Sag T-402/13

Orange

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence — administrativ procedure — beslutning om iværksættelse af en kontrolundersøgelse — proportionalitet — egnet karakter — nødvendighed — ingen vilkårlighed — begrundelse«

Sammendrag – Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 25. november 2014

Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – den berørte virksomhed kan først fuldt ud gøre denne ret gældende efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen – forpligtelse for Kommissionen til at underrette virksomheden om genstanden for og formålet med undersøgelsen på tidspunktet for den første foranstaltning, der iværksættes over for denne

Konkurrence – kompetencefordeling mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder – underretning om en national konkurrencemyndigheds beslutningsforslag – forpligtelse for Kommissionen til at fratage denne myndighed dens kompetence – foreligger ikke – uden betydning for Kommissionens mulighed for senere at indlede sin egen undersøgelse

Konkurrence – kompetencefordeling mellem Kommissionen og de nationale konkurrencemyndigheder – en national konkurrencemyndigheds beslutning, hvorved den accepterer tilsagn eller fastslår, at det ikke er nødvendigt at gribe ind – uden betydning for anvendelsen af princippet om ne bis in idem

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 22-24, 53, 68 og 72)

Princippet ne bis in idem skal ganske vist overholdes i procedurer om pålæggelse af bøder, som henhører under konkurrenceretten. På det konkurrenceretlige område forbyder dette princip, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere beslutning, der ikke længere kan anfægtes. Medlemsstaternes konkurrencemyndigheder er imidlertid ikke bemyndiget til at træffe beslutninger, hvorved det fastslås, at en virksomhed ikke er ansvarlig for en overtrædelse af artikel 101 TEUF eller 102 TEUF, dvs. at konstatere, at der ikke er sket en tilsidesættelse af den pågældende artikel, idet det fremgår såvel af ordlyden og opbygningen af forordning nr. 1/2003 som af dens mål, at en fastslåelse af, at artikel 101 TEUF eller 102 TEUF ikke er tilsidesat, er forbeholdt Kommissionen, selv om denne artikel anvendes under en procedure, der gennemføres af en national konkurrencemyndighed. I denne henseende risikerer en national konkurrencemyndigheds vedtagelse af en sådan »negativ« beslutning om realiteten at skade den ensartede anvendelse af artikel 101 TEUF og 102 TEUF, hvilket er et af de mål med forordning nr. 1/2003, som er fremhævet i første betragtning til forordningen, da den kan hindre Kommissionen i efterfølgende at fastslå, at den pågældende praksis udgør en tilsidesættelse af disse bestemmelser i EU-retten. Når en medlemsstats konkurrencemyndighed i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1/2003 accepterer tilsagn eller konstaterer, at der ikke er nogen grund til at gribe ind, kan den ikke anses for at have vedtaget en beslutning om, at der ikke foreligger en overtrædelse af artikel 101 TEUF eller 102 TEUF. Hvad angår anvendelsen af princippet ne bis in idem kan en virksomhed derfor ikke med føje henvise til den beslutning, som en national konkurrencemyndighed har vedtaget i forhold til denne. (jf. præmis 29-31)

På konkurrenceområdet forholder det sig således, at selv om Kommissionen, når den modtager et beslutningsforslag fra en national konkurrencemyndighed i henhold til artikel 11, stk. 4, i forordning nr. 1/2003, har mulighed for at udøve det prærogativ og den skønsbeføjelse, som den er tillagt i medfør af samme forordnings artikel 11, stk. 6, med henblik på at fratage en medlemsstats konkurrencemyndighed dens kompetence til at anvende artikel 101 TEUF og 102 TEUF i et konkret tilfælde, følger det imidlertid ikke heraf, at Kommissionen i det tilfælde, hvor den ikke er enig i den vurdering vedrørende anvendelsen af artikel 101 TEUF og 102 TEUF, der fremgår af det beslutningsforslag, som en medlemsstats konkurrencemyndighed har fremsendt, eller i det tilfælde, hvor den er i tvivl herom, nødvendigvis er forpligtet til at indlede en procedure i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 1/2003, eller at den omstændighed, at Kommissionen ikke indleder en sådan procedure, forhindrer den i på et senere tidspunkt at foretage sin egen undersøgelse og derved nå til en anden konklusion end den, som den nævnte konkurrencemyndighed er nået frem til. Den omstændighed, at Kommissionen ikke griber ind i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 1/2003, kan således ikke anses for en anerkendelse af, at den nationale konkurrencemyndigheds beslutning er velbegrundet i forhold til artikel 102 TEUF. (jf. præmis 35, 36 og 39)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 45-47, 85 og 86)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 77-81 og 90)