Selv om Ferriera Vittoria ikke udtrykkeligt har påberåbt sig nedennævnte bestemmelse for at retfærdiggøre det forsinkede sagsanlæg, kunne man måske forestille sig, at de af sagsøgeren påberåbte omstændigheder er sådanne, »som ikke kunne forudses«, eller at der må antages at foreligge »force majeure«, således at formalitetsindsigelsen ikke kan gøres gældende over for sagsøgeren (artikel 39, stk. 3, i statutten for EKSF-Domstolen). Noget sådant bør efter min opfattelse imidlertid ikke lægges til grund.

Det ligger således fast og er ikke blevet bestridt, at Kommissionen meddelte sin beslutning ved rekommanderet brev med modtagelsesbevis, og at dette blev tilbagesendt Kommissionen dateret den 21. juli og underskrevet i adressatvirksomhedens navn ( 4 ). Herved er det uden betydning, hvem der er underskriver, når blot det, hvilket sagsøgeren ikke bestrider, drejer sig om »en person, der ifølge de gældende regler i bestemmelseslandet er bemyndiget hertil«, således som det fremgår af selve modtagelsesbevisets ordlyd.

Man kan endvidere ikke gøre gældende, at det tidspunkt, fra hvilket fristen begynder at løbe, er det tidspunkt, hvor adressaten har fået kendskab til indholdet af Kommissionens beslutning. Noget sådant ville være i modstrid med selve fristernes ufravigelige karakter, for så vidt det ville gøre tidspunktet for, hvornår fristen begynder at løbe, afhængig af et meget ubestemmeligt subjektivt forhold, hvorved retssikkerhedsprincippet, som reglerne vedrørende frister hviler på, ville blive bragt i fare.

Herudover vil man bemærke, at sagsøgeren som bilag har vedlagt kopier af en række »kreditnotaer« vedrørende godskrivninger og prisafslag, som virksomheden pr. kulance gav visse kunder på grund af de leverede produkters ringe kvalitet. Notaerne fra den 29. juni og 26. juli er forsynet med stempel og underskrift fia den for virksomheden ansvarlige person (eller en person bemyndiget til at forpligte den økonomisk). Endelig er en anden kreditnota, der ikke er underskrevet, men som også er fremlagt af sagsøgeren, dateret den 22. august 1983. Disse dokumenter er af to grunde interessante.

De viser for det første, at Ferriera Vittoria, selv om virksomheden var undergivet »Cassa Integrazioni Gua-dagni«-ordningen (lov nr. 675 af 12. 8. 1977), bevarede den sin juridiske opbygning og status som juridisk person. Dens personale blev ikke afskediget, og virksomheden blev ikke opløst. Den havde således den nødvendige retlige handleevne til at anlægge sag til prøvelse af Kommissionens beslutning ( 5 ), hvilket den da heller ikke har undladt at gøre i nærværende tilfælde, hvor den befandt sig i en tilsvarende situation.

For det andet vidner kreditnotaerne om, at virksomheden rent faktisk var repræsenteret af en person, der var bemyndiget til at underskrive sådanne dokumenter, og som så meget desto mere må have været i stand til at få kendskab til indholdet af et rekommanderet brev fra Kommissionen. Dette fremgår i øvrigt utvetydigt af, at modtagelsesbeviset blev underskrevet.

Hvad angår de andre omstændigheder, som Vittoria har påberåbt sig, nemlig dels det uforudsete brev med korte søgsmålsfrister dels den administrerende direktørs fravær på grund af ferie, forekommer de alle selvforskyldte. Det bør i den forbindelse bemærkes, at Kommissionens beslutning betegner afslutningen på en procedure, under hvilken sagsøgeren havde haft lejlighed til skriftligt og mundtligt at fremsætte sine bemærkninger vedrørende den påtalte overtrædelse. Virksomheden måtte derfor regne med, at Kommissionen ville pålægge den anfægtede bøde.

Til syvende og sidst er det efter min opfattelse forsømmelighed eller i hvert fald uforsigtighed, der er den direkte årsag til den situation, som virksomheden til sidst befandt sig i. Dette forklarer sagens forsinkede anlæg, men viser også en åbenbar mangel på foretagsomhed, eftersom det imellem den 27. og 31. august 1983 stadig var muligt, for eksempel ved telex, at indgive stævning.

For at bruge de samme ord, som Domstolen anvendte i dommen i Busseni- sagen, må jeg derfor konstatere, at der i det foreliggende tilfælde »hverken foreligger usædvanlige eller uundgåelige vanskeligheder, og heller ikke udefra kommende begivenheder, som virksomhedens direktion ikke havde indflydelse på, og som kunne have begrundet, at posten vedrørende virksomhedens drift ikke blev åbnet« ( 6 ).

På grundlag af de ovenfor nævnte overvejelser skal jeg sammenfattende foreslå, at Domstolen afviser den af virksomheden Ferriera Vittoria anlagte sag, og at sagsøgeren som følge heraf tilpligtes at afholde sagens omkostninger.