Sag C-197/09 RX-II

M

mod

Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMEA)

»Fornyet prøvelse af dommen i sag T-12/08 P — sagen moden til påkendelse — retfærdig rettergang — kontradiktionsprincippet — påvirkning af fællesskabsrettens ensartede anvendelse eller sammenhæng«

Domstolens beslutning (særlig afdeling omhandlet i procesreglementets artikel 123b) af 24. juni 2009 (sag C-197/09 RX) I ‐ 12037

Generaladvokat J. Mazáks stillingtagen, fremsat den 28. oktober 2009 I ‐ 12044

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 17. december 2009 I ‐ 12052

Sammendrag af dom

Retspleje – formalitetsindsigelse – formål – pligt for den part, der fremsætter indsigelsen, til at gøre sine argumenter om sagens realitet gældende i et processkrift – foreligger ikke

En sag er i princippet ikke moden til påkendelse af appelretten i henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 13, stk. 1, i bilag I hertil, når førsteinstansen har givet medhold i en formalitetsindsigelse og dermed afvist sagen uden at henskyde denne indsigelse til afgørelse i forbindelse med sagens realitet. I en appelsag er det imidlertid på visse betingelser muligt at træffe afgørelse om realiteten i en sådan sag. Dette kan for det første være muligt, når ophævelsen af den appellerede dom eller kendelse nødvendigvis indebærer, at der træffes afgørelse om sagens realitet, eller for det andet, når den materielle prøvelse af annullationssøgsmålet er baseret på de argumenter, som parterne har fremført under appelsagen som følge af den argumentation, førsteinstansen har lagt til grund. Det er korrekt, at artikel 13, stk. 1, i bilag I til statutten for Domstolen, der regulerer den afgørelse, der træffes af Retten, når appellen er velbegrundet, ikke har fuldstændigt samme ordlyd som statuttens artikel 61, stk. 1, som er den bestemmelse, Domstolen skal anvende. I en situation, hvor det viser sig, at førsteinstansen fejlagtigt har givet medhold i formalitetsindsigelsen og dermed afvist sagen uden at henskyde denne indsigelse til afgørelse i forbindelse med sagens realitet, skal begrebet »sagen er moden til påkendelse« imidlertid fortolkes på samme måde ved anvendelsen af disse bestemmelser, uanset den omstændighed, at artikel 61 i modsætning til artikel 13, stk. 1, indrømmer Domstolen en vis skønsmargen, når sagen er moden til påkendelse, eftersom Domstolen kan hjemvise sagen til førsteinstansen. Under sådanne særlige omstændigheder må det fastslås, at sagen ikke er moden til påkendelse, og at sagen skal hjemvises førsteinstansen, uden at der herved udøves nogen form for skønsmæssig beføjelse. (jf. præmis 29, 30, 35 og 36)

Kontradiktionsprincippet er en del af retten til forsvar. Dette princip gælder for enhver procedure, som kan munde ud i, at en fællesskabsinstitution træffer en beslutning, der berører en persons interesser mærkbart. Princippet omfatter i almindelighed retten for sagens parter til at tage stilling til de omstændigheder og dokumenter, der ligger til grund for en retsafgørelse, og til at udtale sig om de beviser og indlæg, der er indgivet til retsinstansen, såvel som om de retlige anbringender, som denne af egen drift har rejst, og hvorpå den agter at basere sin afgørelse. Med henblik på at opfylde de krav, der er forbundet med retten til en retfærdig rettergang, er det væsentligt, at parterne kontradiktorisk kan diskutere såvel de faktiske som de retlige forhold, der er afgørende for udfaldet af proceduren. Fællesskabets retsinstanser håndhæver kontradiktionsprincippet og overholder det selv. Princippet skal komme alle parter i procedurer ved Fællesskabets retsinstanser til gode, uanset vedkommendes retlige status. Fællesskabsinstitutionerne kan derfor også støtte ret herpå, når de er parter under en sådan sag. (jf. præmis 40-42)

En sagsøgt kan ikke kritiseres for frivilligt at have valgt ikke at gøre sine argumenter om sagens realitet gældende for førsteinstansen, idet sagsøgte bevidst har begrænset sit forsvar til at fremsætte en formalitetsindsigelse. Adgangen til at fremsætte en formalitetsindsigelse, der omhandles i både artikel 91 i Domstolens procesreglement og artikel 114 i Rettens procesreglement som et særskilt processuelt stridsspørgsmål under en verserende sag, gør det nemlig muligt ud fra procesøkonomiske hensyn i første omgang at begrænse forhandlingerne og prøvelsen af sagen til spørgsmålet om, hvorvidt sagen kan realitetsbehandles. Formalitetsindsigelsen gør det således muligt at undgå, at parternes indlæg og retsinstansens vurdering vedrører sagens realitet, når sagen alligevel ikke kan antages til realitetsbehandling. Når en sag derimod antages til realitetsbehandling, eftersom formalitetsindsigelsen afvises, eller når spørgsmålet bliver henskudt til afgørelse i forbindelse med realiteten, skal der i et senere led i sagen finde en form for meningsudveksling sted angående sagens realitet. Det ville derfor være i strid med formålet med de bestemmelser, der regulerer formalitetsindsigelsesmuligheden, at kræve, at en sagsøgt, der gør en sådan indsigelse gældende, for en sikkerheds skyld, samtidigt — eller når vedkommende har fået medhold i sagen ved første instans — i sit svarskrift under appelsagen skal gøre sine argumenter om sagens realitet gældende. (jf. præmis 47-51)

Den fulde prøvelsesret, der er tillagt Fællesskabets retsinstanser ved tjenestemandsvedtægtens artikel 91, indebærer, at vedkommende retsinstans i de tvister, den behandler, skal finde en fuldstændig løsning. Som følge af denne prøvelsesret har retsinstansen, selv i mangel af behørig påstand herom, beføjelse til ikke blot at foretage annullation, men også til ex officio at tilpligte sagsøgte at betale en erstatning for den ikke-økonomiske skade, som dens tjenestefejl har forvoldt. Fællesskabets retsinstanser kan imidlertid i princippet ikke støtte deres afgørelse på et retligt anbringende, som rejses af egen drift, selv om det er et anbringende, der angår grundlæggende retsprincipper, uden forinden at have opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger om det pågældende anbringende. Den fulde prøvelsesret, som tilkommer Fællesskabets retsinstanser i tvister om pengebeløb mellem fællesskabsinstitutionerne og deres ansatte, indebærer dermed ikke, at disse retsinstanser er beføjede til i en sådan tvist at undlade at anvende de processuelle regler, der er forbundet med kontradiktionsprincippet. (jf. præmis 55-58)