ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Således er de fysiske eller juridiske personer, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte almengyldige EU-retsakter direkte, beskyttet mod, at sådanne retsakter finder anvendelse på dem. Når gennemførelsen af nævnte retsakter tilkommer Unionens institutioner, kan disse personer på de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser indbringe et direkte søgsmål for Domstolen til prøvelse af gennemførelsesakterne og i medfør af artikel 277 TEUF påberåbe sig til støtte for dette søgsmål, at den pågældende generelle retsakt er ulovlig. Når gennemførelsen påhviler medlemsstaterne, kan de påberåbe sig den pågældende EU-retsakts ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF (dom Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, nævnt i præmis 19 ovenfor, EU:C:2013:625, præmis 93).
39

I den foreliggende sag har Forbundsrepublikken Tyskland imidlertid ikke behov for en tilladelse fra Kommissionen til at tilpasse sin lovgivning om reduktioner for at gøre den forenelig med de anfægtede retningslinjer eller til at anmelde de reduktioner, der er uforenelige med disse retningslinjer, til Kommissionen til forskel fra de medlemsstater, der er berørt af de i præmis 38 ovenfor omhandlede beskyttelsesforanstaltninger, som skulle have en godkendelse fra Kommissionen for at kunne gennemføre sådanne foranstaltninger. De potentielle modtagere af reduktioner, der ikke er indrømmet af Forbundsrepublikken Tyskland, er således ikke berørt af de anfægtede retningslinjer på samme måde som de virksomheder, der skulle bære konsekvenserne af beskyttelsesforanstaltningerne.
8

Det bemærkes i denne forbindelse, at sagsøgeren, før selskabet indgav anmodningen om fastsættelse af sagsomkostninger, i det foreliggende tilfælde over for intervenienten havde oplyst, at selskabet ikke på nogen måde kunne acceptere at betale det beløb, der krævedes erstattet i sagsomkostninger, og at foretage en betaling uden en formel afgørelse fra Retten. Under hensyn til de særlige omstændigheder i den foreliggende sag skal denne tilkendegivelse anses for en anfægtelse af kravet om betaling af de sagsomkostninger, der kan kræves erstattet, som omhandlet i procesreglementets artikel 170, stk. 1. Det kan endvidere ikke af den omstændighed, at sagsøgeren efter at have nedlagt påstand om fastsættelse af sagsomkostninger meddelte Retten, at selskabet ikke havde til hensigt at fremsætte bemærkninger vedrørende den nævnte påstand, udledes, at sagsøgeren havde givet udtryk for, at selskabet accepterede størrelsen af det beløb, der krævedes erstattet i sagsomkostninger, eller at betale det beløb, der kunne kræves erstattet i sagsomkostninger.
9

Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 30. september 2014 fremsatte Ukraine begæring om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Rådets påstande. Ved kendelse af 17. november 2014 imødekom formanden for Rettens Niende Afdeling Ukraines interventionsbegæring. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 24. december 2014 oplyste Ukraine imidlertid over for Retten, at den frafaldt sin interventionsbegæring. Som følge heraf besluttede formanden for Rettens Niende Afdeling ved kendelse af 11. marts 2015, at Ukraine skulle slettes som intervenient fra registret.
89

I denne forbindelse bemærkes det, endog uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt Retten i den foreliggende sag er bundet af nævnte kendelse, at søgsmålet i den sag, der gav anledning til kendelsen af 16. juli 2015, Yanukovych mod Rådet (T-172/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:569), og anmodningen om tilpasning i den foreliggende sag er blevet indgivet under de samme omstændigheder og på de samme vilkår, og der er derfor under alle omstændigheder ingen grund til – og sagsøgeren har ikke fremført sådanne grunde – at de to situationer skal behandles forskelligt. I modsætning til, hvad sagsøgeren hævder, fremgår det endvidere af fast retspraksis, at tilpasning af stævningen svarer til, at der anlægges en ny sag ved indlevering af en stævning (jf. præmis 80 ovenfor). Den omstændighed, at sagsøgeren ikke har haft lejlighed til at udtale sig til fordel for søgsmålets antagelse til realitetsbehandling i den sag, der gav anledning til kendelsen af 16. juli 2015, Yanukovych mod Rådet (T-172/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:569), og at hun ikke har fundet det hensigtsmæssigt at kære den kendelse, hvormed denne sag blev afsluttet, er irrelevant i forbindelse med vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt anmodningen om tilpasning kan antages til realitetsbehandling. I den foreliggende sag har Retten som i den sag, der gav anledning til kendelsen af 16. juli 2015, Yanukovych mod Rådet (T-172/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2015:569), navnlig blot fastslået, at anmodningen om tilpasning er blevet indleveret på vegne af en afdød person.
78

Disse to omstændigheder kan imidlertid ikke indebære, at det retlige spørgsmål, som Retten allerede har truffet afgørelse om i dom af 26. oktober 2015, Portnov mod Rådet (T-290/14, EU:T:2015:806), og i de domme, hvortil der henvises i præmis 56 ovenfor, er forskelligt fra det, som er blevet rejst inden for rammerne af det andet anbringende og det tredje anbringendes andet led i den foreliggende sag, eftersom de ikke har nogen betydning for den retlige vurdering af forudsætningerne for, at der foreligger et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag. De bekræfter nemlig kun gyldigheden af skrivelsen af 7. marts 2014 og den angivelige hensigtsmæssighed af vedtagelsen af restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. Skrivelsen udgør således det eneste bevis, som ligger til grund for at opføre de berørte personers navne på listen med den begrundelse, at de er blevet »identificeret som ansvarlige« for underslæb med statslige midler, hvilket Retten har fundet ikke er tilstrækkeligt til, at Rådet kan anses for at have løftet bevisbyrden (jf. i denne retning dom af 26.10.2015, Portnov mod Rådet, T-290/14, EU:T:2015:806, præmis 43-48, og af 28.1.2016, Stavytskyi mod Rådet, T-486/14, EU:T:2016:45, præmis 43-47).
77

Hvad den første indvending angår bemærkes, at præmis 38-50 i dom af 26. oktober 2015, Portnov mod Rådet (T-290/14, EU:T:2015:806), udgør hele Rettens vurdering. At hævde, således som Rådet har gjort, at de nævnte præmisser kun vedrører faktiske omstændigheder, svarer til at betegne denne dom som rent faktuel. Selv om det er rigtigt, at den centrale del af dommen udgøres af en prøvelse af den eneste faktiske omstændighed, der kunne prøves, nemlig skrivelsen af 3. marts 2014, forholder det sig ikke desto mindre således, at prøvelsen blev foretaget inden for rammerne af en sammenfatning af retspraksis og retsprincipper og repræsenterer kernen i Rettens retlige vurdering af, om Rådet havde løftet bevisbyrden ved at basere sig på denne skrivelse. Endvidere havde Rådet, således som det fremgår af præmis 41 i dom af 26. oktober 2015, Portnov mod Rådet (T-290/14, EU:T:2015:806), anvendt skrivelsen til at opføre ikke kun Andriy Portnovs navn, men ligeledes navnene på andre tidligere højtstående tjenestemænd, herunder sagsøgerens, på listen, og Retten fandt, at skrivelsen ikke udgjorde et tilstrækkeligt solidt faktuelt grundlag som omhandlet i den retspraksis, hvortil der henvises i præmis 62 ovenfor. Heraf følger, at det retlige spørgsmål, Retten tog stilling til – nemlig om der, henset de særlige aspekter i forbindelse med sager om restriktive foranstaltninger, var et tilstrækkeligt præcist og konkret grundlag for den angivne begrundelse for opførelsen på listen, som i det væsentlige var den samme for alle de berørte personer – er det samme, som det, der er blevet rejst inden for rammerne af det andet anbringende i den foreliggende sag.
46

Det er korrekt, således om sagsøgeren har anført i sit svar på Rettens skriftlige spørgsmål, at Domstolen i dom af 9. september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen (C-506/13 P, EU:C:2015:562), kritiserede Kommissionen for at have anvendt en tvetydig formulering i debetnotaen. Som Retten har fastslået, kan sådanne oplysninger om de renter, der påløber den konstaterede fordring i tilfælde af, at betaling ikke sker inden forfaldsdatoen, om modregning eller om opkrævning af eventuelle sikkerhedsstillelser, der tidligere er blevet givet, om eventuel tvangsfuldbyrdelse og registrering i en database, som Unionens anvisningsberettigede har adgang til, selv om disse oplysninger er formuleret på en måde, der kan efterlade det indtryk, at der er tale om en endelig retsakt fra Kommissionen, under alle omstændigheder ved deres beskaffenhed imidlertid ikke være andet end forberedelse af en retsakt fra Kommissionen vedrørende den konstaterede fordring, eftersom Kommissionen i debetnotaen ikke har taget stilling til, hvilke midler den planlægger at iværksætte for at inddrive nævnte fordring, forhøjet med morarenter at regne fra udløbet af fristen for betaling fastsat i debetnotaen (jf. i denne retning dom af 17.4.2008, Cestas mod Kommissionen, T-260/04, EU:T:2008:115, præmis 74-76, og kendelse af 12.10.2011, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro mod Kommissionen, T-353/10, EU:T:2011:589, præmis 30).
45

Til støtte for sin interventionsbegæring har MSI påberåbt sig nøjagtigt de samme argumenter som IPPF som begrundelse for sin interesse i tvistens udfald (jf. præmis 27-31). Mere specifikt har MSI for det første gjort gældende, at Rettens opretholdelse af den anfægtede meddelelse vil have en direkte indvirkning på dennes finansielle interesser, for det andet, at den vil have en interesse i at intervenere med henblik på at korrigere de fejlagtige oplysninger om dens aktiviteter i sagens akter og forsvare sit omdømme, og for det tredje, at dens intervention ville lette Rettens vurdering af sagen i dens overordnede sammenhæng. Af de grunde, der fremgår af præmis 33-42, skal det fastslås, at disse elementer ikke viser, at der foreligger en direkte, godtgjort og aktuel interesse i tvistens udfald som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 19 ovenfor. MSI’s interventionsbegæring tages derfor ikke til følge.
Sagsøgeren kan således ikke med sit søgsmål opnå en delvis annullation af den anfægtede afgørelse med den begrundelse, at denne er baseret på en vurdering – som ikke blev foretaget af appelkammeret – af, om der forelå en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker, herunder af varer med et særligt anvendelsesformål, som appelkammeret ikke skulle udtale sig om. Som Harmoniseringskontoret med rette har anført, skulle appelkammeret i forbindelse med sammenligningen af de pågældende varer tværtimod vurdere, om samtlige potentielle anvendelsesformål for de nævnte varer gav anledning til at fastslå, at de var af lignende eller samme art. Det bemærkes i denne henseende, at der i forbindelse med bedømmelsen af ligheden mellem varerne skal tages hensyn til alle de relevante faktorer, der kendetegner forbindelsen mellem dem, herunder navnlig deres art, deres anvendelsesformål og benyttelsen af dem, samt om de er i et konkurrenceforhold eller supplerer hinanden (jf. i denne retning og analogt dom af 29.9.1998, Canon,C-39/97, Sml., EU:C:1998:442, præmis 23). Ved anvendelsen af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 kræves i øvrigt, for at der kan foreligge en risiko for forveksling, både, at de omtvistede varemærker er identiske eller ligner hinanden, og at de varer eller tjenesteydelser, som varemærkerne betegner, er af samme eller lignende art. Der er i den henseende tale om kumulative betingelser (dom af 13.9.2007, Il Ponte Finanziaria mod KHIM,C-234/06 P, Sml., EU:C:2007:514, præmis 48, og af 22.1.2009, Commercy mod KHIM – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Sml., EU:T:2009:14, præmis 42). Det er imidlertid i det foreliggende tilfælde netop sammenligningen af varerne med de forskellige generiske egenskaber, som der oprindeligt er ansøgt om – og ikke de varer, der efterfølgende er specificeret – der førte til, at appelkammeret fastslog, at der forelå en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker. Til forskel fra et tilfælde, hvor en sagsøger fjerner visse af de pågældende varer, for hvilke han oprindeligt har ansøgt om registrering, fra sin EF-varemærkeansøgning, vedrører sagsøgerens ansøgning i det foreliggende tilfælde således appelkammerets samlede og uadskillelige vurdering i den anfægtede afgørelse, der ikke kan annulleres delvist. Den omstændighed alene, at sagsøgeren har gjort gældende ved Harmoniseringskontorets instanser, som selskabet har fremhævet i sit svar på Rettens skriftlige spørgsmål, at dets forretning kun vedrørte anvendelsen af underholdnings- og spilleapparater på kasinoer og i spillehaller, kan ikke ændre denne vurdering, eftersom de varer, der var genstand for selskabets oprindelige EF-varemærkeansøgning, var omfattet af denne ansøgning i henhold til deres brede forstand og anvendelsesformål.
1.

Retslig procedure – stævning – formkrav – rette sagsøgte – angivelse af en anden person end den, der har vedtaget den anfægtede retsakt, som sagsøgt, uden at sagsøgeren har begået fejl – afvisning – grænser – oplysninger, som gør det muligt uden tvivl at identificere den part, som søgsmålet er rettet mod – foreligger ikke – pligt for Retten til at identificere sagsøgte – foreligger ikke – sagsøgerens fejlagtige fortolkning af, hvem der har status som sagsøgt [Art. 268 TEUF; statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 45-47, 50, 52 og 54-58)
1.

Retslig procedure – stævning – formkrav – rette sagsøgte – angivelse af en anden person end den, der har vedtaget den anfægtede retsakt, som sagsøgt, uden at sagsøgeren har begået fejl – afvisning – grænser – oplysninger, som gør det muligt uden tvivl at identificere den part, som søgsmålet er rettet mod – foreligger ikke – pligt for Retten til at identificere sagsøgte – foreligger ikke – sagsøgerens fejlagtige fortolkning af sagsøgtes status [Art. 268 TEUF; statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 47-49, 52, 54 og 56-60)
1.

Retslig procedure – stævning – formkrav – rette sagsøgte – angivelse af en anden person end ophavsmanden til den anfægtede retsakt som sagsøgt, uden at sagsøgeren har begået fejl – afvisning – grænser – oplysninger, som gør det muligt uden tvivl at identificere sagsøgte – foreligger ikke – Rettens pligt til at identificere sagsøgte – foreligger ikke – sagsøgerens fejlagtige fortolkning af status som sagsøgt [Art. 268 TEUF; statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 47-49, 52, 54 og 56-60)
20

Det skal bemærkes, at det første anbringende i søgsmålene rejste et væsentligt spørgsmål efter EU-retten, som var af en vis faktisk og retlig kompleksitet og nødvendiggjorde en grundig undersøgelse, således som sagsøgerne har gjort gældende. Anbringendet vedrørte således anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 5, som i det væsentlige fastsætter de forskellige muligheder, institutionerne har for at tage hensyn til de omkostninger, som er forbundet med produktion og salg af den vare, der er omfattet af en undersøgelse, med henblik på at beregne den normale værdi af den samme vare i forordningens forstand. I det foreliggende tilfælde gjorde sagsøgerne gældende, at Rådet i det væsentlige havde tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 5, ved i forbindelse med beregningen af den normale værdi af den samme vare i grundforordningens forstand ikke at tage højde for de priser på rå- og hjælpestoffer, som fremgik af sagsøgernes optegnelser. Sagsøgerne foreholdt navnlig Rådet, at den havde anvendt dom af 7. februar 2013, Acron og Dorogobuzh mod Rådet (T-235/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:65), forkert. Det følger heraf, at anbringendet nødvendiggjorde en grundig analyse, for så vidt som det spørgsmål, det rejste, fik Retten til at tage stilling til navnlig, hvilken bevisbyrde og skønsmargen EU-institutionerne har i forbindelse med beregningen af den normale værdi af den samme vare i grundforordningens forstand (jf. i denne retning og analogt kendelse af 19.12.2019, Unitec Bio m.fl. mod Rådet, C-602/16 P-DEP, ikke trykt i Sml., EU:C:2019:1148, præmis 30-32).
6

Rådet har i sine bemærkninger af 27. marts 2017 til anmodningen om fortolkning for det første anført, at det ikke kan tilslutte sig den ordlydsfortolkning, som sagsøgeren har argumenteret for. Efter Rådets opfattelse skal punkt 3 i konklusionen i kendelsen i hovedsagen fortolkes således, at de omkostninger, der i forbindelse med den i stævningen nedlagte påstand kan kræves erstattet, alene omfatter de omkostninger, som Viktor Viktorovych Yanukovych afholdt indtil sin død. Denne fortolkning følger klart ikke blot af ordlyden af det nævnte punkt i selve konklusionen, men også af præmis 96 og 97 i kendelsen i hovedsagen. Rådet har i denne forbindelse anført, at de omkostninger, der kan kræves erstattet, i modsætning til, hvad sagsøgeren synes at hævde, skal fastlægges i forhold til den i stævningen nedlagte påstand, i hvilken forbindelse den part, der har fået medhold, har krav på at opnå betaling af de omkostninger, der kan kræves erstattet, og ikke i forhold til den person, der har fået medhold. Hvad endelig angår de omkostninger, der er forbundet med den foreliggende sag, har Rådet nedlagt påstand om, at hver part tilpligtes at bære deres egne omkostninger.
9

Ved afgørelse af 27. februar 2014 (herefter »den anfægtede afgørelse«) stadfæstede Femte Appelkammer ved EUIPO indsigelsesafdelingens afgørelse og afviste ansøgningen om registrering af det pågældende varemærke. Appelkammeret angav i den anfægtede afgørelses punkt 16, at det først ville behandle det ældre varemærke registreret under nr. 4073334. Det antog i den anfægtede afgørelses punkt 17-19, at det relevante geografiske område var Den Europæiske Union, og at den tilsigtede forbruger var den brede offentlighed, der er almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet, og hvis grad af opmærksomhed skulle anses for gennemsnitlig. Appelkammeret bekræftede i den anfægtede afgørelses punkt 20 indsigelsesafdelingens konstatering, hvorefter de omhandlede varer var af samme art. I den anfægtede afgørelses punkt 30 og 31 antog appelkammeret, at de omtvistede mærker både visuelt og fonetisk lignede hinanden. I den anfægtede afgørelse punkt 32 angav det, at varemærkerne idémæssigt og i forhold til den engelsktalende offentlighed udviste stor idémæssig lighed. I afgørelsens punkt 33 fastslog appelkammeret således, at der forelå en lighed mellem de omtvistede tegn. For så vidt angår risikoen for forveksling anførte appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 34-40, at der som følge af det ufuldstændige billede af varemærkerne, forbrugeren har i erindring, forelå en risiko for forveksling, idet de omhandlede varer var af samme art, og de omhandlede tegn udviste ligheder. Appelkammeret angav i den anfægtede afgørelses punkt 39, at det af procesøkonomiske hensyn ikke ville undersøge de andre ældre varemærker, som indsigelsen var støttet på, og afviste herefter sagen.
4.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — betingelser — uopsættelighed — vurdering i tvister vedrørende indgåelse af offentlige kontrakter — alvorlig skade — tilstrækkelighed i tilfælde af særlig alvorlig fumus boni juris, der består af en åbenbar og alvorlig ulovlighed — tilbudsgivernes forpligtelse til at indhente en tilladelse til at udføre en tjenesteydelse, der er genstand for udbud — åbenbar og alvorlig tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet — åbenbar og alvorlig tilsidesættelse af princippet om den frie bevægelighed for tjenesteydelser — foreligger ikke umiddelbart (art. 278 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47) (jf. præmis 41-55 og 61-64)
2.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — hovedsagen kan umiddelbart antages til realitetsbehandling — summarisk gennemgang af hovedsagen foretaget af den dommer, der træffer afgørelse om foreløbige forholdsregler — akt, der ikke har retligt bindende virkninger — akt, der ikke kan være genstand for et annullationssøgsmål — afvisning (art. 256, stk. 1, TEUF, 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 1) (jf. præmis 7-9)
Kendelse afsagt af Rettens præsident den 16. juni 2015 – Alcogroup og Alcodis mod Kommissionen

(Sag T-274/15 R)

»Særlige rettergangsformer — konkurrence — karteller — markedet for bioethanol og ethanol — administrativ procedure — påbud om at underkaste sig en inspektion — afvisning af at udsætte undersøgelsesforanstaltningerne — begæring om foreløbige foranstaltninger — afvisning«

1. Særlige rettergangsformer — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — søgsmålsinteresse — alvorlig og uoprettelig skade — afvisning (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104) (jf. præmis 16)

2. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — sagsøgerens interesse i at opnå den udsættelse, der er anmodet om — begæring om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, der allerede er gennemført — afvisning (art. 278 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104) (jf. præmis 17)

3. Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — sagsøgerens interesse i at opnå den udsættelse, der er anmodet om — negativ forvaltningsakt — udsættelse, der ikke kan ændre sagsøgerens situation — ingen interesse — afvisning (art. 278 TEUF; Rettens procesreglement art. 104) (jf. præmis 18)

4. Særlige rettergangsformer — foreløbige forholdsregler — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — begæring om forholdsregler, der går ud over rammerne for hovedsagen — afvisning (art. 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104) (jf. præmis 20-25)

Angående

Begæring om foreløbige foranstaltninger med henblik på dels at udsætte gennemførelsen af Kommissionens afgørelse C(2015) 1769 final af 12. marts 2015, stilet til Alcogroup og alle virksomheder, der er direkte eller indirekte kontrolleret af førstnævnte, herunder Alcodis, vedrørende en procedure i henhold til artikel 20 stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 (AT.40244 – AQUAVIT), og af Kommissionens afgørelse af 8. maj 2015 stilet til Alcogroup i forbindelse med undersøgelserne AT.A0244 – Bioethanol – og AT.A0054 – Oil and Biofuel Markets, dels at kræve, at Kommissionen udsætter alle undersøgelsesforanstaltninger i forbindelse med sagerne AT.A0054 og AT.A0244.

Konklusion

1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
3.

Særlige rettergangsformer — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — stævning — formkrav — angivelse af grunden til, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettiget — ingen fremstilling af retlige søgsmålsgrunde i stævningen — generel henvisning til andre skriftlige indlæg — afvisning [art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og 104, stk. 3] (jf. præmis 12-14)
3.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — bevisbyrde — restriktive foranstaltninger over for Syrien — indefrysning af midler og restriktion for indrejse i og transit gennem Unionens område — nødvendigheden af at give et retvisende og fuldstændigt billede af situationen for den person, der er genstand for de restriktive foranstaltninger (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 15-17)
5.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser for ydelse — uopsættelighed — alvorlig og uoprettelig skade — bevisbyrde — økonomisk tab — pligt til at fremlægge konkrete og præcise oplysninger, der underbygges med detaljerede og bekræftede dokumenter — situation, der kan bringe det sagsøgende selskabs eksistens i fare eller uigenkaldeligt ændre dets stilling på markedet — vurdering under hensyntagen til situationen for den koncern, som det tilhører (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 42-44 og 47)