Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning ved vedtagelse af en national lovgivning, som er i overensstemmelse med EU-retten for faktiske omstændigheder, som falder uden for EU-rettens anvendelsesområde

(Art. 35 EU)

2. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – ofres stilling i forbindelse med straffesager – rammeafgørelse 2001/220 – offer – begreb – juridiske personer – ikke omfattet

[Rådets rammeafgørelse 2001/220, art. 1, litra a), og art. 10, stk. 1]

3. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – ofres stilling i forbindelse med straffesager – rammeafgørelse 2001/220 – national lovgivning, som udtrykkeligt foreskriver mægling ved visse lovovertrædelser

(Rådets rammeafgørelse 2001/220, art. 10)

Sammendrag

1. Domstolen har kompetence til at besvare et præjudicielt spørgsmål, der er blevet stillet i henhold til artikel 35 EU, selv om de faktiske omstændigheder i hovedsagen ligger uden for EU-rettens anvendelsesområde, såfremt den i national ret valgte løsning af et forhold, der ikke er omfattet af EU-retten, er tilpasset EU-retten. Unionens retsorden har nemlig en interesse i, at enhver EU-retlig bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås.

(jf. præmis 33)

2. Artikel 1, litra a), og artikel 10 i rammeafgørelse 2001/220 om ofres stilling i forbindelse med straffesager skal fortolkes således, at »offer«-begrebet ikke omfatter juridiske personer med henblik på fremme af mægling i straffesager som omhandlet i nævnte artikel 10, stk. 1.

Det følger således af selve ordlyden af rammeafgørelsens artikel 1, litra a), der definerer offeret i rammeafgørelsens forstand som den fysiske person, som har lidt skade, herunder fysisk eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser, der strider mod en medlemsstats straffelov, at denne bestemmelse i rammeafgørelsen kun omfatter fysiske personer, som har lidt en sådan skade.

Den omstændighed, at visse medlemsstater har fastsat bestemmelser om mægling i straffesager, når offeret er en juridisk person, er ikke til hinder for denne konklusion. Eftersom rammeafgørelsen ikke indeholder en fuldstændig harmonisering af området, er rammeafgørelsen således ikke til hinder for, at medlemsstaterne anvender dens bestemmelser, også når offeret er en juridisk person, ligesom den heller ikke pålægger medlemsstaterne at anvende disse bestemmelser i en sådan situation. En fortolkning af rammeafgørelsen, hvorefter den kun omhandler fysiske personer, er heller ikke udtryk for forskelsbehandling af juridiske personer, eftersom EU-lovgiver med rette har kunnet indføre en beskyttelsesordning, som kun er til fordel for fysiske personer, idet sidstnævnte befinder sig i en situation, som objektivt adskiller sig fra den situation, som juridiske personer befinder sig i, på grund af deres større sårbarhed og arten af de interesser, som kan lide skade ved lovovertrædelser, som kun kan begås mod fysiske personer, såsom offerets liv eller fysiske integritet.

(jf. præmis 26 og 28-31 samt domskonkl. 1)

3. Artikel 10 i rammeafgørelse 2001/220 om ofres stilling i forbindelse med straffesager skal fortolkes således, at medlemsstaterne i henhold til denne bestemmelse ikke har pligt til at muliggøre mægling for alle lovovertrædelser, hvis materielle elementer fastsat i henhold til national ret i det væsentlige svarer til de materielle elementer for lovovertrædelser, for hvilke der udtrykkeligt er foreskrevet mægling i nævnte lovgivning.

Denne bestemmelse begrænser sig således til at pålægge medlemsstaterne at søge at fremme mægling i forbindelse med lovovertrædelser, hvor de anser denne fremgangsmåde for hensigtsmæssig, således at valget af lovovertrædelser, for hvilke der kan anvendes mægling, henhører under medlemsstaternes skøn. Det følger heraf, at en national lovgiver ved at vælge kun at muliggøre anvendelse af mæglingsproceduren for visse lovovertrædelser, såsom lovovertrædelser mod personer, trafiksikkerheden eller ejendomsretten, idet dette valg hovedsageligt er begrundet i retspolitiske hensyn, ikke har overskredet sin skønsbeføjelse.

(jf. præmis 37, 38 og 40 samt domskonkl. 2)