Den belgiske regering erkender, at den endnu ikke har vedtaget den lovgivning og udstedt de administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldt ud at gennemføre de seks her omhandlede direktiver. Den har imidlertid — først i al almindelighed i svarskrifterne og senere med mere udførlige angivelser i duplikkerne — anført, at der for så vidt angår visse af de omhandlede direktiver gælder regler, der er udtryk for »en delvis gennemførelse«. Den sagsøgte regerings repræsentant har herved henvist til lov af 26. marts 1971 samt til kongelig anordning af 3. oktober 1975, hvis bestemmelser skulle opfylde nogle af de forpligtelser, der følger af direktiv 75/439, til almindeligt regulativ for arbejdsbeskyttelse (afsnit et, rubrikkerne »affald«, liste A, og »skarn«, liste B), der skulle indeholde bestemmelser svarende til en gennemførelse af direktiv 75/442, og endelig til lov af 22. juli 1974 samt kongelig anordning af 9. februar 1976, hvis bestemmelser skulle være i overensstemmelse med direktiv 76/403.

Principielt kan det givetvis ikke bestrides, at en medlemsstat ikke er forpliget til at udstede nye regler med det særlige formål at gennemføre et direktiv, når der i denne medlemsstats retsorden allerede findes regler, der fuldt ud er i stand til at hidføre de resultater, som har været tilsigtet med et givet direktiv. Også i det tilfælde, hvor de til et direktiv svarende nationale regler findes i flere forskellige love og ikke er samlet i en og samme lovtekst, kan det antages at medlemsstatens forpligtelse er opfyldt. Det er imidlertid i begge de just nævnte situationer absolut nødvendigt, at den interne retstilstand bringes i fuldstændig overensstemmelse med direktivets forskrifter. Direktivet skal opfyldes fuldt ud; kun på denne måde opnås der uafhængigt af de anvendte former og midler materielretlig ensartethed i de nationale retsordener.

Den belgiske regering anerkender i det foreliggende tilfælde, at der for tre ud af seks direktiver i det højeste bliver tale om en delvis gennemførelse. Det kan faktisk på grundlag af en hastig sammenligning af de forpligtelser, der følger af de omhandlede fællesskabsakter og de love og anordninger, sagsøgte har påberåbt, konstateres, at:

a) direktiv 75/439 indeholder et forbud mod udtømning af olieaffald i grundvand, i fersk overfladevand og i kystnære vandområder og rørledninger; hverken i lov af 26. marts 1971, der udelukkende drejer sig om forureningsbeskyttelse af overfladevand, eller i kongelig anordning af 3. oktober 1975 findes der noget forbud mod udtømning af olieaffald i grundvand. Og heller ikke den forpligtelse, der ved direktivet er pålagt staterne, og hvorefter enhver opbevaring og/eller udtømning af olieaffald, der medfører skadelige virkninger for jordbunden, samt enhver behandling af olieaffald, der fremkalder luftforurening, som overstiger det ved gældende bestemmelser fastsatte niveau (jf. artikel 4 i direktivet) kan antages at være opfyldt i kraft af de to nævnte belgiske regelsæt;

b) reglerne i direktiv 75/442 har ikke engang delvis et modstykke i reglerne i det almindelige regulativ for arbejdsbeskyttelse (som findes i to af regenten udstedte anordninger af henholdsvis 11. februar 1946 og 27. september 1947 som ændret flere gange i det følgende). Det omhandlede regulativ indeholder faktisk kun en beskrivelse af industrianlæg af »farlig, sundhedsfarlig eller forulempende karakter« og bestemmer, at opførelse og drift kun kan ske med forvaltningens tilladelse, samt at der konstant skal føres særlig kontrol med anlæggene. Den belgiske regerings repræsentant har alene henvist til to punkter i fortegnelsen over inddelingen af disse anlæg. Efter min mening har alt dette intet med direktivets forskrifter at gøre; disse forskrifter drejer sig specielt om spørgsmålet vedrørende bortskaffelsen af olieaffaldet (i de forskellige faser: indsamling, sortering, transport, oplagring og behandling) og skal tjene til beskyttelse af såvel menneskers sundhed som miljøet;