ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fastslås,

at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 89/665/EØF (1) og artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 92/13/EØF (2), som fortolket af Domstolen i Alcatel-dommen (sag C-81/98) og dommen i sagen Kommissionen mod Østrig (sag C-212/02), idet den

har vedtaget og opretholdt artikel 44-1 i dekret nr. 2005-1308 af 20. oktober 2005, artikel 46-1 i dekret nr. 2005-1742 af 30. december 2005 og artikel 80-1-1o i dekret nr. 2006-975 af 1. august 2006, for så vidt som disse bestemmelser indeholder en mulighed for de ordregivende myndigheder og/eller de ordregivende enheder for at forkorte den rimelige frist, som skal overholdes fra tidspunktet for meddelelsen til tilbudsgiverne og til underskriften af kontrakten, uden nogen tidsbegrænsning, og uden at der forudgående er fastsat nogen objektiv betingelse i den nationale lovgivning,

og

har vedtaget og opretholdt artikel 1441-1 i den nye retsplejelov, som ændret ved dekret nr. 2005-1308 af 20. oktober 2005, i det omfang denne bestemmelse fastsætter en frist på ti dage for svaret fra den berørte ordregivende myndighed og/eller den ordregivende enhed og forbyder enhver procedure forud for kontraktindgåelsen inden dette svar, og uden at denne frist udsætter den frist, der skal overholdes fra tidspunktet for meddelelsen til tilbudsgiverne og til underskriften af kontrakten.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 285/17

Appel iværksat den 21. juli 2008 af Transports Schiocchet — Excursions SARL til prøvelse af kendelse afsagt den 19. maj 2008 af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-220/07, Transports Schiocchet — Excursions mod Kommissionen

(Sag C-335/08 P)

(2008/C 285/28)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Transports Schiocchet — Excursions SARL (ved avocat D. Schönberger)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse af 19. maj 2008 ophæves.

— Sagen realitetsbehandles, og de af appellanten fremsatte påstande for første instans tages til følge, og der træffes således endelig afgørelse i sagen.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for appellen.

Appellanten har med det første anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte det retssikkerhedsprincip, som knytter sig til afgørelser i henhold til fællesskabsretten, EF-traktatens artikel 235 og artikel 288, stk. 2, samt artikel 13 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, for så vidt som Retten i den appellerede kendelses præmis 39 fandt, at den omstændighed, at appellanten havde anlagt sag ved de nationale retter, ikke havde opsættende virkning, selv om Retten ved tidligere retskraftige afgørelser havde opfordret appellanten til at gennemføre en sag ved de nationale instanser.

Appellanten har med det andet anbringende anført, at Retten begik en række fejl ved bedømmelsen af betingelserne i artikel 288, stk. 2, EF for at ifalde ansvar uden for kontraktforhold — fejl i form af urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder og appellantens påstande — samt ved bedømmelsen af artikel 230 EF, bl.a. hvad angår de nationale retters påståede bekræftelse af Kommissionens opfattelse og vurderingen af den periode, i løbet af hvilken der er lidt tab.

Appellanten har med det tredje anbringende påberåbt sig tilsidesættelse af artikel 4, stk. 2, og artikel 2, nr. 1.3, i forordning nr. 684/92 (1), idet Retten ved at følge den af Kommissionen foreslåede fortolkning fejlagtigt har kvalificeret de aktiviteter, som appellantens konkurrenter udfører, som »speciel rutekørsel« (artikel 4, stk. 2), hvortil der ikke kræves tilladelse, selv om der i det foreliggende tilfælde er tale om parallel eller midlertidig kørsel (artikel 2, nr. 1.3), som er omfattet af de samme regler som den »rutekørsel«, appellanten udfører.

(1) EFT L 74, s. 1.
3)

Såfremt der svares bekræftende på spørgsmål 1 og 2b, spørges: Skal bilag I, del I, afsnit II, andet punktum, til Rådets direktiv 2001/113/EF af 20. december 2001 om marmelade og frugtgelé samt kastanjecreme bestemt til konsum (2) fortolkes således, at betegnelsen marmelade ekstra også kan være tilladt for syltetøj med et indhold af opløseligt tørstof på mindre end 60 %, når der ved betegnelsen marmelade ikke stilles ringere krav for denne type syltetøj?
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 22, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/41/EF af 3. juni 2003 om arbejdsmarkedsrelaterede pensionskassers aktiviteter og tilsynet hermed (1), idet den ikke har vedtaget de nationale retsforskrifter, som er nødvendige for fuldstændigt at efterkomme direktivet, og navnlig ikke har gennemført artikel 8, artikel 9 i fuldt omfang, artikel 13, artikel 15-18 og artikel 20, stk. 2-4.
—

Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 272/7

Sag anlagt den 9. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-307/08)

(2008/C 272/09)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved J.-P. Keppenne og R. Lyal, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF og artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det ikke forhindrer dobbeltbeskatning af udbytte, som selskaber hjemmehørende i en anden medlemsstat eller i en EØS- eller EFTA-stat, udbetaler til fysiske personer.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med søgsmålet har Kommissionen gjort gældende, at den belgiske skattelovgivning skaber en uberettiget restriktion for de frie kapitalbevægelser, for så vidt som den beskatter udbytte, der udbetales til fysiske personer af selskaber etableret i en anden medlemsstat eller en stat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (»indgående« udbytte), på samme måde som udbytte, der udloddes af selskaber etableret i Belgien (»indenlandsk« udbytte), uden at tage hensyn til skat, som kildestaten har indeholdt ved kilden. En sådan lovgivning straffer grænseoverskridende kapitaltransaktioner, idet den afholder skattepligtige privatpersoner fra at investere i aktier i udenlandske selskaber, og er samtidig til hinder for, at selskaber hjemmehørende i andre medlemsstater kan anskaffe kapital i Belgien.
3.

Hvorledes skal rammeafgørelsens artikel 27, stk. 2, hvorefter en person, der er blevet overgivet, ikke kan retsforfølges, idømmes straf eller på anden måde tilbageholdes for andre lovovertrædelser, fortolkes, når navnlig henses til samtykkeproceduren i artikel 27, stk. 4, og bestemmelsen i artikel 27, stk. 3, litra c), hvorefter »specialitetsreglen« ikke finder anvendelse, hvis retsforfølgningen ikke medfører anvendelse af en foranstaltning, der begrænser den pågældendes personlige frihed? a) I de tilfælde, som er omfattet af samtykkeproceduren, skal de ovennævnte bestemmelser fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at den omhandlede lovovertrædelse resulterer i, at der rejses tiltale, at en retssag finder sted, og at der afsiges dom inden modtagelse af samtykket, forudsat at den person, som mistænkes for lovovertrædelsen, ikke underlægges foranstaltninger, der begrænser vedkommendes frihed? b) Hvilken betydning skal det tillægges, at en straffesag, som indebærer en begrænsning af friheden, vedrører flere lovovertrædelser, hvoraf en henhører under samtykkeproceduren? Skal de ovennævnte bestemmelser da fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at sidstnævnte lovovertrædelse resulterer i, at der rejses tiltale, at en retssag finder sted, og at der afsiges dom inden modtagelsen af samtykket, selvom den mistænkte i løbet af sagen er blevet underlagt en foranstaltning, der begrænser vedkommendes frihed, når denne begrænsning i henhold til loven kan begrundes med andre tiltalepunkter?
—

Det fastslås, at Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet den ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet eller ikke har meddelt Kommissionen disse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 272/7

Sag anlagt den 4. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-299/08)

(2008/C 272/08)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved G. Rozet og D. Kukovec, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 28 og 31 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (1), idet den har vedtaget og opretholdt artikel 73 og 74-IV i lov om offentlige aftaler, vedtaget ved lovdekret nr. 2006-975 af 1. august 2006, i det omfang disse bestemmelser fastsætter en fremgangsmåde for definitionsaftaler, som giver en ordregivende myndighed mulighed for at tildele en udførelsesaftale (for tjenesteydelser, indkøb eller arbejder) til en blandt indehaverne af de oprindelige definitionsaftaler, uden at foretage et nyt udbud, eller højst et udbud, der er begrænset til disse indehavere.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har med sit søgsmål foreholdt sagsøgte, at denne tillader indgåelse af underhåndsaftaler — med eller uden et begrænset udbud — i tilfælde, som ikke har hjemmel i direktiv 2004/18/EF. Ved at opstille en sondring mellem definitionsaftaler og udførelsesaftaler, og ved under visse betingelser at tillade, at tildelingen af sidstnævnte aftaler sker til en af indehaverne af de oprindelige definitionsaftaler uden at foretage et nyt udbud, eller i det mindste et udbud begrænset til disse indehavere, tilsidesætter den franske lovgivning de grundlæggende principper om lighed og gennemsigtighed, der er en del af indholdet af direktiv 2004/18/EF. Det er efter Kommissionens opfattelse i sagens natur umuligt, at formålet med og kriterierne for tildeling af en udførelsesaftale kan fastsættes nøjagtigt på et tidspunkt, hvor selve projektet endnu ikke er fastsat. Definitionsaftalen og udførelsesaftalen er to aftaler, som klart kan adskilles, med hver deres formål og hver deres tildelingskriterier, og af disse grunde bør de derfor hver især overholde direktiv 2004/18/EF's krav.

(1) EUT L 134, s. 114.
1)

Er fællesskabsdirektivet om ansvar for miljøskader (direktiv 2004/35/EF (1) af 21.4.2004, navnlig artikel 7 og bilag II, hvortil denne artikel henviser) til hinder for en national lovgivning, hvorefter de offentlige myndigheder under anvendelse af »adækvate midler til genopretning af miljøskader« kan foreskrive andre foranstaltninger over for bestemte elementer i miljøet (»miljømatricer«) (i det foreliggende tilfælde i form af en »fysisk afskærmning« over for grundvandet langs kystlinjen) end dem, det tidligere er besluttet at anvende efter gennemførelsen af en adækvat kontradiktorisk undersøgelse, selv om disse allerede er godkendt, endelig projekteret og under udførelse?
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 301/18

Appel iværksat den 16. september 2008 af Audi AG til prøvelse af dom afsagt den 9. juli 2008 af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-70/06, Audi AG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-398/08 P)

(2008/C 301/32)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Audi AG (ved Rechtsanwälte S.O. Gillert og Dr. F. Schiwek)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Afgørelse truffet den 16. december 2005 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (sag R 237/2005-2) annulleres i det omfang, klagen over undersøgerens afgørelse delvis blev afslået.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale omkostningerne i sagen for Domstolen, Retten i Første Instans og appelkammeret.

Anbringender og væsentligste argumenter

Tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94. Ligesom appelkammeret tidligere er Retten ikke nået frem til nogen tilstrækkelige konstateringer vedrørende de forskellige tilsigtede kundekredse. Henset til de mange varer og tjenesteydelser, der er omfattet af det ansøgte EF-varemærke, er en generaliseret anskuelse ikke tilladt.

Ved efterprøvelsen af det fornødne særpræg har Retten endvidere anvendt et for snævert kriterium. Retten har ikke taget i betragtning, at det i sagens natur også ved såkaldte reklameslogans drejer sig om ordmærker. Imidlertid har Retten alene på grundlag af den omstændighed, at det med det ansøgte varemærke »Vorsprung durch Technik« efter dennes opfattelse drejede sig om et reklameslogan, stillet åbenbart strengere krav til, at et fornødent særpræg kan konstateres.

Tilsidesættelse af artikel 63 i Rådets forordning nr. 40/94. Retten var begrænset til at efterprøve appelkammerets afgørelse. Retten måtte ikke have tilladt parterne at fremlægge nye faktiske omstændigheder, som ikke allerede havde været genstand for appelkammerets afgørelse, og den måtte heller ikke have henset hertil i afgørelsen. Ved efterprøvelsen af det fornødne særpræg har Retten imidlertid støttet sig på et dokument, som sagsøgte først fremlagde i forbindelse med svarskriftet. Dokumentets indhold og bedømmelsen af dette har Retten tillagt afgørende betydning i konklusionen om, at det ansøgte EF-varemærke »Vorsprung durch Technik« ikke har fornødent særpræg.
4)

Hvis en matrikelangivelse er tilstrækkelig, kan der da alligevel trods artikel 25, stk. 4, i direktiv 2001/18/EF findes tilstrækkelig begrundelse for at behandle præcise oplysninger om stedet for udsætning fortroligt under de omstændigheder, der er anført i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2003/4/EF?
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Skal artikel 16 i Rådets forordning (EF) Nr. 318/2006 af 20. februar 2006 om den fælles markedsordning for sukker (1) fortolkes således, at også en sukkerkvote, der ikke kan udnyttes som følge af et præventivt markedsafkald efter artikel 1 i Kommissionens forordning (EF) nr. 290/2007 af 16. marts 2007 om fastsættelse for produktionsåret 2007/08 af den procentdel, der omhandles i artikel 19 i Rådets forordning (EF) nr. 318/2006 (2), skal indgå i fastsættelsen af produktionsafgiften?
—

Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Skal importøren af en vare, som hidrører fra Vestbredden, bevilliges den begærede præferencebehandling, når henses til, at præferencebehandlingen i to relevante aftaler — nemlig Euro-Middelhavsaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Staten Israel på den anden side (herefter »EMA«) af 20. november 1995 (1) samt Euro-Middelhavs-interimassocieringsaftalen om handel og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab på den ene side og Den Palæstinensiske Befrielsesorganisation PLO til fordel for Vestbredden og Gaza-stribens Palæstinensiske Myndighed på den anden side (herefter »EMI-PLO«) af 24. februar 1997 (2) — vedrører varer med oprindelse på Staten Israels område eller på Vestbredden, også selv om der kun fremlægges et formelt oprindelsescertifikat fra Israel? Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende:
2)

RFI begik en retlig fejl ved at erklære sig inkompetent hvad angår påstandene vedrørende beløbene på 118 058,46 EUR, 277 939,37 EUR og de advokathonorarer, for hvilke de nationale retsmidler er blevet udtømt som følge af retten til at indgå forlig. Som følge heraf er appellanterne blevet berøvet en effektiv retsbeskyttelse og straffes dermed for at have udnyttet deres ret til at indgå forlig i overensstemmelse med den tyske borgerlige lovbog, selv om der påhviler Fællesskabet et erstatningsansvar i denne sag. I denne forbindelse anfører appellanterne, at RFI har givet en urigtig fremstilling af de faktiske omstændigheder og fremførte beviser ved at antage, at appellanterne ikke havde fremlagt nogen beviser dels for, at Fællesskabet og de russiske myndigheder havde spillet en rolle for forligets indgåelse, dels for straffesagens betydning herfor.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 285/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Grondwettelijk Hof (Belgien) den 8. september 2008 — Base NV, Euphony Benelux NV, Mobistar NV, Uninet International NV, T2 Belgium NV og KPN Belgium NV mod Ministerraad, procesdeltager: Belgacom NV

(Sag C-389/08)

(2008/C 285/44)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Grondwettelijk Hof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Base NV, Euphony Benelux NV, Mobistar NV, Uninet International NV, T2 Belgium NV og KPN Belgium NV

Sagsøgt: Ministerraad

Procesdeltager: Belgacom NV

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 12 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af direktiv af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (1) fortolkes således, at den tillader, at den kompetente lovgiver i en medlemsstat, som handler i egenskab af national tilsynsmyndighed, fastslår, generelt og på grundlag af beregningen af nettoomkostningerne for udbyderen af den af forsyningspligten omfattede tjenesteydelse, der tidligere var eneste udbyder, at udbud af den af forsyningspligten omfattede tjenesteydelse udgør en urimelig byrde for de virksomheder, der er blevet udpeget som forsyningspligtige virksomheder?

(1) EFT L 108, s. 51.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 285/17

Sag anlagt den 24. juli 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-342/08)

(2008/C 285/29)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved G. Rozet og A. Sipos, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/105/EF af 16. december 2003 (2), idet det ikke har udarbejdet en ekstern beredskabsplan for de virksomheder, der er omhandlet i direktivets artikel 9.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at udarbejdelsen af de eksterne beredskabsplaner for de foranstaltninger, der skal gennemføres uden for de virksomheder, der er omhandlet i artikel 9 i direktiv 96/82/EF, er et grundlæggende krav ifølge direktivet. Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler det i henhold til direktivet, for så vidt som det ikke har udarbejdet sådanne planer for 59 virksomheder på dets område, selv om de pågældende planer i henhold til selve ordlyden af direktivet skulle have været udarbejdet senest tre år efter direktivets gennemførelsesfrist, dvs. den 3. februar 2002.

(1) EFT 1997 L 10, s. 13.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/105/EF af 16.12.2003 om ændring af Rådets direktiv 96/82/EF om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer (EUT L 345, s. 97).
—

Det fastslås, at Republikken Cypern har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2006/100/EF af 20. november 2006 om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse (1), idet den ikke vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Følger det af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (1) (herefter »forordningen«), at en ubeskæftiget fraskilt kvinde til en mand, der er arbejdstager og bosat i Østrig, bevarer sit krav på børnetilskud (til et barn) fra Østrig, når hun flytter til en anden medlemsstat og dér etablerer midtpunktet for sine livsinteresser, og heller ikke er i beskæftigelse dér?
1.

Appellanten gør med det første anbringende gældende, at virksomhedens ret til forsvar blev tilsidesat, herunder princippet om retten til at blive hørt. Appellanten gør gældende, at Retten har set bort fra de principper, der gælder for betydningen af nægtelse af adgang til dokumenter til ugunst for en part og tilbageholdelse af bevismidler til gunst for en part. Appellanten gør med første del af dette anbringende gældende, at Kommissionens beslutning burde have været ophævet, eftersom Kommissionen ikke havde givet appellanten adgang til bevismidler til ugunst for appellanten, som efterfølgende var af afgørende betydning for Kommissionens beslutning. Med den anden del af det første anbringende gør appellanten gældende, at der ved den appellerede dom foreligger en selvstændig tilsidesættelse af appellantens ret til forsvar, fordi Kommissionens også retsstridigt forholdt appellanten bevismidler, der talte til fordel for appellanten, hvilket ligeledes burde have ført til ophævelse af beslutningen.
1)

Skal pos. 1517 i den kombinerede nomenklatur (bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23.7.1987 — den kombinerede nomenklatur (KN)) (1) fortolkes således, at en tilsætning af 10 mg lecitin, 18,8 mg E-vitamin, 8,2 mg voks, 8 mg calciumpantotenat, 0,2 mg folinsyre og 0,11 mg biotin til en blanding af 500 mg koldpresset sortkommenolie (62,5 henholdsvis 83,3 %), 38,7 mg sojaolie og 16 mg smørfedt må anses for at være i så små mængder, at den ikke berører henførelsen af en sådan tilberedning under denne position?
a)

Det er åbenbart, at varerne, for hvilke de to varemærker ville blive registreret og anvendt, er forskellige, og Retten i Første Instans tog ikke højde for disse relevante forskelle.