Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-ret – rettigheder tillagt borgerne – afgifter opkrævet i strid med EU-retten – tilbagebetaling – processuelle bestemmelser fastsat i EU-retten – forældelsesfrist – lovlig – betingelse

2. Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for importafgifter – betingelser – indgivelse af ansøgningen inden for en frist på tre år – undtagelse – force majeure – begreb – erklæring om en antidumpingforordnings ugyldighed – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 236, stk. 2, andet afsnit)

3. Den Europæiske Unions egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – afgifter betalt i henhold til en ugyldig antidumpingforordning – Verdenshandelsorganisationens instans til bilæggelse af tvister fastslået, at forordningen ikke er forenelig med antidumpingaftalen – forpligtelse til at godtgøre af egen drift på grundlag af en sådan konstatering – foreligger ikke – formodning for gyldighed af EU-institutionernes retsakter

(Rådets forordning nr. 2913/92, art. 236, stk. 2, tredje afsnit)

Sammendrag

1. Det er foreneligt med EU-retten, at der i nationale processuelle foranstaltninger fastsættes rimelige, præklusive frister, inden for hvilke en økonomisk operatør skal kræve en afgift, der er opkrævet i strid med EU-retten, tilbagebetalt. Sådanne præklusive frister kan således ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten. En præklusiv frist på tre år forekommer i denne forbindelse rimelig. Dette princip finder ligeledes anvendelse, når EU-lovgiver undtagelsesvis beslutter at harmonisere de processuelle foranstaltninger, som regulerer anmodninger om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet med urette. Uanset om den er pålagt i national ret eller i EU-retten, er en rimelig præklusiv frist således i overensstemmelse med det retssikkerhedsprincip, som på en gang beskytter borgerne og den pågældende myndighed, og er ikke til hinder for, at borgeren kan udøve de rettigheder, som er tildelt ham ved EU’s retsorden.

(jf. præmis 22 og 23)

2. Artikel 236, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, skal fortolkes således, at ulovligheden af en forordning ikke udgør et tilfælde af force majeure i denne bestemmelses forstand, der giver mulighed for en forlængelse af den frist på tre år, som en importør råder over til at indgive en anmodning om godtgørelse af importafgifter, der er betalt i henhold til denne forordning.

Ulovligheden af en antidumpingforordning kan for det første ikke betragtes som en usædvanlig omstændighed. Unionen er en retsunion, hvori dens institutioner, organer, kontorer og agenturer er underlagt en kontrol med deres retsakters forenelighed med bl.a. EU- og EUF-traktaterne. Det følger i sagens natur af EU-retten, at visse regler, som udgør denne ret, kan blive erklæret ugyldige.

Det forholder sig for det andet således, at når en økonomisk operatør, som mener at have lidt skade ved anvendelsen af en antidumpingforordning, som han finder ulovlig, har indgivet en anmodning i henhold til toldkodeksens artikel 236, stk. 2, om godtgørelse af indbetalt told, og når denne anmodning er blevet afvist, kan denne operatør indbringe sagen for den kompetente nationale retsinstans og anfægte den pågældende forordnings gyldighed ved denne retsinstans. Denne retsinstans kan eller skal derefter under betingelserne i artikel 267 TEUF forelægge Domstolen et spørgsmål om gyldigheden af den pågældende forordning. Da den økonomiske operatør således har mulighed for at anfægte gyldigheden af forordningen før udløbet af den frist på tre år, der er fastsat i toldkodeksens artikel 236, stk. 2, første afsnit, ved at indgive en anmodning om godtgørelse i henhold til dette stykkes første afsnit, kan Domstolens efterfølgende erklæring af den pågældende forordnings ugyldighed ikke betragtes som et tilfælde af force majeure, som forhindrer den pågældende økonomiske operatør i at indgive en anmodning om godtgørelse inden for denne frist.

(jf. præmis 30 og 33-35 samt domskonkl. 1)

3. Artikel 236, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 2700/2000, skal fortolkes således, at den ikke giver de nationale myndigheder mulighed for af egen drift at godtgøre antidumpingtold, der er opkrævet i henhold til en EU-forordning, på grundlag af en erklæring fra Verdenshandelsorganisationens instans til bilæggelse af tvister (DSB) om, at den pågældende forordning er i strid med aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994, som findes i bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, undertegnet i Marrakesh den 15. april 1994 og godkendt ved afgørelse 94/800 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994).

Der er en formodning for, at retsakter, der udstedes af Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer er lovlige, hvilket indebærer, at de afføder retsvirkninger, så længe de ikke er blevet trukket tilbage, annulleret under et annullationssøgsmål eller erklæret ugyldige som følge af en præjudiciel forelæggelse eller en ulovlighedsindsigelse. Da Domstolen er enekompetent til at fastslå ugyldigheden af en EU-retsakt såsom en antidumpingforordning – en kompetence, som har til formål at garantere retssikkerheden ved at sikre en ensartet anvendelse af EU-retten – kan den omstændighed, at DSB har erklæret, at en antidumpingforordning er i strid med antidumpingaftalen, ikke rejse tvivl om formodningen for en sådan forordnings gyldighed.

(jf. præmis 39, 40 og 44 samt domskonkl. 2)