Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemænd – rettigheder og forpligtelser – intern undersøgelse vedrørende påstået psykisk chikane – klagerens ret til adgang til undersøgelsens sagsakter – grænser – administrationens tavshedspligt

2. Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – adfærd, der har til formål at miskreditere den pågældende eller forringe dennes arbejdsvilkår – krav om, at adfærden har forsætlig karakter – rækkevidde – intet krav om, at chikanørens hensigt er ildesindet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 12a, stk. 3)

3. Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – administrative afgørelser og uenigheder med administrationen om spørgsmål vedrørende tjenestegrenenes organisation – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 12a)

4. Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – overordnets adfærd, som er rettet mod flere personer – omfattet

5. Tjenestemænd – psykisk chikane – begreb – overordnets adfærd, som består i at give direkte instrukser til ansatte, som henhører under en kontorchefs ansvar, uden at underrette denne, og i at fremsende meddelelser, som indeholder kritik af denne – omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 12a)

6. Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, art. 24)

7. Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – anvendelsesområde – rækkevidde – administrationens forpligtelse til at undersøge klager om chikane – krav om hensynsfuldhed og hurtighed – foreligger ikke – følger

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 1; Tjenestemandsvedtægten, art. 24)

8. Tjenestemænd – disciplinærordning – undersøgelse forud for indledningen af en disciplinærsag – administrationens skønsbeføjelse – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, bilag IX)

9. Tjenestemænd – administrationens bistandspligt – gennemførelse på området for psykisk chikane – afgørelse om at henlægge en administrativ undersøgelse, der er indledt som svar på en ansøgning om bistand – forpligtelse til at fremsende den endelige undersøgelsesrapport eller referaterne af de afhøringer, der er foretaget i denne forbindelse, til klageren – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 24 og art. 25, stk. 2)

10. Tjenestemænd – afgørelse om at henlægge en administrativ undersøgelse, der er indledt som svar på en ansøgning om bistand i forbindelse med psykisk chikane – begrundelsespligt – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, art. 24 og art. 25, stk. 2)

1. I forbindelse med en klage over psykisk chikane må de indhentede vidneudsagns fortrolige karakter, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, sikres, herunder i forbindelse med den retslige procedure, for så vidt som udsigten til en eventuel ophævelse af denne fortrolighed under retssagen kan forhindre gennemførelsen af neutrale og objektive undersøgelser, med hensyn til hvilke de ansatte, der skal afhøres som vidner, samarbejder uden forbehold.

(jf. præmis 41)

Henvisning til:

Personaleretten: 12. december 2012, sag F-43/10, Cerafogli mod BCE, præmis 222, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret, sag T-114/13 P

2. Vedtægtens artikel 12a, stk. 3, gør på ingen måde den formodede chikanørs ildesindede hensigt til et nødvendigt forhold ved kvalificeringen som psykisk chikane.

Der kan nemlig være tale om psykisk chikane i den i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, omhandlede forstand, uden at chikanøren med sine handlinger har tilsigtet at miskreditere offeret eller forsætligt forringe vedkommendes arbejdsvilkår. Det er tilstrækkeligt, at hans handlinger, når de er begået forsætligt, objektivt har haft sådanne følger. Kvalificeringen som chikane er underlagt en betingelse om, at denne skal være en tilstrækkelig objektiv realitet, således at en upartisk og fornuftig iagttager, hvis følsomhed er normal, og som befinder sig i samme situation, vil anse den for at være overdreven og kritisabel.

I denne forbindelse er den omstændighed, at en tjenestemand har et vanskeligt, endog konfliktfyldt, forhold til kolleger eller overordnede ikke i sig selv et bevis for, at der foreligger psykisk chikane. Selv negative bemærkninger fremsat til en tjenestemand er ikke af den grund et angreb på en persons værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet, for så vidt som de formuleres i afmålte termer og ikke hviler på beskyldninger, som er urigtige og uden sammenhæng med objektive kendsgerninger.

(jf. præmis 52, 54, 56, 71 og 74)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 16. april 2008, sag T-486/04, Michail mod Kommissionen, præmis 61

Personaleretten: 9. december 2008, sag F-52/05, Q mod Kommissionen, præmis 133 og 135; 10. november 2009, sag F-93/08, N mod Parlamentet, præmis 93; 24. februar 2010, sag F-2/09, Menghi mod ENISA, præmis 110; 16. maj 2012, sag F-42/10, Skareby mod Kommissionen, præmis 65; 26. februar 2013, F-124/10, Labiri mod CESE, præmis 65 og 67

Den Europæiske Unions Ret: 12. juli 2011, sag T-80/09 P, Kommissionen mod Q

3. Henset til det vide skøn, som institutionerne råder over med hensyn til organisationen af deres tjenestegrene, kan hverken administrative afgørelser, selv om de er vanskelige at acceptere, eller uenigheder med administrationen om spørgsmål vedrørende tjenestegrenenes organisation i sig selv bevise, at der foreligger psykisk chikane. Den blotte omstændighed, at administrationen ikke har fulgt en tjenestemands forslag eller efterkommet hans anmodninger om yderligere personale, kan ikke i sig selv godtgøre manglende lydhørhed, eller så meget desto mere psykisk chikane fra dennes overordnede, men højst, at der foreligger meningsforskelle.

(jf. præmis 82)

4. I forbindelse med en klage over psykisk chikane kan det ikke gøres gældende, at en vis adfærd udvist af en overordnet ikke udgør psykisk chikane af den grund, at den ikke specielt er rettet mod en person, men et ubestemt antal personer. En sådan adfærd kan nemlig kun forværre en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12a, hvis første stykke forbyder en tjenestemand at udøve enhver form for psykisk chikane.

(jf. præmis 89)

5. En overordnets adfærd, som består i direkte og gentagne gange at give instrukser til ansatte, som henhører under en underordnet kontorchefs ansvar, uden at underrette denne, når det ikke er begrundet i særlige omstændigheder, kan få en kontorchef til at miste enhver troværdighed over for dennes ansatte og kan følgelig kvalificeres som psykisk chikane. Det forholder sig ligeledes hvad angår en overordnets fremsendelse af meddelelser, som indeholder kritik af en tjenestemand, idet denne fremsendelse sker med kopi til flere kolleger, uden at der foreligger tjenstlige krav, som begrunder denne praksis. Hvis kritik af en underordnets arbejde imidlertid skal tillades, falder meddelelser, som ikke indeholder æreskrænkende eller ildesindede formuleringer, og som fremsendes til den pågældende alene, eller som fremsendes i kopi, når dette begrundes i tjenestens interesse, inden for et hierarkiforholds almindelige rammer.

(jf. præmis 94, 95, 97 og 98)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 25. oktober 2007, sag T-154/05, Lo Giudice mod Kommissionen, præmis 104 og 105

Personaleretten: Skareby mod Kommissionen, præmis 80

6. I henhold til den bistandspligt, som er fastsat i vedtægtens artikel 24, skal administrationen, når der foreligger en episode, som er uforenelig med en ordentlig og rolig afvikling af tjenesten, skride ind med den nødvendige fasthed og så hurtigt og hensynsfuldt, som forholdene kræver, konstatere, hvad der er sket, for på denne baggrund at kunne afgøre, hvilke konsekvenser der vil være passende. Med henblik herpå påhviler det den tjenestemand, der gør krav på beskyttelse fra institutionen, i det mindste at fremlægge beviser for, at de angreb, han hævder at have været udsat for, faktisk har fundet sted. I så fald er den pågældende institution forpligtet til at iværksætte passende foranstaltninger, navnlig ved at gennemføre en administrativ undersøgelse for at fastslå de omstændigheder, der ligger til grund for klagen, og, i givet fald, ved at vedtage midlertidige adskillelsesforanstaltninger, der har til formål at virke forebyggende og beskytte helbredet og sikkerheden for den tjenestemand, der formodes at have været udsat for en af de handlinger, der er nævnt i denne bestemmelse.

Et anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten på grund af den omstændighed, at der ikke er truffet forebyggende foranstaltninger, kan imidlertid ikke med føje påberåbes til støtte for påstande om annullation af en afgørelse om at henlægge en undersøgelse vedrørende tilfælde af chikane, som en ansat mener at have været udsat for, eftersom en sådan tilsidesættelse af vedtægtens artikel 24 ikke vil have nogen betydning for nævnte afgørelses lovlighed.

(jf. præmis 108-110)

Henvisning til:

Personaleretten: 17. juli 2012, sag F-54/11, BG mod Ombudsmanden, præmis 83, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret, sag T-406/12 P; Cerafogli mod ECB, præmis 210

Den Europæiske Unions Ret: Kommissionen mod Q, præmis 84 og 92 og den deri nævnte retspraksis

7. Forpligtelsen til at iagttage en rimelig frist i forbindelse med gennemførelsen af administrative procedurer udgør et generelt EU-retligt princip, hvis overholdelse Unionens retsinstanser sikrer, og er som en del af retten til god forvaltningsskik anført i artikel 41, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Når institutionerne står over for et så alvorligt spørgsmål som psykisk chikane, er de forpligtede til at svare den tjenestemand, som har indgivet en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 24, hurtigt og hensynsfuldt.

Den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden i strid med omsorgspligten ikke med den krævede hurtighed har besvaret en ansøgning om bistand i henhold til vedtægtens artikel 24, kan ikke i sig selv påvirke lovligheden af afgørelsen om at henlægge en undersøgelse vedrørende chikane, der er indledt på grundlag af nævnte ansøgning om bistand. Hvis en sådan afgørelse skulle annulleres alene på grund af, at den fremkom for sent, ville den nye afgørelse, som skulle erstatte denne, nemlig under ingen omstændigheder kunne være mindre forsinket end denne.

(jf. præmis 116, 117 og 119)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 11. april 2006, sag T-394/03, Angeletti mod Kommissionen, præmis 162

Personaleretten: 18. maj 2009, forenede sager F-138/06 og F-37/08, Meister mod KHIM, præmis 76; 11. maj 2011, sag F-53/09, J mod Kommissionen, præmis 113

Den Europæiske Unions Ret: 6. december 2012, sag T-390/10 P, Füller-Tomlinson mod Parlamentet, præmis 115

8. Den myndighed, der har ansvaret for en administrativ undersøgelse, og hvilken det påhviler at behandle de sager, som indbringes for myndigheden på en forholdsmæssig måde, har en vid skønsmargen i forhold til at gennemføre undersøgelsen for så vidt angår vurderingen af kvaliteten af og fordelen ved samarbejdet med vidnerne.

(jf. præmis 124)

Henvisning til:

Personaleretten: Skareby mod Kommissionen, præmis 38

9. Hvad angår en afgørelse om at henlægge en administrativ undersøgelse vedrørende påstået psykisk chikane, der er indledt som svar på en ansøgning om bistand indgivet i henhold til vedtægtens artikel 24, pålægger vedtægtens artikel 25, stk. 2, ingen udtrykkelig forpligtelse til at fremsende hverken den endelige rapport vedrørende den administrative undersøgelse eller referaterne af de afhøringer, der er foretaget i denne forbindelse, til klageren.

Imidlertid, og med forbehold for beskyttelsen af interesserne hos de involverede personer og de personer, der har vidnet i forbindelse med undersøgelsen, er der heller ingen bestemmelser i vedtægten, der forbyder, at den endelige undersøgelsesrapport fremsendes til en tredjemand, som har en berettiget interesse i at få kendskab hertil, således som det er tilfældet med den person, som har indgivet en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 24.

(jf. præmis 132 og 133)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: Lo Giudice mod Kommissionen, præmis 163

Personaleretten: Cerafogli mod ECB, præmis 108

10. En streng fortolkning af forpligtelsen i vedtægtens artikel 25, stk. 2, er nødvendig, når den afgørelse, der indebærer et klagepunkt, er en afgørelse fra ansættelsesmyndigheden om at henlægge en undersøgelse, der er udsprunget af en ansøgning om bistand vedrørende påstande om psykisk chikane.

I modsætning til generelle administrative retsakter, som kan indebære et klagepunkt mod en tjenestemand, er en afgørelse vedrørende en ansøgning om bistand nemlig vedtaget i en særlig faktuel kontekst. For det første kan en sådan kontekst allerede have varet adskillige måneder, endog adskillige år. Desuden kan tilfælde af psykisk chikane have yderst skadelige virkninger for offerets helbredstilstand. Endvidere berører chikane, hvis denne godtgøres, ikke primært tjenestemandens økonomiske interesser eller karriere, som institutionen hurtigt kan udbedre med vedtagelsen af en retsakt eller udbetaling af et pengebeløb til den berørte, men er et angreb på offerets værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet. Endelig gælder, at uanset om påstandene om chikane er berettigede eller ej, opfattes de som sådanne af klageren, og institutionen er i henhold til omsorgspligten forpligtet til at begrunde dens afslag på en ansøgning om bistand så fyldestgørende som muligt, uden at klageren skal afvente svaret på en klage for at kende begrundelsen herfor, et svar som institutionen endog vil kunne vælge ikke at give.

En afgørelse, som indskrænker sig til kun at give begyndelsen til en begrundelse, kan ikke opfylde de krav, der er fastsat i vedtægtens artikel 25, stk. 2. Den modsatte løsning ville forpligte den tjenestemand, som har indgivet en ansøgning om bistand i henhold til vedtægtens artikel 24 i forbindelse med psykisk chikane, til at indgive en klage med henblik på at få en begrundelse for afgørelsen om at henlægge den administrative undersøgelse i overensstemmelse med kravene i vedtægtens artikel 25, stk. 2. Det følger heraf, at institutionerne i forbindelse med en afgørelse om at afslutte en undersøgelse, der er indledt som svar på en ansøgning om bistand i henhold til vedtægtens artikel 24 i forbindelse med psykisk chikane, ikke med føje kan give den berørte en fuldstændig begrundelse for første gang i afgørelsen om afslag på klagen uden at tilsidesætte den begrundelsespligt, som påhviler dem i henhold til vedtægtens artikel 25, stk. 2. En sådan løsning vil imidlertid ikke kunne foregribe institutionernes mulighed for i forbindelse med afgørelsen om afslag på klagen at fremkomme med præciseringer vedrørende den begrundelse, administrationen har lagt til grund, eller Personalerettens mulighed for at tage hensyn til disse præciseringer i forbindelse med undersøgelsen af et anbringende, hvorved afgørelsens lovlighed anfægtes.

I øvrigt gælder, at selv om det er korrekt, at en begrundelse med henvisning til en rapport eller en udtalelse, som i sig selv er begrundet og fremsendt, er tilladt, er det imidlertid nødvendigt, at en sådan rapport eller udtalelse rent faktisk fremsendes til den berørte sammen med den akt, der indeholder et klagepunkt.

(jf. præmis 141, 142, 152 og 165-167)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: Lo Giudice mod Kommissionen, præmis 163 og 164

Personaleretten: Skareby mod Kommissionen, præmis 32 og 53; Cerafogli mod BCE, præmis 108 og den deri nævnte retspraksis