ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

Udøvelsen af Den Høje Myndigheds prøvelsesret skal i princippet begrænse sig til virksomhedsaktiviteten inden for kul- og stålproduktionens område. Men Den Høje Myndighed har ret til at kontrollere en virksomheds samlede administration, selv om denne udøver en produktionsvirksomhed, som kun delvist falder ind under EKSF-traktatens bestemmelser, for således at sikre sig, at fordelingen mellem de produktionssektorer, der er underlagt traktaten, og de andre sektorer er korrekt, og at der ikke forekommer sammenblanding af de to dele af bogføringen, som kan afsløre en overtrædelse af traktaten.
5.

Hvis sagsøgte ved sin adfærd har tilskyndet sagsøgeren til at anlægge to søgsmål, skønt et burde have været tilstrakkeligt med henblik på at løse det omtvistede spørgsmål, har sagsøgte herved forvoldt sagsøgeren unødvendige udgifter. Hvis sagsøgeren imidlertid taber den sag, som har vist sig overflødig, skal han i påkommende tilfælde bære de herhen hørende omkostninger, for så vidt de er opstået efter det tidspunkt, hvor han blev klar over, at han ikke længere havde interesse i at fortsætte med den omhandlede sag. (Jf. sammendrag nr. 7 i dommen i de forenede sager. 15/59 og 29/59, Sml. 1954 — 64, s. 159).
1.

Da den udøvende myndighed ikke er forpligtet til i en begrundelse for en retsakt at anføre retningslinjer og mål, som er uden betydning i det konkrete tilfælde, kan det af forvaltningsmyndighedens tavshed udledes, at de ikke nævnte retningslinjer og mål ikke blev anset for anvendelige af den.
3.

Når det i artikel 190 pålægges Kommissionen at begrunde sine retsakter er det ikke alene af formelle grunde, men også for at give parterne mulighed for at forsvare deres rettigheder, Domstolen mulighed for at udøve sin kontrol og medlemsstaterne såvel som alle interesserede borgere mulighed for at få kendskab til, hvordan Kommissionen har anvendt traktaten.
1.

Forud for vedtagelsen af enhver form for disciplinærforanstaltning over for de ansatte skal fællesskabsmyndighederne efter en i EØF-medlemsstaternes gældende ret anerkendt retsregel give de ansatte lejlighed til at udtale sig om de faktiske forhold, der lægges dem til last.
3.

i det foreliggende tilfælde er den pågældende retsakt af forfatteren betegnet som en »forordning«; sagsøgerne hævder imidlertid, at den anfægtede bestemmelse i virkeligheden har karakter af en »beslutning, som er udfærdiget i form af en forordning«; det kan utvivlsomt forekomme, at også en beslutning har et meget vidt anvendelsesområde ; man kan dog ikke betragte en retsakt som en beslutning, når den finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og skaber umiddelbare retsvirkninger i alle medlemsstaterne for personkredse, som er bestemt på almen og abstrakt måde, i det mindste ikke, når det ikke er bevist, at den berører bestemte personer individuelt i artikel 173, stk. 2's forstand; i det foreliggende tilfælde skaber den anfægtede bestemmelse umiddelbare virkninger i alle medlemsstaterne for personkredse, som er bestemt på almen og abstrakt måde; artikel 9 i den anfægtede retsakt — den bestemmelse, som det i den foreliggende sag særligt drejer sig om — afskaffer inden for visse frister kvantitative importrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning for visse varer; den indebærer desuden et afkald fra medlemsstaterne på at anvende bestemmelserne i traktatens artikel 44, dvs. især retten til midlertidigt at suspendere eller nedskære importen; den nævnte artikel ophæver følgelig begrænsningerne for de erhvervsdrivendes frihed til at eksportere eller importere inden for Fællesskabet; tilbage er at undersøge, om den anfægtede bestemmelse berører sagsøgerne individuelt; selv om denne bestemmelse ved at forpligte staterne til at ophøre med eller afstå fra foranstaltninger, der kan begunstige landbrugsproducenterne, netop berører disses interesser og dermed også interesserne hos medlemmerne af de sagsøgende organisationer, må det dog fastslås, at disse medlemmer berøres af den nævnte bestemmelse på samme måde som alle andre landbrugsproducenter i Fællesskabet; princippet om at en organisation i sin egenskab af repræsentant for en gruppe erhvervsdrivende skulle være individuelt berørt af en retsakt, som påvirker denne gruppes generelle interesse, kan i øvrigt ikke accepteres; dette princip ville bevirke, at de særegne interesser hos medlemmerne af en gruppe, der som medlemmer berøres af ægte forordninger, blev forenet i et enkelt retssubjekt; dette ville krænke traktatens system, som kun tillader annullationssøgsmål fra enkeltpersoner mod beslutninger, der angår dem som adressater, eller mod retsakter, der rammer dem på lignende måde; under disse omstændigheder kan det ikke anerkendes, at den omtvistede bestemmelse berører sagsøgerne individuelt; det følger af ovenstående, at sagsøgte med rette har betegnet den anfægtede bestemmelse som en forordning; afvisningsindsigelsen er således velbegrundet, og sagen må afvises fra realitetsbehandling, uden at det er nødvendigt at behandle spørgsmålet, om organisationerne er søgsmålskompetente i alle tilfælde, hvor deres medlemmer er det.
1.

Det fremgår af artikel 184's ordlyd og opbygning og specielt henvisningen deri til artikel 173, at en forordning kun på grundlag af en incidenspåstand og med begrænset virkning kan erklæres uanvendelig under en sag for Domstolen, der selv har hjemmel i en anden af traktatens bestemmelser, og man kan ikke ved hjælp af denne artikel omgå de i de pågældende bestemmelser fastsatte klagefrister.
3.

Kriteriet for sondringen mellem begrebet »beslutning« og begrebet »forordning« skal søges i, om den pågældende retsakt er »almengyldig« eller ikke. En beslutning berører bestemte personer individuelt; det væsentligste kendemærke for en' beslutning fremgår af begrænsningen til »dem, den angiver at være rettet til«. En forordning, som i det væsentlige er at normativ karakter, retter sig ikke til et begrænset antal angivne eller på anden måde identificerbare adressater, men finder anvendelse på objektivt bestemte situationer. Den skaber umiddelbare retsvirkninger i alle medlemsstaterne for personkredse, som er bestemt på almen og abstrakt måde.
2.

Der kan ikke anerkendes nogen retlig interesse i at få en passivitet pådømt, når denne er ophørt på tidspunktet for stævningens indlevering. I et sådant tilfælde er de pågældendes interesser tilstrækkeligt beskyttet i kraft af muligheden for i henhold til EKSF-traktatens artikel 33 at anlægge et annullationssøgsmål mod en forud for sagsanlægget vedtaget beslutning fra Den Høje Myndighed.
Retspleje – anmodning i stœvningen om at få fastslået et eventuelt tab – påstand om erstatning i replikken – antagelse til realitetsbehandling af den nævnte påstand betragtet som en uddybning af anmodningen om at få fastslået et tab

(Procesreglementet, artikel 38, stk. 1, litra d)
Begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« i forordning nr. 3 fra Rådet for EØF, om social sikring af vandrende arbejdstagere har ligesom udtrykket »arbejdskraft« i EØF-traktatens artikler 48 — 51 fællesskabsretlig betydning, idet det omfatter alle, der i denne egenskab og uanset under hvilken benævnelse er omfattet af de forskellige nationale sociale sikringsordninger.

Begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person« i henhold til forordningen fra Rådet for EØF omfatter de personer, der, efter at de først obligatorisk har været omfattet af den sociale sikring som »arbejdstagere«, derefter i denne egenskab og på grund af en eventuel genoptagelse af deres virksomhed som arbejdstagere, har fået rettigheder i henhold til en frivillig forsikring efter national ret, som reguleres af lignende principper som den obligatoriske forsikring.

Med henblik på at fastlægge, om en person, som aktuelt ikke er arbejdstager, ikke desto mindre er omfattet af begrebet »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, tilkommer det den nationale retsinstans i hvert tilfælde at vurdere, om retten til at tilslutte sig den sociale sikring er blevet givet den pågældende på de betingelser og af de grunde, der er nævnt under 2.
1.

Sagsøgeren er ikke forpligtet til at nævne de bestemmelser, som han påberåber sig; det er tilstrækkeligt, at stævningen indeholder »søgsmålsgrundene« og »påstandene«. Ordene »kort fremstilling af søgsmålsgrundene«, som anvendes i statutten og procesreglementet, betyder, at det af stævningen, selv om det ikke er nødvendigt at anvende terminologien i artikel 33, stk. 1, skal fremgå, hvilken søgsmålsgrund sagen støttes på. Selv om en ren, abstrakt opregning af søgsmålsgrundene i stævningen ikke opfylder dette krav, kan fremstillingen af søgsmålsgrun dene ved deres indhold i højere grad end ved deres retlige betegnelse være tilstrækkelig, på betingelse af at det påberåbte klagepunkt har relation til de faktiske omstændigheder, således som de er blevet fremstillet.
DOMSTOLENS DOM

AF 16. DECEMBER 1963

Forges de Clabecq mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab

Sag 14/63

Processprog: Fransk

Angående:

Annullationssøgsmål mod en individuel beslutning af 5. december 1962 fra Den Høje Myndighed, som blev meddelt sagsøgeren den 23. januar 1963, og som i den skrotmængde, der lå til grund for afgiftspåligningen, inkluderede 20682 tons skrot, som sagsøgeren påstår at have købt før den 1. april 1954, der var ikrafttrædelsesdatoen for beslutning nr. 22/54 af 26. marts 1954, men som han først modtog efter denne dato.

Domskonklusion:

1. Søgsmål 14/63 forkastes, da det findes at savne fornødent grundlag.

2. Sagsomkostningerne ophæves, og hver af parterne bærer deres egne udgifter.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

at den anfægtede beslutning annulleres;

at sagen hjemvises til Den Høje Myndighed, for at den kan træffe de foranstaltninger, som annullationen af beslutningen medfører; og at sagsomkostningerne bæres af Den Høje Myndighed.

Sammendrag

1. Annullationssøgsmål — søgsmålsinteresse — bedømmelse

2. Fœllesmarked — skrot — udligningsordning — virkninger — nødvendigt fœlles kriterium for disse virkningers indtræden

3. Skrot — udligning som forstået i beslutning nr. 22/54 — købt skrot — begreb — fœlles-skabstilknytning som kriterium

4. Sagsomkostninger — ophævelse — ganske særlig grund (Procesreglementet, artikel 69, stk. 2)

1. Interessen i et annullationssøgsmål må bedømmes ud fra tidspunktet for sagsanlægget.

2. Det er nødvendigt at anvende et fælles kriterium med henblik på fastlæggelsen af, hvornår virkningerne af udligningsordningen indtræder såvel med hensyn til gennemførelsen af beskatningen af købt skrot som med hensyn til udligningsbetalingerne for importeret skrot.

3. Alt skrot, der købes med henblik på fællesskabsproduktion, er underkastet udligningsafgiften i medfør af beslutning 22/54; denne fællesskabstilknytning bestemmes efter tidspunktet for virksomhedernes modtagelse af skrottet.
1.

a) En retsakt, som opfylder de grundbetingelser, der er knyttet til begrebet beslutning, som forstået i traktaten, bevarer denne karakter, selv om et uvæsentligt formkrav, der er fastsat af Den Høje Myndighed som kendetegn for beslutningerne, ikke er opfyldt. b) En beslutning skal fremstå som en kollegial retsakt fra Den Høje Myndighed, der skal fremkalde retsvirkninger, skal være afslutningen på Den Høje Myndigheds interne behandling, hvorved denne træffer endelig afgørelse, og skal fremstå i en form, som gør det muligt at identificere den pågældende retsakt som en beslutning. En retsakt, der navnlig ikke fremgår som værende drøftet og udstedt af Den Høje Myndighed, og som ikke er bekræftet ved en underskrift fra en af dens medlemmer, kan ikke anses som en beslutning.
2.

Erklæringer fra Den Høje Myndigheds tjenestemænd kan navnlig ikke have betydning for fortolkningen af beslutninger truffet af denne, hvis denne fortolkning, når der ses bort fra de nævnte erklæringer, fører til et entydigt resultat.
3.

Eksistensen af alvorlige forstyrrelser, der kan vedvare, udelukkes ikke af det forhold, at de berørte selv gør sig anstrengelser for at understøtte Kommissionens foranstaltninger, idet sådanne anstrengelser forudsættes i artikel 226, som er beregnet på at muliggøre tilpasningen til fællesmarkedet af den sektor, der er i vanskeligheder.
2.

Da muligheden for at indbringe en sag efter artikel 66, stk. 5, 2. afsnit er en undtagelse fra traktatens almindelige procesregler, kan den ikke udvides til også at omfatte den passivitet, som udelukkende falder ind under fremgangsmåden i artikel 35.
DOMSTOLENS DOM

AF 2. JULI 1964

Société Rhenania m.fl. mod Kommissionen for Det europæiske økonomiske Fællesskab

Sag 103/63

Processprog: Tysk

Angående:

Passivitet fra Kommissionens side (ved ikke at have indledt proceduren efter EØF-traktatens artikel 169 over for Forbundsrepublikken Tyskland vedrørende fastsættelsen af afledte interventionspriser for korn).

Domskonklusion:

Sagen afvises som genstandsløs.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

at Domstolen bør afvise sagen som genstandsløs.
8.

Før integrationsudvalget udfærdiger en ugunstig udtalelse, skal det høre vedkommende vedrørende de punkter, der kan have betydning for hans fastansættelse. Det er tilstrækkeligt til opfyldelse heraf, at den pågældende på et hvilket som helst tidspunkt er blevet hørt af det ovennævnte udvalg vedrørende de dele af den overordnedes udtalelse, som det har lagt til grund for afgørelsen, og hvis konklusioner det har overtaget.
2.

I et søgsmål mod en generel beslutning kan søgsmålsgrunden magtfordrejning kun antages til realitetsbehandling, hvis sagsøgeren påberåber sig, at magtfordrejning er blevet begået »i forhold til ham «, samtidig med at sagsøgeren på relevant måde anfører grundene til, at vedtagelsen af den anfægtede generelle beslutning forvolder en direkte skade på hans interesser.
4.

At Kommissionen ikke i overgangsperioden for anvendelsen af vedtægten udstedte de generelle forskrifter, der ville have gjort det muligt at udfærdige de i artikel 43 omhandlede udtalelser, kan ikke anses for en fejl, der kan berøre lovligheden af en forfremmelse.
1.

Artikel 91 er, for så vidt den indfører en frist for sagsanlæg, først anvendelig på tidligere beslutninger fra tidspunktet for dens offentliggørelse. Dette gælder navnlig for tvister angående anvendelse af vedtægtens artikel 102, der indeholder overgangsbestemmelser, som gør det muligt for allerede ansatte at blive omfattet af vedtægten, uden at de for ansættelse af tjenestemænd i vedtægten fastansatte regler skal anvendes.
3.

Da Fællesskabet er en udelelig helhed, er det utænkeligt, at en retsafgørelse, der har retskraft for en institution, ikke skulle have samme betydning over for hele Fællesskabet.
DOMSTOLENS DOM

AF 12. MAJ 1964

Albert Wagner

mod Jean Fohrmann og Antoine Krier

(Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Le Tribunal d'arrondissement Luxembourg)

Sag 101/63

Processprog: Fransk

Angående:

En præjudiciel afgørelse med henblik på at få fortolket traktaterne og de bestemmelser, hvorved varigheden af den europæiske parlamentariske forsamlings sessioner fastsættes, for at løse spørgsmålet vedrørende d'herrer Fohrmann og Krier's parlamentariske immunitet.

Domskonklusion:

Ordene »under forsamlingens mødeperiode« gentaget i artikel 9 i hver af de tre protokoller vedrørende privilegierne og immuniteterne skal fortolkes således: under forbehold af datoerne i EKSF-traktatens artikel 22 om, hvornår den årlige session åbnes og hæves, skal Europa-Parlamentet, selv om det rent faktisk ikke holder møde, betragtes som værende i session, indtil det øjeblik, hvor de årlige eller ekstraordinære sessioner hæves.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

at artikel 9 i hver af de tre protokoller vedrørende privilegierne og immuniteterne fortolkes således, at »forsamlingens mødeperioder« ikke omfatter en periode, hvor afbrydelsen af sessionen er blevet besluttet af Europa-Parlamentet under de i dets forretningsorden fastsatte betingelser.

Sammendrag

1. Fælles institutioner — bestemmelser som vedrører dem — fortolkning

2. Europa-Parlamentet — session — begreb (EKSF-traktaten, artikel 22; EØF-traktaten, artikel 139; Euratom-traktaten, artikel 109)

1. De bestemmelser i traktaterne og protokollerne, som finder anvendelse på en fælles institution, skal fortolkes under ét og om nødvendigt bringes i overensstemmelse.
Centrale Raad anmoder i anden del af sit spørgsmål Domstolen om, såfremt det omtvistede udtryk anses at have fællesskabsredig betydning, at tage stilling til, hvad dette indhold går ud på, for så vidt kendskabet hertil er nødvendigt for at afgøre, om den ovennævnte artikel 19, stk. 1 er til hinder for ikke-udbetaling af sygepenge til personer, som befinder sig i en situation, som kan sammenlignes med situationen i den foreliggende sag;

det fremgår såvel af traktaten som af forordning nr. 3, at den beskyttede »arbejdstager« ikke udelukkende er en person, der aktuelt er beskæftiget;

artikel 48, stk. 3 omhandler også personer, som kan »blive boende på en medlemsstats område … efter at have haft ansættelse dér;«

forordning nr. 3, artikel 4 nævner de arbejdstagere og dermed ligestillede personer, som er »eller har været« omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater;

traktaten og forordning nr. 3 har således ikke udelukkende villet beskytte en arbejdstager, som for tiden har arbejde, men de tilstræber fornuftigvis også at beskytte dem, som efter at have forladt deres stilling, må antages at kunne få en anden;

når national ret tilbyder personer, som er blevet berøvet deres beskæftigelse, muligheden for frivilligt at tilslutte sig den sociale forsikring for arbejdstagere, og når denne tilslutning er sket og er blevet accepteret, kan denne foranstaltning under visse betingelser betragtes som beregnet til at beskytte de pågældende i deres egenskab af »arbejdstagere« i traktatens forstand og til at forlene denne beskyttelse med garantierne i forordning nr. 3;

således forholder det sig, hvis den ovennævnte ret gives de pågældende, dels fordi de før var »arbejdstagere«, dels fordi de på ny vil kunne blive dette;

følgelig kan de nævnte personer betragtes som »arbejdstagere eller dermed ligestillede personer« i forordning nr. 3's betydning, idet der i øvrigt ikke er nogen bestemmelse i denne forordning, som er til hinder for denne fortolkning;

det tilkommer således den nationale retsinstans, som alene er kompetent til at fortolke national ret, at vurdere, om retten til at tilslutte sig den sociale sikring i hvert enkelt tilfælde er blevet givet den pågældende, fordi han tidligere var »arbejdstager«, og om optagelsen er opretholdt på grund af muligheden for, at han vil genindtræde i et arbejdsforhold;

enhver »arbejdstager eller dermed ligestillet person«, der befinder sig i den situation, som er beskrevet i den ovennævnte artikel 19, stk. 1, kan kræve de heri omtalte ydelser;

denne bestemmelse hjemler ingen undtagelse til skade for de pågældende, navnlig hvad angår begrundelsen for opholdet i udlandet;

den er ligeledes til hinder for, at nationale regler i tilfælde af et sådant ophold gør tilståelsen af de omhandlede ydelser afhængig af mere byrdefulde betingelser, end de der ville være blevet anvendt, hvis den pågældende var blevet syg, mens han befandt sig på den stats område, hvor forsikreren hører hjemme;
4.

Når Den Høje Myndighed har til hensigt at tilbagekalde tilladelsen til en aftale, skal den anføre den ændring af forholdene, som medførte, at aftalen ikke længere opfylder forudsætningerne for, at den kan tillades, eller de faktiske følger af aftalen, som strider imod betingelserne for meddelelsen af godkendelsen.
2.

Tjenestemænd — forfremmelse — bedømmelseskriterier — manglende regelmæssige udtalelser i overgangsperioden for anvendelsen af personalevedtægten — ingen forpligtelse for administrationen til at udfærdige udtalelser ad hoc (EØF-personalevedtægten, artikel 45)
1.

a) Sagsøgtes beslutning om ikke at forlænge sagsøgerindens kontrakt ud over den 31. januar 1963 annulleres. b) Sagsøgerinden må anses for stadig at være ansat hos sagsøgte på de materielle vilkår, der var gældende for hendes kontrakt den 31. januar 1963. c) Sagsøgte dømmes til at betale sagsøgerinden månedsløn på de ovenfor under b) nævnte vilkår, formindsket med 15 % for perioden mellem 1. februar 1963 og tidspunktet for denne doms afsigelse. d) Sagsøgerinden har. på de ovenfor under b) nævnte vilkår, krav på de andre fordele, der følger af hendes kontrakt, navnlig hvad angår den sociale sikring og lægelig bistand.
2.

Enhver ansat, der efter at være blevet omfattet af vedtægten er forblevet i en allerede eksisterende fast stilling, som i betragtning af de dertil knyttede funktioner efter den nye vedtægt burde være indplaceret i en højere lønklasse end den, der er opnået inden for rammerne af proceduren i artikel 102, har i overensstemmelse med princippet i bilag I om sammenhæng mellem stillinger og lønklasse ret til at forvente, at hans indplacering bliver reguleret.
1.

En tjenestemand, som ikke forud for sin flytning har forelagt de i personaleordningens artikel 15 omhandlede overslag, har kun ret til godtgørelse af flytteudgifterne, hvis de beviser, han a posteriori har forelagt, gør det muligt for Den Høje Myndighed at konstatere, at den flytning, som tjenestemanden vil have godtgjort, faktisk har fundet sted, hvilke ydelser flyt-tefirmaet har præsteret kvantitativt og kvalitativt, og om den krævede pris forekommer rimelig i forhold til ydelserne.
2.

Tjenestens interesser og hensynet ril berettigede forventninger om karrieremuligheder ville blive bragt i fare, hvis administrationen for at sikre geografisk ligevægt kunne forbeholde en stilling for borgere fra en bestemt medlemsstat, uden at dette var berettiget af grunde, der vedrørte dens tjenestegrenes funktion. Det er imidlertid ikke uforeneligt med disse krav og med forbudet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, hvis administrationen i tilfælde, hvor de forskellige ansøgeres kvalifikationer i det væsentlige er ens, lader statsborgerskab spille en rolle som afgørende kriterium, når dette er nødvendigt for at opretholde eller genoprette geografisk ligevægt blandt dens personale.
DOMSTOLENS DOM

AF 9. DECEMBER 1965

Société anonyme des Laminoirs, Hauts Fourneaux, Forges, Fonderies et Usines de la Providence o.a.

mod den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab

Forenede sager 29, 31, 36, 39 — 47, 50 og 51/63

Processprog: Fransk

Angående:

Krav om skadeserstatning i henhold til EKSF-traktatens artikel 40 for skade, der er forårsaget af en tjenstlig fejl fra Fællesskabets side under administrationen af prisudligningsordningen for importeret og hermed ligestillet skrot.

Domskonklusion:

1. Parterne skal senest tre måneder efter forkyndelsen af nærværende dom meddele Domstolen de tal for en eventuelt fastslået skade, som de er nået til enighed om.

2. I tilfælde af uenighed skal parterne inden for den samme tremåneders frist forelægge Domstolen deres i tal opgjorte påstande.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

De sager, der er anlagt af foretagenderne Providence, Saulnes, Firminy, Rouen, Saint-Jacques, Chatilion, Fives-Lille-Cail og Usinor med krav om, at Den Høje Myndighed dømmes til at erstatte dem det tab, som de har lidt på grund af ulovlige løfter om udligning af transportomkostningerne, har fornødent grundlag. Godtgørelsen bør fastsættes til beløb, som Domstolen, på grundlag af ekspertudsagnene, Den Høje Myndigheds indvendinger vedrørende forhøjelsen af udligningsbidragene og den konstaterede bevismangel, skønner rimelige.

Derimod bør sagsøgte frifindes i de sager, der er anlagt af foretagenderne Maubeuge, Pompey, Beautor, Porter-France, U.C.P.M.J. og Hennebont, fordi der ikke i disse tilfælde findes at være lidt noget tab.

Sammendrag

Tjenstlig fejl — tab — udregningsmetoder — domstolskontrol

(EKSF-traktatens artikel 40)

Når det er nødvendigt ved udregningen af det tab, der er lidt ved en tjenstlig fejl, at tage i betragtning, hvorledes situationen ville have været, såfremt der ikke var begået nogen fejl, bør dommeren, samtidig med at han forlanger den bedst mulige dokumentation, stille sig tilfreds med rimelige omtrentlige tal, som f. eks. gennemsnitsværdier, der fremkommer ved sammenligning. De udspørgnings-metoder, der normalt anvendes ved økonomiske undersøgelser, gør det muligt at nå frem til acceptable omtrentlige tal på et tilstrækkeligt pålideligt grundlag.