, at Rådet havde til hensigt at tilføje et bilag II med opregning af de sektorer, der skulle prioriteres i forbindelse med bistanden, og har endog gentaget det for sit eget vedkommende med den ændring nr. 20, som det foreslog. Udvalget vidste også, at Rådet havde til hensigt at indføre et forskriftsudvalg ( 61 ). — Parlamentet blev af Kommissionens repræsentant, som overværede forhandlingerne, underrettet om den ændring, som Rådet agtede at foretage i retsakten vedrørende spørgsmålet om komitologi ( 62 ). Det er i øvrigt Rådets holdning til dette spørgsmål ( 63 ), som foranledigede Parlamentet til at fremsætte en udtalelse, hvorefter forslaget blev forkastet ( 64 ). — Rådet var repræsenteret under forhandlingerne i Parlamentet den 26. og 27. maj 1993.

77. Jeg vil gøre en sidste bemærkning. Det er ikke sikkert, at Parlamentet har gjort alt, hvad der stod i dets magt for at øve indflydelse på Rådets beslutning: — Rådet ville nødvendigvis have drøftet retsakten på ny, såfremt det havde fået forelagt ændringer. Kommissionen kunne ligeledes have overtaget eventuelle ændringer ved at fremlægge et ændret forslag ( 65 ). Rådet ville kun kunne have fraveget dette med enstemmighed ( 66 ). Parlamentet har foretrukket at fremsætte en udtalelse om ren forkastelse af Kommissionens forslag. — Parlamentet kunne også, da det afgav sin udtalelse, have indledt den samrådsprocedure, der er fastsat i fælleserklæringen af 4. marts 1975 ( 67 ), hvilket i øvrigt blev anbefalet i punkt 4 i det af EKST-udvalget udarbejdede udkast til lovgivningsbeslutning. Som bekendt var det vigtigste punkt, hvor der var uenighed mellem Rådet og Parlamentet, spørgsmålet om komitologi. I en beslutning af 23. oktober 1986 havde Europa-Parlamentet imidlertid netop fremsat ønske om at kunne »... kræve samråd med Rådet, når dette i en retsakt ønsker at fastsætte bestemmelser om en udvalgsprocedure« ( 68 ).

78. Jeg mener derfor, at høringen af Parlamentet ikke har været fiktiv, og at den ikke har gjort indgreb i dets prærogativer, med forbehold af, at de ændringer, som Rådet har besluttet, ikke er væsentlige, i hvilket tilfælde der skulle foretages fornyet høring. Dette er netop genstanden for det andet anbringende.

II — Forpligtelsen til fornyet høring

79. Forpligtelsen til fornyet høring af Parlamentet er ikke fastsat i traktaten. Domstolen har imidlertid fastslået, at: »... kravet om, at Europa-Parlamentet som led i lovgivningsprocessen skal høres, når traktaten indeholder bestemmelser herom, indebærer, at der skal ske en fornyet høring i alle tilfælde, hvor den endeligt udstedte retsakt som helhed efter sit indhold adskiller sig væsentligt fra det forslag, som Parlamentet allerede er blevet hørt om, bortset fra, når ændringerne i det væsentlige svarer til den opfattelse, som Parlamentet har givet udtryk for« ( 69 ).

80. Ifølge Parlamentet er der foretaget fin væsentlige ændringer i Kommissionens forslag: — med hensyn til modtagerne af TACIS-bistanden (artikel 2) — med hensyn til det materielle anvendelsesområde for forordningen med tilføjelsen af et bilag II — idet der er tilføjet en ny betingelse om gensidighed (artikel 7, stk. 4) — med hensyn til komitologien (artikel 7). Rådet har forkastet forvaltningskomitéen til fordel for et forskriftsudvalg.

81. Det første punkt er en teknisk bestemmelse, som har til formål at undgå, at Mongoliet samtidig bliver omfattet af den finansielle og faglige bistand, der er indført ved forordning (EØF) nr. 443/92 ( 70 ) og af TACIS-bistanden. Denne bestemmelse har kun givet mulighed for fortsat at lade TACIS-programmet omfatte Mongoliet, som allerede var omfattet af bistandsprogrammer ( 71 ). Mongoliet er blandt de begunstigede af TACIS-programmet såvel i forslaget til forordning som i forordningen selv. Tilføjelsen af en ny artikel 2 i sidstnævnte har blot gjort det muligt at undgå kumulering af støtte. I sin udtalelse af 20. april 1993 har Budgetudvalget udtalt, at det »... anser det for vigtigt, at Mongoliet figurerer blandt støttemodtagerne, når henses til dets situation og dets behov for støtte, som svarer til adskillige uafhængige staters, samt denne stats vilje til at indføre et demokratisk, politisk system« ( 72 ). I punkt 4 i sin begrundelse foreslår EKST-udvalgets betænkning meget direkte, at Mongoliet ikke skal kunne kumulere støtten til udviklingslande i Asien i henhold til forordning nr. 443/92 og støtten under TACIS-programmet ( 73 ).

82. Den nye artikel 2 ændrer de nærmere bestemmelser om den bistand, der gives til Mongoliet. Den har ikke indflydelse på forordningens materielle indhold.

83. Med hensyn til det andet punkt indebar tilføjelsen af bilag II ikke en fornyet høring af Parlamentet. Bilag II indeholder en »vejledende« opregning af de områder, som den faglige bistand »navnlig« ( 74 ) koncentreres om. Denne opregning er eksempelvis og ikke udtømmende. Den træder i stedet for artikel 3, stk. 3, i Kommissionens forslag, som bestemte følgende: »Den faglige bistand ydes først og fremmest inden for områderne udvikling af menneskelige ressourcer; støtte til virksomheder, herunder finansielle tjenesteydelser, fødevareproduktion, distribution og afsætning; energi og transport.«

84. Denne bestemmelse, som i øvrigt ikke er udtømmende, udelukker ingen af de områder, der nævnes i bilag II.

85. Endvidere er dette bilag næsten identisk med ændringsforslag nr. 24 om et nyt bilag la, som blev vedtaget af Parlamentet den 27. maj 1993 ( 75 ).

86. At forslagets artikel 3, stk. 3, blev erstattet med forordningens artikel 4, stk. 3, og bilag II, skal ses som en ændring af den måde, forordningens materielle anvendelsesområde defineres på. Selv om bilag II eksempelvis opregner flere områder, ændrer det ikke væsentligt anvendelsesområdets omfang. Der er her tale om »en ændring af metoden snarere end en realitetsændring« som omtalt i præmis 23 i den førnævnte dom i sagen Buyl m.fl. mod Kommissionen.

87. Med hensyn til det tredje punkt vil man bemærke, at indførelsen af en betingelse om gensidighed blot har bekræftet en fast praksis på området, og at den hverken griber ind i TACIS-programmets principper eller struktur.

88. Jeg vil nu opholde mig ved det — langt mere delikate — spørgsmål om komitologien. Artikel 7 i Kommissionens forslag indeholdt bestemmelser om en forvaltningskomité af type Il.b ( 76 ): Kommissionen vedtager foranstaltninger, der straks finder anvendelse. Hvis de ikke er i overensstemmelse med den af udvalget afgivne udtalelse, udsætter Rådet gennemførelsen heraf i seks uger, og Rådet kan inden for denne frist med kvalificeret flertal træffe en anden afgørelse, som træder i stedet for Kommissionens.

89. Artikel 8 i forordning nr. 2053/93 bestemmer, at der nedsættes et forskriftsudvalg af type III.a: Såfremt udvalget ikke afgiver nogen udtalelse eller afgiver en negativ udtalelse, skal Kommissionen ændre sit udkast til forslag, der forelægges Rådet. Hvis dette ikke træffer afgørelse, er Kommissionen på ny kompetent og ændrer sit forslag til en beslutning.

90. Der er efter min opfattelse en væsentlig forskel mellem det rådgivende udvalg efter procedure I og de udvalg, der er fastsat ved procedurerne II og III, idet det første udelukker, at Rådet har nogen kompetence til at træffe afgørelse.

91. Der er ligeledes en væsentlig forskel mellem udvalgene af type II.a, II.b og III.a på den ene side og af type III.b på den anden side. Det er nemlig kun sidstnævnte procedure, der kan føre til et dødvande, da Rådet kan blokere enhver beslutning med simpelt flertal.

92. Derimod er procedurerne af type Il.a, Il.b og Ill.a kun forskellige fra hinanden på mindre punkter, herunder frister, og med hensyn til, at Rådets afgørelse i sidstnævnte tilfælde træffes på forslag fra Kommissionen, hvilket styrker dennes position, da Rådet kun kan fravige dette forslag ved en enstemmig afgørelse ( 77 ). De har det fælles træk, at såfremt Rådet ikke træffer afgørelse, vender den udøvende kompetence tilbage til Kommissionen, som træffer afgørelse.

93. Jeg konkluderer heraf, at der ikke er sådanne forskelle mellem forvaltningskomitéen af type II.b og forskriftsudvalget af type III.a, at man kan tale om væsentlige ændringer i forordningen, som vedrører »selve kernen i den indførte ordning ...« ( 78 ).

94. Jeg mener derfor, at der ikke er foretaget en væsentlig ændring af Kommissionens forslag i den forordning, der til sidst blev vedtaget.

95. Der er endnu en grund til, at det ikke var nødvendigt at høre Parlamentet på ny. Det er nemlig væsentligt at bemærke her, at det var Parlamentet bekendt, at Rådet havde til hensigt at indføre et udvalg af type III ( 79 ), og at spørgsmålet om komitologien virkelig stod i centrum af forhandlingerne for Parlamentet ( 80 ), idet flere parlamentsmedlemmer var af den opfattelse, at forsinkelserne med at stille finansiering til rådighed og med beslutningstagningen måtte tilskrives den omstændighed, at der var en forvaltningskomité i TACIS-programmet 1991-1992 ( 81 ). Det var anstødsstenen mellem Rådet og Parlamentet, som til sidst skulle føre til, at dette forkastede forslaget.

96. Rådets repræsentant blev under forhandlingerne udspurgt om dette spørgsmål ( 82 ).

97. Men ved afslutningen af forhandlingerne valgte Parlamentet, som ikke var uvidende om Rådets hensigter, at forkaste forslaget til forordning i sin helhed. Vedtagelsen af ændringen om indførelse af et rådgivende udvalg, som blev foreslået af EKST-udvalget, forblev altså resultatløs.

98. De to første anbringender må følgelig forkastes.

III — Forordning nr. 2053/93's iboende ulovlighed

99. Ifølge Parlamentet »... er det simpelthen ulovligt, at en retsakt, som vedtages efter obligatorisk høring af Parlamentet, bestemmer, at den kan ændres i løbet af gyldighedsperioden, uden at denne formalitet på ny overholdes« ( 83 ).

100. Den anfægtede forordnings artikel 7, stk. 2, andet afsnit, bestemmer følgende: »Kontrakter om tjenesteydelser indgås generelt ved begrænset udbud og ved underhåndsaftaler for beløb op til 300000 ECU. Dette beløb kan revideres af Rådet på forslag af Kommissionen, idet der tages hensyn til erfaringen fra lignende tilfælde.«

101. Parlamentet har anført, at overholdelsen af dets prærogativer nødvendiggør, at det høres, før en sådan revision foretages, når der er tale om en forordning, der er udstedt i henhold til traktatens artikel 235.

102. I Fællesskabet er der et vist normhierarki. Over for grundforordningerne, som udstedes direkte efter de i traktaterne fastsatte procedurer, må stilles gennemførelsesforordningerne, som enten udstedes af Kommissionen efter bemyndigelse fra Rådet i henhold til EØF-traktatens artikel 155, tredje led, eller af Rådet selv i henhold til samme traktats artikel 145, tredje led. Proceduren for udstedelse af disse forordninger er fastsat i grundforordningen.

103. Disse to kategorier retsakter er indordnet i et hierarki, for så vidt gennemførelsesforordningerne hverken kan ændre eller tilsidesætte de principper, der er fastsat i grundforordningen. Den første må ikke overskride rammerne for gennemførelse af principperne i den anden ( 84 ). »Den delegerede kompetence er ... kun en kompetence til gennemførelse og ikke en kompetence til primær anvendelse af en bestemmelse i traktaten« ( 85 ).

104. Domstolen har fastslået Rådets delegationskompetence i en righoldig retspraksis på den fælles landbrugspolitiks område: »... såvel traktatens lovgivningssystem, som bl.a. afspejles i artikel 155, sidste led, som fællesskabsinstitutionernes faste praksis har, i overensstemmelse med den i alle medlemsstaterne anerkendte retsopfattelse, fastslået en sondring mellem de foranstaltninger, som har direkte hjemmel i selve traktaten, og den afledte ret, som skal sikre deres gennemførelse; ... det kan derfor ikke kræves, at alle detaljer i forordninger vedrørende den fælles landbrugspolitik fastsættes af Rådet efter proceduren i artikel 43; ... denne bestemmelse er overholdt, når de væsentlige elementer på området, der skal reguleres, er blevet fastsat i overensstemmelse med den procedure, som denne bestemmelse foreskriver; ... derimod kan bestemmelserne om gennemførelse af grundforordningerne fastsættes efter en anden procedure end den i artikel 43 foreskrevne, enten af Rådet selv eller af Kommissionen i henhold til en bemyndigelse i overensstemmelse med artikel 155« ( 86 ).

105. Domstolen har vedrørende denne artikel antaget, at det følger af traktatens ordning, som bestemmelsen skal ses som en del af, samt af praktiske hensyn, at begrebet gennemførelse skal fortolkes vidt ( 87 ).

106. Delegationen til Kommissionen af kompetencen til at vedtage gennemførelsesforordninger er også sædvanlig med hensyn til udbud ( 88 ).

107. Den europæiske fælles akt har ved en ændring af traktatens artikel 145 begrænset den kompetence, der er tillagt Rådet til at tildele sig selv gennemførelseskompetencen: »... Rådet [kan] kun i særlige tilfælde forbeholde sig retten til selv direkte at udøve gennemførelsesbeføjelser, og Rådet skal indgående begrunde en eventuel afgørelse herom« ( 89 ).

108. Ligesom Parlamentet ikke er repræsenteret i udvalg, som optræder ved siden af Kommissionen ( 90 ), deltager det heller ikke i visse procedurer, hvorunder Rådet forbeholder sig kompetencen til gennemførelse, som f.eks den, der er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 2053/93. Dette system er ikke uden logik. Hvis det er normalt, at Parlamentet bliver »... hørt, hver gang det drejer sig om at fastlægge et politisk valg, er det lige så klart, at det ikke tilkommer det at gribe ind, når det drejer sig om at træffe en simpel forvaltningsafgørelse« ( 91 ). Gennemførelsesbestemmelsernes accessoriske eller underordnede karakter berettiger, at de vedtages under mindre højtidelige former. Denne mulighed for at delegere er altså en kompetence, der står på spil mellem Parlamentet og de øvrige institutioner, som her kan finde et middel til at udelukke Parlamentet fra lovgivningsprocessen ( 92 ). Således har Parlamentet allerede i 1967 ( 93 ) krævet at blive hørt om samtlige gennemførelsesbestemmelser til grundforordninger, som har en mærkbar indflydelse på disse forordningers politiske, økonomiske eller retlige virkninger. I en beslutning om fællesskabsprocedurer til gennemførelse af den afledte fællesskabsret ( 94 ) har Parlamentet opfordret til en streng begrænsning af komitéernes kompetence, »organer, som ikke er omtalt i traktaten«.

109. Det står fast, at Rådets delegation af gennemførelseskompetence i henhold til traktatens artikel 145 ubestrideligt er lovlig, selv om proceduren for vedtagelse af gennemførelsesforordninger ikke er underlagt de samme regler som proceduren for grundforordningen.

110. Men angår den anfægtede forordnings artikel 7 netop de nærmere regler for gennemførelse eller anvendelse af grundforordningen, eller vedrører den de materielle principper, som er fastlagt i denne retsakt?

111. Er fastsættelsen af den grænse, over hvilken kontrakter om tjenesteydelser ikke længere kan indgås ved begrænset udbud og ved underhåndsaftaler, en bestemmelse om gennemførelse eller anvendelse af forordning nr. 2053/93?

112. Jeg vil her fremsætte to bemærkninger.

113. Artikel 7, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 2053/93 er blevet overtaget fra den tidligere forordning nr. 2157/91, som fastsatte samme fremgangsmåde for revision af grænsen på 300000 ECU ( 95 ).

114. I begge tilfælde fandtes proceduren for revision af den grænse, der udelukkede Parlamentet, ikke i Kommissionens forslag, men blev indsat af Rådet.

115. Den kompetence, der delegeres til Rådet, vedrører kun de nærmere regler for indgåelse af kontrakter om tjenesteydelser. Ganske vist giver valget af proceduren med direkte aftale og begrænset udbud mulighed for at fremskynde beslutningsprocessen, og nedsættelsen af den grænse, under hvilken Kommissionen kan indgå kontrakter ved direkte aftale, styrker ordningens effektivitet. Imidlertid anfægter artikel 7, stk. 2, andet afsnit, hverken forordningens principper eller struktur og fraviger ikke »beføjelser til at gennemføre« ( 96 ), som er de eneste, der kan delegeres.

116. Det tredje anbringende må følgelig ligeledes forkastes.

117. Jeg foreslår derfor, at Rådet i det hele frifindes.

( *1 ) – Originalsprog: fransk.

( 1 ) – EFT L 187, s. 1.

( 2 ) – Forordning om faglig bistand til Unionen af Socialistiske Sovjetrepublikker til stotte af bestræbelser på sanering og genopretning af den sovjetiske okonomi (EFT L 201, s. 2).

( 3 ) – EFT 1993 C 48, s. 13.

( 4 ) – Artikel 5, stk. 1.

( 5 ) – Se Rådets svar på Domstolens skriftlige spørgsmål.

( 6 ) – Sammesteds.

( 7 ) – Stævningens bilag 2.

( 8 ) – Stævningens bilag 3.

( 9 ) – EFT C 150, s. 26.

( 10 ) – Af medlem af Europa-Parlamentet Henry Chabert.

( 11 ) – EFT C 176, s. 178.

( 12 ) – Som er blevet artikel 105, stk. 1, efter ændringerne i Parlamentets forretningsorden som følge af traktaten om Den Europæiske Union (EFT 1993 C 268, s. 51).

( 13 ) – Se EFT tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1993-1994, s. 344, og EFT 1993 C 255, s. 81.

( 14 ) – EFT C 176, s. 152.

( 15 ) – Se EFT tillxg nr. 3-433, Europa-Parlamentets forhandlinger, modeperiode 1993-1994, s. 191, og EFT 1993 C 255, s. 81.

( 16 ) – Selv om den ikke har en egentlig ret, »indbydes« Kommissionen til at overvxre Riders moder (Rådets forretningsorden, artikel 4, stk. 2). Dette var tilfxldet her.

( 17 ) – Punkt 16 i Parlamentets indlæg vedrorende Det Forenede Kongeriges indlæg som intervenient i sag C-65/93, Parlamentet mod Rådet, verserer stadig.

( 18 ) – Sag 138/79, Sml. s. 3333.

( 19 ) – Præmis 33.

( 20 ) – Dom af 16.7.1992, sag C-65/90, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 4593, og af 1.6.1994, sag C-388/92, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 2067.

( 21 ) – Kommissionen har forpligtet sig hertil i en meddelelse af 30.5.1973, som citeres af R. Bieber: »Artikel 137«, Kommentar zum EWG-Vertrag, Groeben, Thiesing, Ehlermann, 4. udgave, s. 4132. Dette var tilfældet i nærværende sag.

( 22 ) – Præmis 34 i ovennævnte dom i sagen Roquette Frères mod Rådet.

( 23 ) – Se R. Bicher: »Legislative procedure for the establishment of the single market«, CMLR, 1988, s. 711, jf. s. 716.

( 24 ) – Dom af 27.9.1988, sag 165/87, Kommissionen mod Rädet, Sml. s. 5545, præmis 20.

( 25 ) – Se herved sag C-65/93, Parlamentet mod Rådet, nævnt ovenfor i note 17.

( 26 ) – Se herved punia 28 og 29 i generaladvokat Jacobs' forslag til afgørelse til dom af 2.3.1994 (sag 316/91, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 625): »Parlamentets deltagelse i lovgivningsprocessen kan ikke udelukkende ses som en beføjelse, men er også et ansvar, som er blevet pålagt Parlamentet, og som dette ikke kan unddrage sig« (punkt 28).

( 27 ) – Se herved punkt 48 i generaladvokat Darmon's forslag til afgorelse til dom af 1.6.1994, Parlamentet mod Rådet, nævnt ovenfor i note 20.

( 28 ) – Dom af 10.7.1986, sag 149/85, Wybot, Sml. s. 2391, præmis 23.

( 29 ) – Sag 68/86, Sml. s. 855.

( 30 ) – Præmis 38.

( 31 ) – Artikel 4.

( 32 ) – Dom af 10.2.1983, sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 255, præmis 37, og kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, præmis 17. Se ligeledes generaladvokat Mancini's forslag til afgørelse til dom af 27.9.1988, sag 204/86, Grækenland mod Rådet, Sml. s. 5323, på s. 5349, og punkt 56 i generaladvokat Jacobs' forslag til afgørelse til dom af 31.3.1992, sag C-284/90, Rådet mod Parlamentet, Sml. I, s. 2277.

( 33 ) – Fusionstraktatens artikel 15. Det kan antages, at hvis Parlamentet i 1965 havde haft de beføjelser, som det har i dag, ville nødvendigheden af et samarbejde mellem Parlamentet og de øvrige institutioner have været nævnt.

( 34 ) – Nævnt ovenfor i note 32, præmis 16.

( 35 ) – Se med hensyn til samarbejdet mellem Kommissionen og Rådet inden for rammerne af EKSF-traktatens artikel 58 også dom af 11.5.1983, sag 244/81, Klöckner-Werke mod Kommissionen, Sml. s. 1451.

( 36 ) – Europa-Parlamentets Bulletin nr. 34/73 af 19.10.1973, s. 4 og 5.

( 37 ) – Se bilag 5 til stævningen.

( 38 ) – Wyatt and Dashwood, European Community Law, 1993, s. 37.

( 39 ) – Bilag 5 til stævningen.

( 40 ) – Se også Jacobs og Corbett: The European Parliament, 1990, s. 166: »The most serious difficulty for Parliament, however, arises where Council takes a decision ’in principle’ or ’subject to Parliament's opinion’ before this opinion has been delivered (11 times in 1986, eight in 1987, 12 in 1988, seven in 1989).«

( 41 ) – Beslutning om forholdet mellem Europa-Parlamentet og Rådet (EFT C 284, s. 58).

( 42 ) – EFT C 324, s. 125.

( 43 ) – Se herved Rådets formands udtalelser i Europa-Parlamentet den 9.10.1990 (EFT tillæg nr. 3-394, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1990-1991, s. 79).

( 44 ) – Fænomenet forekommer ligeledes under førstebehandlingen i lobet af samarbejdsproceduren: Rådets organer på den ene side og parlamentsudvalgene pi den anden foretager samtidig en behandling af lovgivningsforslagene.

( 45 ) – EF-traklatens artikel 189 B.

( 46 ) – EF-traktatens artikel 189 C.

( 47 ) – Se EFT tillæg nr. 3-386, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1990-1991, s. 32; EF-Bull. 1/2-1990, punkt 1.6.6, og EF-Bull. 4-1990, punkt 1.6.1.

( 48 ) – Sag 114/81, Sml. s. 3189.

( 49 ) – Se f.eks. dom af 16.7.1992, Parlamentet mod Rådet, nævnt i note 20.

( 50 ) – Som har erstattet EØF-traktatens artikel 149, stk. 3, der blev ophævet ved traktaten om Den Europæiske Union. Kommissionen kan også trække sit forslag til forordning tilbage. Se punkt 6 i beslutningen om forslag til forordning fra Rådet om tjenestemænds udtræden af tjenesten af 10.10.1985 (EFT C 288, s. 103).

( 51 ) – A.st., s. 47.

( 52 ) – Nævnt ovenfor i note 42, s. 127.

( 53 ) – EFT C 26S, s. 66 (artikel 36 G).

( 54 ) – Se herved Rådets svar af 1.4.1985 på den skriftlige forespørgsel nr. 1907/84 fra de Vries (EFT C 118, s. 12).

( 55 ) – Det havde i den nævnte meddelelse af 16.10.1973 forpligtet sig til at overholde en frist pa en uge. Man kunne rejse sporgsmal om delte tilsagns retlige v.xrdi og bindende karakter, hvis dets ordlyd ikke var så vag. Se med hensyn til dette sporgsmal J.-P. Jacqué: »La pratique des institutions communautaires et le développement dela structure institutionnelle communautaire« i Die Dynamik des Europaischen Gcmenschaftsrccbts — The dynamics of EC-law, redigeret af R. Bieber og G. Ress, 1987.

( 56 ) – Se interimsrapporten, punkt 6.

( 57 ) – Note 19 til forordningens tekst (udgave af 4.3.1993).

( 58 ) – Stævningens punkt 15.

( 59 ) – Replikkens punkt 4.

( 60 ) – Se Corepers dokument af 1.4.1993, som blev fremlagt under debatten: »I afventning af Europa-Parlamentets udtalelse har Coreper foretaget en gennemgang af Kommissionens forslag, hvis resultater findes i bilaget. Coreper foreslår Rådet at bekræfte disse resultater, da det skal udtale sig endeligt, nar Europa-Parlamentet har afgivet udtalelse«, min fremhævelse.

( 61 ) – Se punkt 5 i begrundelsen til Chabert-rapporten, som er vedlagt Rådets svarskrift. Se også ordforerens erklæring under forhandlingerne den 24.6.1993 (EFT tillæg nr. 3-432, Europa-Parlamentets forhandlinger, modeperiode 1993-1994, s. 323).

( 62 ) – Sir Leon Brittan udtalte under forhandlingerne den 26.5.1993: »Endelig vender ¡eg mig til spørgsmålet om komitologi. Jeg vil gerne gore det helt klart, at for sa vidt angår Kommissionen, foreslog vi oprindeligt en forvaltningskomité. Rådet har insisteret pa et forskriftsudvalg (EFľ tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, modeperiode 1993-1994, s. 154).

( 63 ) – Som var den eneste egentlige anstodssten: Se ordforeren Chabert's erklæring af 26.5.1993 (EFT tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, modepenode 1993-1994, s. 177).

( 64 ) – Se ordforcren Chabert's erklæring under forhandlingerne den 14.7.1993 (EFT tillæg nr. 3-433, s. 190 og 191).

( 65 ) – Kommissionens repræsentant havde i øvrigt under Parlamentets forhandlinger meddelt, at han var parat til at overtage de fleste af Parlamentets ændringer (EFT tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1993-1994, s. 175). Om den væsentlige rolle som »Parlamentets advokat«, som Kommissionen kan spille under høringsproceduren, se P. Raworth: »A Timid Step For-v/ards: Maastricht and the Démocratisation of the European Community«, ELR, 1994, s. 16, jf. s. 20.

( 66 ) – Traktatens artikel 189 A, stk. 1.

( 67 ) – Fælleserklæring fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen (EFT C 89, s. 1). Se også Parlamentets forretningsorden, artikel 63.

( 68 ) – Beslutning om afslutning på høringen af Europa-Parlamentet om forslag fra Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber til Rådet til forordning om vilkårene for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen (EFT C 297, s. 94, punkt 4).

( 69 ) – Præmis 16 i den i note 20 nævnte dom af 16.7.1992, Parlamentet mod Rådet. Se ligeledes dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. s. 107, org. réf.: Rec. s. 661, præmis 178, og af 4.2.1982, sag 817/79, Buyl m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 245, præmis 16 og 23.

( 70 ) – Rådets forordning af 25.2.1992 om finansiel og faglig bistand til og økonomisk samarbejde med udviklingslandene i Asien og Latinamerika (EFT L 52, s. 1).

( 71 ) – Sc RÄdets svarskrift, punkt 21.

( 72 ) – Bilag til Rådets svarskrift. Se skrivelsen fra Budgetudvalgets formand til EKST-udvalgets formand den 20.4.1993 og udvalgets ændringsforslag nr. 7.

( 73 ) – Sammesteds.

( 74 ) – Artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 2053/93.

( 75 ) – EFT C 176, s. 184.

( 76 ) – Variant II.b i Rådets »komitologi-afgørelse« 87/373/EØF af 13.7.1987 om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen (EFT L 197, s. 33).

( 77 ) – Se på dette punkt C. Blumann: Dictionnaire juridique des Communautés européennes, redigeret af A. Barav og C. Philip, Comitologie, s. 197.

( 78 ) – Dom af 16.7.1992, Parlamentet mod Rådet, nævnt i note 20, præmis 19.

( 79 ) – Se EFT 1993 tillæg nr. 3-433, s. 191, og ovenfor, punkt 72.

( 80 ) – Se ændringsforslag nr. 18 i EKST-udvalgets betænkning og nr. 7 i udvalgets udtalelse med hensyn til budgetkontrollen samt punkt 4 og 5 i begrundelsen til EKST-udvalgets betænkning.

( 81 ) – Se medlem af Parlamentet Nielsen's indlæg: »Med hensyn til forvaltningskomitéen er den alt for bureaukratisk og uigennemskuelig. Lad os fã skabt et rådgivende udvalg, som vil kunne fremme og effektivisere såvel beslutningsprocessen som den praktiske gennemførelse af projekterne« (EFT 1993 tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1993-1994, s. 163). Se også indlæg fra ordføreren, Chabert, under forhandlingerne (EFT 1993 tillæg nr. 3-431, Europa-Parlamentets forhandlinger, mødeperiode 1993-1994, s. 169).

( 82 ) – Sammesteds, s. 177.

( 83 ) – Stævningens punkt 36.

( 84 ) – Se dom af 27.9.1979, sag 230/78, Eridania, Sml. s. 2749, præmis 9 ff.

( 85 ) – Jozcau-Marigné-rapporten om de juridiske problemer i forbindelse med horing af Europa-Parlamentet, 8.8.1967, dokument 110, punkt 24.

( 86 ) – Dom af 17.12.1970, sag 30/70, Scheer, Sml. s. 275, præmis 15, org. réf.: Rec. s. 1197. Se også dom af 17.12.1970, sag 25/70, Köster, Berodt & Co., Sml. s. 259, org. réf.: Rec. s. 1161, af 16.6.1987, sag 46/86, Romkes, Sml. s. 2671, af 20.9.1988, sag 203/86, Spanien mod Rådet, Sml. s. 4563, og af 27.10.1992, sag C-240/90, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 5383.

( 87 ) – Dom af 30.10.1975, sag 23/75, Rey Soda, Sml. s. 1279, præmis 10.

( 88 ) – Se f.eks. artikel 31 i Rådets direktiv 90/531/EØF af 17.9.1990 om fremgangsmåderne ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation (EFT L 297, s. 1) og artikel 30b i Rådets direktiv 89/440/EØF af 18.7.1989 om ændring af direktiv 71/305/EØF om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (EFT L 210, s. 1).

( 89 ) – Dom af 24.10.1989, sag 16/88, Kommissionen mod Rådet, Sml. s. 3457, præmis 10.

( 90 ) – Se den i note 76 nævnte afgørelse 87/373 og Ch. Reich: »Le Parlement européen et la ’comitologie’«, Revue du marché commun, nr. 336, 1990, s. 319.

( 91 ) – Se den i note 85 nævnte Jozeau-Marigné-rapport, s. 5.

( 92 ) – Se Hänsch's betænkning, Europa-Parlamentet, mødedokumenter, 7.7.1986, dok. A2-78/86.

( 93 ) – Se beslutningen af 17.10.1967 (JO 1967, 268, s. 7).

( 94 ) – En beslutning, der blev offentliggjort i JO 1968 C 108, s. 37.

( 95 ) – Artikel 6, slk. 2, andet afsnit.

( 96 ) – EF-traktatens artikel 145.