27.

Men vigtigere forekommer mig spørgsmålet om, hvorvidt denne fortolkning kan bringes i overensstemmelse med de i IOAW fastsatte særlige betingelser for tilkendelse af ydelser. Som allerede anført, er det i IOAW's artikel 26 bestemt, at den berettigede og hans ægtefælle i princippet har pligt til at søge arbejde. Det siger sig selv, at fru Acciardi ikke vil være i stand til at opfylde de forpligtelser, som denne bestemmelse pålægger hende, i Nederlandene. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg anført, at disse vanskeligheder vil kunne løses ved at anvende de principper, der er udviklet i Bronzino- ( 20 ) og Gatto-sagen ( 21 ), på tilsvarende måde. I disse sager drejede det sig om problemet om, hvorvidt en i Tyskland bosat vandrende arbejdstager havde krav på udbetaling af børnetilskud til arbejdsløse børn mellem det fyldte 16. og 21. år, selv om disse børn var bosat i udlandet. Forbundsregeringen gjorde i denne sag gældende, at den efter tysk ret fastsatte begrænsning af ydelserne til at omfatte børn, der var bosat i Tyskland, er sagligt begrundet. De tyske myndigheder er kun i stand til at skaffe en uddannelsesplads eller et arbejde, såfremt den unge arbejdsløse står til rådighed for erhvervsvejledningen eller arbejdsformidlingen i Tyskland. Hvis man i sådanne tilfælde anså tyske myndigheder for forpligtet til at betale børnetilskud, ville der for arbejdsformidlingen i andre medlemsstater ikke være nogen særlig grund til hurtigt og prioritetsmæssigt at formidle et arbejde til den pågældende ( 22 ). Domstolen fastslog, at det var tilstrækkeligt, når barnet står til rådighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, hvor det er bosat ( 23 ). Domstolen forkastede forbundsregeringens indsigelse om, at det dermed blev gjort umuligt for de tyske myndigheder at frigøre sig fra forpligtelsen til at udbetale ydelsen ved at anvise barnet arbejde. Den bemærkede dog samtidig, at dette argument »vil kunne være relevant, for så vidt angår arbejdsløshedsydelser« ( 24 ). Jeg er som Kommissionen af den opfattelse, at det i det foreliggende tilfælde er tilstrækkeligt, at fru Acciardi stiller sig til rådighed for de myndigheder, der varetager arbejdsformidlingen i Italien. De svage indvendinger, man eventuelt kunne fremsætte på grundlag af den netop citerede passus i Bronzino-dommen, må forkastes i den foreliggende sag, som det fremgår af følgende overvejelser. For det første skal det påpeges, at hensyntagen til ægtefæller, der er bosat i udlandet, fører til, at også disse ægtefællers indkomst indgår i beregningen af ydelserne i henhold til IOAW. Det er meget muligt, at denne beregningsmåde er mere ufordelagtig end den metode, der nu anvendes, for den arbejdsløse arbejdstager, der bor i Nederlandene ( 25 ). Desuden skal der tages hensyn til, at de i artikel 26, stk. 1, nævnte betingelser for ægtefællen kun gælder i meget begrænset omfang. Ifølge IOAW's artikel 26, stk. 2, gælder de i stk. 1 nævnte forpligtelser for ægtefællen kun, såfremt det »med rimelighed« kan forventes, at arbejdstageren kommer i arbejde igen, fordi han ikke har været for længe ude af beskæftigelse. Ligger ægtefællens beskæftigelsesperiode mere end to år tilbage, gælder denne forpligtelse slet ikke for ægtefællen. Til forskel fra Bronzino- og Gatto-sagen kan den nederlandske kompetente myndighed heller ikke udelukkende frigøre sig for forpligtelsen til at betale ydelsen ved at anvise arbejde til ægtefællen: Som anført, er det tilstrækkeligt, såfremt den arbejdsløse arbejdstager selv får anvist arbejde med en passende løn.