II —

Det andet spørgsmål, som den nationale ret har forelagt Domstolen, er foranlediget af, at den vekselkurs, som på daværende tidspunkt fandt anvendelse i Forbundsrepublikken Tyskland på landbrugsområdet, var lidt lavere (3,57 DM pr. regningsenhed) end den kurs, som fandt anvendelse på toldområdet (3,66 DM pr. regningsenhed). Denne forskel kan alene forekomme mærkelig for den, som ikke er fortrolig med den pragmatiske holdning, som Rådet indtager på det økonomiske område, og de overvejelser, som har ført denne institution til den 30. maj 1968 at udstede forordning nr. 653/68 om betingelserne for ændring af værdien af den under den fælles landbrugspolitik anvendte regningsenhed. Regningsenheden for landbrug defineres formelt som samme vægt i fin guld (0,88867088 gr) som regningsenheden for den til Den internationale Valutafond anmeldte guldparitet, som bl.a. anvendes ved budgettets gennemførelse og den fælles toldtarif. Med henblik på at kunne omregne de beløb, som i den fælles landbrugspolitiks retsakter er fastsat i regningsenheder (fælles priser, importafgifter, eksport- og produktionsrestitutioner, støtte osv.) til medlemsstaternes valutaer, omregnes regningsenheden til national valuta ved hjælp af en repræsentativ kurs, som skal ligge så tæt som muligt på den kurs, som følger af de faktiske anvendte valutakurser på markedet. Denne repræsentative kurs, som gradvis træder i stedet for omregningssatsen for regningsenheden for guldpariteten, ændres fra tid til anden gennem en rådsbeslutning for nøjere at afspejle markedernes valutakurser (således er for kort tid siden den franske francs »grønne« kurs ændret). Dette medfører en voldsom stigning i EUGFL's udgifter, som udtrykkes i regningsenheder omregnet til den kurs, som følger af de til Den internationale Valutafond anmeldte pariteter. På det i denne sag relevante tidspunkt var omregningssatsen for den »almindelige« regningsenhed, som navnlig anvendtes i forbindelse med den fælles toldtarif, på 3,66 DM: Fra den 3. marts 1975 (Rådets forordning nr. 475/75 af 27. 2. 1975) blev den repræsentative kurs under den fælles landbrugspolitik (»grønne kurs«) for den tyske mark fastsat til 0,279429 regningsenhed pr. 1 DM, medens den indtil da havde været på 0,242806 regningsenhed, hvilket svarede til den til Den internationale Valutafond anmeldte paritet. Man forstår herefter sagsøgerens interesse i spørgsmålet, om vekselkursen for den »almindelige« regningsenhed (3,66 DM) skal anvendes fremfor den »repræsentative« kurs for »landbrugs« -regningsenheder (3,57 DM). 1. Det forhold, at Kommissionens forordning nr. 645/75 af 13. marts 1975 i medfør af artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 485/76 af 3. marts 1976 om gennemførelsesbestemmelserne til Rådets forordning nr. 348/76 finder anvendelse på den eksportafgift, der er indført i medfør af artikel 1 i forordning nr. 348/76, er ikke afgørende. Faktisk har disse bestemmelser alene til formål »at sikre en ensartet forvaltning af markederne«, og navnlig at fastsætte det øjeblik, hvorfra produkterne skal anses som »under toldkontrol, indtil de forlader Fællesskabet«. Dette tidspunkt er den dag, på hvilken toldvæsenet antager det dokument, hvori anmelderen tilkendegiver sin hensigt til at foretage udførselen. Denne antagelse anses som »afslutning af udførselstoldformaliteterne« (artikel 4). Det er heller ikke afgørende, at de kompetente myndigheder ifølge Kommissionen, ved udarbejdelsen af forordning nr. 348/76 ikke lagde de nationale valutaers »grønne« vekselkurs til grund; et sådant argument forekommer mig at være cirkelslutning. 2. Det står derimod fast, at kartoflen er et landbrugsprodukt, som er som skabt til en fælles markedsordning. På tidspunktet for de begivenheder, som ligger til grund for nærværende sag, var og er kartofler stadig omfattet af mere eller mindre udbyggede nationale markedsordninger; — en mindsteprisordning i Frankrig, Forbundsrepublikken Tyskland og i den belgisk-luxembourgske økonomiske union; — en ordning med kontingentering af det til kartofler udlagte areal og handelskontrol i Det forenede Kongerige. I sidstnævnte land har Potato Marketing Board til opgave at opkøbe overskuddet og forbyde udførsel, bortset fra udførsel af nye kartofler; når markedspriserne er lavere end en referencepris, yder regeringen »deficiency payment« til institutionen. Men det forhold, at den nævnte grønsag omfattes af nationale markedsordninger, er dog ikke tilstrækkeligt til, at den må antages at være omfattet af en fælles landbrugspolitik. Den virkning, som normalt tillægges Domstolens domme i sagerne Char-masson (Sml. 1974, s. 1383), Rewe-Zentrale (Sml. 1976, s. 181), Miritz (Sml. 1976, s. 217) og Kommissionen mod Den franske Republik (Sml. 1974, s. 515) skulle alene være, at det efter udløbet af overgangsperioden er ulovligt for medlemsstaterne at opretholde hindringer for samhandelen med kartofler, selv om kartofler endnu ikke omfattes af en »fællesskabsordning«. 3. I det udkast til forordning om den fælles markedsordning for kartofler, som Kommissionen den 23. januar 1976 forelagde Rådet, nævnes det, at det principielt må være tilstrækkeligt at anvende toldsatserne i den fælles toldtarif til — ligesom for de øvrige frugter og grønsagers vedkommende — at stabilisere det fælles marked. De sårlige importafgifter for visse former for frugt og grønsager fastsættes i guldparitetsregningsenheder. Den i nærværende sag omhandlede eksportafgift er modstykket til den importtold, som ophævedes ved de forordninger, som jeg har henvist til. For kartoffelimport gælder selvfølgelig en vxrditold, som ikke fastsættes_ i regningsenheder. Men når forordningens anvendelse begrænses til produkter under position 07.01 A II, indebærer dette forhold indirekte men nødvendigvis en henvisning til den regningsenhed, som er fastsat i den fælles toldtarifs almindelige bestemmelser (1. del, afsnit I, C), selv om man i nærværende sag næppe har brug for at anvende dette kriterium til bestemmelse af de omtvistede produkter. 4. De eneste foranstaltninger, som hidtil har været truffet på fællesskabsniveau, er tarifmæssige og midlertidige, hvilket generaladvokat Franco Capotorti så træffende har påpeget i sit forslag til afgørelse i sag 68/76, Kommissionen mod Den franske Republik (Sml. 1974, s. 538). Forordningerne nr. 128/76 og 288/76 henviser til EØF-traktatens artikel 28. I forordning nr. 348/76 støttes indførelsen af den omtvistede afgift alene på artiklerne 103 og 113, som vedrører konjunktur- og handespolitikken, og ikke på artikel 39, stk. 1, litra d) eller litra e), som vedrører Nadburugjpolitikken, og heller ikke på artikel 235. Følgelig skal den »grønne« kurs alene anvendes på de forretninger, som gennemføres i henhold til retsakter under den fælles landbrugspolitik. Anvendes denne kurs på den omhandlede afgift, ville kartofler blive behandlet som et produkt omfattet af en fælles markedsordning, medens de i enhver anden henseende i Domstolens praksis anses som et produkt omhandlet af den »almindelige lovgivning«. Jeg skal endeligt tilføje, at hvis Kommissionens forordninger nr. 485/76 og 890/76 skal anses som udstedt i henhold til den fælles landbrugspolitik, burde de sandsynligvis have været udstedt ifølge en helt anden procedure, eksempelvis efter udtalelse fra en forvaltningskomité for kartofler.