RETTENS KENDELSE (Første Afdeling)

8. oktober 2008

Sag T-23/05

Éric Gippini Fournier

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål – erstatningssøgsmål – personalesag – forfremmelse – tildeling af prioritetspoints – akter, der ikke kan være genstand for søgsmål – forberedende akter – afvisning «

Angående: Søgsmål vedrørende dels annullation af Kommissionens afgørelser om ikke at tildele sagsøgeren generaldirektoratsprioritetspoints i forbindelse med forfremmelsesåret 2003, om afslag på sagsøgerens klage til forfremmelsesudvalget med henblik på, at sagsøgeren tildeles prioritetspoints uanset disses betegnelse, samt om afvisning af at tildele prioritetspoints for arbejde i institutionens interesse, dels en påstand om erstatning.

Udfald: Sagen afvises. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – akt, der indeholder et klagepunkt – Kommissionens forfremmelsesordning – afslutning af forfremmelsesrunden ved en retsakt, der omfatter en afgørelse om udfærdigelse af forfremmelseslisten og en afgørelse om det antal point, der tildeles tjenestemændene – selvstændige afgørelser, der kan være genstand for søgsmål, eller ét samlet søgsmål

(Tjenestemandsvedtægten, art. 45, 90 og 91)

2. Tjenestemænd – søgsmål – formål – stævningens fortsættelse af den linje, der er fastlagt i klagen

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

3. Retspleje – stævning – sagens genstand – afgrænsning – ændring under sagens behandling – forbud – afgørelse, der under sagens behandling erstatter den anfægtede afgørelse – nye oplysninger

(Retten i Første Instans’ procesreglement, art. 48, stk. 2; tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

1. Under en forfremmelsesordning, som er indført ved en intern kommissionsbeslutning, og som hviler på en hensyntagen til kumulerede fortjenester, der gengives ved point, der opsamles år efter år, og hvor forfremmelsesrunden afsluttes ved en retsakt, der efter sin art er kompleks i den forstand, at den vedrører to særskilte afgørelser fra ansættelsesmyndigheden, nemlig en om udfærdigelse af forfremmelseslisten og en anden om fastsættelse af det samlede antal point, hvorpå den første ovennævnte afgørelse støttes, udgør som ansættelsesmyndighedens afgørelse om fastsættelse af det samlede antal point en selvstændig retsakt, der kan være genstand for en klage og i givet fald en retssag inden for rammerne af de i vedtægten forudsatte retsmidler.

En tjenestemand, der ikke blev forfremmet, og som ikke ønsker at anfægte den manglende forfremmelse i den pågældende runde, men udelukkende den manglende tildeling af et bestemt antal point, hvilket indebærer, at han ikke når forfremmelsestærsklen, kan indgive en klage og i givet fald anlægge en retssag til prøvelse alene af den retsakt, hvorved pointene blev tildelt, og som har bindende og endelige retsvirkninger for ham.

Forberedende retsakter, som er en nødvendig forudsætning for den endelige afgørelse, kan derimod ikke være genstand for en selvstændig annullationspåstand, men deres lovlighed kan altid anfægtes under en sag rettet mod den endelige afgørelse.

Afgørelser om tildeling af eller afslag på tildeling af et vist antal forfremmelsespoint til den pågældende tjenestemand udgør sådanne forberedende retsakter, der kun kan anfægtes under en sag rettet mod en endelig afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden.

(jf. præmis 60-62, 64, 65 og 67)

Henvisning til: Retten, 19. oktober 2006, sag T-311/04, Buendía Sierra mod Kommissionen, Sml. II, s. 4137, præmis 90-92, 97 og 98.

2. Selv om den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, omhandlede administrative klage nødvendigvis skal gå forud for et sagsanlæg til prøvelse af en akt, der er bebyrdende for en person omfattet af vedtægten, er klagen ikke desto mindre en særskilt retsakt i forhold til det i vedtægtens artikel 91, stk. 2, omhandlede søgsmål, hvis genstand og årsag klagen kun afgrænser negativt i den forstand, at der ved søgsmålet ikke kan ske en udvidelse af formålet med eller genstanden for klagen, men vel en begrænsning. Sagsgenstanden fastsættes således udelukkende i stævningen, for så vidt som stævningen fortsætter den linje, der er fastlagt i klagen. Klagens indhold kan derfor kun indgå som bestanddel i stævningen, såfremt der i stævningen utvetydigt henvises dertil.

(jf. præmis 70)

Henvisning til: Retten, 17. oktober 1990, sag T-134/89, Hettrich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 565, præmis 16.

3. Selv om artikel 48, stk. 2, i Retten i Første Instans’ procesreglement åbner mulighed for under visse omstændigheder at fremsætte nye anbringender under sagen, kan denne bestemmelse i intet tilfælde fortolkes således, at den giver mulighed for, at sagsøgeren kan fremsætte nye påstande for Retten og således ændre sagens genstand.

Når den anfægtede retsakt under sagens behandling erstattes af en retsakt med samme genstand, udgør denne sidstnævnte herved ud fra procesbesparende hensyn et nyt element, der sætter sagsøgerne i stand til at tilpasse deres påstande og anbringender.

Når den pågældende retsakt imidlertid under en forfremmelsesrunde blot erstatter en forberedende akt, såsom en afgørelse om tildeling af forfremmelsespoint, og ikke ændrer afgørelsen om fastsættelse af det samlede antal point, der tildeles sagsøgeren i den pågældende forfremmelsesrunde, hvilken er den eneste retsakt, der kan anfægtes i det konkrete tilfælde, og som ikke er anfægtet af sagsøgeren i sin oprindelige påstand, kan denne sidstnævnte ikke udstrække tvistens genstand til at omfatte en retsakt, som vedkommendes søgsmål ikke var rettet imod, idet dette ville indebære et søgsmål, der må afvises.

(jf. præmis 72-76)

Henvisning til: Retten, 12. juli 2001, sag T-3/99, Banatrading mod Rådet, Sml. II, s. 2123, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis.