Inden for rammerne af en forfremmelsesprocedure, såvel som ved en forflyttelsesprocedure, skal ansættelsesmyndigheden træffe sit valg på grundlag af en sammenligning af ansøgernes bedømmelser og fortjenester. Den er herved efter vedtægten beføjet til at udføre en sådan undersøgelse efter den procedure eller metode, den finder mest hensigtsmæssig, hvilket kan indebære en samtale mellem ansøgeren og dennes kommende overordnede, og under hvilken der kan stilles alle de spørgsmål til ansøgerne, som findes relevante, således at domstolskontrollen alene skal vedrøre en undersøgelse af, om ansættelsesmyndigheden har udøvet sin beføjelse åbenbart fejlagtigt.

Forstået således i lyset af deres formål omhandler de nævnte bestemmelser i princippet ikke de udtalelser, der er afgivet af de overordnede, som i forbindelse med en forfremmelses- eller forflyttelsesprocedure er blevet konsulteret. Faktisk skal sådanne udtalelser ikke komme til de pågældende ansøgeres kundskab, da de udelukkende omfatter en sammenligning af deres kvalifikationer og fortjenester, baseret på faktiske omstændigheder nævnt i akterne vedrørende den enkelte tjenestemand eller meddelt denne, der som følge heraf allerede har haft lejlighed til at fremføre sine bemærkninger. Disse udtalelser har således en begrænset indflydelse på den pågældende udvælgelsesprocedure og henhører derfor ikke under de i vedtægtens artikel 26 indeholdte bestemmelser. Dette er imidlertid ikke tilfældet, såfremt disse udtalelser ligeledes, foruden bedømmelserne ud fra sammenligningen af ansøgningerne, indeholder oplysninger om ansøgerens kvalifikationer, indsats eller adfærd, som ikke i forvejen var vedlagt dennes akter.

Formålet med vedtægtens artikel 26 og 43 er at sikre tjenestemændenes ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgørelser fra ansættelsesmyndigheden vedrørende deres tjenesteretlige stilling og karriere træffes på grundlag af omstændigheder ved deres adfærd, der ikke er omtalt i deres personlige aktmapper.

Behandlingen af ansøgninger om forflyttelse eller forfremmelse i medfør af vedtægtens artikel 29, stk. 1, litra a), skal ske efter bestemmelserne i vedtægtens artikel 45, som udtrykkeligt foreskriver, at udvælgelsen sker blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelse efter sammenligning af deres fortjenester.

Pligten til at foretage denne sammenligning er udtryk både for princippet om ligebehandling af tjenestemænd og for grundsætningen om deres ret til karriere.

Med henblik på sammenligningen af ansøgernes fortjenester ved forfremmelse har ansættelsesmyndigheden i medfør af vedtægtens artikel 45 et vidt skøn. Udøvelsen af dette skøn forudsætter imidlertid en nøje undersøgelse af sagsakterne og en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget vedrørende den omhandlede stilling opstillede betingelser, hvorfor ansættelsesmyndigheden skal afvise enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser. Stillingsopslaget udgør den retlige ramme, ansættelsesmyndigheden selv har opstillet, og som den nøje skal overholde.

Med henblik på at efterprøve, om nævnte ansættelsesmyndighed har overskredet grænserne for den retlige ramme, ved ikke at tage en ansøger i betragtning, må det først undersøges, hvilke kvalifikationer der krævedes efter stillingsopslaget, og dernæst, om den forbigåede ansøger faktisk ikke opfyldte disse betingelser. En sådan undersøgelse skal dog begrænses til, om administrationen på baggrund af de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt, idet sådanne afgørelser ikke træffes alene på grundlag af de berørte ansøgeres kompetence og professionelle kvalifikationer, men også på grundlag af visse sider af deres personlighed. Retten kan således ikke sætte sin vurdering af ansøgernes kvalifikationer i stedet for ansættelsesmyndighedens.

(jf. præmis 56-58 og 64)

Henvisning til: Domstolen. 21. april 1983. sag 282/81, Ragusamod Kommissionen, Sml. s. 1245, præmis 9; Domstolen, 30. maj 1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323. præmis 16: Domstolen, 12. februar 1987. sag 233/85. Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, præmis 5; Domstolen, 22. juni 1989, sag 104/88, Brus mod Kommissionen, Sml. s. 1873. præmis 12: Retten, 11. december 1991, sag T-169/89, Frederiksen mod Parlamentet, Sml. II, s. 1403. præmis 69; Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU, Sml. II, s. 63. præmis 20: Retten. 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II. s. 121, præmis 24, der efter appel blev stadfæstet af Domstolen. 9. december 1993. sag C-115/92 P, Parlamentet mod Volger, Sml. I, s. 6549; Retten, 26. oktober 1993, sag T-22/92, Weissenfels mod Parlamentet, Sml. II, s. 1095, præmis 66; Retten, 9. februar 1994, sag T-82/91, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 15, og II. s. 61, præmis 62: Retten. 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 257, og II, s. 739, præmis 66; Retten, 19. marts 1997. sag T-21/96, Giannini mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 211, præmis 19 og 20; Retten, 27. april 1999, sag T-283/97. Thinus mod Kommissionen. Sml. Pers. IA, s. 69, og II, s. 353, præmis 42.