Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retligt samarbejde i civile sager – europæisk betalingspåbudsprocedure – forordning nr. 1896/2006 – kontradiktorisk procedure – foreligger ikke

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1896/2006, art. 1, stk. 1, litra a), og art. 12, stk. 3]

2. Retligt samarbejde i civile sager – europæisk betalingspåbudsprocedure – forordning nr. 1896/2006 – en indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav, der ikke indeholder en anfægtelse af kompetencen for retten i udstedelsesstaten – retsvirkninger – sagsøgtes fremmøde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001– foreligger ikke – indsigelse, der indeholder anbringender vedrørende sagens realitet – ingen betydning

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1896/2006, art. 6 og 17; Rådets forordning nr. 44/2001, art. 24)

Sammendrag

1. Forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure har til formål bl.a. at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne. Den forenklede og ensartede procedure, der er indført ved denne forordning, er ikke kontradiktorisk. Skyldneren får nemlig først kendskab til udstedelsen af det europæiske betalingspåkrav på det tidspunkt, hvor dette forkyndes for ham. På dette tidspunkt har han mulighed for enten at betale fordringshaveren det beløb, som er anført i betalingspåkravet, eller at modsætte sig det over for den udstedende ret.

(jf. præmis 28 og 29)

2. Artikel 6 i forordning nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, sammenholdt med forordningens artikel 17, skal fortolkes således, at en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav, der ikke indeholder en anfægtelse af kompetencen for retten i udstedelsesstaten, ikke kan anses for et møde for retten i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 24 i forordning nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, og at den omstændighed, at sagsøgte som et led i den indsigelse, han indgav, fremsatte anbringender vedrørende sagens realitet, er uden relevans i denne henseende.

Dels må det antages, at når skyldneren imidlertid ikke bestrider kompetencen for retten i udstedelsesstaten i sin indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav, kan denne indsigelse i henseende til denne skyldner ikke afstedkomme andre retsvirkninger end dem, der fremgår af artikel 17, stk. 1 i forordning nr. 1896/2006. Disse retsvirkninger består i at bringe den europæiske betalingspåkravsprocedure til ophør og indebærer, medmindre fordringshaveren udtrykkeligt har anmodet om, at sagen i så fald hæves, at sagen automatisk overgår til almindelig civil retssag.

Dels kan en sådan indsigelse, ledsaget af disse anbringender, imidlertid ikke til brug for afgørelsen af, hvilken ret der er kompetent i henhold til artikel 24 i forordning nr. 44/2001, anses for det første forsvar fremført i forbindelse med den almindelige civile retssag, der følger den europæiske betalingspåkravsprocedure. En antagelse om, at en sådan indsigelse skulle udgøre det første forsvar, ville nemlig svare til at anerkende, at den europæiske betalingspåkravsprocedure og den almindelige civile retssag, som følger den, principielt udgør en og samme procedure. En sådan fortolkning ville imidlertid være vanskeligt forenelig med den omstændighed, at den første af disse procedurer følger de regler, der er fastsat i forordning nr. 1896/2006, hvorimod den anden, som det fremgår af nævnte forordnings artikel 17, stk. 1, forløber i overensstemmelse med de almindelige civile retsplejeregler. Denne fortolkning støder ligeledes på det problem, at denne civile retssag ikke nødvendigvis finder sted ved den samme ret som den, hvor den europæiske betalingspåkravsprocedure føres. Endelig ville en sådan fortolkning gå imod det europæiske betalingspåkravs tilsigtede formål. I den henseende er der ingen bestemmelse i forordning nr. 1896/2006, og navnlig ikke dennes artikel 16, stk. 3, der kræver, at skyldneren præciserer begrundelserne for sin indsigelse således, at formålet med denne sidstnævnte bestemmelse ikke er at skabe rammerne om et forsvar vedrørende sagens realitet, men at gøre det muligt for skyldneren at bestride kravet.

(jf. præmis 31, 38-40 og 43 samt domskonkl.)