114.

På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (den regionale ret i første instans i Hamburg, Tyskland) forelagte spørgsmål således: »Artikel 1, stk. 3, artikel 5 og artikel 6, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, sammenholdt med artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at: – når den fuldbyrdende judicielle myndighed råder over oplysninger, der dokumenterer systemiske eller generelle mangler ved fængslingsforholdene i fængselsinstitutionerne i den udstedende medlemsstat, skal den vurdere den reelle risiko for, at den berørte person vil blive udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling som følge af forholdene under frihedsberøvelsen i den fængselsinstitution, i hvilken det er sandsynligt, at den pågældende vil blive indsat, idet den foretager en samlet vurdering af alle de materielle aspekter af fængslingen, der er relevante for denne vurdering – den fuldbyrdende judicielle myndighed skal lægge særlig vægt på faktoren vedrørende det mindsteareal af det personlige rum, som den berørte person har til rådighed under fængslingen. I mangel af EU-retlige normer fastlægges denne faktor under hensyn til den nedre grænse, som er blevet fastsat af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som ikke er en absolut nedre grænse – ved fastlæggelsen af mindstearealet af det personlige rum, som den berørte person skal have til rådighed, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed tage hensyn til, om den pågældende sandsynligvis vil blive anbragt i en enecelle eller i en fællescelle. Myndigheden skal medregne det areal, der optages af møblementet, men se bort fra det areal, der optages af sanitære installationer – såfremt det fremgår af de oplysninger, som er blevet meddelt af den udstedende medlemsstat, at mindstearealet af det personlige rum, som den berørte person har til rådighed, er 3 m2 eller mindre, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afgøre, om de øvrige materielle aspekter af fængslingen i rimeligt omfang kan opveje manglen på personligt rum og afkræfte formodningen om krænkelse af chartrets artikel 4. Myndigheden skal navnlig vurdere forholdene for så vidt angår indretningen af den celle, som den berørte person vil blive anbragt i, om de væsentligste tilbud og de bygningsmæssige forhold i fængselsinstitutionen samlet betragtet er anstændige, tillige under hensyn til aspekter såsom bevægelsesfrihed og de aktivitetstilbud uden for cellen, som den pågældende har adgang til – ved vurderingen af disse forskellige aspekter skal der nødvendigvis tages hensyn til restriktionens varighed og omfang, hvilken type fængselsinstitution den berørte person vil blive anbragt i samt den straffuldbyrdelsesordning, som den pågældende vil være undergivet – den fuldbyrdende judicielle myndighed kan ligeledes tage hensyn til lovgivningsmæssige og strukturelle foranstaltninger til forbedring af straffuldbyrdelsen i den udstedende medlemsstat. Da der herved er tale om generelle foranstaltninger, kan de imidlertid ikke som sådan opveje den reelle risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling, som den berørte person er udsat for som følge af forholdene under frihedsberøvelsen i den pågældende fængselsinstitution – ved sin vurdering kan den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke foretage en afvejning mellem på den ene side nødvendigheden af at sikre, at den berørte person ikke udsættes for nogen form for umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4, og på den anden side de krav, som følger af hensynet til overholdelse af princippet om gensidig tillid og gensidig anerkendelse samt til beskyttelse af det strafferetlige system i EU.«