ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
111

Anvendeligheden af dette princip på proceduren for identifikation af et stof som særligt problematisk bekræftes af flere forhold. For det første placerer artikel 57 i forordning nr. 1907/2006 i forbindelse med vurderingen af de stoffer, der skal optages på kandidatlisten, stoffer med PBT- og vPvB-egenskaber på samme niveau som kræftfremkaldende, mutagene og toksiske stoffer. For det andet bekræftes anvendeligheden af nævnte princip ved artikel 56, stk. 6, litra a), i forordning nr. 1907/2006. Det følger i det væsentlige af denne bestemmelse, at forbuddet mod markedsføring af et stof, der kræver godkendelse, ikke gælder for anvendelse af stoffer omhandlet i forordningens artikel 57, litra d)-f), når de er til stede i blandinger under en koncentrationsgrænse på 0,1 vægtprocent. Bestemmelsen finder ganske vist anvendelse på blandinger og ikke på et stof som det i sagen omhandlede. Klassificeringen af et stof på grundlag af egenskaberne ved dets bestanddele forekommer imidlertid sammenligneligt med klassificeringen af en blanding på grundlag af egenskaberne ved de stoffer, der indgår i den. I denne henseende bemærkes, at sagsøgerne til støtte for deres anbringende om, at lovgiver havde til hensigt at minimere de risici, der er forbundet med bestanddele af et stof, som har PBT- eller vPvB-egenskaber, alene inden for rammerne af kemikaliesikkerhedsvurderingen, ligeledes har henvist til en bestemmelse, der ikke finder anvendelse på et stofs bestanddele, men på stoffer, der indgår i en blanding, nemlig artikel 14, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1907/2006 (jf. præmis 107 ovenfor).
79

Kommissionens anskuelse om, at den fordelagtige behandling af producentorganisationer er begrundet i behovet for også at yde dem støtte for visse aktiviteter, der finansieres i sektoren for frugt og grøntsager bestemt til afsætning i frisk tilstand, kan ikke tiltrædes. Selv om det i den henseende for det første antages, at en sådan anskuelse kan lægges til grund de lege ferenda, fremgår det dog stadig ikke af fusionsmarkedsordningen, at der kan ydes en sådan støtte. Ved afsætning af frugter og grøntsager kan det for det andet være nødvendigt at udføre visse aktiviteter i form af vask, emballering eller oplagring, som minder om visse aktiviteter, der udføres i forbindelse med forarbejdning, men de pågældende frugter og grøntsager vil stadig være friske, når de sælges. Da frugter og grøntsager, der sælges friske, selv om de har gennemgået en af de nævnte behandlinger, og frugter og grøntsager, der er bestemt til forarbejdning, ikke står i et konkurrenceforhold til hinanden, er det ikke nødvendigt at behandle dem ens. For det tredje er Kommissionens sondring mellem disse to kategorier af producenter i de fleste tilfælde kunstig, eftersom valget mellem at afsætte produkterne som friske produkter eller produkter bestemt til forarbejdning hovedsageligt afhænger af, om de opfylder de handelsnormer for produkter bestemt til afsætning i frisk tilstand, der er fastsat i fusionsmarkedsordningens artikel 113a og præciseret i gennemførelsesforordning nr. 543/2011. At markedet for frugt og grøntsager adskiller sig fra markedet for forarbejdede frugter og grøntsager betyder derfor ikke, at der kan foretages en tilsvarende sondring mellem producenterne og slet ikke mellem de producentorganisationer, der modtager den omtvistede støtte. Det må for det fjerde konstateres, at forklaringen om det påståede formål om at yde støtte til producenter af frugt og grøntsager, som skal forarbejdes, for at afspejle finansieringen af tilsvarende aktiviteter i forbindelse med frugter og grøntsager, som skal sælges friske, strander på, at der hverken ifølge artikel 52, stk. 2a, andet afsnit, i forordning nr. 1580/2007 eller artikel 50, stk. 3, i gennemførelsesforordning nr. 543/2011 kan ydes støtte til producentorganisationer, som ikke har mulighed for selv at forarbejde deres produkter eller udlicitere forarbejdningen af dem, uden at der synes at være nogen begrundelse for denne forskelsbehandling.
149

Endelig har Kongeriget Spanien gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitetsprincippet, idet den ikke i overensstemmelse med punkt 2.4 i retningslinjerne fra 2002 har taget hensyn til, at de spanske myndigheder efter at have modtaget meddelelse om de konstaterede uregelmæssigheder, havde ændret deres praksis i de efterfølgende kontrakter. Det bemærkes i denne forbindelse, at Kongeriget Spanien ikke har fremlagt noget bevis til støtte for sit argument. Selv hvis det antages, at denne ændring i praksis er godtgjort, ændrer dette dernæst ikke ved den omstændighed, at de pågældende kontrakter allerede er blevet tildelt på grundlag af en uretmæssig anvendelse af bestemmelserne om indgåelse af offentlige kontrakter, således at det vil være nødvendigt at anvende finansielle korrektioner for at korrigere denne uregelmæssige situation. Denne senere ændring i praksis har dermed ikke kunnet have betydning for de pågældende kontrakter, der allerede har været genstand for anmodning om medfinansiering fra Samhørighedsfonden.
82

I denne forbindelse skal det fastslås, at sagsøgeren ikke har fremlagt noget bevis for appelkammeret, der kan godtgøre, at det selskabsnavn, der begæres beskyttet på grundlag af Markengesetz’ § 5 (dvs. i det foreliggende tilfælde tegnet macros consult GmbH), i henhold til tysk ret må adskille sig fra betegnelsen i de beviser, som er fremlagt til støtte for, at der foreligger en sådan beskyttelse (dvs. i det foreliggende tilfælde sagsøgerens registrering under betegnelsen macros consult GmbH – Unternehmensberatung für Wirtschafts- und Finanztechnologie). Sagsøgeren kan derfor ikke for første gang for Retten anfægte den fortolkning af rækkevidden af tysk ret, som appelkammeret foretog. Under alle omstændigheder er det, selv når sagsøgerens påstand om, at der skulle have været taget hensyn til registreringen af selskabsnavnet macros GmbH – Unternehmensberatung für Wirtschafts- und Finanztechnologie af appelkammeret, lægges til grund, tilstrækkeligt at fastslå, at en sådan registrering, selv om den gør det muligt for sagsøgeren erhvervsmæssigt at anvende selskabsnavnet macros consult GmbH, ikke i sig selv kan godtgøre den vedvarende karakter af brugen af dette selskabsnavn.
Punkt 4.1 i udbudsbetingelserne, der havde overskriften »Generelle betingelser«, var affattet således:

»Tilbudsgiveren accepterer ved afgivelse af bud alle vilkår i standardkontrakten og de tilhørende bilag, herunder de [tekniske specifikationer] og de [administrative specifikationer], og afstår fra at stille egne generelle eller særlige betingelser.

[Fællesforetagendet] kan i den forbindelse undlade at tage hensyn til ethvert forbehold og enhver klausul om ansvarsfraskrivelse, der optræder i buddet, og forbeholder sig ret til at afvise sådanne bud uden at gøre nærmere rede for, hvorfor de ikke opfylder udbudsbetingelserne.

Dette afsnit fastsætter betingelserne for afgivelse af bud, dvs. de betingelser, som tilbudsgiverne skal opfylde, når de udarbejder og indgiver deres bud, for at disse bud kan antages og for at gøre det lettere for bedømmerne at forstå og bedømme de fremlagte oplysninger korrekt.

Buddene skal formuleres klart og præcist. De skal være fuldt læselige, så der ikke kan opstå nogen som helst tvivl om formuleringer og tal. Da tilbudsgiverne udelukkende vil blive bedømt ud fra indholdet af deres skriftlige bud, skal de gøre det klart, at de vil kunne overholde kravene i de [tekniske specifikationer] og de [administrative specifikationer], og at de er stand til at udføre de krævede opgaver.

[…]

Buddene skal affattes i overensstemmelse med disse udbudsbetingelser og ved hjælp af de vedlagte skemaer.

Buddene skal underskrives af tilbudsgiverens bemyndigede repræsentant eller repræsentanter. Udgifter, der er afholdt i forbindelse med udarbejdelse og afgivelse af bud, vil ikke blive refunderet af [fællesforetagendet].

Det vil ikke være muligt at få oplyst status for vurdering af buddene.

[Fællesforetagendet] er ikke forpligtet til at tildele en kontrakt, selv om betingelserne i udbuddet er opfyldt, og/eller der er iværksat en udbudsprocedure. [Fællesforetagendet] er ikke forpligtet til at yde erstatning til tilbudsgivere, hvis bud ikke er blevet antaget, heller ikke hvis det beslutter ikke at tildele en kontrakt.«
45

Sagsøgeren har anført, at den anfægtede afgørelse i sin helhed hviler på de oplysninger, som er blevet indhentet på grundlag af den anmodning om at blive omfattet af samarbejdsmeddelelsen af 2002, som Masco indgav. Denne meddelelse er imidlertid ulovlig, for så vidt som der ikke findes noget retligt grundlag i EF-traktaten eller i forordning nr. 1/2003, som bemyndiger Kommissionen til i henhold til en atypisk retsakt at indrømme en fuldstændig eller delvis bødefritagelse til en virksomhed, der har deltaget i en overtrædelse, for hvilken andre virksomheder pålægges sanktioner på grund af dens anmeldelse. Derudover udgør opnåelsen af en sådan fritagelse på grundlag af en anmeldelse af andre virksomheders adfærd en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet. Sagsøgeren har i øvrigt anført, at for så vidt som det – således som det er tilfældet i Unionens medlemsstater – kun er EU-lovgiver, der kan vedtage et program med henblik på at belønne virksomhedernes samarbejde, har Kommissionen tilsidesat magtfordelingsprincippet ved at vedtage samarbejdsmeddelelsen af 2002, såvel som gennemsigtighedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik som fastsat i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EUT 2010 C 83, s. 389).
25

Desuden medfører den omstændighed, at Kommissionen fastslog, at der forelå en samlet overtrædelse inden for sektoren for badeværelsesudstyr og ‑inventar, henset til den indbyrdes afhængighed blandt de forskellige former for konkurrencebegrænsende praksis for hver af de tre undergrupper af produkter og eksistensen af en samlet plan, som det bl.a. fremgår af 796. betragtning til den anfægtede afgørelse, ikke, at Kommissionen deraf udledte, at de tre undergrupper af produkter var en del af ét og samme marked. Det må i den henseende erindres, at en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF kan følge ikke blot af særskilte aftaler eller samordnet praksis, som bør pålægges sanktioner som særskilte overtrædelser, men ligeledes af en række af aftaler eller samordnet praksis, som er forbundet på en sådan måde, at de bør anses for at være dele af en samlet overtrædelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 258 og den deri nævnte retspraksis). For at fastslå eksistensen af en samlet overtrædelse påhviler det Kommissionen at godtgøre, at aftalerne eller den samordnede praksis, selv om de vedrører forskellige goder, tjenesteydelser eller geografiske områder, er en del af en samlet plan, som de berørte virksomheder bevidst har gennemført med henblik på at realisere et samlet konkurrencebegrænsende mål (jf. i denne retning dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, præmis 258 og 260, og Rettens dom af 8.7.2008, sag T-54/03, Lafarge mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 482).
75

Når midler tilhørende en enhed, som anses for at yde støtte til nuklear spredning, indefryses, er der i den anledning en ikke ubetydelig risiko for, at enheden lægger pres på de enheder, som den ejer eller kontrollerer eller som handler på dens vegne, for at omgå virkningen af de foranstaltninger, den er omfattet af. Under disse omstændigheder er indefrysning af midler tilhørende de enheder, der ejes eller kontrolleres af en enhed, som anses for at yde støtte til nuklear spredning, eller som handler på dens vegne, nødvendig og egnet til at sikre effektiviteten af de foranstaltninger, der er vedtaget over for denne sidstnævnte enhed, og til at garantere, at disse foranstaltninger ikke omgås (jf. analogt Rettens dom af 9.7.2009, forenede sager T-246/08 og T-332/08, Melli Bank mod Rådet, Sml. II, s. 2629, præmis 103).
210

Det bemærkes i den henseende, at Domstolen i præmis 56 i dommen i sagen Kommissionen mod Tomkins, nævnt i præmis 191 ovenfor, bekræftede, at fordi Tomkins plc ikke i sit søgsmål havde gjort gældende, at der var begået en fejl ved anvendelsen af en afskrækkende multiplikationsfaktor, var det med rette, at Retten ikke – selv om Retten i det søgsmål, som Tomkins’ datterselskab, Pegler Ltd, havde anlagt, havde nedsat bøden efter at have fastslået en sådan fejl (Rettens dom af 24.3.2011, sag T-386/06, Pegler mod Kommissionen, Sml. II, s. 1267, præmis 134 og 144) – udstrakte indrømmelsen af denne bødenedsættelse til at omfatte moderselskabet under det søgsmål, det havde anlagt.
47

Det bemærkes i den henseende, at sagsøgeren har anført otte anbringender til støtte for søgsmålet. Anbringenderne vedrører for det første i det væsentlige fejlskøn med hensyn til artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 for så vidt angår fastslåelsen af den overtrædelse, sagsøgeren er blevet foreholdt, og størrelsen af den bøde, sagsøgeren er blevet pålagt, for det andet en tilsidesættelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 som følge af anvendelsen af den i forordningens artikel 23, stk. 2, omhandlede grænse på 10%, for det tredje manglende hensyntagen til sagsøgerens individuelle deltagelse i den fastslåede overtrædelse under tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, for det fjerde manglende hensyntagen til Kommissionens tidligere afgørelser under tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, for det femte manglende hensyntagen til sagsøgerens begrænsede økonomiske kapacitet under tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, for det sjette en tilsidesættelse af princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft som følge af anvendelsen af retningslinjerne af 2006, som foreskriver en beregningsmetode for bøderne, der er strengere end beregningsmetoden for bøder i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, [KS] (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne af 1998«), for forhold, der ligger forud for deres vedtagelse, for det syvende, at artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 tilsidesætter princippet om bestemthed, og for det ottende, at retningslinjerne af 2006 er ulovlige, idet de tildeler Kommissionen en for stor skønsbeføjelse. Disse to sidste anbringender udgør ulovlighedsindsigelser.
224

I den foreliggende sag bemærkes for det første, at Kommissionen, som det fremgår af præmis 202 og 211 ovenfor, med urette i den anfægtede afgørelse har fastslået, at de beviser, som sagsøgeren har fremlagt i forbindelse med dennes anmodning om bødenedsættelse, var uden betydelig merværdi, og at sagsøgeren i mangel af et virkeligt samarbejde ikke var berettiget til en bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002. I henhold til den i præmis 223 ovenfor nævnte retspraksis er det kun i usædvanlige situationer, og navnlig når en virksomheds samarbejde ikke giver ret til en bødenedsættelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, at Kommissionen kan være forpligtet til at indrømme en nedsættelse af bøden til en virksomhed på grundlag af punkt 29, fjerde led, i retningslinjerne af 2006. Det må derfor, henset til konstateringen i præmis 211 ovenfor, hvorefter Kommissionen skulle have indrømmet sagsøgeren en bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen af 2002, fastslås, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indrømme sagsøgeren en bødenedsættelse i henhold til denne bestemmelse. Det må for det andet under alle omstændigheder fastslås, at sagsøgeren ikke har redegjort for nogen usædvanlige omstændigheder, der kan begrunde, at Kommissionen skulle vurdere sagsøgerens samarbejde med henblik på denne bestemmelse.
229

Kommissionen er til gengæld ikke forpligtet til at udstrække en bødenedsættelse, som indrømmes et første datterselskab, som har indgivet en anmodning om at blive omfattet samarbejdsmeddelelsen af 2002, til også at omfatte et andet datterselskab (herefter »søsterdatterselskabet«), alene fordi de sammen med deres moderselskab tilhører den samme virksomhed som omhandlet i den i præmis 62 og 63 ovenfor nævnte retspraksis. I modsætning til moderselskabets ansvar, som under de i præmis 228 ovenfor nævnte omstændigheder er et rent afledt og accessorisk ansvar, som afhænger af dets datterselskabs ansvar (jf. i denne retning dommen i sagen Kommissionen mod Tomkins, nævnt i præmis 228 ovenfor, præmis 39), kan et datterselskabs ansvar ikke være afledt af et søsterdatterselskabs ansvar, eftersom datterselskabets ansvar følger af dets egen deltagelse i kartellet. Under disse omstændigheder er det kun, når anmodningen om at blive omfattet af en bødenedsættelse er indgivet i søsterdatterselskabets navn, og dette selskab faktisk har samarbejdet med Kommissionen, at dette søsterdatterselskab kan nyde godt af en bødenedsættelse efter anmodning fra et andet datterselskab, der tilhører samme virksomhed. Denne situation adskiller sig således fra den situation, hvor et moderselskab i eget navn og i dets datterselskabers navne indgiver en anmodning om bødenedsættelse, fordi alle de selskaber, der udgør virksomheden som omhandlet i den i præmis 62 og 63 nævnte retspraksis, under sådanne omstændigheder er forpligtet til at samarbejde med Kommissionen.
28

Denne formodning om gyldighed begrænser Harmoniseringskontorets forpligtelse til i overensstemmelse med artikel 76, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 at foretage en ex officio prøvelse af de relevante faktiske omstændigheder, der vil kunne foranledige Harmoniseringskontoret til at anvende de absolutte registreringshindringer i forbindelse med den prøvelse af en ansøgning om et EF-varemærke, der i forbindelse med proceduren for registrering af dette varemærke foretages af Harmoniseringskontorets undersøgere og – i forbindelse med klage – af appelkamrene. Når der inden for rammerne af en ugyldighedssag foreligger en formodning for, at det registrerede EF-varemærke er gyldigt, påhviler det den person, der har indgivet ugyldighedsbegæringen, for Harmoniseringskontoret at påberåbe sig de konkrete forhold, der rejser tvivl om dets gyldighed.
184

I øvrigt har sagsøgeren med urette gjort gældende, at Rådet var forpligtet til at fremlægge en »objektiv begrundelse« i forbindelse med, at det vedtog selvstændige restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Det fremgår nemlig af retspraksis, at selvstændige restriktive foranstaltninger over for enheder, der deltager i nuklear spredning, forfølger et lovligt mål, som svarer til de mål, der forfølges med FN’s Sikkerhedsråds resolutioner, nemlig at hindre nuklear spredning og finansieringen heraf. De er i øvrigt egnede til og nødvendige for virkeliggørelsen af nævnte mål (jf. i denne retning dommen af 14.10.2009 i sagen Bank Melli Iran mod Rådet, nævnt i præmis 10 ovenfor, præmis 67 og 68). På denne baggrund var Rådet ikke forpligtet til at fremlægge en »objektiv begrundelse« for sagsøgeren, men alene de konkrete og specifikke grunde til, at Rådet vurderede, at kriterierne for vedtagelse af de selvstændige restriktive foranstaltninger fandt anvendelse på banken. Således som det fremgår af præmis 86-90 ovenfor, har Rådet overholdt denne forpligtelse.
1) Følgende retsakter annulleres, for så vidt som de vedrører Persia International Bank plc: — punkt 4 i tabel B, i bilag II til Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP — punkt 2 i tabel B i bilaget til Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 668/2010 af 26. juli 2010 om gennemførelse af artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 423/2007 om restriktive foranstaltninger over for Iran — punkt 4 i tabel B, under afsnit I, i bilaget til Rådets afgørelse 2010/644/FUSP af 25. oktober 2010 om ændring af afgørelse 2010/413 — punkt 4 i tabel B i bilag VIII til Rådets forordning (EU) nr. 961/2010 af 25. oktober 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 423/2007 — Rådets afgørelse 2011/783/FUSP af 1. december 2011 om ændring af afgørelse 2010/413 — Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1245/2011 af 1. december 2011 om gennemførelse af forordning nr. 961/2010 — punkt 4 i tabel B, under afsnit I, i bilag IX til Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010.
30

For det første – som angivet i retspraksis – kan rækkefølgen af de begivenheder, der har været kendetegnende for, at det anfægtede varemærkes registrering fandt sted, udgøre et relevant forhold for vurderingen af den onde tro (jf. i denne retning og analogt dommen i sagen Internetportal und Marketing, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 52). Således som appelkammeret med rette har anført i den anfægtede afgørelses punkt 74, fortjener i dette tilfælde den omstændighed, at sagsøgeren ansøgte om registrering af det anfægtede varemærke, for hvilket der ikke foreligger beviser for nogen form for forudgående brug, blot nogle måneder efter starten på den selskabstvist mellem sagsøgeren og intervenienten, som medførte en periode med usikkerhed angående den interne ligevægt i intervenientens selskab, særlig opmærksomhed med henblik på at vurdere, om der muligvis forelå ond tro hos sagsøgeren. Det fremgår desuden af sagens akter, at i løbet af perioden forud for indgivelsen af registreringsansøgningen både forøgede intervenienten sin omsætning og udbredte kendskabet til sin virksomhed betragteligt til et niveau, hvor det blev anset som et af de største selskaber inden for bygge- og anlægsbranchen i Italien, således som det fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 31. I kraft af sin stilling som aktionær, der ejede en væsentlig del af intervenientens aktiekapital, kunne sagsøgeren ikke være uvidende om, at vedkommendes registrering af et tegn bestående af et efternavn, der er næsten identisk med det tegn, som intervenienten havde gjort brugt af gennem lang tid, samtidig med at intervenienten oplevede en stærk vækst inden for de omhandlede sektorer, udgjorde en skadesrisiko for denne.
73

Dernæst har Kommissionen, uden at dette er blevet bestridt af sagsøgeren, i retsmødet præciseret, at Inhaler-udstyret henhørte under medicinsk udstyr i klasse I i henhold til artikel 9 og bilag XI til direktiv 93/42. I denne henseende bemærkes, at for udstyr i klasse I er det i medfør af artikel 11, stk. 5, i direktiv 93/42 fabrikanten af det medicinske udstyr, der skal sørge for at sikre, at nævnte udstyr er i overensstemmelse med de væsentlige krav i direktiv 93/42 med henblik på anbringelsen af EF-mærkningen før markedsføringen. I overensstemmelse med proceduren i bilag VII skal fabrikanten desuden over for de nationale myndigheder, der har til opgave at udføre kontrol, ud over en EF-overensstemmelseserklæring, som garanterer og erklærer, at det pågældende produkt opfylder de relevante krav, stille teknisk dokumentation som bevis for denne overensstemmelse. Den tekniske dokumentation omfatter navnlig en risikoanalyse og de kliniske data, der skal foretages i henhold til bilag X i direktiv 93/42, samt mærkning og brugsanvisning.