Sag C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze og Agenzia delle Entrate

mod

3M Italia SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione)

»Direkte beskatning — bilæggelse af sager, der verserer for den ret, som træffer afgørelse i sidste instans — misbrug af rettighed — artikel 4, stk. 3, TEU — friheder sikret af traktaten — princippet om forbud mod forskelsbehandling — statsstøtte — forpligtelse til at sikre EU-rettens effektive anvendelse«

Sammendrag af dom

Medlemsstater — forpligtelser — forpligtelse til loyalt samarbejde — gennemførelse af EU-retten — princippet om forbud mod misbrug af rettigheder — frie kapitalbevægelser — princippet om forbud mod forskelsbehandling — statsstøtteregler — medlemsstaternes direkte beskatning

(Art. 4, stk. 3, TEU; art. 63 TEUF og art. 107, stk. 1, TEUF)

EU-retten – herunder navnlig princippet om forbud mod misbrug af rettigheder, artikel 4, stk. 3, TEU, de i EUF-traktaten sikrede friheder, princippet om forbud mod forskelsbehandling, statsstøttereglerne samt pligten til at sikre EU-rettens effektive anvendelse – skal fortolkes således, at den i en sag, der vedrører en medlemsstats direkte beskatning, ikke er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, som fastsætter adgang til bilæggelse af sager, der verserer for den ret, som i skattesager træffer afgørelse i sidste instans, mod betaling af et beløb på 5% af tvistens værdi, når baggrunden for disse sager er en sag, der blev anlagt ved første instans mere end ti år inden denne bestemmelses ikrafttrædelsesdato, og når skattemyndigheden har tabt sagen ved de to første retsinstanser.

Under alle omstændigheder gælder der i EU-retten ikke noget generelt princip, hvoraf der for medlemsstaterne følger en forpligtelse til at bekæmpe misbrug på området for direkte beskatning, og som er til hinder for anvendelsen af en sådan national bestemmelse, når den i den verserende sag omhandlede skattepligtige transaktion udgår fra en sådan praksis, og når EU-retten ikke er på spil.

Desuden kan en sådan foranstaltning ikke kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Fordele, der følger af en generel foranstaltning, som finder anvendelse uden forskel på alle erhvervsdrivende, udgør nemlig ikke statsstøtte. Selv om det imidlertid lægges til grund, at anvendelsen af nævnte bestemmelse i bestemte situationer kan medføre en fordel til gunst for denne bestemmelses adressat, finder den uanset arten af den omhandlede skat generel anvendelse på alle skattepligtige, der er parter i en for den retsinstans, som træffer afgørelse i sidste instans, verserende skattesag, når baggrunden for denne sag er en sag, der blev anlagt ved første instans mere end ti år inden denne bestemmelses ikrafttrædelsesdato, og når skattemyndigheden har tabt sagen ved de to første retsinstanser. Det forhold, at det kun er skattepligtige, som opfylder disse betingelser, der er omfattet af denne foranstaltning, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give denne en selektiv karakter. De personer, som ikke har ret til at være omfattet heraf, befinder sig nemlig ikke i en faktisk og retlig situation, der svarer til situationen for de nævnte skattepligtige, under hensyntagen til det af den nationale lovgiver forfulgte formål, som er at sikre iagttagelsen af princippet om en rimelig frist.

Idet der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten, kan det ikke lægges til grund, at en sådan bestemmelse – fordi den, som alle andre bestemmelser, der fastsætter slettelse af sagen inden en afgørelse vedrørende realiteten, har til følge, at den nationale ret, der træffer afgørelse i sidste instans, forhindres i at udøve sin beføjelse til efterprøvning af lovmæssigheden i de omhandlede sager i henhold til EU-retten efter i påkommende fald at have forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 267 TEUF – er i strid med den forpligtelse, der påhviler de nationale domstole, som træffer afgørelse i sidste instans, til inden for rammerne af deres beføjelser at sikre EU-rettens effektive anvendelse.

(jf. præmis 32, 39, 41, 42, 44, 46 og 47 samt domskonkl.)

Sag C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze og Agenzia delle Entrate

mod

3M Italia SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione)

»Direkte beskatning — bilæggelse af sager, der verserer for den ret, som træffer afgørelse i sidste instans — misbrug af rettighed — artikel 4, stk. 3, TEU — friheder sikret af traktaten — princippet om forbud mod forskelsbehandling — statsstøtte — forpligtelse til at sikre EU-rettens effektive anvendelse«

Sammendrag af dom

Medlemsstater – forpligtelser – forpligtelse til loyalt samarbejde – gennemførelse af EU-retten – princippet om forbud mod misbrug af rettigheder – frie kapitalbevægelser – princippet om forbud mod forskelsbehandling – statsstøtteregler – medlemsstaternes direkte beskatning

(Art. 4, stk. 3, TEU; art. 63 TEUF og art. 107, stk. 1, TEUF)

EU-retten – herunder navnlig princippet om forbud mod misbrug af rettigheder, artikel 4, stk. 3, TEU, de i EUF-traktaten sikrede friheder, princippet om forbud mod forskelsbehandling, statsstøttereglerne samt pligten til at sikre EU-rettens effektive anvendelse – skal fortolkes således, at den i en sag, der vedrører en medlemsstats direkte beskatning, ikke er til hinder for anvendelsen af en national bestemmelse, som fastsætter adgang til bilæggelse af sager, der verserer for den ret, som i skattesager træffer afgørelse i sidste instans, mod betaling af et beløb på 5% af tvistens værdi, når baggrunden for disse sager er en sag, der blev anlagt ved første instans mere end ti år inden denne bestemmelses ikrafttrædelsesdato, og når skattemyndigheden har tabt sagen ved de to første retsinstanser.

Under alle omstændigheder gælder der i EU-retten ikke noget generelt princip, hvoraf der for medlemsstaterne følger en forpligtelse til at bekæmpe misbrug på området for direkte beskatning, og som er til hinder for anvendelsen af en sådan national bestemmelse, når den i den verserende sag omhandlede skattepligtige transaktion udgår fra en sådan praksis, og når EU-retten ikke er på spil.

Desuden kan en sådan foranstaltning ikke kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Fordele, der følger af en generel foranstaltning, som finder anvendelse uden forskel på alle erhvervsdrivende, udgør nemlig ikke statsstøtte. Selv om det imidlertid lægges til grund, at anvendelsen af nævnte bestemmelse i bestemte situationer kan medføre en fordel til gunst for denne bestemmelses adressat, finder den uanset arten af den omhandlede skat generel anvendelse på alle skattepligtige, der er parter i en for den retsinstans, som træffer afgørelse i sidste instans, verserende skattesag, når baggrunden for denne sag er en sag, der blev anlagt ved første instans mere end ti år inden denne bestemmelses ikrafttrædelsesdato, og når skattemyndigheden har tabt sagen ved de to første retsinstanser. Det forhold, at det kun er skattepligtige, som opfylder disse betingelser, der er omfattet af denne foranstaltning, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give denne en selektiv karakter. De personer, som ikke har ret til at være omfattet heraf, befinder sig nemlig ikke i en faktisk og retlig situation, der svarer til situationen for de nævnte skattepligtige, under hensyntagen til det af den nationale lovgiver forfulgte formål, som er at sikre iagttagelsen af princippet om en rimelig frist.

Idet der ikke foreligger en tilsidesættelse af EU-retten, kan det ikke lægges til grund, at en sådan bestemmelse – fordi den, som alle andre bestemmelser, der fastsætter slettelse af sagen inden en afgørelse vedrørende realiteten, har til følge, at den nationale ret, der træffer afgørelse i sidste instans, forhindres i at udøve sin beføjelse til efterprøvning af lovmæssigheden i de omhandlede sager i henhold til EU-retten efter i påkommende fald at have forelagt Domstolen et præjudicielt spørgsmål i medfør af artikel 267 TEUF – er i strid med den forpligtelse, der påhviler de nationale domstole, som træffer afgørelse i sidste instans, til inden for rammerne af deres beføjelser at sikre EU-rettens effektive anvendelse.

(jf. præmis 32, 39, 41, 42, 44, 46 og 47 samt domskonkl.)