FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. SHARPSTON

fremsat den 4. maj 2006 1( )

Sag C-138/05

Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie

mod

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit





1. I denne sag har College van Beroep voor het bedrijfsleven (forvaltningsdomstol for handel og industri) (Nederlandene) anmodet Domstolen om en fortolkning af artikel 8 i direktiv 91/414/EØF om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler (herefter »direktivet om plantebeskyttelsesmidler« eller »direktivet«) ( ).

2. Denne bestemmelse fastsætter overgangsforanstaltninger for gennemførelsen af direktivet.

3. Spørgsmålet i sagen er nærmere bestemt følgende. I henhold til direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal medlemsstaterne indføre procedurer for godkendelse af plantebeskyttelsesmidler ( ) i overensstemmelse med direktivet. Direktivet indeholder også bestemmelser om, at de nationale systemer til godkendelse af sådanne produkter finder anvendelse i en overgangsperiode, indtil der er gennemført en vurdering på fællesskabsplan af de relevante aktive stoffer. I denne overgangsperiode ændrede Kongeriget Nederlandene sin nationale lovgivning om regulering af plantebeskyttelsesmidler (Bestrijdingsmiddelenwet 1962) (lov om bekæmpelsesmidler, herefter »BMW«) tre gange: i) indledningsvis før vurderingen på fællesskabsplan var blevet indledt ved at tillade godkendelse af sådanne produkter på grundlag af de samme kriterier, som fandt anvendelse ved vurderingen på fællesskabsplan, ii) derefter, da denne første ændring førte til en reduktion af antallet af tilladte produkter på markedet, ved at indføre en procedure for godkendelse af »produkter, som er uundværlige i landbruget«, efter at et fuldstændigt dossier var indsendt, og iii) senest ved at indføje artikel 16aa i BMW.

4. Artikel 16aa bestemmer, at den kompetente minister, »når tvingende interesser i landbruget kræver det«, kan indrømme fritagelser eller undtagelser fra det ellers gældende forbud mod at markedsføre eller anvende plantebeskyttelsesmidler, som indeholder et aktivt stof, der a) allerede fandtes på markedet før den 26. juli 1993, b) ikke er udpeget i direktivet om plantebeskyttelsesmidler og c) i forhold til hvilke undersøgelsen, som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, indledes eller fortsættes.

5. Ved en beslutning i henhold til artikel 16aa har den kompetente myndighed således undtaget en række aktive stoffer. Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie (Sydhollands Miljøstiftelse) (herefter »stiftelsen«) har anfægtet gyldigheden af denne beslutning med den begrundelse, at artikel 16aa ikke er forenelig med direktivet om plantebeskyttelsesmidler.

Relevante fællesskabsbestemmelser

Direktivet om plantebeskyttelsesmidler

6. Direktivet om plantebeskyttelsesmidler regulerer både »plantebeskyttelsesmidler« og »aktive stoffer« i sådanne produkter.

7. Plantebeskyttelsesmidler defineres som »[v]irksomme stoffer og præparater, som indeholder et eller flere aktive stoffer i den form, i hvilken de leveres til brugeren, og som hovedsagelig er bestemt til at beskytte planter eller planteprodukter mod skadegørere« ( ). Direktivet omhandler derfor pesticider, fungicider og herbicider, som anvendes på planter.

8. Direktivet indeholder følgende betragtninger:

[7] Der bør være ensartede regler i medlemsstaterne vedrørende forudsætningerne og procedurerne for godkendelse af plantebeskyttelsesmidler.

[8] Sådanne regler skal skabe sikkerhed for, at plantebeskyttelsesmidler kun markedsføres eller anvendes, hvis de er officielt godkendt, og at de anvendes korrekt under hensyntagen til principperne for god plantebeskyttelsespraksis og for integreret bekæmpelse af skadegørere.

[9] Bestemmelserne om godkendelse skal sikre et højt beskyttelsesniveau, idet godkendelse af plantebeskyttelsesmidler navnlig skal nægtes, hvis disse midler ikke er blevet tilstrækkeligt undersøgt med hensyn til deres risiko for sundhed, grundvand og miljø; hensynet til beskyttelse af mennesker, dyr og miljø går forud for hensynet til produktionsforbedring.

[10] På det tidspunkt, hvor plantebeskyttelsesmidler godkendes, er det nødvendigt at sikre, at de, når de anvendes korrekt til det påtænkte formål, er tilstrækkelig virksomme og ikke har uacceptable virkninger på planter eller planteprodukter, ikke har uacceptabel skadelig indvirkning på miljøet i almindelighed og i særdeleshed ikke har skadelig virkning på menneskers og dyrs sundhed eller på grundvandet.

[…]

[14] Fællesskabsproceduren må ikke være til hinder for, at en medlemsstat i en begrænset periode på sit område kan tillade plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et aktivt stof, som endnu ikke er opført på EF-listen, såfremt det sikres, at der er indsendt et dossier i overensstemmelse med fællesskabsreglerne, og at den pågældende medlemsstat har vurderet, at det aktive stof og plantebeskyttelsesmidlerne kan forventes at opfylde de fællesskabsbetingelser, der er fastsat med hensyn til dem.

[…]

[18] Medlemsstaterne må dog kunne godkende plantebeskyttelsesmidler, der ikke er i overensstemmelse med ovenstående krav, når det er nødvendigt på grund af en uforudsigelig fare, der truer planteproduktionen, og som ikke kan hindres på anden vis; en sådan godkendelse bør behandles af Kommissionen i nært samarbejde med medlemsstaterne inden for rammerne af Den Stående Komité for Plantesundhed. […]«

9. I henhold til artikel 3, stk. 1, skal medlemsstaterne fastsætte, at plantebeskyttelsesmidler kun kan markedsføres og anvendes på deres område, hvis de er officielt godkendt i overensstemmelse med direktivet.

10. I henhold til artikel 4, stk. 1, skal medlemsstaterne drage omsorg for, at plantebeskyttelsesmidler kun godkendes, når, for det første, de aktive stoffer er optaget i bilag I, og betingelserne deri er opfyldt [artikel 4, stk. 1, litra a)], og, for det andet, en række krav, som er fastsat i artikel 4, stk. 1, litra b)-f), er opfyldt. Artikel 4, stk. 1, litra b)-e), vedrører i det væsentlige produktets sikkerhed og effektivitet under brug, og artikel 4, stk. 1, litra f), kræver, at medlemsstaterne har fastsat maksimalværdier for restkoncentrationer, og at disse er meddelt til og godkendt af Kommissionen.

11. Artikel 8 har overskriften »Overgangsbestemmelser og undtagelser«. Stykkerne i denne artikel omhandler fortløbende regler for nye midler, som indeholder aktive stoffer, der endnu ikke er godkendt og opført på listen (artikel 8, stk. 1, som ikke er relevant her), eksisterende midler, som indeholder sådanne aktive stoffer (artikel 8, stk. 2 og 3) og midler, som under særlige omstændigheder har til formål at imødegå en uforudsigelig fare, som ikke kan hindres på anden vis (artikel 8, stk. 4).

12. Artikel 8, stk. 2, første afsnit, bestemmer, at uanset artikel 4 og med forbehold af stk. 3 »kan en medlemsstat i et tidsrum af tolv år fra datoen for meddelelsen af nærværende direktiv tillade markedsføring på sit område af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet« ( ).

13. Artikel 8, stk. 2, fjerde afsnit, har følgende ordlyd:

»I løbet af den i første afsnit nævnte tolvårsperiode kan der efter undersøgelse i den i artikel 19 nævnte komité efter fremgangsmåden i samme artikel træffes afgørelse om, at det aktive stof kan optages i bilag I, og om betingelserne derfor, eller der kan i tilfælde, hvor kravene i artikel 5 ikke er opfyldt, eller de krævede oplysninger og data ikke er blevet forelagt inden for den fastsatte frist, træffes afgørelse om, at det pågældende aktive stof ikke skal optages i bilag I. Medlemsstaterne foreskriver, at relevante godkendelser skal gives, trækkes tilbage eller eventuelt ændres inden for en nærmere fastsat frist.«

14. Artikel 8, stk. 3, bestemmer:

»Medlemsstaterne skal, når de tager plantebeskyttelsesmidler, som indeholder et aktivt stof, op til fornyet overvejelse i henhold til stk. 2, inden sådan fornyet overvejelse finder sted, påse, at de i artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i)-v), og i litra c)-f), anførte krav er opfyldt i henhold til de nationale bestemmelser om dokumentation.«

15. Artikel 8, stk. 4, bestemmer:

»Uanset artikel 4 kan en medlemsstat for en periode på indtil 120 dage under ganske særlige omstændigheder tillade markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, der ikke opfylder betingelserne i artikel 4, med henblik på en begrænset, kontrolleret anvendelse, hvis det skønnes nødvendigt på grund af en uforudsigelig fare, som truer planteproduktionen, og som ikke kan hindres på anden vis. I så tilfælde giver den pågældende medlemsstat straks de øvrige medlemsstater og Kommissionen meddelelse herom. Det besluttes straks efter fremgangsmåden i artikel 19, om og i så fald på hvilke betingelser de af medlemsstaten trufne foranstaltninger kan videreføres i en nærmere fastsat periode, gentages eller ophæves.«

16. Den periode på tolv år, der er nævnt i artikel 8, stk. 2, er blevet forlænget til den 31. december 2005 for aktive stoffer, som vurderes inden for rammerne af den første fase af Kommissionens program for undersøgelse af sådanne stoffer, indtil 30. september 2007 for aktive stoffer, som vurderes inden for rammerne af den anden fase, samt til den 31. december 2008 for aktive stoffer, som vurderes inden for rammerne af den tredje fase ( ).

17. Artikel 13, stk. 1, indeholder bestemmelser om det dossier, som medlemsstaterne skal kræve, at ansøgere om godkendelse af et plantebeskyttelsesmiddel indsender sammen med deres ansøgning. Artikel 13, stk. 6, bestemmer:

»Uanset stk. 1 vil medlemsstaterne, for aktive stoffer, der allerede er på markedet to år efter meddelelsen af dette direktiv, fortsat under overholdelse af traktatens bestemmelser kunne anvende de tidligere nationale regler om krav mht. data, så længe disse stoffer ikke er optaget i bilag I.«

18. I henhold til artikel 23, stk. 1, skal medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest to år efter dets meddelelse. Det er ubestridt, at direktivet blev meddelt den 26. juli 1991.

Biociddirektivet

19. De præjudicielle spørgsmål indeholder også en kort henvisning til direktiv 98/8/EF om markedsføring af biocidholdige produkter (herefter »biociddirektivet«) ( ).

20. Dette direktiv vedrører godkendelse og markedsføring med henblik på anvendelse af biocidholdige produkter i medlemsstaterne. »Biocidholdige produkter« defineres som produkter, der er bestemt til at kunne ødelægge, hindre, uskadeliggøre, hindre virkningen af eller på anden vis bekæmpe virkningen af skadegørere kemisk eller biologisk i enhver organisme, hvis tilstedeværelse er uønsket eller skadelig for mennesker, menneskelige aktiviteter eller produkter, som mennesker anvender eller producerer, eller for dyr eller miljøet ( ).

21. Artikel 3, stk. 1, bestemmer, at medlemsstaterne »foreskriver, at et biocidholdigt produkt kun må markedsføres og anvendes på deres område, hvis det er blevet godkendt i overensstemmelse med dette direktiv«.

22. Artikel 5, stk. 1, fastsætter, at medlemsstaterne kun godkender et biocidholdigt produkt, såfremt »det (de) aktive stof(fer), det indeholder, er opført på listen i bilag I eller I A, og kravene deri er opfyldt«, og såfremt en række andre betingelser er opfyldt.

23. Artikel 16, stk. 1, bestemmer:

»Uanset artikel 3, stk. 1, artikel 5, stk. 1, […] kan en medlemsstat i et tidsrum af ti år fra [den 14. maj 2000] fortsat anvende sin gældende ordning eller praksis for markedsføring af biocidholdige produkter. Den kan især i henhold til sine nationale regler tillade markedsføring på sit område af et biocidholdigt produkt indeholdende aktive stoffer, som ikke er opført i bilag I eller I A ud for den pågældende produkttype. Sådanne aktive stoffer skal være på markedet [den 14. maj 2000] som aktive stoffer i et biocidholdigt produkt […]«

Relevante nationale bestemmelser

BMW

24. Ved BMW oprettedes College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (godkendelsesnævn for bekæmpelsesmidler, herefter »CTB«), og loven fastsætter, at CTB træffer afgørelse om godkendelse eller registrering af et bekæmpelsesmiddel efter ansøgning. BMW blev ændret i 1994 for at gennemføre direktivet om plantebeskyttelsesmidler ( ).

25. Artikel 2, stk. 1, bestemmer:

»Det er forbudt at levere, besidde, opbevare, samt i Nederlandene at indføre eller anvende bekæmpelsesmidler, som ikke er godkendt i henhold til bestemmelserne i denne lov […]«

26. I henhold til artikel 3 må et bekæmpelsesmiddel kun godkendes, såfremt visse foreskrevne betingelser er opfyldt. Disse betingelser svarer i det væsentlige til betingelserne, som er fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler.

27. I henhold til artikel 16a, stk. 1, litra a), kan den kompetente minister under særlige omstændigheder fritage eller undtage fra det i artikel 2, stk. 1, bestemte i op til højst 120 dage »når planteprodukter trues af en uforudsigelig fare, og som ikke kan bekæmpes på nogen anden måde« (hvilket svarer til ordlyden af artikel 8, stk. 4, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler).

28. I henhold til artikel 16aa, stk. 1, kan den kompetente minister, »når tvingende landbrugsmæssige interesser kræver det«, indrømme fritagelser eller undtagelser fra det ellers gældende forbud mod at markedsføre eller anvende plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et aktivt stof, som a) allerede befandt sig på markedet før den 26. juli 1993, der b) ikke er udpeget af direktivet om plantebeskyttelsesmidler, og c) i forhold til hvilke undersøgelsen, som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, indledes eller fortsættes efter den 26. juli 2003.

29. Artikel 16aa, stk. 2, bestemmer, at disse fritagelser eller undtagelser kan underlægges visse betingelser og kan tilbagekaldes når som helst. Jeg skal imidlertid bemærke, at varigheden af sådanne fritagelser eller undtagelser i øvrigt ikke er begrænset.

Baggrunden for artikel 16aa

30. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Kongeriget Nederlandene i 1995 valgte ikke at gøre brug af overgangsordningen i artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, men derimod at foregribe fællesskabsbedømmelsen af de aktive stoffer og undersøge tilladeligheden af plantebeskyttelsesmidler på grundlag af fællesskabskriterierne. Følgen heraf var, at et betydeligt antal produkter ikke blev fornyet ved udløb. Nederlandske planteproducenter havde derfor et mere begrænset antal midler til rådighed end deres udenlandske konkurrenter.

31. I et forsøg på at vende denne udvikling blev BMW ændret ved en indføjelse af artikel 25c, som indeholdt bestemmelser om en godkendelsesprocedure for »plantebeskyttelsesmidler, der var uundværlige i landbruget«. Foranstaltningen virkede dog tilsyneladende ikke, da industrien ( ) blev afskrækket af omkostningerne, som var forbundet med kravet om indsendelse af et fuldstændigt dossier. Stiftelsen har endvidere bemærket, at ansøgerne skulle påvise, at deres produkter i realiteten var uundværlige i landbruget, og at dette ikke er lykkedes for nogen ansøger.

32. Derfor blev artikel 25c i 2002 erstattet af artikel 16aa.

Hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

33. Den 21. april 2004 vedtog Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (minister for landbrug, natur og fødevarekvalitet, herefter »ministeren«) bekendtgørelsen om fritagelser for plantebeskyttelsesmidler 2004. Denne bekendtgørelse, som blev vedtaget i henhold til BMW’s artikel 16aa, indrømmede de deri omhandlede brugere en undtagelse fra forbuddet i BMW’s artikel 2, stk. 1, for så vidt angår de i bekendtgørelsen nævnte afgrøder, såfremt visse betingelser var overholdt. I bekendtgørelsen var det fastsat, at den ville udløbe den 1. januar 2005.

34. Den 28. april 2004 vedtog ministeren en ny bekendtgørelse om ændring af ovennævnte bekendtgørelse ved at udvide undtagelsen til særlige anvendelser af en række plantebeskyttelsesmidler.

35. I juni 2004 påklagede stiftelsen bekendtgørelsen af 28. april 2004.

36. I oktober 2004 afviste ministeren dels klagen, dels kendte den ugrundet.

37. Stiftelsen har iværksat appel ved den forelæggende ret. Denne domstol er i tvivl om en række spørgsmål, der vedrører fortolkningen af direktivet om plantebeskyttelsesmidler. Den har derfor udsat denne sag og forelagt Domstolen seks spørgsmål til præjudiciel afgørelse ( ).

38. Stiftelsen, den danske, franske, græske og nederlandske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Der er ikke indgivet anmodning om et retsmøde, og intet retsmøde er blevet afholdt.

Stichting ZHM I-dommen

39. I forbindelse med en tidligere dom i sag C-316/04 (»Stichting ZHM I«) ( ), som blev anlagt af stiftelsen, har Domstolen allerede givet en vis vejledning om fortolkningen af artikel 8 i direktivet om plantebeskyttelsesmidler og artikel 16 i biociddirektivet.

40. Stichting ZHM I-dommen vedrørte BMW’s artikel 25d, som også blev indføjet i 2002. BMW’s artikel 25d bestemmer i det væsentlige, at der er mulighed for en fornyet godkendelse umiddelbart i henhold til lovgivningen – og dermed uden den fuldstændige bedømmelse, som ellers ville være påkrævet i henhold til BMW’s artikel 3, stk. 1, – af tidligere godkendte midler, hvis aktive stoffer er blevet udpeget af CTB. I stedet for at gennemføre en fuldstændig bedømmelse skal CTB »tage hensyn« til visse af dets virkninger, når den udpeger et aktivt stof.

41. Stiftelsen anfægtede en afgørelse, hvorved CTB havde udpeget et antal aktive stoffer. Plantebeskyttelsesmidler, som indeholdt disse stoffer, blev på grundlag af denne afgørelse automatisk godkendt på ny i henhold til BMW’s artikel 25d.

42. Domstolen afsagde Stichting ZHM I-dommen, efter at anmodningen om præjudiciel afgørelse og de skriftlige indlæg var indgivet i nærværende sag. Som det fremgår senere, blev de fleste af de præjudicielle spørgsmål besvaret direkte eller indirekte i denne dom.

43. Det kan imidlertid være nyttigt at nævne visse aspekter af artikel 8, stk. 2 og 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, som følger af Stichting ZHM I-dommen. Begge bestemmelser finder anvendelse i overgangsperioden.

44. I henhold til artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler kan medlemsstaterne godkende plantebeskyttelsesmidler, som fandtes på markedet den 26. juli 1993, selv om disse indeholder aktive stoffer, som endnu ikke er bedømt på fællesskabsplan. Domstolen fastslog, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at overholde direktivets artikel 4, når de indrømmer en sådan godkendelse ( ).

45. En godkendelse i henhold til artikel 8, stk. 2, forbliver imidlertid ikke nødvendigvis gyldig, indtil det berørte aktive stof er blevet bedømt på fællesskabsplan. Grunden hertil er, at medlemsstaterne i henhold til artikel 8, stk. 3, på eget initiativ kan tage godkendelser af plantebeskyttelsesmidler, som er godkendt i henhold til artikel 8, stk. 2, op til fornyet overvejelse, hvis der er tegn på, at et eller flere af kravene for at godkende dem ikke længere er opfyldt. En sådan fornyet overvejelse skal foretages, mens godkendelsen i henhold til artikel 8, stk. 2, fortsat gælder. Ved afgørelsen af, om en sådan fornyet overvejelse skal foretages, skal medlemsstaterne anvende kravene i direktivets artikel 4, stk. 1 ( ). I denne sammenhæng fremgår det af de nationale bestemmelser, hvilke oplysninger der skal afgives ( ).

46. En mere almen indledende bemærkning om placeringen af artikel 8 i direktivet finder jeg også nyttig. Det er åbenbart, at lovgiver i artikel 8 havde til formål at behandle de forskellige omstændigheder, som kan begrunde en begrænset og/eller midlertidig undtagelse fra de omfattende og forenede regler, som i øvrigt er fastlagt i direktivet. Selv om disse bestemmelser tillader undtagelser fra de normale bestemmelser, fremgår det klart af deres generelle ordlyd, at direktivets overordnede mål og formål så vidt muligt skal respekteres.

Formaliteten

47. Den Franske Republik har indledningsvis rejst tvivl om, hvorvidt de to første spørgsmål kan antages til realitetsbehandling. Da disse spørgsmål under alle omstændigheder allerede blev besvaret i Stichting ZHM I-dommen, desuagtet at Den Franske Republik ( ) i denne sag rejste lignende (forgæves) tvivl om, hvorvidt visse af de forelagte spørgsmål kunne antages til realitetsbehandling, er der efter min opfattelse ingen grund til, at Domstolen opholder sig længere ved dette punkt.

Det første spørgsmål

48. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8 i direktivet om plantebeskyttelsesmidler kan anvendes af en national ret, efter at den i artikel 23 angivne frist er udløbet. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at spørgsmålet drejer sig om, hvorvidt artikel 8 har direkte virkning. Efter den forelæggende rets opfattelse kan den kun bedømme, om BMW’s artikel 16aa er forenelig med denne bestemmelse, hvis dette spørgsmål besvares bekræftende.

49. Det første spørgsmål er identisk med første led af det første præjudicielle spørgsmål i Stichting ZHM I-dommen.

50. Domstolen anførte i sin dom i denne sag, at »den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter – navnlig bestemmelser i en lov, der således som lovgivningen i denne sag særligt er blevet vedtaget med det formål at gennemføre kravene i henhold til et direktiv – i videst muligt omfang skal fortolke de nationale bestemmelser i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 249, stk. 3, EF« ( ).

51. I sit forslag til afgørelse i denne sag bemærkede generaladvokat Jacobs, efter at have fremført samme opfattelse, at den forelæggende ret behøvede en fortolkning af de relevante bestemmelser i direktivet om plantebeskyttelsesmidler og biociddirektivet, uanset om disse havde direkte virkning eller ej. Han mente derfor ikke, at det var nødvendigt at besvare det første spørgsmål i den form, det var formuleret, da den nationale ret ville blive bibragt tilstrækkelig afklaring på grundlag af besvarelserne af de resterende spørgsmål ( ).

52. Domstolen besvarede heller ikke dette spørgsmål direkte, formentlig af samme grund.

53. Efter min opfattelse skal det første præjudicielle spørgsmål i denne sag besvares på samme måde.

Det andet spørgsmål

54. Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler har samme betydning som artikel 16 i biociddirektivet. Den forelæggende ret har anført, at en medlemsstat i henhold til artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet »fortsat kan anvende sin gældende ordning eller praksis vedrørende markedsføring af biocidholdige produkter« i overgangsperioden. Nærmere bestemt spørger den, hvorvidt artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes på samme måde som artikel 16, stk. 1, som (efter dens opfattelse) tillader en medlemsstat at bevare sin »gældende ordning eller praksis« for markedsføring af biocidholdige produkter i overgangsperioden, uanset hvorledes denne ordning eller praksis fungerer.

55. Dette spørgsmål er identisk med det andet præjudicielle spørgsmål i Stichting ZHM I-dommen ( ).

56. Domstolen fastslog i denne dom, at artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet har samme betydning som artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler ( ).

Det tredje og det fjerde spørgsmål

57. Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes som en standstill-forpligtelse således forstået, at en medlemsstat alene er beføjet til at ændre den gældende ordning eller praksis, for så vidt dette fører til en afgørelse i forbindelse med godkendelse af plantebeskyttelsesmidler, som er i overensstemmelse med dette direktiv. Med sit fjerde spørgsmål spørger den, såfremt det tredje spørgsmål besvares benægtende, om artikel 8, stk. 2, opstiller begrænsninger for ændringer af de nationale bestemmelser om markedsføring af biocidholdige produkter, og i bekræftende fald hvilke begrænsninger. Det er derfor hensigtsmæssigt at behandle disse spørgsmål sammen.

58. I Stichting ZHM I-dommen spurgte den forelæggende ret, om artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet skulle fortolkes som en standstill-forpligtelse og, såfremt dette spørgsmål blev besvaret benægtende, om denne bestemmelse indeholdt andre begrænsninger for medlemsstaternes ret til at ændre deres eksisterende godkendelsessystemer i overgangsperioden.

59. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den nationale ret nærmere bestemt spurgte ( ), om en medlemsstat kun har kompetence til at ændre den på tidspunktet for biociddirektivets ikrafttræden gældende ordning eller praksis, i) såfremt vurderingen i forbindelse med godkendelsen af biocidholdige produkter sker i overensstemmelse med, hvad direktivet bestemmer, ii) såfremt ændringerne ikke ændrer den gældende ordnings eller praksis’ systematik, eller iii) uden andre begrænsninger for medlemsstaterne end dem, der ifølge artikel 10 EF gælder under gennemførelsesfristen i overensstemmelse med Inter-Environnement Wallonie-dommen ( ).

60. I Inter-Environnement Wallonie-dommen fastslog Domstolen, at medlemsstaterne i den til gennemførelsen af et direktiv fastsatte periode skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare, og at det tilkommer den nationale ret at vurdere, om dette er tilfældet for så vidt angår de berørte nationale bestemmelser ( ).

61. Domstolen fastslog i Stichting ZHM I-dommen, at artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet ikke skulle fortolkes som en standstill-forpligtelse. Medlemsstaternes ret til at ændre deres tilladelsesordning for biocidholdige produkter kan imidlertid ikke betragtes som ubegrænset. Det princip, som Domstolen fastsatte i Inter-Environnement Wallonie-dommen vedrørende gennemførelsesfristen, finder mutatis mutandis anvendelse på en overgangsperiode som den, der er fastsat i artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet, i hvilken medlemsstaterne har tilladelse til at fortsætte med at anvende deres nationale ordninger, selv om disse ikke er i overensstemmelse med direktivet. Det tilkommer således den forelæggende ret at vurdere, om dette er tilfældet for så vidt angår de nationale bestemmelser, som den skal undersøge lovligheden af ( ).

62. Domstolen fastslog også i Stichting ZHM I-dommen, at overgangsperioderne, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler og artikel 16, stk. 1, i biociddirektivet har samme betydning, da formålet med begge disse bestemmelser er at give medlemsstaterne mulighed for i de overgangsperioder, der er fastsat i de to direktiver, at anvende de bestående nationale procedurer for markedsføringstilladelse til midler, der er omfattet af de samme direktiver, og som indeholder aktive stoffer, der endnu ikke er blevet bedømt på fællesskabsplan ( ).

63. Jeg drager følgende konklusioner af denne analyse. For det første skal artikel 8, stk. 2, ikke opfattes som en standstill-forpligtelse. For det andet følger det af artikel 10, stk. 2, EF og artikel 249, stk. 3, EF, at medlemsstaterne i den overgangsperiode, der er fastsat i direktivets artikel 8, stk. 2, skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet om plantebeskyttelsesmidler foreskrevne resultat i alvorlig fare. For det tredje tilkommer det den nationale ret at vurdere, om dette er tilfældet for så vidt angår de nationale bestemmelser, hvis lovlighed den skal undersøge på baggrund af eventuelle yderligere kriterier for vurderingen af foreneligheden, som Domstolen måtte fastsætte.

Det femte spørgsmål

64. Med det femte spørgsmål, som stilles, såfremt det fjerde spørgsmål besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret oplyst, på grundlag af hvilke kriterier den nationale domstol skal vurdere, om de trufne foranstaltninger bringer det i direktivet om plantebeskyttelsesmidler foreskrevne resultat i alvorlig fare.

65. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den nationale domstol navnlig ønsker oplyst, om artikel 10 EF eller bestemmelser i direktivet om plantebeskyttelsesmidler er til hinder for, at en medlemsstat ændrer sin oprindelige beslutning om at gennemføre direktivet ved at indføre en ny undtagelse fra godkendelse frem for at gøre brug af den beføjelse, som bestemmelsen indrømmer, til at bevare den eksisterende ordning eller praksis.

66. Stiftelsens udgangspunkt er, at niende betragtning til direktivet om plantebeskyttelsesmidler fastsætter et højt beskyttelsesniveau og slår fast, at hensynet til beskyttelse af mennesker, dyr og miljø går forud for hensynet til produktionsforbedring. Godkendelsesproceduren spiller en central rolle, hvilket indebærer, at godkendelsen i sig selv skal have en tilstrækkelig kvalitativ standard. Godkendelsen skal derfor indeholde en tilstrækkelig vurdering af risiciene, som er den eneste forklaring på kravet om godkendelse ( ). En utilstrækkelig vurdering griber ind i en række af de mål, som siden 1993 så vidt muligt har skullet opfyldes gennem direktivet – navnlig målet om at opnå et højere niveau for beskyttelse af sundheden og miljøet og at hindre, at plantebeskyttelsesmidler markedsføres, før de er tilstrækkeligt vurderet.

67. Stiftelsen er i tvivl, om anvendelsen af BMW’s artikel 16aa fører til en tilstrækkelig vurdering. »Tvingende landbrugsmæssige interesser « synes at være afgørende. I praksis overlader artikel 16aa det til den kompetente minister at afgøre, om økologiske og andre interesser skal tilgodeses. Intet tvinger ministeren til at foretage en risikovurdering. I praksis er plantebeskyttelsesmidler blevet undtaget, selv når de ikke har opfyldt et eller flere økologiske kriterier. Derfor er artikel 16aa i direkte strid med direktivets formål og bringer dets gennemførelse i fare.

68. Den nederlandske regering er ikke overraskende af den modsatte opfattelse. Dens udgangspunkt er (analogt med generaladvokat Jacobs’ analyse af direktivet om plantebeskyttelsesmidler i Stichting ZHM I-sagen) ( ), at direktivet om plantebeskyttelsesmidler indeholder i) rammebestemmelser vedrørende markedsføring og anvendelse af plantebeskyttelsesmidler, hvis kerne er godkendelsesproceduren, ii) en gensidig anerkendelse af godkendelser og iii) oprettelse på fællesskabsplan af en fortegnelse over aktive stoffer, som det er tilladt at anvende i plantebeskyttelsesmidler. På denne baggrund har den nederlandske regering fremhævet følgende.

69. For det første kan plantebeskyttelsesmidler kun godkendes i Nederlandene, såfremt der er truffet en positiv administrativ afgørelse. Dette gælder også for plantebeskyttelsesmidler, som indeholder eksisterende aktive stoffer, der endnu ikke er bedømt på fællesskabsplan.

70. For det andet vedrører BMW’s artikel 16aa kun plantebeskyttelsesmidler, som indeholder eksisterende aktive stoffer, der endnu ikke er vurderet på fællesskabsplan. Godkendelser, som gives på grundlag af denne bestemmelse, gives i praksis kun for nogle få måneder og under alle omstændigheder kun for højst et år. En sådan godkendelse kan endvidere kun gives, hvis midlet ikke udgør nogen fare for befolkningens eller brugernes sundhed, og det ikke udgør en uacceptabel risiko for miljøet. At det i henhold til artikel 16aa ikke kræves, at ansøgeren om godkendelse skal vedlægge de oplysninger, som angives i direktivets artikel 13, stk. 1, er ikke uforeneligt med direktivet, da artikel 13, stk. 6, tillader medlemsstaterne at fortsætte med at anvende tidligere nationale bestemmelser om oplysningskrav.

71. For det tredje, hvis Kommissionen beslutter ikke at optage et aktivt stof i fortegnelsen i bilag I eller opstiller betingelser for en sådan optagelse, skal den midlertidige godkendelse ændres eller tilbagekaldes inden for den tidsfrist, som Kommissionen har fastsat i sin beslutning. I henhold til nederlandsk ret kan ministeren når som helst tilbagekalde en godkendelse (artikel 16aa, stk. 2). I henhold til artikel 16aa, stk. 1, kan han endvidere være forpligtet til at gøre dette, da en godkendelse i henhold til artikel 16aa kun må meddeles for plantebeskyttelsesmidler, som indeholder aktive stoffer, der endnu ikke er blevet vurderet af Kommissionen.

72. Endelig udgør artikel 10 EF ingen hindring for, at en medlemsstat ændrer sin oprindelige beslutning om ikke at gøre brug af overgangsordningen. Dette gælder så meget desto mere, hvis beslutningen er en følge af forsinkelser på fællesskabsplan.

73. Efter Kommissionens opfattelse er den ordning, som blev indført ved BMW’s artikel 16aa, en de facto-godkendelse og ikke en »fornyet overvejelse« som omhandlet i direktivets artikel 8, stk. 3. Den ved BMW’s artikel 16aa indførte ordning skal derfor vurderes på grundlag af artikel 8, stk. 2. (Direktivets artikel 8, stk. 4, er ikke relevant, da artikel 16aa ikke har til formål at godkende et plantebeskyttelsesmiddel i tilfælde af en uforudsigelig fare). Direktivet fastsætter ikke særlige betingelser for godkendelse af sådanne produkter i overgangsperioden. Kommissionen har henvist til, at den forelæggende ret har anført, at risiciene for mennesker og miljøet er holdt på et acceptabelt niveau. Virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat bringes derfor ikke i alvorlig fare.

74. Den danske regering har anført, at da fristen for gennemførelse allerede for længst er udløbet, skal medlemsstaternes spillerum i overgangsperioden udelukkende vurderes på grundlag af direktivets bestemmelser, navnlig artikel 8, sammenholdt med de relevante bestemmelser i artikel 4 inden for rammerne af den i artikel 23 fastsatte tidsplan for gennemførelsen. Artikel 10 EF er irrelevant.

75. Hverken den franske eller den græske regering har fremsat særskilte anbringender vedrørende det femte spørgsmål.

76. Jeg er enig med stiftelsen i, at det fremgår af betragtningerne til direktivet ( ), at hele det godkendelsessystem, som indføres ved direktivet, bygger på et højt beskyttelsesniveau for sundheden, grundvandet og miljøet. Det må antages, at fællesskabslovgiver ikke havde til hensigt, at det spillerum, som medlemsstaterne indrømmes i henhold til de forskellige overgangsbestemmelser i artikel 8, skulle underminere dette mål.

77. Fjortende betragtning beskriver det tiltænkte omfang af medlemsstaternes beføjelse til »i en begrænset periode på sit område« – hvilket jeg opfatter som en henvisning til overgangsperioden i henhold til artikel 8 – at »tillade plantebeskyttelsesmidler, der indeholder et aktivt stof, som endnu ikke er opført på EF-listen«. I betragtningen knyttes denne beføjelse til to krav. Ansøgeren skal have »indsendt et dossier i overensstemmelse med fællesskabsreglerne«, og medlemsstaten skal have »vurderet, at det aktive stof og plantebeskyttelsesmidlerne kan forventes at opfylde de fællesskabsbetingelser, der er fastsat med hensyn til dem« ( ).

78. Det fremgår således af denne betragtning, at medlemsstaterne ikke skulle gives carte blanche i perioden med overgangsordningen. Selv om medlemsstaterne kan fortsætte med at anvende deres nationale procedurer skal i) de nationale procedurer tillade en tilstrækkelig vurdering af midlet og dets aktive stoffer, og ii) medlemsstaten (de facto) foretage en vurdering, som træder i stedet for den vurdering, som skal foretages på fællesskabsplan, og må kun godkende det aktive stof og midlet, såfremt den er rimeligt overbevist om, at disse vil kunne godkendes i henhold til fællesskabsstandarderne.

79. På denne baggrund vender jeg tilbage til de materielle bestemmelser, som afspejler fjortende betragtning. Domstolen har tidligere fastslået, at artikel 8, stk. 2, skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke har pligt til at følge bestemmelserne i artikel 4 eller artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, hvis den godkender, at et middel markedsføres på dets område i overensstemmelse med førstnævnte bestemmelse ( ). Den i artikel 8, stk. 3, fastlagte fornyede overvejelse adskiller sig fra godkendelsesproceduren, som foreskrives i artikel 8, stk. 2 ( ). Den fornyede overvejelse finder (åbenbart til enhver tid) anvendelse på midler, som allerede er godkendt i henhold til artikel 8, stk. 2 ( ), og ved anvendelse heraf skal medlemsstaterne følge kravene i direktivets artikel 4, stk. 1, litra b), nr. i)-v) og litra c)-f) ( ).

80. Det vil efter min opfattelse være usædvanligt, hvis artikel 8, stk. 2, skal forstås således, at den tillader en medlemsstat at anvende en godkendelsesprocedure i henhold til denne bestemmelse, som tilsidesætter kravet om et udførligt dossier, i hvilket midlet og dets aktive stof beskrives. Jeg kan vanskeligt indse, hvorledes en undersøgelse af den art, som følger af fjortende betragtning, skal gennemføres, hvis et sådant dossier ikke foreligger. Medmindre og indtil medlemsstaten gennemfører en fornyet overvejelse i henhold til artikel 8, stk. 3, vil der (potentielt) være meget få håndfaste oplysninger, som kan lægges til grund for vurderingen og godkendelsen.

81. Det vil ligeledes forekomme mærkværdigt, hvis artikel 8, stk. 2, tillader en godkendelsesprocedure, der ikke indeholder et bindende krav om, at den kompetente myndighed skal tage hensyn til midlets virkning på sundhed, grundvand og miljø. Det er atter vanskeligt at se, hvorledes det, i mangel af et sådant krav og medmindre og indtil en fornyet overvejelse i henhold til artikel 8, stk. 3, er blevet gennemført, kan garanteres, at direktivets mål opfyldes.

82. Jeg erkender, at den berørte minister i praksis under udøvelsen af sine beføjelser i henhold til BMW’s artikel 16aa ( ) tager nøje og behørigt hensyn til miljøet, før denne godkender et middel. Dette ændrer dog ikke ved den kendsgerning, at den med BMW’s artikel 16aa indførte ordning ikke pålægger ministeren en systematisk pligt til at gøre dette.

83. Jeg drager derfor den konklusion, at den nationale ret bl.a. skal tage hensyn til strukturen af den ordning, som indførtes ved den nationale lov, når den vurderer, om trufne foranstaltninger kan bringe virkeliggørelsen af det resultat, som foreskrives i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, i alvorlig fare. Foranstaltninger, hvorved en ordning indføres, som ikke indeholder et krav om indsendelse af et dossier og ikke indeholder et bindende krav om, at den kompetente myndighed tager hensyn til midlets virkning på sundhed, grundvand og miljø, skal betragtes som foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare.

84. Den nationale ret ønsker endvidere vejledning i det separate, men alligevel sammenhængende spørgsmål, om artikel 10 EF eller bestemmelser i direktivet om plantebeskyttelsesmidler udgør en hindring for, at en medlemsstat ændrer sin oprindelige beslutning om at gennemføre direktivet ved at indføre nye undtagelser fra godkendelse. Dette spørgsmål kan besvares kort.

85. Et direktiv er i henhold til artikel 249, stk. 3, EF, bindende for en medlemsstat fra dagen for sin ikrafttræden ( ). Når en medlemsstat har udøvet sin beføjelse til at træffe foranstaltninger til gennemførelse af direktivet i overgangsperioden, kan den ikke efterfølgende erstatte disse foranstaltninger med nye foranstaltninger, som betyder, at direktivet gennemføres i mindre grad.

86. Dette følger af den i artikel 10, EF fastslåede pligt til loyalt samarbejde. Ved at indrømme en overgangsperiode erkender fællesskabslovgiver, at direktivets mål og formål ikke kan opnås straks. I overgangsperioden står det medlemsstaterne frit at tilpasse den nationale lovgivning gradvis, således at de materielle krav i direktivet er behørigt og fuldt ud opfyldt ved udløbet af overgangsperioden. Efter min opfattelse er de dog ikke berettigede til atter at ændre deres lovgivning »i modsat retning«, dvs. at indføre nye bestemmelser, som adskiller sig fra snarere end tilnærmer sig direktivets krav ( ).

87. Efter min opfattelse savnes der begrundelse for at anvende et andet princip for så vidt angår direktivet om plantebeskyttelsesmidler.

88. Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, er ordningen, som finder anvendelse i Nederlandene på eksisterende midler, blevet ændret tre gange ( ). Den gældende version (BMW’s artikel 16aa) trådte i kraft længe efter udløbet af den toårige gennemførelsesfrist ( ). Hvis medlemsstaterne har en forpligtelse under gennemførelsesfristen til at »afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare« ( ) – en forpligtelse, som følger af artikel 10 EF og af artikel 249, stk. 3, EF – må denne efter min opfattelse gælde så meget desto mere, efter at gennemførelsesfristen er udløbet.

89. Endvidere bestemmer direktivets artikel 13, stk. 6, (som en undtagelse fra den »normale« bestemmelse i henhold til artikel 13, stk. 1, hvorefter ansøgere om godkendelse af et plantebeskyttelsesmiddel skal vedlægge ansøgningen et dossier), at »for aktive stoffer, der allerede er på markedet to år efter meddelelsen af dette direktiv [kan] medlemsstaterne fortsat […] anvende de tidligere nationale regler om krav mht. data, så længe disse stoffer ikke er optaget i bilag I«. Idet jeg lader spørgsmålet stå åbent, hvorvidt en medlemsstat kan anvende nye nationale regler, som i højere grad svarer til direktivets krav, forstår jeg bestemmelsen således, at den udelukker en senere regressiv ændring af de pågældende nationale bestemmelser. Dette vil gælde så meget desto mere, hvis en sådan ændring består i at ophæve kravet om indsendelse af et dossier samt undladelse af at indføre et bindende krav om, at den kompetente myndighed skal tage hensyn til virkningen af midlet og dets aktive stof på sundhed, grundvand og miljø.

90. Jeg er derfor af den opfattelse, at det efter udløb af gennemførelsesfristen, men i overgangsperioden, ikke er tilladt for en medlemsstat at ændre sin oprindelige beslutning om at gennemføre direktivet for plantebeskyttelsesmidler ved at indføre en ny undtagelse fra godkendelse, som svarer til direktivets mål og formål i mindre grad end de foregående bestemmelser. En sådan foranstaltning vil bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare.

Det sjette spørgsmål

91. Med sit sjette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at såfremt en medlemsstat tillader, at plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i dette direktivs bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet, markedsføres på dens område, skal artikel 4 eller artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler derved overholdes.

92. Dette spørgsmål er identisk med det fjerde præjudicielle spørgsmål i Stichting ZHM I-dommen. Som jeg tidligere har anført, fastslog Domstolen i denne sag, at artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at såfremt en medlemsstat tillader, at plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i samme direktivs bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet, markedsføres på dens område, er den ikke forpligtet til at overholde bestemmelserne i samme direktivs artikel 4 eller artikel 8, stk. 3.

Det syvende spørgsmål

93. Med det syvende spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt at få fastlagt, om en beslutning om fritagelse eller undtagelse i henhold til BMW’s artikel 16aa udgør en »fornyet overvejelse« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, i det mindste for så vidt angår en ny anvendelse af et plantebeskyttelsesmiddel, som allerede befinder sig på markedet, idet en sådan undtagelse indrømmes på grundlag af en undersøgelse, under hvilken det, ved en undtagelse fra den eksisterende ordning, undersøges, om der er tale om uacceptable risici for brugeren/arbejdstageren, folkesundheden og miljøet.

94. Dette spørgsmål ligner, men er ikke identisk med det femte præjudicielle spørgsmål i Stichting ZHM I-dommen, som også vedrørte omfanget af en »fornyet overvejelse« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler. Domstolen fastslog i nævnte sag, at en »fornyet overvejelse« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, forudsætter, at der allerede er givet en markedsføringstilladelse for plantebeskyttelsesmidlet, og at tilladelsen stadig er gyldig på tidspunktet for den fornyede overvejelse. Genstanden for denne fornyede overvejelse er ikke en ny bedømmelse af et isoleret aktivt stof, men af det endelige plantebeskyttelsesmiddel. Det er de nationale myndigheder og ikke de berørte personer, der tager initiativet til at iværksætte en sådan fornyet overvejelse. Det tilkommer derfor den forelæggende ret at bedømme, om en national undersøgelse (i denne sag den undersøgelse, der er fastsat i BMW’s artikel 25d) besidder alle kendetegnene for en fornyet overvejelse i henhold til artikel 8, stk. 3 ( ).

95. I denne sag tilkommer det derfor ligeledes den nationale ret at afgøre, hvorvidt den undersøgelse, som foreskrives i BMW’s artikel 16aa , besidder alle kendetegnene for »fornyet overvejelse« i henhold til artikel 8, stk. 3, således som Domstolen fastslog i Stichting ZHM I-dommen.

96. Når dette er sagt, skal jeg bemærke, at oplysningerne i forelæggelseskendelsen, som suppleres af den nederlandske regerings indlæg, anfører, at undersøgelsen, som foreskrives i BMW’s artikel 16aa, ikke er en »fornyet overvejelse« som omhandlet i artikel 8, stk. 3. Dette skyldes, at i) fritagelse eller undtagelse i henhold til BMW’s artikel 16aa indrømmes efter ansøgning fra den berørte part og ikke på den kompetente myndigheds initiativ, og at ii) proceduren blev udviklet netop til plantebeskyttelsesmidler, som på tidspunktet for ansøgningen ikke er omfattet af en gyldig godkendelse.

Det ottende spørgsmål

97. Med det ottende spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler kun finder anvendelse på afgivelse af oplysninger før en fornyet overvejelse, eller om bestemmelserne også finder anvendelse på den måde, hvorpå en fornyet overvejelse skal organiseres og gennemføres.

98. Dette spørgsmål har samme ordlyd som det sjette præjudicielle spørgsmål i Stichting ZHM I-dommen, i hvilken Domstolen fastslog, at artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at den kun indeholder bestemmelser om fremlæggelse af oplysninger før en fornyet overvejelse.

Forslag til afgørelse

99. Det er følgelig min opfattelse, at de af College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nederlandene) forelagte præjudicielle spørgsmål bør besvares som følger:

»Spørgsmål 1:

Når den nationale ret anvender national lov, og navnlig bestemmelser, som specifikt er vedtaget med det formål at gennemføre et direktiv, er den nationale ret forpligtet til så vidt muligt at fortolke national lov i lyset af ordlyden af og formålet med det pågældende direktiv for at virkeliggøre det resultat, som foreskrives i direktivet og dermed overholde artikel 249, stk. 3, EF.

Spørgsmål 2:

Artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 91/414/EØF af 15. juli 1991 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler (»direktivet om plantebeskyttelsesmidler«) har samme betydning som artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/8/EF af 16. februar 1998 om markedsføring af biocidholdige produkter.

Spørgsmål 3 og 4:

Artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal ikke fortolkes som en standstill-forpligtelse. Artikel 10, stk. 2, EF og artikel 249, stk. 3, EF kræver dog, at medlemsstaterne i den i artikel 8, stk. 2, fastsatte overgangsperiode skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat i alvorlig fare. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet for så vidt angår de nationale bestemmelser, som den skal undersøge lovligheden af, på baggrund af eventuelle yderligere kriterier for vurdering af foreneligheden med direktivet, som Domstolen måtte fastsætte.

Spørgsmål 5:

Virkeliggørelsen af det i direktivet foreskrevne resultat bringes i alvorlig fare, hvis en medlemsstat efter udløbet af gennemførelsesfristen, men i overgangsperioden, ændrer sin oprindelige beslutning om at gennemføre direktivet om plantebeskyttelsesmidler ved at indføre en ny undtagelse fra godkendelse, som i mindre grad svarer til direktivets mål og formål end de foregående bestemmelser.

Spørgsmål 6:

Artikel 8, stk. 2, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke har pligt til at overholde bestemmelserne i direktivets artikel 4 eller artikel 8, stk. 3, hvis den tillader markedsføring på sit område af plantebeskyttelsesmidler, der indeholder aktive stoffer, som ikke er opført i bilag I, og som allerede var på markedet to år efter meddelelsen af direktivet.

Spørgsmål 7:

Det tilkommer den nationale ret at afgøre, hvorvidt den undersøgelse, som foreskrives i artikel 16aa i Bestrijdingsmiddelenwet 1962 (lov om bekæmpelsesmidler) besidder alle kendetegnene for en »fornyet overvejelse« som omhandlet i artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler, således som Domstolen fastslog i dommen i sag C-316/04 Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie I.

Spørgsmål 8:

Artikel 8, stk. 3, i direktivet om plantebeskyttelsesmidler indeholder kun bestemmelser om fremlæggelse af oplysninger før en fornyet overvejelse.«