Endnu engang skal Domstolen løse en konflikt, som med hensyn til en tjenestemand i den videnskabelige kadre berører den ømtålelige sammenhæng, der er mellem en forskers stilling, den frihed, der skyldes hans arbejdes karakter, og de forpligtelser, han er undergivet som tjenestemand i en institution, der også er et administrativt organ. Forskningsfrihed, kontrolkrav og skønsmulighed, forbundet med ledelsesansvaret, dette er de emner, der er forelagt Domstolen til retlig afgørelse. I vort tilfælde må der fremsættes endnu en præliminær og helt indlysende bemærkning: De skal udelukkende træffe afgørelse vedrørende nogle sider af et forhold, der på sagens nuværende stadium kun eksisterer som modstående erklæringer fra de tjenestemænd, som er inddraget i tvisten: på den måde er det ikke altid let klart og tydeligt at få øje på genstanden for en sag, som kun vedrører de retlige konsekvenser af en situation, som, i det mindste på nuværende tidspunkt, ikke er klarlagt.

Med hensyn til sin forskningsvirksomhed beskyldes Guillot, en videnskabelig tjenestemand ved Det fælles Forskningscenter i Ispra, af sin umiddelbart hierarkiske overordnede, Malvicini, for forhold og omstændigheder, der er egnede til at rejse tvivl om hans faglige korrekthed. Kommissionen, ved generaldirektøren for centret, mener, at denne kritik er tilstrækkelig alvorlig til, at den overvejer at indlede disciplinær forfølgning. Den aklagede benægter, at kritikken er velbegrundet, og beskylder sin umiddelbart overordnede for at være tilskyndet af personlig uvilje mod ham. Senere lader Kommissionen sagen falde under henvisning til, at den betragter den som en »videnskabelig kontrovers«, der alene berører de to tjenestemænd personligt.

Da Kommissionen formelt nægter at erklære de fremsatte beskyldninger for ubegrundede, anmoder »anklagede« nu Domstolen om at afhjælpe institutionens forsømmelse for moralsk at blive rehabiliteret.

Den sagsøgte institution fastholder imidlertid, at den aldrig har tilsluttet sig disse beskyldninger, og den opretholder under hele sagen en absolut neutral holdning i denne henseende.

Den eneste, der vil forsvare disse beskyldninger, synes således at være den direkte ophavsmand, som ikke er part i sagen, og som ikke engang har været afhørt som vidne.

Den foreliggende sag har ikke karakter af en straffesag, i hvilken den anklagede kan frikendes, såfremt der ikke føres bevis for de beskyldninger, der er rejst mod ham. Det drejer sig heller ikke om en sag rettet mod en disciplinær foranstaltning, således at mangelen på beviser for de forhold, hvormed den anfægtede afgørelse begrundes, kan føre til annullation. Man står over for en lidt paradoksal situation, hvor den sagsøgte part, der er den bedst egnede til at kaste lys over de indviklede omstændigheder, som ligger til grund for sagen, betragter sig som udenforstående og faktisk har vist sig uinteresseret i det, der er sagens hovedgenstand: spørgsmålet om det velbegrundede i de beskyldninger, der er rejst mod sagsøgeren af hans umiddelbart overordnede.

Ar bade formelle (beskyldningernes ophavsmand er ikke part) og reelle grunde (nødvendigheden af forudgående at klarlægge de meget komplicerede faktiske omstændigheder) synes det altså umuligt på sagens nuværende stadium at løse den egentlige realitet i kontroversen. Men hensyn til annullationssøgsmålet mod det afslag, som Kommissionen har givet på sagsøgerens principale krav, der i hovedsagen går ud på rehabilitering, begrænser Domstolens egentlige opgave sig derfor til at afklare, om Kommissionen har overtrådt en af sine forpligtelser ved ikke at interessere sig for sagen.

Hvis det forholdt sig således, måtte afslaget annulleres, og det ville påhvile Kommissionen selv at vælge det bedst egnede middel til at opfylde sine forpligtelser i den situation, der er opstået som følge af de beskyldninger, vi har med at gøre.