ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Hvad angår det første anbringendes andet led om kvalificeringen af de øvrige former for adfærd, som HSBC-selskaberne blev foreholdt, som en overtrædelse med konkurrencebegrænsende formål, undersøgte Retten i første omgang, om denne kvalificering var velbegrundet i forhold til udvekslingerne af medianpriser, og fastslog, at Kommissionen ikke havde begået nogen fejl ved at bemærke, at disse udvekslinger, der indgik i drøftelserne den 14. og den 16. februar 2007, havde et konkurrencebegrænsende formål. I anden omgang undersøgte Retten klagepunktet om, at det var ubegrundet at kvalificere udvekslingerne om handelspositioner som havende et konkurrencebegrænsende formål. Retten fastslog i det væsentlige, at langt størstedelen af de drøftelser om handelspositioner, som HSBC-selskabernes børsmæglere havde deltaget i – dvs. dem, der fandt sted den 12., 13. og 28. februar og den 19. marts 2007 – var forbundet med den manipulation af Euribor, der skete den 19. marts 2007, således at Kommissionen med rette havde kvalificeret disse drøftelser som havende et konkurrencebegrænsende formål. Retten fandt derimod, at de drøftelser, der fandt sted den 9. og den 14. marts 2007, hverken enkeltvis eller samlet set kunne anses for at have et konkurrencebegrænsende formål som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, for så vidt som disse drøftelser for det første ikke havde fundet sted med henblik på den manipulation af Euribor, der skete den 19. marts 2007, og for det andet ikke havde formindsket eller fjernet usikkerheden på markedet på en sådan måde, at Kommissionen kunne konkludere, at de påvirkede de normale prissætningsmekanismer i sektoren for eurorentederivater, uden at skulle undersøge deres virkninger.
56

Disse retningslinjer bekræfter nemlig den brede betydning, der skal gives udtrykket »bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet«, således som det fremgår af Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, for så vidt som det på s. 197 i de nævnte retningslinjer er anført, at »national laws relating to the environment are neither limited to the information or public participation rights guaranteed by the Convention, nor to legislation where the environment is mentioned in the title or heading. Rather, the decisive issue is if the provision in question somehow relates to the environment. Thus, also acts and omissions that may contravene provisions on, among other things, city planning, environmental taxes, control of chemicals or wastes, exploitation of natural resources and pollution from ships are covered by paragraph 3, regardless of whether the provisions in question are found in planning laws, taxation laws or maritime laws«.
98

For det andet har Storhertugdømmet Luxembourg under retsmødet anført, at ud over, at OECD’s retningslinjer ikke er bindende for medlemsstaterne i denne organisation, fastsætter cirkulære nr. 164/2, som fortolker artikel 164, stk. 3, i lov om indkomstbeskatning, specifikke regler for beregning af koncerninterne afregningspriser angående koncernfinansieringsselskaber såsom FFT, hvilket indebærer, at der ved beregningen af disse priser ikke tages hensyn til aktiviteter i forbindelse med besiddelse af kapitalandele. 79. betragtning til den omtvistede afgørelse, der indgår i afgørelsens afsnit 2.3.2, og som rummer en beskrivelse af det nævnte cirkulæres indhold, bekræfter, at denne medlemsstat har opstillet særlige regler for fastsættelsen af betalingen på armslængdevilkår for sådanne selskaber, og at disse regler blev bragt til Kommissionens kendskab under den administrative procedure.
Direktivets artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde og formål« fastsætter:

»1. Dette direktiv tager sigte på en harmonisering af nationale bestemmelser, der er nødvendig for at sikre et ensartet niveau i beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og navnlig retten til privatliv og fortrolighed i forbindelse med behandling af personoplysninger inden for den elektroniske kommunikationssektor, og for at sikre fri omsætning af sådanne oplysninger og af elektronisk kommunikationsudstyr og elektroniske kommunikationstjenester i Fællesskabet.

2. Med henblik på at nå de i stk. 1 omhandlede mål specificerer og supplerer dette direktivs bestemmelser direktiv [95/46]. Nærværende bestemmelser beskytter desuden legitime interesser hos abonnenter, der er juridiske personer.

3. Dette direktiv gælder ikke for aktiviteter, der ikke er omfattet af [EUF-traktaten], som f.eks. de aktiviteter, der er omfattet af afsnit V og VI i [EU-traktaten], og under ingen omstændigheder for aktiviteter, der vedrører den offentlige sikkerhed, forsvaret, statens sikkerhed (herunder statens økonomiske interesser, når disse aktiviteter er forbundet med spørgsmål vedrørende statens sikkerhed) og statens aktiviteter på det strafferetlige område.«
97

Parlamentet har i det væsentlige gjort gældende, at for så vidt som repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer ikke har nogen kompetence til at fastlægge Unionens organers hjemsted, kan afgørelsen af 20. november 2017 ikke tillægges nogen bindende virkning, der kan begrænse EU-lovgivers område for deltagelse. Hvis det modsatte blev accepteret, ville det nemlig være ensbetydende med at legitimere eksistensen af en beslutningsproces, der ikke har noget at gøre med den institutionelle opbygning, der er indført ved traktaterne, og som ikke tildeler medlemsstaterne kompetence på området for fastlæggelse af hjemstedet for Unionens organer, kontorer og agenturer. Et sådant kompetenceforbehold kan heller ikke udledes af artikel 341 TEUF, der udelukkende nævner »Unionens institutioner«, som omhandlet i artikel 13, stk. 1, TEU. Henset desuden til det forhold, at EU-institutionerne ikke frivilligt kan give afkald på at udøve de beføjelser, der er tillagt dem ved traktaterne, kunne Kommissionen ikke for sit vedkommende i sit forslag til forordning uden forbehold henvise til det valg, som repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer foretog i afgørelsen af 20. november 2017, uden selv at foretage en skønsmæssig vurdering, ligesom medlovgiverne ikke retligt kunne forpligte sig til at vedtage et sådant forslag. Det følger heraf, at de aftaler, der successivt er indgået mellem medlemsstaterne, som for det første vedrører de udvælgelsesregler, der blev vedtaget den 22. juni 2017, og dernæst valget af Amsterdam som nyt hjemsted for EMA i henhold til afgørelsen af 20. november 2017, har karakter af retsakter, der kun indebærer et politisk samarbejde, som ikke kan begrænse EU-institutionernes beføjelser.
28

Til støtte for denne holdning har Parlamentet gjort gældende, for det første, at der i headeren på de dokumenter, der vedrører udvælgelsesproceduren og udkastet, der ligger til grund for den anfægtede afgørelse, står »Rådet for Den Europæiske Union«, hvilket giver indtryk af, at Rådet står bag dem. For det andet var den proces, der gik forud for vedtagelsen af denne afgørelse, støttet på Rådets administrative strukturer og forberedende organer, navnlig på Coreper, der er omhandlet i artikel 240, stk. 1, TEUF. For det tredje viser inddragelsen af den rumænske minister i denne beslutningsproces, at Rådets formandskab, der er omhandlet i artikel 16, stk. 9, TEUF, handlede i denne egenskab i det foreliggende tilfælde. Eftersom artikel 297, stk. 2, første afsnit, TEUF fastsætter, at visse ikke- lovgivningsmæssige retsakter skal være undertegnet af formanden for den institution, der har vedtaget dem, godtgør det forhold, at den rumænske minister har undertegnet den anfægtede afgørelse, for det fjerde, at denne har handlet inden for rammerne af sine opgaver som formand for Rådet.
123

Appellanterne kan under alle omstændigheder ikke udlede et argument af dom af 26. september 2018, Infineon Technologies mod Kommissionen (C-99/17 P, EU:C:2018:773), med henblik på at anføre, at Retten skulle have efterprøvet, om et interval på ca. otte måneder uden godtgjorte konkurrencebegrænsende kontakter rejste tvivl om deres deltagelse i den angivelige samlede og vedvarende overtrædelse. Mens denne doms præmis 50-52 vedrører analysen af de særlige omstændigheder i den pågældende sag, bemærkede Domstolen i nævnte doms præmis 53 nemlig, at i forbindelse med en overtrædelse, der har en vis varighed, er den omstændighed, at kartellet viser sig under forskellige perioder, som kan adskilles af længere eller kortere mellemrum, fortsat uden betydning for, at dette kartel eksisterer, eftersom de forskellige handlinger, der er en del af denne overtrædelse, forfølger et enkelt formål og er omfattet af en samlet og vedvarende overtrædelse.
171

Med det fjerde anbringende for Retten anfægtede appellanterne Kommissionens konklusioner om en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53. Inden for rammerne af det første led anførte de, at påvisningen af, at de forskellige former for individuel, konkurrencebegrænsende adfærd var et supplement til hinanden, er et væsentligt kriterium for at godtgøre en sådan overtrædelse, og at Kommissionen i den omtvistede afgørelse ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort dette supplement. Inden for rammerne af det andet led anfægtede appellanterne Kommissionens konklusion om, at adfærden knyttet til Dell og HP gav anledning til en samlet overtrædelse. For det første gjorde de gældende, at adfærden vedrørende Dell og HP ikke forfulgte et enkelt konkurrencebegrænsende mål, idet disse selskaber var to forskellige kunder. For det andet anførte de, at adfærden knyttet til Dell ikke supplerede adfærden over for HP, eftersom der ikke var samspil mellem disse to former for adfærd. For det tredje anførte de, at de ligheder, der er opregnet i denne afgørelse vedrørende varerne, fremgangsmåden, indholdet og det geografiske anvendelsesområde, ikke er tilstrækkeligt til at godtgøre, at de forskellige former for adfærd var et sådant supplement. For det fjerde gjorde de gældende, at adfærden vedrørende Dell og HP med hensyn til varigheden, deltagerne, kunderne, de involverede fysiske personer og de geografiske områder i modsætning til, hvad der er anført i den nævnte afgørelse, var væsentligt forskellige. For det femte anførte appellanterne, at de beviser, som var fremført i afgørelsen, var utilstrækkelige og uden betydning for at bevise, at de omhandlede former for adfærd var et supplement til hinanden.
124

I denne henseende skal det bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Kommissionen for at godtgøre, at en virksomhed har deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse, skal føre bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller udvist med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko (jf. i denne retning dom af 24.9.2020, Prysmian og Prysmian Cavi e Sistemi mod Kommissionen, C-601/18 P, EU:C:2020:751, præmis 130 og den deri nævnte retspraksis).
118

Appellanterne kan under alle omstændigheder ikke udlede et argument af dom af 26. september 2018, Infineon Technologies mod Kommissionen (C-99/17 P, EU:C:2018:773), med henblik på at anføre, at Retten skulle have efterprøvet, om et interval på ca. fem måneder uden godtgjorte konkurrencebegrænsende kontakter rejste tvivl om deres deltagelse i den angivelige samlede og vedvarende overtrædelse. Mens denne doms præmis 50-52 vedrører analysen af de særlige omstændigheder i den pågældende sag, bemærkede Domstolen i nævnte doms præmis 53 nemlig, at i forbindelse med en overtrædelse, der har en vis varighed, er den omstændighed, at kartellet viser sig under forskellige perioder, som kan adskilles af længere eller kortere mellemrum, fortsat uden betydning for, at dette kartel eksisterer, eftersom de forskellige handlinger, der er en del af denne overtrædelse, forfølger et enkelt formål og er omfattet af en samlet og vedvarende overtrædelse.
68

Det følger af det ovenstående, at de forelagte spørgsmål i sag C-693/19 og i sag C-831/19 skal besvares med, at artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at når et betalingspåkrav, der er udstedt af en ret på anmodning af en kreditor, ikke har været genstand for en indsigelse indgivet debitor, kan en fuldbyrdende ret ikke efterfølgende efterprøve, om de kontraktvilkår, som blev anvendt som grundlag for nævnte påkrav, eventuelt er urimelige, med den begrundelse, at den retskraft, som er knyttet til det nævnte påkrav, implicit omfatter disse vilkår, hvorfor enhver undersøgelse af vilkårenes gyldighed er udelukket. Den omstændighed, at debitor på det tidspunkt, hvor betalingspåkravet blev endeligt, var ubekendt med, at den pågældende kunne kvalificeres som »forbruger« i dette direktivs forstand, er i denne forbindelse uden betydning.
Artikel 4 i lov nr. 193/2000 bestemmer:

»1. Et kontraktvilkår, der ikke er blevet direkte forhandlet med forbrugeren, anses for at være urimeligt, hvis det isoleret set eller i sammenhæng med andre kontraktvilkår i strid med kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugeren.

2. Et kontraktvilkår anses for ikke at have været direkte forhandlet med forbrugeren, hvis det er blevet fastlagt, uden at forbrugeren har haft mulighed for at have indflydelse på dets art, som i tilfælde af standardkontrakter eller almindelige salgsbetingelser, som anvendes af erhvervsdrivende, der driver virksomhed på markedet for de pågældende varer eller tjenesteydelser.

3. Den omstændighed, at visse elementer af kontraktvilkårene eller et enkelt af disse vilkår har været genstand for en direkte forhandling med forbrugeren, udelukker ikke, at bestemmelserne i nærværende lov finder anvendelse på resten af aftalen, såfremt den samlede vurdering af aftalen viser, at denne i forvejen er blevet ensidigt udarbejdet af den erhvervsdrivende. Såfremt en erhvervsdrivende hævder, at et på forhånd udarbejdet standardvilkår er blevet direkte forhandlet med forbrugeren, påhviler det den erhvervsdrivende at fremlægge beviser i denne henseende.

4. Bilaget, der er en integrerende del af denne lov, indeholder som eksempler en liste over vilkår, der anses for at være urimelige.

5. Med forbehold af bestemmelserne i nærværende lov bedømmes den urimelige karakter af et kontraktvilkår på grundlag af:

a) hvilken type varer eller tjenesteydelser der er genstand for aftalen på tidspunktet for aftalens indgåelse

b) alle de faktorer, der har ført til aftalens indgåelse

c) andre vilkår i aftalen eller andre aftaler, som hænger sammen med denne.

6. Vurderingen af, om kontraktvilkårene er urimelige, omfatter hverken definitionen af aftalens hovedgenstand eller evnen til at opfylde pris- og betalingskravene eller de produkter og tjenester, der tilbydes som modydelse, for så vidt som disse vilkår er affattet på et letforståeligt sprog.«
13

Ved dom af 13. januar 2017 gav appelretten banken medhold, idet den ophævede førsteinstansens dom, for så vidt som den tilpligtede banken at betale sagsomkostningerne. Den forelæggende ret har præciseret, at appelretten ikke ændrede dommens konklusion, for så vidt som den vedrører de restituerende virkninger af, at den nævnte klausul erklæredes ugyldig, eftersom de ikke var genstand for appellen. Den forelæggende ret har tilføjet, at appellen i forbindelse med den delvise ophævelse af dommen i første instans ikke baserede sig på dommen i sagen af 21. december 2016Gutiérrez Naranjo m.fl (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980), hvori Domstolen fastslog, at artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 er til hinder for en national retspraksis – som den, der fulgte af dommen af 9. maj 2013 – der tidsbegrænser de restituerende virkninger, der er knyttet til en retslig erklæring om, at et vilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, er urimeligt, til alene at omfatte de beløb, som denne forbruger har betalt med urette i henhold til et sådant vilkår efter afsigelsen af den dom, hvori det er blevet fastslået, at vilkåret er urimeligt.
49

Selv om det for det tredje er korrekt, at Domstolen allerede har medgivet, at den afledte opholdsret, der følger af artikel 20 TEUF, ikke er absolut, og at medlemsstaterne kan afslå at tildele den under visse særlige omstændigheder, har Domstolen ikke desto mindre også fastslået, at artikel 20 TEUF ikke tillader medlemsstaterne at indføre en undtagelse fra den afledte opholdsret i henhold til denne artikel, som vedrører et krav om, at unionsborgeren råder over tilstrækkelige midler. Et afslag på at tildele en tredjelandsstatsborger, som er en unionsborgers familiemedlem, en afledt opholdsret i den medlemsstat, hvor nævnte unionsborger er statsborger, alene med den begrundelse, at unionsborgeren ikke råder over tilstrækkelige midler, selv om der mellem nævnte unionsborger og denne tredjelandsstatsborger består et afhængighedsforhold som det, der er beskrevet i nærværende doms præmis 46, vil således udgøre et indgreb i den effektive nydelse af kerneindholdet i de rettigheder, der følger af en status som unionsborger, som ikke står i et rimeligt forhold til det formål, der forfølges med en sådan betingelse om midler, nemlig at værne om den pågældende medlemsstats offentlige finanser (dom af 27.2.2020, Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (Ægtefælle til en unionsborger), C-836/18, EU:C:2020:119, præmis 44 og 46-48).
85

I sidste række skal det hvad angår de argumenter, der er rettet mod den appellerede doms præmis 97 og 98, bemærkes, at Retten i disse præmisser forkastede Changmaos første anbringendes andet led til støtte for søgsmålet i første instans som uvirksomt, ved hvilket led virksomheden havde anfægtet Kommissionens konklusioner vedrørende det tredje kriterium for at blive indrømmet status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, som er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), tredje led. I denne doms præmis 96 anførte Retten nemlig, hvilket Changmao ikke har anfægtet inden for rammerne af denne appel, at de betingelser for at indrømme status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, som er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra c), er af kumulativ karakter. Det er af denne grund, at Retten, efter i den nævnte doms præmis 97 at have anført, at Changmao ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde begået en fejl ved at fastslå, at det andet kriterium for at indrømme status som virksomhed, der opererer under markedsøkonomiske vilkår, ikke var opfyldt, i samme doms præmis 98 bestemte, at dette andet led skulle forkastes som uvirksomt.
1.

Landbrug – EGFL’s og ELFUL’s finansiering – afslutning af regnskaber – begrænsning af afslaget på finansiering – frist på 24 måneder – begyndelsestidspunkt – Kommissionens meddelelse af resultaterne af efterprøvninger – den dato for støttens udbetaling, som skal anvendes med henblik på beregning af fristen – datoen for betalingen af restbeløbet af støtten [Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1306/2013, art. 52, stk. 4, litra c); Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31, stk. 4, litra c)] (jf. præmis 52)
2.

Appel – søgsmålsinteresse – betingelse – appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen – antagelse til realitetsbehandling af en påstand om ændring af begrundelsen, som udgør et forsvar mod et anbringende fremsat af sagsøgeren (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 56, stk. 2) (jf. præmis 36)
1.

Annullationssøgsmål – Unionens retsinstansers kompetence – rækkevidde – forbud mod at træffe afgørelse ultra petita – Domstolens prøvelse af egen drift af anbringender om en ufravigelig procesforudsætning – lovlighed – Unionens retsinstansers prøvelse ex officio af et anbringende om lovligheden af den omtvistede afgørelse, der ikke er blevet fremført – ikke tilladt (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 41 og 46-48)
1)

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, idet den udelukkende indrømmer en fritagelse for punktafgift for motorbrændstof, der anvendes af fritidsfartøjer, når disse fartøjer er genstand for en charterkontrakt, uafhængigt af, på hvilken måde disse fartøjer faktisk anvendes.
1.

Socialpolitik – ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring – det materielle anvendelsesområde for direktiv 79/7 – enkepension baseret på et samlivsforhold – ydelser til efterladte – udelukkelse fra anvendelsesområdet for nævnte direktiv og for direktiv 2006/54 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54; Rådets direktiv 79/7, art. 3, stk. 2) (jf. præmis 35-40 og 67)
1.

Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – begreb – akter, der fremkalder bindende retsvirkninger over for tredjemand – afgørelse om indledning af en administrativ undersøgelse i EU-Satellitcentret – forberedende akt – ikke omfattet – tilsidesættelser af retten til forsvar – ingen betydning (Art. 263 TEUF) (jf. præmis 26 og 27)
1)

Artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, sammenholdt med denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes af et selskab, der som modydelse til de tjenester, der er leveret til den direkte skadelidte i et trafikuheld i forbindelse med de skader, der opstod som følge af denne ulykke, fra denne skadelidte har erhvervet forsikringserstatningskravet med henblik på at gøre krav på betaling gældende over for skadevolderens ansvarsforsikringsselskab uden dog at drive erhvervsmæssig virksomhed med at gøre sådanne erstatningskrav gældende.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 24. juni 2021 –

WD mod EFSA

(Sag C-167/20 P) ( 1 )

»Appel – personalesag – midlertidigt ansatte – tidsbegrænset kontrakt – afgørelse om ikke at omklassificere – ingen bedømmelsesrapport – afgørelse om ikke at forlænge kontrakten«

Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – ansættelse – ingen forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt – administrationens skønsbeføjelse – rækkevidde – forpligtelse til at tage hensyn til den ansattes præstationer – foreligger ikke – fortrinsret for den berørte i forhold til andre ansatte i tilfælde af muligheden for at blive indsat i en anden stilling – foreligger ikke

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 8)

(jf. præmis 59-62 og 84)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) WD bærer sine egne omkostninger og betaler de af Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet (EFSA) afholdte omkostninger.

( 1 ) – EUT C 271 af 17.8.2020.
2)

Artikel 232, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 1186/2009, skal fortolkes således, at den i bestemmelsen fastsatte forpligtelse for medlemsstaterne til at gøre brug af alle de muligheder, de har i henhold til gældende bestemmelser for at sikre betaling af afgiftsbeløbet, ikke kun finder anvendelse på debitoren, men ligeledes på kautionisten, og at kautionisten derfor i medfør af nævnte artikel 232, stk. 1, litra a), kan anses for den person, som tvangsfuldbyrdelsen er rettet imod, og som er underlagt medlemsstatens fuldbyrdelsesregler, herunder fristreglerne.
2.

Traktatbrudssøgsmål – manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge den ulovlige støtte – forsvarsanbringender – absolut umulighed for gennemførelsen – bedømmelseskriterier – gennemførelsesvanskeligheder – medlemsstatens forpligtelse til at træffe reelle foranstaltninger i forhold til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative løsninger, der gør det umuligt at overvinde sådanne vanskeligheder (Art. 108, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 40-51 og domskonkl. 1)