ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Erstatningssøgsmål – genstand – påstand om erstatning for et tab, der kan tilskrives Fællesskabet

[Art. 235 EF og 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

Et søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold, der er anlagt mod Det Europæiske Fællesskab, henhører ikke i henhold til artikel 235 EF, sammenholdt med artikel 288, stk. 2, EF, under de nationale domstoles kompetence, selv om det er baseret på nationale retsforskrifter, der indfører en særlig retlig ordning, der adskiller sig fra den pågældende medlemsstats almindelige lovgivning om erstatningsansvar.

Det forhold, at et sådant søgsmål er underlagt særlige betingelser, bl.a. fordi den pågældende person kun kan ifalde ansvar ved en »alvorlig forseelse«, kan ikke skjule den omstændighed, at dette søgsmål har de almindelige kendetegn for et søgsmål om skadeserstatning for så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 288, stk. 2, EF, som i henhold til artikel 235 EF henhører under Fællesskabets domstoles kompetence.

(jf. præmis 17, 22 og 26 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23 – den overførte enheds uafhængighed – begreb

(Rådets direktiv 2001/23, art. 6, stk. 1)

Sammendrag

En overført økonomisk enhed bevarer sin uafhængighed som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter, når den kompetence, der er overdraget til de ansvarlige for denne enhed inden for overdragerens organisationsstruktur – dvs. kompetencen til relativt frit og selvstændigt at tilrettelægge arbejdet i denne enhed i forbindelse med enhedens specifikke økonomiske aktivitet, og mere specifikt, kompetencen til at udstede ordrer og instruktioner, fordele opgaver til den omhandlede enheds underordnede arbejdstagere samt at bestemme brugen af de materielle aktiver, som enheden har til rådighed, og det uden direkte indblanding fra arbejdsgiverens andre organisationsstrukturer – i realiteten forbliver uændret inden for erhververens organisationsstruktur.

Det forhold alene, at de øverste ansvarlige udskiftes, kan ikke i sig selv påvirke den overførte enheds uafhængighed, medmindre de nye øverste ansvarlige råder over en kompetence, der sætter dem i stand til direkte at tilrettelægge aktiviteterne for arbejdstagerne i denne enhed og at træde i stedet for disse arbejdstageres umiddelbare overordnede i forbindelse med beslutningstagningen internt i enheden.

(jf. præmis 56 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

EF-varemærker – bemærkninger fra tredjemand og indsigelse – kendsgerninger, beviser og argumenter, der fremlægges til støtte for indsigelsen – bevis for fornyelsen af det ældre varemærke

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 42, stk. 3; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 16, 19 og 20]

Sammendrag

Selv om det følger af regel 16, sammenholdt med regel 20, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 i den affattelse, der gjaldt før ændringsforordning nr. 1041/2005, at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) har ret til at kræve fremlagt bevis for fornyelsen af det ældre varemærke, når dette udløber efter tidspunktet for indsigelsesskrivelsens indlevering, fremgår det ikke af de samme bestemmelser, at den indsigende part er forpligtet til af egen drift at fremlægge et sådant bevis.

Hverken artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker eller regel 16, stk. 1 og 3, og regel 20, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 præciserer nemlig, hvilke kendsgerninger, beviser og argumenter der skal fremlægges til støtte for indsigelsen inden for den i medfør af artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 40/94 fastsatte frist. De nævnte bestemmelser indeholder især ingen angivelser, hvorefter den indsigende part af egen drift og inden for nævnte frist skal fremlægge bevis for fornyelsen af det påberåbte ældre varemærke i tilfælde, hvor denne fornyelse vil være at foretage efter indsigelsens indgivelse.

Hvis bestemmelserne i regel 19, stk. 2 og 4, i forordning nr. 2868/95 for fremtiden, inden for visse grænser, under alle omstændigheder fastsætter en eksplicit forpligtelse for den indsigende part til at fremlægge beviset for fornyelsen af det ældre varemærke inden for den i medfør af artikel 42, stk. 3, i forordning nr. 40/94 fastsatte frist, indeholder de således vedrørende dette punkt en uddybning af den generelle regel, som er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, der har til formål at øge retssikkerheden for de erhvervsdrivende, der er parter i indsigelsessager ved Harmoniseringskontoret. Under disse omstændigheder kan de nye regler, der er fastlagt i forordning nr. 2868/95, ikke anvendes med tilbagevirkende kraft.

(jf. præmis 57, 58, 68 og 69)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Traktatbrudssøgsmål

–

Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget

–

relevante forhold

–

forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (Art. 258 TEUF; Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2006/66) (jf. præmis 7-10)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrudssøgsmål – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/66/EF af 6. september 2006 om batterier og akkumulatorer og udtjente batterier og akkumulatorer samt om ophævelse af direktiv 91/157/EØF (EUT L 266, s. 1).

Afgørelse

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/66/EF af 6. september 2006 om batterier og akkumulatorer og udtjente batterier og akkumulatorer samt om ophævelse af direktiv 91/157/EØF, idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af direktivet.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – den afgiftspligtige persons forpligtelser – besiddelse af en faktura, der indeholder visse angivelser

[Rådets direktiv 2006/112, art. 167, art. 178, litra a), art. 220, stk. 1, og art. 226]

Sammendrag

Artikel 167, artikel 178, litra a), artikel 220, nr. 1), og artikel 226 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter de nationale myndigheder nægter en afgiftspligtig person retten til i det beløb, der påhviler ham i skyldig merværdiafgift, at fradrage beløbet på den merværdiafgift, som han skal betale eller har betalt for ydelser, der er blevet leveret til ham, med den begrundelse, at den oprindelige faktura, som den afgiftspligtige var i besiddelse af på fradragstidspunktet, indeholdt en forkert dato for, hvornår leveringen af ydelserne var afsluttet, og at der ikke forelå en fortløbende nummerering af den senere berigtigede faktura og af den kreditnota, der annullerede den oprindelige faktura, hvis de materielle betingelser for fradrag er opfyldt, og den afgiftspligtige person – inden den pågældende myndighed træffer sin afgørelse – har forelagt denne myndighed en berigtiget faktura, hvoraf den rigtige afslutningsdato for de nævnte ydelsers udførelse fremgår, selv om der ikke foreligger en fortløbende nummerering af denne faktura og af den kreditnota, der annullerede den oprindelige faktura.

Det er med henblik på momsen kun obligatorisk at anføre de i artikel 226 i direktiv 2006/112 nævnte oplysninger på de fakturaer, der udstedes i medfør af dette direktivs artikel 220. Det følger heraf, at udøvelsen af retten til at fradrage momsen ikke frit af medlemsstaterne kan gøres afhængig af betingelser vedrørende fakturaers indhold, som ikke udtrykkeligt følger af bestemmelserne i dette direktiv.

(jf. præmis 40, 41 og 45 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – anvendelsesområde

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 1, stk. 3)

2. Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden – minimumshvileperiode

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 3, art. 17, stk. 2, og art. 17, stk. 3, litra b) og c)]

Sammendrag

1. Personer, der er omfattet af kontrakter om pædagogisk arbejde, og som udfører løs- og sæsonarbejde på ferie- og fritidscentre og højst udfører 80 dages arbejde om året, henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.

(jf. præmis 33 og domskonkl. 1)

2. Personer, der er omfattet af kontrakter om pædagogisk arbejde, og som udfører løs- og sæsonarbejde på ferie- og fritidscentre og højst udfører 80 dages arbejde om året, henhører under undtagelsen i artikel 17, stk. 3, litra b) og/eller litra c), i direktiv 2003/88 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.

En national lovgivning, hvorefter den aktivitet, der udøves af arbejdstagere, der er omfattet af sådanne kontrakter, højst må udøves i 80 dage om året, opfylder imidlertid ikke de i dette direktivs artikel 17, stk. 2, fastsatte betingelser for anvendelsen af denne undtagelse, hvorefter de pågældende arbejdstagere enten skal ydes tilsvarende kompenserende hvileperioder eller – i særlige tilfælde, hvor dette af objektive grunde ikke er muligt – ydes en passende beskyttelse. Selv om den særlige beskaffenhed af arbejdet eller den særlige kontekst, hvori arbejdet udføres, gør det muligt undtagelsesvist at fravige direktivets artikel 3 og pligten til stadigt at veksle mellem arbejdsperioder og hvileperioder, gør en national lovgivning, der ikke gør det muligt for arbejdstagerne at håndhæve retten til daglig hvile under hele deres kontrakts løbetid – uanset at det drejer sig om en kontrakt på højst 80 dage om året – ikke blot en individuel rettighed, der udtrykkeligt er tildelt ved dette direktiv, indholdsløs, men er ligeledes i strid med direktivets formål, som består i effektivt at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

(jf. præmis 37, 46, 47, 52 og 60-62 samt domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – familieydelser – fællesskabsretlige antikumulationsregler

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 73 og 76, og nr. 574/72, art. 10)

Sammendrag

Artikel 76 i forordning nr. 1408/71 og artikel 10 i forordning nr. 574/72, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 647/2005, skal fortolkes således, at en ret til ydelser i henhold til lovgivningen i en medlemsstat, hvor en forælder er bosat sammen med de børn, disse ydelser betales til, som ikke er betinget af forsikring eller af lønnet eller selvstændig beskæftigelse, ikke må suspenderes delvist i en situation, hvor den tidligere ægtefælle, der er den anden forælder til de berørte børn, i princippet ville have ret til familieydelser i henhold til lovgivningen i den stat, hvor han arbejder, enten alene i henhold til denne stats nationale lovgivning eller i medfør af artikel 73 i nævnte forordning nr. 1408/71, men faktisk ikke oppebærer de nævnte ydelser, fordi han ikke har indgivet en ansøgning herom.

For at kunne anse familieydelser for at være skyldige i henhold til en medlemsstats lovgivning skal loven i denne stat nemlig give det familiemedlem, der arbejder i denne stat, en ret til udbetaling af ydelser. Det kræves således, at den berørte person opfylder alle de betingelser, både formelt og materielt, som den nationale lovgivning i denne stat pålægger for at kunne udøve den ret, herunder i givet fald en betingelse om, at der skal indgives en forudgående ansøgning med henblik på udbetaling af sådanne ydelser.

(jf. præmis 53 og 59 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – bestemmelse af det fiskale tilknytningsmoment

[Rådets direktiv 77/388, art. 9, stk. 2, litra e)]

Sammendrag

Tjenesteydelser, der består i at udføre forsknings- og udviklingsarbejde inden for miljø og teknologi, og som foretages af ingeniører, der er etableret i en medlemsstat, efter bestilling af en aftager, der er etableret i en anden medlemsstat, skal betegnes som »ingeniørydelser«, jf. artikel 9, stk. 2, litra e), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der bestemmer det fiskale tilknytningsmoment for ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser.

Disse tjenesteydelser skal nemlig anses for at være omfattet af ovennævnte bestemmelse således, at tjenesteydelser, der består i at udføre forsknings- og udviklingsarbejde, udgør ydelser, der hovedsageligt eller sædvanligt udføres i forbindelse med ingeniørerhvervet som de ydelser, der er omhandlet i denne bestemmelse. Dette er tilfældet for ydelser, som karakteriseres ved den omstændighed, at det ikke kun drejer sig om at anvende eksisterende viden og metoder på konkrete problemer, men også om at opnå ny viden og udvikle nye metoder for at løse disse eller nye problemer. Disse ydelser adskiller sig tillige fra dem, der er omhandlet i sjette direktivs artikel 9, stk. 2, litra c), idet de pågældende ydelser ikke blev præsteret til flere modtagere, men alene til en enkelt aftager. Den omstændighed, at denne ene modtager af tjenesteydelserne kan foranlediges til at sælge resultaterne af det arbejde, som han har bestilt, til tredjemand eller til selskaber inden for den samme koncern, som han er en del af, er uden betydning i denne henseende.

(jf. præmis 20, 21, 24-26 og 30 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikation – forsyningspligt og brugernes rettigheder – direktiv 2002/22 – udpegning af virksomheder til at udføre forsyningspligttjenester – forpligtelse til at anvende en effektiv, objektiv, transparent og ikke-diskriminerende udpegningsmetode (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22, art. 3, stk. 2, og art. 8, stk. 2) (jf. præmis 34-39 og 42-49)

2. Medlemsstater – forpligtelser – gennemførelse af direktiver – undladelse – begrundelse – ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 37 og 38)

3. Traktatbrudssøgsmål – Kommissionens søgsmålsret – skønsudøvelse (art. 226 EF) (jf. præmis 51)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 3, stk. 2, og artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT L 108, s. 51) – udpegning af virksomheder, der varetager forsyningspligttjenester.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3, stk. 2, og artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet den ikke i national ret har gennemført de EU-retlige bestemmelser, der regulerer udpegningen af en eller flere virksomheder til at udføre forsyningspligttjenester, og under alle omstændigheder har undladt at sikre anvendelsen af disse normer i praksis.

2) Den Portugisiske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 92/57 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed på midlertidige eller mobile byggepladser

(Rådets direktiv 92/57, art. 3, stk. 1 og 2)

Sammendrag

Artikel 3 i direktiv 92/57 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed på midlertidige eller mobile byggepladser (ottende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391) skal fortolkes på følgende måde:

- Den nævnte artikels stk. 1 er til hinder for en national lovgivning, som indeholder en undtagelse for byggepladser, hvor der udføres private arbejder, som ikke er betinget af et krav om byggetilladelse, og hvor flere virksomheder vil være til stede, fra den forpligtelse, der påhviler bygherren eller den ansvarlige for arbejderne, til at udpege en koordinator for sikkerhed og sundhed i forbindelse med udarbejdelsen af byggeprojektet eller under alle omstændigheder inden udførelsen af arbejderne.

- Samme artikels stk. 2 er til hinder for en national lovgivning, som begrænser forpligtelsen for koordinatoren for opførelsen af bygværket til at udfærdige en plan for sikkerhed og sundhed til det ene tilfælde, hvor flere virksomheder er til stede på en byggeplads, hvor der udføres private arbejder, for hvilke der ikke kræves byggetilladelse, og som ikke baserer denne forpligtelse på kriteriet om de særlige risici, som dem, der er nævnt i direktivets bilag II.

(jf. præmis 31 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fælles toldtarif – toldpositioner

(Rådets forordning nr. 2658/87, art. 2, bilag I; Kommissionens forordning nr. 1789/2003)

2. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 14, stk. 1)

Sammendrag

1. De Europæiske Fællesskabers integrerede tarif, som blev indført ved artikel 2 i forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den version, der fandt anvendelse i 2004 og 2005, skal fortolkes således, at kabler af andet stål end rustfrit stål, som ikke er overtrukket eller kun forzinket, med største tværmål over 3 mm, men ikke over 48 mm, og som hverken hidrører fra Moldova eller Marokko, henhører under Taric-koderne 7312 10 82 19, 7312 10 84 19 eller 7312 10 86 19, afhængig af størrelsen af deres tværmål.

(jf. præmis 40 og domskonkl. 1)

2. Artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 384/96 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som fastsætter bestemmelser om anvendelsen i tilfælde af fejl i tariferingen af en vare, der indføres i Unionens toldområde, af en bøde svarende til den samlede antidumpingtold, der skal anvendes, for så vidt som bødens størrelse fastsættes på samme vilkår, som efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed, og som sikrer, at sanktionen er effektiv, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere.

(jf. præmis 48 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker

–

procedureregler

–

restitutio in integrum

–

frist for indgivelse af begæringen

–

begyndelsestidspunkt

–

tidspunktet, hvor varemærkeindehaverens repræsentant bliver bekendt med fortabelsen af en rettighed (Rådets forordning nr. 40/94, art. 78, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 77) (jf. præmis 36, 39-41)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 23. september 2009, Evets mod KHIM, forenede sager T-20/08 og T-21/08, hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i et søgsmål med påstand om annullation af afgørelse truffet den 5. november 2007 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 603/2007-4), hvorved det i forbindelse med afslag på en klage over afgørelsen truffet af afdelingen for administration af varemærker og for juridiske spørgsmål blev fastslået, at begæringen om restitutio in integrum, som sagsøgeren havde indgivet med henblik på at blive genindsat i sine tidligere rettigheder til at få fornyet ordmærket »DANELECTRO«, måtte anses for ikke at være indgivet på grund af forsinkelse – manglende overholdelse af fristen for at indgive begæring om fornyelse af varemærker.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Evets Corp. betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Landbrug – fælles landbrugspolitik – ordninger for direkte støtte – fælles regler – særskilt sukkerbetaling

(Rådets forordning nr. 1782/2003, art. 143ba, stk. 1)

Sammendrag

Artikel 143ba, stk. 1, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning nr. 2019/93, nr. 1452/2001, nr. 1453/2001, nr. 1454/2001, nr. 1868/94, nr. 1251/1999, nr. 1254/1999, nr. 1673/2000, nr. 2358/71 og nr. 2529/2001, som ændret ved forordning nr. 319/2006, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der udelukker en landbruger, der ikke har leveringsrettigheder, som leverer sukkerroer til en sukkerproducent gennem en integrator, der er i besiddelse af sådanne rettigheder, fra at opnå særskilt sukkerbetaling, mens denne lovgivning tillader en særskilt sukkerbetaling til en landbruger, der har sådanne leveringsrettigheder, og som leverer sukkerroer direkte til en sukkerproducent, samt til en landbruger, der ikke er i besiddelse af leveringsrettigheder, som er medlem af en producentsammenslutning, og som leverer sukkerroer til en sukkerproducent gennem denne sammenslutning, der har leveringsrettigheder.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – adgang til beskæftigelse samt arbejdsvilkår – ligebehandling

(Rådets direktiv 76/207, art. 2, stk. 1, 3, 4 og 5)

Sammendrag

Artikel 2, stk. 1, 3 og 4, samt artikel 5 i Rådets direktiv 76/207 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår skal fortolkes således, at de er til hinder for en national foranstaltning, hvorefter kvindelige arbejdstagere, der er mødre til et barn og er lønmodtagere, har ret til orlov på forskellig vis i løbet af de første ni måneder efter barnets fødsel, mens mandlige arbejdstagere, der er fædre til et barn og er lønmodtagere, kun har ret til samme orlov, når barnets moder ligeledes er lønmodtager.

Da orloven gælder uden forskel for faderen som lønmodtager og for moderen som lønmodtager, hvilket indebærer, at ernæring af og omsorgstid med barnet lige så vel kan varetages af faderen som af moderen, indrømmes en sådan orlov nemlig tilsyneladende arbejdstagere, fordi de er forældre til et barn. Orloven kan derfor ikke opfattes således, at den skal sikre beskyttelse af kvindens fysiske tilstand som følge af graviditet eller beskyttelse af det særlige forhold mellem moderen og barnet. Et afslag på at tildele fædre, der er lønmodtagere, den omhandlede orlov alene med den begrundelse, at barnets moder ikke er lønmodtager, kan desuden få den følge, at en kvinde, der er selvstændig erhvervsdrivende, må se sig nødsaget til at begrænse sin erhvervsmæssige beskæftigelse og bære omkostningerne som følge af barnets fødsel alene, uden at hun kan få hjælp fra barnets fader. Følgelig skal en sådan foranstaltning hverken fortolkes som en foranstaltning, der tilsigter at afhjælpe eller begrænse de faktiske uligheder, som reelt kan bestå for kvinder i samfundet, jf. artikel 2, stk. 4, i direktiv 76/207, eller som en foranstaltning, hvis formål er at udvirke en reel og ikke en formel lighed ved at begrænse de faktiske uligheder, der kan forekomme i samfundet, og således i overensstemmelse med artikel 157, stk. 2, TEUF at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere for de berørte personer.

(jf. præmis 31 og 37-39 samt domskonkl.)