3.

De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den foreliggende tvist, beskrives således i den appellerede dom: »2 I begyndelsen af 1994 indgik Kommissionen ved vicegeneraldirektøren for Generaldirektoratet for Eksterne Økonomiske Forbindelser og Helmico SA ved et bestyrelsesmedlem inden for rammerne af fællesskabsprogrammet for teknisk bistand til Samfundet af Uafhængige Stater (»Programme for Technical Assistance to the Commonwealth of Independent States«) (TACIS) en kontrakt under referencen MO.94.01/01.01/B002. Denne kontrakt (herefter »den moldoviske kontrakt«) bar titlen »Bistand til oprettelsen af en privat sammenslutning af landbrugere« og var en del af et projekt med referencen TACIS/FD MOL 9401 (herefter »det moldoviske projekt«). 3 Helmico og sagsøgeren indgik i april 1996 en aftale, hvorved Helmico overlod sidstnævnte at levere visse af de tjenesteydelser, der var omfattet af den moldoviske kontrakt. 4 Den 27. september 1996 indgik Kommissionen ved vicegeneraldirektøren for Generaldirektoratet for Eksterne Økonomiske Forbindelser og Helmico ved et bestyrelsesmedlem TACIS-kontrakten med referencen RU 96-5276-00. I medfør af denne kontrakt (herefter »den russiske kontrakt«) forpligtede Helmico sig til at levere tjenesteydelser i Rusland inden for rammerne af et projekt med titlen »Forbundssystem til godkendelse og afprøvning af frøsorter« og med referencen FD RUS 9502 (herefter »det russiske projekt«). 5 Helmico og sagsøgeren indgik i december 1996 en aftale om underleverance til det russiske projekt, som var stort set identisk med den, der blev indgået i april 1996 vedrørende det moldoviske projekt. 6 Omkring slutningen af 1997 bekymrede sagsøgeren sig over forsinket betaling fra Helmico, som undskyldte sig med, at disse forsinkelser skyldtes Kommissionen. Sagsøgeren kontaktede Kommissionen og fik at vide, at denne havde betalt alle Helmicos regninger indtil dags dato. Sagsøgeren fandt efter grundigere undersøgelser ud af, at Helmico for sent eller på urigtig vis havde oplyst sagsøgeren om de betalinger, som selskabet havde modtaget fra Kommissionen. […] 7 Den 2. oktober 1998 afholdtes et møde mellem en direktør for Masdar og repræsentanter fra Kommissionen. 8 Den 5. oktober 1998 sendte Kommissionen en skrivelse til Helmico med telefax. Kommissionen udtrykte i denne skrivelse sin bekymring over, at forskellene i synspunkterne mellem medlemmerne af Helmico-konsortiet indebar en risiko for at skade gennemførelsen af det russiske projekt, og understregede, at den tillagde overholdelsen af bestemmelserne i den russiske kontrakt og den vellykkede gennemførelse af det russiske projekt stor betydning. Den anmodede Helmico om løfter i form af en erklæring underskrevet af både Helmico og sagsøgeren med angivelse af, at disse var fuldstændigt enige i overholdelsen af bestemmelserne i den russiske kontrakt, og at det russiske projekt ville blive gennemført inden for de fastsatte frister. I skrivelsen blev det præciseret, at Kommissionen, hvis den ikke havde modtaget et sådant løfte inden mandag den 12. oktober 1998, ville skride til andre midler for at sikre gennemførelsen af det nævnte projekt i overensstemmelse med bestemmelserne i den russiske kontrakt. 9 Helmico svarede ved telefax af 6. oktober 1998 Kommissionen med, at de forskellige synspunkter mellem konsortiets medlemmer var blevet afklaret, og at gennemførelsen af det russiske projekt på ingen måde var skadet. Det blev ved dette svar præciseret, at konsortiets medlemmer var enige om, at alle fremtidige betalinger — herunder de regninger, hvis behandling fortsat var under udførelse — vedrørende det russiske projekt ville blive udført på en af sagsøgeren angivet bankkonto og ikke på Helmicos bankkonto. Af telefaxen fremgik ligeledes følgende: »Det er ligeledes blevet aftalt, at forvaltningen af kontrakterne fra dags dato overgives til S, formand for Masdar. Vi anmoder Dem om at rette henvendelse til os snarest muligt for at bekræfte, at De accepterer disse ændringer.« 10 Denne skrivelse var underskrevet af T som bestyrelsesmedlem for Helmico og bar følgende håndskrevne bemærkning: »Godkendt af S, Masdar, 6. oktober 1998«. 11 Helmico sendte en skrivelse, som var affattet på samme måde, dateret samme dag og medunderskrevet af formanden for Masdar, til Kommissionen vedrørende de beløb, der skulle betales som led i den moldoviske kontrakt. 12 Helmico sendte den 7. oktober 1998 to andre skrivelser til Kommissionen, underskrevet af T og medunderskrevet af S i Masdars navn. […] 13 Helmico affattede den 8. oktober 1998 to skrivelser til lederne af de projekter, der var omfattet af Kommissionens kontrakttjeneste, for at anmode dem om at udføre alle fremtidige betalinger inden for rammerne af den russiske og den moldoviske kontrakt til en bankkonto i Helmicos navn i Athen. Disse skrivelser blev afsluttet med følgende erklæring: »De foreliggende anvisninger kan ikke tilbagekaldes af Helmico uden skriftligt samtykke fra Masdars formand, S. Vi vil være Dem taknemmelige, hvis De vil oplyse Masdar om, hvor langt betalingsproceduren er nået og datoen for betalingernes gennemførelse.« 14 Helmico og sagsøgeren underskrev den 8. oktober 1998 en aftale, der gav Masdars formand fuldmagt til at overføre midler fra de to konti, der var nævnt i skrivelserne til Kommissionen af 7. og 8. oktober 1998. 15 Kommissionen udsendte den 10. november 1998 sin afsluttende projektrapport om det russiske projekt. Fire ud af de seks undersøgte grupper blev vurderet som »fremragende«, en blev vurderet som »god« og endelig én som »samlet set tilfredsstillende«. Kommissionen udsendte den 26. februar 1999 sin afsluttende projektrapport om det moldoviske projekt, hvorved to af de undersøgte grupper blev vurderet som »gode« og fire andre som »samlet set tilfredsstillende«. 16 Kommissionens embedsmænd foretog i februar 1999 en revision af det moldoviske og det russiske projekt. Revisionen af det russiske projekt blev afsluttet i april 1999. Revisionen af det moldoviske projekt var ikke afsluttet i juli 1999. 17 Kommissionen sendte den 29. juli 1999 en skrivelse til sagsøgeren, hvorved den anførte, at den — efter at være blevet oplyst om, at der forelå økonomiske uregelmæssigheder mellem Helmico og sagsøgeren ved gennemførelsen af den russiske og den moldoviske kontrakt — havde udsat samtlige betalinger, som endnu ikke var gennemført, og havde iværksat en fuldstændig revision for at fastslå, om fællesskabsmidlerne var blevet misbrugt som led i gennemførelsen af den russiske og den moldoviske kontrakt. Kommissionen, som havde kendskab til sagsøgerens økonomiske vanskeligheder, oplyste ligeledes sagsøgeren om, at man som led i det russiske projekt ville overføre 200000 EUR a conto til Helmicos konto, som var omtalt i de anvisninger, som dette selskab meddelte den 8. oktober 1998. 18 Beløbet på 200000 EUR blev i august 1999 overført til denne konto og blev efterfølgende overført til sagsøgerens konto. 19 Fra december 1999 til marts 2000 skrev Masdars formand til flere af Kommissionens embedsmænd samt til kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser, Chris Patten. Blandt de forskellige fremsatte spørgsmål blev der spurgt om betaling for de tjenesteydelser, som Masdar havde leveret. 20 Generaldirektøren for Kommissionens Fælles Tjeneste for Eksterne Forbindelser skrev til Masdars formand for at oplyse denne om følgende: »Kommissionen har efter grundige overvejelser (hvorunder flere muligheder blev forudset, herunder den endelige opløsning af de to kontrakter ved yderligere betalinger til Masdar beregnet ud fra de udførte arbejder og de omkostninger, De har afholdt) endeligt besluttet at tilbagesøge de midler, der tidligere er blevet udbetalt til kontrahenten, Helmico. Retligt set forekommer det, at Helmicos ledere eller fordringshavere må anse enhver betaling, som er foretaget direkte til Masdar (selv gennem Helmicos bankkonto, som De har fuldmagt til), for en svigagtig retsakt, såfremt Helmico er insolvent. Endvidere er det ikke sikkert, at de beløb, som Kommissionen har overført, i tilfælde af en tvist mellem Helmico og Masdar endeligt vil være erhvervet af Masdar, som Kommissionen ønsker det.« 21 Kommissionen skrev den 23. marts 2000 til Helmico for at underrette selskabet om Kommissionens afslag på at betale de udsatte regninger og for at anmode det om at tilbagebetale i alt 2091168,07 EUR. Kommissionen tog dette skridt, efter at man havde fundet ud af, at Helmico havde handlet svigagtigt ved gennemførelsen af den moldoviske og den russiske kontrakt. 22 Sagsøgeren anlagde den 31. marts 2000 sag mod Helmico for High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, hvorved selskabet krævede betaling for de tjenesteydelser, det havde udført som underleverandør inden for rammerne af den moldoviske og den russiske kontrakt for i alt 453000 EUR. 23 Kommissionen udstedte den 4. april 2000 to indtægtsordrer rettet til Helmico i henhold til artikel 28, stk. 2, i finansforordningen [af 21.12.1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 356, s. 1)]. Disse dokumenters indhold blev meddelt sagsøgerens advokater den 1. februar 2002 (jf. præmis 36 nedenfor). 24 Den 15. juni 2000 sendte formanden for Masdar en telefax til kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser, hvori han erklærede følgende: »For 18 måneder siden advarede vi Kommissionen om de vanskeligheder, vi havde med vores medkontrahent Helmico i de to ovennævnte projekter. Vi modtog forsikringer om, at Kommissionen, hvis vi fortsatte projekterne, ville sikre, at vi ville blive betalt for vores tjenesteydelser. Vi har fortsat med at finansiere og gennemføre de to projekter i Deres navn under betydelige omkostninger på trods af, at vi allerede var blevet klar over, at Helmico havde snydt Masdar, og at midlerne formodentlig ville være umulige at opkræve.« 25 Kommissærens svar ved skrivelse af 25. juli 2000 bekræftede det standpunkt, som Kommissionen udtrykte i skrivelsen af 22. marts 2000. 26 Masdars formand sendte den 5. februar 2001 atter en telefax til kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser, hvori han gjorde gældende, at sagsøgeren var part i den russiske og den moldoviske kontrakt, som blev indgået med Kommissionen, og at kommissæren ved mødet den 2. oktober 1998 havde forsikret selskabet om, at det ville blive betalt, hvis det fortsatte det russiske og det moldoviske projekt. 27 Sagsøgeren kontaktede i april 2001 Kommissionen for at undersøge muligheden for at blive direkte betalt af denne for de arbejder, som blev gennemført for og afregnet med Helmico. 28 Kommissæren med ansvar for eksterne forbindelser gentog ved skrivelse af 8. maj 2001 Kommissionens opfattelse af, at sagsøgeren ikke var part i den russiske og den moldoviske kontrakt. 29 Den 21. maj 2001 blev der afholdt et møde mellem sagsøgerens advokater og Kommissionen med henblik på at undersøge muligheden for at betale sagsøgeren direkte for de leverede tjenesteydelser. 30 Sagsøgerens advokater gentog den 1. august 2001 anmodningen om kulancebetaling fra Kommissionen. Sagsøgeren anmodede om betaling af 448947,78 EUR eller, subsidiært, 249314 EUR. Det første beløb svarede til det samlede beløb, som Helmico havde faktureret Kommissionen for, og som endnu ikke var betalt, mens det andet beløb svarede til beløbet for de arbejder, der var gennemført, efter at man opdagede, at der forelå svig. 31 Den 28. august 2001 blev der afholdt et møde mellem sagsøgerens advokater og Kommissionen med henblik på at undersøge muligheden for at betale sagsøgeren direkte for de leverede tjenesteydelser. 32 Sagsøgerens advokater oversendte den 10. oktober 2001 kopien af en rapport fra 1998 til Kommissionen. Dette dokument skulle hjælpe Kommissionen til igen at finde Helmicos ledere. 33 Kommissionen svarede den 16. oktober 2001, at oplysningerne var blevet videresendt til de kompetente tjenestegrene under Generaldirektoratet for Budget, Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig og enheden for økonomi- og kontraktforhold, der varetog TACIS-programmerne, og at Kommissionen ville tage alle nødvendige skridt for at eftersøge Helmicos ledere. 34 Sagsøgerens advokater skrev den 16. oktober 2001 til Kommissionen, at der forelå en stiltiende aftale mellem Kommissionen og sagsøgeren, hvorefter Kommissionen ville betale sagsøgeren fra den 8. oktober 1998 på betingelse af, at sagsøgeren sørgede for, at det russiske og det moldoviske projekt blev fuldført. Hovedargumenterne, som blev gjort gældende i denne skrivelse, skulle godtgøre, at Kommissionen havde indrømmet, at sagsøgeren fra 1998 var blevet hovedkontrahent i det russiske projekt. Denne skrivelse blev afsluttet med følgende erklæring: »Jeg vil være Dem taknemmelig, hvis De oplyser mig om, hvorvidt Kommissionen er enig i det argument, der er fremsat i denne skrivelse, og om de i givet fald vil overføre en betaling på 279711,85 EUR til Masdar Ltd, mens man afventer tilbagesøgningsproceduren, der er iværksat imod Helmico.« 35 Kommissionen afviste i en skrivelse af 13. november 2001 de argumenter, som sagsøgerens advokater havde fremført. Skrivelsen blev afsluttet med følgende erklæring: »Kommissionen foretager på grundlag af en indtægtsordre opkrævning hos Helmicos repræsentanter af de beløb, som dette selskab har opkrævet. Som følge af afslutningen af denne procedure vil nye bestemmelser kunne forudses hvad angår anvendelsen af de tilbagebetalte beløb.« 36 Kommissionen forklarede den 1. februar 2002 i et skriftligt svar på en forespørgsel fra sagsøgerens advokater, at der den 4. april 2000 var blevet udstedt to officielle indtægtsordrer over for Helmico. Den ene vedrørte den moldoviske kontrakt og et beløb på 1236200,91 EUR, og den anden vedrørte den russiske kontrakt og et beløb på 854967,16 EUR, eller i alt 2091168,07 EUR. 37 Sagsøgerens advokater fastslog i en skrivelse af 27. februar 2002 til Kommissionen, at beløbene i de to officielle indtægtsordrer næsten svarede til de beløb, der fremgik af opgørelsen over de beløb, Kommissionen havde betalt Helmico. Advokaterne udledte heraf, at Kommissionen ikke havde fundet det nødvendigt at udstede indtægtsordrer for de beløb, som Helmico havde faktureret Kommissionen for, og som Kommissionen ikke havde betalt. 38 Kommissionen skrev den 11. marts 2002 til sagsøgerens advokater for at bekræfte, at de to officielle indtægtsordrer, der var udstedt af Kommissionen den 4. april 2000 til Helmico, ikke omfattede de beløb, som Helmico havde faktureret Kommissionen for, og som Kommissionen ikke havde betalt. 39 Kommissionens Juridiske Tjeneste fremsendte den 17. december 2002 en opgørelse til sagsøgerens advokater over de beløb, Helmico havde faktureret Kommissionen for, samt over datoerne, betalingernes størrelse og de ikke-gennemførte betalingers størrelse. 40 Den 18. februar 2003 blev der afholdt et møde mellem sagsøgerens advokater og Kommissionen. 41 Sagsøgerens advokater sendte den 23. april 2003 et anbefalet brev til Kommissionen, som blev afsluttet med følgende erklæring: »Medmindre Kommissionens tjenestegrene senest den 15. maj 2003 er i stand til at fremsætte et konkret forslag til betaling af min klient for de leverede tjenesteydelser, vil der blive iværksat et erstatningssøgsmål mod Kommissionen for Retten i Første Instans i henhold til artikel 235 EF og 288 EF (tidligere EF-traktatens artikel 178 og 215).« 42 Kommissionen skrev ved telefax af 15. maj 2003 til sagsøgerens advokater for at foreslå afholdelsen af et møde med henblik på at drøfte et eventuelt forlig, hvorved Kommissionen ville betale sagsøgeren 249314,35 EUR for de arbejder, der blev udført efter, at man opdagede Helmicos svig, såfremt sagsøgeren kunne fremlægge beviser for en aftale, der bestemte, at selskabet skulle betales direkte af Kommissionen, hvis det fuldførte det russiske og det moldoviske projekt. 43 Sagsøgerens advokater svarede ved anbefalet brev af 23. juni 2003 Kommissionen, at de afviste at fortsætte forhandlingerne på grundlag af Kommissionens forslag, idet man fremlagde detaljerne for sagsøgerens krav samt betingelserne for, at denne ville deltage i et møde. 44 Dette anbefalede brev blev fulgt op af en telefax af 3. juli 2003, hvori sagsøgerens advokater anmodede Kommissionen om et svar på muligheden for inden den 15. juli 2003 at planlægge et møde på de fremlagte betingelser, og at man ville anlægge sag for Retten i Første Instans, hvis et sådant møde ikke blev afholdt. 45 Kommissionen svarede ved skrivelse af 22. juli 2003, at man ikke kunne imødekomme sagsøgerens betalingskrav.«