Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 14. juli 1988. - ANNUNZIATA MATTEUCCI MOD COMMUNAUTE FRANCAISE DE BELGIQUE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF CONSEIL D'ETAT. - FORBUD MOD FORSKELSBEHANDLING - FAGLIG UNDERVISNING - UDDANNELSESSTOETTE. - SAG 235/87.



Samling af Afgørelser 1988 side 05589



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Sagsoegeren i den sag for Belgiens Conseil d' Etat, som har givet anledning til denne praejudicielle forelaeggelse i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177, er Annunziata Matteucci, som er italiensk statsborger . Hun blev foedt i 1960 i Belgien, hvor hendes far, som er vandrende arbejdstager fra Italien, havde slaaet sig ned . Han har vaeret bosat i Belgien siden da, og det samme har hendes mor tilsyneladende . Annunziata Matteucci fik hele sin uddannelse i Belgien . Siden 1983 har hun vaeret ansat som laerer i "rytmik" ved Centre Culturel i Namur . Hun fortsatte sine studier og afsluttede et kursus i rytmik ved et institut i Bruxelles i 1985, hvor hun var blandt de 2%, der klarede sig bedst .

I 1984 ansoegte hun Commissariat général aux relations internationales de la Communauté française de Belgique ( CGRI ) om et stipendium til en "specialuddannelse" i sang og stemmetraening i Berlin . Communauté française havde tre saadanne stipendier til raadighed i henhold til en overenskomst af 24 . september 1956 mellem Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland; stipendierne skulle ikke daekke indskrivningsgebyrer eller studieafgifter, men var beregnet til de studerendes underhold . I ansoegningen anfoerte Annunziata Matteucci, at timer i sang ville udgoere et supplement til hendes uddannelse og erfaring i rytmisk dans og saette hende i stand til at undervise baade boern og voksne i at udtrykke sig saavel vokalt som ved bevaegelser .

Artikel 4 i overenskomsten af 1956 bestemmer, at "hver af de kontraherende parter tildeler den anden parts statsborgere stipendier med henblik paa, at de i det andet land kan paabegynde eller fortsaette studier eller forskningsarbejde eller fuldfoere deres videnskabelige, kulturelle, kunstneriske eller tekniske uddannelse ". Under paaberaabelse af betingelsen om statsborgerskab i samme artikel naegtede CGRI, som er sagsoegte nummer to i sagen for den nationale ret, at videresende hendes ansoegning til de tyske myndigheder ( som aabenbart skulle foretage den endelige udvaelgelse blandt ansoegerne ). Annunziata Matteucci indbragte afslaget for Conseil d' Etat, som har antaget sagen til realitetsbehandling . Hendes paastande over for sagsoegte nummer et, Communauté française, blev afvist .

I de foerste processkrifter paaberaabte Annunziata Matteucci sig udelukkende Traktatens artikel 48 som gennemfoert ved artiklerne 7 og 12 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 ( EFT 1968 II, s . 467, herefter benaevnt "forordningen "). I et supplerende processkrift soegte hun imidlertid at paaberaabe sig Domstolens dom i sag 293/83, Gravier mod byen Liège, Sml . 1985, s . 593, hvori Domstolen med hensyn til fortolkningen af Traktatens artikler 7 og 128 udtalte, at "vilkaarene for adgang til faglig uddannelse henhoerer under Traktatens anvendelsesomraade", og at "paalaeggelsen af en afgift, et indskrivningsgebyr eller en studieafgift som betingelse for adgangen til at foelge faglig undervisning for studerende, der er statsborgere i andre medlemsstater, mens en tilsvarende afgift ikke paalaegges indenlandske studerende, (( foelgelig )) udgoer en forskelsbehandling, som udoeves paa grundlag af nationalitet, og som er forbudt ved Traktatens artikel 7" ( praemisserne 25 og 26 ). Faglig undervisning blev defineret som "enhver form for undervisning, der foerer til en kompetence inden for en profession, et fag eller en bestemt stilling, eller som bibringer den saerlige faerdighed, der kraeves for at udoeve en saadan profession, fag eller stilling ... uanset elevernes eller de studerendes alder eller uddannelsesniveau, ligesom det heller ikke spiller nogen rolle, om undervisningsprogrammet ogsaa omfatter en vis del mere almindelig undervisning" ( praemis 30 ).

Det fremgaar af de i forelaeggelseskendelsen anfoerte grunde, at Conseil d' Etat foerst og fremmest har oensket at faa oplyst, om det princip, der er knaesat i Gravier-dommen, finder anvendelse paa "stipendier, der ydes eller naegtes under omstaendigheder som dem, der foreligger i naervaerende sag ". Spoergsmaalet er imidlertid formuleret noget videre :

"Skal bestemmelserne i Rom-Traktaten af 25 . marts 1957, navnlig artiklerne 7, 48, 59, 60 og 128, fortolkes saaledes, at uddannelsesstipendier, der ydes af én medlemsstat, ikke kan forbeholdes en anden medlemsstats statsborgere, saaledes som det er sket ved artikel 4 i den mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Belgien indgaaede kulturoverenskomst af 24 . september 1956?"

Der er ikke over for Domstolen blevet fremsat anbringender vedroerende artiklerne 59 og 60, som handler om fri udveksling af tjenesteydelser, og Kommissionen har indtaget det standpunkt, at spoergsmaalet kan loeses ud fra Traktatens artikler 7 og 48 samt forordningen . I mit forslag til afgoerelse i Gravier-sagen og i sag 263/86, Belgien mod Humbel ( verserende ), gav jeg udtryk for den opfattelse, at offentlig uddannelse ikke er en tjenesteydelse i disse artiklers forstand, fordi den ikke stilles til raadighed "mod betaling ". Jeg staar fast ved denne opfattelse, da der ikke er fremfoert yderligere argumenter for det modsatte standpunkt .

I dommene i sag 39/86, Lair mod Universitaet Hannover og sag 197/86, Brown mod Secretary of State for Scotland, som blev afsagt den 21 . juni 1988 ( dvs . efter den mundtlige forhandling i naervaerende sag ), ( Sml . s . 0000 ) fandt Domstolen, at princippet i Gravier-sagen kun kunne gaelde for stoette til indskrivningsgebyrer eller andre gebyrer, navnlig studieafgifter, i forbindelse med faglig uddannelse, og at stoette fra det offentlige til studerendes underhold og uddannelse paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin ikke er omfattet af Traktatens artikel 7 ( praemisserne 14 og 15 i Lair-dommen, som ordret er gentaget i praemisserne 17 og 18 i Brown-dommen ).

Disse afgoerelser gaelder med mindst lige saa stor vaegt for det stipendium, Annunziata Matteucci havde ansoegt om . Hvis det ikke efter faellesskabsretten kraeves, at stoette til underhold, der stort set gives til alle indenlandske studerende, skal gives til udenlandske statsborgere paa samme vilkaar, kan det heller ikke vaere i strid med artikel 7, sammenholdt med artikel 128, at forbeholde statens egne borgere saerlige stipendier til studier i udlandet som f.eks . det, Annunziata Matteucci havde ansoegt om ( som desuden skulle udbetales af de tyske myndigheder ).

Dette gaelder dog ikke, hvis de paagaeldende udenlandske statsborgere kan stoette ret paa Traktatens artikel 48, saaledes som den specielt er gennemfoert ved forordningen .

Forordningens artikel 7 bestemmer, at en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, paa de oevrige medlemsstaters omraade "nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere" ( stk . 2 ) og "har samme ret til paa samme vilkaar som indenlandske arbejdstagere at deltage i uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner, omskolings - og revalideringscentre" ( stk . 3 ).

Artikel 12 er affattet saaledes :

"Saafremt en statsborger i en medlemsstat er eller har vaeret beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade, har hans boern, hvis de er bosat paa denne medlemsstats omraade, adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse paa samme vilkaar som statsborgere i denne stat .

Medlemsstaterne skal fremme bestraebelser, der goer det muligt for disse boern paa de bedst mulige vilkaar at foelge undervisningen ."

Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Annunziata Matteucci paaberaaber sig saavel forordningens artikel 7 som artikel 12 som barn af en vandrende arbejdstager, hvilket stoettes af den italienske regering . CGRI og den franske regering har anfoert, at artikel 12 ikke finder anvendelse, fordi hun selv er arbejdstager . Kommissionens holdning er, at hun kan paaberaabe sig saavel artikel 7, fordi hun selv er arbejdstager, som artikel 12, fordi hun er barn af en vandrende abejdstager .

Forordningens artikel 7 giver "arbejdstagere" visse rettigheder . Det fastslaas ikke udtrykkeligt i forelaeggelseskendelsen, at hun er arbejdstager, kun at hun har undervist i rytmisk dans i Namur siden 1983, og at hun har fortsat sine studier i hvert fald indtil 1985, samt at hun paa dette tidspunkt havde ansoegt om det omhandlede kursus .

Den omstaendighed, at hun stadig studerede, forhindrede hende ikke i at vaere arbejdstager, idet deltidsbeskaeftigelse ikke er undtaget fra reglerne om arbejdskraftens frie bevaegelighed, naar der er tale om udoevelse af "faktisk og effektiv beskaeftigelse, med udelukkelse af beskaeftigelsesformer, der har et saa (( ringe )) omfang, at de fremstaar som et rent marginalt supplement", og selv om den loen, der opnaas, er mindre end den lovbestemte mindsteloen, hvad enten den suppleres med anden indtaegt eller ej ( sag 53/81, Levin mod Staatssecretaris van Justitie, Sml . 1982, s . 1035; sag 139/85, Kempf mod Staatssecretaris van Justitie, Sml . 1986, s . 1741 ).

Den nationale ret skal saaledes foerst paa grundlag af Domstolens domme tage stilling til, om hun var arbejdstager . Hvis det er tilfaeldet, skal det undersoeges, om hun kan paaberaabe sig forordningen, eftersom hun ikke selv er flyttet fra en medlemsstat til en anden . Det var hendes far, der var vandrende arbejdstager . Det er klart, at hvis hun stadig forsoergedes af sin far ( hun var over 21 aar ), da hun begyndte at arbejde i 1983, havde hun ret til dette i medfoer af forordningens artikel 11 . Selv om hun ikke blev forsoerget af ham, havde hun efter min opfattelse i henhold til Traktatens artikel 48, stk . 3, litra a ) og b ), ret til, selv om hun allerede var i Belgien, at acceptere en faktisk tilbudt stilling og til at bevaege sig frit inden for Belgien med henblik herpaa . Efter min opfattelse anerkendes retten for vandrende arbejdstageres boern til at tage arbejde i den medlemsstat, hvor de bor ( trods begraensningen i artikel 11 til boern, der forsoerges af arbejdstageren, og boern under 21 ), ogsaa i forordningens artikel 1, som bestemmer : "Enhver statsborger i en medlemsstat har uanset bopael ret til at tage og udoeve loennet beskaeftigelse paa en anden medlemsstats omraade ...".

Selv om hun ikke var arbejdstager paa det paagaeldende tidspunkt, synes det at fremgaa af Domstolens dom i sag 316/85, Centre public d' aide sociale de Courcelles mod Lebon ( dom af 18 . juni 1987, Sml . s . 2811 ), at hendes far som en social fordel i henhold til artikel 7, stk . 2, kunne kraeve, at hun fik samme ret til uddannelse som boern af belgiske arbejdstagere, saa laenge hun faktisk forsoergedes af ham i den forstand, at han faktisk soergede for hendes underhold, uanset hvad grunden hertil var, og uanset om hun faktisk var i stand til at forsoerge sig selv . Det samme synes at maatte gaelde for de i forordningens artikel 7, stk . 3, omhandlede rettigheder .

Forudsat at den nationale ret konstaterer, enten at hun var arbejdstager eller blev forsoerget af en arbejdstager, opstaar spoergsmaalet, om hun kan goere krav paa saerlige rettigheder i medfoer af forordningens artikel 7, stk . 2, og artikel 7, stk . 3, saaledes som bestemmelserne er blevet fortolket i Domstolens domme, navnlig i sagerne Lair og Brown .

I Lair-sagen antog Domstolen, at stoette, der ydedes til underhold og uddannelse med henblik paa gennemfoerelse af et erhvervskvalificerende universitetsstudium, var en social fordel i artikel 7, stk . 2' s forstand, eftersom sociale fordele er "alle rettigheder, det vaere sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager, i det vaesentlige paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller allerede fordi han har bopael paa det nationale omraade, og hvis udstraekning til ogsaa at gaelde arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater maa antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet" ( jfr . sag 122/84, Scrivner mod Centre public d' aide sociale de Chastre, Sml . 1985, s . 1029 ).

Det antoges endvidere, at en statsborger i en anden medlemsstat, som gennemfoerte saadanne studier i modtagerstaten efter at have haft beskaeftigelse i denne stat, maa anses for at have bevaret sin status som arbejdstager og som saadan at kunne stoette ret paa forordningens artikel 7, stk . 2, under forudsaetning af, at "det paagaeldende studium har tilknytning til en tidligere erhvervsmaessig beskaeftigelse"; dette er dog ikke noedvendigt, naar der er tale om ufrivilligt arbejdsloese, som er noedt til at omskole sig ( praemis 37 ).

I Lair-sagen anerkendtes det, at de omhandlede studier gav erhvervskompetence . Selv om Domstolen ikke omtalte andre former for undervisning end faglig undervisning, er det stadig min opfattelse, at almindelig undervisning ogsaa kan udgoere en social fordel, skoent det formentlig nu maa godtgoeres, at studierne har tilknytning til arbejdstagerens tidligere beskaeftigelse, et kriterium, som det kan vaere vanskeligt at opfylde, hvis en arbejdstager skal kunne specialisere sig .

Paa den anden side udtalte Domstolen i dommens praemis 38, at den opfattelse af den frie bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, der blev givet udtryk for i dommen - jfr . min gengivelse ovenfor - "i oevrigt (( er )) i overensstemmelse med nyere tendenser paa arbejdsmarkedet, idet ubrudte beskaeftigelsesforloeb ikke er saa hyppige som foer . Det forekommer saaledes, at en erhvervsmaessig beskaeftigelse afbrydes af uddannelses -, omskolings - og efteruddannelsesperioder ".

Skoent det tilkommer den nationale ret at tage stilling hertil, og uanset hvad standpunktet kan vaere i andre sager, forekommer det ikke sandsynligt, at anvendelsen af disse regler vil foere til problemer i dette konkrete tilfaelde, eftersom det kursus, Annunziata Matteucci oensker at foelge, for en umiddelbar betragtning synes at have tilknytning til hendes tidligere beskaeftigelse og at vaere led i en efteruddannelse eller omskoling .

Det goeres imidlertid gaeldende, at selv om Annunziata Matteucci er arbejdstager, og det paataenkte studieforloeb har tilknytning til hendes tidligere beskaeftigelse, boer stipendiet ikke betragtes som en social fordel, idet det ikke er en generel foranstaltning, men et af kun tre stipendier, der uddeles hvert aar . Jeg kan ikke gaa med til denne begraensning . I sag 65/81, Reina mod Landeskreditbank Baden-Wuerttemberg, Sml . 1982, s . 33, statuerede Domstolen, at "begrebet social fordel i forordningens artikel 7, stk . 2, ikke kun omfatter fordele, der ydes ifoelge et retligt krav, men ogsaa ydelser, der tildeles efter et skoen ". Den omstaendighed, at udvaelgelsen ved en skoensmaessig tildeling skal finde sted paa grundlag af de opstillede kriterier, hvoraf ét gaar ud paa, at antallet er begraenset til tre, er ikke til hinder for, at stipendiet maa betragtes som en social fordel . Selv om kun faa udvaelges, kan mange vaere berettiget til at soege .

Hvis det lades ude af betragtning, at kurset finder sted i Forbundsrepublikken Tyskland og betales af Forbundsrepublikken i henhold til en gensidig aftale, som er indeholdt i en bilateral overenskomst, kan Annunziata Matteucci da ogsaa - eller subsidiaert - paaberaabe sig artikel 7, stk . 3, hvis hun maa anses for at vaere arbejdstager? Hertil er det ikke tilstraekkeligt, at det paagaeldende kursus maa betragtes som faglig uddannelse . I Lair-sagen ( praemis 26 ) og i Brown-sagen ( praemis 12 ) udtalte Domstolen, at en uddannelsesinstitution ikke kan betragtes som en faglig uddannelsesinstitution, blot fordi der paa institutionen gives en vis faglig uddannelse . Begrebet "er snaevrere og daekker udelukkende saadanne institutioner, der giver en undervisning, som enten er integreret i en erhvervsmaessig beskaeftigelse eller har snaever tilknytning hertil, f.eks . undervisning i laeretiden ". Conseil d' Etat maa derfor overveje, hvorvidt skolen i Berlin er en saadan institution .

Hvis den er det, mener jeg af de grunde, jeg anfoerte i mine forslag til afgoerelse i Lair-sagen og Brown-sagen, at stoette til underhold er omfattet, og at der navnlig i betragtning af den restriktive fortolkning af begrebet "faglig uddannelsesinstitution", ikke bestaar en pligt til at godtgoere, at det paataenkte kursus har tilknytning til arbejdstagerens tidligere virksomhed som arbejdstager, naar henses til, dels at formaalet med forordningen er at forbedre arbejdstagernes leve - og arbejdsvilkaar og dermed goere det lettere for dem at opnaa social fremgang ( den tredje betragtning til forordningen ), dels at der i artikel 7, stk . 3, udtrykkeligt henvises til omskoling, og endelig at Domstolen i Lair-sagen har anerkendt, at erhvervsmaessig beskaeftigelse kan afbrydes af uddannelses -, omskolings - og efteruddannelsesperioder .

Hvis Annunziata Matteucci slet ikke er arbejdstager, men en person, der forsoerges af en arbejdstager og soeger at paaberaabe sig artikel 7, stk . 2, via sin far, mener jeg, at hun er berettiget til at benytte det belgiske undervisningssystem paa samme vilkaar som boern af belgiske arbejdstagere i Belgien . Jeg maa dog tage forbehold for et argument, som jeg vil behandle senere, nemlig at kurset ikke finder sted i Belgien .

Hvad enten hun er eller ikke er arbejdstager, henholdsvis en person, der forsoerges af en arbejdstager, og som paaberaaber sig rettigheder afledt af artikel 7, kan Annunziata Matteucci da paaberaabe sig forordningens artikel 12, naar henses til, at der ikke er taget stilling til forholdet mellem de to artikler i Domstolens hidtidige praksis?

Artikel 12 er efter sin ordlyd ikke begraenset til faglig uddannelse, men omfatter "almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse" i modtagerstaten . Domstolen erklaerede udtrykkeligt i sag 9/74, Casagrande mod Landeshauptstadt Muenchen, Sml . 1974, s . 773, at bestemmelsen fandt anvendelse paa indtaegtsbestemt stoette . Domstolen udtalte i denne sag, at det fremgaar af artikel 12, stk . 2, at denne artikel "tilsigter at fremme specielle bestraebelser paa at sikre, at ( boernene ) paa lige fod kan drage fordel af undervisningen og de disponible uddannelsesmidler" ( praemis 4 ). Den udledte heraf, at artiklen derfor "ikke alene omfatter reglerne om adgang til undervisningen, men ogsaa de generelle foranstaltninger, der skal lette deltagelsen i denne" ( ibidem ).

Jeg kan ikke tiltraede argumentet om, at der i Casagrande-dommen kun naevnes "generelle foranstaltninger", og at artikel 12 af den grund er uanvendelig paa saerlige eller begraensede stipendier . Efter min opfattelse var det meningen, at udtrykket skulle omfatte alle foranstaltninger truffet af staten vedroerende deltagelsen i undervisningen, og ikke blot dem, der har et bredt anvendelsesomraade .

Findes der et punkt, hvor et barn af en vandrende arbejdstager ophoerer med at vaere et barn i artikel 12' s forstand? Gaelder der for det foerste en aldersgraense, og ophoerer barnet for det andet med at vaere et barn, hvis det begynder at arbejde?

Eftersom det er klart, at de omhandlede rettigheder ikke er begraenset til den periode, hvor der er tvungen skolegang, eller endog til skolegang, der straks foelges op af fuldtidsstudier ved et universitet eller tekniske hoejskoler, da bestemmelsen udtrykkelig naevner laerlingeuddannelse og faglig uddannelse ( som kan ligge paa et senere tidspunkt ), mener jeg ikke, at man kan sige, at der er en bestemt alder, hvor en person ophoerer med at vaere et barn i artiklens forstand . Det er klart, at et barn af en vandrende arbejdstager ikke i enhver alder kan forlange at gaa i en skole, hvor der gaelder aldersgraenser; saafremt der ikke findes nogen aldersgraenser, er det imidlertid min opfattelse, at hvis en statsborger i vedkommende stat har ret til at tilmelde sig et bestemt kursus af faglig karakter eller endog en almindelig universitetsuddannelse, har et barn af en vandrende arbejdstager, som Kommissionen har anfoert, samme ret paa samme vilkaar . Dette princip boer finde anvendelse fra skolegangens begyndelse, og indtil de naevnte typer uddannelse afsluttes, og det er ikke noedvendigvis udelukket at anvende det, fordi barnet paa et eller andet tidspunkt har haft beskaeftigelse .

Hvis barnet er arbejdstager og med rette kan haevde, at det falder ind under artikel 7, stk . 2, eller artikel 7, stk . 3, behoever det ikke at goere sit krav gaeldende i sin egenskab af barn . Hvis barnet kun arbejder engang imellem, men ikke har status som "arbejdstager", kan det efter min opfattelse goere krav gaeldende i sin egenskab af barn . Vanskeligheden opstaar, hvis barnet er arbejdstager, men ikke kan godtgoere, at det paataenkte kursus har tilknytning til dets tidligere beskaeftigelse med henblik paa anvendelsen af artikel 7, stk . 2, eller hvis det af andre grunde ikke faar medhold i sit krav som arbejdstager .

Det er her spoergsmaalet opstaar, om reglen med hensyn til artikel 12 er én gang barn, altid barn, eller én gang arbejdstager, ikke laengere barn . For en umiddelbar betragtning har det forekommet mig, at de to kategorier udelukkede hinanden, saaledes at naar foerst et barn var blevet arbejdstager, var det ikke laengere et barn i artikel 12' s forstand . Der er imidlertid meget, der taler for Kommissionens anbringende om, at et barn af en vandrende arbejdstager altid paa grundlag af artikel 12 kan kraeve at faa adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse i en stat paa samme vilkaar som statsborgere i denne stat, hvis barnet er bosat der . Det kan forekomme underligt, at en vandrende arbejdstagers barn som voksen efter Kommissionens opfattelse skulle opnaa en ret til undervisning, som arbejdstagere ikke har, jfr . Domstolens domme i Lair-sagen og Brown-sagen, hvorefter retten til uddannelse i medfoer af artikel 7, stk . 2, er begraenset til de kurser, hvor studierne har tilknytning til den tidligere beskaeftigelse . Hvis man paa den anden side vil fremme mobilitet og integration af arbejdstagerne og deres familier, er forskelsbehandling af de vandrende arbejdstageres boern paa grundlag af nationalitet klart i strid med forordningens formaal .

Naar man vejer disse forhold op mod hinanden, forekommer det mig, at Kommissionens argument boer accepteres, og at et barn af en vandrende arbejdstager kan paaberaabe sig artikel 12, hvis det ikke kan stoette ret paa artikel 7, selv om det har haft beskaeftigelse i mellemtiden, dog med det forbehold, at kurset falder ind under betegnelsen "almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse ". Der kan opstaa vanskelige tilfaelde fremover, isaer efterhaanden som boernene af den foerste generation af vandrende arbejdstagere bliver aeldre . Det foreliggende tilfaelde forekommer mig ikke at vaere saa vanskeligt, eftersom Annunziata Matteucci, skoent hun var begyndt at arbejde, stadig var under videreuddannelse, da hun ansoegte om kurset i Berlin .

Tilbage staar de argumenter, der bygger paa, at kurset ikke skal gives i Belgien, men i Berlin, og at adgangen til kurset sker i henhold til en bilateral overenskomst .

Det er efter min opfattelse klart, at hvis en medlemsstat giver sine egne statsborgere adgang til at foelge kurser, som gives i en anden medlemsstat, og som, hvis de blev afholdt i foerstnaevnte medlemsstat, enten ville udgoere sociale fordele ( artikel 7, stk . 2 ), uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner eller omskolingscentre ( artikel 7, stk . 3 ) eller almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse ( artikel 12 ), falder disse kurser ind under henholdsvis artikel 7, stk . 2, artikel 7, stk . 3, eller artikel 12, selv om de afholdes i en anden medlemsstat . De maa betragtes som en del af statens uddannelsessystem . Argumentet om, at artikel 12 ikke kan finde anvendelse, fordi barnet ikke laengere vil have bopael i denne stat, er uholdbart . Bopael i medlemsstaten er en betingelse for at faa adgang til kurset, ikke for at gennemfoere det . Hvis dette ikke var tilfaeldet, kunne intet barn kraeve at deltage i et universitetskursus, som f.eks . delvis blev afholdt paa et engelsk og delvis paa et fransk universitet eller paa samme maade i en institution, som tilbyder faglig uddannelse .

Det sidste problem, som CGRI og den franske regering har gjort opmaerksom paa, vedroerer den omstaendighed, at stipendierne stilles til raadighed i medfoer af en bilateral overenskomst, som er indgaaet forud for Rom-Traktaten og benaevnes en "kulturoverenskomst ". Den franske regering soeger at paaberaabe sig Traktatens artikel 234, som bestemmer foelgende :

"De rettigheder og forpligtelser, der foelger af konventioner, som foer denne Traktats ikrafttraeden er indgaaet mellem paa den ene side en eller flere Medlemsstater og paa den anden side et eller flere tredjelande, beroeres ikke af bestemmelserne i denne Traktat .

I det omfang, disse konventioner er uforenelige med denne Traktat, bringer den eller de paagaeldende medlemsstater alle egnede midler i anvendelse med henblik paa at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser ..."

Det er efter min opfattelse aabenbart, at denne artikel ikke er relevant, eftersom den kun gaelder for Traktater mellem medlemsstater og tredjelande, hvilket der ikke er tale om her .

Det er klart, som Kommissionen da ogsaa erkender, at kulturudveksling og overenskomster mellem medlemsstater med henblik paa at gennemfoere en saadan udveksling kan vaere et vigtigt bidrag til gensidig forstaaelse og udvikling af forbindelserne mellem medlemsstaterne . Paa den anden side, og selv om kultur ligesom undervisning ikke er specielt omtalt i Traktaten, kan traktatbestemmelserne stadig have betydning paa dette omraade ( Casagrande, praemis 6; Gravier, praemis 19 ).

Efter min opfattelse kan statsborgerskab i sig selv ikke accepteres som kriterium i forbindelse med faglig uddannelse som defineret i Gravier-sagen eller de andre kurser, der er henvist til i forordningens artikler 7 og 12, selv om det fuldt ud accepteres, at medlemsstaterne kan have et oenske om at arrangere udveksling af studerende, som baade kan bringe deres eget lands kultur med sig og tilegne sig kulturen i den medlemsstat, de rejser til . Udtrykket "kultur" i forbindelse med saadanne overenskomster er under alle omstaendigheder elastisk . Hvis der er tale om udveksling af studerende inden for teknik eller videnskab, kan den "kulturelle baggrund" vaere mindre betydningsfuld end tekniske eller videnskabelige kundskaber, naar det skal afgoeres, hvem af ansoegerne der skal udveksles . Selv om man oensker at lade studerende med belgisk baggrund laere Tyskland at kende og studerende med tysk baggrund laere Belgien at kende, og at de skal bringe disse staters kultur med sig, mener jeg ikke, at man om en ansoeger, som er foedt og har faaet hele sin uddannelse i Belgien, kan sige, at hun alene paa grund af sin nationalitet ikke kan tages i betragtning med henblik paa et saadant stipendium, fordi hun ikke har erfaringer med eller forstaar belgisk kultur . Om der findes en bedre kvalificeret ansoeger, er et helt andet spoergsmaal .

Jeg mener heller ikke, at man over for Annunziata Matteucci' s krav kan anfoere, at stipendierne gives i medfoer af en "international konvention" mellem to medlemsstater, som blev indgaaet, foer EOEF-Traktaten blev underskrevet .

Faellesskabsretten har forrang i medlemsstaterne; hvis forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet er forbudt paa et bestemt omraade, skal den medlemsstat, over for hvilken en enkeltperson kan kraeve, at reglen om forbud mod forskelsbehandling bringes i anvendelse, undgaa at tage skridt, som udgoer en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet .

Hvad enten det er tilfaeldet eller ej, 1 ) at vandrende arbejdstageres boern, som er bosat i Belgien, kunne paaberaabe sig artikel 12 over for Forbundsrepublikken Tyskland, et spoergsmaal jeg tog stilling til i Humbel-sagen, og 2 ) at Forbundsrepublikken, som Kommissionen har anfoert, i medfoer af Traktatens artikel 5 har pligt til at afholde sig fra handlinger, der kan hindre Belgien i at opfylde sine forpligtelser i henhold til forordningens artikel 12 ( og derfor har pligt til at bedoemme alle de ansoegere, Belgien foreslaar, efter fortjeneste uanset deres nationalitet ), mener jeg, at hvis Annunziata Matteucci i oevrigt kan paaberaabe sig forordningens artikler 7 eller 12, kan hendes ansoegning ikke afslaas, blot fordi det omhandlede stipendium gives til studier i Tyskland i henhold til en international overenskomst mellem Belgien og Tyskland . Andre problemer kan opstaa med hensyn til stipendier, som ensidigt gives af en medlemsstat eller med hensyn til ordninger, som er truffet af andre end medlemsstater, men disse problemer opstaar efter min opfattelse ikke i denne sag .

Jeg skal derfor foreslaa, at Conseil d' Etat' s spoergsmaal besvares saaledes, at en medlemsstat, som har indgaaet en aftale med en anden medlemsstat om ydelse af stipendier til underhold under studier i den anden medlemsstat, ikke kan naegte - paa de betingelser, der gaelder for dens egne statsborgere - at yde disse stipendier til en statsborger i en anden medlemsstat, der kan stoette ret paa forordningens artikel 7 som vandrende arbejdstager, henholdsvis som en person, der forsoerges af en vandrende arbejdstager, eller paa artikel 12 som et barn af en vandrende arbejdstager, alene med den begrundelse, at ansoegeren ikke er statsborger i den foerstnaevnte medlemsstat . En saadan forpligtelse foelger imidlertid hverken af Traktatens artikel 7, sammenholdt med artikel 128, eller af Traktatens artikler 59 og 60 .

Det tilkommer Conseil d' Etat at traeffe afgoerelse om parternes sagsomkostninger . Den franske og den italienske regerings samt Kommissionens sagsomkostninger kan ikke godtgoeres .

(*) Oversat fra engelsk .