FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 19. SEPTEMBER 1973 ( 1 )

Høje Ret,

For de af vore lande, som er tidligere kolonimagter, har ændringen af denne status medført forpligtelser af mange slags, som, skønt uvelkomne, af den ene eller den anden grund er uundgåelige. Det centrale spørgsmål i den foreliggende sag er, hvorvidt fællesskabslovgivningen pålægger Frankrig en forpligtelse til et betale pension til en statsborger i en anden medlemsstat, som boede en stor del af sin erhvervsaktive tilværelse i Algeriet, da dette var fransk område, en pension som han ellers ville være afskåret fra som følge af den algierske uafhængighed.

Sagen, hvis raktiske omstændigheder er tragiske, er nået til denne Domstol ved en anmodning om en præjudiciel afgørelse fra Frankrigs Cour de cassation.

De faktiske omstændigheder er kort følgende. Appellanten for Cour de cassation, Gerd Wolfgang Fiege, blev født i 1922 i Hannover og har på alle relevante tidspunkter været tysk statsborger. Han arbejdede og var under en social sikringsordning i Tyskland fra 1936 til 1947, i det franske moderland fra 1947 til 1949 og i Algeriet fra 1951, indtil han i november 1959 fik polio. Dette har dømt ham til en rullestol og til nødvendigheden af konstant pleje.

På det tidspunkt, da appellanten pådrog sig sin sygdom, var han under en social sikringsordning i Caisse de sécurité sociale i Oran. Fra denne institution modtog han først sygeforsikringsydelser og fra den 17. december 1962 en invalidepension, som blev udbetalt med tilbagevirkende kraft fra 1. november 1962. På dette tidspunkt var Algeriet blevet uafhængigt (det skete i juli 1962), og appellanten blev af de algierske myndigheder underrettet om, at den fortsatte udbetaling af hans invalidepension var betinget af, at han opretholdt sin bopæl i Algeriet.

Appellanten ønskede på sin side naturligt nok at vende hjem til sin familie i Tyskland. Med henblik herpå fremsatte han krav om en pension i medfør af, eller angiveligt i medfør af artikel 30 i Rådets forordning nr. 4 til »Bundesversicherungsanstalt fur Angestellte« i Berlin.

De vil erindre, at EØF-traktatens artikel 51 pålægger Rådet at vedtage »foranstaltninger vedrørende social tryghed, der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed«, og at det med dette formål at»indføre en ordning, som gør det muligt at sikre vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede pårørende:

a) sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse;

b) betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes områder«.

I overensstemmelse med denne forpligtelse vedtog Rådet i 1958 forordning nr. 3 »om social sikring af vandrende arbejdstagere« og forordning nr. 4 »om fastsættelse af fremgangsmåden for gennemførelse og udfyldning af bestemmelserne i forordning nr. 3«. Begge forordninger trådte i kraft den 1. januar 1959. De og de følgende forordninger, som ændrer dem, blev fra den 1. oktober 1972 erstattet af Rådets forordninger (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72.

Artikel 30 i rorordning nr. 4 vedrørte fremsættelsen af og undersøgelsen af krav i henhold til artikel 26 og 28 i forordning nr. 3, dvs. krav om invalide-og alderspensioner, samt ydelser ved dødsfald. Det var en ren procedureregel, hvilket Domstolen har fastslået i sag nr 11/67, Office National des Pensions pour OuvrierslCouture (Rec. 1967 s. 488, og s. 501).

Spørgsmålet om, hvorvidt artikel 30 havde nogen betydning, og i bekræftende fald hvilken betydning for omstændighederne i denne sag, er et af de spørgsmål, som er rejst ved Cour de cassation's henvendelse til denne Domstol.

Hvorom alting er, blev appellantens krav, som var fremsat tidligt i 1963, da han stadig havde bopæl i Algeriet, oversendt fra »Bundesversicherungsanstalt fiir Angestellte« til »Centre de sécurité sociale des travailleurs migrants« i Paris — hvilket dog, på grund af omstændigheder, som ikke er blevet oplyst for denne Domstol, ikke skete før maj 1967. Sidstnævnte institution fremsendte straks kravet til »Caisse régionale de sécurité sociale« i Strasbourg, som videresendte det til »Caisse régionale d'assurance maladie« i Strasbourg. Denne sidste institution er appelindstævnt under appellen for Cour de cassation. Det var den institution, eller i hvert fald den sidste relevante institution, hvor appellanten var forsikret, mens han arbejdede i det franske moderland.

Som jeg har antydet, viser det sig, at appellantens krav på det tidspunkt rent formelt var et direkte krav om pension og ikke, hvad det senere blev, stadig rent formelt, et krav om overførsel af pension, som han var berettiget til i Algeriet. Det blev afvist af appelindstævnte den 20. juli 1967 med den begrundelse, at de eneste beskæftigelsesperioder, der som følge af Algeriets uafhængighed kunne anerkendes som grundlag for en pension i Frankrig, var de perioder, som han havde tilbagelagt i Tyskland og i det franske moderland, og at disse var for korte til at give ret til pension.

Denne afgørelse ankede appellanten til »Commission de recours gracieux de la Caisse régionale d'assurance maladie«, som i december 1967 forkastede hans klage.

Herefter appellerede han til »Commission de premiere instance du contentieux de la sécurité« i Paris. Det er tilsyneladende Då dette tidspunkt, at han i formen ændrede sit krav til et krav om overførsel af sin pension. Tilsynelalende har han herved i nogen grad påberåbt sig artikel 47 i forordning nr. 4. Dette var efter min mening en misforståelse, for denne artikel krævede blot, at en pensionist ved ændring af sin bopæl fra en medlemsstat til en anden eller fra en ikke-medlemsstat til en medlemsstat informerede institutionen eller de pågældende institutioner herom. Den skabte derimod ikke i sig selv nogen rettighed. Hvorom alting er, blev appellantens appel til »Commission de premiere instance« forkastet i juni 1969.

Dette afskrækkede ham ikke. Han ankede til Cour d'appel i Paris, og igen uden held. Det er mod den dom, der er afsagt af Cour d'appel i Paris, og som er dateret den 22. december 1970, appellanten nu appellerer til Cour de cassation.

Mine herrer dommere, efter min opfattelse må man for at forstå denne sags stridspunkter først undersøge præmisserne til dommen fra Cour d'appel i Paris. Herved må man holde sig for øje, at appellanten på det tidspunkt, da dommen blev afsagt, stadig havde bopæl i Algeriet. Sådan forholder det sig ikke længere. Han har nu bopæl i Bad Pyrmont i forbundsrepublikken Tyskland, hvor han, efter hvad jeg forstår, har boet i omkring 2 år. Man må også holde sig for øje, som det fremgår af selve dommen, at appellanten ikke mødte frem, og at han ikke var repræsenteret for Cour d'appel. Denne ret var tilsyneladende i stand til at bedømme grundene til hans appel alene ud fra en gennemlæsning af hans indlæg under proceduren for »Commission de premiere instance«. Ud fra dette indlæg sluttede retten, at appellanten i det væsentlige støttede sig på artikel 10 i forordning nr. 3 og artikel 3 i forordning nr. 4 — hvad han faktisk stadig gør.

Jeg har allerede omtalt artikel 30 i forordning nr. 4, der, som De vil erindre, er en ren procedureregel. Den lyder således (da der ikke foreligger nogen officiel engelsk tekst, læser den franske):

»Les pensions ou rentes et les allocations au décès acquises en vertu des législations de l'un ou de plusieurs des Etats membres ne peuvent subir aucune réduction, ni modification, ni suspension, ni suppression, ni confiscation du fait que le bénéficiaire reside sur le territoire d'un Etat membre autre que celui ou se trouve l'institution débitrice ( 2 ).«

Cour d appel i Paris var af den opfattelse, at denne artikel ikke kunne anvendes på appellantens pension, under hensyn til at den pågældende pension ikke var blevet opnået i henhold til nogen medlemsstats lovgivning, men i henhold til lovgivningen i Algeriet, som var uafhængigt. Desuden havde appellanten ikke bopæl på området i en medlemsstat, der var forskellig fra den, hvor »den institution, som det påhviler at udrede ydelsen«, var beliggende. Han havde bopæl i Algeriet, en ikke-medlemsstat, hvor »den institution, som det påhviler at udrede ydelsen«, Caisse de sécurité sociale i Oran, også var beliggende. Endvidere var den eneste institution, til hvilken appellanten kunne rette krav om pension, den, som lå i Oran, og artikel 30 berettigede ikke ham, en tysk statsborger, som havde bopæl i Algeriet, til at kræve, at forpligtelsen til udbetalingen af hans pension skulle overføres til appelindstævnte i tilfælde af hans tilbagevenden til Tyskland. Artiklen drejede sig under alle omstændigheder kun om krav på ydelser, ikke om overførsler af disse.

Mine herrer dommere, efter min opfattelse er det fundamentale spørgsmål i denne sag, hvorom alt andet drejer sig, hvorvidt Cour d'appel med rette har statueret, at appellantens pension ikke var blevet erhvervet i henhold til en medlemsstats lovgivning.

Naturligvis synes det ved første øjekast ikke muligt at komme uden om den konklusion, at pensionen ikke var blevet erhvervet på denne måde. Jeg mener imidlertid, at en nærmere undersøgelse af visse bestemmelser i den relevante fællesskabslovgivning tværtimod fører til den konklusion, at den pågældende pension efter formålene med forordningerne nr. 3 og 4 må anses som opnået i henhold til fransk lovgivning. Jeg drager den slutning, at disse bestemmelser og deres betydning ikke har tildraget sig Cour d'appels opmæksomhed, for jeg finder ingen omtale af dem i dommen. I modsætning hertil har denne Domstol fordelen af de meget nyttige indlæg herom både fra appellantens advokat og fra Kommissionens advokat.

Ved de kombinerede bestemmelser i artikel 1, afsnit a, og tillæg A i forordning nr. 3 var fransk område af hensyn til formålene med den omtalte forordning defineret som bestående af det franske moderland, Algeriet og visse oversøiske departementer. Ved de kombinerede bestemmelser i artikel 3 og tillæg B i samme forordning var det fastsat, at den lovgivning om social sikring, som forordningen fandt anvendelse på, for så vidt angik Frankrig, var den, som var gældende i det franske moderland, i Algeriet og i de nævnte oversøiske departementer. Ved de kombinerede bestemmelser i artikel 5, stk. 1 i forordning nr. 4 og forskellige tillæg, til hvilken den henviser, var forordningerne nr. 3 og 4 udtrykkeligt gjort anvendelige for sociale sikringsinstitutioner i Algeriet.

Mine herrer dommere, rrankrig kunne ikke ændre og ændrede rent faktisk heller ikke disse udtrykkelige regler i fællesskabslovgivningen blot ved at give Algeriet dets uafhængighed. En sådan ændring kunne kun for så vidt angår tillæg A til forordning nr. 3 ske ved en ny fællesskabslovgivning, for så vidt angår tillæg B ved fransk lovgivning, bekendtgjort i overensstemmelse med den i forordning nr. 3, artikel 3, stk. 2 fastsatte procedure og for så vidt angår de relevante tillæg til forordning nr. 4 ved fransk lovgivning bekendtgjort i overensstemmelse med denne forordnings artikel 5, stk. 2.

Hvad der virkelig skete var, at henvisningen til Algeriet blev slettet af bilag A 'til forordning nr. 3 med virkning fra den 19. januar 1965 ved artikel 5 i Rådets forordning nr. 109/65/EØF, som var dateret den 30. juni 1965. Det er vigtigt at mærke sig, at denne forordnings artikel 16 udtrykkeligt tog forbehold for rettigheder, som var erhvervet før dens ikrafttræden. På samme tid bekendtgjorde Frankrig formelt slettelser fra andre relevante bilag, som alle skulle have virkning den 19. januar 1965. Grunden til valget af den pågældende dato var, at det var dagen for underskrivelsen af en fransk-algiersk konvention om social sikring.

Efter min mening er det derfor klart, som anført både af appellanten og Kommissionen, at Algeriet uanset dets status i andre henseender efter juli 1962, indtil 19. januar 1965 må betragtes som en del af Frankrig i relation til forordningerne nr. 3 og 4. Konsekvensen heraf er, at appellantens pension i relation til disse forordninger må anses at være erhvervet i henhold til fransk lovgivning. På dette grundlag har appellanten, samtidig med at han fik ret til sin pension i henhold til artikel 10 i forordning nr. 3 (nu afløst af artikel 10 i forordning nr. 1408/71/EØF) erhvervet ret i henhold til fællesskabsretten til at bosætte sig i en hvilken som helst medlemsstat uden at skulle tåle nogen nedsættelse, ændring, stillen i bero, inddragelse eller beslaglæggelse af sin pension.

Mine herrer dommere, jeg ved, at jeg ved at udtrykke denne mening lige som Kommissionen afviger fra det synspunkt, som blev anført i et notat (CASSTM nr. 64/69), udarbejdet af den administrative kommission, som var nedsat i medfør af artikel 43 i forordning nr. 3. Det er ikke klart, om det i dette notat anførte synspunkt nogensinde formelt blev vedtaget af det omtalte organ, men i hvert fald ville en sådan vedtagelse ikke binde denne Domstol. Med al respekt for forfatterne af notatet finder jeg ikke dets argumentation overbevisende. Det går ud fra det faktum, at EØF-traktaten fra juli 1962 ikke længere var gældende i Algeriet, og konkluderer, at forordning nr. 3 ikke kunne have et større gyldighedsområde end Traktaten. Dette er naturligvis sandt i den betydning, at hverken Traktaten eller forordning nr. 3 bandt den uafhængige algierske stat, og også i den betydning, som er pointeret af Kommissionen, at forordning nr. 3 efter juli 1962 ikke kunne skabe nogen rettighed for dem, som da blev algierske statsborgere. Men spørgsmålet i den foreliggende sag drejer sig ikke om Algeriets eller algierernes rettigheder og forpligtelser. Det drejer sig om, hvorvidt en bestemt pension, som skal udbetales til en tysk statsborger, må anses at være blevet erhvervet i henhold til fransk lovgivning, og vedrørende det spørgsmål har fællesskabsretten stadig forrang. I øvrigt bemærker jeg, at den administrative kommissions juridiske rådgivere ikke delte det synspunkt, som var blevet anført i notatet.

Mine herrer dommere, enhver juridisk rettighed medfører en modsvarende juridisk forpligtelse, og efter min opfattelse bliver det næste spørgsmål, om forpligtelsen til at gennemføre den rettighed, som artikel 10 indrømmer en pensionist, var en forpligtelse for den medlemsstat, i henhold til hvis lovgivning pensionsretten var erhvervet, eller om den blot var en forpligtelse for den institution, som ifølge bestemmelserne var den ansvarlige for udbetalingen af pensionen.

Efter min opfattelse må forpligtelsen påhvile den pågældende medlemsstat. Efter systemet i forordningerne nr. 3 og 4 havde hver medlemsstat fortsat frihed til på et hvilket som helst tidspunkt at ændre strukturen for dets institutioner for social sikring (se særlig artikel 5 i forordning nr. 4). I denne frihed lå utvivlsomt også friheden til at afskaffe særlige institutioner. Men heraf fulgte også underforstået en forpligtelse til, hvis en medlemsstat afskaffede en eller anden særinstitution, at sørge for at sætte noget andet i stedet (enten ved at udvide en bestående institutions funktioner eller ved at oprette en ny) for at gennemføre de rettigheder, som forordningerne indrømmede vandrende arbejdstagere, herunder rettighederne efter artikel 10 for dem, som var blevet pensionister. Mine herrer dommere, hvis det var nødvendigt at antage, at forordningerne kun opstillede forpligtelser for de institutioner, som de henviste til, og ikke for medlemsstaterne, kunne disse rettigheder snart blive illusoriske. Jeg vil gerne gøre det klart, at retsstillingen ikke efter min opfattelse er forskellig under den nuværende lovgivning.

Jeg konkluderer, at appellanten har en rettighed, som kan gøres gældende mod Frankrig som sådan, til fortsat udbetaling af den pension, som blev indrømmet ham i Algier i 1962. Hvis han har denne rettighed, kan han ikke berøves denne ved det faktum, hvis det er et faktum, at Frankrig ikke har vedtaget alle de lovmæssige og administrative foranstaltninger, som var nødvendige efter dets interne retsorden med henblik på at gennemføre hans rettighed. Det er et retsprincip, der er velkendt for denne Domstol, at en medlemsstat ikke kan unddrage sig sine forpligtelser i henhold til fællesskabsretten ved at undlade at sørge for de nødvendige foranstaltninger til dens virkeliggørelse. En sådan undladelse er faktisk i sig selv et traktatbrud — se EØF-traktatens artikel 5 og, eksempelvis, sag nr. 31/69, Kommissionen/Italien (Rec. 1970, s. 25, særlig ss. 33-34 og generaladvokat Gand på ss. 41-42), sag nr. 39/72, Kommissionen/Italien (Domssamlingen 1973, s. 101) og sag nr. 30/72, Kommissionen/Italien (Domssamlingen 1973, s. 161). På samme måde kan udtrykkelige bestemmelser i fransk ret ikke påberåbes for at berøve appellanten hans rettighed — se for eksempel sag nr. 48/71, Kommissionen/Italien (Rec. 1972, s. 529). Jeg mener, at det er nødvendigt at understrege dette punkt i betragtning af et anbringende, som blev fremsat af appelindstævnte, både for Cour d'appel og for denne Domstol, og hvortil Cour d'appel tog et vist hensyn; det gik ud på, at appellanten under hensyn til, at en bestemt fransk lovgivning fra 1953 bestemte dette, kun kunne holde sig til Caisse i Oran for at få sin pension udbetalt. Den virkelige situation er naturligvis, at den pågældende franske lovgivning, såfremt og for så vidt den er uforenelig med fællesskabsretten, må vige for denne. Denne konklusion gør det unødvendigt for mig at komme med en begrundet mening om et vanskeligt punkt, som blev bragt på bane af Kommissionen i dens skriftlige indlæg. En fransk lov, nr. 64-1330 af 26. december 1964, indeholdt regler om, at det franske moderlands institutioner for social sikring skulle overtage forpligtelsen til at udbetale visse ydelser erhvervet i Algeriet. I henhold til denne lovs artikel 3 skulle disse ydelser omfatte invalidepensioner.

Sådanne pensioner skulle imidlertid udregnes, som om de var erhvervet i det franske moderland. Hvilken forskel det ville have betydet for størrelsen af appellantens pension, hvis loven havde været gældende for ham, er ikke blevet oplyst for Domstolen. Faktisk blev lovens beskyttelse begrænset til franske statsborgere, der havde bopæl i Frankrig, og til visse udlændinge, anerkendt som »rapatriés«. Det kan diskuteres, om der heri lå en forskelsbehandling, som er uforenelig med artikel 8 i forordning nr. 3 og ligeledes uforenelig med de principper, som denne Domstol i adskillige sager har udledt af EØF-traktatens artikler 48-51. På den anden side er Kommissionen af den opfattelse, at Frankrig er berettigt til på baggrund af lovens begrænsede formål at støtte sig til reglerne i artikel 2, stk. 3 i forordning nr. 3 vedrørende ordninger til fordel for krigsofre. Af den grund, som jeg har anført, anser jeg det ikke for nødvendigt for denne Domstol at tage stilling hertil under disse retsforhandlinger.

Jeg vil vende mig til de spørgsmål, som faktisk er blevet forelagt Domstolen af Cour de cassation.

Det første har følgende ordlyd:

»Om bestemmelserne i artikel 30 i fællesskabets forordning nr. 4, som finder anvendelse på begæringer om tildeling af ydelser, også finder anvendelse på overførsel af invalidepensioner?«

Mine herrer dommere, jeg mener, at der ganske kort må svares »nej« på dette spørgsmål. Som fremhævet af Kommissionen i dens skriftlige indlæg forudser forordningerne nr. 3 og 4 ikke en overførsel af ansvaret for betaling af en pension fra institutioner i en medlemsstat til institutioner i en anden, og for så vidt dette ansvar kan overføres mellem institutioner i en og samme medlemsstat, må den hertil egnede procedure være et anliggende for denne medlemsstats lovgivning. Jeg anser det imidlertid for en misforståelse at betragte appellantens begæring (hvilken formel udformning den end måtte have fået på forskellige tidspunkter) som en begæring om overførelse af hans pension. Efter min mening må den anses som en begæring om fortsat betaling af hans pension uden hensyn til, at han var flyttet til Tyskland — med andre ord som en begæring om, at hans rettigheder i henhold til artikel 10, stk. 1 blev gennemført. Efter sagens natur indeholdt forordningerne ikke nogen klar regel om den procedure, som skulle anvendes i tilfælde af en sådan begæring, men jeg kan ikke se nogen grund til, at artikel 30 ikke skulle kunne anvendes herpå.

Det andet spørgsmål, som blev oversendt til Domstolen af Cour de cassation, lyder som følger:

»Om bestemmelserne i bilag A til forordning nr. 3, der i deres tidligere affattelse ved opregning af områder, som omfattes af forordningen, anførte Algeriet sammen med det franske moderland, medførte særlige forpligtelser for de franske institutioner for social sikring forskellige fra dem, som påhviler de algierske institutioner, og pålagde dem at udrede ydelserne i tilfælde af, at de sidstnævnte ikke gjorde det?«

Mine herrer dommere, jeg behøver ikke at gentage de argumenter, som har ført mig til den konklusion, at svaret på dette spørgsmål er et klart »ja«. Jeg siger »klart«, fordi jeg mener, at de forpligtelser, som der hentydes til, i fællesskabsretlig forstand strengt taget er Frankrigs forpligtelser som involveret medlemsstat, snarere end forpligtelser for de franske institutioner for social sikring. Hvad mere er, nu da Algeriet er uafhængigt, er der ikke nogen forpligtelse, som påhviler de algierske institutioner i henhold til fællesskabsretten, således at de eneste relevante forpligtelser i henhold til fællesskabsretten er dem, der påhviler Frankrig. Hermed har man naturligvis ikke sagt, at Frankrig ikke, for så vidt som det er i stand til det, må have lov til (ved hjælp af den fransk-algierske konvention eller på anden måde) at sikre sig, at dets forpligtelser opfyldes af algierske institutioner — således som det faktisk skete i appellantens sag, indtil han flyttede til Tyskland. Men for så vidt angår fællesskabsretten, er det efter min opfattelse ukorrekt at antage, at Frankrig skulle være indgået på andre forpligtelser end de algierske institutioners.

Det tredje spørgsmål stillet at Cour de cassation lyder:

»Om det samme gælder ret til ydelser, der er erhvervet af en borger i en medlemsstat og anerkendt af en algiersk sygekasse, efter at Algeriet var blevet selvstændigt, men før udstedelsen af forordning nr. 109/65 af 30. juni 1965, der udtrykkeligt udelukkede Algeriet fra de områder, for hvilke forordning nr. 3 gælder?«

Mine herrer dommere, igen behøver jeg ikke fremføre det argument, som har ført mig til den konklusion, at svaret på dette spørgsmål må være »ja«, i hvert fald når det drejer sig om rettigheder til ydelser, erhvervet af medlemsstaters borgere før den 19. januar 1965. De dokumenter, som er blevet fremlagt for Domstolen, indeholder nogen diskussion om retsstillingen, når det drejer sig om rettigheder erhvervet mellem denne dato og den 30. juni 1965. Dette problem dukker ikke op i den foreliggende sag, og jeg anser det for bedre ikke at sige noget som helst herom.

Her rølger det rjerde spørgsmål:

»Om det forholder sig på samme måde med en begæring om overførelse indgivet til en tysk institution, efter at Algeriet var blevet selvstændigt, men som først blev forelagt en fransk institution, efter at forordning nr. 109/65 var udstedt?«

Mine herrer dommere, angående dette vil jeg gerne gøre tre bemærkninger.

Den første går naturligvis ud på, at jeg, som jeg allerede har anført, ikke anser det for rigtigt at betragte appellantens begæring som en begæring om overførelse.

Den anden er, at det med al respekt for Cour de cassation forekommer mig, at spørgsmålet er for bredt formuleret. Det er formuleret som en henvisning til en begæring fremsat over for en hvilken som helst tysk institution og oversendt fra denne institution til en hvilken som helst fransk institution. Appellantens begæring i den foreliggende sag blev rettet til det tyske forbindelsesorgan, oprettet i henhold til artikel 3 i forordning nr. 4, og blev oversendt fra dette organ til det på samme måde oprettede franske organ. Artikel 3, stk. 2 i forordning nr. 4 bestemte herom, at »… toute personne résidant ou séjournant sur le territoire d'un Etat membre peut s'adresser a l'institution d'un autre État membre par l'intermédiaire des organismes de liaison« ( 3 ). For så vidt angår spørgsmålet, om denne artikel kan finde anvendelse, er det ikke blevet gjort gældende, at appellanten endnu ikke boede i Tyskland, da han indgav sin begæring. Efter min opfattelse er det tvivlsomt, om noget sådant rent faktisk kunne gøres gældende. Men så vidt vi ved, kan appellanten have været på besøg i Tyskland på dette tidspunkt, hvilket ville have været nok til at berettige ham til at påberåbe sig artiklens bestemmelser.

Den tredje bemærkning går ud på, at datoen for de franske myndigheders modtagelse af appellantens begæring efter min opfattelse ikke kan berøre indholdet af hans rettigheder. Hvis mine konklusioner er korrekte, er der her tale om en fortsat forpligtelse for Frankrig til at sikre appellanten udbetalingen af hans pension. Der har i realiteten ikke været tale om et brud på denne forpligtelse før i 1971, da sygekassen i Oran ophørte med at udbetale hans pension, fordi han vendte tilbage til Tyskland. Der forelå naturligvis en form for anteciperet brud på den omtalte forpligtelse, da de franske myndigheder (først og fremmest appelindstævnte) faktisk tilkendegav appellanten, at de ikke ville anerkende hans ret til fortsat udbetaling af hans pension i tilfælde af hans tilbagevenden til Tyskland — hvorved de udløste denne retstvist. Jeg vil imidlertid ikke opholde mig ved betragtninger over, hvilke retsmidler det omtalte anteciperede brud på Frankrigs forpligtelse ville have givet appellanten i henhold til fællesskabsretten. Dette spørgsmål er blevet irrelevant ved hans tilbagevenden til Tyskland. Jeg mener, at det er tilstrækkeligt at fastslå, at han nu er berettiget til at kræve, at Frankrig øjeblikkeligt opfylder sin forpligtelse, og at det står ham åbent at gøre sit krav på en sådan opfyldelse gældende på et hvilket som helst tidspunkt.

Det remte og sidste spørgsmål stillet ar Cour de cassation er følgende:

»1 bekræftende raid, om disse bestemmelser skal fortolkes således, at en vandrende arbejdstager, der successivt har arbejdet i Tyskland, Frankrig og Algeriet, hvor han fik bevilget invalidepension fra 1. november 1962, efter Algeriets selvstændighed må rette en begæring om overførelse af pensionen, hvis han vil slå sig ned i Tyskland, ikke til den institution, hvor han senest har været forsikret i Algeriet, men til en fransk institution, hvor han tidligere har være forsikret?«

Dette spørgsmål er naturligvis baseret på, at artikel 30 i forordning nr. 4 vedrørte en begæring om overførelse af en pension, og at appellantens begæring måtte betragtes som en sådan. Som jeg allerede har anført, mener jeg, at det rigtige spørgsmål er: hvis man går ud fra, at appellantens begæring var en begæring om fortsat betaling af hans pension, efter at han var flyttet til Tyskland, og hvis man går ud fra, at artikel 30 fastlagde den procedure, som skulle anvendes på denne begæring, hvilke konsekvenser ville anvendelsen af denne artikel da få? Appellantens advokat anførte, at dette var det vanskeligste af de 5 spørgsmål, som denne Domstol havde fået forelagt af Cour de cassation. Jeg er enig med ham.

Mine herrer dommere, som De vil erindre, var artikel 30 inddelt i tre stykker, som skulle anvendes på hver sin situation. Det var klart, at stykke 2 ikke kunne finde anvendelse i den foreliggende sag, for den angik kun en arbejdstager, som havde bopæl i en medlemsstat, hvor han aldrig havde været forsikret. Hvis det drejede sig om en hvilken som helst anden arbejdstager, som havde bopæl i en medlemsstat, var det stykke 1, som kom til anvendelse, mens det tilfælde, hvor en arbejdstager havde bopæl i en ikke-medlemsstat, faldt ind under stykke 3. Det synes nødvendigt at tage udgangspunkt i det forhold, at Algeriet i relation til forordningerne nr. 3 og 4 måtte anses for en del af Frankrig indtil den 19. januar 1965; i relation til artikel 30 må appellanten anses for at have haft bopæl i Frankrig indtil denne dato; og endvidere må han ligeledes anses for at have haft bopæl i en ikke-medlemsstat mellem denne dato og datoen for hans tilbagevenden til Tyskland. Hvad er konsekvenserne heraf?

Hvis man antager, at den relevante dato var den i 1963, da appellanten først indgav sin begæring til det tyske forbindel-sesorgan i Berlin (og det skal man formentlig — se artikel 83 i forordning nr. 4), så fandt stk. 1 anvendelse, og herefter skulle hans begæring indgives til den kompetente institution i det land, hvor han havde bopæl, hvilket, hvis det netop anførte er korrekt, vil sige til den kompetente franske institution. Dette giver anledning til det problem, med henblik på hvilket jeg, som De vil erindre, gik appellantens advokat på klingen i retsmødet; hvis man nemlig ville antage, at Frankrig indtil den 19. januar 1965 omfattede Algeriet, måtte man komme til det resultat, at den kompetente »franske« institution var sygekassen i Oran. Dette resultat er imidlertid uacceptabelt, fordi det ville føre til, at appellanten af processuelle grunde blev nægtet den materielle ret, han har over for Frankrig. Appellantens advokat, der var klar over problemet, udviklede et argument, som skulle vise, at den kompetente franske institution var appelindstævnte. Mine herrer dommere, det må bemærkes, at Cour de cassation har afholdt sig fra at spørge denne Domstol om, hvilken der er den kompetente franske institution, skønt retten i sit spørgsmål henviste til »en fransk institution, hvor han tidligere har været forsikret«. Jeg mener, med al respekt, at det var med rette, at Cour de cassation på denne måde begrænsede rækkevidden af sit spørgsmål. Når alt kommer til alt, er spørgsmålet om, hvilken institution der er den kompetente franske institution, et spørgsmål om fransk ret — se for eksempel artikel 1, litra f, nr. i, i forordning nr. 3 og sagerne nr. 51-54/71, International Fruit Company/Produktschap Groenten en Fruit (Rec. 1971, s. 1116). Det er således efter min mening tilstrækkeligt, at Domstolen udtaler, at Frankrig faktisk er forpligtet til at sikre fortsat udbetaling af appellantens pension og som følge heraf forpligtet til at sikre, at der er en institution, hvorfra han kan kræve denne betaling. Den omstændighed, at appellanten en tid var tilknyttet en institution for social sikring i det franske moderland, må i relation til fællesskabsretten være tilfældig, da Frankrigs forpligtelse efter disse retsregler ville have været den samme, hvad enten han aldrig havde arbejdet eller aldrig havde været forsikret andre steder end i Algeriet. Men hermed har man ikke sagt, at den omstændighed ikke kan have afgørende betydning for fransk ret. Herom ved jeg intet, og efter min opfattelse skal Domstolen heller ikke træffe afgørelse herom.

Mine herrer dommere, selv om man på den anden side antager, at den relevante dato er den dato i 1967, da appellantens begæring først blev modtaget i Paris, bliver resultatet faktisk det samme, for så finder stykke 3 i artikel 30 anvendelse, hvorefter hans begæring skulle indgives til den kompetente institution i den medlemsstat, i henhold til hvis lovgivning han sidst havde været forsikret — det vil sige Frankrig, idet Frankrig, da han sidst var forsikret, omfattede Algeriet, hvis jeg ikke tager fejl.

Jeg er derfor af den opfattelse, at de spørgsmål, som er forelagt denne Domstol af Cour de cassation, må besvares som følger:

1. Bestemmelserne i artikel 30 i forordning nr. 4 fra Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab angik ikke nogen begæring om overførelse af en invalidepension. Derimod angik de en persons begæring (i hvilken form denne end måtte være fremsat) om fortsat betaling af en invalidepension, der tidligere var tildelt ham, indgivet i henhold til artikel 10, stk. 1 i Rådets forordning nr. 3.

2. og 3. Bestemmelserne i forordning nr. 3, i særdeleshed dennes artikel 10, stk. 1 og bilag A, pålagde Frankrig en forpligtelse til at sikre fortsat betaling til en statsborger i en medlemsstat med bopæl i en hvilken som helst medlemsstat af en invalidepension, som den pågældende havde fået tildelt af en algiersk institution for social sikring før den 19. januar 1965.

4. Datoen for modtagelsen i den franske institution af en sådan persons begæring om fortsat betaling af hans pension kunne ikke have nogen betydning for hans ret til denne pension.

5. Denne person var berettiget til at indgive sin begæring til den kompetente franske institution.

( 1 ) – Oversat fra Engelsk.

( 2 ) – »Kontantydelser ved invaliditet eller alderdom eller til efterladte, hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan ikke nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges som følge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende«.

( 3 ) – »… enhver person, der har bopæl, eller som opholder sig på en medlemsstats område, kan henvende sig til en anden medlemsstats institution ved forbindelsesorganernes mellemkomst«.