Princippet om afskæring af indsigelser er et angelsaksisk retligt begreb, der ikke som sådan eksisterer i EU-retten, hvilket ikke udelukker, at visse principper, såsom retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og visse regler, såsom reglen om nemo potest venire contra factum proprium (hvorefter forvaltningsakter er bindende for forvaltningen), som følger af princippet om afskæring af indsigelser, kan anses for at være forbundet med eller beslægtet med dette princip. Følgelig skal et klagepunkt forkastes som retligt ugrundet, for så vidt som det bygger på en tilsidesættelse af princippet om afskæring af indsigelser, hvilket ikke udelukker muligheden for at behandle argumenter fremsat af den pågældende part, når disse kan anses for at være fremsat til støtte for et anbringende, som i det væsentlige vedrører retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

Overholdelsen af retssikkerhedsprincippet kræver ligeledes, at institutionerne principielt skal undgå uoverensstemmelser, der kan opstå i forbindelse med gennemførelsen af de forskellige bestemmelser i EU-retten, og det navnlig hvor disse bestemmelser har det samme formål, såsom at forhindre konkurrencefordrejning på fællesmarkedet. På statsstøtteområdet kræver retssikkerhedsprincippet i denne forbindelse, at når Kommissionen i strid med den påpasselighedsforpligtelse, som påhviler den, har skabt en uklar retsstilling som følge af indførelsen af elementer af usikkerhed og manglende klarhed i den gældende lovgivning kombineret med, at den gennem længere tid har undladt at reagere på trods af sit kendskab til den pågældende støtte, påhviler det Kommissionen at afklare den nævnte retsstilling, inden den kan tage skridt til tilbagesøgning af den allerede ydede støtte.

Retssikkerhedsprincippet er et almindeligt EU-retligt princip, der skal sikre forudsigelighed i forbindelse med de situationer og retsforhold, der henhører under EU-retten. I den forbindelse er det væsentligt, at institutionerne overholder princippet om, at der ikke må ændres i en retsakt, der er vedtaget af dem, og som påvirker den retlige og faktiske stilling hos de retssubjekter, der er berørt deraf, hvorfor sådanne retsakter kun kan ændres under overholdelse af de gældende kompetence- og procedureregler.

Den procedure, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i direktiv 92/81 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier, og som gav Rådet beføjelse til med enstemmighed på forslag af Kommissionen at tillade en medlemsstat at indføre andre punktafgiftsfritagelser eller - nedsættelser end dem, der var fastsat i det nævnte direktiv, hvis særlige politiske hensyn talte herfor, havde et formål og et anvendelsesområde, der var forskellige fra dem i den ordning, der var indført i artikel 88 EF.

En beslutning fra Rådet, der i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8, stk. 4, gav en medlemsstat tilladelse til at indføre en fritagelse for punktafgifter, kunne derfor ikke have til følge, at Kommissionen blev forhindret i at udøve de kompetencer, som traktaten tildelte den, og følgelig i at indlede den procedure, der var fastsat i artikel 88 EF med henblik på at undersøge, om denne fritagelse udgjorde statsstøtte, og i givet fald i forlængelse af denne procedure at vedtage en beslutning, hvorved det blev fastslået, at der forelå en sådan støtte.

Den omstændighed, at bemyndigelsesbeslutningerne indrømmede fuldstændige fritagelser for punktafgift ved at fastsætte præcise betingelser af geografisk og tidsmæssig art, og at disse sidstnævnte blev strengt overholdt af medlemsstaterne, var i øvrigt uden betydning for kompetencefordelingen mellem Rådet og Kommissionen og kunne således ikke hindre Kommissionen i at udøve sine kompetencer.

Det følger heraf, at Kommissionen ved – uden forinden at indlede den i artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 fastsatte procedure – at iværksætte den i artikel 88 EF fastsatte procedure med henblik på at undersøge, om en punktafgiftsfritagelse udgjorde statsstøtte, og ved efter afslutningen af denne procedure at vedtage en beslutning, hvorved det blev fastslået, at der forelå en sådan støtte, selv om artikel 1, stk. 2, i beslutning 2001/224 om punktafgiftsnedsættelser og -fritagelser for visse mineralolier, når disse anvendes til særlige formål, udtrykkeligt tillod den pågældende medlemsstat at fortsætte med at anvende denne fritagelse, ikke tilsidesatte retssikkerhedsprincippet og princippet om, at institutionernes retsakter har effektiv virkning, og end heller ikke artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81. Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der var blevet vedtaget efter forslag fra Kommissionen, kunne således kun have deres virkninger på det område, der var omfattet af reglerne om harmonisering af lovgivningerne om punktafgifter, og foregreb ikke virkningerne af en eventuel beslutning, som Kommissionen kunne vedtage under udøvelsen af sine kompetencer på statsstøtteområdet.

(jf. præmis 62-64, 66, 69, 73 og 91)