ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Økonomisk og social samhørighed – Den Europæiske Fond for Regionaludvikling – tildeling af finansielt fællesskabstilskud – definition af den retlige og økonomiske ramme for hvert tilskud i fællesskabsbeslutningen om tildeling – modtagerens overskridelse af de oprindeligt fastsatte udgifter – ingen betydning for fastsættelsen af tilskuddets størrelse

(Rådets forordning nr. 1787/84)

2. Økonomisk og social samhørighed – Den Europæiske Fond for Regionaludvikling – tildeling af finansielt fællesskabstilskud – ændring af anvendelsen af offentlige udgifter bestemt til projekter, der modtager støtte – ændring ikke meddelt Kommissionen – ingen tilpasning af Kommissionens beslutning til denne ændring – tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1787/84)

Sammendrag

1. Når Kommissionens beslutning om afslutning af et finansielt fællesskabstilskud ydet af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling og om stiltiende afslag på en anmodning om berigtigelse af opgørelsen vedrørende et andet finansielt tilskud ydet af samme fond er i overensstemmelse med princippet om, at den retlige og økonomiske ramme for hvert tilskud er nøje defineret ved den fællesskabsbeslutning, hvorved tilskuddet bevilges, er Kommissionen berettiget til at begrænse sig til at betale det i sidstnævnte beslutning fastsatte beløb på trods af, at de samlede offentlige udgifter viser sig at være højere end oprindeligt forudset.

(jf. præmis 46 og 50)

2. Når det i forbindelse med et finansielt fællesskabstilskud ydet af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling ikke er blevet godtgjort, at de nationale kompetente myndigheder rettidigt og så præcist, som Kommissionen er berettiget til at forvente af modtagere af et sådant tilskud, har underrettet Kommissionen om ændringer i de projekter, der berøres af tilskuddet, kan manglende indsigelser fra Kommissionens side over for disse ændringer ikke fortolkes som ensbetydende med, at den accepterede, at nogle offentlige udgifter blev henført til et andet projekt end det, som de oprindelig var bestemt for.

Det følger heraf, at hvis modtageren anfægter lovligheden af beslutningen om afslutning af tilskuddet, som stiltiende afslår ansøgningen om berigtigelse af opgørelsen vedrørende tilskuddet, kan modtageren ikke påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, da dette princip kun kan påberåbes af en erhvervsdrivende, som en institution har givet visse begrundede forhåbninger.

(jf. præmis 62 og 64)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – varemærkeansøgeren er indehaver af et nationalt varemærke, som er identisk med det ansøgte varemærke og ældre end det nationale varemærke, som indsigelsen støttes på – betydning

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 8)

Sammendrag

Under en sag vedrørende en indsigelse mod registreringen af et EF-varemærke i henhold til artikel 42 ff. i forordning nr. 40/94 kan den omstændighed, at ansøgeren om EF-varemærket har et nationalt varemærke, der er ældre end det til støtte for indsigelsen påberåbte nationale varemærke og identisk med det ansøgte EF-varemærke, ikke i sig selv begrunde en forkastelse af indsigelsen. Det vil stadig være nødvendigt for ansøgeren at bevise, at denne har fået det nationale varemærke, som indsigelsen støttes på, erklæret ugyldigt ved de nationale kompetente myndigheder.

Gyldigheden af et nationalt varemærke kan nemlig ikke anfægtes under en procedure om registrering af et EF-varemærke, men kun under en sag om ugyldighed, der iværksættes i den pågældende medlemsstat. Selv om det påhviler Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) at efterprøve eksistensen af det påberåbte varemærke på grundlag af beviser, som indsigeren skal fremlægge, tilkommer det ikke kontoret at træffe afgørelse i en tvist mellem dette varemærke og et andet nationalt varemærke, idet en sådan tvist henhører under de nationale myndigheders kompetence.

(jf. præmis 25 og 26)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke – ordmærkerne CALPICO og CALYPSO [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)]

2. EF-varemærker – klagesag – appelkamre – kvalifikation af Harmoniseringskontoret som en administration – parternes ret til en retfærdig »rettergang« – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 60-62)

3. EF-varemærker – Harmoniseringskontorets afgørelser – overholdelse af retten til kontradiktion – princippets rækkevidde

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73)

Sammendrag

1. For den tyske gennemsnitsforbruger foreligger der ikke risiko for forveksling mellem ordmærket CALPICO, der søges registreret som EF-varemærke for »mineralvand og kulsyreholdige vande og andre ikke-alkoholholdige drikke, særlig drikke med fysiologiske funktioner; frugtdrikke og frugtsaft samt drikke baseret på frugtsaft; saft og andre præparater til fremstilling af drikke« henhørende under klasse 29, 30 og 32 i Nice-arrangementet, og ordmærket CALYPSO, der tidligere er registreret i Tyskland for »frugtpulver og ikke-alkoholholdige tilberedninger baseret på frugt til fremstilling af ikke-alkoholholdige drikke (samt alle disse varer i form af instantprodukter)« henhørende under klasse 32 i Nice-arrangementet, for selv om de varer, som de omtvistede varemærker betegner, til dels er identiske, til dels i høj grad ligner hinanden, må det på grund af den visuelle forskel og den klare fonetiske og begrebsmæssige forskel mellem de omtvistede varemærker afvises, at der i den relevante kundekreds’ bevidsthed skulle være risiko for forveksling mellem disse varemærker, også selv om forbrugeren ikke er særlig opmærksom på disse varemærker.

(jf. præmis 45, 54 og 55)

2. Princippet om ret til en retfærdig »rettergang« i artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention finder ikke anvendelse ved appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), idet proceduren for appelkamrene ikke er en domstolsprocedure, men en administrativ procedure.

(jf. præmis 62)

3. Selv om retten til kontradiktion, som fastsat i artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, omfatter alle de forhold af faktisk eller retlig art samt bevisligheder, som danner grundlag for den afgørelse, der træffes af Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), finder den dog ikke anvendelse i forhold til det endelige standpunkt, som administrationen agter at indtage.

(jf. præmis 65)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – retsstridighed – tab – årsagsforbindelse med en fællesskabsinstitutions eller et fællesskabsorgans adfærd – en af disse betingelser ikke opfyldt – frifindelse i det hele i erstatningssøgsmålet

(Art. 188, stk. 2, EA)

Sammendrag

Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 188, stk. 2, EA og retten til erstatning for tab forudsætter opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som fællesskabsinstitutionerne hævdes at have udvist, eksistensen af en skade samt årsagsforbindelsen mellem adfærden og den påberåbte skade. I denne forbindelse kan alene retsakter eller ulovlig adfærd, der kan tilregnes en fællesskabsinstitution eller et fællesskabsorgan, udløse Fællesskabets ansvar. Så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser er opfyldt.

(jf. præmis 41-43)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Statsstøtte – støtteprojekter – Kommissionens undersøgelse – den indledende fase og den kontradiktoriske fase (art. 88, stk. 2 og 3, EF) (jf. præmis 46-56)

2. Statsstøtte – begreb – foranstaltningens selektive karakter (art. 87, stk. 1, EF) (jf. præmis 67-93, 96-102 og 108-114)

Sagens genstand

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2001) 3967 endelig udg. af 11. december 2001, for så vidt Kommissionen deri fastslår, at den tyske ordning om skattemæssige fritagelser for hensættelser foretaget af kernekraftværkerne med henblik på bortskaffelse af radioaktivt affald og nedlukning af kernekraftværker ikke udgør en statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF.

Afgørelse

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler Kommissionens og intervenienternes omkostninger.
På området for statsstøtte skal det for at vurdere en statslig foranstaltnings selektive karakter undersøges, om denne foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, sammenlignet med andre virksomheder, der befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation i forhold til det formål, der forfølges med foranstaltningen.

En foranstaltning, som ganske vist udgør en fordel for modtageren, men som er begrundet ud fra karakteren eller opbygningen af det skattesystem, som den er et led i, opfylder dog ikke denne betingelse om selektivitet. I forbindelse med denne vurdering skal der sondres mellem de formål, som er tildelt et særligt skattesystem og ligger uden for det almindelige skattesystem, og de mekanismer, som er uadskilleligt forbundet med selve skattesystemet, og som er nødvendige for at gennemføre sådanne formål, idet disse formål og mekanismer som grundlæggende eller ledende principper i det pågældende skattesystem kan støtte en sådan begrundelse, hvilket det påhviler medlemsstaten at påvise.

Ved vurderingen af den selektive karakter af den fordel, der ydes ved den pågældende foranstaltning, har fastsættelsen af referencerammen en forstærket betydning ved skatteforanstaltninger, eftersom selve tilstedeværelsen af en fordel kun kan godtgøres i forhold til en beskatning, der betegnes som »normal«. Det er således en forudsætning for, at en national skatteforanstaltning kan betegnes som »selektiv«, at det først identificeres og undersøges, hvad der er den almindelige eller »normale« skatteordning i den pågældende medlemsstat. Derefter skal den eventuelle selektive karakter af den fordel, der ydes ved den pågældende skatteforanstaltning, vurderes og fastslås i forhold til denne almindelige eller »normale« skatteordning, ved at vise, at denne foranstaltning udgør en undtagelse fra den almindelige ordning, for så vidt som den indfører differentiering mellem aktører, der i forhold til det formål, der forfølges med den pågældende medlemsstats skattesystem, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation.

(jf. præmis 47-49 og 84)
Sag T-292/02

Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — de italienske myndigheders støtteordning til fordel for visse offentlige forsyningsværker i form af skattefritagelser og lån på lempelige vilkår — beslutning om, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet — annullationssøgsmål — sammenslutning af virksomheder — ikke individuelt berørt — afvisning«

Rettens dom (Ottende Udvidede Afdeling) af 11. juni 2009 II ‐ 1661

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – beslutning fra Kommissionen, som fastslår, at en støtteordning er uforenelig med fællesmarkedet

[Art. 230, stk. 4, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 1, litra h), og art. 20]

Søgsmål anlagt af en sammenslutning kan antages til realitetsbehandling i visse situationer, nemlig når sammenslutningen repræsenterer interesser hos virksomheder, som selv har søgsmålskompetence, og når sammenslutningen er individualiseret, fordi dens egne interesser som sammenslutning er berørt, navnlig fordi dens forhandlerposition er blevet berørt ved den retsakt, som påstås annulleret, eller når en retsforskrift udtrykkeligt indrømmer den en række processuelle rettigheder.

For så vidt angår en af en virksomhedssammenslutning anlagt sag til prøvelse af en kommissionsbeslutning, hvorved en støtteordning erklæres uforenelig med fællesmarkedet, hvad angår den første situation indebærer den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt.

Hvad angår den anden situation gør den omstændighed, at sammenslutningen deltog i den administrative fase i henhold til artikel 1, litra h), og artikel 20 i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 88 EF, det ikke muligt at fastslå, at sammenslutningens forhandlerposition er blevet berørt af den retsakt, som påstås annulleret. De pågældende bestemmelser giver nemlig ikke interesseorganisationerne nogen særstatus i forhold til andre berørte parter.

Hvad angår den tredje situation skal det bemærkes, at selv om artikel 1, litra h), og artikel 20 i forordning nr. 659/1999 giver de berørte parter visse processuelle rettigheder, er det forhold, at en sammenslutning har haft mulighed for at indgive bemærkninger inden for rammerne af proceduren i artikel 88, stk. 2, EF, og at den kan betragtes som berørt, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at fremme dens søgsmål til realitetsbehandling.

(jf. præmis 52, 53, 58 og 59)
Sag T-309/02

Acegas-APS SpA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — de italienske myndigheders støtteordning til fordel for visse offentlige forsyningsværker i form af skattefritagelser og lån på lempelige vilkår — beslutning om, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet — annullationssøgsmål — ikke individuelt berørt — afvisning«

Rettens dom (Ottende Udvidede Afdeling) af 11. juni 2009 II ‐ 1811

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – kommissionsbeslutning, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor – søgsmål anlagt af en virksomhed, der ikke har modtaget en individuel støtte, der er ydet i henhold til denne ordning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Andre fysiske eller juridiske personer end en beslutnings adressat kan kun gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en sådan beslutning.

En virksomhed kan i princippet ikke anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten. En sådan beslutning fremtræder følgelig over for den sagsøgende virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt.

En virksomhed, der ikke alene er berørt af den anfægtede beslutning som en virksomhed inden for den pågældende sektor, der potentielt kan drage fordel af den pågældende støtteordning, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen har krævet tilbagesøgt, er imidlertid individuelt berørt af beslutningen, og dens søgsmål til prøvelse af denne kan antages til realitetsbehandling.

I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, som vedrører en treårig fritagelse for selskabsskat, er en virksomhed, der har opgivet et negativt skatteregnskab for den pågældende periode og følgelig har haft en skatteopkrævning på nul, og som ikke har fremført beviser, der godtgør, at virksomheden ikke desto mindre har draget fordel af den omhandlede støtteordning, ikke individuelt berørt. Et sådant søgsmål må afvises.

Den omstændighed, at Kommissionen i øvrigt med større eller mindre nøjagtighed kan fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, indebærer ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen.

(jf. præmis 46-48, 51, 54 og 55)
Sag T-300/02

Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA (AMGA)

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Statsstøtte — de italienske myndigheders støtteordning til fordel for visse offentlige forsyningsværker i form af skattefritagelser og lån på lempelige vilkår — beslutning om, at støtten er uforenelig med fællesmarkedet — annullationssøgsmål — ikke individuelt berørt — afvisning«

Rettens dom (Ottende Udvidede Afdeling) af 11. juni 2009 II ‐ 1739

Sammendrag af dom

Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – kommissionsbeslutning, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor – søgsmål anlagt af en virksomhed, der ikke har modtaget en individuel støtte, der er ydet i henhold til denne ordning

(Art. 230, stk. 4, EF)

Andre fysiske eller juridiske personer end en beslutnings adressat kan kun gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en sådan beslutning.

En virksomhed kan i princippet ikke anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten. En sådan beslutning fremtræder følgelig over for den sagsøgende virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt.

En virksomhed, der ikke alene er berørt af den anfægtede beslutning som en virksomhed inden for den pågældende sektor, der potentielt kan drage fordel af den pågældende støtteordning, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen har krævet tilbagesøgt, er imidlertid individuelt berørt af beslutningen, og dens søgsmål til prøvelse af denne kan antages til realitetsbehandling.

I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, som vedrører en treårig fritagelse for selskabsskat, er en virksomhed, der alene har realiseret tab, og som derfor ikke har draget fordel af nævnte fritagelse, ikke individuelt berørt. Et sådant søgsmål må afvises.

(jf. præmis 46-48 og 50)
2.

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — kommissionsbeslutning, der fastslår, at en statsstøtte er forenelig med det fælles marked, uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure — søgsmål anlagt af en konkurrerende virksomhed, der ikke godtgør, at dens stilling på markedet er væsentligt berørt — afvisning (art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 62 og 64)
For så vidt som en statslig foranstaltning må betragtes som en kompensation, der er et vederlag for de af de begunstigede virksomheder leverede ydelser til opfyldelse af forpligtelser til offentlig tjeneste, således at disse virksomheder reelt ikke har en økonomisk fordel, og denne foranstaltning således ikke har den virkning at sætte disse virksomheder i en konkurrencemæssigt fordelagtig position i forhold til de virksomheder, der konkurrerer med dem, falder en sådan støtte ikke ind under artikel 87, stk. 1, EF.

For at en sådan kompensation i det enkelte tilfælde kan falde uden for begrebet statsstøtte, skal en række betingelser være opfyldt. For det første skal den pågældende virksomhed faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste, og disse forpligtelser skal være klart defineret. For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv og gennemsigtig måde for at undgå, at kompensationen indebærer en økonomisk fordel, der kan begunstige den pågældende virksomhed i forhold til de konkurrerende virksomheder. Kompensationen må for det tredje ikke overstige, hvad der er nødvendigt for helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne. Når udvælgelsen af den virksomhed, der skal overdrages en forpligtelse til offentlig tjeneste, i et konkret tilfælde ikke gennemføres inden for rammerne af en procedure for tildeling af offentlige kontrakter, som giver mulighed for at udvælge den ansøger, der kan levere de pågældende ydelser til de laveste omkostninger for samfundet, skal størrelsen af den nødvendige kompensation for det fjerde fastlægges på grundlag af en analyse af de omkostninger, som en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret til at kunne opfylde de stillede krav til den offentlige tjeneste, ville have ved at opfylde forpligtelserne, idet der skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne.

(jf. præmis 72 og 73)
2)

Rådet for Den Europæiske Union bærer sine egne omkostninger og betaler derudover de omkostninger, som Osman Ocalan for Kurdistan Workers’ Party (PKK) har afholdt for Retten i Første Instans og Domstolen.
På området for statsstøtte er Kommissionen i medfør af den retspraksis, der er overtaget og bekræftet ved artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [88] EF, beføjet til at vedtage en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger, såfremt den står over for en medlemsstat, der ikke opfylder sin forpligtelse til samarbejde, og som undlader at meddele de oplysninger, som den har anmodet staten om med henblik på undersøgelsen af en støttes forenelighed med fællesmarkedet.

Imidlertid skal Kommissionen, når henses til den meget brede skønsbeføjelse, som den råder over, før en sådan beslutning træffes, overholde visse proceduremæssige krav. Disse krav er fastsat i artikel 5, stk. 2, artikel 10, stk. 3, og artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999. Navnlig hvis den pågældende medlemsstat på trods af en rykkerskrivelse ikke meddeler de krævede oplysninger inden udløbet af den af Kommissionen fastsatte frist, eller hvis oplysningerne er ufuldstændige, fremsætter Kommissionen krav om oplysningerne i form af beslutning. Endvidere skal det i dette påbud om oplysninger angives, hvilke oplysninger der kræves, og fastsættes en passende frist for deres afgivelse. Endelig er det kun, når medlemsstaten ikke overholder et sådant påbud, at Kommissionen har beføjelse til at afslutte proceduren og vedtage en beslutning, hvorefter støttens forenelighed eller uforenelighed med fællesmarkedet konstateres på grundlag af de foreliggende oplysninger.

(jf. præmis 39-41)