ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
59

Det er i øvrigt vigtigt at bemærke, således som det fremgår af artikel 8, stk. 2, i afgørelse 2011/695, at høringskonsulenten i sin afgørelse skal angive den dato, hvor de omtvistede ikke-fortrolige oplysninger vil blive videregivet, idet denne dato skal ligge mindst en uge efter meddelelsesdatoen. Det følger af denne bestemmelse, at høringskonsulentens indgreb består i at anvende de bestemmelser, der beskytter virksomheder, på grund af de pågældende oplysningers fortrolige karakter. Hvis GD »Konkurrence« offentliggør oplysninger, der er omfattet af tavshedspligten, ophæver dette nemlig definitivt den særlige beskyttelse, som denne form for oplysninger er tillagt. Høringskonsulentens indgreb har således til formål at indføre et yderligere kontroltrin, der varetages af et organ, som er uafhængigt af GD »Konkurrence«. Dette organ har endvidere pligt til at udsætte den dato, fra hvilken dets afgørelse har virkning, og således give den berørte virksomhed mulighed for at indbringe en sag for en dommer i sager om foreløbige forholdsregler for at opnå en udsættelse af gennemførelsen, når de relevante betingelser er opfyldt. Der skal derfor foretages en sondring mellem anvendelsen af de retsregler, der vedrører oplysningernes fortrolige karakter som sådan, på den ene side, og de retsregler, der påberåbes for at opnå en fortrolig behandling af disse oplysninger, uanset om oplysningerne efter deres art er fortrolige, på den anden side. Det bemærkes i denne forbindelse, som Kommissionen har anført, at hvis offentliggørelsen af en oplysning, der ikke er omfattet af tavshedspligten, kan udgøre en tilsidesættelse af en bestemmelse, der henhører under den anden af de to ovenfor nævnte kategorier, gør denne omstændighed ikke den beskyttelse, der følger af bestemmelserne om tavshedspligt, illusorisk. En sådan tilsidesættelse kan, såfremt den anses for godtgjort, give anledning til iværksættelse af passende korrigerende foranstaltninger, såsom erstatning, når betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontrakt, er opfyldt. En analyse af realiteten i de argumenter, der henhører under denne kategori af bestemmelser, falder således uden for de formål, der forfølges ved de beføjelser, som høringskonsulenten er tillagt i henhold til artikel 8 i afgørelse 2011/695 (dom af 28.1.2015, Evonik Degussa mod Kommissionen, T-341/12, Sml., EU:T:2015:51, præmis 43), og de vurderinger, der fremgår af 14., 17. og 19. betragtning, er dermed ikke behæftet med en ulovlighed.
79

Det bemærkes, at risikoen for, at der antages at være en forbindelse, er et særligt tilfælde af risikoen for forveksling, der er kendetegnet ved, at de omhandlede varemærker, selv om de ikke kan forveksles direkte af den tilsigtede kundekreds, vil kunne opfattes som to varemærker med samme indehaver (jf. dom 9.4.2003, Durferrit mod KHIM – Kolene (NU-TRIDE), T-224/01, Sml., EU:T:2003:107, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis). For at kunne tage hensyn til disse kriterier er det nødvendigt, at ugyldighedsbegæringen støttes på eksistensen af en række varemærker, der har nogle fælles egenskaber, der gør det muligt at betragte dem som hørende til samme serie eller familie (dom af 18.12.2008, Les Éditions Albert René mod KHIM, C-16/06 P, Sml., EU:C:2008:739, præmis 101). Faktoren om varemærkeserien eller ‑familien er imidlertid kun relevant, såfremt den fælles bestanddel har særpræg. Hvis denne bestanddel er beskrivende, kan den nemlig ikke skabe en risiko for forveksling (jf. i denne retning dom af 6.7.2004, Grupo El Prado Cervera mod KHIM – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T-117/02, Sml., EU:T:2004:208, præmis 59).
91

Det bemærkes, at risikoen for, at der antages at være en forbindelse, er et særligt tilfælde af risikoen for forveksling, der er kendetegnet ved, at de omhandlede varemærker, selv om de ikke kan forveksles direkte af den tilsigtede kundekreds, vil kunne opfattes som to varemærker med samme indehaver (jf. dom 9.4.2003, Durferrit mod KHIM – Kolene (NU-TRIDE), T-224/01, Sml., EU:T:2003:107, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis). For at kunne tage hensyn til disse kriterier er det nødvendigt, at ugyldighedsbegæringen støttes på eksistensen af en række varemærker, der har nogle fælles egenskaber, der gør det muligt at betragte dem som hørende til samme serie eller familie (dom af 18.12.2008, Les Éditions Albert René mod KHIM, C-16/06 P, Sml., EU:C:2008:739, præmis 101). Faktoren om varemærkeserien eller ‑familien er imidlertid kun relevant, såfremt den fælles bestanddel har særpræg. Hvis denne bestanddel er beskrivende, kan den nemlig ikke skabe en risiko for forveksling (jf. i denne retning dom af 6.7.2004, Grupo El Prado Cervera mod KHIM – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T-117/02, Sml., EU:T:2004:208, præmis 59).
89

I denne forbindelse er det imidlertid tilstrækkeligt for det første at bemærke, at den omstændighed, at de britiske myndigheder mener, at søgningen efter udestående sundhedsanprisninger medfører et vist besvær, i sig selv ikke er nok til at kritisere Kommissionen for manglende klarhed eller præcision, for så vidt som de anprisninger, der er udestående – som det fremgår af præmis 87 ovenfor – kan findes ved at henholde sig til de dokumenter, som Kommissionen og EFSA har gjort offentligt tilgængelige. Endvidere, selv om meddelelsen fra sundhedsministeriet i Det Forenede Kongerige, dateret den 16. april 2014, ligeledes henviser læseren til en tabel udarbejdet af det nævnte ministerium over udestående anprisninger, der er en mere enkel version af listen over de nævnte anprisninger, kan de nationale myndigheders beslutning om at tilbyde et hjælpemiddel til lederne af fødevarevirksomheder ikke anses for at afsløre en mangel ved forordning nr. 432/2012, der kan medføre, at denne skal annulleres, men snarere som en hjælpemekanisme, som de nævnte myndigheder af eget initiativ har besluttet at oprette inden for deres kompetencer. Endelig skal det, idet sagsøgerne i lyset af denne meddelelse har gjort gældende, at manglen på klarhed i listen over udestående anprisninger ligeledes kan udledes af manglen på præcision for så vidt angår det sprog, hvori de nævnte anprisninger kan anvendes – lige som Kommissionen har gjort det – konstateres, at et sådant argument ikke er blevet gjort gældende af sagsøgerne i forbindelse med deres skriftlige indlæg, men i forbindelse med fremlæggelsen af det nye bevis, således at det skal afvises, idet det er indgivet for sent.
58

Hvad for det første angår påstanden om annullation af registret over tilladte sundhedsanprisninger bemærkes, i lighed med Kommissionen, at det nævnte register er blevet oprettet i overensstemmelse med artikel 20 i forordning nr. 1924/2006, og at det som sådan ikke udgør en retsakt som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 56 ovenfor. Som det fremgår af 31. betragtning til forordning nr. 1924/2006, er registret over tilladte sundhedsanprisninger nemlig et kommunikationsredskab med henblik på at skabe klarhed og levere information for at undgå ansøgninger vedrørende anprisninger, der allerede er vurderet. Selv om dette register giver oplysninger om retsakter vedtaget på området for ernærings- og sundhedsanprisninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at det ikke har til formål at medføre retsvirkninger over for tredjemand.
I følgebrevet var bl.a. anført følgende:

»På grundlag af oplysninger meddelt af Europa-Kommissionen indledte OLAF den 25. maj 2012 en undersøgelse af anklagerne om bestikkelsesanmodninger til erhvervsdrivende med henblik på at opnå en ophævelse af EU-forbuddet mod snus.

[...]

Kommissær Dalli har haft flere samtaler med repræsentanter for tobaksindustrien i forbindelse med uofficielle og fortrolige møder, der var tilrettelagt uden de kompetente tjenesters vidende eller deltagelse. Disse møder var alle tilrettelagt af Silvio Zammit, der er en maltesisk entreprenør uden for institutionerne og en nær ven af kommissær Dalli.

[...]

Selv om der ikke er afgørende beviser for, at kommissær John Dalli direkte medvirker som initiativtager til eller ophavsmand bag pengekravet, fremgår det af en række entydige og samstemmende indicier indsamlet i forbindelse med undersøgelsen, at han faktisk havde kendskab til Silvio Zammits handlinger, herunder til den omstændighed, at sidstnævnte anvendte hans navn og titel for at opnå økonomiske fordele.

Hver gang kommissær Dalli er blevet afhørt af OLAF med henblik på at klarlægge sin rolle i relation til de faktiske omstændigheder, der er genstand for undersøgelsen, eller når han har skrevet til OLAF, har han desuden forsøgt at minimere hyppigheden og omfanget af hans kontakt til Silvio Zammit og at skjule indholdet heraf i forhold til den omhandlede sag.

Hertil kommer, at kommissær Dalli ikke på noget tidspunkt har foretaget sig noget for at hindre, tage afstand fra eller gøre opmærksom på den situation, som han havde kendskab til.

På grundlag af de faktiske omstændigheder, som fremhæves i OLAF’s rapport, kan det konkluderes, at Europa-Kommissionens image og omdømme er blevet kompromitteret i forhold til tobaksproducenterne og potentielt i forhold til offentligheden.

Kommissær Dallis adfærd vil derfor kunne betragtes som en alvorlig tilsidesættelse af dennes forpligtelse til at udvise en adfærd, der er i overensstemmelse med den værdighed og de krav, der er knyttet til hans hverv.

[...]«
191

Det fremgår bl.a. af 200. og 208.-211. betragtning til Sernam 2-beslutningen, der er indeholdt i afsnittet med overskriften »Forebyggelse af konkurrenceforvridninger – specifikke modydelser«, at Kommissionen først og fremmest bemærkede, at der skulle træffes foranstaltninger for i videst muligt omfang at dæmme op for de negative konsekvenser, som støtten på 503 mio. EUR til Sernam havde for konkurrenterne, at det udgjorde en modydelse for Sernams konkurrenter, at virksomheden var blevet tvunget til at begrænse sin tilstedeværelse på det eller de relevante markeder, hvor den opererede, og at modydelserne kunne have forskellige former, afhængigt af, hvorvidt virksomheden opererede på et marked med overkapacitet. I betragtning af det misbrug af støtten, der blev konstateret i den samme beslutning, og forlængelsen af omstruktureringsplanen, var det desuden Kommissionens opfattelse, at Sernam skulle levere en særlig modydelse ved på varig vis at trække sig ud af markedssegmenterne med overkapacitet, i dette tilfælde segmenterne for samlegodstransport og almindelig kurertransport ad landevej, således at det var berettiget at godkende en del af omstruktureringsstøtten. Kommissionen fremhævede, at tildeling af statsstøtte på markeder med strukturel overkapacitet eller i nedgang ville have som umiddelbar konsekvens at give en virksomhed, der ellers var tvunget til at indstille sine aktiviteter som følge af de vanskeligheder, den havde oplyst, mulighed for på kunstig vis at gøre sig gældende inden for nogle meget efterspurgte markedssegmenter til skade for konkurrerende og økonomisk sunde virksomheder.
162

Artikel 21 TEU, der henhører under EU-traktatens afsnit V, kapitel 1, er affattet således: »1. Unionens optræden på den internationale scene bygger på de principper, der har ligget til grund for dens egen oprettelse, udvikling og udvidelse, og som den tilstræber at fremme i den øvrige verden: demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettighedernes og de grundlæggende frihedsrettigheders universalitet og udelelighed, respekt for den menneskelige værdighed, principperne om lighed og solidaritet samt respekt for grundsætningerne i De Forenede Nationers pagt og folkeretten. Unionen bestræber sig på at udvikle forbindelser og skabe partnerskaber med tredjelande samt internationale, regionale eller globale organisationer, der er enige i de i første afsnit nævnte principper. Den vil fremme multilaterale løsninger på fælles problemer, især inden for De Forenede Nationers rammer. 2. Unionen fastlægger og gennemfører fælles politikker og tiltag og arbejder for en høj grad af samarbejde på alle områder i tilknytning til internationale forbindelser med henblik på: a) at værne om sine værdier og grundlæggende interesser samt sin sikkerhed, uafhængighed og integritet b) at konsolidere og styrke demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettigheder og folkerettens principper c) at bevare freden, forebygge konflikter og styrke den internationale sikkerhed i overensstemmelse med formålene og grundsætningerne i De Forenede Nationers pagt samt principperne i Helsingforsslutakten og målene i Parischartret, herunder de principper og de mål, der vedrører de ydre grænser d) at fremme en bæredygtig udvikling i økonomisk, social og miljømæssig henseende i udviklingslandene med det hovedformål at udrydde fattigdommen e) at tilskynde til alle landes integration i den internationale økonomi, herunder gennem gradvis afskaffelse af hindringer for international handel f) at bidrage til udarbejdelsen af internationale foranstaltninger med henblik på at beskytte og forbedre miljøkvaliteten og en bæredygtig forvaltning af de globale naturressourcer med det formål at sikre bæredygtig udvikling […] 3. […] Unionen påser, at der er sammenhæng mellem de forskellige områder inden for dens optræden udadtil og mellem disse og dens øvrige politikker. Rådet og Kommissionen, der bistås af Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, sikrer denne sammenhæng og samarbejder i den henseende.«
19

Afslutningsvis gav Kommissionen i afgørelse C(2011) 8831 endelig medhold i Einhell Germanys anmodning om tilbagebetaling for så vidt angik et beløb på 157950,76 EUR og forkastede den i øvrigt for så vidt angik et beløb på 734777,06 EUR. I afgørelse K(2011) 8825 endelig gav Kommissionen medhold i Hans Einhell Nederlands’ anmodning om tilbagebetaling for så vidt angik et beløb på 21113,52 EUR og forkastede den i øvrigt for så vidt angik et beløb på 92502,22 EUR. I afgørelse C (2011) 8828 endelig gav Kommissionen medhold i Einhell Frances anmodning om tilbagebetaling for så vidt angik et beløb på 11517,09 EUR og forkastede den i øvrigt for så vidt angik et beløb på 41077,62 EUR. Endelig gav Kommissionen i afgørelse C(2011) 8810 endelig medhold i Hans Einhell Österreichs anmodning om tilbagebetaling for så vidt angik et beløb på 1800,09 EUR og forkastede den i øvrigt for så vidt angik et beløb på 6420,30 EUR.
154

Kommissionen har for det tredje bestridt sagsøgerens påstand om, at den reviderede dumpingmargen, hvis antidumpingtolden ikke var blevet fratrukket den beregnede eksportpris for de fem varekontrolnumre, for hvilke VKN-metoden havde vist en afspejling i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser, ville have været 4,28% i stedet for 10,7%. Kommissionen har i den henseende bemærket, at den dumpingmargen, der blev beregnet for to af de fem ovennævnte varekontrolnumre, faktisk var højere end den samlede dumpingmargen, der blev fastsat både ved den oprindelige undersøgelse og ved undersøgelsen vedrørende tilbagebetaling. Kommissionen har således anført, at det ikke er begrundet at undlade at fradrage antidumpingtolden for disse salg, som har været omfattet af en dumping, der var mere udtalt end gennemsnittet.
101

Det anførte om, at Kommissionen ikke både kunne afvise, at der skulle tages hensyn til risikoafdækningen, og kræve, at der skulle tages hensyn til de forventede omstrukturerings- og kompensationsforanstaltninger, skal ligeledes anses for at være uden relevans. Det skal her fremhæves, at disse sidstnævnte, såsom overdragelsen af porteføljer eller aktivitetsområder, under alle omstændigheder ville være blevet krævet af markederne og bankerne, så snart virksomhedens overlevelse var blevet sikret, med henblik på at forøge virksomhedens rentabilitet. I denne sammenhæng havde vurderingsrapporten, som Kommissionen med rette har anført i duplikken, til formål at fastlægge værdien af HSH Nordbank uden støtten for på dette grundlag at fastsætte emissionskursen for de aktier, der netop var beregnet til at finansiere støtteforanstaltningerne. Det var således helt normalt, at HSH Nordbank ved fastlæggelsen af virksomhedens værdi tog hensyn til de indskrænkninger, der var forbundet med procedurer, som en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende forudgående måtte tage i betragtning. Det samme gælder ikke for de støtteforanstaltninger, der er genstand for den anfægtede afgørelse, og som ikke vedrører bestanddele af virksomhedens værdi på markedet, men udgør undtagelsesvise lempelige vilkår, som er møntet på at undgå denne sidstnævntes konkurs og gøre det muligt for den at komme på fode igen. Det fremgår således af retspraksis, at tildelingen af en statsgaranti i henhold til Kommissionens meddelelse med overskriften »Statsstøttereglernes anvendelse på foranstaltninger truffet over for pengeinstitutter i forbindelse med den aktuelle globale finanskrise« (EUT 2008 C 270, s. 8) skal anses for en hasteforanstaltning og dermed nødvendigvis være midlertidig, og en sådan garanti skal ligeledes ledsages af omstrukturerings- eller afviklingsforanstaltninger for modtageren (dom af 5.3.2015, Banco Privado Português og Massa Insolvente do Banco Privado Português, C-667/13, Sml., EU:C:2015:151, præmis 70). Endvidere er der intet, der gør det muligt at hævde, at disse foranstaltninger af Kommissionen vil blive anset for lovlige, dvs. anset for enten ikke at udgøre statsstøtte eller for statsstøtte, der er forenelig med det indre marked. Endvidere var det alene på visse betingelser, at denne støtte blev anerkendt, og sagsøgerne har endvidere anfægtet disse betingelser. Det skal således på ny anføres, at selv om det var logisk og hensigtsmæssigt, at HSH Nordbank over for sine handelspartnere og banker beskrev, hvorledes selskabets økonomiske situation ville være efter indrømmelse af risikoafdækningen, kunne der ikke tages hensyn til denne sidstnævnte ved fastlæggelsen af værdien af de nye aktier, der blev udstedt i forbindelse med rekapitaliseringen, uden automatisk at foretage en for høj vurdering af den pågældende værdi.
Den praktiske vejlednings punkt 2.3.6, som nævnes i skrivelsen af 10. august 2012, indeholder begrebet interessekonflikt, der forklares som følger:

»Interessekonflikt: Der foreligger en interessekonflikt, når en upartisk og objektiv udøvelse af den ordregivende myndigheds opgaver eller når ligebehandlingen af en kandidat/tilbudsgiver/ansøger i forhold til en tildelingsprocedure eller ved gennemførelsen af en kontrakt bringes i fare af familiemæssige, følelsesmæssige, politiske, nationale eller økonomiske grunde eller ethvert andet interessefællesskab med den person, der drager fordel af programmer finansieret af [Unionen]. Der foreligger en risiko for interessekonflikt, når eksempelvis et individ, der har deltaget i proceduren (bedømmelsesudvalget, den ordregivende myndighed etc.), kan tildele sig selv eller andre ubegrundede direkte eller indirekte fordele ved at påvirke procedurens resultat, eller når en ekspert/et selskab har mulighed for at få adgang til privilegerede oplysninger, der fører til en illoyal konkurrence ved senere eller forbundne procedurer.

For eksempel skal ethvert selskab og enhver ekspert, der har deltaget i forberedelsen af et projekt (for eksempel udarbejdelsen af udbudsspecifikationerne), i almindelighed udelukkes fra deltagelse i de udbud, der følger deraf, medmindre vedkommende fører bevis ved den ordregivende myndighed for, at den pågældendes involvering i de foregående stadier i udbuddet ikke udgør en illoyal konkurrence.

De kandidater/tilbudsgivere/ansøgere, som befinder sig i en interessekonflikt i forbindelse med en udbudsprocedure/procedure for tildeling af tilskud, skal udelukkes fra denne procedure. Udelukkelsesgrundene skal undersøges for hver enkelt sag. Ifølge Den Europæiske Unions Domstols faste praksis skal udelukkelsen begrundes med en faktisk risiko for en interessekonflikt, hvilket skal understøttes ved den omhandlede sags konkrete omstændigheder. En automatisk udelukkelse ville fratage kandidaten/tilbudsgiveren/ansøgeren retten til at fremlægge beviser, der kunne fjerne enhver mistanke om interessekonflikt.

[…]«
88

Technions argument om, at institutionen på tilfredsstillende vis har opfyldt kravene i Mosaica-kontrakten ved at levere ydelserne på en optimal måde, må ligeledes forkastes. Det bemærkes således, at det følger af et grundlæggende princip, der gælder for finansiel EU-støtte, at Unionen kun kan tildele støtte til faktisk afholdte udgifter. Det følger af dette princip, at det ikke som begrundelse for tildeling af en bestemt støtte er tilstrækkeligt, at støttemodtageren dokumenterer, at et projekt er blevet gennemført. Støttemodtageren skal desuden føre bevis for, at han har afholdt de angivne udgifter i overensstemmelse med de betingelser, der gælder for tildeling af den pågældende støtte, idet alene behørigt dokumenterede udgifter er støtteberettigede. Forpligtelsen til at overholde de fastsatte finansielle betingelser udgør endvidere et af de afgørende tilsagn og er som sådan en forudsætning for tildeling af EU-støtten (jf. dom Technische Universität Dresden mod Kommissionen, nævnt i præmis 60 ovenfor, EU:T:2014:912, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
Ved skrivelse af 23. januar 2012 underrettede sagsøgeren for det første Kommissionen om, at Aragonesas som følge af sin fusion med Ercros var ophørt med at eksistere fra den 31. maj 2010. Sagsøgeren oplyste for det andet, at selskabet – selv om Aragonesas var forblevet solidarisk ansvarlig for den omhandlede overtrædelse for den periode, som Retten ikke annullerede i dom Aragonesas, nævnt ovenfor i præmis 17 (EU:T:2011:621) – i medfør af den aktiekøbsaftale, som det havde undertegnet med Ercros, var økonomisk eneansvarligt for betalingen af enhver bøde, som måtte blive pålagt i henhold til en ændringsafgørelse i forlængelse af den nævnte dom såvel som dom Uralita, nævnt ovenfor i præmis 23 (EU:T:2011:622). I den nævnte skrivelse angav sagsøgeren bl.a. følgende:

»[…] Uralita anerkender derfor uden forbehold sit ansvar for overtrædelsen for perioden fra den 28. januar 1998 til den 31. december 1998 i forbindelse med den procedure, der blev indledt af Kommissionen i sag [COMP 38.695] – Natriumchlorat.

På baggrund af det ovenstående og henset til Uralitas interesse i, at der vedtages en ændringsafgørelse, og at den foreløbigt betalte bøde tilbagebetales Uralita snarest muligt, tilkendegiver dette selskab sin accept af, […] at det vil blive holdt eneansvarligt for betalingen af enhver bøde, der fastsættes i en sådan afgørelse for den overtrædelsesperiode, der blev fastslået i [dom Aragonesas, nævnt ovenfor i præmis 17 (EU:T:2011:621)], dvs. perioden fra den 28. januar 1998 til den 31. december 1998, og […] at enhver ændringsafgørelse vil kunne fremsendes alene til Uralita, uden at noget andet procesdokument end den skrivelse, der er dateret den 5. december 2011 og indeholder en redegørelse for de faktiske omstændigheder, er fornødent.«
27

Ifølge den anfægtede afgørelse falder forslaget til EBI’s genstand – dvs. knæsættelsen af et nødretsprincip, som sagsøgeren har fremført det, i EU-retten – åbenbart ikke under Kommissionens beføjelse til at fremsætte et forslag til EU-retsakt med henblik på gennemførelsen af traktaterne. Som anført i den anfægtede afgørelse, »afviser Kommissionen efter en detaljeret undersøgelse af de i forslaget anførte traktatbestemmelser (artikel 119 TEUF – 144 TEUF) og af alle de andre mulige retsgrundlag at registrere dette forslag til borgerinitiativ med den begrundelse, at dette åbenbart falder uden for Kommissionens beføjelse til at fremsætte et forslag til EU-retsakt med henblik på gennemførelsen af traktaterne«. I den anfægtede afgørelse har Kommissionen præciseret, at »artikel 136, stk. 1, TEUF nærmere bestemt kun kan tjene som hjemmel, såfremt foranstaltningerne har til formål at styrke medlemsstaternes budgetdisciplin og begrænser sig hertil, og såfremt disse tilsigter at sikre Den Økonomiske og Monetære Unions rette virkemåde«. Kommissionen har tilføjet, at »artikel 136, stk. 1, TEUF under alle omstændigheder ikke giver […] Union[en] hjemmel til at træffe foranstaltninger på området for medlemsstaternes budgetmæssige suverænitet og angående medlemsstaternes opgaver i forbindelse med deres indtægter og udgifter«.