ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Tilnærmelse af lovgivningerne–maskiner–direktiv 2006/42–markedsføring–en medlemsstats anvendelse af sikkerhedsklausulen i tilfælde af, at der foreligger en risiko for sundheden eller sikkerheden–forpligtelse til at godtgøre, at den omhandlede risiko foreligger–gennemførelse af en risikovurdering–bedømmelseskriterier–hensyntagen til vedlagte brugsanvisning til maskinen–lovlig [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/42, art. 5, stk. 1, litra a) og c), art. 11 og bilag I, punkt 1.1.1 og 1.7.4.1] (jf. præmis 53-57, 84, 85 og 104)
4.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–lighed mellem de pågældende varemærker–begrebsmæssige forskelles evne til at opveje visuelle eller fonetiske ligheder–betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 71)
2.

Tjenestemænd–social sikring–forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme–fast godtgørelse i henhold til vedtægten–påstand om supplerende erstatning under henvisning til, at institutionen har begået en erstatningspådragende fejl–bedømmelsen af påstanden om supplerende erstatning nødvendiggør brugen af en lægefaglig vurdering–ingen antagelse til realitetsbehandling under varigheden af proceduren i henhold til vedtægtsordningen–analog anvendelse af disse principper på ansatte i Den Europæiske Investeringsbank (Tjenestemandsvedtægten, art. 73; vedtægten for de ansatte i Den Europæiske Investeringsbank, art. 33a) (jf. præmis 53-57 og 59)
5.

EU-ret – principper – ret til forsvar – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – restriktive foranstaltninger over for Ukraine – indefrysning af midler iværksat over for personer involveret i uretmæssig tilegnelse af statens midler – Rådets forpligtelser – meddelelse til den berørte person af de forhold, der lægges denne til last, og retten til at blive hørt – rækkevidde (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, og art. 47; Rådets afgørelse 2014/119/FUSP, (FUSP) 2015/364, (FUSP) 2015/876, (FUSP) 2016/318 og (FUSP) 2017/381; Rådets forordning nr. 208/2014, 2015/357, 2015/869, 2016/311 og 2017/374) (jf. præmis 95-97)
De kontraktansatte har i den foreliggende sag ikke med deres erstatningspåstande forsøgt at opnå erstatning for tab, som de har lidt som følge af anerkendelsen af et bestemt antal pensionsgivende tjenesteår, der blev godskrevet efter overførslen til Unionens pensionsordning af pensionsrettigheder erhvervet i henhold til nationale ordninger, men for de tab, der angiveligt er forårsaget af den omstændighed, at de på trods af denne anerkendelse ikke kan se frem til en højere pension eller forvente at få tilbagebetalt den kapital, der svarer til deres nationale pensionsrettigheder, der nu er overført til Unionens pensionsordning. Det kan derfor ikke antages, at søgsmålet tilsigter at opnå erstatning udelukkende for konsekvenserne af afgørelserne om godskrivning af pensionsgivende tjenesteår.

En tjenestemand eller anden ansat, der har undladt at anfægte retsakter, der indeholder et klagepunkt, ved i rette tid at indgive en klage og senere anlægge et annullationssøgsmål, kan ikke råde bod på denne undladelse og på den måde opnå nye søgsmålsfrister gennem en erstatningspåstand, som indgives efterfølgende, og hvis formål klart er at opnå et økonomisk resultat, der er identisk med det, som ville have været resultatet af et søgsmål anlagt i rette tid med påstand om annullation af disse akter.

Ethvert tab, for hvilket der er nedlagt påstand om erstatning, skal være faktisk og reelt. Ikke desto mindre er de pågældende ikke forhindret i at anlægge sag ved Unionens retsinstanser – selv om tabet endnu ikke kan opgøres nøjagtigt – med det formål at få fastslået Unionens ansvar for umiddelbart forestående skader, der kan påregnes med tilstrækkelig sikkerhed. I et sådant tilfælde må det, såfremt det godtgøres, at de pågældende nødvendigvis ville have befundet sig i en bedre situation, hvis den fejl, som de foreholder sagsøgte, ikke var blevet begået, fastslås, at eksistensen af det tab, som de påstår at have lidt, ikke kan anses for at være hypotetisk eller blot eventuelt.

Dette er ikke tilfældet hvad angår et tab som følge af administrationens angivelige undladelse af at informere en kontraktansat om, at de pensionsgivende tjenesteår, som blev opnået i henhold til overførslen af hans nationale pensionsrettigheder til Unionens pensionsordning, ikke har indvirkning på størrelsen af hans fremtidige pension i medfør af vedtægtens artikel 77, stk. 4.

For det første er størrelsen af den sidste grundløn, som den pågældende vil modtage, før denne går på pension, ikke på nuværende tidspunkt sikker. Det kan ikke udelukkes, at den pågældende senere får en stilling som midlertidig ansat eller tjenestemand, hvorved denne ville falde uden for anvendelsesområdet for reglen om eksistensminimum, der er fastsat i vedtægtens artikel 77, stk. 4.

For det andet er det antal år, den pågældende ved dennes pensionering vil have gjort tjeneste ved EU-institutionerne, på nuværende tidspunkt ligeledes usikkert. Det kan nemlig ikke udelukkes, at det tidspunkt, hvor den pågældende vælger at lade sig pensionere, ligeledes vil have indvirkning på beregningen af den endelige størrelse af dennes pension.

(jf. præmis 93, 94, 96, 98 og 99)
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 12. juli 2018 –

PA mod Parlamentet

(Sag T-608/16)

»Personalesag – tjenestemænd – bedømmelsesrapport – bedømmelsesåret 2014 – forfremmelse – forfremmelsesåret 2015 – begrundelsespligt – magtfordrejning – artikel 41, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder«

1. Tjenestemandssager – søgsmål rettet mod afvisning af klage – formaliteten – pligt til at tage stilling til de påstande, der er rettet mod afgørelsen om afslag på klagen – påstande, som ikke har et selvstændigt indhold, eller afgørelse, som er rent bekræftende – foreligger ikke (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 22-24)

2. Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – forringelse af bedømmelsen i forhold til den tidligere bedømmelse – begrundelsespligt – nødvendig sammenhæng mellem beskrivende kommentarer og talmæssig bedømmelse (Tjenestemandsvedtægten, art. 43) (jf. præmis 30-32)

3. Tjenestemandssager – anbringender – magtfordrejning – begreb – bevisbyrde og bevisoptagelse (jf. præmis 42)

4. Tjenestemænd – bedømmelse – uoverensstemmelser mellem en tjenestemand og dennes overordnede – ingen indvirkning på sidstnævntes evne til at bedømme den berørtes fortjenester (Tjenestemandsvedtægten, art. 43) (jf. præmis 45 og 67)

5. Tjenestemænd – forfremmelse – sammenligning af fortjenester – betingelser – kvantificering af fortjenester ved tildeling af point – administrationens skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser (Tjenestemandsvedtægten, art. 45, stk. 1) (jf. præmis 86)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation, for det første, af sagsøgerens bedømmelsesrapport for 2014, i den version, der blev endelig ved Parlamentets generalsekretærs afgørelse af 20. oktober 2015, for det andet, af Parlamentets generalsekretærs afgørelse af 9. december 2015 om at tildele ham et point for fortjeneste for 2014, for det tredje, af Parlamentets afgørelse, som blev meddelt de ansatte ved denne institution den 30. november 2015, om ikke at forfremme sagsøgeren til lønklasse AST 11 i forbindelse med forfremmelsesåret 2015, og, om fornødent, af Parlamentets afgørelse af 9. juni 2016 om afslag på sagsøgerens klage af 21. januar 2016.

Konklusion

1) Europa-Parlamentet frifindes.
Rettens dom (Niende Afdeling) af 12. september 2018 –

De Geoffroy m.fl. mod Parlamentet

(Sag T-788/16)

»Personalesag – tjenestemænd – ferie – vedtagelse af nye retningslinjer fra Parlamentet vedrørende administration af ferie – individuelle afgørelser truffet i medfør af de nye retningslinjer i tolkeafdelingerne – begrundelsespligt – åbenbart urigtigt skøn – tjenestens interesse – ulovlighedsindsigelse«

1. Tjenestemandssager–akt, der indeholder et klagepunkt–begreb–Parlamentets retningslinjer vedrørende administration af ferie–ikke omfattet (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91) (jf. præmis 25-28, 31-33 og 36)

2. Tjenestemandssager–forudgående administrativ procedure–administrationens manglende overholdelse af svarfrister–følger (Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og art. 91, stk. 3) (jf. præmis 47-49)

3. Tjenestemænd–afgørelse, der indeholder et klagepunkt–begrundelsespligt–rækkevidde (Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2) (jf. præmis 50)

4. Tjenestemænd–tjenestegrenenes organisation–personalets placering–administrationens skønsbeføjelse–rækkevidde–domstolsprøvelse–grænser (Tjenestemandsvedtægten, art. 7, stk. 1) (jf. præmis 57 og 58)

5. Retslig procedure–stævning–formkrav–kort fremstilling af søgsmålsgrundene–abstrakt angivelse–afvisning (Statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 76) (jf. præmis 72 og 73)

6. Ulovlighedsindsigelse–rækkevidde–anfægtelige retsakter–Parlamentets retningslinjer vedrørende administration af ferie–formaliteten–betingelser–retlig sammenhæng mellem den anfægtede retsakt og retningslinjerne (jf. præmis 79-82 og 169)

7. Institutionernes retsakter–begrundelse–forpligtelse–rækkevidde (Art. 296 TEUF) (jf. præmis 88 og 89)

8. Tjenestemænd–velerhvervede rettigheder–stiftelse–betingelser–fastsat i vedtægten (jf. præmis 104-106)

9. Tjenestemænd–ligebehandling–begreb–administration af ferie–forskellige betingelser for tjenestemandsansatte tolke og øvrige tjenestemænd–lovlig–tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet–foreligger ikke (jf. præmis 134-137)

Angående

Søgsmål støttet på artikel 270 TEUF med påstand om annullation, for det første, af Parlamentets retningslinjer af 21. marts 2016 vedrørende gennemførelse, for tolkeafdelingerne, af artikel 4, stk. 5, i de interne regler vedrørende administration af ferie, for det andet, af Parlamentets afgørelse af 12. april 2016 om at godkende Françoise Joostens’ ferieansøgning, men om at integrere de ansøgte feriedage i en kvote på tre og en halv dag, for det tredje, af Parlamentets afgørelse af 2. juni 2016 om afslag på en ferieansøgning fra Françoise Joostens og, for det fjerde, af Parlamentets afgørelse af 13. juni 2016 om afslag på en ferieansøgning fra Stéphane Grosjean.

Konklusion

1) Europa-Parlamentets afgørelse af 13. juni 2016 om afslag på en ferieansøgning fra Stéphane Grosjean annulleres.

2) I øvrigt frifindes Europa-Parlamentet.
2)

Ingrid Fedtke betaler sagsomkostningerne såvel i forbindelse med sagen for Den Europæiske Unions Ret som i forbindelse med sagen for Retten for EU-Personalesager.
Artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 6/2002 om EF-design bestemmer, at en begæring indgivet til Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) om, at et design erklæres ugyldigt, afvises, såfremt en EF-designdomstol har truffet afgørelse i en sag vedrørende det samme spørgsmål mellem de samme parter, og denne afgørelse har fået retskraft. Disse bestemmelser finder derfor ikke anvendelse, når EUIPO allerede har truffet afgørelse, men kun såfremt det er en national domstol i en medlemsstat, der har truffet afgørelsen.

For det første fastsætter bestemmelserne i artikel 80 i forordning nr. 6/2002, at en EF-designdomstol er en national domstol i en medlemsstat. Artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 6/2002 finder derfor ikke anvendelse, når EUIPO allerede har truffet afgørelse, men kun såfremt det er en national domstol i en medlemsstat, der har truffet afgørelsen.

For det andet regulerer bestemmelserne i artikel 86, stk. 5, i forordning nr. 6/2002, hvorefter der ikke kan fremsættes et modkrav om, at et registreret EF-design erklæres ugyldigt, såfremt EUIPO allerede har truffet endelig afgørelse i en sag mellem de samme parter vedrørende en begæring, der omhandler den samme genstand og begrundelse, ikke procedurerne for EUIPO, herunder for appelkamrene, men procedurerne for EF-designdomstolene.

For det tredje er det udelukket at anvende artikel 52, stk. 3, i forordning nr. 6/2002 analogt i forhold til de tilfælde, hvor EUIPO allerede har truffet afgørelse vedrørende en begæring om ugyldighed. Det er nemlig ikke godtgjort, at denne bestemmelse indeholder et hul, der strider mod et generelt retsprincip, der kan afhjælpes ved en analog anvendelse.

(jf. præmis 17-20, 27, 29 og 30)
Ifølge fast retspraksis udgør risikoen for, at det i kundekredsen kan antages, at de pågældende varer eller tjenesteydelser hidrører fra den samme virksomhed eller i givet fald fra økonomisk sammenhørende virksomheder, en risiko for forveksling. Ifølge samme retspraksis skal der foretages en helhedsvurdering af risikoen for forveksling i henhold til den opfattelse, som den relevante kundekreds har af de pågældende varemærker og de omhandlede varer eller tjenesteydelser, under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfælde, især den indbyrdes afhængighed mellem ligheden mellem tegnene og ligheden mellem de pågældende varer eller tjenesteydelser.

Vurderingen af ligheden mellem to varemærker kan ikke begrænses til, at der alene tages hensyn til én del i et sammensat varemærke, og at denne del sammenlignes med et andet mærke. Sammenligningen skal tværtimod foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed. Sammenligningen skal tværtimod foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed, hvilket ikke udelukker, at det helhedsindtryk, som et sammensat varemærke fremkalder i erindringen hos den relevante kundekreds, under visse omstændigheder kan være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele. Det er kun, når alle de andre varemærkebestanddele er uden betydning, at bedømmelsen af ligheden kan foretages alene på grundlag af den dominerende bestanddel. Dette kan navnlig være tilfældet, når denne bestanddel i sig selv kan præge det billede af dette varemærke, som den relevante kundekreds har i erindringen, således at alle varemærkets andre bestanddele er uden betydning i helhedsindtrykket af det.

Bedømmelsen af, om et varemærke har fornødent særpræg, er af særlig betydning, for så vidt som vurderingen af risikoen for forveksling skal foretages som en helhedsvurdering, og denne indebærer en vis indbyrdes afhængighed mellem de faktorer, der kommer i betragtning, således at den nævnte risiko er større, jo større det ældre varemærkes adskillelsesevne er. Således medfører en svag grad af særpræg, at en grad af lighed mellem de omtvistede tegn eller de pågældende varer og tjenesteydelser skal være større for, at det kan konkluderes, at der foreligger en risiko for forveksling.

Når en indsigelse er støttet på tilstedeværelsen af et ældre nationalt varemærke, er undersøgelserne af dette varemærkes grad af særpræg imidlertid begrænset, eftersom disse ikke kan føre til, at det fastslås, at der foreligger en af de absolutte registreringshindringer i bl.a. artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, nemlig at der mangler fornødent særpræg, eller at varemærket har rent beskrivende karakter. Således skal der for ikke at tilsidesætte artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 anerkendes en vis grad af særpræg hos et nationalt varemærke, der er påberåbt til støtte for en indsigelse mod registrering af et EF-varemærke.

(jf. præmis 36 og 37)
I henhold til artikel 340, stk. 1, TEUF bestemmes Unionens ansvar i kontraktforhold efter den lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende kontrakt.

Da sagsøgerens ansættelseskontrakter ikke angiver, hvilken lovgivning

der finder anvendelse på disse kontrakter, kan den foreliggende sag reelt undersøges alene på grundlag af de pågældende ansættelseskontrakter, herunder bestemmelserne i adfærdskodeksen for Unionens internationale mission, som er en integrerende del heraf, i lyset af de almindelige EU-retlige principper hvad angår erstatningsansvar i kontraktforhold. Ifølge disse principper skal tre betingelser være opfyldt, for at en sagsøger kan få medhold i et søgsmål om ansvar i kontraktforhold, nemlig for det første, at den pågældende institution ikke har opfyldt sine kontraktlige forpligtelser, for det andet at sagsøgeren har lidt en skade, og endelig at der er en årsagsforbindelse mellem institutionens handlinger og denne skade.

(jf. præmis 61, 62 og 66)
3.

Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF)–undersøgelser–kontrol og inspektion på stedet–OLAF’s inspektører forpligtet til at være ledsaget af nationale politiembedsmænd–rækkevidde–retten for de personer, der er omfattet af undersøgelsen, til at modsætte sig disse handlinger og til at blive underrettet om en sådan ret–foreligger ikke (Rådets forordning nr. 2185/96, art. 4 og 9) (jf. præmis 65, 73, 74 og 88)
Det følger heraf dels, at Parlamentets forretningsorden kun kan fastsætte mulighed for at sanktionere parlamentsmedlemmers udtalelser, såfremt disse krænker Parlamentets virksomhed eller udgør en alvorlig fare for samfundet, såsom opfordringer til vold eller til fremmedhad. Dels skal parlamenternes beføjelse til at pålægge disciplinære sanktioner for at sikre en korrekt afvikling af deres aktiviteter eller beskyttelsen af visse rettigheder, principper eller grundlæggende frihedsrettigheder forenes med nødvendigheden af at sikre overholdelsen af parlamentsmedlemmernes ytringsfrihed.

Parlamentsmedlemmers ytringsfrihed skal have en udvidet beskyttelse under hensyn til den afgørende betydning, som Parlamentet har i et demokratisk samfund. Selv om enhver udtalelse fremsat i en parlamentarisk forsamling kræver en høj grad af beskyttelse, henset til den tætte forbindelse mellem et politisk styres virkeligt demokratiske karakter og Parlamentets virksomhed, skal udøvelsen af ytringsfriheden i Parlamentet til tider vige for legitime interesser som beskyttelsen af de parlamentariske aktiviteters korrekte afvikling og beskyttelsen af parlamentsmedlemmernes rettigheder.

Henset til den særlige betydning, som parlamentsmedlemmers ytringsfrihed har, og de strenge grænser, inden for hvilken denne frihed kan begrænses, skal artikel 11 og 166 i Parlamentets forretningsorden fortolkes således, at de ikke giver mulighed for at sanktionere et medlem for udtalelser, som er blevet fremsat i forbindelse med hans parlamentariske hverv, hvis der ikke foreligger en alvorlig forstyrrelse af mødet eller en alvorlig forstyrrelse af Parlamentets arbejde. Endvidere omhandler både forretningsordenens artikel 11, stk. 2, og artikel 166 parlamentsmedlemmernes »adfærd«, som skal opfylde visse betingelser og ikke vanskeliggøre en korrekt afvikling af Parlamentets arbejde eller forstyrre roen i Parlamentets bygninger. Udtalelser, bemærkninger eller taler er derimod ikke nævnt og kan derfor ikke som sådanne gøres til genstand for en sanktion. Endelig kan en tilsidesættelse af principperne i forretningsordenens artikel 11, som forretningsordenens artikel 166 henviser til, såfremt den måtte anses for godtgjort, ikke i sig selv sanktioneres som sådan, men udelukkende hvis den ledsages af en alvorlig forstyrrelse af Parlamentets arbejde. Det følger heraf, at selv hvis det i den foreliggende sag antages, at udtalelser fremsat i forbindelse med parlamentariske hverv kan sidestilles med en adfærd, og at disse udtalelse herved kunne have udgjort en tilsidesættelse af principperne i forretningsordenens artikel 11, stk. 2, som den var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, kan de ikke være genstand for en sanktion, hvis der ikke foreligger en grov forstyrrelse af mødet eller en forstyrrelse af Parlamentets arbejde.

(jf. præmis 63, 65, 66 og 68)
6.

Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – omfang – afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser – forpligtelse for den ordregivende myndighed til på skriftlig anmodning at give oplysning om de kvaliteter og relative fordele, der kendetegner det valgte tilbud, samt opgive navnet på ordremodtageren – forpligtelse til at give et detaljeret resumé af, hvorledes hver enkelt detalje i det udelukkede tilbud blev taget i betragtning ved vurderingen af dette, eller til at foretage en nøje komparativ analyse af det valgte tilbud og den udelukkede bydendes tilbud – foreligger ikke (Art. 296 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012, art. 113, stk. 2, første afsnit; Kommissionens forordning nr. 1268/2012, art. 149, stk. 3, og art. 161, stk. 3, tredje afsnit) (jf. præmis 133)
10.

Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – støtteberettigede operationer og udgifter – fastsættelse af nationale støtteberettigelsesregler – medlemsstaternes skøn – grænser – offentliggørelse af kriterierne for støtteberettigede projekter – anvendelse af kriterier af den myndighed, der har ansvaret for vurderingen af projekter, der er forskellige fra de kriterier, der fastsættes af forvaltningsmyndigheden for programmet – retsstridighed (Rådets forordning nr. 1698/2005, 61. betragtning og art. 71, stk. 2 og 3) (jf. præmis 153-155, 160, 163 og 164)
Der foreligger kun retsakter eller afgørelser, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 263 TEUF, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af den pågældendes retsstilling. Nærmere bestemt kan retsakter, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, særligt for så vidt angår en intern procedure, i princippet kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på proceduren, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige afgørelse.

Skrivelser fra Europa-Kommissionen, hvorved denne på grundlag af en afgørelse om tildeling af Unionens finansielle støtte har gjort endeligt krav på sine fordringer over for støttemodtageren, skal kvalificeres som anfægtelige retsakter, for så vidt som de identificerer de beløb, som Kommissionen har til hensigt at inddrive hos støttemodtageren, og sidstnævnte retter sig efter Kommissionens hensigt og tilbagebetaler, idet denne dog har mulighed for at anlægge søgsmål. Når der er sket tilbagebetaling, vedtager Kommissionen ikke længere nogen afgørelse efter udstedelsen af debetnotaen. Støttemodtagerens ret til effektive retsmidler ville således risikere at blive bragt i fare, hvis den pågældende blev frataget sin beføjelse til at bestride de tilbagebetalte beløb. Det ville således stride mod retten til god forvaltning, såfremt støttemodtageren blev ansporet til at undlade at betale de beløb, der var skyldige i henhold til debetnotaen, idet der eventuelt ville blive vedtaget en afgørelse efter udstedelsen af debetnotaen, som kunne anfægtes i henhold til artikel 263 TEUF.

(jf. præmis 30, 31, 34 og 35)
1)

Kendelse afsagt af Retten for EU-Personalesager (Første Afdeling) den 2. august 2016, Cocchi og Falcione mod Kommissionen (sag F-134/11), ophæves, for så vidt som EU-Personaleretten fastslog, at det var ufornødent at træffe afgørelse vedrørende den erstatningspåstand, som Giorgio Cocchi og Nicola Falcione havde fremsat i første instans.
10.

Landbrug – finansiering gennem EGFL – afslutning af regnskaber – afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter – finansiel korrektion – vurdering af passivitetskravet og risikograden for fonden – den pågældende medlemsstats påberåbelse af forhold, der viser et maksimalt tab for fonden svarende til et beløb, der er lavere end det tab, der følger af den foreslåede faste sats – ikke fremlagt en struktureret beregning under den administrative procedure forud for vedtagelsen af Kommissionens afgørelse – afvisning (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1306/2013, art. 52, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 907/2014, art. 12, stk. 1 og 8) (jf. præmis 138, 139, 143, 144 og 147)