ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Det fremgår i denne henseende af den appellerede kendelse, at lov nr. 4254/2014 kun reducerede det tilskud, som producenterne af vedvarende energi tidligere var blevet indrømmet, idet dette var den løsning, som den græske lovgiver valgte for at afhjælpe den omstændighed, at støtteordningen til fordel for producenterne af vedvarende energi var blevet for dyr og skulle refinansieres. I denne forbindelse fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 44, at selv om der ikke var tvivl om, at lov nr. 4254/2014, hvorved der fastsættes reducerede priser for elektricitet, der produceres fra vedvarende energikilder, som blev vedtaget med henblik på at mindske underskuddet på den særlige konto vedrørende vedvarende energikilder, havde haft indvirkning på producenterne af vedvarende energikilder, havde appellanten imidlertid hverken godtgjort, at der var en forbindelse mellem de nedsatte priser for vedvarende energikilder og el-leverandørernes manglende betaling af et bidrag til den særlige konto vedrørende vedvarende energikilder, eller at den angivelige støtte til el-leverandørerne kunne have indvirkning på selskabets stilling på markedet eller dets interesser. Appellanten havde navnlig ikke forklaret, hvorledes den såkaldte fritagelse for el-leverandørerne ved lov nr. 4254/2014 kunne have haft indflydelse på fastsættelsen af de nye afregningspriser og de rabatter, som fandt anvendelse på producenterne af vedvarende energi, eftersom de herved foretagne tilpasninger hovedsageligt tilsigtede at opveje den overkompensation, som disse producenter tidligere var blevet indrømmet.
1)

Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af [Den Europæiske Unions] finansielle interesser skal fortolkes således, at denne bestemmelse under forudsætning af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes, ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter adressaten – med henblik på at anfægte en afgørelse om inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb, der er vedtaget efter udløbet af forældelsesfristen for retsforfølgning som omhandlet i denne bestemmelse – er forpligtet til inden for en bestemt frist for den kompetente forvaltningsdomstol at gøre gældende, at denne afgørelse er uregelmæssig, idet retten hertil ellers prækluderes, og ikke længere kan gøre indsigelse mod fuldbyrdelsen af den nævnte afgørelse ved at påberåbe sig denne uregelmæssighed inden for rammerne af den retslige procedure for tvangsinddrivelse, der er blevet indledt mod denne.
83

Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 132, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at med henblik på at afgøre, om behandlingsydelser, der leveres af et privathospital, udføres under sociale betingelser svarende til dem, der gælder for offentligretlige organer, kan de kompetente myndigheder i en medlemsstat, når de har til formål at nå målet om at nedbringe udgifterne til lægebehandling og at gøre behandling af høj kvalitet mere tilgængelig for borgerne, tage hensyn til de lovgivningsmæssige betingelser, der gælder for ydelser, som leveres af offentligretlige hospitaler, og til indikatorerne for dette privathospitals ydeevne for så vidt angår personale, lokale og udstyr samt ledelsens omkostningseffektivitet, såfremt disse indikatorer også gælder for offentligretlige hospitaler. Der kan ligeledes tages hensyn til de nærmere regler for beregningen af faste daglige satser og til, om de ydelser, der leveres af det pågældende privatretlige hospital, dækkes af socialsikringsordningen eller i henhold til aftaler indgået med offentlige myndigheder, således at patientens udgifter nærmer sig de udgifter, som en patient på et offentligretligt hospital afholder for lignende ydelser.
15

På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per l’Emilia Romagna (den regionale forvaltningsdomstol for Emilia-Romagna) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er artikel 20, 21, 31, 33 og 34 i [chartret], [§§ 2 og 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der fremgår som bilag til direktiv 1999/70/EF], [§ 4 i rammeaftalen om deltidsarbejde, som fremgår som bilag til direktiv 97/81], [artikel 7 i direktiv 2003/88] og [artikel 1 og artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78] til hinder for anvendelse af en national lovgivning som den italienske lovgivning, der er fastsat ved [lov nr. 374/1991] og [ved lovdekret nr. 92/2016], som fortolket i fast retspraksis, hvorefter fredsdommere i deres egenskab af honorære dommere, ud over ikke at være ligestillede med ordinære dommere [(togati-dommere)] med hensyn til aflønning, bistandsydelser og social sikring, er fuldstændigt afskåret fra enhver form for bistandsydelse og social sikring, som er garanteret offentligt ansatte? 2) Er de EU-retlige principper om domstolenes selvstændighed og uafhængighed, og navnlig artikel 47 i [chartret], til hinder for anvendelse af en national lovgivning som den italienske lovgivning, hvorefter fredsdommere i deres egenskab af honorære dommere, ud over ikke at være ligestillede med ordinære dommere [(togati-dommere)] med hensyn til aflønning, bistandsydelser og social sikring, er fuldstændigt afskåret fra enhver form for bistandsydelse og social sikring, som er garanteret offentligt ansatte? 3) Er § 5 i [rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse], til hinder for anvendelse af en national lovgivning som den italienske lovgivning, hvorefter et tidsbegrænset hverv for fredsdommere, som honorære dommere, der oprindeligt var fastsat til otte år (fire plus fire), systematisk kan forlænges med yderligere fire år, uden at der som alternativ til at ændre ansættelsesforholdet til et tidsubegrænset ansættelsesforhold er foreskrevet effektive og afskrækkende sanktioner?«
Artikel 1 i direktiv 2002/58 med overskriften »Anvendelsesområde og formål« bestemmer:

»1. Dette direktiv tager sigte på en harmonisering af nationale bestemmelser, der er nødvendig for at sikre et ensartet niveau i beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og navnlig retten til privatliv og fortrolighed i forbindelse med behandling af personoplysninger inden for den elektroniske kommunikationssektor, og for at sikre fri omsætning af sådanne oplysninger og af elektronisk kommunikationsudstyr og elektroniske kommunikationstjenester i [Den Europæiske Union].

2. Med henblik på at nå de i stk. 1 omhandlede mål specificerer og supplerer dette direktivs bestemmelser direktiv [95/46]. Nærværende bestemmelser beskytter desuden legitime interesser hos abonnenter, der er juridiske personer.

3. Dette direktiv gælder ikke for aktiviteter, der ikke er omfattet af [EUF-traktaten], som f.eks. de aktiviteter, der er omfattet af afsnit V og VI i traktaten om Den Europæiske Union, og under ingen omstændigheder for aktiviteter, der vedrører den offentlige sikkerhed, forsvaret, statens sikkerhed (herunder statens økonomiske interesser, når disse aktiviteter er forbundet med spørgsmål vedrørende statens sikkerhed) og statens aktiviteter på det strafferetlige område.«
Resolution 65/276 fra De Forenede Nationers Generalforsamling af 3. maj 2011 (herefter »resolution 65/276«) har følgende ordlyd:

»The General Assembly,

[…]

Acknowledging that it is for each regional organization to define the modalities of its external representation,

Recalling its resolution 3208 (XXIX) of 11 October 1974, by which it granted observer status to the European Economic Community,

Recalling also that, consistent with the relevant legal provisions, the European Union has replaced the European Community and is a party to many instruments concluded under the auspices of the United Nations and an observer or participant in the work of several specialized agencies and bodies of the United Nations,

[…]

1. […]

2. Decides to adopt the modalities set out in the annex to the present resolution for the participation of the representatives of the European Union, in its capacity as observer, in the sessions and work of the General Assembly and its committees and working groups, in international meetings and conferences convened under the auspices of the Assembly and in United Nations conferences;

[…]«
§ 37 i lov DH2 har følgende ordlyd:

»(1) Parten kan kun i forbindelse med de aftaler, der er omfattet af denne lovs anvendelsesområde, nedlægge påstand om, at retten fastslår, at aftalen eller nogle af dens bestemmelser er ugyldige (herefter »delvis ugyldighed«) – uanset årsagen til ugyldigheden – ved ligeledes at nedlægge påstand om, at den pågældende ret anvender retsvirkningerne af ugyldigheden, dvs. at aftalen erklæres for gyldig eller som havende virkning frem til datoen for afsigelse af afgørelsen. Sker dette ikke, og efterkommer parten ikke en anmodning om at bringe forholdet i orden, kan retten ikke træffe afgørelse om søgsmålets realitet. Såfremt parten nedlægger påstand om, at retten anvender retsvirkningerne af ugyldigheden eller af den delvise ugyldighed, skal den pågældende part ligeledes angive, hvilken retsvirkning retten skal anvende. Med hensyn til anvendelsen af retsvirkningerne skal parten nedlægge en præcis og kvantificeret påstand, der omfatter opgørelsen mellem parterne.

(2) Henset til bestemmelserne i stk. 1 skal stævningen for så vidt angår aftaler omfattet af nærværende lov på grundlag af § 239/A, stk. 1, i [den tidligere civillovbog] eller § 6:108, stk. 2, i [Polgári törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (lov nr. V af 2013 om indførelse af civillovbogen)] – hvis de i denne lov fastsatte krav er opfyldt – afvises uden at tilsige parterne i verserende sager anlagt med henblik på at få fastslået, at aftalen er fuldstændig eller delvis ugyldig, eller med henblik på at afslutte disse procedurer. Der er ikke grund til at afvise stævningen uden at tilsige parterne eller til at afslutte søgsmålsproceduren, når parten ud over påstanden om, at aftalen erklæres ugyldig eller delvis ugyldig, ligeledes har fremsat en anden påstand. I dette tilfælde må denne part anses for ikke at fastholde påstanden om, at aftalen erklæres ugyldig. Det samme gør sig ligeledes gældende i forbindelse med søgsmål, der genoptages efter at have været udsat.«
53

For så vidt som den franske regering for Domstolen har anført, at dommeren i straffesagen er forpligtet til at overholde princippet om straffes proportionalitet, som giver dommeren beføjelse til at graduere den strafferetlige sanktion efter omstændighederne i den enkelte sag, bemærkes, at det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 36 og 49, dels at de kompetente myndigheder er forpligtet til at sikre, at strengheden af alle de pålagte sanktioner ikke overstiger den fastslåede overtrædelses grovhed, dels at denne forpligtelse skal fremgå klart og præcist af denne pågældende nationale lovgivning.
61

For det andet har den forelæggende ret anført, at alle de dele, der henhører under anvendelsesområdet for lov af 2015 om forbrugerkredit, ændrede det oprindelige kontraktforhold, som var baseret på en samstemmende vilje og ikke direkte på et lovgivningsmæssigt indgreb, som det var tilfældet i den sag, der gav anledning til dom af 14. marts 2019, Dunai (C-118/17, EU:C:2019:207). Selv om hver forbruger har haft mulighed for at afvise den ved denne lov fastsatte konvertering, følger det imidlertid ikke desto mindre heraf, at når forbrugeren som i tvisten i hovedsagen har givet samtykke hertil, har parterne ændret den oprindelige aftale for at erstatte de urimelige kontraktvilkår heri, hvilket ikke et sket frivilligt, men i henhold til forpligtelsen til at anvende de konverteringsregler, som den nationale lovgiver har pålagt. Som generaladvokaten har anført i punkt 50 i forslaget til afgørelse, hindrer det blotte krav om forbrugerens samtykke ikke, at vilkårene i den pågældende tillægsaftale anses for at afspejle love eller bindende administrative bestemmelser, eftersom tillægsaftalens indhold fuldstændigt er bestemt ved nævnte lov.
17

Hof van beroep Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal § 4, [stk.] 1, i [rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse] og § 4, [stk.] 1, i [rammeaftalen om deltidsarbejde] fortolkes således, at de er til hinder for, at det er tilladt for et universitet at anvende en national ordning (universitetsdekretets artikel 91), ifølge hvilken selvstændigt akademisk personale med en fuldtidsopgave udnævnes fast og personale med en deltidsopgave enten kan udnævnes midlertidigt eller for en periode på højst seks år, der kan forlænges, a) at beskæftige en professor i henhold til et frit skøn i tyve år på basis af 20 på hinanden følgende kortvarige deltidsaftaler og vedtægtsmæssige ansættelser på fra et til tre år uden nogen begrænsning af det samlede antal forlængelser, mens andre kolleger med sammenlignelige opgaver var fastansat og udnævnt fuldtids? b) i sin personalevedtægt kun at have fastsat en almindelig minimumsgrænse for ansættelse på 50% for at komme i betragtning til en fast endelig ansættelse, men ikke noget kriterium, på grundlag af hvilket de for 50% eller derover beskæftigede deltidsansatte medlemmer af personalet kan udnævnes endeligt eller ansættes midlertidigt? c) tilkender en deltidsprofessor en ansættelsesprocent på grundlag af et ubegrænset frit skøn uden at fastsætte nogen objektive kriterier og uden nogen objektiv målestok for arbejdsbyrden? d) at nægte en midlertidig og på deltid ansat professor, der på grudlag af universitetets frie skøn ikke får sin ansættelse forlænget, ret til at påberåbe sig de tidligere ensidigt pålagte misbrugsagtige ansættelsesvilkår, fordi han angiveligt »accepterede« dem ved at udføre de ham pålagte opgaver, således at han mister beskyttelsen efter EU retten?«
Den nævnte forordnings artikel 3 med overskriften »Konstatering af skade« fastsætter følgende i stk. 2, 3, 5 og 6:

»2. En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse af:

a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Unionen, og

b) denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i Unionen.

3. Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Unionen. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne, tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Unionen, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

[…]

5. Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i Unionen skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder den omstændighed at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier; størrelsen af den aktuelle dumpingmargen; den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital og kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i Unionen; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer. Denne liste er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

6. Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer navnlig en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i Unionen, som er omhandlet i stk. 5, og at følgevirkningerne er væsentlige.«
Databeskyttelsesforordningens artikel 80 med overskriften »Repræsentation af registrerede« har følgende ordlyd:

»1. Den registrerede har ret til at bemyndige et organ, en organisation eller en sammenslutning, der er etableret i overensstemmelse med en medlemsstats nationale ret, som ikke arbejder med gevinst for øje, hvis vedtægtsmæssige formål er af almen interesse, og som er aktiv på området for beskyttelse af registreredes rettigheder og frihedsrettigheder med hensyn til beskyttelse af deres personoplysninger, til at indgive en klage på sine vegne, til at udøve de rettigheder, der er omhandlet i artikel 77, 78 og 79, på sine vegne og til, hvis det er fastsat i medlemsstaternes nationale ret, at udøve retten til at modtage erstatning som omhandlet i artikel 82 på sine vegne.

2. Medlemsstaterne kan fastsætte, at ethvert organ, enhver organisation eller enhver sammenslutning, jf. denne artikels stk. 1, uafhængigt af en bemyndigelse fra den registrerede har ret til at indgive en klage i den pågældende medlemsstat til den tilsynsmyndighed, der er kompetent i henhold til artikel 77, og til at udøve de rettigheder, der er omhandlet i artikel 78 og 79, hvis den/det har grund til at formode, at den registreredes rettigheder i henhold til denne forordning er blevet krænket som følge af behandling.«
Artikel 63 i direktiv 2014/24 med overskriften »Udnyttelse af andre enheders kapacitet« bestemmer:

»1. Med hensyn til kriterierne vedrørende økonomisk og finansiel formåen i henhold til artikel 58, stk. 3, og kriterierne vedrørende teknisk og faglig formåen i henhold til artikel 58, stk. 4, kan økonomiske aktører i givet fald og i forbindelse med en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders kapacitet, uanset den retlige karakter af forbindelserne med dem. Med hensyn til kriterier vedrørende de uddannelsesmæssige og faglige kvalifikationer […] eller vedrørende den relevante faglige erfaring, kan økonomiske aktører dog kun basere sig på andre enheders kapacitet, når sidstnævnte skal udføre de bygge- og anlægsarbejder eller tjenesteydelser, for hvilke disse kapaciteter kræves. Hvis en økonomisk aktør ønsker at basere sig på andre enheders kapaciteter, skal den godtgøre over for den ordregivende myndighed, at den råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge et tilsagn fra disse enheder i denne forbindelse.

[…]

En sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 19, stk. 2, kan på samme vilkår basere sig på sammenslutningens deltageres formåen eller andre enheders deltageres formåen.

2. I forbindelse med bygge- og anlægskontrakter, tjenesteydelseskontrakter eller monterings- og installationsarbejde under en vareindkøbskontrakt kan de ordregivende myndigheder kræve, at visse centrale opgaver udføres direkte af tilbudsgiveren selv eller, hvis et tilbud indgives af en sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 19, stk. 2, af en deltager i den pågældende sammenslutning.«
Antidumpingaftalens artikel 2, der har overskriften »Konstatering af dumping«, fastsætter følgende:

»2.1. I denne aftale anses en vare for at være en dumpingvare, dvs. bragt i handelen i et andet land til en pris, der er lavere end varens normale pris, hvis eksportprisen på den vare, der udføres fra et land til et andet, er lavere end den tilsvarende pris for samme vare i normal handel, når den er bestemt til forbrug i eksportlandet.

2.2. Sælges samme vare ikke i normal handel på eksportlandets hjemmemarked, eller muliggør et sådant salg ikke en behørig sammenligning på grund af den særlige markedssituation eller det pågældende salgs ringe omfang på eksportlandets hjemmemarked […], fastlægges dumpingmargenen ved en sammenligning med den tilsvarende pris for samme vare ved udførsel til et velvalgt tredjeland, forudsat at denne pris er repræsentativ, eller med produktionsomkostningerne i oprindelseslandet med et rimeligt tillæg til dækning af salgs-og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.

2.2.1. Salg af samme vare på eksportlandets hjemmemarked eller til et tredjeland til priser, der er lavere end produktionsomkostningerne (fast og variable) pr. enhed med et tillæg til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger kan anses for ikke at have fundet sted i normal handel i prismæssig henseende, og der kan kun ses bort herfra ved fastsættelsen af den normale værdi, hvis myndighederne […] fastslår, at sådanne salg har fundet sted i en længere periode […] i betydelige mængder […] og til priser, som ikke giver dækning for alle omkostninger inden for en rimelig periode. Hvis priser, som på salgstidspunktet er lavere end omkostningerne pr. enhed, er højere end de vejede gennemsnitlige omkostninger pr. enhed i undersøgelsesperioden, skal sådanne priser anses for at give dækning for omkostningerne inden for en rimelig periode.

2.2.1.1. Med henblik på stk. 2 beregnes omkostningerne normalt på grundlag af regnskabsbøger, der føres af den eksportør eller producent, der er omfattet af undersøgelsen, forudsat at sådanne regnskabsmæssige oplysninger er i overensstemmelse med almindeligt accepterede bogføringsprincipper i eksportlandet og på en rimelig måde afspejler de omkostninger, der er forbundet med produktion og salg af den pågældende vare. […]

[…]«
42

Det kan anerkendes, at der er tale om et sådant udspring for så vidt angår udgifter til en rådgiver, der i henhold til national ret er bemyndiget til at repræsentere indehaverne af intellektuelle ejendomsrettigheder i retssager ved de kompetente domstole som omhandlet i direktiv 2004/48 vedrørende bl.a. en sådan rådgivers udarbejdelse af processkrifter eller dennes fremmøde i de retsmøder, der i givet fald afholdes i forbindelse med disse sager. Det kan heller ikke udelukkes, at et sådant udspring ligeledes kan anerkendes for udgifter forbundet med en sådan rådgivers deltagelse i de tiltag, der har til formål at nå frem til en mindelig løsning, bl.a. i en tvist, der allerede verserer for en domstol.
84

Det følger således af denne doms præmis 70-83, at de EU-retlige principper om borgernes ret til tilbagebetaling af pengebeløb, som en medlemsstat har pålagt dem at betale i strid med EU-retten, og til betaling af renter af disse beløb skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at når betaling af eksportrestitutioner, en økonomisk sanktion, antidumpingtold eller importafgifter alt efter omstændighederne er blevet afslået eller pålagt i strid med EU-retten, kan der kun betales renter for perioden fra anlæggelsen af et søgsmål med henblik på at opnå betaling af et pengebeløb, som borgerne er blevet nægtet, eller tilbagebetaling af et pengebeløb, som de har betalt, til det tidspunkt, hvor den kompetente ret træffer afgørelse, men ikke for den forudgående periode. Disse principper er derimod ikke i sig selv til hinder for, at det ved en sådan lovgivning fastsættes, at den nævnte betaling kun skal foretages, hvis et sådant søgsmål er blevet anlagt, for så vidt som dette ikke medfører, at det bliver uforholdsmæssigt vanskeligt for borgerne at udøve de rettigheder, som de har i henhold til EU-retten.