ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 102/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias (Grækenland) den 25. februar 2009 — Idryma Typou A.E. mod Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis

(Sag C-81/09)

2009/C 102/23

Processprog: græsk

Den forelæggende ret

Symvoulio tis Epikrateias

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Idryma Typou A.E.

Sagsøgt: Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis

Præjudicielt spørgsmål

Indeholder direktiv 68/151, som i artikel 1 fastsætter, at »[d]e i dette direktiv foreskrevne bestemmelser om samordning finder anvendelse på medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om følgende selskabsformer: […] — i Grækenland: ανώνυμη εταιρία, [aktieselskaber]«, en bestemmelse, der forbyder indførelse af en national regel, som den i artikel 4, stk. 3, i lov nr. 2328/1995, i det omfang denne bestemmer, at de bøder, der er fastsat i samme artikels foregående stykker for overtrædelse af lovgivningen og af de for driften af tv-stationer gældende fagetiske regler, ikke kun pålægges det selskab, der er indehaver af en tilladelse til oprettelse og drift af tv-stationen, men tillige også alle de aktionærer, som besidder en aktieandel på over to en halv procent (2,5 %) som solidarisk hæftelse?
2)

Er en national bestemmelse, der tillader staten, parterne i en kollektiv overenskomst og parterne i en enkelt arbejdskontrakt at fastsætte, at arbejdsforhold automatisk ophører, når en bestemt fastlagt alder er nået (her: det fyldte 65. år), i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder i artikel 1 og artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, hvis der i medlemsstaten i årtier altid har været anvendt tilsvarende bestemmelser på næsten alle arbejdstageres arbejdsforhold, uanset hvordan den pågældende økonomiske, sociale og demografiske situation og den konkrete situation på arbejdsmarkedet var?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 102/13

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione Tributaria Provinciale di Alessandria (Italien) den 20. februar 2009 — Agra Srl mod Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Alessandria

(Sag C-75/09)

2009/C 102/20

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione Tributaria Provinciale di Alessandria

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Agra Srl

Sagsøgt: Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Alessandria

Præjudicielt spørgsmål

Følger det af bestemmelserne i artikel 11 i lovdekret nr. 374/1990, sammenholdt med artikel 221, stk. 3, senere artikel 221, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 2913/92, henset til TULD’s (toldlovbekendtgørelsens) artikel 84, stk. 3, at Agenzia delle Doganes ret til at foretage en efteropkrævning er bortfaldet og/eller forældet med udløbet af den treårige frist regnet fra datoen for toldangivelsen, eller kan tidsfristen afbrydes og/eller suspenderes, indtil der er truffet afgørelse i en straffesag, der vedrører lovovertrædelser i tilknytning til den i opkrævningen omhandlede told?
—

Ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som annullationssøgsmålet, anlagt af Kronoply GmbH & Co. KG og Kronotex GmbH & Co. KG til prøvelse af Kommissionens beslutning af 19. juni 2002 om ikke at rejse indsigelse mod Tysklands støtte til Zellstoff Stendal GmbH til opførelsen af en cellulosefabrik, blev antaget til realitetsbehandling.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 102/13

Appel iværksat den 24. februar 2009 af Compagnie des bateaux mouches SA til prøvelse af dom afsagt den 10. december 2008 af Retten i Første Instans (Syvende Afdeling) i sag T-365/06, Bateaux mouches mod KHIM

(Sag C-78/09 P)

2009/C 102/22

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Compagnie des bateaux mouches SA (ved avocat G. Barbaut)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Jean-Noël Castanet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den af selskabet Compagnie des Bateaux Mouches anlagte sag antages til realitetsbehandling.

— Dommen afsagt den 10. december 2008 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (sag T-365/06) ophæves.

— Retten i Første Instans betaler alle sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort to anbringender gældende til støtte for appellen.

Med det første anbringende gør appellanten gældende, at Rettten har tilsidesat artikel 7, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (1). I den forbindelse har appellanten for det første kritiseret Retten for ikke at have taget i betragtning, at varemærket lige fra begyndelsen havde det fornødne særpræg i sig selv. Dette særpræg er for det andet også blevet opretholdt og forstærket i tidens løb ved appellantens brug. Varemærket »BATEAUX MOUCHES« er således anbragt på de både, der benyttes af appellanten — og kun af denne — til turistsejladser på Seinen, benyttelsen af ordene »bateaux mouches« på søgemaskiner på internettet giver en direkte henvisning til appellantens hjemmeside, og appellanten følger den politik aktivt at forsvare sit varemærke mod enhver ulovlig brug.

Med det andet anbringende kritiserer appellanten Retten for en fejlagtig fortolkning af kriterierne i retspraksis for at fastslå, at varemærket »BATEAUX MOUCHES« har opnået fornødent særpræg ved brug. Retten burde således have foretaget en helhedsanalyse, og ikke en delanalyse, af de omstændigheder, der kan godtgøre varemærkets fornødne særpræg, såsom den markedsandel, mærket har, intensiteten, den geografiske udstrækning og varigheden af brugen af dette mærke, størrelsen af de investeringer, som virksomheden har foretaget for at fremme det, samt den andel af de berørte kredse, der identificerer varen eller tjenesteydelsen som hidrørende fra en bestemt virksomhed takket være varemærket.

(1) EFT 1994 L 11, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Det Forenede Kongerige) den 13. februar 2009 — Association of the British Pharmaceutical Industry mod Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency

(Sag C-62/09)

2009/C 90/24

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Association of the British Pharmaceutical Industry

Sagsøgt: Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency

Præjudicielle spørgsmål

Er artikel 94, stk. 1, i direktiv 2001/83/EF (1) til hinder for, at et offentligt organ, som indgår i en national offentlig sundhedsordning, med henblik på at reducere de samlede udgifter til lægemidler gennemfører en ordning, der giver lægepraksisser økonomiske incitamenter (som igen kan medføre en økonomisk gevinst for den ordinerende læge) til at ordinere et specifikt navngivet lægemiddel, som fremmes af tilskyndelsesordningen, og som enten kan være:

(a) et andet receptpligtigt lægemiddel end det lægemiddel, som lægen tidligere har ordineret for patienten, eller

(b) et andet receptpligtigt lægemiddel end det, som muligvis ellers var blevet ordineret for patienten, hvis ikke tilskyndelsesordningen havde eksisteret,

når dette andet receptpligtige lægemiddel er fra den samme terapeutiske kategori af lægemidler, som anvendes til behandling af patientens særlige lidelse?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67).
2)

Skal artikel 12, 17 og 18 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, sammenholdt med bestemmelserne i artikel 21, 24 og 34 i chartret om grundlæggende rettigheder (vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Nice den 7.12.2000, trykt i dets nuværende affattelse i EUT 2007 C 303), fortolkes således, at den ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, som bestemmelserne tillægger enhver unionsborger — når unionsborgeren er et mindreårigt, lille barn, som forsørges af en slægtning i opstigende linje, der er tredjelandsstatsborger — indebærer, at barnet skal sikres denne opholdsret på den medlemsstats område, hvori det er bosat og er statsborger — uafhængigt af, om barnet selv eller via sin værge forudgående har udøvet sin ret til fri bevægelighed — ved, at opholdsretten afpasses efter den tilsigtede virkning, der i Fællesskabets retsinstansers praksis (dom af 19.10.2004, sag C-200/02, Zhu og Chen, Sml. I, s. 9925) er fundet nødvendig, ved at tillægge en slægtning i opstigende linje, der er tredjelandsstatsborger, forsørger det nævnte barn og har rådighed over tilstrækkelige midler samt en sygeforsikring, den afledte opholdsret, som ville tilkomme selv samme tredjelandsstatsborger, hvis det mindreårige barn, som forsørges af tredjelandsstatsborgeren, havde været en unionsborger, som ikke har statsborgerskab i den medlemsstat, hvori de ter bosat?
1)

Skal artikel 2, nr. 1, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF (1) [nu artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112/EF] under de i denne sag foreliggende omstændigheder, hvor en ansat i henhold til sin ansættelsesaftale har ret til at vælge at modtage en del af sin løn i form af en værdikupon med en pålydende værdi, fortolkes således, at arbejdsgiverens levering af en sådan værdikupon til den ansatte udgør en levering af tjenesteydelser mod vederlag?
1)

Skal artikel 138 og 20 i Rådets direktiv om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at transporten ud af oprindelsesstatens område skal påbegyndes inden for en vis tidsfrist, for at salget skal kunne fritages for moms, og for at der kan være tale om en erhvervelse inden for Fællesskabet?
3)

Skal artikel 18, stk. 2, andet led, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 95/46/EF af 24. oktober 1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT L 281 af 23.11.1995, s. 31) fortolkes således, at offentliggørelsen i henhold til Kommissionens forordning (EF) nr. 259/2008 af 18. marts 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår offentliggørelsen af oplysninger om modtagerne af midler fra Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) først må finde sted, når den i denne artikel fastsatte fremgangsmåde, som erstatter anmeldelsen til tilsynsmyndigheden, er gennemført?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 129/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 6. marts 2009 — Eis.de GmbH mod BBY Vertriebsgesellschaft mbH

(Sag C-91/09)

2009/C 129/06

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Eis.de GmbH

Sagsøgt: BBY Vertriebsgesellschaft mbH

Præjudicielt spørgsmål

Foreligger der en brug som omhandlet i artikel 5, stk. 1, andet punktum, litra a), i direktiv 89/104/EØF (1), når en tredjemand uden varemærkeindehaverens samtykke til en søgemaskineejer angiver et med varemærket identisk tegn som nøgleord (keyword) med det formål, at der ved indføring af det med varemærket identiske tegn som søgeord i søgemaskinen som reklame for varer eller tjenesteydelser af samme art kommer en salgsfremmende elektronisk henvisning (link) til tredjemands hjemmeside til syne i en fra resultatlisten afgrænset reklameblok, og denne henvisning er betegnet som annonce, og selve annoncen hverken indeholder tegnet eller i øvrigt nogen henvisning til varemærkeindehaveren eller de af denne udbudte produkter?

(1) Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT L 40 af 11.2.1989, s. 1)
1)

Hvorledes skal udtrykket »driftssted«, således som det anvendes i præmis 21 ff. i Domstolens dom af 18. januar 2001 i sag C- 297/99 (1), Skills Motor Coaches Ltd., fortolkes, når henses til artikel 1, nr. 5, i Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 af 20. december 1985 om harmonisering af visse bestemmelser på det sociale område inden for vejtransport (2) og artikel 15 i Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 af 20. december 1985 om kontrolapparatet inden for vejtransport (3)?
1)

Skal § 8 i rammeaftalen, jf. direktiv 1999/70/EF, fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning (såsom de bestemmelser, der følger af artikel 11 og 1 i lovdekret 368/2001), som med henblik på gennemførelse af Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 — om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (1) — ophævede artikel 1, stk. 2, litra b), i lov 230/1962, i henhold til hvilken der var »hjemmel til indgåelse af tidsbegrænsede kontrakter: … når ansættelsen skete med henblik på at erstatte fraværende arbejdstagere, for hvilke der består en ret til at opretholde ansættelsen, forudsat at der i den tidsbegrænsede kontrakt angives navnet på den erstattede arbejdstager samt begrundelsen for erstatningen«, og udskiftede den med en bestemmelse, der ikke længere indeholder en sådan specifikationsforpligtelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 129/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht München (Tyskland) den 3. april 2009 — Roeckl Sporthandschuhe GmbH & Co. KG mod Hauptzollamt München

(Sag C-123/09)

2009/C 129/17

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht München

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Roeckl Sporthandschuhe GmbH & Co. KG

Sagsøgt: Hauptzollamt München

Præjudicielt spørgsmål

Skal underposition 3926 20 00 i den kombinerede nomenklatur, som affattet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1789/2003 af 11. september 2003 om ændring af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif (1), fortolkes således, at den også omfatter tekstilvarer, der er opkradset på den ene side og overtrukket med et lag plast, men som ikke har nogen funktion ud over en simpel forstærkning, idet opkradsningen udelukkende tjener til at forbedre plastlagets vedhæftning og ikke længere er synlig eller mærkbar for brugeren, når varen er færdigfremstillet (jf. også forklarende bemærkning 56.6 til det harmoniserede system vedrørende kapitel 39 i den kombinerede nomenklatur)?

(1) EFT L 281, s. 1 og EFT L 256, s. 1.
2)

Skal artikel 43 EF og 49 EF fortolkes således, at de er til hinder for et nationalt monopol på bestemte hasardspil, som eksempelvis hasardspil i kasinoer, når der i den pågældende medlemsstat ikke findes en sammenhængende og systematisk politik med det formål at begrænse hasardspil, eftersom nationale koncessionshavere opmuntrer til deltagelse i hasardspil — såsom statslige sportsvæddemål og lotterier — og reklamerer herfor (i fjernsyn, aviser og tidsskrifter), idet reklamerne endog indebærer, at der kort tid før lottotrækningen tilbydes et kontant beløb for en spillekupon (»TOI TOI TOI — Glaub’ ans Glück«) (»Held og lykke — Tro på heldet«)?
3)

Er kvælstofforvaltningsprogrammet for de udpegede sårbare zoner, hvis udarbejdelse er foreskrevet i artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 91/676/EØF af 12. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget, en plan eller et program, som ikke falder ind under direktivets artikel 3, stk. 2, men som fastlægger rammerne for fremtidige anlægstilladelser til projekter, for hvilke medlemsstaterne i henhold til artikel 3, stk. 4, skal afgøre, om de kan forventes at få væsentlig indvirkning på miljøet i overensstemmelse med stk. 5?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 129/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 11. marts 2009 — Polska Telefonia Cyfrowa Sp. Zo.o. mod Formanden for Urząd Komunikacji Elektronicznej

(Sag C-99/09)

2009/C 129/10

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Polska Telefonia Cyfrowa Sp. Zo.o.

Sagsøgt: Formanden for Urząd Komunikacji Elektronicznej

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 30, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (1) fortolkes således, at de kompetente nationale tilsynsmyndigheder i deres tilsyn med, at eventuelle direkte gebyrer, der skal betales af abonnenterne, ikke virker prohibitivt for anvendelsen af nummerportering, er forpligtede til at tage hensyn til de omkostninger, som levering af denne facilitet medfører for operatører af et mobilnet?

(1) EFT L 108, s. 51.
1.

Med det første appelanbringende gør Hotel Cipriani gældende, at der er sket tilsidesættelse og foretaget urigtig anvendelse af artikel 87, stk. 1, EF, idet begrundelsen for Rettens dom er utilstrækkelig eller selvmodsigende. De bestemmelser i lovgivningen, der er blevet anset for at være i strid med artikel 87 EF, hverken fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene på fællesmarkedet i hotel- og restaurationssektoren (hvor Hotel Cipriani netop driver virksomhed), hvilket skyldes, at forholdene vedrørende Venedig kommune er så specielle, at der ikke forekommer nogen påvirkning af fællesmarkedet, fordi den omhandlede nedsættelse af bidrag begrænser sig til at kompensere for de særlige omkostninger, der belaster virksomhederne som følge af vanskeligheden ved at drive virksomhed på det relevante geografiske marked på samme vilkår som dem, der er gældende på andre dele af fællesmarkedet. Retten tog ikke disse særlige omstændigheder i betragtning i passende omfang, idet den uden at foretage en passende gennemgang af spørgsmålet begrænsede sig til at antage, at den til virksomhederne i Venedig ydede støtte oversteg de miljøbetingede ulemper, hvilket udgør en manglende eller selvmodsigende begrundelse af den appellerede dom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 113/25

Sag anlagt den 6. marts 2009 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-94/09)

2009/C 113/47

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved M. Afonso, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til momsdirektivets (1) artikel 96-98 og artikel 99, stk. 1, idet den ikke har anvendt en enhedsmomssats på al begravelsesvirksomhed samt levering af varer i forbindelse hermed.

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med søgsmålet har Kommissionen gjort gældende, at den franske skattelovgivning ændrer momssystemets sammenhæng, for så vidt som den anvender to momssatser på de tjenesteydelser og varer, som en begravelsesvirksomhed leverer til den afdødes familie, mens dette i praksis udgør en enkelt sammensat transaktion, der skal pålægges en enhedsmomssats.

Sagsøgeren har særligt kritiseret sagsøgte for uden begrundelse at have adskilt ydelsen i form af transporten af liget ved hjælp af et køretøj, der er særligt indrettet hertil, for hvilken der anvendes en nedsat momssats, fra de andre aktiviteter, som foretages af begravelsesvirksomheder, såsom tilrådighedsstillelse af bærere til at flytte liget eller levering af en kiste, der pålægges den normale momssats. Efter fast retspraksis må en transaktion, der i økonomisk henseende er en enkelt ydelse, ikke kunstigt opdeles for ikke at ændre momssystemets sammenhæng. I realiteten anmoder det store flertal af familierne den erhvervsdrivende om at forestå bisættelsen, idet de i øvrigt anser de pågældende aktiviteter for at udgøre én ydelse.

Kommissionen har for øvrigt anfægtet sagsøgtes valg af at anvende varierende nedsatte satser på tjenesteydelser leveret af begravelsesvirksomheder. Momsdirektivets artikel 98, stk. 1, tillader nemlig ikke anvendelse af en nedsat sats på visse transportydelser og en normal sats på andre tjenesteydelser leveret af de pågældende virksomheder, hvorved niveauet for den faktiske sats nødvendigvis gøres lavere end den normale sats, der anvendes i Frankrig. Desuden varierer denne nedsatte sats fra transaktion til transaktion afhængig af den relative vægt i hvert enkelt tilfælde af de ydelser, der pålægges den nedsatte sats, hvilket også er forbudt ved direktivet.

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 113/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland) den 11. februar 2009 — Leo-Libera GmbH mod Finanzamt Buchholz in der Nordheide

(Sag C-58/09)

2009/C 113/39

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesfinanzhof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Leo-Libera GmbH

Sagsøgt: Finanzamt Buchholz in der Nordheide

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 135, stk. 1, litra i), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at det er tilladt for medlemsstaterne at have en lovgivning, hvorefter kun bestemte former for væddemål og lotterier er afgiftsfritaget, og alle »andre former for hasardspil eller spil om penge« er udelukket fra afgiftsfritagelsen?

(1) EUT L 347, s. 1.
—

Det gøres for det første gældende, at der er sket urigtig retsanvendelse ved anvendelsen af artikel 87, stk. 1, EF og at der er givet en utilstrækkelig begrundelse for så vidt angår de undersøgte nedsættelser af sociale bidrags kompenserende karakter og vedrørende beviset for fordrejning af konkurrencevilkårene og påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne. Det var således med urette, at Retten på trods af, at den anerkendte, at en foranstaltning ikke udgør støtte, hvis støtten er begrænset til at kompensere for objektive økonomiske ulemper, alligevel lagde til grund, at dette princip ikke fandt anvendelse i denne sag, fordi i) der skal være en direkte sammenhæng mellem kompensationens størrelse og de ekstraomkostninger, som virksomhederne må bære på grund af deres placering i Venedigs og Chioggias laguneområde, og ii) de yderligere omkostninger, som afholdes af de begunstigede virksomheder, skal beregnes på grundlag af de gennemsnitlige omkostninger for virksomhederne i Fællesskabet og ikke for virksomhederne på fastlandet. Endvidere har Retten ikke været opmærksom på den i den anfægtede beslutning indeholdte selvmodsigelse, der består i, at Kommissionen ved bedømmelsen af situationen for den virksomhed, der er blevet betroet vandforvaltningen, har fastslået, at en foranstaltnings karakter af kompensation også kan anerkendes, når der ikke foreligger nogen sammenhæng mellem omfanget af offentlig intervention og de af virksomhederne afholdte ekstraomkostninger, og at sidstnævnte ikke nødvendigvis bør beregnes ved sammenligning med de gennemsnitlige omkostninger for virksomheder i Fællesskabet.
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/68/EF (1) af 6. september 2006 om ændring af Rådets direktiv 77/91/EØF (2) for så vidt angår stiftelsen af aktieselskabet samt bevarelsen af og ændringer i dets kapital, idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 24 i Kommissionens direktiv 2007/14/EF af 8. marts 2007 om gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser i direktiv 2004/109/EF om harmonisering af gennemsigtighedskrav i forbindelse med oplysninger om udstedere, hvis værdipapirer er optaget til handel på et reguleret marked (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.