RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

16. oktober 1996

Sag T-36/94

Alberto Capitanio

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — genindtrædelse i tjenesten — en stillings indplacering i lønklasse — bebyrdende retsakt«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1279

Angående:

Påstande om annullation af Kommissionens afgørelse om fastlæggelse af indholdet af og om offentliggørelsen af meddelelsen om ledig stilling KOM/022/93 vedrørende stillingen som chef for den administrative enhed 4 (»Teknisk gruppe - ’infrastruktur’«) i Direktorat E (»Øst- og Sydafrika«) i Generaldirektorat VIII (Udvikling), af Kommissionens afgørelse om at indplacere denne stilling i lønklasse A5/A4, af afgørelsen om at tilbagekalde stillingsopslaget for at gøre det muligt for en tjenestemand med tjenestefrihed af personlige årsager at genindtræde i tjenesten samt af alle de senere og/eller hermed sammenhængende afgørelser, som Kommissionen traf efter de nævnte afgørelser, herunder navnlig afgørelsen om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning og om at udnævne G. i stillingen.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren er tjenestemand i lønklasse A4. Fra marts 1989 til marts 1991 varetog han stillingen som chef for den administrative enhed 4 (»Teknisk gruppe -’infrastruktur’«) i Direktorat E (»Øst- og Sydafrika«) i Generaldirektoratet for Udvikling (GD VIII) (VIII.E.4). Den 31. oktober 1991 blev han udnævnt til assisterende chef for denne administrative enhed. Efter at chefen for den administrative enhed var blevet pensioneret, varetog sagsøgeren midlertidigt dennes opgaver indtil den 30. november 1993.

Stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 blev opstået ledig ved et stillingsopslag, der blev offentliggjort den 25. marts 1993 i henhold til artikel 4 og artikel 29, stk. 1, litra a), i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (»vedtægten«). I stillingsopslaget hed det blot, at chefen for den administrative enhed skulle »lede og samordne arbejdet«. Sagsøgeren indgav ansøgning inden for den fastsatte frist.

Under et møde den 17. juni 1993 besluttede Det Rådgivende Udvalg for Udnævnelser (»udvalget«), at stillingen burde besættes med en tjenestemand i lønklasse A5/A4, samtidig med, at det fik meddelelse om, at en tjenestemand i Kommissionen i lønklasse A5, G., havde anmodet om at genindtræde i tjenesten, idet udvalget indstillede, at G. i medfør af vedtægtens artikel 40 blev udnævnt i stillingen. Den afgørelse blev meddelt sagsøgeren den 29. juni 1993.

Den 25. juni 1993 indbragte sagsøgeren en første Mage »over Kommissionens afgørelse om offentliggørelsen af stillingsopslag KOM/022/93 vedrørende stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 og over alle senere afgørelser, som Kommissionen har truffet efter den nævnte afgørelse«. Denne klage, der blev behandlet under et møde den 16. september 1993 i den pågældende fællesgruppe, blev den 25. oktober 1993 stiltiende afvist.

Ved skrivelse af 30. juli 1993 gav Kommissionens generaldirektør for personale og administration som svar på en skrivelse fra sagsøgerens advokat, hvori denne anfægtede tilbagekaldelsen af stillingsopslag KOM/022/93, bl.a. meddelelse om de kriterier, på grundlag af hvilke udvalget havde taget stilling til spørgsmålet om stillingens indplacering i lønklasse.

Den 24. september 1993 indgav sagsøgeren endnu en klage, nemlig over Kommissionens afgørelse om at indplacere stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 i lønklasse A5/A4 og over afgørelsen om at tilbagekalde stillingsopslag KOM/022/93 for at gøre det muligt for en tjenestemand i lønklasse A5 med tjenestefrihed af personlige årsager at genindtræde i tjenesten. Denne klage, der blev behandlet under et møde den 11. november 1993 i fællesgruppen, blev den 24. januar 1994 stiltiende afvist.

Formaliteten

Vedrørende sagens formalitet fastslog Retten for det første, at sagen var uden genstand, for så vidt den var anlagt til prøvelse af afgørelsen om fastlæggelsen af indholdet af og om offentliggørelsen af stillingsopslaget vedrørende stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4, da Kommissionen den 24. juni 1993 havde tilbagekaldt denne afgørelse (præmis 28).

Herefter bemærkede Retten, at afgørelsen om, at stillingen skulle indplaceres i lønklasse A5/A4, var udtryk for et stadium af proceduren, der gik forud for selve afgørelsen om stillingens besættelse. Ved afgørelsen blev der navnlig skabt grundlag for en fortrinsret for G. til at genindtræde i tjenesten. Det måtte herved fastslås, at denne afgørelse, som Kommissionen traf den 8. september 1993, ikke i sig selv havde medført, at sagsøgeren blev udelukket fra den beds af ansøgere, der ville kunne blive udnævnt, idet han var tjenestemand i lønklasse A4. Når sagsøgeren var blevet udelukket fra at komme i betragtning til stillingen, skyldtes dette således G.'s fortrinsret til at genindtræde i tjenesten og denne genindtrædelses obligatoriske karakter, og ikke den lønklasse, som ansættelsesmyndigheden havde besluttet, at stillingen skulle indplaceres i. Sidstnævnte afgørelse måtte dog anses for at være bebyrdende for sagsøgeren, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, for så vidt sagsøgeren derved ikke fik mulighed for at blive forfremmet til lønklasse A3 i forbindelse med besættelsen af stillingen. Sagen måtte derfor antages til realitetsbehandling, for så vidt der var nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om, at den ledige stilling skulle indplaceres i lønklasse A5/A4 (præmis 29).

For det tredje måtte afgørelsen om at tilbagekalde stillingsopslaget anses for bebyrdende for sagsøgeren, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, for så vidt sagsøgeren derved fortabte den mulighed for at blive udnævnt eller forfremmet, som han havde haft som følge af sin ansøgning. Sagen kunne derfor antages til realitetsbehandling for så vidt angår denne afgørelse (præmis 30).

For det fjerde bemærkede Retten, at afgørelsen om tilbagekaldelse af stillingsopslaget blev truffet, før ansættelsesmyndigheden havde foretaget en sammenlignende bedømmelse af ansøgernes »fortjenester«, hvorfor afgørelsen ikke kunne sidestilles med en afgørelse om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning. Sagen var derfor uden genstand, for så vidt den var anlagt til prøvelse af en angivelig afgørelse om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning (præmis 31).

For det femte bemærkede Retten, at selv om afgørelsen om G.'s fortrinsret til at genindtræde i tjenesten var en afgørelse af obligatorisk art, der blev truffet i henhold til vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), var der tale om en bebyrdende afgørelse for sagsøgeren, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, for så vidt sagsøgeren ved denne genindtrædelse mistede muligheden for at blive udnævnt i den ledige stilling. Følgelig måtte det antages, at en afgørelse om en fortrinsret til at genindtræde i tjenesten ikke uden videre er undtaget fra en retslig prøvelse under en sag anlagt af en tjenestemand, der gør gældende, at betingelserne i henhold til vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), ikke har været opfyldt, og som kunne være blevet udnævnt i den pågældende stilling i stedet for den tjenestemand med tjenestefrihed af personlige årsager, der er blevet givet fortrinsret til at genindtræde i tjenesten (præmis 32).

Endelig bemærkede Retten for det sjette, at da det fremgår af fast retspraksis, at en tjenestemandssag, der formelt er rettet mod en udtrykkelig eller stiltiende afvisning af en forudgående administrativ klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, medfører, at Retten også må prøve den bebyrdende afgørelse, som har været genstand for klagen, var det ufornødent nærmere at undersøge, om sagen kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt den var anlagt til prøvelse af de stiltiende afgørelser om afvisning af sagsøgerens klager, idet sagen udtrykkeligt var rettet mod alle de afgørelser, som var genstand for den omhandlede forudgående administrative klage (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 17. januar 1989, sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, Sml. s. 23, præmis 8; Retten, 10. december 1992, sag T-33/91, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2499, præmis 23.

Det måtte herefter fastslås, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, men alene for så vidt den var anlagt til prøvelse af afgørelsen om at indplacere stillingen i lønklasse A5/A4, af afgørelsen om tilbagekaldelse af stillingsopslaget og af afgørelsen om G.'s genindtrædelse i tjenesten (præmis 34).

Sagsøgeren havde dog intet konkret anført vedrørende den angivelige retsstridighed af afgørelserne om at tilbagekalde stillingsopslaget og om G.'s genindtrædelse i tjenesten. Som det var fremgået af den mundtlige forhandling, angik sagsøgerens anbringender til støtte for en annullation således afgørelsen om at indplacere stillingen i lønklasse A5/A4, som havde skabt grundlag for G.'s genindtrædelse i tjenesten, efter at ansættelsesmyndigheden havde tilbagekaldt stillingsopslag KOM/022/93. Selv om sagen kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt den var anlagt til prøvelse af de ovenfor nævnte tre afgørelser, måtte behandlingen af sagen som helhed herefter bero på grundlaget for de anbringender til støtte for en annullation, som sagsøgeren havde fremsat, alene vedrørende afgørelsen om, at stillingen skulle indplaceres i lønklasse A5/A4 (»den anfægtede afgørelse«). Retten fandt herefter at burde begrænse sin undersøgelse vedrørende sagens realitet til dette spørgsmål (præmis 35).

Realiteten

Første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25, stk. 2

Retten bemærkede indledningsvis, at begrundelseskravet skal vurderes på grundlag af de konkrete omstændigheder i sagen, navnlig retsaktens indhold, karakteren af de anførte grunde og adressatens interesse i at modtage en forklaring (præmis 39).

Henvisning til: Retten, 23. februar 1994, forenede sager T-18/92 og T-68/92, Coussios mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 171, præmis 45.

Rækkevidden af begrundelsespligten kunne herved nærmere fastlægges på grundlag af retspraksis vedrørende spørgsmålet om forpligtelsen til over for ansøgere, der ikke er blevet forfremmet, at begrunde afgørelser om forfremmelser, også selv om den anfægtede afgørelse var blevet truffet uden for rammerne af en egentlig forfremmelsesprocedure. Den anfægtede afgørelse måtte således antages at angå et lignende tilfælde, idet den medførte, at sagsøgeren blev udelukket fra den kreds af ansøgere, der ville kunne blive forfremmet i forbindelse med besættelsen af den ledige stilling. Det fremgår herved af retspraksis vedrørende forpligtelsen til at begrunde afgørelser om forfremmelser, at ansættelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgørelser om forfremmelser i forhold til de ansøgere, som ikke er blevet forfremmet. Derimod er ansættelsesmyndigheden forpligtet til at begrunde en afvisning af en klage, som er indbragt i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, af en ansøger, der ikke er blevet forfremmet, hvilken begrundelse må antages at falde sammen med begrundelsen for den afgørelse, som klagen har været rettet imod (præmis 40).

Henvisning til: Coussios mod Kommissionen, a.st.

Ansættelsesmyndigheden kunne ikke i sagen antages at have været forpligtet til at begrunde den anfægtede afgørelse, men havde derimod været forpligtet til at begrunde sin afgørelse om at afvise den klage, som sagsøgeren indbragte over afgørelsen. Det måtte herved fastslås, at den den 24. september 1993 indbragte klage ikke havde været genstand for nogen udtrykkelig afgørelse om afvisning, hverken før eller efter sagens anlæg (præmis 41).

Det burde dog undersøges, hvorvidt Kommissionen på anden måde end i form af en udtrykkelig afgørelse om afvisning af sagsøgerens klage af 24. september 1993 måtte antages at have meddelt sagsøgeren begrundelsen for den anfægtede afgørelse (præmis 42).

Retten bemærkede herved, at Kommissionen ved skrivelse af 30. juli 1993, dvs. før indbringelsen af klagen, havde givet sagsøgeren meddelelse om de kriterier, der lå til grund for udvalgets udtalelse vedrørende den anfægtede afgørelse (præmis 43).

Når henses hertil, savnede det grundlag for sagsøgeren at gøre gældende, at der forelå en fuldstændig mangel på begrundelse af den anfægtede afgørelse på tidspunktet for sagens anlæg, da Kommissionen havde givet ham meddelelse om de kriterier, der lå til grund for udvalgets udtalelse vedrørende spørgsmålet om den pågældende stillings indplacering i lønklasse. Det gjaldt i øvrigt, at selv sagsøgeren havde ikke udelukket, at der i et vist omfang var blevet givet en begrundelse for den anfægtede afgørelse, idet sagsøgeren i replikken havde anført, at »de anfægtede afgørelser [var] behæftet med en fejl i form af manglende begrundelse, eller i hvert fald i form af utilstrækkelig begrundelse«, selv om sagsøgeren endnu i stævningen havde gjort gældende, at den anfægtede afgørelse var behæftet med en fejl i form af »fuldstændig mangel på begrundelse« (præmis 44).

Selv om det ikke kunne lægges til grund, at Kommissionen ikke havde angivet nogen begrundelse overhovedet for den anfægtede afgørelse, kunne den begrundelse, der var blevet givet, ikke anses for tilstrækkelig. Denne begrundelse omfattede således ikke oplysninger om, hvorfor de kriterier, på grundlag af hvilke der tidligere var blevet truffet beslutning om, at stillingen skulle indplaceres i lønklasse A3, var blevet ændret, selv om sagsøgeren i klagen af 24. september 1993 udtrykkeligt havde rejst dette spørgsmål (præmis 45).

I overensstemmelse med, hvad der fremgår af fast retspraksis, måtte det herefter undersøges, hvorvidt der under sagens behandling var blevet fremlagt supplerende oplysninger, der kunne afhjælpe den manglende begrundelse. Kommissionen havde herved i sine processkrifter og under den mundtlige forhandling anført, at det var en ny politik over for udviklingslandene, der var baggrunden for en ændring af den administrative opbygning af den administrative enhed VIII.E.4, og som var årsagen til, at Kommissionen havde truffet den anfægtede afgørelse. Sagsøgeren måtte derfor antages under retsforhandlingerne at være blevet gjort bekendt med denne begrundelse og at være blevet sat i stand til at vurdere dennes rigtighed, hvilket da også var fremgået af sagsøgerens bemærkninger herom. Den nævnte forklaring gjorde det ligeledes muligt for Retten at udøve sin retlige kontrol (præmis 46).

Henvisning til: Retten, 3. marts 1993, sag T-25/92, Veia Palacios mod ØSU, Smi. II, s. 201, præmis 26; Retten, 17. maj 1995, sag T-16/94, Benecos mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 335, præmis 36.

Andet anbringende om retsstridighed af afgørelsen af 19. juli 1988 samt tilsidesættelse af vedtægtens artikel 5, stk. 4, og artikel 7, stk. 1

Retten bemærkede, at den anfægtede afgørelse, der var blevet truffet den 8. september 1993, lå uden for rammerne af proceduren med henblik på besættelsen af stillingen som chef for den administrative enhed VIILE.4, der var blevet iværksat på grundlag af vedtægtens artikel 29, stk. 1, ved offentliggørelsen af stillingsopslag KOM/022/93, og som var blevet afsluttet ved afgørelsen om at tilbagekalde stillingsopslaget, som blev offentliggjort den 24. juni 1993 (præmis 53).

Der kunne herefter ikke lægges vægt på anbringendet, for så vidt sagsøgeren herved havde anfægtet muligheden i henhold til fremgangsmåden efter Kommissionens afgørelse af 19. juli 1988 om besættelse af mellemlederstillinger (»afgørelsen af 19. juli 1988«) for at træffe bestemmelse om den pågældende stillings indplacering i lønklasse på et tidspunkt, hvor ansættelsesmyndigheden har kendskab til de pågældende ansøgeres identitet og indholdet af deres personlige aktmapper, idet et sådant tilfælde ikke forelå i sagen, da besættelsen af stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 ikke var sket ved en forflyttelse eller en forfremmelse (præmis 54).

Der måtte herefter i første række ske en undersøgelse af, hvorvidt afgørelsen af 19. juli 1988 var udtryk for en tilsidesættelse af princippet om overensstemmelse mellem stilling og lønklasse. Retten havde herved i dommen i sagen Kratz mod Kommissionen fastslået, at der intet er til hinder for, at stillinger som chef for administrative enheder besættes med tjenestemænd i lønklasse A3, A4 eller A5, alt efter den betydning, der må tillægges den administrative enheds opgaver. Vedtægtens artikel 7 og bilag I til vedtægten forudsætter således ikke, at stillinger som chef for en administrativ enhed altid skal besættes med en tjenestemand i lønklasse A3. Muligheden i henhold til afgørelsen af 19. juli 1988 for at indplacere en stilling som chef for en administrativ enhed i lønklasse A5/A4 er derfor ikke udtryk for, at afgørelsen er retsstridig (præmis 55).

Henvisning til: Retten, 17. maj 1995, sag T-10/94, Kratz mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 315, præmis 53.

Retten bemærkede herefter, at når sagsøgeren havde gjort gældende, at en afgørelse om den pågældende stillings indplacering i tilfælde af genindtrædelse i tjenesten i henhold til vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), også skal være objektivt begrundet, måtte dette opfattes således, at sagsøgeren ønskede efterprøvet, hvorvidt der ved den anfægtede afgørelse var sket en iagttagelse af princippet om overensstemmelse mellem stilling og lønklasse, således som dette princip fremgår af vedtægtens artikel 5, stk. 4, og artikel 7, stk. 1, og af de almindelige grundsætninger, der gælder for offentlige stillinger (præmis 56).

Det måtte i denne forbindelse undersøges, hvorvidt den anfægtede afgørelse var blevet truffet på et objektivt grundlag, hvoraf det fremgik, at stillingens indplacering svarede til betydningen af den administrative enheds opgaver. Efterprøvelsen af en afgørelse om indplaceringen i lønklasse af en stilling, der skal besættes, må dog begrænses til en undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt ansættelsesmyndigheden under hensyn til de betragtninger, den har baseret sig på ved sin vurdering, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har anvendt sin skønsbeføjelse åbenbart fejlagtigt (præmis 57).

Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1987, sag 324/85, Bouteiller mod Kommissionen, Sml. s. 529, præmis 6; Domstolen, 12. februar 1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 5; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 61, præmis 47.

Der måtte herved ske en inddragelse af de forskellige forhold, som sagsøgeren havde henvist til som led i det første anbringende (præmis 58).

Retten bemærkede i denne forbindelse nærmere, at hverken den afgørelse, hvorved Kommissionen tidligere havde truffet bestemmelse om, at stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 skulle besættes med en tjenestemand i lønklasse A3, eller den afgørelse, hvorved Kommissionen tidligere havde truffet bestemmelse om indplacering af en lignende stilling i lønklasse A3, indebar, at den måtte antages at have afskåret sig fra senere at træffe anden bestemmelse om indplacering af de pågældende stillinger på grundlag af en ny politik som f.eks. en ny politik med hensyn til anvendelsen af personaleressourcerne inden for det pågældende generaldirektorat. Den ene omstændighed, at der tidligere var blevet anlagt en anden vurdering, kunne ikke være et bevis for, at der var sket en overskridelse af grænserne for eller en åbenbar fejlagtig anvendelse af de vide skønsmæssige beføjelser, som Kommissionen har på dette område (præmis 59).

Det forhold, at de øvrige tjenestemænd i den administrative enhed, bortset fra en enkelt undtagelse, var indplaceret i en højere lønklasse end deres overordnede, kunne heller ikke anses for konkret at dokumentere, at der var sket en overskridelse af grænserne for eller en åbenbar fejlagtig anvendelse af de vide skønsmæssige beføjelser. Den omstændighed, at tjenestemænd med et lignende karriereforløb har en højere anciennitet, kan således være årsagen til, at de pågældende er indplaceret i en højere lønklasse end den tjenestemand, der udnævnes i stillingen som chef for den administrative enhed, de er indplaceret i (præmis 60).

Retten bemærkede herefter, at det fremgik af Kommissionens skrivelse af 30. juli 1993 til sagsøgerens advokat og af de supplerende oplysninger, som Kommissionen havde fremlagt i sine processkrifter og under den mundtlige forhandling, at den anfægtede afgørelse måtte antages at hvile på et objektivt grundlag. Kommissionen havde således anført, at en ny politik over for udviklingslandene, hvorved der ville blive lagt mere vægt på integrerede udviklingsprojekter i stedet for projekter i form af støtte til afhjælpning af konkrete problemer, havde gjort det nødvendigt med en ny administrativ opbygning inden for det pågældende generaldirektorat. Det måtte herved fastslås, at en sådan administrativ ændring kan få indflydelse på, hvad der lægges vægt på ved afgørelsen om, hvilken lønklasse den pågældende stilling skal indplaceres i, som f.eks. hensynet til den administrative enhed VIII.E.4's politiske betydning, hensynet til, hvilket niveau kontaktpersoner uden for og inden for Kommissionen befinder sig på, hensynet til, hvilke kvalifikationer medarbejderne bør have i betragtning af arbejdets karakter, tillige med hensyn, der har sammenhæng med de budgetmæssige muligheder og Kommissionens prioriteter (præmis 61).

Retten fastslog herefter, at de forhold, som sagsøgeren havde peget på, ikke godtgjorde, at Kommissionen ved den anfægtede afgørelse havde anvendt sine skønsmæssige beføjelser åbenbart fejlagtigt (præmis 62).

Tredje anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27, 29 og 45

Det måtte fastslås, at der ikke ved den anfægtede afgørelse var sket nogen tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27. Retten bemærkede herved, at afgørelsen om indplaceringen af en stilling i lønklasse træffes forud for afgørelsen om, hvilken af ansøgerne stillingen skal besættes med. Det fremgår allerede af ordlyden af vedtægtens artikel 27, at denne bestemmelse kun angår den sidstnævnte form for afgørelse, dvs. afgørelsen om, hvilken af de pågældende ansøgere til en stilling, i forbindelse med hvilken afgørelse om indplacering i lønklasse allerede er blevet truffet, denne skal besættes med. Følgelig fandt vedtægtens artikel 27 ikke anvendelse på den procedure, der var gået forud for den anfægtede afgørelse (præmis 68).

Der kunne heller ikke i sagen antages at være sket nogen tilsidesættelse af vedtægtens artikel 29 og 45, idet den anfægtede afgørelse var blevet truffet uden for rammerne af proceduren med henblik på besættelse af stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 (præmis 69).

Endelig bemærkede Retten, at sagsøgeren under alle omstændigheder ikke havde gjort gældende, at afgørelsen om, at stillingen som chef for den administrative enhed VIII.E.4 skulle besættes med G. på grundlag af vedtægtens artikel 40, stk. 4, litra d), skulle være udtryk for en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27 (præmis 70).

Fjerde anbringende om retsstridighed af meddelelsen om ledig stilling

Retten bemærkede, at sagen savnede genstand, for så vidt den var anlagt til prøvelse af afgørelsen om fastlæggelsen af indholdet af og om offentliggørelsen af det pågældende stillingsopslag. Der kunne derfor ikke lægges vægt på det fjerde anbringende (præmis 74 og 75).

Sagens omkostninger

Retten bemærkede, at der endnu i forbindelse med afvisningen af sagsøgerens klage forelå en utilstrækkelig begrundelse, som først var blevet afhjulpet under sagens behandling, hvorfor Kommissionen burde dømmes til at betale sagsøgerens omkostninger (præmis 79).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

Kommissionen betaler sagens omkostninger.