RETTENS KENDELSE (Anden Afdeling)

24. marts 1998

Sag T-181/97

Huguette Meyer m.fl.

mod

De Europæiske Fællesskabers Domstol

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — lønsedler — formaliteten — frister — ny væsentlig omstændighed — afvisning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-481

Angående:

Påstand om annullation af den udtrykkelige afvisning af sagsøgernes anmodninger om tilbagebetaling af beløb, der er blevet fratrukket deres husstandstillæg i medfør af artikel 67, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, i form af den husstandsgodtgørelse, der blev udbetalt til deres ægtefæller i henhold til den kollektive overenskomst for bankansatte i Luxembourg, og om nødvendigt annullation af afgørelserne af 17. marts 1997 om udtrykkelig afvisning af deres klager.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af kendelse

I artikel 62, stk. 3, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) bestemmes det, at tjenestemandens vederlag bl.a. omfatter familietillæg. I medfør af vedtægtens artikel 67, stk. 1, omfatter disse tillæg bl.a. husstandstillæg. Ifølge samme artikels stk. 2 skal »tjenestemænd, der oppebærer ... familietillæg ... meddele, hvilke tillæg af samme art, de får fra anden side«. Sidstnævnte tillæg fratrækkes de tillæg, der betales i henhold til vedtægten.

Den sagsøgte institution har på grundlag af ovennævnte antikumulationsregel i vedtægtens artikel 67, stk. 2, indtil juni 1996 i det husstandstillæg, som hver af sagsøgerne har ret til i henhold til vedtægten, fratrukket den husstandsgodtgørelse, som deres ægtefæller, der er ansat i den luxembourgske banksektor, oppebærer i henhold til den kollektive overenskomst, som gælder i denne sektor.

Retten har ved dom af 11. juni 1996 i sagen Pavan mod Parlamentet (sag T-147/95, Sml. Pers. II, s. 861, Pavan-dommen) fastslået, at den husstandsgodtgørelse, som udbetales til bryggeriansatte i Luxembourg i henhold til deres kollektive overenskomst, ikke er et »tillæg af samme art« som husstandstillægget i vedtægtens artikel 67, stk. 2's forstand. Sagsøgte, der handlede efter aftale med de øvrige fællesskabsinstitutioner, som har sæde i Luxembourg, meddelte ved skrivelser af 19. juli 1996 sagsøgerne, at den — i henhold til Pavan-dommen, og under hensyn til betingelserne for ydelse af husstandsgodtgørelse i henhold til den kollektive overenskomst for bankansatte i Luxembourg — konstaterede, at »denne godtgørelse ikke længere kan anses for at være af samme art som husstandstillægget«, og at den derfor havde besluttet ikke længere at fratrække den i deres husstandstillæg fra den 1. juli 1996.

Sagsøgerne indgav mellem den 5. august og den 22. november 1996 enslydende ansøgninger i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvori de ansøgte om tilbagebetaling af alle de beløb, som var blevet fratrukket i deres husstandstillæg, i form af den husstandsgodtgørelse, som er tildelt deres ægtefæller, med morarenter. Disse ansøgninger blev udtrykkeligt afvist af sagsøgte, der også afviste de efterfølgende klager i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, i det væsentligste med den begrundelse, at sagsøgerne ikke inden for de i vedtægten fastsatte frister havde anfægtet de bebyrdende akter, nemlig de lønsedler, hvori de anfægtede fradrag var blevet foretaget, og at deres indgivelse af ansøgning om tilbagebetaling i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, ikke var tilstrækkelig til at lade en ny klagefrist begynde at løbe.

Formaliteten

Retten udtalte, at i forbindelse med de retsmidler, der er indført ved vedtægtens artikel 90 og 91, kan en erstatningspåstand, som er et selvstændigt retsmiddel i forhold til annullationspåstanden, kun antages til realitetsbehandling, hvis der forud herfor er gennemført en administrativ procedure i overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser. Denne procedure er forskellig afhængig af, om den skade, der kræves erstattet, er forvoldt ved en »akt, der indeholder et klagepunkt« i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand (dvs. en bebyrdende retsakt), eller ved administrationens handlinger, der ikke har karakter af afgørelser. I førstnævnte tilfælde skal den berørte indgive klage til ansættelsesmyndigheden over den pågældende retsakt inden for den fastsatte frist. I sidstnævnte tilfælde skal den administrative procedure derimod indledes ved indgivelse af en ansøgning i vedtægtens artikel 90, stk. l's forstand om erstatning og i givet fald følges op med en klage over afgørelsen om afslag på ansøgningen (præmis 21 og 22).

Henvisning til: Retten, 25. februar 1992, sag T-64/91, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 243, præmis 30-35; Retten, 28. juni 1996, sag T-500/93. Y mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 977, præmis 64, 65 og 66; Retten, 6. november 1997, sag T-15/96, Liao mod Rādet, Sml. Pers. II, s. 897, præmis 57 og 58.

Den skade, som kræves erstattet, er et resultat af det fradrag af den omtvistede husstandsgodtgørelse i det husstandstillæg, som sagsøgerne har ret til, og som blev foretaget af ansættelsesmyndigheden indtil juni 1996 i sagsøgernes månedlige lønsedler. Lønsedlerne udgør bebyrdende retsakter, og kan gøres til genstand for en klage og eventuelt et søgsmål. Meddelelsen af den månedlige lønseddel bevirker, at fristen for at klage over en administrativ beslutning begynder at løbe, såfremt den pågældende beslutning klart fremgår af lønsedlen. Dette er tilfældet med lønsedlen for en tjenestemand, over for hvem der er blevet foretaget et fradrag i henhold til vedtægtens artikel 67, stk. 2, på grundlag af oplysninger, som han selv har meddelt ansættelsesmyndigheden (præmis 23-26).

Henvisning til: Domstolen, 21. februar 1974, forenede sager 15/73-33/73, 52/73, 53/73,57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73, 135/73, 136/73 og 137/73, Schots-Kortner m.fl. mod Rådet, Kommissionen og Parlamentet, Sml. s. 177, præmis 18; Domstolen, 4. juli 1985, sag 176/83, Alio mod Kommissionen, Sml. s. 2155, præmis 13; Domstolen, 22. september 1988, sag 159/86, Canters mod Kommissionen, Sml. s. 4859, præmis 6; Domstolen, 27. juni 1989, sag 200/87, Giordani mod Kommissionen, Sml. s. 1877, præmis 13; Retten, 1. oktober 1992, sag T-7/91, Schavoir mod Rådet, Sml. II, s. 2307, præmis 34; Retten, 22. juni 1994, forenede sager T-98/92 og T-99/92, Di Marzio og Lebedef mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 541, præmis 24; Retten, 29. januar 1997, sag T-7/94, Adriaenssens m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1, præmis 29.

I den foreliggende sag var sagsøgerne afskåret fra at kunne anfægte de lønsedler, som indeholdt de omtvistede fradrag, eftersom de ikke havde gjort det inden for de i vedtægten fastsatte frister (præmis 30).

I øvrigt indebærer muligheden for, at en tjenestemand kan indgive en ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, ildce, at tjenestemanden ikke skal overholde de i artikel 90 og 91 fastsatte frister for administrativ klage og sagsanlæg, således at det indirekte sioille være muligt at anfægte en tidligere afgørelse, hvis lovlighed ildce er blevet bestridt inden for de fastsatte frister, ved at forelægge en ansøgning. Søgsmålsfrister er ufravigelige regler og er hverken undergivet Rettens eller parternes rådighed. Alene eksistensen af nye væsentlige faktiske omstændigheder kan begrunde indgivelse af en ansøgning eller en ldage, som tilsigter fornyet undersøgelse af en afgørelse, som ildce er blevet anfægtet inden for de fastsatte frister, idet en af Domstolen eller Retten afsagt dom om annulation af en akt kun kan udgøre en sådan omstændighed i forhold til personer, som direkte er berørt af den annullerede akt (præmis 31-36).

Henvisning til: Domstolen, 17. juni 1965, sag 43/64, Müller mod Rådet for EØF, Rådet for Euratom og Det særlige Ministerråd for EKSF, Sml. 1965-1968, s. 65, org. réf.: Rec. s. 499, på s. 515; generaladvokat Gand's forslag til afgørelse i forbindelse med Domstolensdom af 14. juli 1965, forenede sager 50/64, 51/64, 53/64, 54/64 og 57/64, Loebisch m.fl. mod Rådene for EØF, Euratom og EKSF, Sml. 1965-1968, s. 123, org. réf.: Rec. s. 1015, på s. 1027; Domstolen, 14. december 1965, sag 52/64, Pfloeschner mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 149, org. réf.: Rec. s. 1211, på s. 1219; Schots-Kortner m.fl. mod Rådet, Kommissionen og Parlamentet, a.st., præmis 38; Domstolen, 15. maj 1985, sag 127/84, Esly mod Kommissionen, Sml. s. 1437, præmis 10; Domstolen, 13. november 1986, sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401, præmis 8; Domstolen, 8. marts 1988, sag 125/87, Brown mod Domstolen, Sml. s. 1619, præmis 13; Domstolen, 14. juni 1988, sag 161/87, Muysers og Tülp mod Revisionsretten, Sml. s. 3037, præmis 11; Retten, 15. december 1995, sag T-131/95, Progoulis mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907, præmis 41; Adriaenssens m.fl. mod Kommissionen, a.st., præmis 27 og 28; Domstolen, 17. juni 1997, forenede sager C-151/97 P (I) og C-157/97P (I), National Power og PowerGen mod Kommissionen, Sml. I, s. 3491, præmis 73; Retten, 11. juli 1997, sag T-16/97, Chauvin mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 681, præmis 37 og 43.

I den foreliggende sag var sagsøgerne ikke procesdeltagere i Pavan-sagen og påstod ikke, at de havde været direkte berørt af den i denne sag annullerede akt. Pavan-dommen kunne derfor ikke anses for en ny væsentlig omstændighed, der kunne genåbne klagefristen for dem (præmis 37).

Konklusion:

Sagen afvises.