ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 8, stk. 1 og 4-7, i direktiv 2011/83 bestemmer følgende:

»1. For så vidt angår aftaler om fjernsalg, skal den erhvervsdrivende give de i artikel 6, stk. 1, omhandlede oplysninger eller stille disse oplysninger til rådighed for forbrugeren under anvendelse af midler, der er tilpasset den anvendte fjernkommunikationsteknik, på en klar og forståelig måde. For så vidt disse oplysninger gives på et varigt medium, skal de være letlæselige.

[…]

4. Hvis aftalen indgås ved anvendelse af en fjernkommunikationsteknik, som kun giver begrænset plads eller tid til at formidle oplysningerne, skal den erhvervsdrivende ved anvendelse af nævnte særlige teknik forud for en sådan aftales indgåelse mindst give de oplysninger om varernes eller tjenesteydelsernes vigtigste egenskaber, den erhvervsdrivendes identitet, den samlede pris, fortrydelsesretten, aftalens varighed og for tidsubegrænsede aftaler bestemmelserne for opsigelse af aftalen, jf. artikel 6, stk. 1, litra a), b), e), h) og o). De øvrige oplysninger, som er omhandlet i artikel 6, stk. 1, formidles af den erhvervsdrivende til forbrugeren på passende måde i overensstemmelse med stk. 1 i denne artikel.

5. Hvis den erhvervsdrivende kontakter forbrugeren telefonisk med henblik på indgåelse af en aftale om fjernsalg, skal den erhvervsdrivende ved begyndelsen af samtalen med forbrugeren opgive sit navn og eventuelt navnet på den person, på hvis vegne vedkommende foretager opkaldet, og opkaldets kommercielle sigte, jf. dog stk. 4.

6. Hvis en aftale om fjernsalg skal indgås pr. telefon, kan medlemsstaterne bestemme, at den erhvervsdrivende skal bekræfte tilbuddet til forbrugeren, der først er forpligtet, når vedkommende har underskrevet tilbuddet eller sendt sit skriftlige samtykke. Medlemsstaterne kan også bestemme, at sådanne bekræftelser skal foretages på et varigt medium.

7. Den erhvervsdrivende skal give forbrugeren bekræftelsen af den indgåede aftale på et varigt medium inden for rimelig tid efter indgåelsen af aftalen om fjernsalg og senest ved leveringen af varerne, eller før leveringen af tjenesteydelsen begynder. Bekræftelsen skal indeholde:

a) alle de i artikel 6, stk. 1, nævnte oplysninger, medmindre den erhvervsdrivende allerede har givet oplysningerne til forbrugeren på et varigt medium forud for indgåelsen af aftalen om fjernsalg
88.

Ifølge de statistiske data fra udgangen af 2015, som Republikken Polen har fremlagt, var under 40% af nettet af motorveje og nationale veje åbent uden begrænsninger for anvendelse af de pågældende køretøjer, hvilket udgør under 4% ( 39 ) af det vejnet, der består af motorveje, nationale veje og de vigtigste regionale veje på polsk område. I denne henseende fremgår det f.eks. af Republikken Polens svarskrift, at den frie adgang til byerne Łomża, Nowy Sącz, Pila, Koszalin og Poznan (Polen) ad de nationale veje, som Kommissionen har henvist til i sin stævning, og som muliggør fri bevægelighed for køretøjer, hvis tilladte akseltryk pr. drivaksel er 11,5 t, kun har været mulig siden ikrafttrædelsen af den bekendtgørelse fra ministeren for infrastruktur og bygge- og anlægsvirksomhed af 21. april 2017, der er nævnt i punkt 46 i dette forslag til afgørelse. Det er desuden ubestridt, at der i nærheden af Wrocław og Krakow (Polen) ikke er fri adgang til lastnings- og losningspladser, selv om de er afgørende for international vejgodstransport. Kommissionens konstatering af, at der fortsat efter 2017 på strækningen fra Kętrzyn mod Vesteuropa er krav om, at der ansøges om to eller tre tilladelser fra to forskellige myndigheder til et beløb på 100-150 PLN (ca. 23-35 EUR) for at tilbagelægge en enkelt strækning på ca. 25 km, er ligeledes ubestridt.
51.

Denne konstatering ville desuden være tvivlsom, idet den foregriber udfaldet af en ugyldighedssag inden for rammerne af en fortabelsessag. Dette ville ved første blik være i strid med Formula One Licensing mod KHIM. Ifølge denne dom kan det i forbindelse med en indsigelsessag med hensyn til et registreret EU-varemærke vedrørende et tegn, der er identisk med et i en medlemsstat beskyttet varemærke, ikke konkluderes, at der foreligger en absolut registreringshindring som f.eks. et manglende fornødent særpræg. En karakterisering af et tegn som beskrivende eller en samlebetegnelse svarer imidlertid til at benægte dets særpræg ( 7 ).
70.

Såfremt den forelæggende ret på grundlag af besvarelsen af det første spørgsmål fastslår, at UStG’s § 25a, stk. 7, nr. 1, litra a), ikke er forenelig med direktiv 2006/112, må den ikke anvende denne bestemmelse og vil være nødt til at give sagsøgeren i hovedsagen ret til at anvende fortjenstmargenordningen. Men vil sagsøgeren også have ret til at fradrage den afgift, der er betalt for erhvervelsen inden for Fællesskabet af de pågældende varer? Efter Domstolens faste praksis kan et direktiv ikke i sig selv skabe forpligtelser for borgerne og kan derfor ikke som sådant påberåbes af en medlemsstat over for dem ( 11 ). Samtidig er artikel 322, litra b), i direktiv 2006/112, for så vidt angår fradrag for indgående moms for erhvervelser inden for Fællesskabet, ikke gennemført i tysk ret. Jeg er af samme opfattelse som alle de parter, der har afgivet indlæg i den foreliggende sag, herunder sagsøgeren i hovedsagen, nemlig at dette spørgsmål skal besvares benægtende.
18.

Ved dokument af 15. april 2002 anlagde kuratoren for konkursboet efter FTDM sag mod Den Italienske Republik ved Tribunale di Genova (retten i Genova, Italien) med påstand om, at den italienske stat var ifaldet ansvar i forskellige henseender, nemlig henholdsvis i sin lovgivende funktion for i medfør af lov nr. 684 at have tildelt støtte, der var uforenelig med EF-traktaten, i sin dømmende funktion for i medfør af Corte suprema di cassaziones (kassationsdomstol) afgørelse af 19. april 2000 at have undladt at opfylde sin pligt til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål om foreneligheden af lov nr. 684 med EU-retten og endelig i sin forvaltningsfunktion for at have undladt at oplyse Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) om, at Kommissionen havde indledt en traktatbrudsprocedure vedrørende denne lov, og dermed for ikke at have opfyldt sin pligt til loyalt samarbejde mellem EU-institutionerne.
98.

Som efterskrift kunne det tilføjes, at argumentationen i dette afsnit efter min opfattelse yderligere synes at bekræfte, at den korrekte besvarelse af det første spørgsmål er, at Peeters mod Gatzen-fordringen ikke er underlagt insolvensforordningen. Hvis et sådant søgsmål blev anset for at være omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, ville dette reelt betyde, at lovvalget for den påståede skadeforvoldelse ikke var belgisk ret (loven på det sted, hvor den hævdede skadeforvoldelse fandt sted), men nederlandsk ret (loven på det sted, hvor den efterfølgende insolvensbehandling af den person, som blev oplyst at have nydt godt af skadeforvoldelsen, blev indledt). Denne omstændighed ville udløse, som illustreret af argumentationen i dette afsnit, et praktisk behov for en forholdsvis kunstig og omstændelig juridisk konstruktion for at ændre på anvendelsen af de generelle regler i insolvensforordningen, hvilket bestemt rejser spørgsmålet om, hvorfor disse regler skulle anvendes til at begynde med. Sådanne anstrengelser bekræfter snarere, at der bestemt ikke er en tæt og nødvendig forbindelse mellem fordringen og insolvensbehandlingen.
53.

Det må ikke glemmes, at udbetalinger, som medlemsstaterne foretager inden for rammerne af EGFL i overensstemmelse med den relevante EU-lovgivning, som hovedregel tilbagebetales af EU-budgettet. De mekanismer, der er henvist til ovenfor, udgør dermed undtagelser til den generelle regel om EU-finansiering af de udgifter, som medlemsstaterne har afholdt i sammenhæng med den fælles landbrugspolitik. Som anført er det hensigtsmæssigt – henset til, at medlemsstaterne handler på Den Europæiske Unions vegne – at Den Europæiske Union i princippet skal bære tab forvoldt af personers adfærd, når medlemsstaterne har gjort alt det, som de kan, for at sikre, at de af den fælles landbrugspolitik finansierede transaktioner faktisk udføres og gennemføres korrekt for at forhindre og tage hånd om uregelmæssigheder samt inddrive beløb udbetalt med urette ( 15 ). For at sikre, at der ikke opfordres til passivitet, er disse mekanismer en del af de foranstaltninger, som sikrer, at medlemsstaterne handler hensigtsmæssigt for at bekæmpe svig, der udgør et ofte forekommende problem i sammenhæng med landbrugsstøtte, og reelt forsøger at inddrive uretmæssigt udbetalte beløb ( 16 ).
55.

Konklusionen om, at artikel 132, stk. 1, litra j), i direktiv 2006/112 udelukkende vedrører fysiske personer, hindres altså ikke af den af A & G Fahrschul-Akademie samt af den italienske og den østrigske regering fremførte omstændighed, at den ydelse, der er omfattet af denne bestemmelse, ifølge Domstolens retspraksis skal ydes for egen regning og under eget ansvar ( 17 ). Dette er nemlig ikke den eneste betingelse for at anvende den nævnte bestemmelse, og alle de sager, hvori Domstolen hidtil har fortolket denne bestemmelse ( 18 ), har omhandlet fysiske personer ( 19 ). Det er derfor ikke tilstrækkeligt, som de nævnte procesdeltagere hævder, at undervisningen gives for egen regning og under eget ansvar. Der er også andre betingelser, der skal opfyldes for at anvende den nævnte bestemmelse, herunder status som lærer, som imidlertid kun kan tilkomme fysiske personer.
Menneskerettighedsdomstolen har således ved fortolkningen af EMRK’s artikel 10 fastslået, at »user-generated expressive activity on the internet provides an unprecedented platform for the exercise of freedom of expression«, og at offentliggørelsen af nyheder og kommentarer på et websted udgør journalistisk aktivitet ( 31 ). Menneskerettighedsdomstolen har gentagne gange anerkendt mediernes afgørende rolle med hensyn til at lette og fremme offentlighedens ret til at modtage eller meddele oplysninger og idéer ( 32 ). Den har endvidere anerkendt, at selve etableringen af forskellige »platforms for public debate is not limited to the [conventional] press […] Given the important role played by the internet in enhancing the public’s access to news and facilitating the dissemination of information […] the function of bloggers and popular users of the social media may be also assimilated to [the role] of »public watchdogs« in so far as the protection afforded by Article 10 [of the ECHR] is concerned« ( 33 ).
64.

For det tredje bekræfter flere andre bestemmelser i forskellige relevante EU-retsakter, at forpligtelsen til at undgå kontaminering i forbindelse med udtagningen af organer er en forpligtelse til at bestræbe sig på at gøre en indsats (»best endeavours«) eller til at udvise omhu (»due diligence«). Slagteprocesser skal være udformet på en sådan måde, at kontaminering af kødet undgås i det omfang, det er teknisk muligt. Eksempelvis skal dyr være fysisk adskilt, og de forskellige dele af slagtekæden skal afvikles på forskellige tidpunkter og steder for at undgå krydskontaminering ( 21 ). Slagteriernes HACCP-baserede procedurer skal forebygge, fjerne eller i det mindste reducere risikoen til et acceptabelt niveau ( 22 ). Tæt knyttet til spørgsmålet om synlig kontaminering skal embedsdyrlægen i henhold til bilag I, afsnit I, kapitel I, nr. 2), litra b), i forordning nr. 854/2004 ligeledes foretage en kontrol af, at virksomhedslederens procedurer så vidt muligt sikrer, at kødet ikke har fækal eller anden forurening.
62.

Domstolen udtalte for det andet, at »det ligeledes [følger] af ordlyden af artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, at ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre forudsætter en reel forpligtelse fra den fuldbyrdende medlemsstats side til at fuldbyrde den frihedsstraf, som den eftersøgte er idømt, således at det forhold, at denne medlemsstat erklærer sig »rede« til at fuldbyrde denne straf, ikke i sig selv kan anses for at kunne begrunde et sådant afslag. Heraf følger, at den fuldbyrdende judicielle myndighed forud for ethvert afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre skal have foretaget en efterprøvelse af muligheden for faktisk at fuldbyrde straffen i henhold til sin nationale lovgivning. Såfremt den fuldbyrdende medlemsstat ikke kan forpligte sig til faktisk at fuldbyrde straffen, påhviler det den fuldbyrdende judicielle myndighed at fuldbyrde den europæiske arrestordre og dermed at overgive den eftersøgte til den udstedende medlemsstat« ( 25 ).
51.

Jeg undrer mig endvidere over, at Kommissionen synes at anmode Domstolen om at fastslå eksistensen af et traktatbrud, som i fremtiden kan vise sig slet ikke at udgøre et traktatbrud overhovedet. Jeg er usikker på, om der er mulighed for denne form for betinget pro tempore traktatbrud inden for rammerne af den i artikel 258 TEUF fastsatte procedure ( 13 ). Selv hvis Kommissionen faktisk har nedlagt en sådan påstand om traktatbrud, har den ikke underbygget sin påstand med de grunde, som foranledigede den til at konkludere, at der var tale om traktatbrud.
69.

Afhjælpning af skadevirkningen (for den offentlige orden) med en diskriminerende og generel regel, der erklærer alle låneaftaler med international tilknytning, som er indgået for op til 17 år siden, ugyldige (og som fortsatte med at gælde i mange år til trods for manglende tilladelse fra Kroatiens nationalbank), ville alene være begrundet, hvis Kroatien kunne fremlægge tungtvejende bevis for, at der forelå et presserende problem, som krævede ekstrem handling. Det er fast retspraksis, at »det påhviler den medlemsstat, som ønsker at påberåbe sig et mål, der kan begrunde en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, at forsyne den ret, der skal træffe afgørelse om dette spørgsmål, med alle de oplysninger, som kan gøre det muligt for denne at sikre sig, at nævnte foranstaltning opfylder de krav, der følger af proportionalitetsprincippet« ( 59 ). Sådanne oplysninger er ikke blevet fremlagt.
87.

Selv hvis teksten var forbundet med uklarhed, betyder det ikke, at teksten blot skal tilsidesættes eller ses bort fra til fordel for en ren kontekstuel eller formålsbestemt fortolkning, hvilket tilmed ville være meget ensidigt. En balance skal findes. Hvor der desuden, som det er tilfældet i denne sag, er en ret begrænset grad af uklarhed i teksten, skal der tages større hensyn til sidstnævnte. Dette er særligt tilfældet her tekstens karakter taget i betragtning. Dette er ikke en flere årtier gammel, kortfattet og åbent formuleret bestemmelse med et stort behov for fortolkning. Det er den tredje fornyelse af en overgangsbestemmelse inden for et meget teknisk område, som omskrives med få års mellemrum. Under sådanne omstændigheder må der være en stærk formodning for, at ordene betyder præcis, hvad de udtrykkeligt siger. Det er ikke Domstolens arbejde at omformulere lovgivning med det formål at afhjælpe mangelfuld udformning eller at antage, at lovgiver simpelthen ikke gennemtænkte problemet.
68.

Baggrunden for lovgivningen viser, at den nuværende artikel 9 i Kommissionens forslag oprindeligt var en af de bestemmelser, der var opregnet i den senere Dublin III-forordnings artikel 7, stk. 3 ( 56 ). Opførelsen af artikel 9 på denne liste viste sig at være meget kontroversiel. Visse medlemsstater gav i forbindelse med forhandlingerne i Rådet udtryk for bekymringer for, at Dublinprocedurerne ville blive udnyttet: »there is however a risk of potential abuse when it comes to Article 9 of the proposal [Dublin III-forordningens artikel 7] concerning the reunification with a family member who is a refugee, regardless of whether the family was formed in the country of origin or not. In this case, it can be argued that an asylum seeker could get married with a refugee in another Member State just in order to avoid the application of the Dublin rules and to choose the Member State of residence« ( 57 ). Følgelig blev artikel 9 udelukket fra listen.
Artikel 19 i direktiv 2011/95, som ønskes fortolket i det foreliggende tilfælde, fastsætter til gengæld, under hvilke betingelser medlemsstaterne skal tilbagekalde, afslutte eller afslå at forlænge den nævnte beskyttelsesstatus. Denne artikel har følgende ordlyd:

»1. Med hensyn til ansøgninger om international beskyttelse, der er indgivet efter ikrafttrædelsen af direktiv 2004/83/EF[ ( 6 )], skal medlemsstaterne tilbagekalde, afslutte eller afslå at forlænge en tredjelandsstatsborgers eller statsløs persons subsidiære beskyttelsesstatus, der er tildelt af et regeringsorgan, et administrativt organ, et retsligt eller kvasiretsligt organ, såfremt den pågældende ikke længere opfylder betingelserne herfor, jf. artikel 16.

2. Medlemsstaterne kan tilbagekalde, afslutte eller afslå at forlænge en tredjelandsstatsborgers eller statsløs persons subsidiære beskyttelsesstatus, der er tildelt af et regeringsorgan, et administrativt organ, et retsligt eller kvasiretsligt organ, såfremt den pågældende efter tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus burde have været udelukket fra at være berettiget til subsidiær beskyttelsesstatus, jf. artikel 17, stk. 3.

3. Medlemsstaterne skal tilbagekalde, afslutte eller afslå at forlænge en tredjelandsstatsborgers eller statsløs persons subsidiære beskyttelsesstatus, såfremt den pågældende:

a) efter at have opnået subsidiær beskyttelsesstatus burde have været udelukket fra eller er udelukket fra at være berettiget til subsidiær beskyttelse, jf. artikel 17, stk. 1 og 2

b) har givet forkerte oplysninger om eller fortiet faktiske forhold, herunder anvendt falske dokumenter, og dette var afgørende for tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus.

4. Uden at dette i øvrigt indskrænker tredjelandsstatsborgerens eller den statsløse persons pligt til at oplyse om alle relevante faktiske forhold og til at forelægge al relevant dokumentation, som den pågældende er i besiddelse af, jf. artikel 4, stk. 1, skal den medlemsstat, der har tildelt den pågældende subsidiær beskyttelsesstatus, på et individuelt grundlag påvise, at den pågældende ikke længere opfylder eller ikke opfylder betingelserne herfor, jf. stk. 1, 2 og 3 i nærværende artikel.«
De praktiske anvisninger til parterne vedrørende sager for Domstolen (herefter »Domstolens praktiske anvisninger«) ( 5 ) bestemmer for så vidt angår indlevering og fremsendelse af processkrifter bl.a.:

»42. […] et processkrift […] kan […] ligeledes fremsendes til Domstolen pr. post […] i medfør af procesreglementets artikel 57, stk. 7, er datoen og klokkeslættet for indleveringen af det originale eksemplar af processkriftet til Justitskontoret eneafgørende for beregningen af procesfristerne. Med henblik på at undgå præklusion er det derfor stærkt tilrådeligt at lade den pågældende forsendelse sende som anbefalet post eller som eksprespost flere dage inden udløbet af den frist, der er fastsat for processkriftets indlevering.

43. […] Indlevering af et processkrift [pr. telefax] anses med hensyn til overholdelse af procesfristen imidlertid kun for at være rettidig, såfremt det underskrevne originaleksemplar af processkriftet […] indgår til Justitskontoret senest ti dage efter afsendelsen af telefaxen […] Det originale eksemplar skal derfor afsendes uden ophold umiddelbart efter afsendelsen af genparten, uden at der foretages selv mindre rettelser eller ændringer heri. I tilfælde af, at det underskrevne originaleksemplar afviger fra den tidligere fremsendte genpart, vil kun datoen for indleveringen af det underskrevne originaleksemplar blive taget i betragtning.«
20.

I denne forbindelse iværksatte Telecom Italia appel til prøvelse af disse fem domme ved Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager), som har besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 28, stk. 2, første punktum, i direktiv 2014/24/EU fortolkes således, at den kræver en fuld juridisk og økonomisk identitet mellem de prækvalificerede aktører og de aktører, der vil afgive tilbud i forbindelse med et begrænset udbud, og navnlig skal denne bestemmelse fortolkes således, at den er til hinder for en aftale indgået mellem de holdingselskaber, som kontrollerer to prækvalificerede aktører, på et tidspunkt mellem prækvalifikationen og afgivelsen af tilbuddene i tilfælde, hvor: a) denne aftale bl.a. har til formål og til følge at etablere en fusion gennem inkorporering af en af de prækvalificerede virksomheder i en anden af disse (en operation, som endvidere er blevet godkendt af Europa-Kommissionen); b) virkningerne af fusionen viser sig efter det overtagende selskabs afgivelse af tilbuddet (således, at selskabets sammensætning på tidspunktet for afgivelsen af tilbuddet ikke var ændret i forhold til sammensætningen på tidspunktet for prækvalifikationen); c) det overtagne selskab (hvis sammensætning ikke var ændret ved udløbet af fristen for afgivelse af tilbuddene) under alle omstændigheder har fundet det hensigtsmæssigt at undlade at deltage i det begrænsede udbud sandsynligvis som et led i gennemførelsen af den plan, som er blevet fastlagt med aftalen mellem holdingselskaberne?«
9.

Achema m.fl. har appelleret den nævnte dom til Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol). Da den nævnte retsinstans er i tvivl om den korrekte fortolkning af de relevante EU-retlige bestemmelser, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal […] retsforskrifter[ne] [om] [ordningen vedrørende tjenesteydelser af offentlige interesse] – som er fastlagt [i den omhandlede nationale lovgivning] – som var i kraft i 2014, eller dele deraf, betragtes som statsstøtte (en statsstøtteordning) som omhandlet i artikel 107, stk. 1, [TEUF], under hensyntagen til følgende spørgsmål: – Skal artikel 107, stk. 1, TEUF under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende fortolkes således, at midler til [tjenesteydelser af offentlig interesse] skal betragtes som stats[midler]? – Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at såfremt netoperatører (virksomheder) forpligtes til at købe elektricitet fra elproducenter til en fast pris (takst) og/eller bringe balance i elektriciteten, og netoperatørernes tab som følge af denne forpligtelse kompenseres ved midler, som muligvis kan tilskrives statsmidler, skal dette ikke anses for at udgøre statsstøtte, som ydes til elproducenterne gennem statsmidler? – Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den følgende støtte under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende skal eller ikke skal betragtes som selektiv og/eller [egnet] til at påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne: støtte til en virksomhed, som gennemfører et strategisk vigtigt projekt såsom NordBalt, støtte til virksomheder, som har til opgave at sikre elforsyningssikkerheden i en bestemt periode, støtte til kompensation for tab, der afspejler markedsforholdene og rent faktisk bæres af relevante personer såsom udviklere af solcelleanlæg, på grund af statens afvisning af at opfylde de indgåede forpligtelser (som følge af nationale lovændringer), støtte til virksomheder (netoperatører) med det formål at kompensere for faktiske tab i forbindelse med opfyldelse af forpligtelsen til at købe elektricitet til en fast pris hos elproducenter, der udfører [tjenesteydelser af offentlig interesse], og til at bringe balance i elektriciteten? – Skal artikel 107, stk. 1, TEUF, sammenholdt med artikel 106, stk. 2, TEUF, fortolkes således, at ordningen vedrørende [tjenesteydelser af offentlig interesse] (eller dele deraf) under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende skal anses for at opfylde kriterierne i præmis 88-93 i Domstolens [dom i Altmark-sagen]? – Skal artikel 107, stk. 1, TEUF fortolkes således, at ordningen vedrørende [ tjenesteydelser af offentlig interesse] (eller en del deraf) under omstændigheder som i denne sag foreliggende fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen?«