Sag C-42/17

Straffesag

mod

M.A.S.

og

M.B.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte costituzionale)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 325 TEUF – dom af 8. september 2015, Taricco m.fl. (C-105/14, EU:C:2015:555) – straffesag vedrørende lovovertrædelser på området for merværdiafgift (moms) – national lovgivning, der fastsætter forældelsesfrister, som kan medføre, at lovovertrædelserne forbliver ustraffet – skade for Den Europæiske Unions finansielle interesser – forpligtelse til at undlade at anvende enhver bestemmelse i national ret, der kan berøre de forpligtelser, som medlemsstaterne er pålagt i henhold til EU-retten – princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 5. december 2017

Den Europæiske Unions egne indtægter–beskyttelse af Unionens finansielle interesser–bekæmpelse af svig og andre ulovlige aktiviteter–medlemsstaternes forpligtelse til at indføre effektive og afskrækkende sanktioner–rækkevidde–skattesvig vedrørende merværdiafgift–national lovgivning, der er til hinder for, at der pålægges effektive og afskrækkende sanktioner–ikke tilladt–forpligtelse for den nationale ret til at undlade at anvende de pågældende nationale bestemmelser–betingelse–overholdelse af princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel

Det påhviler medlemsstaterne at sikre en effektiv opkrævning af Unionens egne indtægter (jf. i denne retning dom af 7.4.2016, Degano Trasporti,C-546/14, EU:C:2016:206, præmis 21). Med henblik herpå er medlemsstaterne forpligtede til at tilbagesøge beløb svarende til egne indtægter, som på grund af svig er blevet unddraget Unionens budget. Med henblik på at sikre den fulde opkrævning af momsindtægter og herved beskytte Unionens finansielle interesser kan medlemsstaterne frit vælge, hvilke sanktioner der skal finde anvendelse, idet disse kan have form af administrative sanktioner, strafferetlige sanktioner eller en kombination af de to (jf. i denne retning dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson,C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 34, og Taricco-dommen, præmis 39). I denne henseende skal det dog for det første bemærkes, at strafferetlige sanktioner kan være af afgørende betydning for at bekæmpe visse alvorlige tilfælde af momssvig effektivt og afskrækkende (jf. i denne retning Taricco-dommen, præmis 39). Medlemsstaterne skal således sikre, at der i tilfælde af grov svig, der skader Unionens finansielle interesser på momsområdet, er vedtaget strafferetlige sanktioner, som er effektive og afskrækkende, idet de ellers ville tilsidesætte de forpligtelser, der er pålagt dem i henhold til artikel 325, stk. 1, TEUF (jf. i denne retning Taricco-dommen, præmis 42 og 43). Det skal følgelig fastslås, at medlemsstaterne tilsidesætter de forpligtelser, som påhviler dem i henhold til artikel 325, stk. 1, TEUF, når de strafferetlige sanktioner, som er vedtaget med henblik på at straffe alvorlig momssvig, ikke sikrer en effektiv opkrævning af denne afgift i sin helhed. I denne forbindelse skal medlemsstaterne ligeledes sikre, at de regler om forældelsesfrister, som er foreskrevet i national ret, kan føre til en effektiv sanktionering af de lovovertrædelser, der er forbundet med en sådan svig. (jf. præmis 32-36)

Det påhviler i første omgang den nationale lovgiver at fastsætte regler om forældelsesfrister, som gør det muligt at overholde de forpligtelser, der følger af artikel 325 TEUF, i lyset af de betragtninger, som Domstolen har anført i Taricco-dommens præmis 58. Det er således op til denne lovgiver at sikre, at nationale forældelsesregler i straffesager ikke fører til straffrihed for et betydeligt antal tilfælde af grov svig på momsområdet eller er strengere for tiltalte i tilfælde af svig, der skader den pågældende medlemsstats finansielle interesser, end i de tilfælde, der skader Unionens finansielle interesser. I denne henseende skal det bemærkes, at den omstændighed, at den nationale lovgiver forlænger forældelsesfristen med øjeblikkelig virkning, herunder for foreholdte handlinger, der endnu ikke er forældet, i princippet ikke er i strid med princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel (jf. i denne retning Taricco-dommen, præmis 57 og den heri nævnte praksis for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol). Når dette er sagt, skal det tilføjes, at beskyttelsen af Unionens finansielle interesser ved at pålægge strafferetlige sanktioner er en delt kompetence mellem Unionen og medlemsstaterne som omhandlet i artikel 4, stk. 2, TEUF. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen havde de forældelsesregler, der fandt anvendelse på strafbare handlinger på momsområdet, ikke været genstand for harmonisering fra EU-lovgivers side, som først delvist har fundet sted ved vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/1371 af 5. juli 2017 om strafferetlig bekæmpelse af svig rettet mod Den Europæiske Unions finansielle interesser (EUT 2017, L 198, s. 29). Den Italienske Republik var således på daværende tidspunkt berettiget til i sin retsorden at fastsætte, at disse regler på samme måde som reglerne vedrørende fastsættelsen af strafbare forhold og straffe henhører under den materielle strafferet og derfor som sidstnævnte regler er underlagt princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel. (jf. præmis 41-45)

Med hensyn til de krav, der følger af princippet om, at strafbare forhold og straffe skal have lovhjemmel, bemærkes for det første, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende EMRK’s artikel 7, stk. 1, har fastslået, at i overensstemmelse med dette princip skal strafferetlige bestemmelser opfylde visse krav om tilgængelighed og forudsigelighed for så vidt angår både fastlæggelsen af den strafbare handling og fastsættelsen af straffen (jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 15.11.1996, Cantoni mod Frankrig, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, § 29, af 7.2.2002, E.K. mod Tyrkiet, CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, § 51, af 29.3.2006, Achour mod Frankrig, CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, § 41, og af 20.9.2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos mod Rusland, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, § 567-570). For det andet skal det fremhæves, at kravet om strafferettens klarhed, som er uløseligt forbundet med det nævnte princip, indebærer, at loven klart skal definere de strafbare forhold og den straf, de medfører. Denne betingelse er opfyldt, når borgerne ud fra den relevante bestemmelses ordlyd og, om fornødent, ved hjælp af retternes fortolkning heraf kan vide, hvilke handlinger og undladelser der medfører strafansvar (jf. i denne retning dom af 28.3.2017, Rosneft,C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 162). For det tredje er princippet om forbud mod strafferetlige bestemmelsers tilbagevirkende kraft bl.a. til hinder for, at en retsinstans i forbindelse med en straffesag kan iværksætte strafferetlige sanktioner for en adfærd, der ikke er forbudt i henhold til en national lov, der er vedtaget, før den pågældende overtrædelse blev begået, eller skærpe et strafferetligt ansvar for personer, der er genstand for en sådan sag (jf. analogt dom af 8.11.2016, Ognyanov,C-554/14, EU:C:2016:835, præmis 62-64 og den deri nævnte retspraksis). (jf. præmis 55-57)