6.

Det er nærliggende spørgsmål, om andre løsninger end de ovenfor anførte kan komme i betragtning. Spørgsmålet er så meget mere berettiget, som den nederlandske regering og Kommissionen modsat den forelæggende ret, som lægger Jenard-rapportens alternativ til grund, er af den opfattelse, at ordlyden af artikel 5, nr. 3 også gør det muligt at anvende kriteriet »most significant relationships«, dvs. til hvilken stat har den situation, der opstår som følge af den skadevoldende begivenhed den stærkeste tilknytning? Denne stat kan eventuelt være en anden end den, hvor handlingen foretoges, eller hvor skadevirkningen indtrådte. Det er ikke klart, om Kommissionen mener, at alle eller kun et af disse kriterier skal anvendes. Fulgtes denne tankerække ville et meget elastisk begreb blive lagt til grund, som først og fremmest er udviklet af hensyn til valget af materiel ret og i denne sammenhæng kendt som teorien om »proper law of the tort«. Denne teori har sit udspring i lande med Common Law, og blev, som bemærket i en dom af House of Lords i 1951, fremsat for at gøre det muligt for retterne at vælge den materielle ret, som »on policy grounds, seem to have the most significant connexion with the chain of acts and circumstances in the particular situation« (citat fra Cheshire, Private International Law, 1974, s. 264). Formålet med denne teori er ikke at erstatte det traditionelle kriterium »locus delicti commissie«, men alene at supplere det og forbedre det i særlige tilfælde, hvor det ville føre til resultater i strid med sund fornuft. Denne opfattelse har også fundet udtryk både i artikel 3 i Resolution on Delictual Obligations in Private International Law, godkendt af Institut de Droit International på dettes møde i Edinburgh (1969), og i artikel 10, stk. 2 i det ovennævnte forslag til udkast til konvention om den lov, der skal anvendes på forpligtelser i og uden for kontraktsforhold, udformet i 1972 inden for rammerne af EØF. Denne supplerende natur ændres ikke, selv om kriteriet anvendes til at udvide valget mellem kompetente retter, således at dette valg er i overensstemmelse med valget af den materielle ret, som skal finde anvendelse (jf. i den sammenhæng systemet i De forenede Stater, § § 36 og 37 i Restatement of the Law Second, Conflict of Laws, American Law Institute i Washington den 23. maj 1969). I nærværende sag ville en overtagelse af et sådant, omend kun supplerende tilknytningsmoment — som kunne bevirke, at både handlings- og skadestedet måtte lades ude af betragtning — have den betydning, at valget af dette værneting ville ske helt løsrevet fra ordlyden af artikel 5, nr. 3, og der ville opstå fare for med bestemmelsen helt uforenelige resultater. Det ville også være vanskeligt at bringe kriteriet »most significant connexion« i overensstemmelse med konventionens formål om at lette bestemmelsen af værnetinget ved klare, præcise og tilstrækkeligt objektive kriterier, som samtidig skal kunne anvendes ensartet i alle konventionsstater. I så henseende frembyder et kriterium som det ovenfor nævnte, som ikke kan defineres generelt, men snarere vil blive afgjort efter rettens konkrete skøn, utilstrækkelige garantier. Det ville endelig ikke være i overensstemmelse med Bruxelles-konventionens målsætning, som er at forenkle problemerne ved bestemmelsen af den nationale, kompetente ret, om spørgsmålet om den materielle ret, som skal finde anvendelse og spørgsmålet om værneting blev sidestillet. Lige så lidt som det var tilsigtet, at konventionen, som er forelagt Domstolen til fortolkning, skulle have nogen som helst indflydelse på anvendelsen af bestemmelserne i de kontraherende staters internationale privatret, var det meningen at gøre valget af værneting afhængigt af valget af den materielle ret.