a)

Kommissionen har til støtte for sine påstande henvist til følgende tre retsgrundsætninger. Ligesom tilfældet er i forbindelse med de spørgsmål, der er omfattet af traktatens artikel 30, gælder det med hensyn til den fri udveksling af tjenesteydelser, at enhver tjenesteydelse, der lovligt kan præsteres i oprindelsesstaten, også lovligt kan præsteres hen over grænserne. Endvidere fremgår det af Domstolens dom af 17. december 1981 (Webb, jfr. ovenfor), at en medlemsstat, der kræver, at den, som ønsker at præstere tjenesteydelser, også skal have koncession i denne medlemsstat, i hvert fald er forpligtet til at tage hensyn til den efterprøvelse af den pågældendes ansøgning om og den udstedelse af koncession, der er sket i etableringsstaten, hvorfor der ikke i modtagerstaten bør foretages en fornyet behandling og undersøgelse af spørgsmål, der allerede er afklaret, hvilket også gælder, selv om der er tale om tjenesteydelser på et område, der rejser særlige problemer. Endelig gælder der i henhold til det første samordningsdirektiv, dvs. direktiv 73/239, visse forpligtelser for etableringsstaten (dvs. den medlemsstat, hvor selskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted eller har oprettet en filial). Ifølge direktivets artikel 15 skal etableringsstaten således påse, at der afsættes tilstrækkelige tekniske reserver for hele den pågældende forretningsmæssige enheds virksomhed, uanset hvor risiciene består, og at disse reserver er dækket af ækvivalente aktiver. Endvidere har kun den medlemsstat, hvor selskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted, kompetence til at påse, at selskabet har den solvensmargen, der kræves i henhold til artikel 16, ligesom det i henhold til artikel 14 er denne medlemsstat, der skal føre tilsyn med selskabets solvens i almindelighed, for så vidt angår dets samlede virksomhed. Medlemsstaterne er ligeledes i henhold til direktivets artikel 13 forpligtet til at føre tilsyn med de koncessionerede selskabers finansielle situation. Når tjenesteydelser præsteres hen over grænserne, er bestemmelsesstaten derfor ikke beføjet til at opretholde regler vedrørende oprettelse af tekniske reserver eller vedrørende tilsyn med, om det selskab, der præsterer tjenesteydelsen, er solvent. Kommissionen anfører, at dens eneste klagepunkt i denne forbindelse er, at Forbundsrepublikken har tilsidesat de nævnte særlige fællesskabsretlige bestemmelser, idet den også efter overgangsperiodens udløb og ikrafttrædelsen af direktiv 73/239 har opretholdt den strengest mulige tilsynsordning uden ved lov eller administrativt at træffe de fornødne foranstaltninger til at efterkomme de nævnte bestemmelser. Kommissionen bestrider ikke, at det fremgår af Domstolens praksis, at traktatens artikel 59 ikke er til hinder for, at medlemsstaterne opretholder bestemmelser om den fri udveksling af tjenesteydelser på forsikringsområdet, der i det væsentlige har til formål at beskytte forsikringstagerne eller tredjemand, idet det dog er en forudsætning, at sådanne bestemmelser er forenelige med Fællesskabets mål, dvs. tilstrækkeligt begrundet i almene hensyn, og at deres karakter af restriktioner over for udvekslingen af tjenesteydelser ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de tilsigtede niål. Kommissionen gør imidlertid gældende, at de anfægtede bestemmelser i §§ 105 og 106 i VAG ikke er nødvendige for at opnå de fra tysk side tilsigtede mål, dvs. med hensyn til tilsynet, at de er unødigt restriktive, når henses til den negative indvirkning, de kan have for den faktiske udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne, og at de er udtryk for diskriminatoriske restriktioner. Til støtte herfor har Kommissionen blandt andet anført følgende. Det fremgår af § 105 i VAG, at det omhandlede tilsyn ikke omfatter et ikke ubetydeligt antal forsikringsaftaler, nemlig forsikringsaftaler om dækning af risici i Förbundsrepubliken, når forsikringstageren personligt henvender sig til forsikringsgiveren, eller når forsikringsaftalen indgås og afvikles pr. korrespondance. Det er derfor ikke uden videre indlysende, hvorfor det skulle være nødvendigt med den strengest mulige form for tilsyn, så snart der er tale om, at en person, uanset hvem, handler på forsikringsgiverens vegne i Forbundsrepublikken. Der er endvidere ikke ved den tyske lovgivning taget tilstrækkeligt hensyn til, at der i samtlige medlemsstater i årtier er blevet ført et tilsyn med forsikringsselskaberne, idet principperne herfor desuden er bindende fastsat i direktiv 73/239. Endvidere anføres det, at der ikke ved behandlingen af en ansøgning om koncession behøver at ske nogen prøvelse af, om de materielle betingelser for at udøve forsikringsvirksomhed er opfyldt. I forbindelse med den fri udveksling af tjenesteydelser må det være tilstrækkeligt med et løbende eller efterfølgende tilsyn, der i øvrigt udmærket vil kunne ske på grundlag af beskyttelsesordningen i den tyske lov af 9. december 1976»Gesetz zur Regelung des Rechts der allgemeinen Geschäftsbedingungen« (lov om almindelige kontraktsvilkår, BGBl. I, s. 3317). Det i kravet om koncession begrundede præventive tilsyn er overflødigt, for så vidt det udøves over for forsikring mod risici, i forbindelse med hvilke forsikringstagerne i almindelighed selv er i stand til at afveje fordelene ved et tilbud over for de risici, der måske kan være forbundet med at indgå en aftale med et udenlandsk forsikringsselskab. Kommissionen anfører endvidere, at selv om etableringskravet måske kan være nyttigt af hensyn til tilsynet, er kravet imidlertid ikke nogen afgørende forudsætning herfor, idet der findes andre muligheder for at føre tilsyn, som utvivlsomt er mindre bekvemme, men lige så effektive som et generelt krav om etablering. Endvidere anføres det, at »Bundesaufsichtsamt für das Versicherungswesen« i et cirkulære af 22. februar 1962 har fastsat, at forretningsstedet skal være indrettet således, at det til enhver tid skal kunne fungere som selvstændig enhed. Kravet om forretningssted indebærer derfor, at udenlandske forsikringsselskaber påtvinges betydelige udgifter til organisation og personale. Disse udgifter gør det i praksis umuligt for udenlandske forsikringsselskaber at udøve virksomhed i Forbundsrepublikken, hvilket gælder såvel mindre forsikringsselskaber, der kun vil kunne påregne at udøve virksomhed dér i forholdsmæssigt begrænset omfang, som store forsikringsselskaber, der ikke kan afsætte betydelige midler til at indlede en virksomhed i Forbundsrepublikken, hvor de kun vil kunne påregne en begrænset omsætning. Den gældende ordning, hvorefter forsikringsselskaber, der har koncession og er etableret i Forbundsrepublikken, kan udøve virksomhed dér, hvorimod forsikringsselskaber, der er etableret og har koncession i en anden medlemsstat, ikke har tilladelse hertil, er ensbetydende med, at der gælder forskellige vilkår for forsikringsselskaber, alt efter hvor de har deres vedtægtsmæssige hjemsted. Ordningen er derfor også udtryk for ulovlig forskelsbehandling. Endelig gør Kommissionen gældende, at såfremt Domstolen ikke måtte give den medhold, for så vidt angår kravet om koncession, bør det i hvert fald statueres, at det tyske krav om forretningssted er uforeneligt med fællesskabsretten.