ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 24 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område og artikel 4 i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der udelukker statsborgere i andre medlemsstater, som befinder sig i en situation, såsom den, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2004/38, fra at modtage visse »særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser« som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, og som ligeledes udgør en »social ydelse« i henhold til direktivets artikel 24, stk. 2.

Direktivets artikel 6, stk. 1, fastsætter nemlig en ret for unionsborgere til frit at tage ophold på en anden medlemsstats område for en periode på højst tre måneder uden andre betingelser eller formaliteter end kravet om at være i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, og direktivets artikel 14, stk. 1, opretholder denne ret, så længe unionsborgeren og dennes familiemedlemmer ikke bliver en urimelig byrde for værtsmedlemsstatens sociale system. På denne baggrund kan værtsmedlemsstaten i et sådant tilfælde påberåbe sig undtagelsen i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 ved afvisningen af at indrømme den pågældende borger den sociale ydelse, der fremsættes krav om. Det fremgår nemlig udtrykkeligt af denne bestemmelses ordlyd, at værtsmedlemsstatens kan afslå at tildele andre personer end arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og personer, der har bevaret denne status, sociale ydelser i de første tre måneder af et ophold. Den pågældende bestemmelse tilgodeser det formål om at opretholde den økonomiske ligevægt i medlemsstaternes sociale sikringsordninger, der forfølges med direktiv 2004/38, som det bl.a. fremgår af tiende betragtning dertil. Når medlemsstaterne ikke kan kræve, at unionsborgere råder over tilstrækkelige midler til at forsørge sig selv, og at de har en privat sundhedsforsikring, i forbindelse med et ophold på højst tre måneder, er det berettiget ikke at kræve af disse medlemsstater, at de skal sørge for disse borgere i denne periode.

Den samme konklusion gør sig gældende for så vidt angår fortolkningen af artikel 4 i forordning nr. 883/2004. De omhandlede ydelser, der udgør »særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser« som omhandlet i forordningens artikel 70, stk. 2, tilkendes i medfør af artikel 70, stk. 4, kun i den medlemsstat, hvor den berørte person er bosat, og i henhold til dennes lovgivning. Heraf følger, at der intet er til hinder for, at sådanne ydelser nægtes statsborgere i andre medlemsstater, der ikke er arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende eller personer, der har bevaret denne status, i de første tre måneder af deres ophold i værtsmedlemsstaten.

(jf. præmis 42-45 og 52 samt domskonkl.)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, litra c), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, idet det ikke for hvert af de omhandlede deponeringsanlæg, dvs. dem i Ortuella (Baskerlandet), Zurita og Juan Grande (De Kanariske Øer) har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at anmode operatøren om at udarbejde en overgangsplan og sikre den fulde gennemførelse af denne plan i overensstemmelse med samme direktivs krav, med undtagelse af kravene i direktivets bilag I, punkt 1, senest otte år efter datoen i direktivets artikel 18, stk. 1.
Når Domstolen inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 267 TEUF konstaterer, at en EU-retsakt er ugyldig, er det en retsfølge af denne afgørelse, at det påhviler de pågældende institutioner at træffe de til afhjælpning af den konstaterede ulovlighed nødvendige foranstaltninger, idet den i artikel 266 TEUF fastsatte forpligtelse, der gælder i tilfælde af en dom om annullation, anvendes analogt i lignende tilfælde på domme, der erklærer en EU-retsakt ugyldig.

For at efterkomme denne forpligtelse skal de pågældende institutioner ikke blot tage hensyn til konklusionen i dommen om annullation eller ugyldighed, men også til de præmisser, der har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på. Det er nemlig disse præmisser, som dels fastslår, nøjagtig hvilken bestemmelse der anses for ulovlig, dels angiver grundende til den i konklusionen fastslåede ulovlighed, og som den pågældende institution skal tage hensyn til, når den udsteder en anden retsakt i stedet for den, der er blevet annulleret eller erklæret ugyldig.

Artikel 266 TEUF forpligter kun de institutioner, fra hvilken en retsakt, der er annulleret, hidrører, til at gennemføre de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af dommen om annullation. Endvidere berører annullationen af en EU-retsakt ikke nødvendigvis de forberedende retsakter.

Følgelig kan de pågældende institutioner, medmindre den fastslåede uregelmæssighed medfører, at hele proceduren er ugyldig, med henblik på at vedtage en retsakt, der træder i stedet for en tidligere retsakt, som er blevet annulleret eller erklæret ugyldig, genåbne proceduren på det trin, hvor uregelmæssigheden blev begået.

Det er ikke nødvendigt, at muligheden for at genåbne proceduren er udtrykkeligt fastsat i den gældende forordning, for at de institutioner, der er ophavsmænd til en retsakt, der er annulleret eller erklæret ugyldig, kan foretage en sådan genåbning.

(jf. præmis 48-52)
4.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — umiddelbart berørt — kriterier — afgørelse fra et af Den Europæiske Unions forvaltningsorganer om ikke at anse visse udgifter, som er afholdt i forbindelse med gennemførelsen af et projekt, som modtager finansiel bistand fra Unionen, for støtteberettigede — organ, der er ansvarlig for gennemførelsen af nævnte projekt umiddelbart berørt — foreligger ikke (art. 107, stk. 1, TEUF, art. 108, stk. 3, TEUF og art. 263, stk. 4, TEUF; Kommissionens forordning nr. 1998/2006 og nr. 1407/2013) (jf. præmis 61 og 63-65)
Idet aftaler om fordeling af markeder udgør særligt alvorlige overtrædelser af konkurrencereglerne, kan analysen af den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori praksissen indgår, begrænses til, hvad der er strengt nødvendigt for at fastslå, at der er tale om en aftale med et konkurrencebegrænsende formål.

På EU-konkurrencerettens område gælder, at en virksomheds deltagelse i et konkurrencebegrænsende møde skaber en formodning for ulovligheden af denne deltagelse, som virksomheden skal afkræfte ved at føre bevis for en offentlig afstandtagen, som skal opfattes som en sådan af de andre karteldeltagere

Begrebet »offentlig afstandtagen« dækker i denne forbindelse over en faktisk situation, som Retten konkret fastslår under hensyntagen til et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, som den er blevet forelagt, og efter en samlet bedømmelse af alle relevante beviser og indicier. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Denne vurdering udgør ikke, medmindre beviserne er gengivet urigtigt, et retsspørgsmål, som er undergivet Domstolens prøvelsesret

(jf.. præmis 63 og 71)
En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF og 48 TEUF samt artikel 4, stk. 3, TEU, når den ikke med tilbagevirkende kraft fra datoen for sin tiltrædelse af Den Europæiske Union har ophævet en national lovgivning, hvorefter en tjenestemand under 45 år, der fratræder sin stilling i den nationale offentlige tjeneste for at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse i en anden medlemsstat, i en EU-institution eller i en anden international organisation, straks modtager et fast beløb og mister sine fremtidige pensionsrettigheder, hvorimod dette ikke er tilfældet for en tjenestemand, der fortsætter i denne stilling, eller som forlader denne for at udøve andre offentlige funktioner på førstnævnte medlemsstats område. En sådan lovgivning afholder således arbejdstagere fra at forlade deres hjemland for at udøve erhvervsmæssig beskæftigelse i en anden medlemsstat, i Den Europæiske Unions institutioner eller i en anden international organisation og medfører en ulige behandling mellem på den ene side vandrende arbejdstagere, herunder dem, der arbejder i Den Europæiske Unions institutioner eller i en anden international organisation, og på den anden side de tjenestemænd, som har udøvet deres beskæftigelse i hjemlandet.

Selv om det i denne forbindelse er korrekt, at nævnte lovgivning finder anvendelse såvel på de nationale tjenestemænd, der vælger at fratræde deres stilling for at arbejde i den private sektor i deres hjemland, som på dem, der fratræder og forlader deres hjemland for at arbejde i en anden medlemsstat, i en EU-institution eller i en anden international organisation, forholder det sig dog således, at denne lovgivning direkte påvirker sidstnævnte tjenestemænds adgang til arbejdsmarkedet i andre medlemsstater end deres hjemland og derfor kan hindre arbejdskraftens frie bevægelighed.

For at en foranstaltning kan anses for at begrænse den frie bevægelighed, er det ikke nødvendigt, at foranstaltningen lægger de berørte personers nationalitet til grund, eller at den fører til en begunstigelse af alle indenlandske arbejdstagere eller til en ringere stilling alene for arbejdstagere, der er statsborgere i de andre medlemsstater, og ikke også for indenlandske arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt, at den begunstigende foranstaltning kommer bestemte grupper af personer til gode, som udøver en erhvervsaktivitet i den pågældende medlemsstat.

(jf. præmis 43, 45-47 og 58 samt domskonkl.)
Artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en ordregivende myndighed i udbudsbetingelserne vedrørende en udbudsprocedure med henblik på indgåelse af en offentlig kontrakt pålægger en tilbudsgiver, der gør andre enheders formåen gældende, en forpligtelse til inden tildelingen af den nævnte kontrakt at indgå en samarbejdsaftale med disse enheder, eller til at oprette et interessentskab med dem.

Ved den ordregivende myndigheds vurdering af tilbudsgiverens evne til at gennemføre en given kontrakt er det således ikke efter artikel 47, stk. 2, eller artikel 48, stk. 3, i direktiv 2004/18 tilladt hverken at opstille en formodning for, at denne tilbudsgiver råder over de ressourcer, der kræves for at gennemføre kontrakten, eller i endnu mindre grad på forhånd at udelukke visse former for bevis. Det følger heraf, at tilbudsgiver frit kan vælge dels den juridiske karakter af de forbindelser, som han agter at oprette med de andre enheder, hvis formåen denne gør gældende med henblik på gennemførelsen af en given kontrakt, dels beviset med hensyn til eksistensen af disse forbindelser. Ved udtrykkeligt at fastsætte, at det kun er som eksempel, at fremlæggelse af dokumentation for de andre enheders forpligtelser til at stille de nødvendige ressourcer til rådighed for tilbudsgiveren til at gennemføre kontrakten udgør et acceptabelt bevis for, at tilbudsgiveren rent faktisk råder over disse ressourcer, udelukker artikel 47, stk. 2, og artikel 48, stk. 3, i direktiv 2004/18 i øvrigt på ingen måde, at tilbudsgiver på anden måde beviser eksistensen af forbindelserne mellem ham og de andre enheder, hvis formåen han gør gældende for at sikre en tilfredsstillende gennemførelse af den kontrakt, som han har budt på.

(jf. præmis 26-29 og 34 samt domskonkl.)
Fortegnelsen over områder af større betydning for beskyttelsen af vilde fugle i Fællesskabet, der ganske vist ikke er retligt bindende, kan anvendes af Domstolen som referencegrundlag ved vurderingen af, om en medlemsstat har udlagt områder som særligt beskyttede områder, hvis antal og areal er tilstrækkelige. Den nævnte publikation opstiller en ajourført oversigt over vigtige områder for beskyttelse af fugle i medlemsstaterne, som i mangel af modstående videnskabelige beviser udgør et referencegrundlag, som gør det muligt at vurdere, om en medlemsstat har udlagt et tilstrækkeligt antal og areal af områder som særligt beskyttede områder med henblik på at sikre en beskyttelse af alle de fuglearter, der er anført i bilag I til direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle, samt af de trækfuglearter, der ikke er anført i det pågældende bilag.

I direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet er der imidlertid ikke nogen bestemmelse, der fastsætter, at det i vurderingen af indvirkningen på miljøet skal nævnes, at en lokalitet, der er berørt af et projekt, som er underlagt en sådan vurdering, findes i en fortegnelse over områder af større betydning for beskyttelsen af vilde fugle i Fællesskabet.

En aktivitet er kun i overensstemmelse med artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, hvis det garanteres, at den ikke skaber nogen forstyrrelse, der i betydelig grad kan berøre dette direktivs formål, navnlig de bevarelsesmålsætninger, som det forfølger. I denne forbindelse pålægger den nævnte bestemmelse medlemsstaterne at træffe passende foranstaltninger for i særligt beskyttede områder, der er udlagt i henhold til sidstnævnte artikels stk. 1, at undgå forringelse af levesteder samt væsentlige forstyrrelser for de arter, for hvilke de særligt beskyttede områder er blevet udlagt.

For så vidt angår et projekt om anlæggelse af en højhastighedsjernbanelinje tilkommer det med henblik på at fastslå, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43, ikke Kommissionen at godtgøre, at der er en årsagssammenhæng mellem den nævnte anlæggelse og en væsentlig forstyrrelse af de berørte arter. Det er nemlig tilstrækkeligt, at Kommissionen godtgør, at der er en sandsynlighed eller en risiko for, at dette anlæg medfører væsentlige forstyrrelser for disse arter.

(jf. præmis 94, 95 og 97)
Artikel 17, stk. 1 og 2, i rammeafgørelse 2008/909 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, der fortolkes således, at den gør det muligt for fuldbyrdelsesstaten at give den domfældte en afkortning i straffen på grund af arbejde, som denne har udført under sin fængsling i udstedelsesstaten, selv om de kompetente myndigheder i sidstnævnte stat ikke har foretaget en sådan strafafkortning i henhold til denne stats lovgivning.

Før fuldbyrdelsesstatens anerkendelse af domfældelsen og overførelsen af den domfældte til sidstnævnte stat tilkommer det således udstedelsesstaten at fastlægge, om der skal ske en afkortning i den del af fængselsstraffen, som er udstået på dens område. Det tilkommer alene sidstnævnte stat at foretage strafafkortning for arbejde, der er udført inden overførelsen, og i givet fald at oplyse fuldbyrdelsesstaten om denne afkortning i den attest, der er omhandlet i artikel 4 i rammeafgørelse 2008/909. Fuldbyrdelsesstaten kan følgelig ikke med tilbagevirkende kraft sætte sine bestemmelser om straffuldbyrdelse, navnlig sine bestemmelser om strafafkortning, i stedet for udstedelsesstatens med hensyn til den del af straffen, som den pågældende allerede har afsonet på sidstnævnte stats område. En modsat fortolkning ville risikere at medføre, at de formål, der forfølges med rammeafgørelse 2008/909, heriblandt navnlig overholdelsen af princippet om gensidig anerkendelse af domme, som ifølge første betragtning til rammeafgørelsen, sammenholdt med artikel 82, stk. 1, TEUF, udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde i straffesager inden for EU, bringes i fare.

(jf. præmis 44, 46 og 51 samt domskonkl. 1)
En aktivitet kun anses for at være i overensstemmelse med artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, hvis det sikres, at den ikke medfører nogen forstyrrelser, der mærkbart vil kunne påvirke målsætningerne for direktiv 92/43, navnlig dets målsætninger om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter. Med henblik på at fastslå, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43, skal Kommissionen i tilstrækkeligt omfang bevise, at medlemsstaten har undladt at træffe passende beskyttelsesforanstaltninger med henblik på at forhindre, at driften af projekter – i den udstrækning den har fundet sted, efter at den pågældende lokalitet blev udpeget som bevaringsområde – medfører forringelse af levestederne for de pågældende arter eller sådanne forstyrrelser for disse arter, der kan få alvorlige følger for direktivets målsætning om at sikre bevarelsen af disse arter.

Med henblik på at fastslå, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43, tilkommer det imidlertid ikke Kommissionen at godtgøre, at der er en årsagssammenhæng mellem driften af de anlæg, der er blevet opført på grundlag af et projekt, og en væsentlig forstyrrelse af de berørte arter. Det er nemlig tilstrækkeligt, at Kommissionen godtgør, at der er en sandsynlighed eller en risiko for, at den pågældende drift medfører sådanne forstyrrelser. Den omstændighed, at Kommissionen skal godtgøre, at der er en sådan sandsynlighed eller en sådan risiko, udelukker imidlertid ikke, at den berørte medlemsstat kan bevise, at den omhandlede foranstaltning opfylder betingelserne i artikel 6, stk. 4, i direktiv 92/43, og at den har været genstand for en vurdering af dens virkninger på bevaringsmålsætningerne for den beskyttede lokalitet.

(jf. præmis 28-30)
Det almindelige princip, der sikrer enhver borger retten til inden for rammerne af et søgsmål anlagt til prøvelse af en for denne bebyrdende national foranstaltning at påberåbe sig ugyldigheden af den EU-retsakt, der tjener som hjemmel for denne foranstaltning, er ikke til hinder for, at en sådan ret gøres betinget af, at vedkommende ikke har gjort brug af retten til at anlægge direkte søgsmål ved EU’s retsinstanser med påstand om annullation af denne i henhold til artikel 263 TEUF. Det er imidlertid kun i det tilfælde, hvor det kan lægges til grund, at en person uden enhver tvivl kunne have anlagt sag med påstand om annullation af den omhandlede retsakt på de betingelser, der er fastsat i den pågældende artikel, at denne person er afskåret fra at påberåbe sig ugyldigheden af denne for den kompetente nationale ret.

(jf. præmis 23)
Når en appellant under en appelsag gør gældende, at Retten har gengivet beviserne forkert, skal appellanten i henhold til artikel 256 TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og påvise de fejl i undersøgelsen, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til at foretage denne urigtige gengivelse. Det følger i øvrigt af Domstolens faste praksis, at en urigtig gengivelse af omstændighederne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.

Ekstraordinære udbetalinger af kompensationsstøtte for tab lidt af landbrugerne grundet ugunstige vejrforhold, som er uafhængige af de bidrag, landbrugerne har betalt for forsikring af vegetabilsk og animalsk produktion, og som dækkes ved et lån optaget af et landbrugsforsikringsorgan, der fuldt ud ejes af staten, udgør en fordel, som den berettigede virksomhed ikke ville have opnået under normale markedsvilkår.

Henset til, at de af landbrugerne betalte bidrag var uafhængige af den kompensationstøtte, de modtog, kan disse bidrag ikke anses for at være særlige byrder, som blev pålagt en fordel, såsom i den foreliggende sag udbetalingen af denne støtte, eller at disse bidrag var en iboende del af indførelsen af denne fordel. Der bør således ikke foretages en udligning mellem denne fordel og disse bidrag.

(jf. præmis 42 og 43)
Hvad angår begrundelsen for en afgørelse om anmodning om oplysninger i medfør af artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 fastlægger denne bestemmelse de væsentlige kriterier herfor. Denne særlige begrundelsespligt udgør et grundlæggende krav, som ikke alene har til formål at klarlægge, hvorfor anmodningen om oplysninger er berettiget, men også at skabe et grundlag for, at den pågældende virksomhed bliver bekendt med omfanget af dens samarbejdspligt samtidig med, at dens ret til forsvar bevares.

Med hensyn til forpligtelsen til at angive formålet med begæringen betyder dette, at Kommissionen skal angive genstanden for sin undersøgelse i sin begæring og derfor identificere den formodede overtrædelse af konkurrencereglerne. Kommissionen er herved ikke forpligtet til at give adressaten for en afgørelse om anmodning om oplysninger meddelelse om samtlige de oplysninger om de formodede overtrædelser, som den råder over, eller til at angive en nøjagtig retlig kvalificering af disse overtrædelser, hvis den klart angiver, hvilke formodninger den påtænker at efterprøve. Idet oplysningernes fornødenhed må bedømmes i relation til det formål, der anføres i anmodningen om oplysninger, må formålet angives med rimelig præcision, ellers vil det være umuligt at afgøre, om oplysningerne er fornødne, og Retten vil blive forhindret i at udøve sin prøvelse.

Det er i denne henseende korrekt, at en anmodning om oplysninger udgør en undersøgelsesforanstaltning, som generelt anvendes under undersøgelsesproceduren, der går forud for klagepunktsmeddelelsen og alene har til formål at give Kommissionen mulighed for at indsamle de oplysninger og dokumenter, som er nødvendige for at efterprøve rigtigheden og følgerne af bestemte faktiske og retlige omstændigheder. Hertil kommer, at selv om det med hensyn til kontrolundersøgelsesafgørelser er blevet fastslået, at selv om det ganske vist påhviler Kommissionen så nøjagtigt som muligt at angive, hvad der efterforskes, og hvad kontrolundersøgelsen skal vedrøre, gælder der derimod ikke noget absolut krav om, at en nøjagtig afgrænsning af det relevante marked, en nøjagtig retlig kvalificering af de formodede overtrædelser eller en angivelse af den periode, hvori disse overtrædelser må antages at have fundet sted, skal fremgå af kontrolundersøgelsesafgørelsen, blev denne betragtning begrundet i den omstændighed, at kontrolundersøgelserne finder sted i begyndelsen af undersøgelsen i en periode, i løbet af hvilken Kommissionen endnu ikke har tilstrækkeligt præcise oplysninger. En særdeles kortfattet, vag, generel og i visse henseender tvetydig begrundelse opfylder imidlertid ikke de begrundelseskrav, som er fastsat i artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 for at begrunde en anmodning om oplysninger, der i det tilfælde, hvor en sådan anmodning bliver afgivet mere end to år efter de første kontrolundersøgelser, selv om Kommissionen allerede havde fremsendt flere anmodninger om oplysninger til virksomheder, der mistænkes for at have deltaget i en overtrædelse, og flere måneder efter afgørelsen om at indlede proceduren.

(jf. præmis 17, 19-21, 24, og 37-39)