ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82

Hvad derudover angår argumentet om nødvendigheden af, at Forbundsrepublikken Tyskland bevarer sin beskatningskompetence i forhold til virksomhed, der udøves på dens område, skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at et lavere skatteprovenu ikke kan anses for et tvingende alment hensyn, der kan påberåbes som begrundelse for en foranstaltning, som i princippet er i strid med en grundlæggende frihed (jf. bl.a. Manninen-dommen, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har dog anerkendt, at der findes former for adfærd, som kan gøre indgreb i medlemsstaternes ret til at udøve deres beskatningskompetence med hensyn til virksomhed, der udøves på deres område, og dermed bringe den afbalancerede fordeling af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne i fare (jf. Marks & Spencer-dommen, præmis 46), som kan begrunde en restriktion for de friheder, der er sikret ved traktaten (jf. i denne retning dommen i sagen Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas, præmis 55 og 56, og dom af 29.3.2007, sag C-347/04, Rewe Zentralfinanz, Sml. I, s. 2647, præmis 42).
80

Det første og det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at den omstændighed, at den ordregivende myndighed med hensyn til en kontrakt om tjenesteydelser ikke umiddelbart skal udbetale et vederlag til medkontrahenten, men hvor medkontrahenten har ret til at opkræve et vederlag fra en tredjepart, er tilstrækkelig til, at denne kontrakt skal anses for en »koncessionskontrakt om tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/17, forudsat at medkontrahenten påtager sig hele eller i det mindste en væsentlig del af den driftsrisiko, som den ordregivende myndighed løber, også selv om denne risiko fra begyndelsen er meget begrænset på grund af tjenesteydelsens offentligretlige udformning.
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser eller kollektive overenskomster, hvorefter en arbejdstager, der er sygemeldt under sin årlige ferie som fastsat i ferieplanen for den virksomhed, hvor han arbejder, ikke har ret til efter raskmelding at afholde sin årlige ferie på et andet tidspunkt end oprindeligt fastsat, eventuelt uden for den omhandlede referenceperiode.
62

I det foreliggende tilfælde kan det ikke udelukkes, at ophævelsen af afgiftslettelsen til gunst for blandingsprodukter som det, der er omhandlet i hovedsagen, i hvert fald delvis, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at fastslå, var motiveret af kravet om at bringe en sådan overkompensation til ophør. Uanset om dette var tilfældet eller ej, var en sådan lovbestemmelse under alle omstændigheder af en sådan karakter, at den i forhold til en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende uden videre kunne indikere, at afgiftslettelsesordningen for biobrændstoffer kunne blive tilpasset, og endog ophævet, af de nationale myndigheder for at tage hensyn til visse ydre omstændigheder, og at man følgelig ikke på grundlag af bestemmelserne i nævnte lovgivning kunne udlede, at en sådan ordning med sikkerhed ville blive opretholdt i en given periode.
61

Et sådant hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed kræver følgelig, at anvendelsen i levnedsmidler af disse tilsætningsstoffer, herunder navnlig konserveringsmidler som kaliumsorbat, begrænses til tilfælde, hvor der er et særligt teknologisk behov. I den forbindelse kræver bilag III, del A, til direktiv 95/2 en væsentlig nedsættelse af sukkerindholdet i syltetøjet, for at der opstår et teknologisk behov for at tilsætte kaliumsorbat med henblik på konservering.
Det hedder i § 6.7.3 i ARB 1995:

»Såfremt flere forsikringstagere med henblik på at sikre deres retlige interesser er dækket af den samme forsikring i henhold til en eller flere kontrakter, og i tilfælde af at deres interesser som følge af forsikringsbegivenheder af samme eller lignende art skal varetages over for den eller de samme modparter, er forsikreren berettiget til indledningsvis at begrænse sine ydelser til udenretligt at varetage forsikringstagernes interesser og til at føre de nødvendige »prøvesager« gennem de af ham valgte rettergangsfuldmægtige.

Såfremt eller så snart disse foranstaltninger ikke er tilstrækkelige til at sikre forsikringstagerne mod fortabelse af deres rettigheder, og navnlig i tilfælde af en truende forældelse, afholder forsikreren bl.a. udgifterne til kollektive søgsmål eller andre former for retligt og udenretligt forsvar af kollektiv karakter, som varetages af en af forsikreren udpeget rettergangsfuldmægtig.«
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 10. september 2009 –

Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-286/08)

»Traktatbrud – miljø – direktiv 2006/12/EF og 91/689/EØF – farligt affald – forpligtelse til at udarbejde og vedtage en plan for håndtering af farligt affald – forpligtelse til at oprette et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter for farligt affald – direktiv 1999/31/EF – deponering af affald – bortskaffelse af farligt affald«

1. Miljø – farligt affald – direktiv 91/689 og 2006/12 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12, art. 7 og 9; Rådets direktiv 91/689, art. 6, stk. 1) (jf. præmis 43 og 47)

2. Miljø – affald – direktiv 2006/12 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12, art. 4 og 5) (jf. præmis 57, 58, 72-74 og 76)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 1, stk. 2, og artikel 6 i Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt affald (EFT L 377, s. 20), og artikel 5, stk. 1 og 2, artikel 7, stk. 1, samt artikel 4 og 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12/EF af 5. april 2006 om affald (EUT L 114, s. 9) (tidligere Rådets direktiv 75/442/EØF af 15.7.1975, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 8.3.1991) – tilsidesættelse af artikel 3, stk. 1, artikel 6-9, artikel 13 og 14 i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald (EFT L 182, s. 1) – manglende udarbejdelse af en plan for håndtering af farligt affald i overensstemmelse med kravene i fællesskabslovgivningen og manglende oprettelse af et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter for farligt affald – tilsidesættelse af forpligtelserne for så vidt angår håndtering og deponering af affald.

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til for det første artikel 1, stk. 2, og artikel 6 i Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991 om farligt affald, sammenholdt med artikel 5, stk. 1 og 2, samt artikel 7, stk. 1, i direktiv 2006/12, for det andet artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/689, sammenholdt med bestemmelserne i artikel 4 og 8 i direktiv 2006/12, og for det tredje artikel 3, stk. 1, artikel 6-9, artikel 13 og 14 i direktiv 1999/31,

– idet den inden for en rimelig frist hverken har udarbejdet eller vedtaget en plan for håndtering af farligt affald i overensstemmelse med de gældende krav i fællesskabslovgivningen, og idet den ikke har oprettet et integreret og tilstrækkeligt net af bortskaffelsesfaciliteter for farligt affald under anvendelse af de mest hensigtsmæssige metoder til sikring af et højt beskyttelsesniveau for miljøet og folkesundheden

– idet den ikke har truffet alle nødvendige foranstaltninger vedrørende håndtering af farligt affald for at sikre overholdelsen af artikel 4 og 8 i Rådets og Europa-Parlamentets direktiv 2006/12/EF af 5. april 2006 om affald og af artikel 3, stk. 1, artikel 6-9, artikel 13 og 14 i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald.
22

Hvad angår Republikken Maltas anden formalitetsindsigelse, hvorefter Kommissionen ikke kan nedlægge påstand ved Domstolen om, at det fastslås, at den har begået et traktatbrud ved at bestemme, at jagtsæsonen åbnes om foråret i 2007 og de følgende år uden at have gjort sig bekendt med årsrapporterne vedrørende disse år, er det tilstrækkeligt at fastslå, at direktivets artikel 9, stk. 3, ikke kan indebære — og i øvrigt ikke lovligt kan have til formål — at Kommissionens mulighed for at anlægge traktatbrudssag gøres betinget af, at den pågældende medlemsstat fremlægger den i bestemmelsen foreskrevne årsrapport. Derimod er Kommissionen ifølge direktivets artikel 9, stk. 4, forpligtet til til stadighed at påse, at følgerne af medlemsstaternes gennemførelse af de undtagelser, som er lovlige i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1, ikke er i strid med direktivet, på grundlag af de oplysninger, som Kommissionen råder over, herunder »navnlig« de årsrapporter, som er omhandlet i artikel 9, stk. 3.
32

Indehaveren af en timesharerettighed har således altid mulighed for at leje en anden ejendom, når han ønsker det, ved at betale en yderligere leje for det gode, han ønsker, mens en indehaver af en sådan rettighed, der er tilmeldt RCI Weeks-ordningen, og som betaler de årlige bidrag som foreskrevet, har mulighed for med RCI Europes hjælp at bytte sin rettighed med en anden rettighedshavers ved blot at betale byttegebyret. Optagelsesgebyret og de årlige bidrag betales således af et medlem som modydelse for en ydelse, som leveres eller vil blive leveret af RCI Europe med henblik på at lette bytte af dette medlems timesharerettighed frem for leje gennem tredjemand.
5

Olimpiclub, som er et aktieselskab, som anlægger og driver sportsfaciliteter, er ejer af et sportsanlæg, som er beliggende på en grund, der tilhører den italienske stat. Den 27. december 1985 indgik Olimpiclub med Associazione Polisportiva Olimpiclub (herefter »Associazione«), en personsammenslutning uden gevinst for øje, hvis stiftere for næsten alles vedkommende også havde kapitalandele i Olimpiclub, en brugskontrakt, i henhold til hvilken Associazione kunne anvende alle redskaber i det nævnte sportsanlæg (herefter »brugskontrakten«). Til gengæld skulle Associazione for det første stå for betalingen af statsafgiften til den italienske stat (et beløb, som skulle betales for koncessionen til at råde over grunden), for det andet hvert år betale en fast sum på 5 mio. ITL og for det tredje overføre samtlige Associaziones bruttoindtægter bestående i det samlede beløb i medlemsafgifter til Olimpiclub.
1)

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 18 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/65/EF af 26. oktober 2005 om bedre havnesikring, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
1)

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
1)

Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/65/EF af 26. oktober 2005 om bedre havnesikring, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet.
22

Ifølge Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bør den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at under en straffesag med henblik på at sanktionere en mulig overtrædelse af forordning nr. 338/97’s artikel 8, stk. 5, henset til, at der ikke findes fællesskabsretlige regler for en sådan straffesag, anvender den nationale domstol som hovedregel national ret, idet den fortolker den i overensstemmelse med fællesskabsretten under iagttagelse af, at denne tillægges effektiv virkning. For så vidt angår fordelingen af bevisbyrden finder Kommissionen, henset til, at forbuddet mod at udnytte eksemplarer af de arter, der er opført i bilag B til forordning nr. 338/97, som hovedregel finder anvendelse, at det påhviler anklagemyndigheden som led i straffesagen at bevise, at Tomasz Rubach har anvendt eksemplarer af beskyttede arter erhvervsmæssigt. Derimod vil det påhvile Tomasz Rubach at bevise, at han lovligt er kommet i besiddelse af disse eksemplarer, og dermed undgå et strafferetligt ansvar.
2

Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem for det første Distillerie Smeets Hasselt NV mod Belgische Staat, Louis De Vos, Bollen, Mathay & Co. BVBA som likvidatorer for Transterminal Logistics NV, Daniel Van den Langenbergh og Firma De Vos NV, for det andet mellem Belgische Staat og Bollen, Mathay & Co. BVBA som likvidator for Transterminal Logistics NV, og for det tredje mellem Louis De Vos og Belgische Staat vedrørende efteropkrævning af importtold.
28

Conseil d’État, der er af den opfattelse, at den retsbeskyttelse, som fællesskabsretten sikrer borgerne, indebærer en ret for disse til indirekte at anfægte gyldigheden af Fællesskabets retsakter ved en national ret under en sag vedrørende den nationale gennemførselsbestemmelse, har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen de følgende to spørgsmål: »1) Er direktiv 2004/73/EF, der klassificerer N-probylbromid som et meget brandfarligt stof (R11) på grundlag af en eneste test foretaget ved -10°C, foreneligt med rammedirektiv 67/548/EØF, nærmere bestemt bilag V, punkt A.9, der fastlægger metoderne til bestemmelse af flammepunkter? Er direktiv 2004/73/EF, der klassificerer N-probylbromid som et reproduktionstoksisk stof i kategori 2 (R60), dels uden at der i relevante dyreforsøg foreligger klar dokumentation for, at der er observeret skadelige virkninger, der kan begrunde en stærk formodning for, at menneskets udsættelse for et sådant stof kan medføre skader på afkommet hos mennesker, dels på grundlag af forsøg, der alene viser skader hos dyr, der har været udsat for en koncentration på 250 PPM, dvs. 11 gange den maksimale eller 40 gange den gennemsnitlige koncentration af N-probylbromid, som mennesket udsættes ved anvendelse af produktet, foreneligt med rammedirektiv 67/548/EØF, nærmere bestemt bilag VI, punkt 4.2.3? Er direktiv 2004/73/EF, der efter forsigtighedsprincippet klassificerer N-probylbromid som et meget brandfarligt (R11) og reproduktionstoksisk stof i kategori 2 (R60), uden at de i henhold bilag V og VI til direktiv 67/548/EØF fastsatte metoder og kriterier er overholdt, foreneligt med rammedirektiv 67/548/EØF, nærmere bestemt bilag V og VI? Er direktiv 2004/73/EF, der klassificerer N-probylbromid som et meget brandfarligt (R11) og reproduktionstoksisk stof i kategori 2 (R60) på grundlag af forsøg, der afviger fra de forsøg, der er udført på konkurrerende produkter, navnlig klorholdige halogener, og under tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, foreneligt med rammedirektiv 67/548/EØF? 2) Såfremt direktiv 2004/73/EF er uforeneligt med direktiv 67/548/EØF, skulle Kongeriget Belgien da have afholdt sig fra i national ret at gennemføre klassificeringen af N-probylbromid som foreskrevet ved direktiv 2004/73/EF eller set bort fra denne klassificering, selv om det følger af artikel 2 i direktiv 2004/73/EF, at »[m]edlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv senest den 31. oktober 2005«?«
58

Ved indførelsen af en forpligtelse for en aktionær med en dominerende stilling og ved fastsættelsen af betingelser til opfyldelse heraf måtte der tages stilling til, om mindretalsaktionærerne i en særlig situation, hvor en aktioner opnår eller styrker kontrollen med et selskab, har behov for særlig beskyttelse, som opnås ved, at den aktionær, der har en dominerende stilling, pålægges en forpligtelse. En sådan beslutning forudsætter, at der foretages en afvejning af interesserne for mindretalsaktionærerne og for de aktionærer, der har en dominerende indflydelse, såvel som af de alvorlige konsekvenser for virksomhedsovertagelser, som en sådan forpligtelse vil have, og dette skal ifølge retssikkerhedsprincippet komme særligt til udtryk med henblik på, at de pågældende ikke skal være i tvivl om deres rettigheder og pligter, således at de kan handle derefter (jf. for så vidt angår kravene i henhold til retssikkerhedsprincippet dom af 10.3.2009, sag C-345/06, Heinrich, Sml. I, s. 1659, præmis 44).
59

I betragtning af det ovenfor anførte skal det forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 93/13 skal fortolkes således, at en national ret, hvortil der er indgivet en begæring om tvangsfuldbyrdelse af en retskraftig voldgiftskendelse, der er afsagt, uden at forbrugeren har givet møde, er forpligtet til, så snart den råder over de fornødne faktiske og retlige oplysninger herom, af egen drift at efterprøve, om den voldgiftsklausul, der er indeholdt i en kontrakt indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimelig, for så vidt som retten i henhold til de nationale processuelle regler kan foretage en sådan efterprøvelse i lignende sager af intern art. Hvis dette er tilfældet, påhviler det denne ret at drage alle de konsekvenser, der følger heraf efter national lovgivning, for at sikre, at forbrugeren ikke er bundet af nævnte klausul.
Konventionens artikel 4, som har overskriften »Lovvalget i mangel af aftale herom«, bestemmer:

»1. I det omfang der ikke er foretaget et gyldigt lovvalg i henhold til artikel 3, er aftalen underkastet loven i det land, som den har sin nærmeste tilknytning til. Hvis en del af aftalen, som kan adskilles fra resten af aftalen, har nærmere tilknytning til et andet land, kan loven i dette land dog undtagelsesvis bringes i anvendelse på denne del af aftalen.

2. Med forbehold af stk. 5 er der formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den part, som skal præstere den for aftalen karakteristiske ydelse, på tidspunktet for aftalens indgåelse har sin bopæl eller, hvis det drejer sig om et selskab, en forening eller en anden juridisk person, sit hovedsæde. Indgås aftalen som led i denne parts erhvervsvirksomhed, gælder formodningen dog det land, hvor hovedforretningsstedet er beliggende, eller, hvis ydelsen efter aftalen skal erlægges fra et andet forretningssted end hovedforretningsstedet, det land, hvor dette andet forretningssted er beliggende.

3. Uanset stk. 2 er der i det omfang, aftalens genstand er en ret over fast ejendom, herunder en brugsret, formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor den faste ejendom er beliggende.

4. Formodningen i stk. 2 gælder ikke for aftaler om transport af gods. Der er for sådanne aftaler formodning om, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor transportøren på tidspunktet for aftalens indgåelse har sit hovedforretningssted, hvis dette land tillige er det land, hvor laste- eller lossestedet eller afladerens hovedforretningssted er beliggende. Ved anvendelse af dette stykke skal certepartier for en enkelt rejse og andre aftaler, der har transport af gods som hovedformål, anses for aftaler om transport af gods.

5. Stk. 2 finder ikke anvendelse, hvis det ikke kan afgøres, hvad der er den for aftalen karakteristiske ydelse. Der skal ses bort fra formodningerne i stk. 2, 3 og 4, hvis det af omstændighederne som helhed fremgår, at aftalen har en nærmere tilknytning til et andet land.«
67

Det skal fremhæves, således som det allerede er anført i denne doms præmis 62, at den i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 fastsatte fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse navnlig har til formål at give adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at han har afsonet den idømte straf. Det er dermed lovligt for den fuldbyrdende medlemsstat kun at forfølge et sådant formål for så vidt angår personer, der har godtgjort en vis grad af integration i samfundet i nævnte medlemsstat.
3

Sjette momsdirektivs artikel 4 er affattet således: »1. Som afgiftspligtig person anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed. 2. De former for økonomisk virksomhed, der er omhandlet i stk. 1, er alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder, herunder minedrift og landbrug, samt virksomhed inden for liberale og dermed sidestillede erhverv. Som økonomisk virksomhed anses bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter. […] 5. Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag. Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrencefordrejning af en vis betydning. […]«
39

Hvad for det første angår målet om at forhindre hvidvaskning af penge og skattesvig er det ikke nødvendigt at afgøre, hvorvidt dette formål kan henhøre under den offentlige orden. Det er tilstrækkeligt at konstatere, som det fremgår af Domstolens retspraksis, at myndighederne i en medlemsstat ikke gyldigt kan antage, generelt og uden skelnen, at institutioner og foretagender, der er hjemmehørende i en anden medlemsstat, er engageret i kriminelle aktiviteter. Det forekommer ydermere uforholdsmæssigt helt generelt at udelukke sådanne institutioner og foretagender fra at nyde godt af en skattemæssig fritagelse, da dette går videre end nødvendigt for at bekæmpe kriminalitet. Der findes andre midler, hvorved sådanne selskabers virksomhed og regnskaber kan kontrolleres (jf. i denne retning dommen i sagen Gambelli m.fl., præmis 74, og i sagen Centro di Musicologia Walter Stauffer, præmis 61).
66

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten med urette konkluderede, at den tilsidesættelse af retten til forsvar, som Retten havde konstateret, ikke kunne føre til annullation af den omtvistede forordning med den begrundelse, at der under alle omstændigheder ikke forelå nogen mulighed for, at den administrative procedure kunne have medført et andet resultat. Da spørgsmålet om fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), ikke kun udgjorde et uvæsentligt, men grundlæggende problem, fratog nævnte tilsidesættelse appellanten muligheden for at godtgøre over for Kommissionen, at dens fortolkning var urigtig, og at Kommissionen var helt berettiget til at foreslå Rådet endelige foranstaltninger baseret på konklusionerne i dokumentet med endelige, generelle oplysninger af 20. februar 2007. Appellantens situation blev derfor konkret berørt, for så vidt som selskabet blev frataget muligheden for, at den administrative procedure kunne have medført et radikalt anderledes resultat.