Dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 17. september 1998. - Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Annullationssøgsmål - Import af oksekød af høj kvalitet ("Hilton beef") - Forordning (EØF) nr. 1430/79 - Artikel 13 - Kommissionsbeslutning, hvorved det afvises at godtgøre importafgifter - Ret til kontradiktion - Åbenbart urigtig vurdering. - Sag T-50/96.



Samling af Afgørelser 1998 side II-03773



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 De Europaeiske Faellesskabers egne indtaegter - godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter - artikel 13 i forordning nr. 1430/79 - Kommissionens beslutningskompetence - den paagaeldende virksomheds ret til at blive hoert - raekkevidde

(Raadets forordning nr. 1430/79, art. 13)

2 De Europaeiske Faellesskabers egne indtaegter - godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter - artikel 13 i forordning nr. 1430/79 - raekkevidde - Kommissionens beslutningskompetence - naermere regler for udoevelsen heraf - »saerlige forhold« - begreb - alvorlig forsoemmelse fra Kommissionens side

(Raadets forordning nr. 1430/79, art. 13)

3 De Europaeiske Faellesskabers egne indtaegter - godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter - debitor, der opfylder betingelserne i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 - pligt for de kompetente myndigheder til at indroemme godtgoerelse af eller fritagelse for afgifter - opfyldelse af alle betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 - ingen noedvendig betingelse

(Raadets forordning nr. 1430/79, art. 13, og nr. 1697/79, art. 5, stk. 2)

Sammendrag

1 Under enhver procedure, der ivaerksaettes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der er bebyrdende for den paagaeldende, er retten til kontradiktion et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedroerende den paagaeldende procedure. Naar henses til det skoen, Kommissionen raader over, naar den traeffer beslutning om at anvende den generelle billighedsklausul i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter, maa det navnlig i forbindelse med sager om anvendelse af denne forordning sikres, at de beroerte parter har lejlighed til at udtale sig. Dette princip kraever ikke alene, at den beroerte part faar lejlighed til at udtale sig om relevansen af de faktiske omstaendigheder, men ogsaa at den paagaeldende i det mindste kan tage stilling til de for Kommissionen foreliggende dokumenter, og endog at han faar adgang til alle ikke-fortrolige dokumenter vedroerende den omhandlede beslutning, saafremt det goeres gaeldende, at Kommissionen har gjort sig skyldig i alvorlige forsoemmelser.

Naar Kommissionen ikke agter at foelge de kompetente nationale myndigheders stillingtagen til spoergsmaalet, om den beroerte virksomhed kan siges at have gjort sig skyldig i en aabenlys forsoemmelse i ovennaevnte artikel 13's forstand, har den pligt til at hoere virksomheden paa dette punkt, idet en saadan beslutning indebaerer en kompleks retlig vurdering, som kun kan foretages paa grundlag af alle relevante faktiske oplysninger.

2 Artikel 13 i forordning nr. 1430/79, hvorefter godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger saerlige forhold, og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede, er en generel billighedsklausul, der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis, som ved udstedelsen af forordning nr. 1430/79 kunne goeres til genstand for specielle bestemmelser. Artiklen er bl.a. bestemt til at anvendes, naar de omstaendigheder, som karakteriserer forholdet mellem den erhvervsdrivende og myndighederne, er saadanne, at det ikke er rimeligt at paafoere denne erhvervsdrivende et tab, som han normalt ikke ville have lidt.

Kommissionen skal saaledes vurdere alle de faktiske omstaendigheder under ét med henblik paa at afgoere, om de udgoer saerlige forhold i den naevnte bestemmelses forstand. Kommissionen raader ganske vist over et skoen i denne forbindelse, men den skal ved udoevelsen heraf foretage en reel afvejning af Faellesskabets interesse i at sikre, at toldbestemmelserne overholdes, og den interesse, som importoeren, der er i god tro, har i ikke at lide tab, der gaar ud over de normale erhvervsrisici. Kommissionen kan derfor ved undersoegelsen af, om fritagelsesansoegningen boer imoedekommes, ikke noejes med at tage hensyn til importoerernes adfaerd. Den skal ogsaa vurdere, hvilken indflydelse dens egen - evt. forkerte - adfaerd har haft paa den opstaaede situation.

Det udgoer ganske vist ikke i sig selv et saerligt forhold, der kan begrunde en importafgiftsfritagelse, at der for varer, der er angivet til overgang til fri omsaetning, med henblik paa indroemmelse af praeferencetoldbehandling, og endog i god tro, fremlaegges dokumenter, som senere viser sig at vaere forfalskede, men denne regel er ikke til hinder for en importafgiftsfritagelse, saafremt Kommissionen i forbindelse med et toldkontingent, der er fritaget for importafgifter, ved at undlade at foretage en effektiv kontrol med udnyttelsen af kontingentet i alvorlig grad har tilsidesat sin forpligtelse til at sikre en korrekt anvendelse af kontingentet og kontrollere, at det ikke overskrides ved hjaelp af forfalskede certifikater.

3 Artikel 13 i forordning nr. 1430/79 bestemmer, at de kompetente myndigheder kan indroemme godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter, naar der foreligger saerlige forhold, og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede. Saafremt disse to betingelser er opfyldt, har debitor krav paa godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifterne, idet bestemmelsen ellers ville miste sin effektive virkning.

Det foelger heraf, at en importafgiftsfritagelse ikke kan forudsaette, at alle de tre betingelser i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 om efteropkraevning af de omhandlede afgifter er opfyldt, nemlig at afgifterne ikke er blevet opkraevet som foelge af en fejl fra de kompetente myndigheders side, at debitor har handlet i god tro, dvs. ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den af de kompetente myndigheder begaaede fejl, og at han i forbindelse med toldangivelsen har overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter. De to naevnte bestemmelser forfoelger ganske vist det samme formaal, nemlig at begraense efteropkraevninger af import- eller eksportafgifter til tilfaelde, hvor en saadan opkraevning er berettiget, og hvor den er forenelig med et grundlaeggende princip, f.eks. princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, men de er ikke sammenfaldende. Mens artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 har til formaal at beskytte afgiftsskyldnerens berettigede forventning med hensyn til, at samtlige forhold, som ligger til grund for afgoerelsen om at foretage eller undlade efteropkraevning, er korrekte, udgoer artikel 13 i forordning nr. 1430/79 en generel billighedsklausul, og den ville miste sin karakter heraf, hvis betingelserne i artikel 5, stk. 2, altid skulle vaere opfyldt.

Parter

I sag T-50/96,

Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Bad Homburg (Tyskland),

Gebr. Kruse GmbH, Hamburg (Tyskland),

Interporc Im- und Export GmbH, Hamburg,

ved advokat Georg M. Berrisch, Hamburg og Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Guy Harles, 8-10, rue Mathias Hardt,

sagsoegere,

stoettet af

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, foerst ved Stéphanie Ridley, derefter ved John E. Collins, begge Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtigede, bistaaet af barrister David Anderson, og med valgt adresse i Luxembourg paa Det Forenede Kongeriges Ambassade, 14, boulevard Roosevelt,

intervenient,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Goetz zur Hausen, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 26. januar 1996, dok. K(96) 180 endelig udg., rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, vedroerende en ansoegning om fritagelse for importafgifter,

har

DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

(Foerste Afdeling)

sammensat af praesidenten, B. Vesterdorf, og dommerne R.M. Moura Ramos og P. Mengozzi,

justitssekretaer: fuldmaegtig A. Mair,

paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 31. marts 1998,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

Relevante bestemmelser

1 Artikel 13, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 175, s. 1, herefter »forordning nr. 1430/79«), som aendret ved artikel 1, stk. 6, i Raadets forordning (EOEF) nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 (EFT L 286, s. 1, herefter »forordning nr. 3069/86«), bestemmer foelgende:

»Godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger ... saerlige forhold ... og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede.«

2 I henhold til artikel 4, stk. 2, litra c), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3799/86 af 12. december 1986 om gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 4a, 6a, 11a og 13 i forordning nr. 1430/79 (EFT L 352, s. 19, herefter »forordning nr. 3799/86«) foreligger der ikke i sig selv saerlige forhold som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, »naar der for varer, der angives til fri omsaetning med henblik paa indroemmelse af praeferencetoldbehandling, endog i god tro fremlaegges dokumenter, som senere viser sig at vaere falske, forfalskede eller ugyldige til opnaaelse af denne praeferencetoldbehandling«.

3 Artikel 5, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1697/79 af 24. juli 1979 om efteropkraevning af import- eller eksportafgifter, der ikke er opkraevet hos debitor for varer, der er angivet til en toldprocedure, som medfoerer en forpligtelse til at betale saadanne afgifter (EFT L 197, s. 1, herefter »forordning nr. 1697/79«), bestemmer foelgende:

»De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import- eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter ...«

4 Den 12. oktober 1992 udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 2913/92 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«), som anvendes fra den 1. januar 1994. Ved toldkodeksens artikel 251, stk. 1, blev bl.a. forordning nr. 1430/79 og nr. 1697/79 ophaevet.

5 Forordning nr. 3799/86 blev ophaevet ved artikel 913 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 (EFT L 253, s. 1, herefter »forordning nr. 2454/93«) med virkning fra den 1. januar 1994, idet forordning nr. 2454/93 anvendes fra denne dato.

6 Sidstnaevnte forordnings artikel 907 bestemmer foelgende:

»Efter at have hoert en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne, forsamlet i udvalget med henblik paa at behandle den foreliggende sag, traeffer Kommissionen beslutning om, hvorvidt den saerlige situation, der er til behandling, berettiger eller ikke berettiger til at indroemme godtgoerelse eller fritagelse.

Denne beslutning skal traeffes senest seks maaneder efter Kommissionens modtagelse af de i artikel 905, stk. 2, omhandlede sagsakter. Saafremt Kommissionen har vaeret noedt til at anmode medlemsstaten om supplerende oplysninger for at kunne traeffe beslutning, forlaenges fristen med tidsrummet fra Kommissionens anmodning om supplerende oplysninger til dens modtagelse heraf.«

7 Forordningens artikel 909 lyder saaledes:

»Har Kommissionen ikke inden for den i artikel 907 omhandlede frist vedtaget sin beslutning eller ikke inden for den i artikel 908 omhandlede frist meddelt den paagaeldende medlemsstat nogen beslutning, imoedekommer den besluttende toldmyndighed godtgoerelses- eller fritagelsesansoegningen.«

8 I forordningens artikel 904 hedder det:

»Der ydes ikke ... fritagelse for importafgifter, naar den eneste begrundelse til stoette for ... fritagelsesansoegningen bestaar i:

...

c) at der for varer, der er angivet til overgang til fri omsaetning, med henblik paa indroemmelse af praeferencetoldbehandling, og endog i god tro, fremlaegges dokumenter, som senere viser sig at vaere falske, forfalskede eller ugyldige med henblik paa opnaaelse af denne praeferencetoldbehandling.«

Sagens faktiske omstaendigheder

9 I aarene 1991 og 1992 var import af oksekoed af hoej kvalitet med oprindelse i Argentina inden for rammerne af den faelles toldtarif (jf. Raadets forordning (EOEF) nr. 2658/87 af 23.7.1987 om told- og statistiknomenklaturen og den faelles toldtarif (EFT L 256, s. 1), med senere aendringer) underlagt en told paa 20%.

10 Der skulle ud over denne told betales en importafgift. Afgiftens stoerrelse blev regelmaessigt fastsat af Kommissionen i overensstemmelse med artikel 12 i Raadets forordning (EOEF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den faelles markedsordning for oksekoed (EFT 1968 I, s. 179, med senere aendringer). Paa tidspunktet for de omtvistede indfoersler var afgiften ca. 10 DEM pr. kg.

11 Faellesskabet havde imidlertid siden 1980 i henhold til den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT) vaeret forpligtet til at aabne et aarligt faellesskabstoldkontingent fritaget for importafgift for oksekoed med oprindelse i bl.a. Argentina.

12 I overensstemmelse med disse forpligtelser udstedte Raadet, for saa vidt angaar aarene 1991 og 1992, forordning (EOEF) nr. 3840/90 af 20. december 1990 (EFT L 367, s. 6) og forordning (EOEF) nr. 3668/91 af 11. december 1991 (EFT L 349, s. 3) om aabning af et faellesskabstoldkontingent for fersk, koelet eller frosset oksekoed af hoej kvalitet henhoerende under KN-kode 0201 og 0202, samt for produkter henhoerende under KN-kode 0206 10 95 og 0206 29 91 (herefter »Hilton beef«). For det koed, der blev indfoert inden for rammerne af dette kontingent (herefter »Hilton-kontingentet«), skulle der kun betales den i den faelles toldtarif fastsatte told paa 20% (artikel 1, stk. 2, i begge forordninger).

13 For de to samme aar udstedte Raadet i oevrigt forordning (EOEF) nr. 2329/91 af 25. juli 1991 (EFT L 214, s. 1) og forordning (EOEF) nr. 1158/92 af 28. april 1992 (EFT L 122, s. 5) om autonom aabning af et saerligt importkontingent for oksekoed af hoej kvalitet henhoerende under KN-kode 0201 og 0202 samt produkter henhoerende under KN-kode 0206 10 95 og 0206 29 91. Ved de naevnte forordninger blev de maengder, der kunne indfoeres inden for rammerne af Hilton-kontingentet, forhoejet.

14 Endelig udstedte Kommissionen for samme periode forordning (EOEF) nr. 3884/90 af 27. december 1990 om gennemfoerelsesbestemmelser for de importordninger vedroerende oksekoed, der er fastsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 3840/90 og (EOEF) nr. 3841/90 (EFT L 367, s. 129), og forordning (EOEF) nr. 3743/91 af 18. december 1991 om gennemfoerelsesbestemmelser for de importordninger vedroerende oksekoed, der er fastsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 3668/91 og (EOEF) nr. 3669/91 (EFT L 352, s. 36) (herefter »gennemfoerelsesforordningerne«).

15 I medfoer af Hilton-kontingentet kunne visse maengder Hilton beef med oprindelse i Argentina saaledes indfoeres afgiftsfrit til Faellesskabet. Denne fordel var betinget af, at der ved indfoerslen blev forelagt et aegthedscertifikat udstedt af udfoerselslandets kompetente udstedende organ.

16 Indtil slutningen af 1991 laa kompetencen til at udstede aegthedscertifikater i Argentina hos Junta Nacional de Carnes. I slutningen af 1991/begyndelsen af 1992 blev kompetencen til at udstede aegthedscertifikaterne overfoert til Secretaría de Agricultura, Ganadería y Pesca. Der blev kun udstedt aegthedscertifikater til oksekoedseksportoerer, der var godkendt af de argentinske myndigheder.

17 Efter at Kommissionen i 1993 var blevet underrettet om, at der var risiko for forfalskninger af aegthedscertifikaterne, ivaerksatte den i samarbejde med de argentinske myndigheder undersoegelser heraf.

18 Tjenestemaend fra Kommissionen rejste flere gange til Argentina for at undersoege de faktiske forhold i samarbejde med nationale tjenestemaend.

19 En foerste mission fandt sted i perioden fra den 8. til den 19. november 1993. Resultatet af denne mission fremgaar af en rapport af 24. november 1993 (herefter »1993-rapporten«), som bekraeftede, at der fandtes uregelmaessigheder.

20 Ifoelge rapporten undrede de argentinske myndigheder sig over, hvorfor disse uregelmaessigheder ikke var blevet opdaget ved indfoerslen af det paagaeldende Hilton beef til Faellesskabet. I rapportens punkt 11 hedder det: »... de argentinske myndigheder understregede, at de i aarevis mere eller mindre regelmaessigt havde tilstillet Kommissionens ansvarlige tjenestegrene (GD VI) en liste over alle de aegthedscertifikater for [Hilton beef], der var udstedt inden for de seneste ti dage, med angivelse af bl.a. den argentinske eksportoer, modtageren i Faellesskabet, brutto- og nettovaegt osv. Det ville paa grundlag af en saadan liste efter de adspurgte personers opfattelse uden vanskeligheder have vaeret muligt at sammenligne oplysningerne med angivelserne i de certifikater, der blev forelagt ved indfoerslen af de omhandlede produkter, og at konstatere, hvilke angivelser der ikke var i overensstemmelse med oplysningerne paa listen«.

21 En anden mission til Argentina fandt sted i perioden fra den 19. april til den 6. maj 1994. Ifoelge rapporten for denne mission, som er dateret den 17. august 1994 (herefter »den sammenfattende rapport«), var over 460 argentinske aegthedscertifikater, som var forelagt i 1991 og 1992, blevet forfalsket.

22 De sagsoegende virksomheder, Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG (herefter »Primex«), Gebr. Kruse GmbH (herefter »Gebr. Kruse«) og Interporc Im- und Export GmbH (herefter »Interporc«), er tyske selskaber, der bl.a. er aktive inden for import af koed og koedprodukter. De har i adskillige aar ogsaa indfoert koed inden for rammerne af Hilton-kontingentet.

23 Ved det af sagsoegerne importerede oksekoeds overgang til fri omsaetning i Faellesskabet opnaaede selskaberne ved forelaeggelse af aegthedscertifikater afgiftsfritagelse inden for rammerne af de aabnede toldkontingenter.

24 Efter at de ovennaevnte forfalskninger var blevet opdaget, foretog de tyske myndigheder over for sagsoegerne efteropkraevning af importafgifterne. Mellem den 3. marts og den 10. juni 1994 blev der fremsendt paakrav til selskaberne om betaling af henholdsvis 90 975,30 DEM (Primex), 174 286,46 DEM (Gebr. Kruse) og 99 966,63 DEM (Interporc).

25 Sagsoegerne ansoegte herefter ved skrivelser af 1. februar, 24. februar og 22. marts 1995 de kompetente tyske toldmyndigheder om fritagelse for importafgifterne (herefter »fritagelsesansoegningerne«). Ansoegningerne blev begrundet i skrivelser af 6. april 1995. Sagsoegerne ansoegte ogsaa om en forlaengelse af betalingsfristen i henhold til national ret, hvilket blev imoedekommet.

26 Fritagelsesansoegningerne blev videresendt til Forbundsfinansministeriet. Ministeriet anmodede Kommissionen om at afgoere, om der var grundlag for at indroemme fritagelse for importafgifterne i medfoer af artikel 13 i forordning nr. 1430/79. Anmodningerne blev modtaget af Kommissionen henholdsvis den 1. august (sag REM 8/95, Primex) og den 21. august 1995 (sag REM 11/95, Gebr. Kruse, og REM 12/95, Interporc).

27 Den 4. december 1995 moedtes en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne for at tage stilling til, om ansoegningerne om fritagelse for importafgifterne burde imoedekommes, i overensstemmelse med artikel 907 i forordning nr. 2454/93.

28 Ved beslutning af 26. januar 1996, rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, gav Kommissionen udtryk for, at fritagelsesansoegningerne ikke burde imoedekommes (herefter »den anfaegtede beslutning«). Sagsoegerne blev bekendt med beslutningen den 7. februar 1996.

Retsforhandlinger og parternes paastande

29 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. april 1996 har sagsoegerne anlagt sag med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.

30 Ved saerskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 25. juni 1996 har de i medfoer af procesreglementets artikel 64, stk. 4, og artikel 114 fremsat begaering om, at det paalaegges Kommissionen at fremlaegge bestemte dokumenter, som efter deres opfattelse er relevante for afgoerelsen af sagen.

31 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 4. juli 1996 har Kommissionen anmodet om, at begaeringen om bevisoptagelse ikke tages til foelge.

32 Interporc havde i mellemtiden ved skrivelse af 23. februar 1996 over for Kommissionen fremsat begaering om aktindsigt i visse dokumenter vedroerende kontrollen med indfoerslerne af Hilton beef i medfoer af Kommissionens afgoerelse 94/90/EKSF, EF, Euratom af 8. februar 1994 om aktindsigt i Kommissionens dokumenter (EFT L 46, s. 58).

33 Generaldirektoererne for GD VI og Generaldirektoratet for Told og Indirekte Beskatning (GD XXI) meddelte i vidt omfang afslag paa begaeringen om aktindsigt ved skrivelser af 22. og 25. marts 1996. Ved skrivelse af 27. marts 1996 bekraeftede Interporc sin begaering af 23. februar 1996. Ved afgoerelse af 29. maj 1996 meddelte Kommissionens generalsekretaer afslag paa denne bekraeftende begaering.

34 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. august 1996 har Interporc anlagt annullationssoegsmaal til proevelse af afgoerelsen af 29. maj 1996. Ved dom af 6. februar 1998 (sag T-124/96, Interporc mod Kommissionen, Sml. II, s. 231) har Retten annulleret Kommissionens afgoerelse af 29. maj 1996 paa grund af mangler ved begrundelsen.

35 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 8. oktober 1996 har Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland anmodet om tilladelse til at intervenere til stoette for sagsoegernes paastande. Ved kendelse af 30. januar 1997 har formanden for Tredje Afdeling taget begaeringen til foelge.

36 Ved Rettens beslutning af 2. juli 1997 er den refererende dommer blevet knyttet til Foerste Afdeling, som sagen derfor er blevet henvist til.

37 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den har dog ved skrivelse af 15. december 1997 anmodet parterne om at fremlaegge visse dokumenter og besvare visse spoergsmaal skriftligt. Kommissionen og sagsoegerne har ved skrivelser indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 13. og 14. januar 1998 imoedekommet denne anmodning.

38 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:

- Den anfaegtede beslutning annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

39 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

40 Intervenienten, Det Forenede Kongerige, har nedlagt paastand om, at den anfaegtede beslutning annulleres.

Realiteten

41 Sagsoegerne har gjort fem anbringender gaeldende. Det foerste anbringende gaar ud paa, at der er sket en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. For det andet goer de gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, for saa vidt som Kommissionen ikke gav Forbundsrepublikken Tysklands repraesentant mulighed for at udtale sig mundtligt under moedet den 4. december 1995 i ekspertgruppen bestaaende af repraesentanter for medlemsstaterne. For det tredje goeres det gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 13 i forordning nr. 1430/79, for det fjerde, at der er sket en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, og for det femte, at begrundelsen er utilstraekkelig. Sagsoegerne har under retsmoedet frafaldet et andet anbringende, som de oprindelig havde gjort gaeldende, nemlig at hjemmelen for den anfaegtede beslutning er forkert.

Det foerste anbringende om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion

Parternes argumenter

42 Sagsoegerne goer gaeldende, at den anfaegtede beslutning er behaeftet med en proceduremangel, idet de ikke fik mulighed for at blive hoert og forsvare sig direkte over for Kommissionen.

43 Det foelger af retspraksis, at under enhver procedure, der ivaerksaettes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der er bebyrdende for den paagaeldende, er retten til kontradiktion et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedroerende den paagaeldende procedure (Domstolens dom af 29.6.1994, sag C-135/92, Fiskano, Sml. I, s. 2885, praemis 39).

44 Retten til kontradiktion indebaerer ikke blot en ret til at give udtryk for sin opfattelse, men ogsaa en ret til, inden der traeffes beslutning, at blive orienteret om alle vigtige faktiske omstaendigheder (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Raadet, Sml. I, s. 3187) og om de retlige betragtninger, Kommissionen agter at basere sin beslutning paa. I det foreliggende tilfaelde modtog sagsoegeren imidlertid foerst den sammenfattende rapport efter afslutningen af den administrative procedure, selv om det tilsyneladende var denne rapport, der dannede grundlag for Kommissionens konstatering af, at sagsoegerne ikke havde udvist den fornoedne agtpaagivenhed.

45 Det er ifoelge sagsoegerne udtryk for en manglende forstaaelse for de proceduremaessige garantiers funktion, naar Kommissionen goer gaeldende, at denne funktion udelukkende bestaar i at goere den besluttende myndighed bekendt med de faktiske omstaendigheder og argumenter, ansoegeren finder relevante. Det er ogsaa vigtigt, at sagsoegerne faar fuldstaendigt kendskab til de relevante faktiske omstaendigheder, saaledes at de effektivt kan stoette deres fritagelsesansoegninger.

46 Domstolen har ganske vist fastslaaet, at de tidligere gaeldende procedureregler, som ikke gav debitor mulighed for at blive hoert af Kommissionen, var forenelige med faellesskabsretten (Domstolens dom af 13.11.1984, forenede sager 98/83 og 230/83, Van Gend & Loos og Expeditiebedrijf Wim Bosman mod Kommissionen, Sml. s. 3763). Artikel F, stk. 2, i den senere indgaaede traktat om Den Europaeiske Union bestemmer imidlertid bl.a., at Unionen respekterer de grundlaeggende rettigheder, saaledes som de garanteres ved den europaeiske konvention af 4. november 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder. Den i det foreliggende tilfaelde fulgte procedure er ikke i overensstemmelse med denne konventions artikel 6, idet den navnlig strider mod artikel 6, stk. 3, litra c), hvorefter enhver har ret til at »forsvare sig personligt«. Kommissionen paaberaaber sig i denne forbindelse med urette Domstolens dom af 6. juli 1993 i sagen CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen (forenede sager C-121/91 og C-122/91, Sml. I, s. 3873, praemis 52), idet denne retspraksis ikke laengere svarer til gaeldende faellesskabsret.

47 Det var i det foreliggende tilfaelde saerligt vigtigt, at kontradiktionsprincippet blev overholdt, idet Kommissionen baade optraadte som dommer og som part. Den vurderede selv, i hvilket omfang den havde begaaet fejl, og hvilke konsekvenser der skulle drages heraf.

48 Kommissionen har bestridt, at den har tilsidesat retten til kontradiktion. Den har henvist til, at procedurereglerne paa nuvaerende tidspunkt ikke foreskriver, at den afgiftspligtige skal deltage i den administrative procedure for Kommissionen. Det maa i den forbindelse konstateres, at Retten i dom af 9. november 1995 i sagen France-aviation mod Kommissionen (sag T-346/94, Sml. II, s. 2841) ikke kritiserede bestemmelserne i forordning nr. 2454/93, endsige ansaa dem for utilstraekkelige.

49 Som fastslaaet af Domstolen i den ovennaevnte dom i sagen CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen (praemis 52), adskiller den procedure, der gaelder paa omraadet for antidumpingtold, sig vaesentligt fra den procedure, der foelges paa omraadet for importafgiftsfritagelser. Man kan derfor ikke kritisere de i naervaerende sag gaeldende procedureregler under paaberaabelse af de proceduremaessige rettigheder i antidumpingsager.

50 Kommissionen har understreget, at den anfaegtede beslutning - i modsaetning til hvad der var situationen i sagen France-aviation mod Kommissionen - ikke blev truffet paa grundlag af ufuldstaendige sagsakter. Baade Kommissionen og medlemmerne af den i henhold til artikel 907 i forordning nr. 2454/93 nedsatte ekspertgruppe raadede ikke alene over de sagsakter, som medlemsstaten havde fremsendt til Kommissionen, men ogsaa over fritagelsesansoegningerne og begrundelserne herfor.

51 I overensstemmelse med de krav, der foelger af retspraksis, indgik alle de elementer, som sagsoegerne selv ansaa for vaesentlige, i sagsakterne, da den anfaegtede beslutning blev truffet (Domstolens dom af 17.3.1983, sag 294/81, Control Data Belgium mod Kommissionen, Sml. s. 911, og dommen i sagen Van Gend & Loos og Expeditiebedrijf Wim Bosman mod Kommissionen, a.st., praemis 9, samt dommen i sagen CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen, a.st., praemis 48).

52 Sagsoegernes her omhandlede anbringende er ifoelge Kommissionen udtryk for en manglende forstaaelse for den funktion, de proceduremaessige garantier i forbindelse med fritagelse for importafgifter har. Det eneste formaal med de paagaeldende garantier er at goere Kommissionen bekendt med de faktiske omstaendigheder og argumenter, ansoegeren finder relevante, saaledes at det kan afgoeres, om fritagelsesansoegningen boer imoedekommes, og ikke at goere ansoegeren bekendt med de elementer, som Kommissionen efterfoelgende vil kunne basere sin beslutning paa.

53 Debitor skal ganske rigtigt have mulighed for at tage stilling til de dokumenter, som faellesskabsinstitutionen baserer sin beslutning paa (Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, praemis 25, og dommen i sagen France-aviation mod Kommissionen, a.st., praemis 32). Dette betyder imidlertid ikke, at han ogsaa skal kunne tage stilling til andre dokumenter end dem, Kommissionen baserer den anfaegtede beslutning paa.

54 Over for argumentet om, at Kommissionen baade optraeder som dommer og som part, goer Kommissionen gaeldende, at der ikke er noget usaedvanligt i, at en administrativ myndighed traeffer afgoerelse om, hvorvidt der skal foretages efteropkraevning af afgifter.

55 Kommissionen har endelig henvist til, at sagsoegernes advokat flere gange havde droeftet sagen med Kommissionens tjenestegrene, inden den anfaegtede beslutning blev truffet.

56 Kommissionen finder saaledes, at anbringendet boer forkastes.

Rettens bemaerkninger

57 Indledningsvis bemaerkes, at den administrative procedure for fritagelse for importafgifter bestaar at to saerskilte faser. Den foerste finder sted paa nationalt plan. Debitor skal indgive sin ansoegning om fritagelse til den nationale forvaltning. Hvis denne finder, at ansoegningen ikke boer imoedekommes, kan den traeffe beslutning herom i henhold til de gaeldende regler uden at forelaegge ansoegningen for Kommissionen. En saadan beslutning kan indbringes for de nationale domstole. Hvis den nationale forvaltning derimod er i tvivl eller finder, at ansoegningen boer imoedekommes, skal den forelaegge ansoegningen for Kommissionen til beslutning. Den anden fase i proceduren finder saaledes sted paa faellesskabsplan, idet de nationale myndigheder oversender sagens akter til Kommissionen. Denne traeffer herefter beslutning om, hvorvidt ansoegningen om fritagelse skal imoedekommes, efter at have hoert en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne.

58 Forordning nr. 2454/93 indeholder kun bestemmelser om kontakt mellem den paagaeldende virksomhed og de nationale myndigheder eller mellem myndighederne og Kommissionen (dommen i sagen France-aviation mod Kommissionen, a.st., praemis 30). Kommissionen er saaledes efter gaeldende ret alene i dialog med den paagaeldende medlemsstat. Procedurereglerne i forordning nr. 2454/93 giver navnlig ikke den afgiftspligtige virksomhed ret til at blive hoert under den administrative procedure for Kommissionen.

59 Det foelger imidlertid af fast retspraksis, at under enhver procedure, der ivaerksaettes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der er bebyrdende for den paagaeldende, er retten til kontradiktion et grundlaeggende faellesskabsretligt princip, som skal overholdes, selv om der ikke er fastsat nogen bestemmelser vedroerende den paagaeldende procedure (Domstolens dom af 24.10.1996, sag C-32/95 P, Kommissionen mod Lisrestal m.fl., Sml. I, s. 5373, praemis 21, og af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 44, samt dommen i sagen Fiskano mod Kommissionen, a.st., praemis 39).

60 Naar henses til det skoen, Kommissionen raader over, naar den traeffer beslutning om at anvende den generelle billighedsklausul i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, maa det navnlig i forbindelse med sager om godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter sikres, at de beroerte parter har lejlighed til at udtale sig (dommen i sagen France-aviation mod Kommissionen, a.st., praemis 34, og i samme retning dommen i sagen Technische Universitaet Muenchen, a.st., praemis 14).

61 Kontradiktionsprincippet indebaerer, at enhver person, der beroeres af en bebyrdende afgoerelse, skal have mulighed for at goere sine synspunkter gaeldende, i det mindste i relation til de faktorer, Kommissionen har baseret sin afgoerelse paa til skade for den paagaeldende (jf. i samme retning dommene i sagerne Kommissionen mod Lisrestal m.fl., a.st., praemis 21, og Fiskano mod Kommissionen, a.st., praemis 40).

62 Paa det konkurrenceretlige omraade foelger det af fast retspraksis, at retten til aktindsigt er naert forbundet med kontradiktionsprincippet. Aktindsigt henhoerer saaledes under de proceduremaessige garantier, som har til formaal at beskytte retten til kontradiktion (Rettens dom af 18.12.1992, forenede sager T-10/92, T-11/92, T-12/92 og T-15/92, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2667, praemis 38, og af 29.6.1995, sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, praemis 69).

63 Denne retspraksis kan overfoeres til det foreliggende tilfaelde. Kontradiktionsprincippet kraever saaledes ikke alene, at den beroerte part faar lejlighed til at udtale sig om relevansen af de faktiske omstaendigheder, men ogsaa at den paagaeldende i det mindste kan tage stilling til de for faellesskabsinstitutionen foreliggende dokumenter (ovennaevnte domme i sagerne Technische Universitaet Muenchen, praemis 25, og France-aviation mod Kommissionen, praemis 32).

64 Eftersom sagsoegerne goer gaeldende, at Kommissionen har gjort sig skyldig i alvorlige forsoemmelser i forbindelse med kontrollen med Hilton-kontingentet, finder Retten, at Kommissionen, for at retten til kontradiktion kan udoeves effektivt, har pligt til paa begaering at give adgang til alle ikke-fortrolige administrative dokumenter vedroerende den anfaegtede beslutning. Det kan nemlig ikke udelukkes, at dokumenter, som Kommissionen anser for irrelevante, kan have interesse for sagsoegerne. Hvis Kommissionen ensidigt kunne holde dokumenter uden for den administrative procedure, som muligvis vil kunne skade Kommissionen, ville dette kunne indebaere en alvorlig tilsidesaettelse af retten til kontradiktion for en virksomhed, der har ansoegt om fritagelse for importafgifter (jf. i samme retning dommen i sagen ICI mod Kommissionen, a.st., praemis 93).

65 I det foreliggende tilfaelde tilkendegav Forbundsfinansministeriet i sin udtalelse vedroerende fritagelsesansoegningerne i forbindelse med oversendelsen af sagsakterne til Kommissionen, at der hverken var tale om urigtigheder eller forsoemmelse fra sagsoegernes side.

66 I den anfaegtede beslutning foreholdes det for foerste gang sagsoegerne, at de ikke havde udvist den fornoedne agtpaagivenhed, idet de ikke selv havde truffet alle de fornoedne sikkerhedsforanstaltninger over for deres medkontrahenter og mellemmaend i Argentina. Sagsoegerne havde navnlig ikke direkte kontrolleret, hvorledes aegthedscertifikaterne var naaet frem til dem (beslutningens 22. betragtning), selv om de havde haft mulighed for at tage forholdsregler (16. betragtning).

67 Der skal i denne forbindelse henvises til, at Retten i dommen i sagen France-aviation mod Kommissionen (praemis 36) fastslog, at naar Kommissionen ikke agter at foelge de kompetente nationale myndigheders stillingtagen til spoergsmaalet, om den beroerte virksomhed kan siges at have gjort sig skyldig i en aabenlys forsoemmelse, har den pligt til at hoere virksomheden paa dette punkt. En saadan beslutning indebaerer nemlig en kompleks retlig vurdering, som kun kan foretages paa grundlag af alle relevante faktiske oplysninger.

68 Denne retspraksis kan overfoeres til det foreliggende tilfaelde, selv om det kun goeres gaeldende, at sagsoegerne ikke har udvist tilstraekkelig agtpaagivenhed. Det var nemlig hovedsagelig dette kritikpunkt, der dannede grundlag for Kommissionens afslag paa ansoegningerne om fritagelse i medfoer af artikel 13 i forordning nr. 1430/79, selv om det efter denne bestemmelse kraeves, at der ikke er begaaet »aabenlys forsoemmelse« af den berettigede.

69 Det fremgaar af sagens akter, at Kommissionen ikke har givet sagsoegerne mulighed for under proceduren for Kommissionen at tage stilling og udtale sig om paastandene om manglende agtpaagivenhed.

70 Sagsoegernes advokat droeftede ganske vist sagen med Kommissionens tjenestegrene, men de i den anfaegtede beslutnings 16. og 22. betragtning indeholdte paastande var ikke genstand for disse droeftelser. Sagsoegerne har som svar paa et spoergsmaal fra Retten herom - uden at det er blevet bestridt af Kommissionen - anfoert, at der ikke under de naevnte droeftelser blev talt om, hvorvidt sagsoegerne eller importoererne i almindelighed havde gjort sig skyldige i manglende agtpaagivenhed eller aabenlys forsoemmelse.

71 Det foelger heraf, at den anfaegtede beslutning blev truffet efter en administrativ procedure, hvorunder vaesentlige formforskrifter blev tilsidesat.

72 Det foerste anbringende om en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion boer derfor tiltraedes.

Det tredje anbringende om en tilsidesaettelse af artikel 13 i forordning nr. 1430/79

Sagsoegernes og intervenientens argumenter

73 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ved at antage, at der i det foreliggende tilfaelde ikke forelaa »saerlige forhold« i bestemmelsens forstand. Kommissionen tog ikke, da den traf den anfaegtede beslutning, tilstraekkeligt hensyn til sine egne grove fejl i forbindelse med kontrollen med indfoerslerne inden for rammerne af Hilton-kontingentet og de retlige konsekvenser heraf.

74 Da artikel 13 i forordning nr. 1430/79 er en generel billighedsklausul, boer efteropkraevning af importafgifter begraenses til tilfaelde, hvor en saadan opkraevning er berettiget og forenelig med de grundlaeggende retlige principper (Domstolens dom af 1.4.1993, sag C-250/91, Hewlett Packard France, Sml. I, s. 1819, praemis 46). Kommissionen raader ikke over nogen skoensmargen ved anvendelsen af artikel 13 (jf. for saa vidt angaar artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 Domstolens dom af 22.10.1987, sag 314/85, Foto-Frost, Sml. s. 4199, praemis 23).

75 Kommissionen havde pligt til at kontrollere indfoerslerne inden for rammerne af Hilton-kontingentet. Denne forpligtelse fulgte bl.a. af gennemfoerelsesforordningerne. I henhold til begge disse forordningers artikel 6, stk. 1, skulle medlemsstaterne saaledes regelmaessigt give Kommissionen meddelelse om de indfoersler, der fandt sted inden for rammerne af Hilton-kontingentet. Kun Kommissionen havde mulighed for at fastlaegge, hvilken maengde Hilton beef der faktisk blev indfoert, og kontrollere, at denne maengde ikke overskred kontingentet.

76 Sagsoegerne paaberaaber sig forsoemmelser fra saavel Kommissionens som de argentinske myndigheders side.

- Forsoemmelser fra Kommissionens side

77 Sagsoegerne kritiserer bl.a. Kommissionen for, at den ikke i aarets loeb loebende registrerede, hvilke maengder der kunne indfoeres inden for rammerne af Hilton-kontingentet, og at den ikke sammenlignede de regelmaessige meddelelser fra medlemsstaterne om indfoerslerne af Hilton beef med oplysningerne fra de argentinske myndigheder om udfoerslerne.

78 Endvidere tilstillede den ikke de nationale myndigheder navne og underskriftsproever for de personer, der var bemyndiget til at udstede aegthedscertifikater, eller oplysninger om udfoersler fra Argentina. Disse undladelser forhindrede de nationale myndigheder i at foretage en effektiv kontrol af aegthedscertifikaternes gyldighed i forbindelse med de omtvistede indfoersler.

79 I oevrigt havde Kommissionen allerede i 1989 kunnet konstatere betydelige overskridelser af kontingentet. Hvis den paa davaerende tidspunkt havde undersoegt disse uregelmaessigheder, kunne man have forhindret, at der i 1991 og 1992 var blevet indfoert for store maengder med forfalskede aegthedscertifikater.

80 Desuden har Kommissionen selv anerkendt, at der var mangler ved kontrollen med kontingentet. Sagsoegerne har til stoette herfor bl.a. henvist til 1993-rapporten og et notat af 8. april 1994 fra generaldirektoeren for GD VI rettet til generaldirektoeren for GD XXI, hvori det anerkendes, at det gamle kontrolsystem var mangelfuldt.

81 Kommissionens forsoemmelser medfoerte, at forfalskningerne kunne antage det nu konstaterede omfang. De udgoer et »saerligt forhold« efter artikel 13 i forordning nr. 1430/79.

- Forsoemmelser fra de argentinske myndigheders side

82 Sagsoegerne goer gaeldende, at de argentinske myndigheder ogsaa har begaaet fejl i forbindelse med overvaagningen af og kontrollen med gennemfoerelsen af Hilton-kontingentet. De anvendte saaledes formularer, der ikke var sikret mod forfalskninger, ved udstedelsen af aegthedscertifikaterne, og de forsynede de argentinske eksportoerer med blankoformularer. Desuden medfoerte kompetenceoverfoerslen fra Junta Nacional de Carnes til Secretaría de Agricultura, Ganadería y Pesca, at der i flere maaneder var forvirring omkring disse myndigheders respektive befoejelser og ansvarsomraade, hvilket fremmede uregelmaessighederne.

83 Kommissionen er ifoelge sagsoegerne ansvarlig for de argentinske myndigheders forsoemmelser, idet den med kendskab til forholdene delegerede ansvaret for forvaltningen af Hilton-kontingentet til disse myndigheder.

84 I modsaetning til hvad Kommissionen goer gaeldende, er det ikke relevant at henvise til artikel 904, litra c), i forordning nr. 2454/93 i det foreliggende tilfaelde. Sagsoegerne goer nemlig ikke kun gaeldende, at de i god tro fremlagde forfalskede dokumenter. De paaberaaber sig ogsaa flere andre faktorer, herunder forsoemmelser fra Kommissionens side.

85 De omhandlede forfalskninger er ikke en normal erhvervsrisiko. Kommissionen paaberaaber sig i denne forbindelse med urette Domstolens dom af 11. december 1980 i Acampora-sagen (sag 827/79, Sml. s. 3731). Den paagaeldende sag drejede sig om en enkelt indfoersel, hvorfor det ikke med rimelighed kunne kritiseres, at Kommissionen ikke opdagede de omhandlede uregelmaessigheder. I det foreliggende tilfaelde medfoerte Kommissionens forsoemmelser derimod, at forfalskningerne kunne finde sted i adskillige aar. Derfor gaar de konstaterede forfalskninger ud over en normal erhvervsrisiko.

86 Ifoelge sagsoegerne forsoeger Kommissionen i svarskriftet at tilfoeje nye grunde og/eller at erstatte begrundelsen for den anfaegtede beslutning med en ny begrundelse. Den giver for det foerste i svarskriftet en ny retlig begrundelse angaaende betingelserne for en afgiftsfritagelse i medfoer af artikel 13 i forordning nr. 1430/79. For det andet fremfoerer den nye kritikpunkter om, at sagsoegerne har gjort sig skyldige i aabenlys forsoemmelse i denne bestemmelses forstand. Eftersom disse paastande ikke er indeholdt i den anfaegtede beslutning, boer de afvises fra realitetsbehandling.

87 Hvad angaar realiteten goer sagsoegerne gaeldende, at Kommissionen med urette sidestiller begrebet »aabenlys forsoemmelse« i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 med begrebet god tro i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79. De to bestemmelser forfoelger ganske vist samme formaal, men de naevnte begreber er ikke identiske, idet den foerste bestemmelse i hvert fald har et vaesentligt stoerre anvendelsesomraade end den anden (jf. i denne forbindelse Domstolens dom af 15.12.1983, sag 283/82, Schoellershammer mod Kommissionen, Sml. s. 4219).

88 Sagsoegerne bestrider under alle omstaendigheder, at der foreligger aabenlys forsoemmelse fra deres side. De var ikke i tvivl om, at aegthedscertifikaterne var gyldige. De havde heller ikke grund til at naere tvivl herom, idet der ikke var nogen tegn paa uregelmaessigheder. Der var desuden ikke tale om et isoleret tilfaelde, men om forfalskninger i stort omfang. De virksomheder, der var involveret i forfalskningerne, leverede ikke alene oksekoed af hoej kvalitet med forfalskede aegthedscertifikater. For det meste leverede de ogsaa store maengder med gyldige certifikater.

89 I modsaetning til hvad Kommissionen goer gaeldende, havde sagsoegerne i realiteten ingen mulighed for at tage forholdsregler eller traeffe sikkerhedsforanstaltninger over for deres medkontrahenter. Det var ogsaa umuligt for sagsoegerne, som har hjemsted i Europa, at fastslaa, hvem eksportoererne havde faaet aegthedscertifikaterne fra.

90 Selv om Kommissionen er i besiddelse af alle relevante dokumenter, har den intet fremfoert til stoette for sin paastand om, at sagsoegerne ikke udviste den fornoedne agtpaagivenhed.

91 Sagsoegerne konkluderer, at det ikke var berettiget at foretage efteropkraevning af afgifterne, idet alle betingelserne for at anvende artikel 13 i forordning nr. 1430/79 var opfyldt. Den anfaegtede beslutning boer derfor annulleres.

92 Det Forenede Kongerige har gjort gaeldende, at Kommissionen har begaaet en retlig fejl ved at antage, at artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ikke finder anvendelse, subsidiaert at den har anlagt en aabenbart urigtig vurdering ved udoevelsen af sin skoensbefoejelse i henhold til den naevnte bestemmelse.

93 Den anfaegtede beslutning er noedvendigvis mangelfuld, idet Kommissionen ikke tog tilstraekkeligt hensyn til, at den selv havde bidraget til sagsoegernes problemer. Begrundelsen og konklusionerne i den anfaegtede beslutning er aabenbart forkerte, idet Kommissionen i forhold til virksomhederne har ansvaret for, at bedrageri afsloeres, og da den har tilsidesat sine kontrolforpligtelser i henhold til gennemfoerelsesforordningerne.

94 Paa baggrund af Kommissionens ansvar i forbindelse med overvaagning og kontrol af kontingentet og de forsoemmelser, Kommissionen har gjort sig skyldig i i forbindelse med udoevelsen af dette ansvar, er der ikke noget retligt grundlag for at afslaa afgiftsfritagelsen. Et saadant afslag rammer fuldstaendigt uskyldige virksomheder, hvilket er direkte i strid med det generelle billighedsformaal med artikel 13 i forordning nr. 1430/79.

Sagsoegtes argumenter

95 Kommissionen har anfoert, at den med rette antog, at de faktiske omstaendigheder i den foreliggende sag ikke udgoer et saerligt forhold, der begrunder en fritagelse for importafgifterne.

96 Den har under henvisning til dommen i sagen Hewlett Packard France, a.st. (praemis 46), og Domstolens dom af 14. maj 1996 i sagen Faroe Seafood m.fl. (forenede sager C-153/94 og C-204/94, Sml. I, s. 2465, praemis 83) gjort gaeldende, at betingelserne i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 skal vurderes paa baggrund af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.

97 Det foelger heraf, at der kun er grundlag for en fritagelse for importafgifter, hvis alle de tre betingelser i sidstnaevnte bestemmelse er opfyldt, nemlig at afgifterne ikke er blevet opkraevet som foelge af en fejl fra de kompetente myndigheders side, at debitor har handlet i god tro, dvs. ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den af de kompetente myndigheder begaaede fejl, og at han i forbindelse med toldangivelsen har overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter [jf. ogsaa toldkodeksens artikel 220, stk. 2, litra b)]. I modsaetning til hvad sagsoegeren goer gaeldende, kan de to naevnte bestemmelser generelt sidestilles, idet de forfoelger det samme formaal (dommen i sagen Hewlett Packard France, a.st., praemis 46), eller endog traede i stedet for hinanden (Rettens dom af 5.6.1996, sag T-75/95, Guenzler Aluminium, Sml. II, s. 497, praemis 55).

98 Disse betingelser maa fortolkes restriktivt for at sikre en ensartet anvendelse af faellesskabsretten (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-348/89, Mecanarte, Sml. I, s. 3277, praemis 33).

99 For saa vidt angaar paastanden om en fejl fra de kompetente myndigheders side goer Kommissionen gaeldende, at de herom fremfoerte argumenter boer afvises, idet de er fremfoert for foerste gang i replikken.

100 I oevrigt har de kompetente myndigheder ikke begaaet nogen fejl som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79. Debitors berettigede forventning nyder kun beskyttelse, saafremt de kompetente myndigheder selv har skabt det grundlag, hvorpaa hans forventning hvilede. Fejlen skal kunne tilskrives de kompetente myndigheders aktive adfaerd (ovennaevnte domme i sagerne Hewlett Packard France, praemis 16, Faroe Seafood m.fl., praemis 91, og Mecanarte, praemis 23). Dette er ikke tilfaeldet, naar de kompetente myndigheder bliver vildledt af urigtige angivelser fra eksportoeren, hvis gyldighed de ikke skal kontrollere eller tage stilling til.

101 Denne antagelse foelger ogsaa af artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 3799/86 og artikel 904, litra c), i forordning nr. 2454/93. Det fremgaar af disse bestemmelser, at det ikke i sig selv udgoer en saerlig omstaendighed, der begrunder en fritagelse, at der i god tro fremlaegges forfalskede dokumenter. Det forhold, at de tyske toldmyndigheder i foerste omgang accepterede aegthedscertifikaterne som gyldige, kunne ikke skabe en berettiget forventning hos sagsoegerne (dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., a.st., praemis 93).

102 Ifoelge Kommissionen fremgaar det af retspraksis, at Faellesskabet ikke boer baere de skadelige foelger af ukorrekt adfaerd hos borgernes leverandoerer, og at en paapasselig erhvervsdrivende, der kender de gaeldende regler, samtidig med at han vurderer, hvilket udbytte en handel med praeferenceberettigede varer kan indbringe, maa kunne bedoemme, hvilke risici der findes paa det paagaeldende marked og indkalkulere dem som normale ulemper i forbindelse med handelen (ovennaevnte dom i sagen Acampora, praemis 8). Sagsoegeren forsoeger under paaberaabelse af en forkert adfaerd fra Kommissionens tjenestegrenes side med urette at undgaa konsekvenserne af denne retspraksis.

103 Den af sagsoegerne rejste kritik kan ikke fjerne eller begraense de erhvervsrisici, selskaberne er udsat for (jf. ogsaa dommen i sagen Van Gend & Loos og Expeditiebedrijf Wim Bosman mod Kommissionen, a.st., praemis 16 og 17). Kontrolsystemet havde udelukkende til formaal at sikre, at der kun blev givet afgiftsfritagelse til koed, der blev importeret inden for rammerne af kontingentet. I det omfang markedet for oksekoed i Faellesskabet ikke var truet, havde en kontingentoverskridelse ikke noedvendigvis medfoert, at Kommissionen straks skulle traeffe foranstaltninger i saa henseende.

104 Kontrolsystemet havde navnlig ikke til formaal at underrette de beroerte virksomheder eller endog beskytte dem mod eventuelt bedrageri, men derimod at kontrollere, at kontingentet blev anvendt korrekt. Der paahvilede saaledes ikke Kommissionen nogen forpligtelser i forhold til de beroerte virksomheder.

105 Den af Kommissionens tjenestegrene udviste adfaerd i forbindelse med kontrollen med udnyttelsen af Hilton-kontingentet, som sagsoegerne kritiserer, kan ikke betragtes som et saerligt forhold i de gaeldende reglers forstand. Kommissionen har udtrykkeligt afvist, at den selv skulle have gjort det muligt at forfalske aegthedscertifikaterne. Der er heller ingen aarsagsforbindelse mellem Kommissionens adfaerd og importafgifternes opstaaen.

106 Over for det af sagsoegerne anfoerte om, at Kommissionens tjenestegrene ikke gjorde alt for at forhindre uregelmaessigheder, har Kommissionen henvist til, at den ikke skal paatage sig det oekonomiske ansvar for forfalskninger, som maaske kunne vaere undgaaet, hvis de kompetente myndigheder hurtigere havde truffet mere indgribende foranstaltninger. Paa naesten alle omraader er der regler, der paalaegger de kompetente myndigheder visse kontrolforpligtelser. Risikoen for at blive udsat for ulemper, som maaske ikke var opstaaet, hvis kontrollen havde vaeret fuldstaendig effektiv, baeres imidlertid altid af den paagaeldende virksomhed.

107 Endvidere blev Kommissionen i henhold til den dagaeldende ordning foerst ved kalenderaarets udgang underrettet om, hvor mange aegthedscertifikater de argentinske myndigheder havde udstedt. Eventuelle kontingentoverskridelser kunne derfor foerst konstateres hen imod slutningen af det paagaeldende aar eller i begyndelsen af det efterfoelgende aar, saaledes at de ikke laengere kunne forhindres.

108 Desuden var det ikke let at foretage en sammenligning. For det foerste skete udfoerslerne ikke noedvendigvis samtidig med de argentinske myndigheders meddelelse. For det andet var angivelsen af den planlagte importmedlemsstat i certifikatet ikke bindende, hvorfor importen ofte skete til en anden medlemsstat end den i certifikatet angivne.

109 Der var ganske vist tale om kontingentoverskridelser i 1989. Dette skyldtes imidlertid forvekslinger med aegthedscertifikater for andre indfoersler af koed. Da Kommissionens tjenestegrene i 1993 blev gjort opmaerksom paa forfalskninger af aegthedscertifikater, reagerede de oejeblikkeligt. De kan derfor ikke siges at have gjort sig skyldige i alvorlige forsoemmelser. I oevrigt var der kun tale om ubetydelige overskridelser i 1991 og 1992.

110 Da der ikke er begaaet fejl fra de kompetente myndigheders side, er den foerste af de tre betingelser i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 ikke opfyldt.

111 Den anden betingelse, nemlig at debitor handlede i god tro, er heller ikke opfyldt. Det goeres ganske vist i den anfaegtede beslutning ikke gaeldende, at sagsoegerne har gjort sig skyldige i en »aabenlys forsoemmelse«, men der tales i beslutningen om manglende agtpaagivenhed (jf. 16. og 22. betragtning). Det fastslaas saaledes i 22. betragtning, at sagsoegerne ikke selv over for deres medkontrahenter og mellemmaend i Argentina traf alle de noedvendige sikkerhedsforanstaltninger, og at de navnlig ikke direkte kontrollerede, ad hvilke veje aegthedscertifikaterne var naaet frem til selskaberne.

112 Sagsoegerne var i betragtning af deres kendskab til kontingentsystemet og deres erfaring inden for branchen fuldt ud i stand til at traeffe foranstaltninger for at forhindre, at der blev anvendt forfalskede aegthedscertifikater. De undlod at traeffe saadanne foranstaltninger, selv om de paa baggrund af de oekonomiske interesser, der stod paa spil, burde have vaeret klar over risikoen for manipulationer. De stoettede sig i vidt omfang til mellemmaend i Argentina i forbindelse med deres transaktioner. Det forhold, at der blev indskudt endnu en handelspartner mellem slagteriet og importoeren, burde saaledes have faaet sidstnaevnte til at vaere mere paapasselig.

113 Ifoelge Kommissionen kunne sagsoegerne have opdaget, at aegthedscertifikaterne var forfalskede, hvis de havde undersoegt dem med den fornoedne agtpaagivenhed. Sagsoegerne modtog de originale aegthedscertifikater. Hvis der var tvivl om deres gyldighed, var selskaberne forpligtet til at skaffe sig vished om, at de var gyldige (ovennaevnte domme i sagerne Hewlett Packard France, praemis 24, og Faroe Seafood m.fl., praemis 100).

114 Kommissionen konkluderer, at det her omhandlede anbringende boer forkastes, idet betingelserne for en importafgiftsfritagelse i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ikke var opfyldt i det foreliggende tilfaelde, da de kompetente myndigheder ikke havde begaaet fejl som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, og da sagsoegerne ikke handlede i god tro.

Rettens bemaerkninger

115 Ifoelge fast retspraksis er artikel 13 i forordning nr. 1430/79 en generel billighedsklausul, der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis, som ved udstedelsen af forordningen kunne goeres til genstand for specielle bestemmelser (Domstolens dom af 12.3.1987, forenede sager 244/85 og 245/85, Cerealmangimi og Italgrani mod Kommissionen, Sml. s. 1303, praemis 10, og af 18.1.1996, sag C-446/93, SEIM, Sml. I, s. 73, praemis 41). Artiklen er bl.a. bestemt til at anvendes, naar de omstaendigheder, som karakteriserer forholdet mellem den erhvervsdrivende og myndighederne, er saadanne, at det ikke er rimeligt at paafoere denne erhvervsdrivende et tab, som han normalt ikke ville have lidt (Domstolens dom af 26.3.1987, sag 58/86, Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons, Sml. s. 1525, praemis 22).

116 Kommissionen skal saaledes vurdere alle de faktiske omstaendigheder under ét med henblik paa at afgoere, om de udgoer saerlige forhold i den naevnte bestemmelses forstand (jf. i samme retning Domstolens dom af 15.5.1986, sag 160/84, Oryzomyli Kavallas m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1633, praemis 16). Kommissionen raader ganske vist over et skoen i denne forbindelse (dommen i sagen France-aviation mod Kommissionen, a.st., praemis 34), men den skal ved udoevelsen heraf foretage en reel afvejning af Faellesskabets interesse i at sikre, at toldbestemmelserne overholdes, og den interesse, som importoeren, der er i god tro, har i ikke at lide tab, der gaar ud over de normale erhvervsrisici. Kommissionen kan derfor ved undersoegelsen af, om fritagelsesansoegningen boer imoedekommes, ikke noejes med at tage hensyn til importoerernes adfaerd. Den skal ogsaa vurdere, hvilken indflydelse dens egen - evt. forkerte - adfaerd har haft paa den opstaaede situation.

117 Saafremt de to betingelser i artikel 13 i forordning nr. 1430/79, nemlig at der foreligger saerlige forhold og ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede, er opfyldt, har debitor krav paa godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifterne, idet bestemmelsen ellers ville miste sin effektive virkning (jf. i relation til anvendelsen af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 Domstolens dom i sagen Mecanarte, a.st., praemis 12, dom af 4.5.1993, sag C-292/91, Weis, Sml. I, s. 2219, praemis 15, og i sagen Faroe Seafood m.fl., a.st., praemis 84).

118 Retten kan dermed ikke tiltraede Kommissionens synspunkt om, at der kun er grundlag for en importafgiftsfritagelse, saafremt alle de tre betingelser i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 er opfyldt, nemlig at afgifterne ikke er blevet opkraevet som foelge af en fejl fra de kompetente myndigheders side, at debitor har handlet i god tro, dvs. ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den af de kompetente myndigheder begaaede fejl, og at han i forbindelse med toldangivelsen har overholdt samtlige bestemmelser i de gaeldende forskrifter.

119 Domstolen har ganske vist fastslaaet, at artikel 13 i forordning nr. 1430/79 og artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 forfoelger det samme formaal, nemlig at begraense efteropkraevninger af import- eller eksportafgifter til tilfaelde, hvor en saadan opkraevning er berettiget, og hvor den er forenelig med et grundlaeggende princip, f.eks. princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (dommen i sagen Hewlett Packard France, a.st., praemis 46), men den ansaa ikke de to bestemmelser for at vaere sammenfaldende.

120 Domstolen understregede blot, at betingelsen i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 om, at fejlen skulle kunne opdages, svarer til betingelsen i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 om urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse, saaledes at betingelserne ifoelge sidstnaevnte bestemmelse skal vurderes paa baggrund af betingelserne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79.

121 Selv hvis de kompetente myndigheder ikke har begaaet fejl som omhandlet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79, udelukker dette saaledes ikke paa forhaand, at den beroerte subsidiaert kan paaberaabe sig artikel 13 i forordning nr. 1430/79 og goere gaeldende, at der foreligger saerlige forhold, der begrunder en importafgiftsfritagelse.

122 Kommissionens opfattelse tager ikke hensyn til formaalet med de to bestemmelser. Mens artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1697/79 har til formaal at beskytte afgiftsskyldnerens berettigede forventning med hensyn til, at samtlige forhold, som ligger til grund for afgoerelsen om at foretage eller undlade efteropkraevning, er korrekte (dommen i sagen Faroe Seafood m.fl., a.st., praemis 87), udgoer artikel 13 i forordning nr. 1430/79, som fastslaaet ovenfor, en generel billighedsklausul. Artikel 13 ville miste sin karakter af en generel billighedsklausul, hvis betingelserne i artikel 5, stk. 2, altid skulle vaere opfyldt.

123 Ved undersoegelsen af, om Kommissionen anlagde en aabenbart urigtig vurdering ved at antage, at betingelserne i artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ikke var opfyldt i det foreliggende tilfaelde, skal der foerst tages stilling til den anden betingelse, nemlig at der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af sagsoegerne, og derefter til den foerste betingelse om, at der skal foreligge saerlige forhold.

- Betingelsen om, at der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse

124 Det er ikke i den anfaegtede beslutning eller i Kommissionens skriftlige indlaeg gjort gaeldende, at sagsoegerne har begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79. Kommissionen har som svar paa et spoergsmaal fra Retten under den mundtlige forhandling udtrykkeligt bekraeftet, at den ikke haevder, at sagsoegerne paa nogen maade var impliceret i de omhandlede forfalskninger.

125 I modsaetning til hvad Kommissionen goer gaeldende, kan sagsoegerne end ikke siges at have gjort sig skyldige i manglende agtpaagivenhed i det foreliggende tilfaelde.

126 Det fremgaar for det foerste af sagens akter, at sagsoegerne, indtil Kommissionens undersoegelser blev indledt i 1993 (jf. ovenfor, praemis 17), ikke havde kendskab til forfalskningerne eller uregelmaessigheder ved aegthedscertifikaterne.

127 Hvad dernaest angaar forfalskningsmetoden bemaerkes, at der, som allerede fastslaaet i Rettens dom af 19. februar 1998 i sagen Eyckeler & Malt mod Kommissionen (sag T-42/96, Sml. II, s. 401, praemis 143 og 144), som regel blev udstedt to udgaver af aegthedscertifikatet - med samme nummer - for en given eksport, og at begge udgaver i overensstemmelse med artikel 4 i begge gennemfoerelsesforordningerne var forsynet med en underskrift og et stempel, der tilsyneladende hidroerte fra det samme kompetente udstedende organ, dvs. enten Junta Nacional de Carnes eller Secretaría de Agricultura, Ganadería y Pesca.

128 I oevrigt viser en sammenligning af underskrifterne i de forskellige udgaver af et givet certifikat, at de ved foerste oejekast er identiske eller i det mindste meget ensartede.

129 Endelig indeholdt de to udgaver identiske angivelser med hensyn til dato og sted for udstedelsen, den argentinske eksportoer, modtageren i Faellesskabet og det skib, der skulle benyttes til udfoerslen. Angivelserne i de to udgaver var kun forskellige for saa vidt angaar den angivne vaegt. I den udgave, der bar overskriften »duplicado« og var bestemt for de argentinske myndigheder, var der angivet en vaesentlig lavere vaegt end i det originale certifikat, der blev givet til importoeren. Mens »duplicado«-udgaven indeholdt vaegtangivelser i stoerrelsesordenen 600 til 2 000 kg, laa vaegtangivelsen i originalen, som svarede til de maengder, der faktisk blev eksporteret til Faellesskabet, paa omkring 10 000 kg. Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at Hilton beef i den omhandlede periode normalt blev transporteret i containere med en kapacitet paa ca. 10 000 kg.

130 Ifoelge Kommissionens sammenfattende rapport blev forfalskningen af dokumenterne »gjort lettere ved, at formularsaettene ikke paa forhaand var nummererede, at der ikke blev taget hensyn til antallet af formularer, og at eksportoererne selv udfyldte dem«. Hertil kommer ifoelge 1993-rapporten, at der i flere maaneder efter, at kompetencen til at udstede aegthedscertifikaterne var blevet overfoert fra Junta Nacional de Carnes til Secretaría de Agricultura, Ganadería y Pesca (jf. ovenfor, praemis 16), ikke var klarhed omkring myndighedernes befoejelser og de procedurer, der skulle foelges, hvilket visse virksomheder benyttede sig af og omgik de gaeldende regler.

131 Sagsakterne indeholder flere holdepunkter for, at den kompetente argentinske myndighed udstedte et certifikat med et certifikatnummer for en lav vaegt, arkiverede dette certifikat og gav bestemte argentinske slagterier et certifikat med samme nummer med stempler og underskrift uden maengdeangivelse. Slagterierne kunne derefter angive stoerre maengder svarende til de faktisk udfoerte maengder. Det konkluderes i oevrigt i den sammenfattende rapport, at ansatte ved toldmyndighederne og de argentinske veterinaermyndigheder maa have »lukket oejnene« ved lastningen.

132 Under de foreliggende omstaendigheder kan det ikke med rimelighed siges, at sagsoegerne burde have opdaget de omhandlede forfalskninger, idet de ikke havde mulighed for at foretage en saadan kontrol. Som det med rette er blevet gjort gaeldende af sagsoegerne, kunne det ikke ses, at aegthedscertifikaterne var forfalskede. Desuden indeholder sagsakterne ingen holdepunkter for, at sagsoegerne havde grund til at naere tvivl om aegthedscertifikaternes gyldighed.

133 Endelig skal der knyttes to bemaerkninger til de priser, sagsoegerne betalte for det omtvistede koed.

134 For det foerste er det ubestridt, at de priser, der blev betalt for Hilton beef, paa grund af importafgiftsfritagelsen inden for rammerne af Hilton-kontingentet var hoejere end priserne for oksekoed uden aegthedscertifikat. Sagsoegerne har i denne forbindelse - uden at det er blevet bestridt af Kommissionen - gjort gaeldende, at prisforskellen mellem de to former for koed nogenlunde svarede til de afgifter, der skulle betales ved import af andet oksekoed end Hilton beef.

135 For det andet har Kommissionen heller ikke bestridt det af sagsoegerne anfoerte om, at de priser, der blev betalt for det oksekoed, som blev importeret med aegthedscertifikater, der senere viste sig at vaere forfalskede, var nogenlunde de samme som dem, der blev betalt for Hilton beef med gyldige aegthedscertifikater.

136 Disse konstateringer dokumenterer, at sagsoegerne var i god tro i forbindelse med de omtvistede indfoersler.

137 Eftersom sagsoegerne indgik deres koebsaftaler og gennemfoerte de omtvistede indfoersler i overensstemmelse med almindelig handelsbrug, maatte Kommissionen bevise, at de havde gjort sig skyldige i aabenlys forsoemmelse.

138 Kommissionen har imidlertid end ikke forsoegt at foere et saadant bevis. Som svar paa et spoergsmaal fra Retten paa dette punkt under den mundtlige forhandling har den blot gentaget de i den anfaegtede beslutning indeholdte paastande om, at sagsoegerne ikke havde udvist den fornoedne agtpaagivenhed, idet de ikke over for deres medkontrahenter og mellemmaend i Argentina traf alle de noedvendige sikkerhedsforanstaltninger og ikke direkte kontrollerede, hvorledes aegthedscertifikaterne var naaet frem til selskaberne.

139 Det maa herefter konkluderes, at sagsoegernes adfaerd hverken udgoer manglende agtpaagivenhed eller urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse som omhandlet i artikel 13 i forordning nr. 1430/79.

- Betingelsen om, at der skal foreligge saerlige forhold

140 I henhold til de gaeldende regler og efter fast retspraksis udgoer det ikke i sig selv et saerligt forhold, der kan begrunde en importafgiftsfritagelse, at der for varer, der er angivet til overgang til fri omsaetning, med henblik paa indroemmelse af praeferencetoldbehandling, og endog i god tro, fremlaegges dokumenter, som senere viser sig at vaere forfalskede [artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 3799/86, artikel 904, litra c), i forordning nr. 2454/93 og de ovennaevnte domme i sagerne Van Gend & Loos og Expeditiebedrijf Wim Bosman mod Kommissionen, praemis 16, Acampora, praemis 8, samt Domstolens dom af 17.7.1997, sag C-97/95, Pascoal & Filhos, Sml. I, s. 4209, praemis 57-60].

141 I det foreliggende tilfaelde goer sagsoegerne imidlertid ikke kun gaeldende, at de i forbindelse med de omtvistede indfoersler i god tro fremlagde forfalskede dokumenter. De stoetter i foerste raekke deres ansoegninger om fritagelse paa, at navnlig Kommissionen har gjort sig skyldige i alvorlige forsoemmelser i forbindelse med kontrollen med anvendelsen af Hilton-kontingentet, hvilket gjorde det lettere at foretage de paagaeldende forfalskninger.

142 I modsaetning til hvad Kommissionen goer gaeldende, er de ovennaevnte bestemmelser saaledes ikke til hinder for en importafgiftsfritagelse.

143 I medfoer af traktatens artikel 155 og princippet om god forvaltningsskik havde Kommissionen pligt til at sikre, at Hilton-kontingentet blev anvendt korrekt, og kontrollere, at det ikke blev overskredet (jf. i samme retning Domstolens dom af 15.1.1987, sag 175/84, Krohn mod Kommissionen, Sml. s. 97, praemis 15).

144 Denne kontrolforpligtelse fulgte ogsaa af gennemfoerelsesforordningerne. I begge disse forordningers artikel 6, stk. 1, hedder det saaledes: »For hver periode paa ti dage giver medlemsstaterne senest 14 dage efter den paagaeldende periode Kommissionen meddelelse om de maengder af de i artikel 1 omhandlede produkter, der er overgaaet til fri omsaetning, specificeret efter oprindelsesland og KN-kode.« Et saadant krav ville ikke have nogen mening, hvis det ikke var forbundet med en pligt for Kommissionen til at kontrollere, at kontingentet blev anvendt korrekt.

145 Desuden fremgaar det af de dokumenter, Kommissionen har fremlagt efter Rettens anmodning, at de argentinske myndigheder i 1991 og 1992 regelmaessigt tilstillede Kommissionen lister over de aegthedscertifikater, der var udstedt inden for de seneste ti dage, med angivelse af bl.a. certifikatets nummer, den argentinske eksportoer, modtageren i Faellesskabet og de eksporterede maengders nettovaegt. De argentinske myndigheder tilstillede ligeledes Kommissionen navne og underskriftsproever for de argentinske tjenestemaend, der var bemyndiget til at underskrive aegthedscertifikaterne.

146 Kommissionen var saaledes den eneste, der raadede over de noedvendige oplysninger for at foretage en effektiv kontrol med udnyttelsen af Hilton-kontingentet. I en saadan situation maatte den saa meget mere have pligt til at kontrollere, at kontingentet blev anvendt korrekt.

147 Det kan paa baggrund af sagens akter konstateres, at kontrollen med anvendelsen af Hilton-kontingentet i den omhandlede periode var behaeftet med alvorlige mangler, som maa tilskrives Kommissionen.

148 For det foerste kontrollerede Kommissionen i 1991 og 1992 ikke regelmaessigt og effektivt de af de argentinske myndigheder fremsendte oplysninger om de eksporterede maengder inden for rammerne af kontingentet og de udstedte aegthedscertifikater i forhold til de tilsvarende oplysninger, medlemsstaterne tilstillede Kommissionen. Hvis Kommissionen havde foretaget en saadan kontrol, kunne bedrageriet formentlig vaere blevet opdaget meget tidligere.

149 Kommissionen foretog reelt kun en overfladisk og ufuldstaendig kontrol af indfoerslerne.

150 Kommissionen sammenfattede saaledes foerst de modtagne oplysninger i nogle lister, der blev udarbejdet i begyndelsen af det foelgende aar, hvorfor maengdeforskelle og eventuelle overskridelser foerst kunne konstateres paa dette tidspunkt. Den kunne derfor ikke i loebet af et givet aar underrette medlemsstaterne om en eventuel fuld udnyttelse af kontingentet for det paagaeldende aar.

151 Der var desuden kun tale om haandskrevne lister. Hvis Kommissionen havde behandlet oplysningerne ved hjaelp af edb, kunne den have foretaget en meget mere effektiv kontrol. Den kunne ogsaa uden stoerre vanskeligheder have loest de problemer, der var forbundet med, at angivelserne af den planlagte importmedlemsstat i aegthedscertifikaterne ikke var bindende, hvorfor en eksport kunne ske til en anden medlemsstat end den i certifikatet angivne.

152 For det andet undlod Kommissionen at tilstille medlemsstaterne underskriftsproever for de argentinske tjenestemaend, der var bemyndiget til at underskrive aegthedscertifikaterne, eller at offentliggoere dem i De Europaeiske Faellesskabers Tidende. De nationale myndigheder blev dermed afskaaret fra et redskab, som kunne vaere effektivt med henblik paa at opdage forfalskninger rettidigt.

153 For det tredje reagerede Kommissionen ikke paa tidligere konstaterede overskridelser af Hilton-kontingentet.

154 Det fremgaar af den sammenfattende rapport, at det paa baggrund af den undersoegelse, der blev gennemfoert i Argentina i 1993, kunne konstateres, at der i 1991 og 1992 var blevet fremlagt mere end 460 forfalskede aegthedscertifikater. Der blev saaledes i disse to aar indfoert 4 500 tons oksekoed til Faellesskabet med falske certifikater. De ikke-opkraevede afgifter herpaa beloeber sig til ca. 18 mio ECU.

155 Det er ubestridt, at Kommissionen allerede i 1989 havde konstateret overskridelser i et lignende omfang. Som det fremgaar af dommen i sagen Eyckeler & Malt mod Kommissionen, a.st., praemis 178, har Kommissionen anerkendt, at Hilton-kontingentet alene i dette aar var blevet overskredet med mere end 3 000 tons.

156 At Kommissionen ikke reagerede paa konstateringen heraf, udgoer en alvorlig forsoemmelse fra institutionens side. Den burde paa baggrund af de konstaterede uregelmaessigheder have indset, at det var noedvendigt at foretage en mere grundig kontrol. Den burde allerede paa davaerende tidspunkt have ivaerksat undersoegelser med henblik paa at faa fastlagt de noejagtige aarsager til overskridelserne.

157 Hvis Kommissionen i rette tid havde truffet nogle mere effektive kontrolforanstaltninger med henblik paa at loese problemerne i forbindelse med de i 1989 konstaterede kontingentoverskridelser, ville de i 1991 og 1992 foretagne forfalskninger sandsynligvis ikke kunne have faaet det senere konstaterede omfang svarende til ca. 10% af Hilton-kontingentet. Endvidere havde virksomhedernes tab saaledes med sikkerhed kunnet begraenses.

158 Det forhold, at der ikke blev indfoert et effektivt kontrolsystem, medfoerte sammen med de andre konstaterede forsoemmelser med hensyn til kontrollen med Hilton-kontingentet, at forfalskningerne fortsat kunne finde sted og antage det i forbindelse med naervaerende sag konstaterede omfang.

159 Som fastslaaet ovenfor (jf. praemis 134), var markedsprisen for Hilton beef med et gyldigt aegthedscertifikat normalt vaesentligt hoejere end prisen for koed uden et saadant certifikat. Prisforskellen skyldtes, at der for oksekoed, der blev importeret uden for Hilton-kontingentet, skulle betales afgifter paa ca. 10 DEM pr. kg (jf. ovenfor, praemis 10).

160 De priser, sagsoegerne betalte for det oksekoed, der blev importeret med forfalskede aegthedscertifikater, var nogenlunde de samme som dem, der blev forlangt for Hilton beef med gyldige certifikater, hvilket Kommissionen ikke har bestridt (jf. ogsaa ovenfor, praemis 135).

161 Sagsoegerne goer paa denne baggrund gaeldende, at de som foelge af den hoejere pris for Hilton beef i oekonomisk henseende i forbindelse med de omtvistede indfoersler allerede har betalt en pris, der stort set indeholder den omtvistede importafgift, hvilket Kommissionen ikke bestrider.

162 En afgiftspligtig virksomheds forventning om gyldigheden af et aegthedscertifikat, som i forbindelse med en senere kontrol viser sig at vaere forfalsket, er ganske vist normalt ikke beskyttet i henhold til faellesskabsretten, idet et saadant forhold er en erhvervsrisiko (ovennaevnte domme i sagerne Van Gend & Loos og Expeditiebedrijf Wim Bosman mod Kommissionen, praemis 17, Acampora, praemis 8, Mecanarte, praemis 24, og Pascoal & Filhos, praemis 59 og 60).

163 I det foreliggende tilfaelde kunne forfalskningerne imidlertid kun foere til betydelige overskridelser af Hilton-kontingentet, fordi Kommissionen ikke opfyldte sin forpligtelse til at kontrollere anvendelsen af kontingentet i 1991 og 1992. Under disse omstaendigheder laa forfalskningerne, som i oevrigt var udfoert meget professionelt, uden for rammerne af den saedvanlige erhvervsrisiko, som sagsoegerne i henhold til den i praemis 162 citerede retspraksis skal baere.

164 Da artikel 13 i forordning nr. 1430/79 er bestemt til at anvendes, naar de omstaendigheder, som karakteriserer forholdet mellem den erhvervsdrivende og myndighederne, er saadanne, at det ikke er rimeligt at paafoere denne erhvervsdrivende et tab, som han normalt ikke ville have lidt (dommen i sagen Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons, a.st., praemis 22), finder Retten paa baggrund af ovenstaaende, at omstaendighederne i det foreliggende tilfaelde udgoer saerlige forhold i den naevnte bestemmelses forstand og begrunder en importafgiftsfritagelse.

165 Kommissionen anlagde saaledes en aabenbart urigtig vurdering, da den antog, at den mangelfulde kontrol med anvendelsen af Hilton-kontingentet under ingen omstaendigheder kunne udgoere saerlige forhold.

166 Det foelger heraf, at det tredje anbringende om en tilsidesaettelse af artikel 13 i forordning nr. 1430/79 - ligesom det foerste anbringende - maa tiltraedes.

PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 696A0050.1

167 Den anfaegtede beslutning boer herefter annulleres, uden at det er fornoedent at tage stilling til det andet, det fjerde og det femte anbringende om tilsidesaettelse af henholdsvis vaesentlige formforskrifter, proportionalitetsprincippet og begrundelsespligten.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

168 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med sagsoegernes paastand herom.

169 Intervenienten, Det Forenede Kongerige, baerer sine egne omkostninger i medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 4, foerste afsnit.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN

(Foerste Afdeling)

1) Kommissionens beslutning af 26. januar 1996, rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, vedroerende en ansoegning om fritagelse for importafgifter annulleres.

2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.

3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland baerer sine egne omkostninger.