ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4, stk. 1, og artikel 5 i direktiv 98/70 om kvaliteten af benzin og dieselolie, som ændret ved forordning nr. 1882/2003, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale ret fastsætter yderligere kvalitetskrav med henblik på markedsføring af dieselolie ud over dem, der er fastsat i dette direktiv, såsom et krav vedrørende flammepunktet, da der ikke er tale om en teknisk specifikation for dieselolie, der har til formål at beskytte sundheden og miljøet i henhold til det nævnte direktiv.

Direktiv 98/70 har nemlig ikke til formål at harmonisere alle de kvalitative krav eller tekniske specifikationer, der ville kunne anvendes på de omhandlede brændstoffer og dermed forbyde medlemsstaterne at fastsætte begrænsninger eller fravigelser i den henseende, men omhandler alene de tekniske specifikationer for brændstoffer, der har en miljømæssig rækkevidde i direktivets forstand, dvs. dem, der hviler på sundhedsmæssige og miljømæssige hensyn. For så vidt angår specifikationen for dieselolies flammepunkt, må det konstateres, at denne specifikation principielt skal garantere dieseloliens produktsikkerhed og endvidere har betydning for funktionsdygtigheden og beskyttelsen af motorkøretøjers motorer. På denne måde har fastsættelsen af flammepunktet desuden til formål at beskytte forbrugerne mod skader på deres køretøjer.

(jf. præmis 38, 39 og 44 samt domskonkl. 1)
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — risikoen for, at der antages at være en forbindelse — ældre varemærker, som har sådanne karakteristika, der gør det muligt at anse dem for at udgøre en del af samme »serie« eller »familie« — betingelser [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 32)
Det fremgår nemlig af artikel 67 i forordning nr. 883/2004, sammenholdt med artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, dels at en person kan gøre krav på familieydelser for de medlemmer af hans familie, som har bopæl i en anden medlemsstat end den medlemsstat, der har kompetencen til at udbetale disse ydelser, dels at muligheden for at indgive en ansøgning om familieydelser ikke kun indrømmes de personer, som har bopæl på den medlemsstats område, der har pligt til at udbetale familieydelserne, men også indrømmes alle de »involverede personer«, som kan gøre krav på disse ydelser, herunder forældrene til det barn, for hvem ydelserne søges.

Artikel 60, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 987/2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at den fiktion, der er fastsat i denne bestemmelse, kan føre til, at retten til familieydelser kan indrømmes en person, som ikke har bopæl på den medlemsstats område, der har kompetencen til at udbetale disse ydelser, når alle de øvrige betingelser for tildeling af de nævnte ydelser, som er fastsat i den nationale lovgivning, er opfyldt, hvilket det påhviler den forelæggende ret at afgøre

Artikel 60, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 987/2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at den ikke medfører, at forælderen til det barn, for hvem der ydes familieydelser, og som har bopæl i den medlemsstat, der har pligt til at udbetale disse ydelser, skal indrømmes ret til de nævnte ydelser som følge af den omstændighed, at den anden forælder, som har bopæl i en anden medlemsstat, ikke har indgivet ansøgning om familieydelser.

Det fremgår nemlig af både ordlyden og opbygningen af artikel 60, stk. 1, i forordning nr. 987/2009, at der skal sondres mellem indgivelsen af en ansøgning om familieydelser og retten til at modtage sådanne ydelser.

I øvrigt fremgår det ligeledes af ordlyden af den nævnte artikel, at det er tilstrækkeligt, at en af de personer, der kan gøre krav på familieydelser, indgiver en ansøgning om tildeling af sådanne ydelser, for at medlemsstatens kompetente myndighed er forpligtet til at tage hensyn til denne ansøgning.

EU-retten er imidlertid ikke til hinder for, at medlemsstatens kompetente institution ved anvendelse af den nationale ret når frem til den konklusion, at den person, der er berettiget til at modtage familieydelser for et barn, er en anden person end den, der har indgivet ansøgning om tildeling af disse ydelser.

Når alle betingelser for tildeling af familieydelser for et barn er opfyldt, og når disse ydelser faktisk tildeles, er det følgelig uden betydning, hvilken af forældrene der i medfør af national ret betragtes som den person, der har ret til at modtage sådanne ydelser.

(jf. præmis 46-50 samt domskonkl. 2)
Artikel 10, 11 og 13 i direktiv 95/46/EF om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale foranstaltninger, som tillader en offentlig myndighed i en medlemsstat at videregive personoplysninger til en anden offentlig myndighed og den efterfølgende behandling af oplysningerne, uden at de registrerede på forhånd er blevet underrettet om denne videregivelse og denne behandling.

Dette krav om underretning af de registrerede, hvis personoplysninger behandles, udgør nemlig en nødvendig betingelse for, at de pågældende personer kan udøve deres ret til indsigt i og til at foretage berigtigelse af de behandlede oplysninger, som er fastsat i artikel 12 i direktiv 95/46, og til at gøre deres ret til indsigelse mod behandlingen af disse oplysninger, som er omhandlet i direktivets artikel 14, gældende. Heraf følger, at kravet om rimelig behandling af personoplysninger i artikel 6 i direktiv 95/46 forpligter en offentlig myndighed til at underrette de registrerede om videregivelsen af oplysninger til en anden offentlig myndighed med henblik på disses behandling hos myndigheden i dennes egenskab af modtager af de nævnte oplysninger.

(jf. præmis 33, 34 og 46 samt domskonkl.)
Den efterprøvelse, som Retten foretager af en aftalemæssig bestemmelse, kan ikke anses for at være en fortolkning af retsregler, og den kan således ikke kontrolleres inden for rammerne af en appel, uden at der gribes ind i Rettens kompetence til at fastslå de faktiske omstændigheder. En påstået tilsidesættelse af EU-retten, som er anvendelig på en kontrakt, er derimod undergivet en kontrol ved Domstolen, såsom den kontrol, der udøves inden for rammerne af en appel.

(jf. præmis 23)
Artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en aktivitet, som for et selskab består i til en region at levere tjenesteydelser på området for planlægning og administration af den regionale sundhedsordning inden for rammerne af programaftaler indgået mellem dette selskab og denne region, udgør økonomisk virksomhed i denne bestemmelses forstand.

Den direkte forbindelse, som findes mellem leveringen af tjenesteydelsen og vederlaget herfor, ses ikke at blive bragt i tvivl på grund af den omstændighed, at tjenesteyderens virksomhed har til formål at udføre en forfatningsmæssig forpligtelse, som udelukkende og direkte tilfalder staten i henhold til den nationale forfatning, nemlig forpligtelsen til at gennemføre et universelt nationalt sundhedssystem, der tilstræber at være gratis, som i det væsentlige skal finansieres af offentlige midler. En afgiftspligtig person er således ifølge artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112 enhver, der selvstændigt udøver økonomisk virksomhed, uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.

(jf. præmis 39, 40 og 42 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 2, og artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal under omstændigheder, hvor en overtrædelse af en EU-retlig bestemmelse først er blevet opdaget efter en skades indtræden, fortolkes således, at forældelsesfristen begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor såvel den økonomiske beslutningstagers handling eller undladelse, der udgør en overtrædelse af en EU-retlig bestemmelse, som skaden på Unionens budget eller budgetter, der forvaltes af Unionen, er indtrådt.

En sådan konklusion er i overensstemmelse med formålet med forordning nr. 2988/95, der i henhold til dens artikel 1, stk. 1, tilsigter at beskytte Unionens finansielle interesser. Fristens begyndelsestidspunkt ligger således på tidspunktet for den begivenhed, der sidst er indtruffet – dvs. enten på tidspunktet for skadens indtræden, såfremt skaden indtræder efter den handling eller undladelse, der udgør en overtrædelse af EU-retten, eller på tidspunktet for denne handling eller undtagelse, såfremt den omhandlede fordel er blevet tildelt før nævnte handling eller undladelse. Denne konklusion drages desuden ikke i tvivl af det fremførte argument, hvorefter fristens begyndelsestidspunkt ligger på datoen for de kompetente myndigheders opdagelse af uregelmæssigheden, idet den dato, hvor myndighederne har fået kendskab til en uregelmæssighed, er uden betydning for begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen. I øvrigt påhviler der forvaltningen en generel forpligtelse til at udvise omhu i en undersøgelse af, om de udbetalinger, den selv har foretaget, og som vejer tungt i EU-budgettet, er lovlige.

(jf. præmis 25-29 og domskonkl. 1)
Vigtigheden af retskraftprincippet viser sig både inden for Unionens retsorden og i de nationale retsordener. Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det nemlig påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes. Følgelig er en national domstol ikke efter EU-retten forpligtet til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en retsafgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en national situation, der er i strid med EU-retten. Såfremt de anvendelige nationale processuelle regler imidlertid indeholder en mulighed for, at den nationale domstol under visse omstændigheder kan genoptage en retskraftig afgørelse for at bringe situationen i overensstemmelse med national ret, skal denne mulighed i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet anvendes, hvis disse betingelser er opfyldt, med henblik på at bringe den pågældende situation i overensstemmelse med EU-retten.

EU-retten, herunder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en national domstol ikke har mulighed for at genoptage en endelig retsafgørelse, der er afsagt i forbindelse med et civilretligt søgsmål, når denne afgørelse viser sig at være uforenelig med en fortolkning af EU-retten, som Domstolen har foretaget efter den dato, hvor afgørelsen er blevet endelig, selv når en sådan mulighed foreligger for så vidt angår de med EU-retten uforenelige endelige retsafgørelser, der afsiges i forbindelse med forvaltningsretlige søgsmål.

Hvad angår ækvivalensprincippet indebærer dette en ligebehandling mellem de søgsmål, der støttes på en tilsidesættelse af national ret, og de tilsvarende søgsmål, der støttes på en tilsidesættelse af EU-retten, og ikke ækvivalens mellem de nationale processuelle regler, der finder anvendelse på sager af forskellig art, såsom på den ene side civilretlige sager og på den anden side forvaltningsretlige sager. Desuden er ækvivalensprincippet irrelevant i en situation, der vedrører to typer søgsmål, der hver især støttes på en tilsidesættelse af EU-retten.

Hvad angår effektivitetsprincippet skal dette bedømmes under hensyn til, hvilken stilling de pågældende bestemmelser indtager i den samlede procedure, herunder forløbet af denne procedure og disse reglers særlige kendetegn, for de forskellige nationale instanser. Under denne synsvinkel skal der i givet fald tages hensyn til de principper, der ligger til grund for den pågældende nationale retspleje, såsom beskyttelsen af retten til forsvar, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig sagsbehandling. EU-retten kræver imidlertid ikke, at en retsinstans for at tage hensyn til fortolkningen af en relevant bestemmelse i EU-retten, som er vedtaget af Domstolen efter en af nævnte retsinstans truffet retskraftig afgørelse, i princippet skal genoptage denne afgørelse.

(jf. præmis 34, 36-39 og 41 samt domskonkl.)
Artikel 49 TEUF er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der, som led i koncernbeskatningsreglerne, giver et moderselskab mulighed for, såfremt det erhverver kapitalandele i et hjemmehørende selskab, som bliver medlem af en sådan koncern, at foretage afskrivning på goodwill inden for en grænse på 50% af kapitalandelenes købspris, mens denne lovgivning forbyder dette, såfremt moderselskabet erhverver kapitalandele i et ikke-hjemmehørende selskab.

Når en national lovgivning skaber en skattemæssig fordel for et moderselskab, der erhverver kapitalandele i et hjemmehørende selskab, indfører denne lovgivning således, ved at denne skattemæssige fordel ikke under samme omstændigheder indrømmes et moderselskab, som erhverver en kapitalandel i et ikke-hjemmehørende selskab, en forskellig skattemæssig behandling mellem moderselskaber til skade for de moderselskaber, som erhverver en kapitalandel i et ikke-hjemmehørende selskab. Denne forskellige behandling kan hindre det moderselskab, som erhverver kapitalandele i et ikke-hjemmehørende selskab, i at udøve sin etableringsfrihed som omhandlet i artikel 49 TEUF, idet moderselskabet afskrækkes fra at erhverve eller oprette datterselskaber i andre medlemsstater. En sådan forskellig behandling kan kun være tilladt, hvis den vedrører situationer, som ikke er objektivt sammenlignelige, eller er begrundet i et tvingende alment hensyn.

Da en koncern i denne henseende i medfør af nævnte nationale lovgivning kan udgøres af både hjemmehørende og ikke-hjemmehørende selskaber, er forholdene for et hjemmehørende moderselskab, der ønsker at udgøre en skattemæssig enhed med sit hjemmehørende datterselskab, og forholdene for et hjemmehørende moderselskab, der ønsker at udgøre en skattemæssig enhed med sit ikke-hjemmehørende datterselskab, således med hensyn til formålet med den omhandlede beskatningsordning objektivt sammenlignelige, idet de begge søger at opnå fordelene ved denne ordning. Hvad ligeledes angår muligheden for at begrunde den forskellige behandling, som følger af en sådan lovgivning, i nødvendigheden af at sikre sammenhængen i skattesystemet – for så vidt som den nationale lovgivning ikke i sig selv etablerer en direkte forbindelse mellem dels den skattemæssige fordel, der består i afskrivning af goodwill, dels opkrævningen, der består i beskatningen hos moderselskabet af værditilvæksten ved afhændelse af kapitalandelen i dets datterselskab – kan en forskellig behandling ikke anses for at være begrundet i nødvendigheden af at sikre sammenhængen i den pågældende medlemsstats skattesystem.

(jf. præmis 27-30, 33, 43, 50 og 54 samt domskonkl.)
De absolutte registreringshindringer, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2008/95 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, og de relative registreringshindringer, der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 1, litra b), har forskellige formål og tilsigter at beskytte særskilte interesser.

For så vidt angår artikel 3, stk. 1, litra c), i direktiv 2008/95 består den almene interesse, der ligger bag denne bestemmelse, i at sikre, at de tegn, der er beskrivende for en eller flere af de varers eller tjenesteydelsers egenskaber, som er omfattet af varemærkeansøgningen, frit kan bruges af samtlige erhvervsdrivende, der udbyder sådanne varer eller tjenesteydelser. Begrebet almen interesse, der ligger til grund for det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, litra b), er sammenfaldende med varemærkets væsentligste funktion, der er at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, som er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse.

Direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), har derimod til formål at beskytte de individuelle interesser hos indehaverne af ældre varemærker, der kommer i konflikt med det ansøgte tegn, og garanterer dermed varemærkets funktion som angivelse af oprindelse i et tilfælde, hvor der foreligger risiko for forveksling.

(jf. præmis 23-26)
For så vidt angår præjudicielle sager er hovedsagens parter i henhold til procesreglementets artikel 97, stk. 1, de parter, som af den nationale ret betegnes som sådanne i overensstemmelse med nationale processuelle regler. Det påhviler følgelig denne ret i henhold til de nationale retsplejeregler at fastlægge parterne i den hovedsag, der verserer for denne. Det tilkommer i denne forbindelse ikke Domstolen at efterprøve, om en afgørelse fra den forelæggende ret, der tillader en intervention for den, er blevet truffet i overensstemmelse med disse bestemmelser. Domstolen er bundet af en sådan forelæggelseskendelse, der er afsagt af en ret i en medlemsstat, så længe den ikke er blevet omgjort under en anke efter national ret.

Egenskaben hovedsagens parter i henhold til procesreglementets artikel 96, stk. 1, sammenholdt med artikel 23 i statutten for Domstolen, kan imidlertid ikke anerkendes en person, og denne person kan ikke være procesdeltager i en sag for Domstolen i henhold til artikel 267 TEUF, såfremt denne person for en national ret har fremsat begæring om intervention, ikke for at spille en aktiv rolle i den fortsatte sag for den nationale ret, men udelukkende for at deltage i retsforhandlingerne ved Domstolen.

Domstolen kan vælge kun at tillade en intervenient, der deltager i hovedsagen, at indgive skriftlige indlæg inden for den frist, som de berørte i denne forbindelse har i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen, over for hvilke anmodningen om præjudiciel afgørelse oprindeligt blev meddelt. Det er imidlertid uforeneligt med princippet om god retspleje og med kravet om behandling af præjudicielle sager inden for en rimelig frist, såfremt den skriftlige forhandling for Domstolen som følge af de successive anerkendelser af intervenienterne og fristen på to måneder, der er fastsat i artikel 23, stk. 2, i statutten for Domstolen, for indgivelse af skriftlige indlæg for disse intervenienter, ikke kan afsluttes, eller at sagen skal genåbnes.

(jf. præmis 32, 33, 35, 37 og 39)
Artikel 63, stk. 1, TEUF er til hinder for en national lovgivning, hvorefter i princippet alene køretøjer med en administrativt udstedt registreringsattest og nummerplader udstedt af en medlemsstat må køre på vejnettet inden for denne medlemsstat, og hvorefter en dér bosiddende person, som baseret på det forhold, at vedkommende anvender et køretøj, som er stillet til rådighed af køretøjets ejer, der har hjemsted i en anden medlemsstat, ønsker at påberåbe sig en fravigelse af denne bestemmelse, ved en politikontrol på stedet skal kunne føre bevis for, at vedkommende opfylder betingelserne for anvendelse af denne fravigelse, der er fastsat i den pågældende nationale lovgivning, idet vedkommende ellers, uden mulighed for fritagelse, umiddelbart pålægges en bøde svarende til den, der pålægges ved overtrædelse af registreringspligten. Herfra gøres kun undtagelse, såfremt det køretøj, der er registreret i en anden medlemsstat, i det væsentlige skal anvendes varigt på den pågældende medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Selv om en sådan lovgivning synes egnet til at sikre virkeliggørelsen af målet om at bekæmpe skattesvig på området for registreringsafgifter og motorkøretøjsafgifter, skal den ikke desto mindre anses for at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. Det kan ikke konkluderes, at målet om at bekæmpe skattesvig alene kan nås, såfremt de dokumenter, der godtgør, at betingelserne for at fravige registreringspligten er opfyldt, kan fremvises på selve det tidspunkt, hvor færdselskontrollen foretages, idet der ellers pålægges en bøde svarende til den, der pålægges ved overtrædelse af registreringspligten, og at et sådant mål ikke længere kan nås, såfremt disse dokumenter fremvises inden for en kort frist efter denne kontrol.

Hvad angår begrundelser med hensyn til færdselskontrollernes effektivitet, går en sådan lovgivning, hvorefter der pålægges en bøde af et betydeligt beløb specifikt med henblik på at sanktionere manglende overholdelse af registreringspligten, ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målet om færdselskontrollernes effektivitet.

(jf. præmis 30, 32-34 og 37 samt domskonkl.)
Artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at de geografiske data, som udtrækkes af en tredjemand fra et topografisk kort med henblik på fremstilling og salg af et andet kort, bevarer en tilstrækkelig informativ værdi, efter at de er blevet udtrukket, til at kunne kvalificeres som »selvstændigt materiale« i en »database« som omhandlet i den nævnte bestemmelse.

Kvalifikationen som »database« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9 er nemlig således betinget af, at der foreligger en samling af »selvstændigt materiale«, dvs. af bestanddele, der kan adskilles fra hinanden, uden at værdien af deres informative, litterære, kunstneriske eller musikalske indhold eller indhold af anden art derved bliver påvirket. Værdien af det informative indhold af materiale fra en samling påvirkes ikke, hvis dette materiale har en selvstændig informationsværdi efter dets udtrækning fra den pågældende samling. I denne henseende udelukker et fald i den informative værdi af et materiale, som er forbundet med dets udtrækning fra den samling, hvori det indgår, ikke nødvendigvis, at dette materiale kan være omfattet af begrebet »selvstændigt materiale« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, forudsat at det nævnte materiale bevarer en selvstændig informativ værdi. Den selvstændige informative værdi af et materiale, som er udtrukket af en samling, skal vurderes på baggrund af informationsværdien – ikke for en typisk bruger af den pågældende samling, men for hver enkelt tredjemand, der er interesseret i det materiale, som er udtrukket.

Derfor udgør dataene i en samling, som udnyttes økonomisk på en selvstændig måde, »selvstændigt materiale« i en database som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, eftersom de nævnte data, efter de er blevet udtrukket, giver kunderne hos det selskab, der udnytter disse data, relevante oplysninger.

(jf. præmis 17, 22, 24 og 27-29 samt domskonkl.)