Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 25. april 1996. - Straffesag mod Jean-Louis Maurin. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Tribunal de police de Toulouse - Frankrig. - Anmodning om præjudiciel afgørelse - fortolkning af principperne om ret til forsvar og til kontradiktion - nationale bestemmelser vedrørende bekæmpelse af ulovligheder inden for handelen - levnedsmidler - manglende kompetence. - Sag C-144/95.



Samling af Afgørelser 1996 side I-02909



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 Ved dom af 4. april 1995 har Tribunal de police de Toulouse forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»Er den procedure vedroerende konstatering af overtraedelser, der er fastlagt i lov af 1. august 1905 om vildledende og forfalskede angivelser i forbindelse med varer og tjenesteydelser for saa vidt angaar maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler, herunder navnlig det manglende krav om, at den af kontrollen beroerte person skal underskrive rapporten, forenelig med de af Domstolen knaesatte almindelige retsgrundsaetninger som f.eks. ret til forsvar og til kontradiktion?«

2 Baggrunden for hovedsagen kan sammenfattes saaledes. Jean-Louis Maurin er tiltalt til straf for overtraedelse af artikel 18 i dekret nr. 84-1147 af 7. december 1984. Naermere bestemt er Maurin tiltalt for at have udbudt levnedsmidler, hvis angivne sidste anvendelsesdato var overskredet, til salg. Forholdet blev konstateret af vedkommende franske myndighed under en kontrol, der blev gennemfoert hos den virksomhed, Maurin er ansat i. Rapporten i forbindelse hermed, der blev udfaerdiget den 15. juni 1993, blev den 18. juni 1993 fremsendt til procureur de la République de Toulouse (anklagemyndigheden) og endelig, den 22. juni 1993, meddelt Maurin. Under den mundtlige forhandling for den nationale retsinstans har denne gjort gaeldende, at rapporten er ugyldig, idet den ikke er blevet underskrevet af den af kontrollen beroerte person, hvilket maa stride mod principperne i den europaeiske menneskerettighedskonvention. Naermere bestemt er der sket en tilsidesaettelse af principperne om ret til forsvar og til kontradiktion.

I forelaeggelsesdommen oplyses det, at de i sagen relevante nationale bestemmelser ikke opstiller noget krav om, at rapporten skal underskrives af den beroerte. Den forelaeggende retsinstans har dog anmodet Domstolen om at oplyse, hvorvidt et saadant krav maatte foelge af »de af Domstolen knaesatte almindelige retsgrundsaetninger som f.eks. ret til forsvar og til kontradiktion«.

3 Kommissionen, den franske regering og Det Forenede Kongerige har gjort gaeldende, at Domstolen savner kompetence til at traeffe afgoerelse om det forelagte praejudicielle spoergsmaal. Disse procesdeltagere anfoerer herved, at hovedsagen angaar et tilfaelde, der ikke er omfattet af faellesskabsrettens anvendelsesomraade. Der er naermere bestemt tale om et tilfaelde, der udelukkende er reguleret af national lovgivning. Den forelaeggende retsinstans skal traeffe afgoerelse vedroerende spoergsmaalet om straf efter bestemmelserne i den paagaeldende franske ordning om overtraedelse af en regel, der ogsaa er fastsat i national lovgivning. Foelgelig er den foerste betingelse for, at faellesskabsretten vil kunne finde anvendelse, ikke opfyldt, hvorfor der heller ikke foreligger nogen kompetence for Domstolen.

4 Jeg er enig heri. Det i hovedsagen omhandlede tilfaelde er foerst og fremmest uden tilknytning til forhold, der har sammenhaeng med faellesskabsretten. Direktiv 79/112/EOEF (1) fastlaegger regler om maerkning af levnedsmidler og indeholder endvidere bestemmelse om, at der i forbindelse med praesentationsmaaden for levnedsmidler bl.a. skal vaere en angivelse af holdbarheden. Formaalet med direktivet er imidlertid, saaledes som det fremgaar af foerste betragtning, at ophaeve »de forskelle, der ... findes mellem medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om maerkning af levnedsmidler«, idet disse forskelle »hindrer den frie omsaetning af disse varer og kan skabe ulige konkurrencevilkaar«. Det har derfor vaeret »noedvendigt at opstille en liste over de angivelser, der principielt skal forekomme i maerkningen af alle levnedsmidler« (2). Direktivet forfoelger alene denne maalsaetning ved at fastlaegge ensartede regler for maerkning af levnedsmidler. En overtraedelse af direktivet kan derfor kun bestaa i at bringe varer i handelen, der ikke er maerket i overensstemmelse med de fastlagte krav. Direktivet indeholder imidlertid ingen bestemmelser vedroerende den situation, der er genstand for hovedsagen, nemlig det tilfaelde, hvor en vare er maerket i overensstemmelse med de faellesskabsretlige regler, men udbydes til salg, efter at den paa emballagen som sidste anvendelsesdato angivne dato er overskredet. Problemet i sagen er herved ikke at afgoere, om maerkningen af de paagaeldende varer var i overensstemmelse med direktivets krav, i hvilket tilfaelde faellesskabsretten rent faktisk ville have vaeret relevant for sagen. I stedet er spoergsmaalet, hvorledes der i form af sanktioner gribes ind over for, at levnedsmidler, hvis sidste anvendelsesdato er overskredet, bringes i handelen. Hverken direktivet eller nogen anden faellesskabsretlig bestemmelse angaar dette spoergsmaal. Spoergsmaalet henhoerer under den nationale lovgivningsmagts kompetence. Det er derfor med rette, at de naevnte procesdeltagere har gjort gaeldende, at sagen mod Maurin angaar en overtraedelse af en national bestemmelse og er uden sammenhaeng med faellesskabsretten.

Det fremgaar af fast retspraksis, at det »paahviler Domstolen at sikre, at faellesskabsretten er i overensstemmelse med princippet om beskyttelse af de grundlaeggende rettigheder, [hvorimod] Domstolen ikke kan efterproeve, om nationale retsforskrifter, som ikke er en del af Faellesskabets retsorden, er forenelige med den europaeiske menneskerettighedskonvention« (3). Da der, saaledes som jeg har redegjort for, er spoergsmaal om en sanktion over for Maurin i henhold til en national bestemmelse, der ikke er udtryk for en gennemfoerelse af nogen faellesskabsretlig bestemmelse, savner Domstolen kompetence til at tage stilling til, hvorvidt de naermere procedureregler i forbindelse med den paagaeldende sanktion er i overensstemmelse med almindelige retsgrundsaetninger, naermere bestemt principperne om ret til forsvar og til kontradiktion, som Domstolen skal sikre en overholdelse af.

Forslag til afgoerelse

Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen besvarer spoergsmaalet fra Tribunal de police de Toulouse saaledes:

»Det paahviler Domstolen at sikre, at der inden for faellesskabsrettens saerlige anvendelsesomraade sker en overholdelse af grundrettighederne, men Domstolen kan ikke tage stilling til, hvorvidt en national lovgivning, der som den i sagen omhandlede ligger uden for faellesskabsrettens anvendelsesomraade, er forenelig med principperne om ret til forsvar og til kontradiktion.«

(1) - Raadets direktiv af 18.12.1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT L 33, s. 1).

(2) - Jf. syvende betragtning til direktivet.

(3) - Dom af 30.9.1987, sag 12/86, Demirel, Sml. s. 3719, praemis 28. Jf. ogsaa dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque m.fl., Sml. s. 2605, praemis 26.