93.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at afgive følgende svar på de præjudicielle spørgsmål: I. I sag C-96/16 indgivet af Juzgado de Primera Instancia no 38 de Barcelona (retten i første instans nr. 38 i Barcelona, Spanien): »1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler er ikke til hinder for en forretningspraksis som den foreliggende, hvorefter en erhvervsdrivende foretager overdragelse eller køb af fordringer uden at tilbyde forbrugeren en mulighed for at udligne gælden ved at betale det pågældende beløb, renterne, udgifterne og sagsbehandlingsomkostningerne til erhververen. 2) Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 er ikke til hinder for en national retspraksis, hvorefter der fastsættes et entydigt kriterium om, at et ikke-forhandlet kontraktvilkår i en forbrugerlåneaftale uden pant i fast ejendom er urimeligt, når det fastsætter en morarente, der indebærer en stigning på mere end to procentpoint i forhold til den aftalte ordinære rente, i det omfang: – denne retspraksis ikke begrænser en national rets skønsbeføjelse for så vidt angår konstateringen af, at et kontraktvilkår i en aftale om lån uden pant i fast ejendom, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og som ikke opfylder dette kriterium, er urimeligt, og – den ikke er til hinder for, at den pågældende ret kan tilsidesætte nævnte vilkår, såfremt den fastslår, at dette vilkår er »urimeligt« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 3, stk. 1. 3) Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 er ikke til hinder for – når det er blevet konstateret, at et vilkår i en låneaftale, som fastsætter en morarente, der indebærer en stigning på mere end to procentpoint i forhold til den aftalte ordinære rente, er urimeligt – at det vilkår, der fastsætter den ordinære rente, i kraft af ovennævnte retspraksis fortsat finder anvendelse, indtil det skyldige beløb er betalt fuldt ud.« II. I sag C-94/17 indgivet af Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien): »1) Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 er ikke til hinder for en national retspraksis, hvorefter der fastsættes et entydigt kriterium om, at et ikke-forhandlet kontraktvilkår i en forbrugerlåneaftale uden pant i fast ejendom er urimeligt, når det fastsætter en morarente, der indebærer en stigning på mere end to procentpoint i forhold til den aftalte ordinære rente, i det omfang: – denne retspraksis ikke begrænser en national rets skønsbeføjelse for så vidt angår konstateringen af, at et kontraktvilkår i en aftale om lån uden pant i fast ejendom, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, og som ikke opfylder dette kriterium, er urimeligt, og – den ikke er til hinder for, at den pågældende ret kan tilsidesætte nævnte vilkår, såfremt den fastslår, at dette vilkår er »urimeligt« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 3, stk. 1. 2) Artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 er ikke til hinder for – når det er blevet konstateret, at et vilkår i en låneaftale, som fastsætter en morarente, der indebærer en stigning på mere end to procentpoint i forhold til den aftalte ordinære rente, er urimeligt – at det vilkår, der fastsætter den ordinære rente, i kraft af ovennævnte retspraksis fortsat finder anvendelse, indtil det skyldige beløb er betalt fuldt ud. 3) Det er ufornødent at besvare det tredje spørgsmål.«