ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5)

Såfremt det ovenstående spørgsmål ikke kan besvares generelt, opstår det spørgsmål, om artikel 6 i direktiv 93/13 i det tilfælde, hvor det nationale sporvejsselskab efter at have grebet en passager i at rejse uden billet sanktionerer denne efter civilretten med en afgift alene eller oven i billetprisen, og retten kommer til det resultat, at afgiften er et urimeligt vilkår som omhandlet i artikel 2, litra a), jf. artikel 3, i direktiv 93/13, er til hinder for, at retten erklærer vilkåret for ugyldigt og anvender almindelige erstatningsregler for at erstatte den skade, som det nationale sporvejsselskab har lidt?
Sag C-387/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Polen) den 12. juni 2018 — Delfarma Sp. z o.o.mod Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Polen) den 12. juni 2018 — Delfarma Sp. z o.o.mod Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

(Sag C-387/18)

Den forelæggende ret

Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Delfarma Sp. z o.o.

Sagsøgt: Prezes Urzędu Rejestracji Produktów Leczniczych, Wyrobów Medycznych i Produktów Biobójczych

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, navnlig artikel 34 og 36 TEUF, til hinder for en national bestemmelse, hvorefter tilladelse til at markedsføre et parallelimporteret lægemiddel i en medlemsstat kan nægtes allerede af den grund, at det parallelimporterede lægemiddel i oprindelsesmedlemsstaten er godkendt som generikum til referenceproduktet, dvs. på grundlag af et resumé af dokumentationen, mens lægemidlet i bestemmelsesmedlemsstaten er godkendt som referencelægemiddel, dvs. på grundlag af fuldstændig dokumentation, og dette afslag gives uden at der foretages en undersøgelse af de to lægemidlers grundlæggende terapeutiske identitet, og uden at den nationale myndighed — selv om en sådan mulighed foreligger — har anmodet den relevante myndighed i oprindelsesmedlemsstaten om forelæggelse af dokumentationen?
1.

A. Den slovakiske lovgiver har som reaktion på dommen i sag C-42/15 ( 1 ) med virkning fra den 1. maj 2018 slettet henvisningen til ordene »kapitalen, renter og yderligere omkostninger« fra den del af artikel 9 i zákon č. 129/2010 Z. z. o spotrebiteľských úveroch a o iných úveroch a pôžičkách pre spotrebiteľov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (lov nr. 129/2010 om forbrugerkredit og andre kreditter og lån til forbrugere og om ændring af bestemte love), hvori der var henvist til disse forhold som værende elementer af aftalen. Hermed ophævedes enhver lovbestemt ret, som forbrugerne i en forbrugerkreditaftale havde til en specificering af afdragene for tilbagebetaling af kapitalen, renterne og de eventuelle ekstra omkostninger (ikke blot i form af en amortiseringsplan) samt sanktionerne for en tilsidesættelse af denne ret. B. Selv om ændringen af loven har muliggjort en bedre gennemførelse af Den Europæiske Unions Domstols dom fra den 1. maj 2018 at regne, forholder det sig ikke desto mindre således, at i tvister vedrørende forbrugerkreditaftaler, som er indgået før den 1. maj 2018, har de [slovakiske] domstole i praksis forsøgt at efterleve [Den Europæiske Unions Domstols dom] ved i det væsentlige at nå frem til samme resultat, som det lovgiver har tilsigtet, idet de har anlagt en fortolkning, der er i overensstemmelse med EU-retten. C. Under disse omstændigheder vedrører det spørgsmål, som forelægges Den Europæiske Unions Domstol en fortolkning af EU-retten og anvendelse af direktivers indirekte virkning. Henset til det store antal afgørelser, hvorved retterne tidligere har anerkendt, at lov nr. 129/2010 giver forbrugerne ret til få specificeret afdragene for tilbagebetaling af kapitalen, renterne og eventuelle ekstra omkostninger, forelægges følgende spørgsmål: Kan en domstol i henhold til retssikkerhedsprincippet — i forbindelse med gennemførelsen af den indirekte virkning af et direktiv i de horisontale relationer mellem borgere og med henblik på at sikre den fulde virkning af dette direktiv ved en anvendelse af samtlige fortolkningsmetoder og national lovgivning — i en tvist vedrørende en forbrugerkreditaftale, der er indgået før den 1. maj 2018 afsige en afgørelse, hvis virkninger er de samme som de virkninger, der følger af den lovændring, der blev foretaget af lovgiver med virkning fra den 1. maj 2018 med henblik på at opfylde dommen i sag C-42/15?
4.

Erhverves »retten til som ejer at råde over varerne« som omhandlet i momsdirektivet af en afgiftspligtig person, der af en anden afgiftspligtig person køber varer direkte til en konkret kunde for at opfylde en allerede eksisterende ordre (hvor varetype, mængde, oprindelsessted og leveringstidspunkt er angivet), såfremt den pågældende ikke selv fysisk håndterer varerne, eftersom den pågældendes køber i forbindelse med indgåelse af købsaftalen har påtaget sig at forestå transport af varerne fra deres oprindelsessted, således at han blot giver adgang til de ønskede varer via sine leverandører og videregiver de oplysninger, der er nødvendige for at aftage varerne (på egne vegne eller på vegne af sine underleverandører i kæden), og hans overskud fra transaktionen er forskellen mellem indkøbsprisen og salgsprisen for sådanne varer, uden at der inden for kæden sker fakturering af transportudgifter for varerne?
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, hvilke krav gælder i henhold til artikel 6, stk. 1, litra e), i forordning (EU) nr. 2016/399 […] til begrundelsen for, at en udlænding betragtes som en trussel mod den offentlige orden? Skal artikel 6, stk. 1, litra e), i forordning (EU) 2016/399 […] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national praksis, hvorefter en udlænding betragtes som en trussel mod den offentlige orden alene af den grund, at den pågældende udlænding er mistænkt for at have begået en strafbar handling?
Sag C-373/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal de Penafiel (Portugal) den 7. juni 2018 — Prosa — Produtos e Serviços Agrícolas mod Autoridade Tributária e Aduaneira

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Administrativo e Fiscal de Penafiel (Portugal) den 7. juni 2018 — Prosa — Produtos e Serviços Agrícolas mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-373/18)

Den forelæggende ret

Tribunal Administrativo e Fiscal de Penafiel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Prosa — Produtos e Serviços Agrícolas

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Er punkt 26.1 i den almindelige tabel over stempelafgifter, i den affattelse, der følger af artikel 3 i lovdekret nr. 322-B/2001 af 14. december 2001, hvorefter der pålægges stempelafgift på stiftelse af et kapitalselskab (særligt et aktieselskab), hvis selskabskapital fuldt ud indbetales i kontanter, i strid med artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 69/335/EØF ( 1 ) af 17. juli 1969, som ændret ved Rådets direktiv 85/303/EØF ( 2 ) af 10. juni 1985?

( 1 ) – Rådets direktiv 69/335/EØF af 17.7.1969 om kapitaltilførselsafgifter (EFT 1969, L 249, s. 25).

( 2 ) – EFT 1985, L 156, s. 23.
Sag C-407/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Višje sodišče v Mariboru (Slovenien) den 21. juni 2018 — Aleš Kuhar og Jožef Kuhar mod Addiko Bank d.d.

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Višje sodišče v Mariboru (Slovenien) den 21. juni 2018 — Aleš Kuhar og Jožef Kuhar mod Addiko Bank d.d.

(Sag C-407/18)

Den forelæggende ret

Višje sodišče v Mariboru

Parter i hovedsagen

Appellanter: Aleš Kuhar og Jožef Kuhar

Indstævnt: Addiko Bank d.d.

Præjudicielt spørgsmål

Skal Rådets direktiv 93/13/EØF ( 1 ) under hensyntagen til det EU-retlige effektivitetsprincip fortolkes således, at den ret, der inden for rammerne af en fuldbyrdelsesprocedure er ansvarlig for fuldbyrdelsen, af egen drift skal afvise fuldbyrdelsen som følge af et urimeligt kontraktvilkår, der er omfattet af et umiddelbart eksigibelt ved notar bekræftet dokument (tvangsfuldbyrdelsesdokument), i et tilfælde som det foreliggende, hvor en medlemsstats processuelle ordning ikke giver den fuldbyrdende ret mulighed for at afbryde eller udsætte fuldbyrdelsen (på debitors anmodning eller af egen drift) før end der er truffet endelig afgørelse om, hvorvidt vilkåret er urimeligt inden for rammerne af et anerkendelsessøgsmål anlagt af debitor i egenskab af forbruger?

( 1 ) – Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29)
1)

Skal artikel 2, nr. 2), i Europa-Kommissionens afgørelse af 11. januar 2016 (SA.37667), hvorefter »ethvert beløb (af Belgiens ulovlige støtteordning, som er bevilget af den belgiske skatteforvaltnings myndighed for forhåndsafgørelser ved afgørelse af 1.7.2008, til Tekelec International BVBA i form af en skattefritagelse for såkaldt »overskydende fortjeneste« for regnskabsårene 2009, 2010, 2011 og 2011), som endnu ikke er tilbagesøgt hos støttemodtagere efter tilbagesøgningen, jf. stk. 1, tilbagesøges hos den koncern, støttemodtageren er en del af«, forstås således, at »den koncern, som støttemodtageren er en del af« ved en ny koncerns (Oracle-koncernens) overtagelse af støttemodtageren (Tekelec International BVBA) efter støtteordningens udløb (støtteordningen vedrørende regnskabsårene 2009, 2010, 2011 og 2012 ved overtagelsen af 10.6.2013) og før indledningen af Kommissionens kontrol af støtteordningens lovlighed (indledt ved skrivelse af 19.12.2013), bliver køberens koncern eller fortsat er sælgerens koncern?
Sag C-385/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. juni 2018 — Arriva Italia Srl m.fl. mod Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 11. juni 2018 — Arriva Italia Srl m.fl. mod Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti

(Sag C-385/18)

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Arriva Italia Srl, Ferrotramviairia SpA og Consorzio Trasporti Aziende Pugliesi (CO.TRA.P)

Sagsøgt: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti

Præjudicielle spørgsmål

Udgør en foranstaltning, hvorefter en aktør inden for jernbanetransportsektoren modtager et lovbestemt indskud på 70 mio. EUR under betingelserne i lov nr. 208 af 28. december 2015 (artikel 1, stk. 867), som ændret ved lovdekret nr. 50 af 24. april 2017, og det nævnte indskud efterfølgende overdrages til en anden økonomisk aktør uden offentligt udbud og vederlagsfrit, under de beskrevne faktiske og retlige omstændigheder, statsstøtte som omhandlet i artikel 107 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde?

Er nævnte støtte i bekræftende fald da under alle omstændigheder forenelig med EU-retten, og hvilke følger har det, at foranstaltningen ikke er blevet anmeldt i overensstemmelse med artikel 107, stk. 3, TEUF?
1)

Begynder fristen for forældelse som omhandlet i artikel 49, stk. 6, i forordning (EF) nr. 2419/2001 (1) at løbe, når støtten udbetales, eller afhænger fristens begyndelse af artikel 3, stk. 1, i forordning (EF, EURATOM) nr. 2988/95 (2), her: denne forordnings artikel 3, stk. 1, andet afsnit, første punktum?
2)

Subsidiært, såfremt Domstolen finder, at medlemsstaten har mulighed for at udelukke tilbudsgiveren, er det proportionalitetsprincip, der er fastsat i artikel 5 TEU, hvortil der henvises i 101. betragtning til direktiv 2014/24/EU, og som Domstolen har fastslået er et almindeligt EU-retligt princip, til hinder for en national bestemmelse såsom artikel 80, stk. 5, i lovdekret nr. 50 af 2016, hvorefter tilbudsgiveren under alle omstændigheder skal udelukkes såfremt det under udbudsproceduren konstateres, at der foreligger en udelukkelsesgrund vedrørende den udpegede underentreprenør, til trods for, at der findes andre underentreprenører, der ikke er blevet udelukket, og som opfylder kravene til at udføre underentreprenørydelserne, eller til trods for, at tilbudsgiveren afstår fra at anvende underentreprenøren, idet tilbudsgiveren selv opfylder kravene til at udføre ydelserne?
3)

Såfremt spørgsmål 2 skal besvares således, at den pågældende støtteansøger i det i spørgsmål 2 omhandlede tilfælde direkte af artikel 66, stk. 1, i forordning 508/2014 udlede et retsgrundlag for et krav på den pågældende støtte over for sin medlemsstat, er artikel 65, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1303/2013 ( 3 ) af 17. december 2013 om fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond, Samhørighedsfonden og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 (forordning 1303/2013) da til hinder for, at der ydes støtte til en produktions- og afsætningsplan, såfremt støtteansøgningen indgives efter, at produktions- og afsætningsplanen er forberedt og gennemført?
Sag C-443/18: Sag anlagt den 4. juli 2018 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

Sag anlagt den 4. juli 2018 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-443/18)

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved B. Eggers og D. Bianchi, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

1) Det fastslås, at Den Italienske Republik — har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 2, litra c), i gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/789 ( 1 ), idet den ikke i inddæmningsområdet har sørget for omgående at fjerne som minimum alle planter, der er fundet inficeret med Xylella fastidiosa, hvis de befinder sig i det inficerede område inden for 20 km fra grænsen mellem dette område og resten af Unionens område — har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 7, i gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/789, idet den ikke i inddæmningsområdet har sikret overvågning af forekomsten af Xylella fastidiosa ved hjælp af årlige undersøgelser på passende tidspunkter af året — har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, 7 og 9, artikel 7, stk. 2, litra c), og artikel 7, stk. 7, i gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/789, forpligtelserne i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 2000/29/EF ( 2 ) og forpligtelsen til loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union, idet Den Italienske Republik hele tiden har undladt omgående at træffe foranstaltninger mod spredning af Xylella fastidiosa, hvorved den gentagne gange har tilsidesat de specifikke forpligtelser i afgørelse (EU) 2015/789 med hensyn til de inficerede zoner, hvilket har ført til en yderligere spredning af sygdommen.

2) Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

De oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, og som er baseret på oplysninger fremlagt af Den Italienske Republik, de undersøgelser, som Kommissionen har foretaget, og EFSA’s og andre organers videnskabelige udtalelser, viser, at undersøgelserne er foretaget for sent, at inficerede planter er fjernet for sent og mangelfuldt ikke blot frem til tidspunktet for afsendelsen af den begrundede udtalelse, men også forsatte frem til tidspunktet for anlæggelsen af dette søgsmål. Kommissionen anser derfor Italiens vedvarende og generelle overtrædelse af forpligtelsen til at forhindre spredning af den sygdom, der er omhandlet i de ovenfor nævnte artikler, for godtgjort.

( 1 ) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2015/789 af 18.5.2015 om foranstaltninger mod indslæbning og spredning i Unionen af Xylella fastidiosa (Wells et al.) (meddelt under nummer C(2015) 3415) (EUT L 125, s. 36).

( 2 ) – Rådets direktiv 2000/29/EF af 8.5.2000 om foranstaltninger mod indslæbning i Fællesskabet af skadegørere på planter eller planteprodukter og mod deres spredning inden for Fællesskabet (EFT L 169, s. 1).
3.

Såfremt det andet spørgsmål skal besvares benægtende, hvilke krav stilles der ifølge artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/86/EF (EUT L 251, familiesammenføringsdirektivet) til begrundelsen for at afslå en ansøgning om tilladelse til og ophold til familiemedlemmet af hensyn til den offentlige orden? Skal artikel 6, stk. 1, i direktiv 2003/86/EF […] fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national praksis, hvorefter en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold til et familiemedlem kan afslås af hensyn til den offentlige orden på grund af domfældelser under et tidligere ophold i den pågældende medlemsstat, hvorved der på grundlag af kriterierne i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 2. august 2001, Boultif mod Schweiz, ECLI:CE:ECHR:2001:0802JUD005427300, og af 18. oktober 2006, Üner mod Nederlandene, ECLI:CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, foretages en interesseafvejning mellem hensynet til det pågældende familiemedlems interesse i at udøve retten til familiesammenføring i Nederlandene på den ene side og hensynet til den nederlandske stats interesse i at beskytte den offentlige orden på den anden side?
2)

Såfremt spørgsmål 1 skal besvares benægtende, hvilke krav gælder ifølge artikel 6, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF […] til begrundelsen for at inddrage en opholdstilladelse til et familiemedlem eller afslå at forlænge den af hensyn til den offentlige orden? Skal artikel 6, stk. 2, i direktiv 2003/86/EF […] fortolkes således, at det er til hinder for en national praksis, hvorefter en opholdstilladelse til et familiemedlem kan inddrages eller nægtes forlænget af hensyn til den offentlige orden, såfremt den straf eller foranstaltning, som det pågældende familiemedlem er idømt eller pålagt, er tilstrækkelig høj i forhold til varigheden af det lovlige ophold i Nederlandene (»den glidende skala«), hvorved der på grundlag af kriterierne i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 2. august 2001, Boultif mod Schweiz, ECLI:CE:ECHR:2001:0802JUD005427300, og af 18. oktober 2006, Üner mod Nederlandene, ECLI:CE:ECHR:2006:1018JUD004641099, foretages en interesseafvejning mellem hensynet til det pågældende familiemedlems interesse i at udøve retten til familiesammenføring i Nederlandene på den ene side og hensynet til den nederlandske stats interesse i at beskytte den offentlige orden på den anden side?
Sag C-440/18 P: Appel iværksat den 4. juli 2018 af Verein Deutsche Sprache e.V. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 23. april 2018 i sag T-468/16, Verein Deutsche Sprache e.V. mod Europa-Kommissionen

Appel iværksat den 4. juli 2018 af Verein Deutsche Sprache e.V. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 23. april 2018 i sag T-468/16, Verein Deutsche Sprache e.V. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-440/18 P)

Parter

Appellant: Verein Deutsche Sprache e.V. (ved Rechtsanwalt W. Ehrhardt)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

— Rettens dom af 23. april 2018 i sag T-468/16 ophæves, og afgørelse af 10. juni 2016 truffet af generalsekretæren på vegne af Kommissionen i henhold til artikel 4 i gennemførelsesbestemmelserne til forordning (EF) nr. 1049/2001 ( 1 ) annulleres.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat følgende anbringender:

Rettens mangelfulde tilrettelæggelse af retssagen: Appellanten anser det for mangelfuldt, at Retten ikke gjorde brug af oplysningsværktøjerne i artikel 24 i statutten for Domstolen og artikel 88 og 89 i Rettens procesreglement. Retten burde også uafhængigt af appellantens anmodning om bevisoptagelse mere indgående have undersøgt Kommissionens fremstilling af de faktiske omstændigheder. Der er tilstrækkeligt grundlag for at modsige de af Kommissionen hævdede faktiske omstændigheder.

Fejlagtig behandling af beviserne fremlagt den 20. februar 2017: Appellanten anser det for mangelfuldt, at Retten ikke foretog en nærmere undersøgelse af den fremlagte skrivelse fra en videnskabelig universitetsmedarbejder, der indeholder insiderviden, selv om Retten udtrykkeligt havde tilladt dette bevis.

Appellanten har foreholdt Retten den omstændighed, at denne afviste at høre vidnesbyrdet fra talsmanden for Kommissionen, selv om det fremgik af det ovennævnte dokument, at der var tilstrækkelige holdepunkter for at foretage en høring.

Legalitetsformodningen finder ikke anvendelse: Appellanten har gjort gældende, at i modsætning til hvad Retten fastslog, kan den af EU-Domstolen udviklede legalitetsformodning ikke anvendes på et EU-organs argumentation, der, selv om den er sandfærdig, udgør en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik.

Den retspraksis angående legalitetsformodningen, som Retten har henvist til, vedrører andre situationer, og kan derfor ikke overføres på den foreliggende sag.

Manglende hensyntagen til indicierne for, at der forelå yderligere dokumenter: Appellanten har endnu en gang bestridt Rettens bemærkning om, at appellanten ikke havde fremlagt nogen samstemmende indicier for eksistensen af yderligere dokumenter.

Fejlagtig manglede hensyntagen til appellantens argumenter vedrørende kravet om gennemsigtighed: Appellanten har gjort gældende, at Retten lagde den fejlagtige antagelse til grund, at Kommissionens påstand vedrørende eksistensen af yderligere dokumenter var sandfærdig, og det var derfor med urette, at Retten så bort fra appellantens argumentation vedrørende kravet om gennemsigtighed.

( 1 ) – EFT 2001, L 145, s. 43.
2)

Udgør beslutningen om at afskedige en arbejdstager på grund af økonomiske, tekniske, organisatoriske og produktionsmæssige omstændigheder en direkte eller indirekte forskelsbehandling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78, når den pågældende person har fået anerkendt et handicap, for så vidt som vedkommende er særligt sårbar i forbindelse med bestridelsen af bestemte stillinger som følge af hendes fysiske lidelser, og af denne grund har vanskeligt ved at nå de produktivitetsniveauer, som er påkrævede for ikke at være kandidat til at blive afskediget?
8)

Forpligter forordningen passagerne til at søge efter andre flyvninger til deres bestemmelsessted og anmode luftfartsselskabet om at finde plads til dem på disse flyvninger, eller er luftfartsselskabet forpligtet til af egen drift at finde den bedst mulige løsning for passageren med henblik på at befordre dem til det pågældende bestemmelsessted?