RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

5. marts 1997

Sag T-96/95

Sébastien Rozand-Lambiotte

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd på prøve — ingen fastansættelse ved prøvetidens udløb — vedtægtens artikel 26, 34 og 43 — ret til kontradiktion — utilstrækkelig begrundelse — omsorgspligt — åbenbart urigtigt skøn«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-97

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 12. juli 1994 om at afskedige sagsøgeren efter udløbet af hans prøvetid.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren blev udnævnt til tjenestemand på prøve i Europa-Parlamentet og samtidig overført til Kommissionens Generaldirektorat I (Økonomiske Forbindelser med Tredjelande), Direktorat L (Forbindelser med Landene i Central- og Østeuropa), Kontor 5 (Ikke-statslige Organisationer, Social Tilpasning, Humanitær Bistand, Videnskab og Teknologi samt Sundhed) (Kontor I.L.5), hvor han tiltrådte tjenesten som tjenestemand på prøve den 16. juni 1993. Han blev ansat som fuldmægtig og indplaceret i kategori A, løntrin 7.

Ved notat af 3. september 1993 oplyste Kontor 5 (Struktur samt A- og LA-personale — Udstationerede Nationale Eksperter) under Direktorat A (Personale) i Kommissionens Generaldirektorat IX (Personale og Administration) (KontorIX.A.5) over for Generaldirektorat I, at sagsøgeren og fem andre tjenestemænd på prøve ville have tilbagelagt halvdelen af deres prøvetid den 16. oktober 1993. Det hedder i dette notat: »Såfremt De i dette tidsrum har konstateret tilpasningsvanskeligheder, anmodes De venligst om at tage de nødvendige skridt med henblik på at vejlede tjenestemændene vedrørende deres adfærd eller eventuelt med henblik på at prøve deres færdigheder i en anden ledig stilling i Deres generaldirektorat, såfremt dette efter tilrettelæggelsen af arbejdet dér er muligt.«

Den 28. september 1993 tilstillede chefen for kontor I.L.5 overassistenten hos generaldirektøren for GD I et notat vedrørende bedømmelsen af sagsøgerens indsats og adfærd ved afslutningen af halvdelen af prøvetiden. Ī dette notat anføres det: »Selv om Rozand-Lambiotte intellektuelt er i stand til at varetage de ham betroede opgaver ... har han tilsyneladende svært ved at acceptere sin stilling i administrationen og forholdet til de overordnede. Han har dog gjort betydelige fremskridt navnlig efter flere drøftelser med sin sektorchef.«

Udtalelsen ved sagsøgerens prøvetids udløb blev affattet af direktøren for Direktorat I.L efter høring af chefen for Kontor I.L.5 og blev underskrevet den 18. februar 1994. I udtalelsen fik sagsøgeren bedømmelsen »utilstrækkelig« for forståelse af arbejdsopgaverne, evne til at tilpasse sig tjenestens krav og dømmekraft såvel som for initiativbevidsthed, kvaliteten af det udførte arbejde og hurtigheden ved dettes udførelse, forholdet til kolleger og de eksterne relationer. Bedømmeren anbefalede afskedigelse ved prøvetidens udløb.

Udtalelsen blev tilstillet sagsøgeren den 1. marts 1994, hvorefter han fremsatte sine bemærkninger skriftligt den 4. marts 1994. Ved notat af 16. marts 1994 meddelte generaldirektøren for GD IX sagsøgeren, at han som ansættelsesmyndighed havde kompetencen til efter høring af Bedømmelsesudvalget at træffe en egentlig afgørelse vedrørende sagsøgeren. Han anførte, at han i GD I havde indhentet oplysninger vedrørende de kritiserede forhold og nævnte forskellige dokumenter, som var vedlagt notatet. Generaldirektøren opfordrede sagsøgeren til at fremsætte sine supplerende bemærkninger senest den 25. marts 1994 og henledte hans opmærksomhed på, at han, indtil udtalelsen fra Bedømmelsesudvalget forelå, og den endelige afgørelse blev truffet, fortsat havde status som tjenestemand på prøve. Sagsøgeren tilstillede ved notat af 18. marts 1994 sine bemærkninger til generaldirektøren for Generaldirektorat IX.

Bedømmelsesudvalget besluttede på sit møde den 2. maj 1994 at høre sagsøgeren og hans overordnede. Da sagsøgeren ikke kunne give møde den 5. maj 1994, fandt høringen sted under et møde den 17. maj 1994. Den 20. maj 1994 afgav Bedømmelsesudvalget sin udtalelse, hvori det med et flertal på tre mod én anbefalede ansættelsesmyndigheden at »tilslutte sig GD I's forslag (afskedigelse)«.

Den 5. juli 1994 trådte Bedømmelsesudvalget sammen med en anden sammensætning, idet nu alle dets medlemmer tilhørte i alt fald lønklasse A7 og ikke samtidig var medlem af Det Paritetiske Samarbejdsudvalg. Det afgav endnu en gang med et flertal på tre mod én en udtalelse, der anbefalede afskedigelse.

Ved afgørelse af 12. juli 1994 afskedigede ansættelsesmyndigheden med tilslutning fra det medlem af Kommissionen, der er ansvarlig for personale og administration, sagsøgeren med virkning fra den 16. august 1994 (den anfægtede afgørelse).

Realiteten

Det første anbringende om tilsidesættelse af retten til kontradiktion, tjenestemandsvedtægtens artikel 26 og 43 samt begrundelsespligten

Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 26 og af kontradiktionsprincippet

Vedtægtens artikel 26 findes i afsnit II i vedtægten, der har overskriften »Tjenestemandens rettigheder og pligter«. Både indholdet af disse bestemmelser og de spørgsmål, de regulerer, viser, at de finder anvendelse på samtlige tjenestemænd, herunder tjenestemænd på prøve. Disse er derfor omfattet af artikel 26. Retten fremhævede, at den i dommen i sagen Kupka-Floridi mod ØSU uden udtrykkelig henvisning til artikel 26, der ikke var påberåbt i sagen, allerede har baseret sig på praksis vedrørende denne artikel ved sin stillingtagen til, om en afgørelse om ikke at fastansætte en tjenestemand på prøve har været ulovlig (præmis 41).

Henvisning til: Retten, 1. april 1992, sag T-26/91, Kupka-Floridi mod ØSU, Sml. II, s. 1615, præmis 39.

Formålet med vedtægtens artikel 26 er at sikre tjenestemændenes ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgørelser fra ansættelsesmyndigheden vedrørende deres tjenesteretlige stilling og karriere træffes på grundlag af omstændigheder ved deres adfærd, der ikke er omtalt i deres personlige aktmappe. Det følger af denne bestemmelse, at en afgørelse, der træffes på grundlag af sådanne omstændigheder, er i strid med vedtægtens garantier og må annulleres på grund af, at den fulgte procedure har været retsstridig (præmis 42).

Henvisning til: Domstolen, 3. februar 1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1, org. réf.: Rec. s. 7, præmis 29-41; Domstolen, 28. juni 1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. réf.: Rec. s. 499, præmis 11; Domstolen, 12. februar 1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 11; Retten, 5. december 1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, præmis 78.

Selv om institutionen i henhold til vedtægtens artikel 26, stk. 1, litraa), i en tjenestemands personlige aktmappe skal indsætte samtlige dokumenter, der vedrører hans tjenesteforhold, samt enhver bedømmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfærd, kan dog den omstændighed alene, at visse dokumenter ikke er blevet indsat i den personlige aktmappe, ikke retfærdiggøre en annullation af en bebyrdende afgørelse, såfremt tjenestemanden faktisk er blevet gjort bekendt med dokumenterne. Det fremgår nemlig af vedtægtens artikel 26, stk. 2, at det kun er de dokumenter vedrørende en tjenestemands kvalifikationer, indsats eller adfærd, som han ikke er blevet gjort bekendt med på forhånd, som det er udelukket at gøre gældende over for ham. Bestemmelsen omfatter ikke de dokumenter, der endnu ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe, men som han er blevet gjort bekendt med. Såfremt en institution ikke indsætter sådanne dokumenter i den pågældende tjenestemands personlige aktmappe, vil han altid have mulighed for at indgive en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, og en administrativ klage, såfremt denne ansøgning afslås. Institutionen kan imidlertid under ingen omstændigheder være afskåret fra at træffe en afgørelse i tjenestens interesse på grundlag af dokumenter, som den pågældende på forhånd er blevet gjort bekendt med, blot fordi de ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe (præmis 43).

Henvisning til: Domstolen, 12. november 1996, sag C-294/95 P, Ojha mod Kommissionen, Sml. I, s. 5863, præmis 68.

I det foreliggende tilfælde bygger den anfægtede afgørelse på bedømmelsen af sagsøgeren ved prøvetidens udløb og på Bedømmelsesudvalgets udtalelse samt indirekte ved dette udvalgs mellemkomst på de oplysninger, der var givet af GD I til støtte for bedømmelserne i udtalelsen ved prøvetidens udløb, og som var vedlagt notatet af 16. marts 1994. Det må fastslås, at sagsøgeren blev gjort bekendt med såvel udtalelsen ved prøvetidens udløb som de oplysninger, GD I havde givet, før den anfægtede afgørelse blev vedtaget. Han fremsatte sine bemærkninger til udtalelsen ved prøvetidens udløb i notatet af 4. marts 1994 og til disse oplysninger såvel i notatet af 18. marts 1994 som under høringen af ham i Bedømmelsesudvalget. Det er i øvrigt ubestridt, at han fik tilstillet Bedømmelsesudvalgets udtalelse (præmis 44).

Sagsøgeren kan ikke med føje gøre gældende, at Kommissionen har tilsidesat vedtægtens artikel 26 og sagsøgerens ret til kontradiktion ved ikke at tilstille ham eller i hans personlige aktmappe at indsætte notatet af 28. september 1993, der indeholder en bedømmelse af hans arbejde og adfærd, efter afslutningen af halvdelen af prøvetiden. Dette notat omtales slet ikke i den anfægtede afgørelse eller i Bedømmelsesudvalgets udtalelse. Selv om Bedømmelsesudvalget modtog en kopi af notatet, før det vedtog sin udtalelse, hvilket ikke er godtgjort, baserede det ikke udtalelsen på dette notat. Heraf følger, at den anfægtede afgørelse selv ikke er baseret på dette notat. Under alle omstændigheder findes den deri formulerede kritik også i udtalelsen ved prøvetidens udløb. At notatet ikke blev fremsendt, har således ikke antastet sagsøgerens ret til at blive hørt før vedtagelsen af den anfægtede afgørelse (præmis 45).

Henvisning til: Kupka-Floridi mod ØSU, a.st., præmis 39.

Tilsidesættelse af begrundelsespligten

Begrundelsespligten er fastslået i vedtægtens artikel 25, stk. 2. Det krav om begrundelse, der gælder for den omtvistede afgørelse, skal vurderes ud fra selve karakteren af en afgørelse om ikke, ved prøvetidens udløb, at fastansætte en tjenestemand på prøve. Det må herved understreges, at der er forskel mellem en beslutning af denne art og en egentlig afskedigelse af en person, der er udnævnt til fastansat tjenestemand. I sidste tilfælde skal der nemlig foretages en minutiøs gennemgang af de angivne grunde til at bringe det faste ansættelsesforhold til ophør, mens det ved en prøvelse af beslutningen om fastansættelse af de på prøvetid ansatte tjenestemænd skal fastslås, om der foreligger en sådan helhed af positive forhold, at udnævnelse til fastansat tjenestemand fremgår at være i tjenestens interesse (præmis 48).

Henvisning til: Domstolen, 17. november 1983, sag 290/82, Tréfois mod Domstolen, Sml. s. 3751, præmis 25; Domstolen, 15. maj 1985, sag 3/84, Patrinos mod ØSU, Sml. s. 1421, præmis 13.

Den anfægtede afgørelse henviser til udtalelsen om sagsøgeren ved prøvetidens udløb og til Bedømmelsesudvalgets udtalelse samt indirekte gennem sidstnævnte udtalelse til de oplysninger, GD I havde givet til støtte for bedømmelserne i udtalelsen ved prøvetidens udløb. Den indeholder således en righoldig begrundelse, som gjorde det muligt for sagsøgeren helt at forstå grundene til, at Kommissionen ikke ansatte ham som fastansat tjenestemand (præmis 49).

Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 43 og af vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd

Et anbringende, der fremføres for Fællesskabets retsinstanser, kan kun påkendes, såfremt det er blevet påberåbt under den administrative procedure, idet ansættelsesmyndigheden tilstrækkelig præcist må kunne kende de klagepunkter, som den pågældende fremfører mod den anfægtede afgørelse. De klagepunkter, der er fremsat i klagen, kan rigtignok for Fællesskabets retsinstanser uddybes ved fremsættelse af anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som er snævert forbundet hermed, men sagsøgerens argumentation i forbindelse med det her omhandlede anbringende er ikke forbundet med noget klagepunkt, der er fremsat i klagen. Kommissionen kunne derfor ikke blive opmærksom på denne argumentation, heller ikke ved at søge at fortolke klagen på den måde, der var mest gunstig for sagsøgeren (præmis 51).

Henvisning til: Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 739, præmis 40 og 41.

Det andet anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 34

Efter vedtægtens artikel 34, stk. 3, skal udtalelsen ved prøvetidens udløb afgives senest en måned inden prøvetidens udløb. I det foreliggende tilfælde blev udtalelsen underskrevet den 18. februar 1994 af sagsøgerens direktør og kontorchef og blev altså afgivet samme dato. Heraf følger, at den blev afgivet tre dage for sent. Endvidere blev den først meddelt sagsøgeren elleve dage senere (præmis 67).

Henvisning til: Kupka-Foridi mod ØSU, a.st., præmis 19.

En forsinkelse med afgivelsen af udtalelsen ved prøvetidens udløb er en forsømmelse i forhold til vedtægtens udtrykkelige krav, men denne forsømmelse — hvor beklagelig den end er — har imidlertid ikke en sådan karakter, at den kan give anledning til tvivl om udtalelsens gyldighed. Da sagsøgeren endvidere havde lejlighed til at gøre sine synspunkter vedrørende udtalelsen gældende i henhold til de fastsatte regler, kan den anfægtede afgørelse ikke under nogen omstændigheder være ugyldig blot på grand af den forsinkede meddelelse af den (præmis 68).

Henvisning til: Domstolen, 25. marts 1982, sag 98/81, Munk mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 8; Kupka-Floridimod ØSU, a.st., præmis 20.

Hvad datoen for vedtagelsen af Bedømmelsesudvalgets udtalelse angår fremgår det af sagen, at udvalget fik sagen forelagt den 21. april 1994. Det skulle ifølge vedtægtens artikel 34, stk. 3, have vedtaget sin udtalelse inden tre uger, dvs. senest den 12. maj 1994. Udtalelsen blev faktisk vedtaget den 5. juli 1994. Denne omstændighed kan imidlertid ikke antages at være til skade for sagsøgeren. Formålet med vedtægtens artikel 34, stk. 3, er at sikre, at afgørelsen om tjenestemandsudnævnelsen kan træffes før prøvetidens udløb. For sagsøgerens vedkommende blev afgørelsen om, at han ikke skulle fastansættes, truffet den 12. juli 1994 med virkning fra den 16. august 1994. Dette medførte ingen ulemper for ham, idet han blev i sin stilling og blev lønnet som tjenestemand på prøve i denne periode (præmis 70 og 71).

Henvisning til: Tréfois mod Domstolen, a.st., præmis 16.

Retten bemærkede vedrørende sammensætningen af Bedømmelsesudvalget, at de medlemmer heraf, der var til stede ved vedtagelsen af den endelige udtalelse af 5. juli 1994, alle var tjenestemænd med højere rang i Kommissionen i overensstemmelse med artikel 10 i bilag II til vedtægten (præmis 75).

Hverken den omstændighed, at et medlem af Det Paritetiske Samarbejdsudvalg var til stede under høringen, eller den omstændighed, at et medlem af udvalget blev erstattet af et andet efter vedtagelsen af udtalelsen af 20. maj 1994 og før udtalelsen af 5. juli 1994, har haft betydning for indholdet af den udtalelse, Bedømmelsesudvalget vedtog. Det kan følgelig ikke antages, at sagens behandling i udvalget har været mangelfuld som følge af disse omstændigheder (præmis 78).

Retten bemærkede endelig vedrørende den omstændighed, at to af Bedømmelsesudvalgets medlemmer, som var tilstedeværende ved vedtagelsen af udtalelsen af 5. juli 1994, ikke overværede høringen, at selv om det rigtignok efter god forvaltningsskik er ønskeligt, at de medlemmer af udvalget, der er til stede ved vedtagelsen af udtalelsen, alle har været til stede ved høringen, kan en tilsidesættelse heraf dog kun føre til annullation af en afgørelse, såfremt det godtgøres, at dette har haft afgørende indflydelse på den anfægtede afgørelse, idet ingen bestemmelse i vedtægten stiller krav om, at Bedømmelsesudvalgets sammensætning ikke ændres under en sags behandling (præmis 79).

Det tredje anbringende om tilsidesættelse af omsorgspligten

Selv om prøvetiden, der skal gøre det muligt at vurdere den prøveansatte tjenestemands egnethed og adfærd, ikke kan sidestilles med en uddannelsesperiode, er det ikke desto mindre nødvendigt, at den pågældende sættes i stand til i denne periode at vise sine evner. Dette krav er uløseligt forbundet med begrebet prøvetid og indeholdes underforstået i vedtægtens artikel 34, stk. 3. Det følger endvidere af de krav, som er forbundet med overholdelsen af de almindelige principper for god administration og ligebehandling samt omsorgspligten, som er udtryk for den balance mellem gensidige rettigheder og forpligtelser, som vedtægten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og de offentligt ansatte. Dette krav betyder i realiteten, at tjenestemanden på prøve ikke blot skal have passende fysiske betingelser, men tillige hensigtsmæssige instrukser og råd under hensyntagen til beskaffenheden af det arbejde, han varetager, således at han sættes i stand til at tilpasse sig de særlige krav, som dette stiller (præmis 95).

Henvisning til: Domstolen, 12. december 1956, sag 10/55, Mirossevich mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 37, org. réf.: Rec. s. 365, s. 387 ff.; Patrinosmod ØSU, a.st., præmis 20 og 21; Kupka-Floridimod ØSU, a.st., præmis 44; Retten, 30. november 1994, sag T-568/93, Correia mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 857, præmis 34.

I det foreliggende tilfælde forløb sagsøgerens prøvetid på normale vilkår, og sagsøgeren fik en vejledning, der var tilpasset de krav, som det arbejde, han varetog, stillede (præmis 96).

Selv om en tjenestemand på prøve har krav på hensigtsmæssige instrukser og råd fra sine overordnede, står det dog fast, at enhver tjenestemand og tjenestemand på prøve, navnlig hvis han tilhører kategori A, i tvivlstilfælde kan og skal spørge sig for hos sine overordnede og/eller sine kolleger vedrørende den adfærd, der bør vælges, samt forelægge dem sit arbejde, før sagen ekspederes osv. (præmis 100).

Administrationen har ikke pligt til på noget tidspunkt at give en advarsel til en tjenestemand på prøve, hvis hans indsats ikke er tilfredsstillende. Sagsøgeren blev under alle omstændigheder gentagne gange utvetydigt orienteret om, at hans indsats ikke var tilfredsstillende. I denne forbindelse bemærkes det, at en prøveansat tjenestemands ret til at gennemføre prøvetiden under normale vilkår er tilstrækkelig sikret ved en mundtlig advarsel, der gør det muligt for ham at tilpasse og forbedre sine præstationer efter tjenestens krav (præmis 102).

Henvisning til: Patrinos mod ØSU, a.st., præmis 19; Domstolen, 13. december 1989, sag C-17/88, Patrinos mod ØSU, Sml. s. 4249 (summarisk offentliggørelse), præmis 32; Kupka-Floridimod ØSU, a.st., præmis 48.

Det fjerde anbringende om et åbenbart urigtigt skøn

Administrationen har i henhold til de i vedtægten nedfældede principper om ansættelse og prøvetid et vidt skøn vedrørende den prøveansatte tjenestemands egnethed og indsats set i forhold til tjenestens interesser. Det tilkommer således ikke Retten at gribe ind over for institutionernes afgørelse for så vidt angår deres bedømmelse af en prøvetid og deres vurdering af en ansøgers egnethed til endelig ansættelse som tjenestemand i Fællesskabet, medmindre bedømmelsen er behæftet med åbenbare vildfarelser, eller der foreligger magtfordrejning (præmis 112).

Henvisning til: Munk mod Kommissionen, a.st., præmis 16; Tréfois mod Domstolen, a.st., præmis 29; Domstolen, 5. april 1984, sag 347/82, Alvarez mod Parlamentet, Sml. s. 1847, præmis 16; Domstolen, 15. maj 1985, Patrinos mod ØSU, a.st., præmis 25; Domstolen, 13. december 1989, Patrinos mod ØSU, a.st., præmis 33; Kupka-Floridi mod ØSU, a.st., præmis 52.

Det bemærkes, at der er forskel på en afgørelse om ikke at ansætte en tjenestemand på prøve og en egentlig afskedigelse af en fastansat tjenestemand. Mens det sidste kræver en minutiøs gennemgang af alle de angivne grunde til at bringe det fast etablerede ansættelsesforhold til ophør, er genstanden for en prøvelse af en afgørelse vedrørende fastansættelse af de på prøvetid ansatte tjenestemænd, om der foreligger en sådan helhed af positive forhold, at udnævnelsen til fastansat tjenestemand fremgår at være i tjenestens interesse (præmis 113).

Henvisning til: Tréfois mod Domstolen, a.st., præmis 25.

Sagsøgeren har ikke i det foreliggende tilfælde godtgjort, at den anfægtede afgørelse er udtryk for et åbenbart fejlagtigt skøn (præmis 119).

Hvad angår den påståede tilsidesættelse af den Kommissionen i medfør af vedtægtens artikel 24 påhvilende omsorgspligt, bemærkede Retten, at denne pligt har til formål at beskytte tjenestemændene mod tredjemands handlinger og ikke mod akter udstedt af institutionen selv, som er undergivet kontrol i henhold til andre bestemmelser i vedtægten (præmis 120).

Henvisning til: Munk mod Kommissionen, a.st., præmis 21; Retten, 23. november 1995, sag T-64/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 769, præmis 65.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.