ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Miljø — luftforurening — direktiv 2003/87 — ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner — integreret registersystem for Unionen og medlemsstaterne — data vedrørende kvotetransaktioner — udlevering og fortrolighed — gældende regler — undtagelser — påberåbelse af et selskab, der påstår, at det har været udsat for tyveri af kvoter — udelukket (Kommissionens forordning nr. 2216/2004, art. 10; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87, art. 19, stk. 3) (jf. præmis 44-55 og 61)
EU-retten skal dels fortolkes således, at den lov, der efter en grænseoverskridende fusion ved overtagelse finder anvendelse på fortolkningen af, opfyldelsen af forpligtelserne i henhold til og ophørsmåderne for en låneaftale indgået af det overtagne selskab, er den lov, der fandt anvendelse på aftalen inden fusionen, dels således, at de bestemmelser, der regulerer beskyttelsen af det overtagne selskabs kreditorer, er de bestemmelser i national lovgivning, som dette selskab er omfattet af.

Hvad for det første angår virkningerne af en fusion ved overtagelse som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2005/56 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar fremgår det af nævnte direktivs artikel 14, stk. 2, litra a), at en grænseoverskridende fusion fra den dato, hvorfra fusionen får virkning, bevirker, at alle det overtagne selskabs aktiver og passiver overgår til det overtagende selskab. En fusion ved overtagelse indebærer således, at det overtagende selskab erhverver det overtagne selskab i dets helhed, uden det ophør af forpligtelser, som ville være sket som følge af en likvidation, og medfører, at det overtagende selskab indtræder som part i alle de aftaler, som det overtagne selskab har indgået, uden at disse fornys. Det er derfor fortsat den lov, der fandt anvendelse på disse aftaler inden fusionen, som finder anvendelse på aftalerne efter fusionen.

Hvad for det andet angår beskyttelsen af kreditorers interesser inden for rammerne af en grænseoverskridende fusion følger det af tredje betragtning til og artikel 4 i direktiv 2005/56, at et selskab, der deltager i en grænseoverskridende fusion, bl.a. for så vidt angår kreditorbeskyttelse forbliver underlagt de bestemmelser og formaliteter i national ret, som ville finde anvendelse i tilfælde af en national fusion. Heraf følger, at de bestemmelser, der ved tegningen af efterstillede obligationer regulerer beskyttelsen af det overtagne selskabs kreditorer i deres egenskab af tegnere af sådanne obligationer, er de bestemmelser i national lovgivning, som dette selskab var omfattet af inden fusionen.

(jf. præmis 57-61 og domskonkl. 1)
Artikel 17, stk. 2, litra a), første led, i direktiv 86/653 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter skal fortolkes således, at de kunder, som handelsagenten skaffer til de varer, som den pågældende af agenturgiveren har fået ansvar for at formidle salget af, skal anses for nye kunder som omhandlet i denne bestemmelse, også selv om disse kunder allerede havde forretningsforbindelser til agenturgiveren vedrørende andre varer, når handelsagentens salg af de førstnævnte varer forudsætter, at der etableres en særlig forretningsforbindelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Navnlig under hensyntagen til de formål, som forfølges med direktiv 86/653, som bl.a. tilsigter at sikre handelsagenters retsbeskyttelse i forhold til agenturgiveren, og direktivets artikel 17’s afgørende betydning i denne henseende, skal ordlyden af artikel 17, stk. 2, dermed fortolkes på en måde, der understøtter beskyttelsen af handelsagenten, og som dermed tager hensyn til den pågældendes medvirkende ved gennemførelsen af de forretninger, som han har ansvaret for. Begrebet »nye kunder« som omhandlet i denne bestemmelse bør derfor ikke fortolkes snævert.

Det er dermed i forhold til de varer, som handelsagenten gennem agenturgiveren har fået til opgave at formidle og i givet fald indgå aftale om salg eller køb af, at det skal undersøges, om en kunde er ny eller »bestående« i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i artikel 17, stk. 2, i direktiv 86/653.

I en situation, hvor handelsagenten ifølge bestemmelserne i den pågældendes agenturkontrakt har ansvaret for at indgå aftale om salg af et segment af agenturgiverens varesortiment og ikke hele dette sortiment, udelukker den omstændighed, at en person allerede har forretningsforbindelser med agenturgiveren vedrørende andre varer, ikke, at den pågældende kan anses for en ny kunde, som denne handelsagent har skaffet, når sidstnævnte som følge af sin indsats har haft held med at opbygge en forretningsforbindelse mellem denne person og agenturgiveren vedrørende de varer, som han har ansvaret for at afsætte.

Den omstændighed, at agenturgiveren giver handelsagenten ansvaret for at sælge nye varer til kunder, som han allerede har forretningsforbindelser med, kan desuden antyde, at disse varer tilhører en anden del af sortimentet end den, som disse kunder hidtil havde købt, og at salget af disse nye varer til disse kunder krævede, at handelsagenten etablerede en særlig forretningsforbindelse, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 32-35, 39 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 258/97 om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser som ændret ved forordning nr. 596/2009 skal fortolkes således, at udtrykket »ny primær molekylestruktur« henviser til levnedsmidler eller levnedsmiddelingredienser, der ikke har været genstand for konsum på Den Europæiske Unions område før den 15. maj 1997.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Artikel 94 i forordning nr. 2100/94 om EF-sortsbeskyttelse skal fortolkes således, at den ret til erstatning, som bestemmelsen giver indehaveren af en EF-sortsbeskyttelse, der er blevet krænket, dækker den samlede skade, som denne har lidt, uden at denne artikel kan tjene som grundlag for at pålægge et krænkelsestillæg eller specifikt for tilbagebetaling af den fortjeneste eller fordel, som den krænkende part har opnået.

Den nævnte forordnings artikel 94 skaber nemlig en ret til erstatning for indehaveren af retten til EF-sortsbeskyttelse, der ikke udelukkende er fuldstændig, men som desuden er støttet på et objektivt grundlag – dvs. at den alene omfatter den skade, der følger af krænkelsen. Følgelig gør den nævnte artikel 94 det ikke muligt at tilpligte en krænkende part at betale et fast krænkelsestillæg, eftersom et sådant tillæg ikke nødvendigvis afspejler det tab, som indehaveren af den sort, der har været genstand for krænkelse, har lidt, om end direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder ikke forhindrer medlemsstaterne i at træffe foranstaltninger, der yder bedre beskyttelse. Tilsvarende gør artikel 94 det ikke muligt for indehaveren af retten til EF-sortsbeskyttelse at kræve godtgørelse for de fordele og fortjenester, som en krænkende part har opnået. Såvel den rimelige godtgørelse som størrelsen af den erstatning, der skal betales i henhold til artikel 94, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, skal nemlig fastsættes i forhold til den skade, offeret har lidt, og ikke i forhold til den fordel, som den krænkende part har opnået.

(jf. præmis 33, 40, 41 og 43 samt domskonkl. 1)
Valget af retsgrundlag for en EU-retsakt – herunder en, der vedtages med henblik på indgåelsen af en international aftale – skal foretages på grundlag af objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolskontrol, herunder bl.a. retsaktens formål og indhold. Hvis en gennemgang af denne retsakt viser, at den har et dobbelt formål, eller at den består af to led, og det ene af disse formål eller af disse led kan bestemmes som det primære, mens det andet kun er accessorisk, skal retsakten have et enkelt retsgrundlag, nemlig det, der kræves af det primære eller fremherskende formål eller led. Hvis det derimod undtagelsesvis godtgøres, at retsakten samtidig forfølger flere formål, eller har flere led, som hænger uløseligt sammen, uden at det ene er accessorisk i forhold til det andet, således at forskellige bestemmelser i traktaten finder anvendelse, skal en sådan foranstaltning bygge på de dertil svarende forskellige retsgrundlag.

Hvad angår aftalen mellem Den Europæiske Union og Den Forenede Republik Tanzania om betingelserne for overførsel af mistænkte pirater og tilknyttede, beslaglagte genstande fra den dér beliggende EU-ledede flådestyrke (EUNAVFOR) er denne blevet vedtaget i henhold til artikel 12 i den under den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) henhørende fælles aktion 2008/851 om Den Europæiske Unions militæroperation med henblik på at bidrage til at afskrække fra, forebygge og bekæmpe piratvirksomhed og væbnede røverier ud for Somalias kyster med henblik på at gøre det muligt inden for rammerne af EU’s militæroperation i Somalia (operation Atalanta) at overføre personer, som er blevet pågrebet og tilbageholdes af EUNAVFOR, og beslaglagte genstande til et tredjeland, der ønsker at udøve sin jurisdiktion i forhold til disse personer og disse genstande. Denne aftale er snævert forbundet med operation Atalanta, således at aftalen ville have været uden genstand, såfremt operationen ikke fandtes. Da aftalen mellem EU og Den Forenede Republik Tanzania kun er accessorisk i forhold til EUNAVFOR’s aktivitet, vil aftalen miste sin genstand, når denne styrke ophører med sine aktiviteter. I denne henseende kan de af denne flådestyrke iværksatte handlinger ikke sammenlignes med medlemsstaternes rets- eller politimyndigheders handlinger, for så vidt som disse handlinger finder sted inden for de eksklusive rammer for en specifik operation, der henhører under FUSP, og hvis gennemførelse de er uløseligt knyttet til. Da aftalen i overvejende grad henhører under FUSP, og ikke det retlige samarbejde i straffesager eller politisamarbejdet, kunne Unionens afgørelse vedrørende undertegnelse og indgåelse af den nævnte aftale med føje baseres alene på artikel 37 TEU. Det er derfor med rette, at den blev vedtaget i overensstemmelse med den procedure, som er fastsat i artikel 218, stk. 6, andet afsnit, første sætningsled, TEUF.

(jf. præmis 43, 44, 48, 51, 53 og 55)
Sag C-200/14

Silvia Georgiana Câmpean

mod

Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Mediaș

og

Administrația Fondului pentru Mediu

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Sibiu)

»Præjudiciel forelæggelse — princippet om loyalt samarbejde — ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet — national lovgivning, der fastsætter regler for tilbagebetaling med renter af afgifter, der er opkrævet med urette — fuldbyrdelse af domstolsafgørelser vedrørende sådanne tilbagebetalingsrettigheder, som følger af EU-retten — tilbagebetaling opdelt i rater over fem år — tilbagebetaling betinget af, at der foreligger midler opkrævet som en afgift — manglende mulighed for tvangsfuldbyrdelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 30. juni 2016

EU-ret – direkte virkning – nationale afgifter, der er uforenelige med EU-retten – tilbagebetaling – betingelser – anvendelse af national ret – grænser – overholdelse af effektivitetsprincippet – tilbagebetaling opdelt i rater over fem år – tilbagebetaling betinget af, at der foreligger midler opkrævet som en afgift – manglende mulighed for tvangsfuldbyrdelse – ulovlighed

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 29 og 31-33)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 34)

Princippet om loyalt samarbejde skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat udsteder bestemmelser, i hvilke der – med hensyn til tilbagesøgning af en afgift, som ved dom afsagt af Domstolen er erklæret uforenelig med EU-retten, eller hvis uforenelighed med denne ret følger af en sådan dom – fastsættes betingelser, som specifikt vedrører den pågældende afgift, og som er mindre fordelagtige end dem, der uden sådanne betingelser ville have været gældende med hensyn til en sådan tilbagebetaling, hvilket det påhviler den nationale ret at efterprøve. (jf. præmis 44 og 71 samt domskonkl.)

Ækvivalensprincippet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter processuelle regler for ansøgninger om tilbagebetaling af en afgift på grundlag af en tilsidesættelse af EU-retten, som er mindre fordelagtige end de regler, der finder anvendelse på tilsvarende søgsmål, der er støttet på en tilsidesættelse af national ret. Det påhviler den nationale ret at foretage den nødvendige efterprøvelse for at sikre overholdelsen af dette princip for så vidt angår den lovgivning, der finder anvendelse i den for retten verserende tvist. Det tilkommer således den nationale ret, som skal træffe afgørelse i en sag med påstand om tilbagebetaling af en afgift på grundlag af en tilsidesættelse af EU-retten, i første omgang at udpege det eller de nationale søgsmål, som er tilsvarende til det pågældende søgsmål, og i anden omgang at fastslå, om de processuelle regler, der finder anvendelse på sådanne nationale søgsmål reelt ikke er mere fordelagtige end de bestemmelser, der finder anvendelse i den for retten verserende sag. (jf. præmis 53, 56 og 71 samt domskonkl.)
I forbindelse med bedømmelsen af en overtrædelse af konkurrencebestemmelserne i EU-retten skal Unionens retsinstanser ved bedømmelsen af, om et datterselskab frit bestemmer sin adfærd på markedet eller i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, tage hensyn til alle relevante forhold, der kan variere efter de enkelte tilfælde, og som derfor ikke kan opregnes udtømmende.

I denne forbindelse tilkommer det Unionens retsinstanser at foretage en bedømmelse af de faktiske omstændigheder i overtrædelsesperioden, men dog stadig med mulighed for at støtte sig på elementer, der vedrører en tidligere periode, for så vidt som den er i stand til at godtgøre relevansen af disse elementer for overtrædelsesperioden, og at den ikke automatisk overfører de konklusioner, der følger af bedømmelsen af elementer, der ligger forud for overtrædelsesperioden, til denne periode.

Inden for rammerne af denne samlede vurdering gælder, at selv om det forhold, at der foreligger en udtrykkelig instruks, der gives af et moderselskab til sit datterselskab, om ikke at deltage i konkurrencebegrænsende praksis på et givent marked, kan udgøre et indicium for en faktisk udøvelse af afgørende indflydelse af førstnævnte selskab på sidstnævnte selskab, kan den omstændighed, at denne sidstnævnte ikke efterkommer denne instruks, ikke af Retten anses for et indicium for faktisk udøvelse af en sådan indflydelse.

Den omstændighed, at et datterselskab ikke efterkommer en given instruks, er ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre, at moderselskabet ikke faktisk udøver afgørende indflydelse på datterselskabet, eftersom det ikke er påkrævet for at godtgøre eksistensen af en bestemmende indflydelse, at datterselskabet følger alle moderselskabets instrukser, under forudsætning af, at den manglende efterkommelse af disse instrukser ikke er hovedreglen

Endelig indebærer den omstændighed, at det er vanskeligt at fremlægge de nødvendige beviser for at afkræfte en formodning for en afgørende indflydelse, ikke i sig selv, at denne formodning er uafkræftelig, især ikke når de enheder, med hensyn til hvilke formodningen gælder, er bedst til selv at eftersøge disse beviser i deres egen aktivitetssfære.

(jf. præmis 33, 34, 39-41 og 44)
Sag C-154/14 P

SKW Stahl-Metallurgie GmbH

og

SKW Stahl-Metallurgie Holding AG

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — konkurrence — karteller — Artikel 81 EF — markedet for calciumcarbidpulver og -granulater samt for granulater af magnesium i en væsentlig del af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde — prisfastsættelse, markedsopdeling og udveksling af oplysninger — forordning (EF) nr. 773/2004 — artikel 12 og 14 — ret til at blive hørt — høring for lukkede døre«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. juni 2016

Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – høring af virksomheder – afvisning af en anmodning fra en virksomhed om at fremlægge sine argumenter for lukkede døre som følge af risikoen for, at en anden virksomheds ret til forsvar vil blive tilsidesat – tilsidesættelse af den anmodende virksomheds ret til at blive hørt

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 33)

Begrundelsespligten i artikel 296 TEUF udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed, der henhører under spørgsmålet om den anfægtede retsakts materielle lovlighed. En afgørelses begrundelse består nemlig i formelt at udtrykke de grunde, som afgørelsen er baseret på. Hvis disse grunde er behæftet med fejl, vil afgørelsens grundlags lovlighed være behæftet med fejl, men det vil dennes begrundelse ikke, idet denne kan være tilstrækkelig, selv om den er udtryk for fejlagtige grunde. Heraf følger, at de klagepunkter og argumenter, som har til formål at bestride rigtigheden af en retsakt, er uden betydning i forbindelse med et anbringende om manglende eller utilstrækkelig begrundelse. (jf. præmis 39)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 40)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 50 og 51)

Ved anvendelsen af processuelle regler for overtrædelse af EU-konkurrencereglerne begår Retten en retlig fejl og tilsidesætter sagsøgernes ret til at blive hørt ved at fastslå, at høringskonsulenten kan afvise at afholde en høring for lukkede døre med den begrundelse, at en sådan høring ville krænke en virksomheds ret til et forsvar, selv om denne virksomhed havde egenskab af tredjepart i proceduren for så vidt angår den pågældende overtrædelsesperiode. Selv om visse af de oplysninger, der er meddelt Kommissionen, efterfølgende kunne have gjort det muligt for denne at holde denne anden virksomhed ansvarlig for den omhandlede overtrædelse for en længere periode end den periode, der oprindeligt blev lagt til grund, er Kommissionen under alle omstændigheder forpligtet til at tilstille denne virksomhed en supplerende klagepunktsmeddelelse, der kan gøre det muligt for nævnte virksomhed at fremsætte sine bemærkninger til sådanne oplysninger. (jf. præmis 66-68)
Sag C-520/14

Gemeente Borsele

mod

Staatssecretaris van Financiën

og

Staatssecretaris van Financiën

mod

Gemeente Borsele

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse — merværdiafgift — direktiv 2006/112/EF — artikel 2, stk. 1, litra c), og artikel 9, stk. 1 — afgiftspligtige personer — økonomisk virksomhed — begreb — skoletransport«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 12. maj 2016

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 – skoletransport leveret af en lokal myndighed – forskel mellem driftsudgifter for skoletransportydelser og de beløb, der er modtaget som modydelse herfor, som antyder, at der snarere foreligger et gebyr end et vederlag – manglende direkte sammenhæng mellem den leverede tjenesteydelse og den modtagne modværdi – ikke omfattet

[Rådets direktiv nr. 2006/112, art. 2, stk. 1, litra c), og art. 9, stk. 1]

Artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en lokal myndighed, der leverer en skoletransportydelse, ikke udøver økonomisk virksomhed og dermed ikke har egenskab af afgiftspligtig person i et tilfælde, hvor kommunen kun opkræver en ganske lille del af de afholdte udgifter ved de bidrag, den modtager. Det er nemlig ikke enhver bruger, der har pligt til at betale de omhandlede bidrag, idet kun en tredjedel af brugerne skal betale, således at det indbetalte beløb alene dækker 3% af de samlede transportudgifter, mens det resterende beløb finansieres med offentlige midler. En sådan forskel mellem udgifterne til driften af de udbudte ydelser og de beløb, der er modtaget som modydelse herfor, kan antyde, at forældrebidraget snarere skal sidestilles med et gebyr end med et vederlag.

Det følger af en sådan asymmetri, at der ikke består en reel sammenhæng mellem det indbetalte beløb og den leverede tjenesteydelse. Det fremgår følgelig ikke, at sammenhængen mellem den transportydelse, som kommunen har leveret, og den modværdi, som forældrene skulle betale herfor, har den direkte karakter, som kræves, for at modværdien kan anses for en modydelse, der udgør et vederlag for denne ydelse, og for, at denne ydelse kan anses for økonomisk virksomhed som omhandlet i momsdirektivets artikel 9, stk. 1.

(jf. præmis 33, 34 og 36 samt domskonkl.)
Ved vurderingen af det forelæggende organs karakter af »ret«, hvilket spørgsmål udelukkende henhører under EU-retten, tager Domstolen en hel række forhold i betragtning, nemlig om dette organ er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt

Klagenævnet for Udbud opfylder disse kriterier, herunder kriteriet om uafhængighed, og skal derfor anses for at være en »ret« i den forstand, hvori begrebet er anvendt i artikel 267 TEUF. Hvad først angår kriteriet om uafhængighed er dette organ således udenforstående i forhold til tvistens parter, navnlig i forhold til den myndighed, der har truffet den til dette nævn påklagede afgørelse. Dernæst kan det forhold, at dette organs sekretariat er tilknyttet Erhvervs- og Vækstministeriet, ikke rejse tvivl om denne konstatering. Klagenævnet for Udbud udøver desuden sine funktioner helt uafhængigt, uden at være underlagt et hierarkisk forhold og uden at modtage instrukser fra nogen.

Hvad endelig angår uafhængigheden for medlemmerne af et sådant organ gælder det, at i betragtning af, at de af organets medlemmer, som i deres egenskab af dommere nyder en særlig beskyttelse mod afsættelse, råder over de afgørende stemmer, kan den omstændighed, at de sagkyndige medlemmer af dette organ ikke nyder den samme beskyttelse, under alle omstændigheder ikke føre til, at der rejses tvivl om det nævnte organs uafhængighed.

(jf. præmis 23, 25, 26, 31 og 32)
Artikel 135, stk. 1, litra d), i Rådets direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den heri fastsatte merværdiafgiftsfritagelse for transaktioner vedrørende betalinger eller overførsler ikke finder anvendelse på en såkaldt ydelse »vedrørende behandling af debet- eller kreditkorttransaktioner«, som leveres af en afgiftspligtig person, når en person gennem denne tjenesteyder køber en biografbillet, som tjenesteyderen sælger i en anden enheds navn og for dennes regning, og som personen betaler for med et debet- eller kreditkort.

En tjenesteyder, som leverer ydelser vedrørende behandling af korttransaktioner, som for denne afgiftspligtige i det væsentlige består i at opnå oplysninger fra køberen vedrørende det betalingskort, som han har anvendt, at overføre disse oplysninger til selskabets indløsende bank, at modtage den af den udstedende bank udstedte autorisationskode via sin indløsende bank, og når oplysningen om billettens tilrådighed er bekræftet at overfører disse oplysninger og den pågældende autorisationskode til sin indløsende bank, deltager ikke specifikt og væsentligt i de retlige og økonomiske ændringer, som kendetegner en overførsel af ejendomsretten til de pågældende midler, og som gør det muligt at karakterisere en transaktion vedrørende betalinger eller overførsler, som er fritaget i henhold til denne artikel 135, stk. 1, litra d), men begrænser sig til at gennemføre de tekniske eller administrative foranstaltninger, som gør det muligt for tjenesteyderen at indhente oplysninger og meddele disse til sin indløsende bank samt på samme måde at modtage meddelelse om oplysninger, som gør det muligt for tjenesteyderen at gennemføre et salg og modtage de tilsvarende midler.

(jf. præmis 31, 51 og 57 samt domskonkl.)