Først drejer det sig om at undersøge, om Rådet, da det traf afgørelsen om udnævnelsen af en tjenestemand til en af de opslåede A 6-stillinger, overtrådte bestemmelserne i vedtægten, fordi den af Rådet påberåbte artikel 29, stk. 2i tjenestemandsvedtægten kun gælder for besættelsen af stillinger med personer, som endnu ikke hører til Fællesskabernes personale (såkaldte besættelser af stillinger udefra), og fordi der i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 45, stk. 2i tilfælde af en tjenestemands overgang til en højere kategori altid skal afholdes en udvælgelsesprøve.

Rådet vender sig eftertrykkeligt imod denne opfattelse. Efter Rådets overbevisning gælder tjenestemandsvedtægtens artikel 29, stk. 2 ikke blot for den første ansættelse, altså for besættelse af stillingen udefra, men i al almindelighed for alle arter af udvælgelsesprøver. Artikel 45, stk. 2 foreskriver heller ikke bindende afholdelse af en udvælgelsesprøve men henviser tværtimod til samtlige udnævnelsesbestemmelser i kapitlet om ansættelse, herunder også til artikel 29, stk. 2.

Lad os indlede undersøgelsen af dette stridsspørgsmål med en fortolkning af artikel 29, stk. 2. Hvis denne nemlig kun finder anvendelse i tilfælde af, at stillinger bliver besat udefra, og altså ikke for tjenestemænd i Fællesskaberne, som skal rykkes op i en højere kategori, vil spørgsmålet, om artikel 45, stk. 2 ved kategoriskifte udelukker en anvendelse af artikel 29, stk. 2, blive uden genstand. Sagsøgerinden støtter for det første sin opfattelse på argumenter, som hun henter fra vedtægtsbestemmelsernes ordlyd. Hun henviser til, at der i artikel 29, stk. 2 tales om »ansættelse«, og hun gør gældende, at litra d) i artikel 28, som vedrører udnævnelsen til tjenestemand, med hensyn til udvælgelsesprøven udtrykkeligt indeholder et forbehold med henblik på artikel 29, stk. 2 —. Herudover henviser hun til ratio legis. Hun mener, at det kun ved den første ansættelse har nogen mening at se bort fra en udvælgelsesprøve, da kravet herom kunne føre til, at en person, der er særlig kvalificeret til en stilling, ikke kan formås til at tiltræde tjenesten inden for Fællesskabet. Til sidst henviser hun endvidere til det synspunkt, som den tidligere generaladvokat Lagrange har hævdet vedrørende artikel 29, stk. 2.

Af disse argumenter har det sidstnævnte åbenbart den mindste vægt, fordi de citerede forslag til afgørelse vedrørte undersøgelsen af et helt andet problem. Kun helt perifert og uden at uddybe det spørgsmål, som nu interesserer os, omtalte de, at artikel 29, stk. 2 vedrører ansættelsen af ansøgere, som endnu ikke er i Fællesskabernes tjeneste.

Vedrørende de nævnte argumenter, der støttes på bestemmelserne i vedtægten, er det indledningsvis vigtigt, at det »ansættelses«-begreb, der anvendes i artikel 29, stk. 2, ikke nødvendiggør den af sagsøgerinden hævdede fortolkning. Faktisk kunne man nøjes med at fastslå, at der ved »ansættelse« i artikel 29, stk. 2 kun tænkes på A1 — og A2-tjenestemændene men ikke — hvilket er af betydning i det foreliggende tilfælde — på andre tjenestestillinger. Jeg vil imidlertid ikke standse her. En dybtgående undersøgelse af hele systemet i tjenestemandsvedtægten viser nemlig, at begrebet »ansættelse« i virkeligheden ikke skal forstås snævert som udnævnelse til tjenestemænd, dvs. som besættelse af stillinger udefra. Det er snarere et almindeligt begreb, som rigtigt forstået omfatter alle arter af stillingsbesættelser. For så vidt henviser Rådet med rette til, at artikel 4 i afsnit 1 (»almindelige bestemmelser«) stiller ansættelser i modsætning til forfremmelser. Dette viser, at der findes to måder at besætte stillinger på: forfremmelserne, som ifølge definitionen i artikel 45 bevirker overgang til en højere lønklasse, samt alle andre udnævnelser. Under det sidste begreb omfattes altså alle mulige måder at besætte stillinger på, herunder forflyttelse (artikel 29, stk. 1, litra a) og overtagelse af tjenestemænd fra andre institutioner (artikel 29, stk. 1, litra c) — i begge tilfælde sker der ikke nogen ændring af løngruppen — men også besættelse af stillinger på grundlag af udvælgelsesprøver både for så vidt angår sådanne, som finder sted inden for en institution eller inden for Fællesskaberne, og som alle ansatte kan deltage i, og for så vidt angår almindelige udvælgelsesprocedurer, som også udenforstående har adgang til.

En lignende slutning kan drages af artikel 7, som taler om udnævnelser og forflyttelser og med denne sammenstilling altså ligeledes gør det klart, at »udnævnelse« er et almindeligt begreb.

Yderligere er det væsentligt, at også kapitel 1 i afsnit III peger i denne retning. Det bærer overskriften »ansættelse«, men det indeholder imidlertid, som det viser sig i artikel 29, regler om de mest forskellige måder at besætte stillinger på, bortset fra forfremmelse, som er omhandlet i et særligt kapitel i afsnit III. Det kan ganske vist siges, at de fleste af de bestemmelser i kapitlet »ansættelse«, som anvender denne term, omhandler udnævnelsen til tjenestemand; dette gælder dog ikke generelt, hvilket navnlig artikel 32 viser. — For så vidt særlig angår artikel 28, litra d), hvoraf sagsøgeren udleder et argument, hun lægger stor vægt på, har Rådet efter min opfattelse på overbevisende måde gjort rede for, at litra d) aldeles ikke kun får betydning for den første ansættelse men derudover også for andre måder at besætte stillinger på, dvs. også sådanne, hvor der er tale om tjenestemænd i Fællesskaberne.

Også i sådanne tilfælde kan en undersøgelse jo være nødvendig med henblik på kravene til statsborgerskab og mulige afvigelser derfra, med henblik på de vandelskrav, der stilles for bestridelsen af det pågældende hverv, med henblik på den krævede fysiske egnethed og med henblik på de nødvendige sprogkundskaber.

Endelig er det vigtigt i sammenhæng med de argumenter, der kan udledes af tjenestemandsvedtægtens ordlyd, at overveje følgende. Artikel 29, stk. 1 indeholder helt klart regler for besættelse af budgetmæssige stillinger, navnlig derved, at den angiver en bestemt rækkefølge af de prøver, der skal afholdes. Stk. 2 tillader derefter undtagelser med hensyn til udvælgelsesprøven for visse særlige tilfælde. Denne lovgivningsteknik, dvs. en opregning af undtagelser i et stk. i en bestemmelse af almindelig rækkevidde, taler klart for at antage, at undtagelsesordningen ligeledes principielt gælder for alle måder at besætte stillinger på. Hvis dette ikke havde været hensigten, ville vedtægtens forfattere sikkert enten have optaget undtagelsesordningen i en særlig bestemmelse eller i øvrigt klart have bragt til udtryk, at kun en begrænset anvendelse kommer på tale, i hvilken henseende anvendelsen af begrebet »ansættelse« — som allerede vist — ikke er tilstrækkelig.

Selv om allerede en analyse af teksterne og af de deri indeholdte begreber sandsynliggør den af Rådet hævdede fortolkning, kommer hertil yderligere — og dette har slet ikke ringe betydning — overvejelser vedrørende formålet med loven. — Udvælgelsesprøven er ifølge vedtægten (se artikel 3 og 5 i bilag III) udformet således, at en uafhængig udvælgelseskomite bedømmer en række ansøgere og derefter opstiller en liste over egnede ansøgere, hvorfra ansættelsesmyndigheden udvælger dem, der skal ansættes. Proceduren forudsætter altså en flerhed af ansøgere og en mulighed for sammenligning af ansøgerne. Hermed kan man sige, at anvendelsen heraf — hvis man begrænser sig til det foreliggende tilfældes problematik — ikke har nogen mening, hvis det drejer sig om besættelsen af en tjenestestilling, som kræver særlige faglige kundskaber, dvs. når der kræves kvalifikationer, som kun en enkelt eller ganske få ansøgere er i besiddelse af (Se Euler, Europäisches Be-amtenstatut, bind 1, s. 265). Dette tvinger til at tilkende artikel 29, stk. 2 en generel rækkevidde, således at dens anvendelse ikke begrænses til ansættelser udefra. Hvis man nemlig fortolkede bestemmelsen snævert, ville dette i et tilfælde, hvor en tjenestemand på grund af sine særlige kvalifikationer kom i betragtning til en bestemt stilling, bevirke, at der alligevel burde gennemføres en udvælgelsesprøve, eller at kun en udenforstående kunne udnævnes. Begge tilfælde ville klart være uantagelige, det ene, fordi man måtte gennemføre en meningsløs procedure, og det andet fordi man ville lade hånt om de europæiske tjenestemænds interesser, som i henhold til den i tjenestemandsvedtægten omhandlede udnævnelsesprocedure kommer i første række.

Af alle disse grunde skal artikel 29, stk. 2 efter min opfattelse også anvendes, når en stilling, som kræver særlige faglige kvalifikationer, skal besættes med en tjenestemand fra Fællesskabet.

Herudover — og dette er det andet punkt, som er af betydning inden for rammerne af den første søgsmålsgrund — er det imidlertid også nødvendigt at undersøge, om artikel 45, stk. 2 vedrørende tilfældet af overgang til en højere kategori tvingende kræver en udvælgelsesprøve med den virkning, at en anvendelse af artikel 29, stk. 2 i en sådan retlig situation ikke er mulig. — I den henseende påberåber sagsøgerinden sig ordlyden af artikel 45, stk. 2, som hun navnlig sammenligner med artikel 28, litra d). Desuden henviser hun til udtalelser i dommen i sagerne 55-76, 86, 87 og 95/71 (dom af 13. juli 1972, Besnard og andre mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Sammlung 1972, s. 543) og i forslaget til afgørelse i sag nr. 15/63 (dom af 4. marts 1964, Lassalle mod Europa-Parlamentet, Sammlung 1964, s. 61).

Også i nærværende sammenhæng kan det fastslås, at de forslag til afgørelse og den dom, som sagsøgerinden støtter sig på, ikke tvingende berettiger hendes opfattelse. Den nævnte dom (bind 1972, s. 562 ff) omhandler nemlig ikke det problem, som beskæftiger os her, men alene det spørgsmål, om artikel 46 også finder anvendelse ved kategoriskifte. Herved nævnes artikel 45, stk. 2 i forbifarten, men i virkeligheden nævnes kun dens ordlyd. Det samme er tilfældet med forslaget til afgørelse i sag nr. 15/63 (bind 1964, s. 99). Herudover indeholder forslaget også den udtalelse, (på side 97) at indtræden i en ny tjenestegruppe eller kategori normalt kun er mulig på grundlag af en udvælgelsesprøve, hvilket berettiger den slutning, at der i undtagelsestilfælde kan afviges herfra.

Hvis man undersøger den måde, hvorpå sagsøgerinden sammenligner bestemmelserne, må man ganske vist indrømme, at artikel 45, stk. 2 kunne gøre det nærliggende at antage, at en udvælgelsesprøve er tvingende foreskrevet ved kategoriskifte, netop fordi den taler om, at en sådan overgang »kun kan finde sted på grundlag af en udvælgelsesprøve«, mens artikel 29, stk. 2 tillader »en anden procedure end udvælgelsesprøven«. Det giver også anledning til eftertanke, at der ikke i artikel 45, stk. 2, i modsætning til artikel 28, litra d, findes noget forbehold med henblik på artikel 29, stk. 2. Imidlertid findes der alligevel gode grunde til ikke at følge den af sagsøgerinden foreslåede fortolkning.

Herved er det for det første af betydning at fastslå, at sådanne argumenter, som støtter sig på ordlyden, i alle tilfælde kun har nedsat værdi ved fortolkning af sekundær fællesskabsret. For det andet er det væsentligt, at genstanden for artikel 45, stk. 2 er en udtalelse om forfremmelsesproceduren, at dens vigtigste betydning består i at udelukke forfremmelser i tilfælde af kategoriskifte.

Herudover skal man også tænke på det formål med artikel 29, stk. 2, som blev omhandlet ovenfor. Faktisk kan det siges, at resultatet af fortolkningsforsøgene også med henblik på artikel 45, stk. 2 er præget af det, som blev konkluderet vedrørende artikel 29, stk. 2. Hvis det nemlig er rigtigt, at det ikke har nogen mening at gennemføre en udvælgelsesprøve ved besættelsen af en stilling, som kræver særlige faglige kundskaber, og artikel 29, stk. 2 derfor også gælder for interne ansættelser, synes det ikke logisk netop at udelukke artikel 29, stk. 2 ved kategoriskifte. Hvis man gjorde det, ville det i situationer, som ved besættelsen af stilling, hvortil en tjenestemand fra en lavere lønklasse kom i betragtning, enten betyde, at der skulle afholdes en meningsløs udvælgelsesprøve, eller at ansættelsesmyndigheden måtte nøjes med ansøgere, der allerede befandt sig i den pågældende løngruppe, eller med ansøgere udefra. Et sådant resultat kan man sikkert ikke godkende, hvis man går ind for en meningsfuld fortolkning af tjenestemandsvedtægten, navnlig ved en fortolkning, der tager hensyn til at fremme karrieren for Fællesskabets tjenestemænd.

Jeg er derfor enig med Rådet deri, at artikel 45, stk. 2 skal forstås således, at den generelt henviser til reglerne om udvælgelsesprøve, således som de er nedfældet i artikel 29, altså herunder artikel 29, stk. 2.

I øvrigt kan man heller ikke indvende herimod, at man derved kommer i konflikt med den grundliggende tanke i artikel 45, stk. 2, at ansættelsesmyndigheden ved kategoriskifte ikke har noget valg. Hertil har Rådet med rette bemærket, at der ved besættelsen af enhver stilling også efter afholdelse af en udvælgelsesprøve skal foretages et valg af ansættelsesmyndigheden. Det er altså ikke afgørende, om der finder et valg sted, men snarere at der ikke i en forfremmelsesprocedure foretages et valg efter fortjeneste. Der kan imidlertid ikke ved anvendelsen af artikel 29, stk. 2 være tale om en udvælgelse i den sidste betydning, og derfor er også en konflikt med artikel 45, stk. 2 ved den fortolkning, jeg går ind for, i virkeligheden udelukket.

Alt dette fører endelig til det resultat, at de argumenter, der er fremført i forbindelse med den første søgsmålsgrund, ikke berettiger til at tage sagsøgerens påstand til følge.