ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19.

Samme dag offentliggjorde OLAF også en pressemeddelelse, hvori OLAF bekendtgjorde, at der var iværksat en national straffesag mod appellanten. I denne forbindelse nævnte OLAF appellanten ved navns nævnelse og henviste til betydningen af kontorets tidligere undersøgelser for de nationale myndigheders iværksættelse af straffesagen: »The Romanian National Anticorruption Directorate (DNA) has accused Liviu Dragnea, the leader of the Romanian Social Democrat Party (PSD), of fraud with European Union (EU) funds, of creating an organised criminal group, and of misusing his position for personal gain. […] The contribution of the European Anti-Fraud Office (OLAF) to this outcome has been emphasised by the DNA. The DNA has explained that their case comes as a result of two investigations conducted by the OLAF into projects financed by the European Regional Development Fund for road construction in Romania, which were concluded in May and September 2016. […]« ( 5 )
52.

Under omstændigheder som i den foreliggende sag kan Parlamentet heller ikke med føje hævde, at appellanterne, der fremsatte bemærkninger efter at have modtaget de omtvistede meddelelser, burde have afventet, at institutionen over for dem bekræftede nedsættelsen af deres pensioner, så dette svar på deres bemærkninger kunne anses for en endelig og dermed anfægtelig retsakt. Det er nemlig højst usandsynligt, at appellanterne ville have haft held med en sådan tilgang i lyset af princippet om, at nedsættelsen af pensionerne var afhængig af afgørelse nr. 14/2018 ifølge de oplysninger, som Parlamentet gentog, hvilket udsatte appellanterne for en risiko for, at Parlamentets svar i mangel af nye oplysninger ville blive anset for en bekræftende retsakt, der ikke kunne gøres til genstand for et søgsmål ( 30 ).
59.

Under omstændigheder som i den foreliggende sag kan Parlamentet heller ikke med føje hævde, at appellanten, der fremsatte bemærkninger efter at have modtaget den omtvistede meddelelse, burde have afventet, at institutionen over for ham bekræftede nedsættelsen af hans pension, så dette svar på hans bemærkninger kunne anses for en endelig og dermed anfægtelig retsakt. Det er nemlig højst usandsynligt, at appellanten ville have haft held med en sådan tilgang i lyset af princippet om, at nedsættelsen af pensionerne var afhængig af afgørelse nr. 14/2018 ifølge de oplysninger, som Parlamentet gentog, hvilket udsatte appellanten for en risiko for, at Parlamentets svar i mangel af nye oplysninger ville blive anset for en bekræftende retsakt, der ikke kunne gøres til genstand for et søgsmål ( 29 ).
63.

For så vidt angår hensigten med artikel 8, stk. 8, forekommer det mig, at denne bestemmelse sigter mod at undgå omgåelse af reglen, der er indeholdt i artikel 8, stk. 1. Det fremgår da også af artikel 8, stk. 1, at hver enkeltpakning skal være forsynet med de påbudte sundhedsadvarsler. Artikel 8, stk. 3, sikrer denne bestemmelses effektivitet gennem et forbud imod at skjule eller afbryde advarslerne. Artikel 8, stk. 8, vedrører bl.a. den situation, hvor en sælger forsøger at undgå fremvisning af de påbudte sundhedsadvarsler på salgsstedet ved at fremvise billeder af enkeltpakninger, der ikke er forsynet med advarslerne frem for enkeltpakninger, der er forsynet med disse advarsler. Ved at fremsætte krav om, at billeder af emballage om en tobaksvare også skal være forsynet med advarslerne, sigter artikel 8, stk. 8, mod at hindre den situation og sikrer dermed i lighed med artikel 8, stk. 3, effektiviteten af den regel, der er foreskrevet i artikel 8, stk. 1. En bred fortolkning af begrebet billeder af emballage om en tobaksvare som omhandlet i artikel 8, stk. 8, hvorved de også omfatter billeder, som forbrugeren associerer med enkeltpakninger med tobaksvarer, ville sikre den fulde effektivitet af artikel 8, stk. 1. Dette gælder så meget desto mere i betragtning af, at effektiviteten af artikel 8, stk. 1, i den foreliggende sag ikke kan sikres gennem anvendelse af det forbud, der er indeholdt i artikel 8, stk. 3, første punktum som angivet i punkt 47 til 52 ovenfor.
3.

Derfor tvivler Det Forenede Kongeriges øverste domstol på, at skatte- og afgiftsmyndighedens afslag på fradrag er forenelig med EU-retten. Kommissionen er imidlertid af en anden opfattelse og giver udtryk for følgende: »The simple answer to the issues raised in the present case is that since Zipvit has paid no VAT, it is not entitled to deduct input VAT. Sometimes simple answers are correct. The Commission submits that on the basis of the following considerations, this is one of those times.«
94.

Betalingstjenesteudbyderen er nemlig forpligtet til at gennemføre betalingstjenester korrekt. Hvis udbyderen udviser forsømmelighed ved ikke at kontrollere, at betalingstjenestebrugeren faktisk har autoriseret transaktionerne, og som følge af denne forsømmelighed forvolder skade på en tredjemand såsom kautionisten, er der som følge heraf intet til hinder for, at udbyderen drages til ansvar over for denne tredjemand, såfremt dette er tilladt i henhold til national ret. Det bør fremhæves, at kautioner hverken er omfattet af direktiv 2007/64 eller af noget andet direktiv og fortsat er underlagt reglerne i national ret, hvori det kan bestemmes, at kautionisten er pålagt særlige forpligtelser, som adskiller sig fra dem, der gælder for forholdet mellem hovedskyldneren og kreditor, og som ikke berører dette forhold ( 29 ). Disse regler kan bl.a. gøre det muligt for kautionisten at begrænse størrelsen af den gæld, som den pågældende oprindeligt har forpligtet sig til at kautionere for. Kautionisten vil i henhold til disse regler kunne kræve skadeserstatning og i givet fald opnå kompensation for den gæld, der er kautioneret for, ved hjælp af denne erstatning.
61.

Hvis selskab X i hovedsagen havde udstedt en enkelt, korrekt faktura, der dækkede hele det afgiftspligtige beløb for den omtvistede transaktion og det fulde momsbeløb og datoen for levering af tjenesten, ville det have gjort det muligt for dette selskab korrekt at identificere sine afgiftsforpligtelser og til at etablere et passende juridisk forhold til ydelsens modtager med hensyn til betalingsmetode for vederlag.
19.

Ifølge denne aftale skulle ZL erhverve en fast ejendom på følgende betingelser: »[…] b) ZL forpligter sig til, på denne faste ejendom, som han herefter vil være ejer af, at opføre et tofamilieshus inden for ti år efter aftalens indgåelse. Denne forpligtelse overgår til hans arvinger, for så vidt han ikke har opfyldt den, mens han levede. […] c) Ved sin død overdrager ZL den nævnte faste ejendom til XU og UM med halvdelen til hver samt alt, hvad der på tidspunktet for hans død vil være forbundet med den faste ejendom, herunder det herpå opførte hus […] Overdragelsen finder sted, når ZL afgår ved døden, men ikke før huset er færdiggjort. Overdragelsen er betinget af, at [UM og XU] ikke er blevet skilt på det tidspunkt, hvor ZL afgår ved døden, og at XU lever længere end ZL. Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, gælder overdragelsen ved dødsfald kun som sket til UM, efter hvem kravet på grundlag af den aftale, der skal indgås, kan gå i arv, også inden ZL afgår ved døden. d) For så vidt der ikke er aftalt modydelser for denne overdragelse, sker overdragelsen ved dødsfald som gave, hvilket ZL udtrykkeligt erklærer. Han giver afkald på muligheden for at træde tilbage fra denne aftale. e) Som delvis modydelse for overdragelsen er [UM og XU] forpligtet til at indrømme […], XU’s mor, en boligret i det hus, der skal opføres […] f) Østrigsk ret finder anvendelse på retsforholdene, der følger af de aftaler, der skal indgås […] g) ZL forpligter sig til ikke at sælge eller stifte byrder på den af ham ejede faste ejendom uden UM’s og XU’s samtykke, således at deres krav på grundlag af aftalen om overdragelse ved dødsfald er sikrede […] h) ZL giver sit samtykke til, at der på det blad i tingbogen for matrikelkommunen […], der skal oprettes for den grund, som aftalen vedrører, aa) […] bb) på grundlag af nærværende aftale og ZL’s officielle dødsattest tinglyses en ejendomsret med halvdelen til hver af de to overtagende parter[, UM og XU,] efter deres fælles anmodning eller en ejendomsret alene til UM efter dennes anmodning, idet det skal dokumenteres, at betingelsen for, at den faste ejendom kun overdrages til ham alene, er opfyldt. […]«
Artikel 10a, stk. 1, i direktiv 2003/87, der har overskriften »Midlertidige [unions]regler for harmoniseret gratistildeling«, fastsætter:

»Kommissionen vedtager senest den 31. december 2010 fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele Fællesskabet med henblik på tildeling af de i stk. 4, 5, 7 og 12 omhandlede kvoter, herunder eventuelle nødvendige bestemmelser om harmoniseret anvendelse af stk. 19.

Disse foranstaltninger, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i dette direktiv ved at supplere det, vedtages efter forskriftsproceduren med kontrol i artikel 23, stk. 3.

De foranstaltninger, der er omhandlet i første afsnit, skal så vidt muligt fastlægge ex ante-benchmarks for hele [Unionen] for at sikre, at tildelingen sker på en måde, der skaber incitamenter til reduktion af drivhusgasemissioner og anvendelse af energieffektive teknikker ved at inddrage de mest effektive teknikker, substitutter, alternative produktionsprocesser, højeffektiv kraftvarmeproduktion, energieffektiv genvinding af affaldsgasser, anvendelse af biomasse og opsamling og lagring af CO2, hvor sådanne anlæg forefindes, og må ikke tilskynde til at øge emissionerne. Der tildeles ingen gratiskvoter i forbindelse med nogen form for elproduktion, undtagen i tilfælde, der falder ind under artikel 10c, og til el produceret fra affaldsgasser.

For hver sektor og delsektor beregnes benchmarket i princippet for slutproduktet, frem for inputtet, for at maksimere drivhusgasreduktioner og energibesparelser i hele produktionsprocessen i den pågældende sektor eller delsektor.

[…]«
Artikel 13 i direktiv 2002/58, der bærer overskriften »Uanmodet kommunikation«, bestemmer:

»1. Anvendelse af automatiserede opkaldsanordninger og kommunikationssystemer uden menneskelige indgreb (automatisk opkaldsmaskine), telefaxapparater (fax) eller elektronisk post med henblik på direkte markedsføring kan kun tillades over for abonnenter eller brugere, som forudgående har givet deres samtykke hertil.

2. Uanset stk. 1 kan en fysisk eller juridisk person, hvis denne fra sine kunder modtager deres egne elektroniske adresseoplysninger vedrørende elektronisk post i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse i overensstemmelse med direktiv [95/46], anvende disse elektroniske adresseoplysninger til direkte markedsføring af sine egne tilsvarende produkter eller tjenesteydelser, såfremt kunderne klart og utvetydigt har mulighed for let og gebyrfrit, at afvise en sådan anvendelse af de elektroniske adresseoplysninger, når de indsamles, og ved hver meddelelse, såfremt kunden ikke fra begyndelsen afviste denne anvendelse.

3. Medlemsstaterne træffer de fornødne foranstaltninger for at sikre, at uanmodet kommunikation, hvis formål er direkte markedsføring i andre tilfælde end dem, der er nævnt i stk. 1 og 2, ikke er tilladt, enten i forhold til abonnenter eller brugere, som ikke har givet deres samtykke til at modtage sådan kommunikation, eller i forhold til abonnenter eller brugere, som har frabedt sig at modtage sådan kommunikation. Det afgøres i national lovgivning, hvilken af de to muligheder der skal gælde under hensyntagen til, at begge muligheder skal være gebyrfrie for abonnenten eller brugeren.

4. Udsendelse af elektronisk post som led i direkte markedsføring, hvorved identiteten af den afsender, på hvis vegne meddelelsen sendes, tilsløres eller holdes skjult, eller i strid med artikel 6 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (direktivet om elektronisk handel) ( 9 )] eller uden en adresse, som modtageren kan henvende sig til for at få standset sådanne henvendelser, eller hvorved modtageren opfordres til at besøge websteder, der er i strid med nævnte artikel, er under alle omstændigheder forbudt.

[…]«
Jeg foreslår, at Domstolen besvarer de af Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (retten i første instans i Warszawa-Wola i Warszawa, Polen) forelagte præjudicielle spørgsmål således:

»Det første spørgsmål i sag C-143/20 og det første spørgsmål i sag C-213/20:

Artikel 36, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/83/EF af 5. november 2002 om livsforsikring skal fortolkes således, at den oplysningspligt forud for aftaleindgåelsen, som fastsættes heri, pålægger modparten i en aftale med en forbruger, når sidstnævnte indgår en gruppelivsforsikringsaftale uden at blive forsikringstager i henhold til den underliggende oprindelige livsforsikringsaftale, som minimum at give forbrugeren de oplysninger, der er opregnet i punkt A i bilag III til dette direktiv.

Det andet spørgsmål i sag C-143/20 og det andet og det tredje spørgsmål i sag C-213/20:

Artikel 36, stk. 1, i direktiv 2002/83 skal fortolkes således, at det kræver, at der gives oplysninger om den egentlige karakter af det underliggende produkt og de strukturelle risici, der er forbundet hermed. Disse oplysninger omfatter en definition af de investeringsbeviser, som forsikringsaftaler tilknyttet investeringsfonde er knyttet til, og en angivelse af arten af de underliggende aktiver for denne police, der som minimum omfatter disse investeringsbevisers og de underliggende aktivers væsentligste økonomiske og/eller retlige træk. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om de oplysninger, der er meddelt forbrugeren, når der henses til sagens særlige omstændigheder, overholder denne tærskel.

Det fjerde spørgsmål i sag C-213/20:

Artikel 36, stk. 1, i direktiv 2002/83 skal fortolkes således, at den er til hinder for national lovgivning, der ikke sikrer forbrugeren som minimum at modtage de oplysninger, der er fastsat i punkt A i bilag III til dette direktiv, på et tidspunkt, der ligger forud for aftalens indgåelse, skriftligt og præcist, således at forbrugeren efter en betænkningstid kan foretage et informeret valg heraf. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt i hovedsagen.

Det fjerde spørgsmål i sag C-143/20:

Artikel 7, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at undladelse af som minimum at meddele de oplysninger, der er omhandlet i artikel 36, stk. 1, i direktiv 2002/83, udgør vildledende handelspraksis, hvis gennemsnitsforbrugeren i den faktuelle sammenhæng, henset til alle elementer og omstændigheder samt begrænsningerne i kommunikationsmidlet, har fået forelagt de oplysninger, som han under hensyntagen til sammenhængen behøver for at kunne træffe en informeret transaktionsbeslutning, hvorved han foranlediges til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet i hovedsagerne.«
64.

Med det tredje led har Eurofer gjort gældende, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, idet den fastslog, at de gennemsnitlige priser for mængder, som tegner sig for en mindre væsentlig markedsandel, uden videre kunne støtte den konklusion, at importmængden var ubetydelig i den konkrete situation. Således fremgår det ifølge Eurofer, selv om det er sandt, at gennemsnitsprisen for importen fra Serbien var højere end gennemsnitsprisen for importen fra andre lande, imidlertid af det bevismateriale, som er fremlagt i sagen, at gennemsnitsprisen fra den eneste eksporterende producent i Serbien, som var omfattet af undersøgelsen, i praksis var identisk med prisen fra en eksportør i Rusland og en i Brasilien, over for hvilke Kommissionen imidlertid indførte antidumpingtold. Retten anlagde derfor et åbenbart urigtigt skøn og gengav beviserne urigtigt, idet den baserede sin bedømmelse på gennemsnitspriserne og undlod at tage hensyn til det forhold, at underbud og målprisunderbud for producenten i Serbien var identiske med dem for de to nævnte producenter.
13.

Producentansvaret omtales i 23. betragtning til direktiv 2012/19: »(…) For at fordelene ved producentansvarskonceptet kan udnyttes bedst muligt, bør hver enkelt producent være ansvarlig for at finansiere behandlingen af affald fra producentens egne produkter. Den enkelte producent bør kunne vælge at opfylde denne forpligtelse enten individuelt eller ved at deltage i en kollektiv ordning. Hver enkelt producent bør, når et produkt bringes i omsætning, stille en finansiel garanti for at forhindre, at omkostningerne ved håndtering af WEEE fra forældreløse produkter påhviler samfundet eller de øvrige producenter. Ansvaret for at finansiere håndteringen af historisk affald bør deles af alle producenter i form af kollektive finansieringsordninger, hvortil alle producenter, der findes på markedet på det tidspunkt, omkostningerne opstår, bidrager forholdsmæssigt. Kollektive finansieringsordninger bør ikke medføre, at niche- og småproducenter og ‑importører og nytilkomne på markedet udelukkes. Kollektive ordninger kunne foreskrive differentierede takster baseret på, hvor let produkter og værdifulde sekundære råstoffer, som de indeholder, kan genanvendes. De eksisterende ordninger for indsamling og nyttiggørelse bør anvendes bedst muligt i forbindelse med produkter med lang livscyklus, der nu falder ind under dette direktivs anvendelsesområde, som f.eks. fotovoltaiske paneler, under forudsætning af, at kravene i dette direktiv overholdes.«
81.

I så henseende har Domstolen i forbindelse med udelukkelsen af en ansøger i en udbudsprocedure allerede fastslået, at det ikke er i strid med direktiv 2004/18, når en tilbudsgiver udelukkes, fordi vedkommende har udeladt visse oplysninger i sit tilbud. For så vidt som den ordregivende myndighed finder, at denne undladelse ikke udgør en rent formel fejl, giver bestemmelsen navnlig ikke tilbudsgiveren mulighed for efterfølgende at afhjælpe denne undladelse på nogen som helst måde efter udløbet af den frist, der er fastsat for indgivelse af tilbud ( 17 ). I øvrigt kan det pågældende direktivs artikel 51, som bestemmer, at ordregiveren kan opfordre aktørerne til at supplere eller præcisere de attester og dokumenter, der er blevet fremlagt i henhold til samme direktivs artikel 45-50, ikke fortolkes således, at den giver den ordregivende myndighed mulighed for at tillade nogen som helst afhjælpning af undladelser, som i henhold til udbudsmaterialets udtrykkelige bestemmelser skal føre til udelukkelse fra dette udbud ( 18 ).
74.

Hvis en medlemsstat vælger at benytte muligheden, er medlemsstaten forpligtet til at gøre det på en sådan måde, at de relevante afgiftspligtige personer har mulighed for at opfylde deres forpligtelser og udøve deres rettigheder i henhold til momsdirektiverne. Det forhold, at Tyskland muligvis har valgt at vedtage en ordning i medfør af den mulighed for fravigelse, der er indeholdt i momsdirektivets artikel 66, litra b), som gør det vanskeligt for afgiftspligtige personer i Tyskland at efterleve reglerne i praksis, kan ikke medføre, at den klare ordlyd af artikel 167 – »[f]radragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder« – udgør et ikke-bindende »vejledende princip«, eller at der dermed henvises til andet end det tidspunkt, hvor den fradragsberettigede afgift forfalder.
6.

Forordningens artikel 6 med overskriften »Forsinkelser« har følgende ordlyd: »1. Hvis et transporterende luftfartsselskab med rimelighed forventer, at en flyafgang bliver forsinket ud over tidspunktet for den planlagte afgang a) med to timer eller mere for alle flyvninger på 1500 km eller mindre eller b) med tre timer eller mere for alle flyvninger inden for Fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 km og 3500 km eller c) med fire timer eller mere for alle flyvninger, som ikke falder ind under a) eller b) tilbyder det transporterende luftfartsselskab passagererne i) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 2 ii) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra b) og c), når det nye afgangstidspunkt med rimelighed kan forventes at være senest dagen efter det planlagte afgangstidspunkt iii) den bistand, der er specificeret i artikel 8, stk. 1, litra a), når forsinkelsen er på mindst fem timer. 2. Bistand skal under alle omstændigheder tilbydes inden for de tidsfrister, der er anført ovenfor i forbindelse med hver enkelt afstandskategori.«
7.

Samme forordnings artikel 13 fastsætter: »Når et transporterende luftfartsselskab udbetaler kompensation eller opfylder de andre forpligtelser i henhold til denne forordning, må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser luftfartsselskabets ret til at rejse erstatningskrav over for enhver person, herunder tredjemand, i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse. Navnlig begrænser denne forordning på ingen måde det transporterende luftfartsselskabs ret til at rejse erstatningskrav over for en rejsearrangør eller andre personer, som det transporterende luftfartsselskab har kontrakt med. Tilsvarende må bestemmelserne i denne forordning ikke fortolkes således, at de begrænser den ret, som en rejsearrangør eller tredjemand, der ikke er passager, med hvem det transporterende luftfartsselskab har kontrakt, har til at rejse erstatningskrav over for eller kræve kompensation af det transporterende luftfartsselskab i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse.«
VVM-direktivets artikel 2, stk. 1-3, regulerer miljøkonsekvensvurderingens stilling i tilladelsesproceduren:

»1. Medlemsstaterne vedtager de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at projekter, der bl.a. på grund af deres art, dimensioner eller placering kan forventes at få væsentlige indvirkninger på miljøet, undergives et krav om tilladelse og en vurdering af disse indvirkninger, inden der gives tilladelse. Disse projekter er defineret i artikel 4.

2. Miljøkonsekvensvurderingen kan indgå i medlemsstaternes gældende procedurer for projektgodkendelse eller, i mangel heraf, i andre procedurer eller i de procedurer, der skal udarbejdes for at opfylde dette direktivs målsætninger.

3. Medlemsstaterne kan vedtage en fælles procedure for at opfylde kravene i dette direktiv og i [IPPC-direktivet ( 5 )].«
76.

Derfor foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det præjudicielle spørgsmål indgivet af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig) således: »Bestemmelserne i artikel 4 i Rådets direktiv 90/435/EF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, sammenholdt med artikel 7, andet led, heri, er ikke til hinder for en bestemmelse, der med henblik på en korrekt gennemførelse af en ordning, der har til formål at sikre en passende beskatning af aktionæren, indfører en mekanisme med indeholdelse i forbindelse med moderselskabets videreudlodning af udbytte for at neutralisere en tilsvarende godtgørelse af den næste udbyttemodtager (moderselskabets aktionær). Dette gælder også, hvis dette udbytte tidligere er blevet udloddet til moderselskabet af datterselskaber, der er hjemmehørende i en anden EU-medlemsstat. Derimod udgør en afvisning af at yde godtgørelsen til moderselskabet i denne situation i henhold til Domstolens praksis i sig selv en tilsidesættelse af de grundlæggende frihedsrettigheder.«