ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
112

Ifølge retspraksis gælder det, at når en sagsøger har nedlagt påstand om annullation af en afgørelse, hvorved det fastslås, at den omhandlede foranstaltning ikke udgør statsstøtte, eller af en beslutning om ikke at gøre indsigelse, kritiserer sagsøgeren således som det væsentlige, at Kommissionens afgørelse vedrørende den pågældende støtte er blevet vedtaget, uden at Kommissionen har indledt den formelle undersøgelsesprocedure, hvorved den har tilsidesat sagsøgerens processuelle rettigheder. Sagsøgeren kan for at få taget sin påstand om annullation til følge påberåbe sig ethvert anbringende, der kan godtgøre, at vurderingen af de oplysninger, som Kommissionen råder over eller kunne råde over, under den indledende fase af undersøgelsen af den omhandlede foranstaltning burde have rejst tvivl med hensyn til, hvorvidt den udgjorde statsstøtte, eller med hensyn til dens forenelighed med det indre marked (dom af 13.6.2013, Ryanair mod Kommissionen, C-287/12 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:395, præmis 60, og af 25.11.2014, Ryanair mod Kommissionen, T-512/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:989, præmis 31), idet det i denne sammenhæng bemærkes, at de oplysninger, som Kommissionen »kunne råde over«, omfatter de oplysninger, som synes relevante for de vurderinger, som skal foretages, og som den efter anmodning herom kunne have fået fremlagt under den indledende undersøgelsesfase (jf. i denne retning dom af 20.9.2017, Kommissionen mod Frucona Košice, C-300/16 P, EU:C:2017:706, præmis 71).
171

Ved sit femte anbringende har sagsøgeren anført, at Kommissionen har undladt at svare på dens klagepunkter om for det første undersøgelsen af kravet om transaktionssikkerhed, for det andet fortsættelsen af salgsprocessen og salget af Nürburgrings aktiver til en undererhverver, for det tredje anvendelsen af statsmidler og statens inddragelse i gennemførelsen af salget og indgåelsen af forpagtningsaftalen vedrørende Nürburgrings aktiver, for det fjerde den yderligere tildeling af statsstøtte på 6 mio. EUR til fordel for køberen svarende til betaling af en del af købsprisen via Nürburgrings operatørs overskud for regnskabsåret 2014 (jf. præmis 6 ovenfor), for det femte den rolle, som det advokatfirma, der repræsenterede køberen og sælgerne, spillede, for det sjette udbudsprocedurens diskriminerende karakter for så vidt angik aftalerne om drift af Nürburgring, for det syvende den forpagtningsaftale, der blev indgået mellem køberen og sælgerne, og spørgsmålet om, hvorvidt den kunne sidestilles med statsstøtte, og for det ottende kontrollen af købsprisen for Nürburgrings aktiver på baggrund af ekspertudtalelser.
98

I 95. betragtning til den anfægtede afgørelse fastslog Kommissionen følgende: »[D]et [er] klart, at Rumænien ved at gennemføre eller fuldbyrde kendelsen tilkender sagsøgerne [i voldgiftssagen] et beløb, som svarer nøjagtigt til de fordele, de ville have haft med den ophævede […] ordning [jf. hastebekendtgørelserne] fra det øjeblik, den blev ophævet (den 22.2.2005), og indtil det fastsatte udløbstidspunkt (den 1.4.2009). Mere præcist vil gennemførelse eller fuldbyrdelse af kendelsen godtgøre told, der blev opkrævet på importeret sukker og andre råmaterialer mellem den 22. februar 2005 og den 31. marts 2009, samt told, der blev opkrævet på importeret sukker, som sagsøgerne ikke ville skulle betale, hvis de havde haft mulighed for at lagre sukker, før ordningerne [jf. hastebekendtgørelserne] skulle have været udløbet den 31. marts 2009. Endvidere tilkendte voldgiftsretten også rente og erstatning for den mistede evne til at etablere lagre af sukker og tabt fortjeneste for at sikre, at sagsøgerne ville få tilkendt et beløb, som svarer til det, de ville have fået med den ophævede ordning, og at de blev stillet i den position, de »efter al sandsynlighed« ville have været i. Gennemførelse eller fuldbyrdelse af kendelsen genopretter den situation, sagsøgerne [i voldgiftssagen] efter al sandsynlighed ville have været i, hvis [hastebekendtgørelserne] aldrig var blevet ophævet.«
137

Andelsselskabet opfyldte derfor alle de betingelser, der er fastsat i henstilling 2003/361, og det kunne ikke foreholdes en omgåelse af denne henstilling. Sagsøgeren har gjort gældende, at afslaget på at indrømme andelsselskabet SMV-status ikke kunne støttes på, at der blandt dets aktionærer er et eller flere selskaber, som ikke er SMV’er, eftersom et sådant krav ikke er opstillet i henstilling 2003/361. Det ville endvidere være misvisende og partisk at antyde, at tilstedeværelsen af en given aktionær, der ejer en enkelt aktie i et selskab, ville gøre det muligt for sidstnævnte at have adgang til finansieringsordninger, når det ikke har en kontrollerende stilling inden for dette selskab.
170

Dette argument er ikke velbegrundet. Det må således konstateres, at arbejdsdokumentet om en luftfartsstrategi for Europa vedrører de vigtigste tendenser inden for luftfartstrafikken og hverken specifikt behandler situationen for Frankfurt Hahn lufthavn og lufthavnen i Frankfurt am Main eller det indbyrdes forhold mellem sagsøgeren og Ryanair. Den omstændighed, at lavprisselskaber i 2015 repræsenterede en passagerkapacitet på 48%, hvorimod etablerede selskabers andel af sæder det samme år var faldet til 38%, giver således ikke mulighed for at drage nogen konklusion med hensyn til udviklingen i henholdsvis sagsøgerens og Ryanairs konkurrencemæssige stillinger, og det kan i endnu mindre grad antages, at foranstaltningerne til fordel for Ryanair og Frankfurt Hahn havde haft en betydelig indvirkning på denne udvikling. Og til forskel fra sagsøgerens opfattelse viser figur 5 i dette arbejdsdokument, at disse procentsatser kan forklares ved den omstændighed, at lavprisluftfartsselskaber kunne erobre nye kunder som følge af åbningen af luftfartsmarkedet i 1990’erne, hvorimod stillingen på dette marked for etablerede luftfartsselskaber som sagsøgeren har været stabil og ikke har medført betydelige tab. Der er ikke noget i dette dokument, der godtgør, at etablerede luftfartsselskaber kunne have erobret en større andel af den nye kundekreds uden eventuel statsstøtte til lavprisluftfartsselskaber, og i endnu mindre grad at dette ville have været tilfældet for sagsøgeren uden foranstaltningerne til fordel for Ryanair og Frakfurt Hahn.
101

På baggrund af ovenstående betragtninger skal det konkluderes, at det i henhold til finansforordningens artikel 107, stk. 1, litra b), og som det ligeledes fremgår af formular nr. 4, litra h), der var vedlagt udbudsbetingelserne, påhvilede sagsøgeren direkte eller via de konsortier, som sagsøgeren er en del af, at udvise omhu og på eget initiativ og uden ophold at underrette Parlamentet om Sopra Groups erhvervelse af aktierne i Groupe Steria, hvortil Steria Benelux var et datterselskab, den 5. september 2014 med henblik på at give Parlamentet mulighed for at råde over samtlige oplysninger, der var nødvendige for at vurdere sagsøgerens situation og om fornødent at træffe passende foranstaltninger. Parlamentet blev imidlertid først underrettet af konsortierne IBI IUS og STEEL, som sagsøgeren var en del af, om processen for Sopra Groups erhvervelse af Group Steria for første gang den 21. november 2014 i forlængelse af Parlamentets annoncering den 19. november 2014 af udbudsprocedurens udsættelse. Den forsinkelse, hvormed disse oplysninger blev givet Parlamentet, som ikke på nogen måde kunne begrundes, kan ikke accepteres, til trods for de argumenter, som sagsøgeren fremførte for Retten.
Den italienske udgave af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 501/2008 havde følgende ordlyd før berigtigelsen offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 18. oktober 2012:

»Betalingsfristen kan dog på ethvert tidspunkt inden for perioden på 60 kalenderdage efter den første registrering af betalingsanmodningen suspenderes af Kommissionen, hvis denne meddeler kreditorkontrahenten, at ansøgningen ikke opfylder de gældende krav, enten fordi fordringen ikke kan anerkendes, ikke er forfalden eller ikke er vedlagt den dokumentation, der kræves for alle supplerende ansøgninger, eller fordi medlemsstaten finder det nødvendigt at indhente yderligere oplysninger eller at foretage kontrol. Fristen løber på ny [(i den italienske udgave er »decorre nuovamente« erstattet med »continua a decorrere«, men »fortsætter med at løbe« er ikke berigtiget i den danske udgave)] fra datoen for modtagelse af de ønskede oplysninger eller fra datoen for den kontrol, som medlemsstaten foretager, og som henholdsvis skal fremsendes eller gennemføres inden for en frist på 30 kalenderdage fra datoen for meddelelsen.«

(»Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.«)
48

For det første bemærkes, at Domstolen i dom af 14. november 2013, SFIR m.fl. (C-187/12 – C-189/12, EU:C:2013:737), efter at have fastslået, at begrebet »produktionsfaciliteter« ikke var defineret i forordning nr. 320/2006 og nr. 968/2006, bemærkede, at begrebet »produktion« ligeledes kunne omfatte andre faser for fremstilling af et produkt, der ligger før eller efter den kemiske eller fysiske forarbejdningsproces, og derfor kunne omfatte opbevaring af sukker, der ikke blev emballeret umiddelbart efter dets udvinding af råstoffet. Den fastslog således, at opbevaringen kunne have en karakter, der »direkte vedrører fremstilling af sukker« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 968/2006 (dom af 14.11.2013, SFIR m.fl., C-187/12 – C-189/12, EU:C:2013:737, præmis 26). For det andet fastslog Domstolen, at siloerne kunne have en direkte indvirkning på de sukkermængder, der kunne produceres, og på den produktionsproces, der afhænger af nærheden til en opbevaringsfacilitet, for så vidt som de navnlig gør det muligt helt eller delvist at udsætte salget af produktet fra et givent produktionsår og således indvirker på EF’s sukkermarked som omhandlet i femte betragtning til forordning nr. 320/2006 (dom af 14.11.2013, SFIR m.fl., C-187/12 – C-189/12, EU:C:2013:737, præmis 27-29). For det tredje fastslog Domstolen i det væsentlige, at det fulgte af artikel 3, stk. 3, litra a) og b), i forordning nr. 320/2006, at det berørte industrikompleks for at kunne tildeles den omstruktureringsstøtte for fuldstændig nedlæggelse i princippet skulle indstilles i sin helhed, og at muligheden for ikke at nedlægge eller endog at fortsætte med at anvende andre faciliteter end produktionsfaciliteter i fremtiden, samtidig med at retten til den samlede støtte bevares, udgjorde en undtagelse til denne regel, der skal fortolkes snævert (dom af 14.11.2013, SFIR m.fl., C-187/12 – C-189/12, EU:C:2013:737, præmis 30).
168

Det er bl.a. for på EU-plan at gennemføre De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution 1373 (2001) (jf. præmis 1 ovenfor), der »[r]eaffirm[s] the need to combat by all means, in accordance with the Charter of the United Nations, threats to international peace and security caused by terrorist acts« og »[r]ecogniz[es] the need for States to complement international cooperation by taking additional measures to prevent and suppress, in their territories through all lawful means, the financing and preparation of any acts of terrorism«, at Rådet har vedtaget fælles holdning 2001/931 (jf. femte til syvende betragtning til denne fælles holdning), og derefter, i overensstemmelse med denne fælles holdning, forordning nr. 2580/2001 (jf. tredje, femte og sjette betragtning til forordningen) (dom af 16.10.2014, LTTE mod Rådet, T-208/11 og T-508/11, EU:T:2014:885, præmis 59).
7.

Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelse til at opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger – støttemodtagerens ret til i formålstjenligt omfang at blive inddraget i den administrative procedure – tilsidesættelse – afgørelse, hvorved støtten erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt – betingelse – mulighed for, at den administrative procedure ville føre til et andet resultat, hvis tilsidesættelsen ikke forelå – foreligger ikke (Art. 108, stk. 2, TEUF og art. 263 TEUF) (jf. præmis 90)
79

Hvad angår den anden opførelse har Rådet gjort gældende, at denne ligeledes var støttet på præcise og ubestridte omstændigheder, som sagsøgeren havde anerkendt i to skrivelser af 10. og 13. september 2010, hvorved denne havde anmodet om at foretage en fornyet gennemgang af afgørelsen om at opføre sagsøgerens navn på de omtvistede lister. Som Rådet med rette har anført, fremgår det imidlertid af disse skrivelser, at sagsøgeren på tidspunktet for de omtvistede opførelser var aktiv som skibsagent på HDSL’s vegne, som blev anset for at være tæt forbundet med IRISL, eftersom selskabets navn ligeledes var blevet opført på listerne over enheder, der mistænkes for at lette den nukleare spredning i Iran, den 26. juli 2010 med den begrundelse, at selskabet »handle[de] på vegne af IRISL[, idet det] [foretog] containersejladser med fartøjer, som IRISL eje[ede]«, og at Naser Bateni havde været direktør for IRISL indtil 2008, før han bosatte sig i Europa og stiftede det sagsøgende selskab.
95

Kommissionen har gjort gældende, at den, da den således på grund af manglen på de fuldstændige og pålidelige oplysninger om mængder, som den havde anmodet om, ikke var i stand til at kontrollere rigtigheden af det krævede skrotfradrag, og for på behørig vis at løse sin opgave med hensyn til efterprøve rigtigheden af de af sagsøgeren fremlagte oplysninger i overensstemmelse med de krav, som navnlig følger af grundforordningens artikel 6, stk. 8, mere specifikt beregnede mængden af genanvendt skrot opstået under fremstillingen af den pågældende vare på grundlag af de data, som sagsøgeren havde fremlagt, og de forklaringer, som denne havde givet, ved først at beregne den samlede mængde af den pågældende vare, som var blevet fremstillet på grundlag af indkøbte eller internt producerede varmvalsede bredbånd, for tre kategorier af den pågældende vare, der mængdemæssigt tilsammen repræsenterede 87,5% af den samlede produktion. Det fremgår af Kommissionens forklaringer, at den samlede mængde varmvalsede bredbånd, der faktisk var blevet forbrugt i processen i forbindelse med fremstillingen af den pågældende vare, blev beregnet ved at dividere den samlede værdi af de varmvalsede bredbånd, som var blevet indkøbt og forbrugt i fremstillingsprocessen for den pågældende vare som angivet af sagsøgeren selv i bilag 54 til svaret på antidumpingspørgeskemaet, med deres vejede gennemsnitspris i undersøgelsesperioden. Sammenholdelsen af de nævnte to tal viste ifølge Kommissionen, at den samlede mængde forbrugte varmvalsede bredbånd næsten svarede til den fremstillede mængde af den pågældende vare, og at dette gjaldt for såvel indkøbte som internt producerede bredbånd. Konklusionen om, at det krævede skrotfradrag i betragtning af de fremlagte oplysninger allerede var blevet foretaget, og at det derfor ikke kunne godkendes endnu en gang – idet dette ville føre til, at det pågældende beløb blev fradraget produktionsomkostningerne for de forskellige typer af den pågældende vare to gange – blev forklaret i 77. betragtning til den foreløbige forordning og i bilag 2 til de foreløbige konklusioner.
412

For det første bemærkes – for så vidt som Storhertugdømmet Luxembourg har gjort gældende, at den af Kommissionen anvendte metode til analysen af FFT’s beskatningsgrundlag ikke var tilstrækkeligt forudsigelig, at der skulle udvises fleksibilitet ved at undlade at kræve et urealistisk præcisionsniveau, og at selskabet ikke kunne anses for at være i ond tro – at medlemsstaterne råder over et skøn med hensyn til fastsættelsen af koncerninterne afregningspriser, og at Kommissionen kun, såfremt den afdækker en fejl i fastsættelsen af disse priser, som indebærer, at disse afregningspriser ikke svarer til en pålidelig tilnærmelse til et markedsbaseret resultat, med rette kan fastslå, at der foreligger en støtte (jf. præmis 204 ovenfor). I den foreliggende sag har Retten fastslået, at Kommissionen med rette kunne konkludere, at Storhertugdømmet Luxembourg ved den omhandlede skatteafgørelse havde godkendt fejl i metoden til fastsættelse af betalingen til FFT, som ikke gav mulighed for at nå frem til en koncernintern afregningspris, der afspejlede de priser, som ville være blevet fastsat gennem forhandling på markedsvilkår. Under disse omstændigheder kan det ikke fastslås, at Kommissionen krævede et urealistisk præcisionsniveau, eller at dens analysemetode er uforudsigelig. Storhertugdømmet Luxembourg kan således ikke med rette gøre gældende, at det ikke var forudsigeligt, at Kommissionen ville fastslå, at der var tale om støtte, og kræve den tilbagesøgt.
For så vidt som Kongeriget Nederlandene har bestridt Kommissionens vurdering, dvs. at videresalg af andre produkter end kaffe var et hensigtsmæssigt grundlag for at fastsætte SMBV’s nettooverskud, skal det bemærkes, at det fremgår af OECD’s retningslinjer, som var grundlag for Kommissionens analyse, navnlig punkt 1.42, 3.2 og 3.26 i affattelsen fra 1995, der i det væsentlige svarer til punkt 2.57, 2.58 og 3.9 i affattelsen fra 2010, at TNMM består i – på et hensigtsmæssigt grundlag – at bestemme en skatteyders nettooverskud i forbindelse med en kontrolleret transaktion eller kontrollerede transaktioner, der er tæt forbundne eller sammenhængende. Det følger heraf, at formålet med TNMM er at fastsætte transfer pricing-niveauet for en transaktionstype eller for transaktioner, der er tæt forbundne eller sammenhængende, på grundlag af en analyse af de primære funktioner, der er knyttet til denne eller disse transaktioner. TNMM har imidlertid ikke til formål at fastsætte resultatniveauet for en virksomheds samlede aktivitet, der består i forskellige transaktionstyper, på grundlag af identifikationen af en enkelt primær funktion, idet virksomhedens øvrige funktioner forbigås. En sådan fremgangsmåde ville ikke være i overensstemmelse med punkt 3.4 i OECD’s retningslinjer fra 1995, der svarer til punkt 2.7 i OECD’s retningslinjer fra 2010, som har følgende ordlyd:

»Metoderne med transaktionsbestemt overskud bør under ingen omstændigheder anvendes på en sådan måde, at de medfører overbeskatning af virksomheder, alene fordi deres overskud er mindre end gennemsnittet, eller omvendt underbeskatning af virksomheder, hvis overskud er større end gennemsnittet. Der er ingen grund til, inden for rammerne af armslængdeprincippet, at pålægge virksomheder, der er mindre rentable end gennemsnittet, en yderligere skattebyrde eller omvendt underbeskatte virksomheder, der er mere rentable end gennemsnittet, når grundene til deres gode eller dårlige resultater kan tilskrives kommercielle faktorer.«
195

I modsætning til, hvad sagsøgeren har hævdet, redegjorde Kommissionen desuden for den argumentation, som den havde fulgt med hensyn til salgsprisen mellem NCHZ og Via Chem Slovakia, og som ikke kan anses for upræcis og vag, og for den argumentation, som den fulgte med hensyn til salgsprisen mellem Via Chem Slovakia og sagsøgeren, og som ikke kan anses for uklar. For det første redegjorde Kommissionen nemlig for grundene til, at den fandt, at betingelserne for udbuddet af 2011 ikke havde gjort det muligt at tiltrække det størst mulige antal tilbudsgivere, der skulle konkurrere med hinanden om at afgive deres bedste bud, hvilket er en nødvendig forudsætning for et salg til den højst mulige markedspris (136.-144. betragtning til den anfægtede afgørelse). For det andet præciserede Kommissionen, at salget var organiseret som salg af en going concern, hvilket udelukkede muligheden for at opnå den højst mulige endelige pris ved, at der kunne bydes på forskellige dele af NCHZ (145. betragtning til den anfægtede afgørelse). For det tredje konstaterede Kommissionen, at der i forbindelse med Via Chem Slovakias salg af NCHZ til sagsøgeren var tale om en transaktion mellem to private selskaber uden gennemførelse af en udbudsprocedure, at disse to private enheder blot havde aftalt en pris, uden at andre enheder fik mulighed for at tilbyde en højere pris, og at den tvivl, der herskede om, hvorvidt den af Via Chem Slovakia betalte pris udgjorde markedsprisen, derfor også gjorde sig gældende for den pris, som sagsøgeren havde betalt (146. betragtning til den anfægtede afgørelse).
270

I svarskriftet har Kommissionen forklaret, at den for at beregne den bøde, som sagsøgeren skulle pålægges, valgte at udelukke al afsætning til Dell og HP af optiske diskdrev integreret i servere. Til grund for denne konstatering havde Kommissionen støttet sig på skøn fremlagt af sagsøgeren, hvorefter Dell havde integreret i hvert fald 10% af sagsøgerens afsætning af optiske diskdrev i servere. Umiddelbart efter vedtagelsen af den anfægtede afgørelse forelagde Dell Kommissionen præcise oplysninger, hvoraf fremgik, at mindre end 1% af de optiske drev havde været genstand for en sådan integration. Således var den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, 40000 EUR lavere end den bøde, som selskabet burde være blevet pålagt, på grundlag af den korrekte værdi af dets omsætning. For at pålægge sagsøgeren en passende sanktion for selskabets overtrædelse og sikre ligebehandling af modtagerne for den anfægtede afgørelse har Kommissionen således anmodet Retten om at benytte sin fulde prøvelsesret og fastsætte den bøde, som sagsøgeren skal pålægges, til 7186000 EUR.
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – begreb – bedømmelseskriterier – konstateringen af varemærkets særpræg afhænger ikke af, at der kan fastslås et bestemt sprogligt eller kunstnerisk kreativitets- eller fantasiniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 11-14)
5.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – risikoen for, at der antages at være en forbindelse – ældre varemærker, som har sådanne karakteristika, der gør det muligt at anse dem for at udgøre en del af samme »serie« eller »familie« [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 53)
1.

Appel – anbringender – tilsidesættelse af forbuddet mod at træffe afgørelse ultra petita – annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse, hvorved en fornyet vurdering af godskrivningen af pensionsrettigheder ikke imødekommes – ændring af genstanden for et anbringende, som sagsøgeren i begrænset omfang har gjort gældende med henblik på at anfægte den materielle lovlighed af den anfægtede afgørelse – retlig fejl [Art. 263 TEUF; statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 76, litra d)] (jf. præmis 25, 29 og 33-36)
1)

Dom afsagt af Personaleretten (Anden Afdeling) den 18. marts 2016, Kerstens mod Kommissionen (F-23/15, EU:F:2016:65), ophæves, for så vidt som Personaleretten frifandt Kommissionen for en påstand om annullation af dennes afgørelse af 15. april 2014 om at pålægge Petrus Kerstens en disciplinær sanktion i form af en irettesættelse.
1.

EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 22)