4.

Ved indledningen af de mundtlige forhandlinger fremlagde sammenslutningens repræsentant en erklæring fra sagsøgerne, hvorved de gav afkald på at anfægte beslutningen, for så vidt som den forbyder de aftaler, som forpligter til at overholde de bindende priser, og de aftaler, som forbyder mærkning med lavere priser end de bindende eller vejledende eller i det mindste avertering med rabatter. Sagsøgerne har endvidere anmodet Domstolen om at tage den heraf følgende indskrænkning i deres søgsmål til efterretning. Efter at en del af søgsmålets påstande er frafaldet, må sagen anses for fremover at være begrænset til kun at angå anfægtelse af den del af beslutningen, som angår de bøder, der er pålagt hver af de fire virksomheder, som er medlemmer af sammenslutningen. Disse sanktioner er støttet på den kollektive leveringsnægtelse over for virksomheden Pex. Dette forhold fra sagsøgernes side skal ses i sammenhæng med de forretningsbetingelser, som har ligget til grund herfor. Vurderingen heraf afhænger i første række af, hvorledes man skal bedømme bestemmelserne i den mellem sammenslutningens fire medlemmer indgåede aftale, som omfatter det interne reglement og vedtagelserne om prispolitikken. Man kan nemlig ikke foretage retsforfølgning alene på grund af en leveringsnægtelse, som gennemføres for at forsvare sig imod en ulovlig handling fra den, som man vil afskære fra forsyninger. Jeg vil forud bemærke, at den omstændighed, at sagsøgerne har forpligtet sig til for fremtiden at følge en anden kurs, ikke er tilstrækkelig til at betegne deres tidligere adfærd som stridende imod traktatens artikel 85, stk. 1. Erklæringen kan snarere opfattes som udtryk for en beslutning, som man har fundet hensigtsmæssig, end som udtryk for en erkendelse eller tilståelse af en ulovlig handling. Parterne er uenige om, hvorledes man skal bedømme den virkelige betydning af de prisforpligtelser, som er påtaget på tidspunktet for de sagsforhold, som har givet anledning til nærværende sag. Medens Kommissionen har anført, at systemet med de bindende priser stadig består, har sagsøgerne gjort gældende, at sammenslutningen allerede for nogen tid siden er ophørt med at insistere på en streng overholdelse af detailpriserne, således som disse fremgik af den opstillede liste. Sælgernes forpligtelse begrænsede sig herefter til at forhindre, at der på salgsstederne skete mærkning med lavere priser end dem, der var angivet i prislisten, eller at der blev averteret med rabatter. Dette punkt er selv efter, at sagsøgerne har frafaldet en del af deres påstande, stadig af betydning for denne sags udfald, fordi disse virksomheder, skønt de er rede til at efterkomme de ved beslutningen udstedte forbud fra tidspunktet for dens vedtagelse, fastholder, at deres adfærd i betragtning af de på det pågældende tidspunkt foreliggende omstændigheder ikke var i strid med traktatens artikel 85. Sagsøgernes advokat har under retsmødet udtrykkeligt erkendt, at grunden til, at sammenslutningens virksomheder nægtede at levere til virksomheden Pex, udelukkende var, at hr. Pex frem for alt havde overtrådt sin forpligtelse til at forbyde sine kunder, og navnlig Grand-Bazar i Antwerpen, at avertere med prisnedslag, og at han endvidere rent ud benægtede en sådan forpligtelse. Sagsøgerne bestrider således stadig, at deres adfærd i forbindelse med prisaftalerne, herunder blandt andet forbudet imod avertering med rabatter, skulle være ulovlig. Kommissionen har anført, at udtalelsen om, at sammenslutningen for nogle år siden er holdt op med at insistere på overholdelse af de fastsatte detailpriser, i virkeligheden modsiges af prislisten og af en skrivelse af 22. oktober 1973 fra sammenslutningen til virksomheden G.B. Entreprises, hvori denne bebrejdes ikke at have overholdt de priser, der var fastsat for videreslag af de sammensluttede virksomheders varer. Selv om sammenslutningen i en række tilfælde, som åbenbart ikke var så iøjnefaldende som tilfældet med Grand Bazar, og som derfor ikke havde foruroliget de øvrige forhandlere, som var kunder hos sammenslutningens virksomheder, tolererede, at viedereforhandlerne i praksis anvendte andre end de fastsatte priser, udgør bestemmelsen i punkt 7 i cirkulære nr. 619 af 2. september 1972, som fastsætter de almindelige forretningsbetingelser for kunderne, ikke desto mindre en alvorlig hindring for friheden til at fastsætte priserne for videresalg. Det er nemlig videreforhandlerne forbudt på nogen som helst måde at avertere med rabat på tapet, og de var endvidere forpligtet til i salgslokalerne at opsætte meddelelser fra sammenslutningen med det formål at underrette kunderne om, at der ikke kunne ydes nogen rabat på disse varer. Disse meddelelser skulle anbringes således, at de let kunne ses enten i forretningens udstillingsvindue eller inde i forretningen. På denne måde afholdt man ved en aftale mellem fabrikanterne og en række vertikale aftaler mellem disse og videreforhandlerne disse sidste fra selvstændigt at fastsætte videresalgspriserne; særlig i stormagasinerne, hvor prisen ikke kan diskuteres, medfører den blotte forpligtelse til at foretage mærkning med de af sammenslutningen fastsatte priser nødvendigvis, at der sælges i nøje overensstemmelse med disse priser, som i dette tilfælde utvivlsomt antager karakter af bindende priser. At hævde, som sagsøgernes repræsentant gjorde det i retsmødet, at denne situation udelukkende skyldes stormagasinernes nuværende organisation, synes at være et skinargument, Hvis det nemlig er rigtigt, at stormagasinerne ikke kan yde rabat på — belgiske eller udenlandske — varer, som er afsat af sammenslutningens medlemmer, medmindre de radikalt ændrer deres salgssystem, som bygger på faste priser, og tilpasser sig de små forretningers system (dvs. medmindre de giver afkald på deres væsentligste særkendetegn), følger det heraf, at forpligtelsen til at anvende bindende priser uden rabatmulighed netop for de virksomheder, som kan udøve en nyttig konkurrencefunktion, udgør en alvorlig hindring for konkurrencen og for, at de hermed forbundne fordele kommer til udtryk.