ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 319/23

Sag anlagt den 18. juli 2018 — Pareto Trading mod EUIPO — Bikor og Bikor Professional Color Cosmetics (BIKOR EGYPTIAN EARTH)

(Sag T-438/18)

(2018/C 319/28)

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Pareto Trading Co., Inc.(Carlstadt, New Jersey, De Forenede Stater) (ved advokaterne I. Sempere Massa, C. Martínez-Tercero Molina og V. Balaguer Fuentes)

Sagsøgt: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

De andre parter i sagen for appelkammeret: Bikor Elżbieta Korbut (Gdańsk, Polen) og Bikor Professional Color Cosmetics Małgorzata Wedekind (Gdańsk)

Oplysninger vedrørende sagen for EUIPO

Indehaver af det omtvistede varemærke: Bikor Elżbieta Korbut og Bikor Professional Color Cosmetics Małgorzata Wedekind

Det omtvistede varemærke: Ansøgning om EU-ordmærket BIKOR EGYPTIAN EARTH — EU-varemærkeregistrering nr. 9 561 788

Sagen for EUIPO: Ugyldighedssag

Den anfægtede afgørelse: Afgørelse truffet den 24. april 2018 af Første Appelkammer ved EUIPO (sag R 1826/2015-1)

Påstande

— Den anfægtede afgørelse annulleres.

— EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de af sagsøgeren afholdte omkostninger i forbindelse med behandlingen ved ugyldighedsafdelingen og for Første Appelkammer ved EUIPO af den sag, der har ført til nærværende søgsmål.

Anbringende
7.

Syvende anbringende om tilsidesættelse af retten til selvbestemmelse, for så vidt som afgørelsen for det første med hensyn til retten til selvbestemmelse benægter Vestsaharas befolknings eksistens og ødelægger dette folks nationale enhed, og den for det andet bemyndiger indledningen af forhandlinger med Kongeriget Marokko i strid med Vestsahara særskilte og særlige status og dette områdes befolknings vedvarende suverænitet over naturressourcerne.
1.

Første anbringende om, at EUIPO med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse har tilsidesat legalitetsprincippet ved en tilsidesættelse af de relevante bestemmelser i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, navnlig ansættelsesvilkårenes artikel 56 og vedtægtens artikel 110, og at den anfægtede afgørelse mangler retligt grundlag.
—

Annullation af afgørelsen fra EU-Udenrigstjenestens generaldirektør for budget og administration af 9. november 2017 (ADMIN(2017)21) om udarbejdelse af listen over forfremmede tjenestemænd i forfremmelsesåret 2017, for så vidt som sagsøgeren ikke er opført herpå.
—

Det fastslås, at sagsøgtes krav i debitnota nr. 3241804913 af 16. april 2018 om, at sagsøgeren tilbagebetaler en del af den modtagne støtte til projektet ENHSA (European Network of Heads of Schools of Architecture), er ubegrundet hvad angår 77 169,78 EUR, og det fastslås, at dette beløb svarer til støtteberettigede udgifter.
1.

Første anbringende, hvormed det gøres gældende, at sagsøgte begik en retlig fejl ved at konkludere, at »retslige procedurer«-leddet i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1049/2001/EF ikke fandt anvendelse i denne sag, på grundlag af, at dokumentet ikke var et dokument, der var »forberedt med henblik på retslige procedurer«. Sagsøgte burde retligt set have konkluderet, at undtagelsen fandt anvendelse.
1.

Første anbringende vedrører den omstændighed, at den rapport om beregning af små og mellemstore virksomheder (SMV), der var vedhæftet den anfægtede afgørelse, henviser til sagsøgerens tilknytning til ERCROS i 2013 og 2014, idet ophavsmanden til rapporten ikke havde kendskab til den relevante omstændighed, at denne tilknytning blev etableret i februar 2015 med en selskabskapital på 3 000 EUR, som er den minimumskapital der kræves i henhold til den spanske selskabslovgivning. Det anføres med hensyn hertil, at selskabskapitalen i det nye selskab var afgørende for at erklære dette for en »lille virksomhed«, idet EQO opfyldte de parametre, der krævedes efter den gældende lovgivning, og fordi det er åbenbart ukorrekt, at ERCROS’ selskabsandel uden videre kunne ændre EQO til en »stor virksomhed«.
—

Sunsidiært omgøres den anfægtede afgørelse således, at det fastslås, at der ikke foreligger relative registreringshindringer for EU-varemærkeansøgning nr. 15 028 087, »Happy Moreno choco«, for nogen af varerne i klasse 30 og 35 og at varemærket skal registreres.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres i dens helhed, og følgelig registreres EU-varemærkeansøgning nr. 14 961 767 for alle de varer og tjenesteydelser, der ansøges om med denne, i klasse 18, 25 og 35 (eller subsidiært pålægges det EUIPO igen at undersøge den klage, som sagsøgeren indgav den 16. juni 2017, men denne gang ved at sammenligne den anfægtede ansøgning med det varemærke, der blev ansøgt om ved indsigerens tidligere internationale registrering nr. 1 258 728)
—

Det fastslås, at artikel 7, stk. 1, litra b) og c), og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 ikke er til hinder for registrering af det omtvistede tegn (EF-varemærke nr. 16 492 076) for de varer i klasse 9, der er beskrevet i registreringsansøgningen.
—

Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/573 af 15. december 2017 om nøgleelementerne i aftaler om lagring af data, der indgås som led i et sporbarhedssystem for tobaksvarer, Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/574 af 15. december 2017 om tekniske standarder for oprettelse og drift af et sporbarhedssystem for tobaksvarer og Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/576 af 15. december 2017 om tekniske standarder for sikkerhedsfeatures på tobaksvarer annulleres.
2.

Andet anbringende om, at Kommissionen gennem høringskonsulenten overskred sine beføjelser efter artikel 8, stk. 2, i afgørelse 2011/695/EU (»afgørelsen om høringskonsulentens kompetenceområde«) (2) ved at angive at omstøde en afgørelse fra Generaldirektoratet for Konkurrence om ikke at offentliggøre dele af overtrædelsesafgørelsen (og ved at henholde sig til denne retsstridige afgørelse for ikke at forhindre offentliggørelse af lignende dele af overtrædelsesafgørelsen). Kommissionen, der optrådte via høringskonsulenten, savnede beføjelser til at gøre dette (jf. dom af 15.7.2015, Pilkington Group mod Kommissionen, T-462/12, EU:T:2015:508, præmis 31).
3.

Tredje anbringende vedrører EUIPO’s manglende kompetence til at offentliggøre et udbud vedrørende oversættelsestjenester. Uden at forsøge at forudsige resultatet af vurderingen af det udbud, som EUIPO har offentliggjort, har sagsøgeren gjort gældende, at EUIPO, fra afgørelsen om at indlede udbuddet, har placeret sig selv i en situation, hvor dette kontor ikke længere overholder artikel 148 og artikel 2 i henholdsvis forordningen om oprettelse af EUIPO og forordningen om oversættelsescentrets oprettelse. Endelig har sagsøgeren anført, at det forhold at underskrive kontrakter og at købe oversættelsestjenester i det foreliggende tilfælde udgør en klar tilsidesættelse af den ovennævnte artikel 148, og EUIPO er dermed konkret ikke i stand til lovligt at fortsætte denne procedure frem til en normal afslutning, hvilket ville være underskrivelse af kontrakterne.
—

Der gives fuldt ud medhold i ansøgningen om registrering af EU-varemærket under nr. 16 180 879 for alle de ansøgte varer.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres for så vidt angår delen om, at indsigelsesafdelingens afgørelse af 21. august 2017 om, at tegnene fremkaldte forskellige helhedsindtryk, hvilket ville udelukke risikoen for forveksling, blev ophævet, og indsigelsesafdelingens afgørelse af 21. august 2017 opretholdes som gyldig.
2.

Med det andet anbringende gøres gældende, at retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning blev tilsidesat ved anvendelsen af artikel 10, stk. 4, litra c), i forordning 2016/1036. Sagsøgerne har gjort gældende, at forordning 2018/671 tilsidesætter retssikkerhedsprincippet ved at fastsætte, at sagsøgerne skal anses for at have kendskab til den påståede dumping og skade, og at de skulle have kendskab til en faktuel situation, inden der vedtages retlige foranstaltninger. Forordning 2018/671 tilsidesætter ligeledes princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ved at anlægge en fortolkning af kriteriet om kendskab i forordning 2018/671, der gør den ekstraordinære karakter af og kravene til processen for registrering af import ineffektive.
1.

Første anbringende er støttet på Kommissionens fortolkning af afgørelse nr. 50-2004/28.5.2005 (K(2004)1364 endelig af 15. april 2004, Kommissionens afgørelse om almindelige gennemførelsesbestemmelser for artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten (personer, der ligestilles med et barn, over for hvilket der består forsørgerpligt)) (og den deraf afledte økonomiske beregning) i forbindelse med den praktiske anvendelse af afgørelsen i forbindelse med fratrækningen af beboelsesbygninger, hvis fortolkning og beregning sagsøgeren anser for at være forkert, — fortolkningsmangler ud fra synsvinklen for det (finansøkonomisk) særlige ved det område, der er blevet reguleret ved Kommissionens afgørelse — fortolkning, der beror på objektivt umulige antagelser — interne modsigelser mellem enkelte dele af Kommissionens afgørelse, hvis de efterprøves samlet og ikke selvstændigt, hvilket følger af den fortolkning, som Kommissionen har anlagt — subjektiv og omtvistet fortolkning af ord, begreber og formuleringer i ordlyden af Kommissionens afgørelse, der efter deres indhold ud fra et sprogligt og/eller generelt gyldigt standpunkt er flertydige — det foretrækkes at fremdrage teoretiske indikatorer for enkelte økonomiske elementer, for hvilke der foreligger faktiske indikatorer.
1.

Første anbringende om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn vedrørende begrebet efterlevende ægtefælle samt tilsidesættelse af artikel 1d, stk. 2, og af artikel 17 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), for så vidt som Kommissionen baserede sig på en restriktiv og forkert fortolkning af det i vedtægten fastsatte begreb længstlevende ægtefælle med henblik på at forkaste sagsøgerens ansøgning om anerkendelse af hans status som længstlevende ægtefælle.
—

Ifølge Rettens praksis skal der føres bevis for, at der foreligger en kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Hvad angår kravet om, at tilsidesættelsen skal være kvalificeret, er det afgørende kriterium for, at dette krav er opfyldt, om det pågældende EU-organ groft og åbenbart har overskredet grænserne for dets skønsbeføjelser. Omfanget af det lidt tab og antallet af berørte personer er et kriterium, som kan anvendes ved vurderingen af, om det pågældende organ groft og åbenbart har overskredet grænserne for dets skønsbeføjelser. Det skal desuden bemærkes, at der foreligger en kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten, såfremt det pågældende organ ved at handle forsvarligt og udvise sædvanlig omhu kunne have undgået at begå fejl. ECB har tilsidesat sin forpligtelse til ifølge traktaten og dens egen vedtægt at pålægge den græske nationalbank sanktioner for dennes manglende tilsyn med Achaïas Andelskasse. ECB er på sin side ansvarlig for at kontrollere, om medlemsstaternes nationalbanker handler i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten og deres vedtægter. Såfremt den ikke fører denne kontrol, er der tale om manglende udøvelse af forvaltningsopgaver — tilsidesættelse af princippet om god forvaltning — hvilket kunne være undgået, hvis ECB havde vedtaget passende foranstaltninger med henblik på at »påminde« den græske nationalbank om dens forpligtelser i henhold til traktaten, og om at det ikke er tilladt at undlade at føre tilsyn med kreditinstitutterne, eftersom dette kan bringe EU’s monetære stabilitet, som er hovedformålet med ECB, i fare. ECB burde have kontrolleret, om den græske nationalbank i dens egenskab af medlem af Det Europæiske System af Centralbanker opfyldte sine forpligtelser, og såfremt den havde konstateret, at disse forpligtelser var blevet tilsidesat, skulle den have vedtaget passende foranstaltninger og ikke forholdt sig passivt.
Sag anlagt den 2. august 2018 — WV mod EEAS

(Sag T-471/18)

(2018/C 364/19)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: WV (ved advokat É. Boigelot)

Sagsøgt: Tjenesten for EU's Optræden Udadtil (EEAS)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse af 27. november 2017 med referencen »eeas.ba.hr.3(2017)6459331« truffet af [fortroligt] (1) om tilbageholdelse af løn for 72 kalenderdage til skade for sagsøgeren annulleres.

— Om fornødent annulleres den udtrykkelige afgørelse om afslag af 2. maj 2018 (»eeas.ba.hr.3/ld(2018)2309062«) efter den af sagsøgeren den 3. januar 2018 indgivne klage.

— Det fastslås, at de beløb, der skal tilbagebetales til sagsøgeren efter denne annullation, skal forhøjes med morarenter med en sats på 5 % årligt eller med en anden af Retten fastsat sats, beregnet på datoen for den faktiske tilbagebetaling og svarende til datoerne for de foretagne tilbageholdelser.

— EEAS tilpligtes at betale sagsomkostningerne i henhold til artikel 134 i procesreglementet for Den Europæiske Unions Ret.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et enkelt anbringende vedrørende tilsidesættelse af personalevedtægtens artikel 1e, stk. 2, artikel 12, 12a, 21, 25, 26, 55 og 60, af bistands- og omsorgspligten, af princippet om god forvaltning, og en tilsidesættelse af artikel 1 og 2 i bilag IX til personalevedtægten samt af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 2001, L 8, s. 1). Sagsøgeren har ligeledes påberåbt sig en tilsidesættelse af bl.a. artikel 41, 47 og 52 i chartret om grundlæggende rettigheder, af den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og af retten til kontradiktion, tilsidesættelse af artikel 296 TEUF og retsmisbrug og procedurefordrejning, og herudover en åbenbar tilsidesættelse af princippet om berettigede forventninger og princippet om processuel ligestilling. Endelig har sagsøgeren gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af det princip, der pålægger forvaltningen kun at træffe afgørelse på basis af lovlige grunde, dvs. grunde, der er relevante og ikke behæftede med et eller flere åbenbart urigtige faktiske eller retlige skøn, og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, af audi alteram partem og retssikkerhedsprincippet, samt en tilsidesættelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43).

(1) Fortrolige oplysninger udeladt.
3.

Tredje anbringende vedrører Kommissionens tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, første, andet og tredje led, i forordning nr. 1049/2001, idet Kommissionen afslog at anvende de undtagelser, som sagsøgeren imidlertid havde påberåbt sig. Dette anbringende er opdelt i tre led: — Første led vedrører Kommissionens tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001, idet Kommissionen bevidst afslog at anvende den generelle formodning for fortrolighed, der gælder for dokumenter. — Andet led vedrører Kommissionens tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, andet led, i forordning nr. 1049/2001, idet Kommissionen afslag at tage hensyn til den retssagsforstyrrelse, som meddelelsen af dokumenterne medførte. — Tredje led vedrører Kommissionens tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, første led, i forordning nr. 1049/2001, artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder, artikel 7 i chartret om grundlæggende rettigheder og artikel 339 TEUF, idet Kommissionen ikke tog hensyn til sagsøgerens kommercielle, finansielle og strategiske interesser.
—

Det fastslås, at afgørelsen fra formanden for Delegationen for Forbindelserne med Japan, som blev bekendtgjort den 20. marts 2018, er retsstridig.
2.

Andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at Kommissionen undlod at anføre grundene til dens konklusion om, at den valgte definition af markedet ikke ændrer det reguleringsmæssige resultat. — Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl, da den anlagde det synspunkt, at den kunne beslutte ikke at indlede en fase II undersøgelse med den begrundelse, at den definition af markedet, som Kommissionen fandt mere passende, angiveligt ville føre til det samme reguleringsmæssige resultat som det, der blev foreslået i udkastet til foranstaltningen. Den passende definition af markedet ville nødvendigvis have ændret sagsøgerens retlige stilling.
—

tilpligtes sagsøgte at betale erstatning for den ikke-økonomiske skade, der ex aequo et bono vurderes til 1 000 EUR pr. sagsøger
—

tilpligtes sagsøgte at betale erstatning for den ikke-økonomiske skade, der ex aequo et bono vurderes til 10 000 EUR,
—

Som følge deraf, og efter at Retten indledningsvist i medfør af artikel 89, stk. 3, litra d), i Rettens procesreglement, der foreskriver »foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse«, har pålagt sagsøgte at fremlægge alle akter og dokumenter vedrørende nærværende sag og navnlig: mandatet til og konklusionerne vedrørende den interne sikkerhedsundersøgelse, som ansættelsesmyndigheden foretog; alle EEAS’ interne dokumenter og afgørelser i forbindelse med beskyldningerne om sagsøgerens angivelige fjernelse af dokumenter og mulige videregivelse af oplysninger til et givent tredjeland (Israel/Tyrkiet), nøjagtige datoer, de angiveligt delte oplysninger og konkrete beviser, samt de oplysninger, der er blevet videregivet til sikkerhedstjenesten og dens svar; de interne dokumenter og/eller afgørelser, der øjensynligt blev affattet eller truffet i forbindelse med hændelsen den 27. juli 2016, og navnlig et notat fra EEAS’ generalsekretær vedrørende udelukkelsen af sagsøgeren fra »Tyrkiet«-afdelingen; e-mailen fra [X], sendt i september 2015 til [Y], hvori der øjensynligt henvises til »alvorlige problemer, der i det væsentlige er knyttet til hendes adfærd«; oplysninger vedrørende karakteren af de forskellige overførsler, som hun har været genstand for, med henblik på at klarlægge, om disse overførsler er blevet foretaget inden for rammerne af hendes stilling og/eller udgjorde en yderligere belastning dertil; mandatet for de nationale eksperter, som blev stillet til rådighed for EEAS’ »Tyrkiet«-afdeling, og som afspejler den aftale, der blev indgået med de forskellige medlemsstater i juni 2015 med henblik på oprettelsen af denne afdeling; referatet fra mødet den 18. maj 2017 mellem sagsøgeren, en repræsentant for personaleudvalget og ansættelsesmyndigheden; de e-mailudvekslinger, der fandt sted den 10. juli 2017 mellem [Z] og chefen for EU-delegationen i Tyrkiet.
—

Intervenienten tilpligtes at betale alle de sagsomkostninger, der er opstået, ikke blot i forbindelse med nærværende søgsmål for Retten, men også i forbindelse med indsigelsessagen og klagesagen for EUIPO..
Første anbringende om tilsidesættelse af princippet om national solidaritet som fastsat af Den Europæiske Unions Domstol, som er et almindeligt retsprincip. I denne henseende har sagsøgeren anført, at Den Europæiske Unions Domstol har fastslået, at en ordning, som er bestemt for en særlig kategori af befolkningen eller af arbejdstagere, ikke er en retlig ordning, men en erhvervsmæssig ordning. Sagsøgeren har gjort gældende, at der i det foreliggende tilfælde, henset til den forskelsbehandling, som findes mellem selvstændige, som er tvunget til at være tilsluttet en social ordning for selvstændige arbejdstagere (herefter »RSI«) selv i tilfælde af ingen eller negativ omsætning, og de øvrige, såsom iværksættere, lønmodtagere eller tjenestemænd, tydeligvis ikke er tale om en retlig ordning.

Desuden er sagsøgeren af den opfattelse, at det solidaritetsprincip, som RSI er baseret på som en retlig ordning om social sikring ifølge den franske stat, i det foreliggende tilfælde ikke overholdes af RSI, for så vidt som sidstnævnte modtager anmodninger om minimumsbidrag og faste bidrag, selv i tilfælde af lave indkomster. Desuden vil han kunne blive totalt frataget økonomisk godtgørelse ved sygdom eller pension i tilfælde af manglende bidrag eller blot forsinkelse, hvilket ikke er tilfælde for andre franske arbejdstagere, som er tilknyttet en anden socialsikringsordning.
Sag anlagt den 27. juni 2018 — Riesco García mod Parlamentet

(Sag T-391/18)

(2018/C 352/42)

Processprog: spansk

Parter

Sagsøger: Juan Carlos Riesco García (Rota, Spanien) (ved advokat M. Tey Ariza)

Sagsøgt: Europa-Parlamentet

Sagsøgerens påstande

— Med nærværende skrivelse og i henhold til Den Europæiske Unions Rets kompetencer anlægges dette passivitetssøgsmål vedrørende det svar af 31. maj 2017, som Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender afgav vedrørende mit andragende nr. 0741/2015 om den angivelige forskelsbehandling mellem fastansatte tjenestemænd og midlertidigt ansatte tjenestemænd med hensyn til den ulige behandling i forhold til betingelserne for pension af offentligt ansatte tjenestemænd i den spanske centraladministration.

— Nærværende skrivelse antages i henhold til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, til realitetsbehandling, Retten afsiger dom om det forelagte spørgsmål, og på grundlag deraf pålægges det den spanske stat straks at fastslå og gennemføre alle tjenestemænds ret til, når de er ansat i centraladministrationen, at være omfattet af de samme eller lignende betingelser for adgang til førtidspension.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har anført, at nogle fastansatte arbejdstagere (tjenestemænd) under socialsikringsordningen i henhold til den spanske lovgivning, der er genstand for søgsmålet, kan skifte socialsikringsordning med henblik på frivillig pensionering, fordi de er arbejdstagere, mens de midlertidigt ansatte ikke kan skifte socialsikringsordning, fordi de ikke er fastansatte.

Den ubegrundede besvarelse fra Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender af andragendet (0741/2015) er skuffende og uforståelig for sagsøgeren, idet denne institution efter antagelsen til realitetsbehandling og efter at have fastslået den 3. august 2016, at det var nødvendigt at tilpasse den spanske lovgivning til direktiv 1999/70 vedrørende det ansøgte (lige betingelser for pension), og efter at have vurderet muligheden for at indlede en traktatbrudsprocedure, nu efterfølgende er frafaldet sit standpunkt med et argument om, at der er uløste »faktiske spørgsmål«.

Det er endnu mere uforståeligt, at den pågældende tvivl ikke har medført, at der er blevet anlagt en sag ved den institution, Den Europæiske Unions Domstol, der har kompetence til at afgøre, om det er nødvendigt at tilpasse den nationale lovgivning til direktiv 1999/70, men tværtimod har medført et forslag om at løse spørgsmålet ved de nationale retter, der i mindre grad eller slet ikke har kompetence til at træffe afgørelse om behovet for tilpasning af den nationale lovgivning til EU-retten.