RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

15. maj 1997

Sag T-273/94

N.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — loyalitetspligt — mistanke om handlinger, der er i strid med den værdighed, stillingen kræver — tjenestemandens loyale medvirken under undersøgelsen — foreligger ikke — disciplinærsag — fjernelse fra tjenesten«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-289

Angående:

Påstande dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 4. oktober 1993 om, at sagsøgeren fjernes fra tjenesten, dels om erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren blev ansat i Kommissionen den 31. januar 1983 som tjenestemand i lønklasse A4 i Generaldirektoratet for transport (GD VII). I juni 1991 blev han udnævnt til vicekontorchef for tredje kontor (»Luftfartssikkerhed — flyvekontrol — industripolitik — arbejdsmæssige aspekter«) i GD VIFs direktorat C (»Lufttransport«) med ansvar for luftfartssikkerhed.

Inden sagsøgeren tiltrådte sin stilling i Kommissionen, havde han været beskæftiget inden for samme område, nemlig som rådgiver for det græske selskab Doxiadis associates (herefter »Doxiadis«), bl.a. i Nigeria.

I tiden fra den 26. juni til den 3. juli 1992 holdt sagsøgeren ferie og havde på sin ferieseddel oplyst, at han ville tage til Grækenland. I denne periode var han imidlertid i Nigeria.

I notat af 6. juli 1992 anførte Kommissionens Sikkerhedskontor (herefter »Sikkerhedskontoret«), at en troværdig kilde — som imidlertid ønskede at forblive anonym — havde oplyst, at sagsøgeren, der opholdt sig i Nigeria, ville få krediteret et meget betydeligt beløb — 45 mio. USD — på sin private konto. Overførslen måtte antages at dække restsaldoen i henhold til en kontrakt mellem den nigerianske regering og sagsøgeren for arbejder udført i 12. Ifølge samme kilde kunne der være tale om hvidvaskning af penge.

På grundlag af de fremlagte dokumenter afviste Société générale de banque, Bruxelles, hvor sagsøgerens personlige konto førtes, at overføre beløbet.

På grundlag af de modtagne oplysninger foretog Kommissionens Sikkerhedskontor undersøgelser i sagen og besluttede at høre sagsøgeren.

Ved skrivelse af 8. oktober meddelte Kommissionen sagsøgeren, at man havde besluttet at indlede en disciplinærsag og at høre ham i overensstemmelse med artikel 87 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Sagsøgeren blev i henhold til vedtægtens artikel 87 hørt den 16. oktober 1992.

Som led i sagens behandling rettede GD IX's direktorat B henvendelse til Doxiadis med anmodning om oplysninger om forholdet mellem selskabet og sagsøgeren. Doxiadis svarede ved skrivelse af 5. januar 1993.

Ved indberetning af 24. marts 1993 rejste generaldirektøren for personale og administration på ansættelsesmyndighedens vegne sag mod sagsøgeren for Disciplinærrådet. De påklagede forhold bestod i, at sagsøgeren havde krænket sin loyalitetspligt og det tillidsforhold, som kræves mellem samtlige tjenestemænd og institutionen.

Den 6. juli 1993 blev sagsøgeren hørt af Disciplinærrådet. Samme dag afgav Disciplinærrådet en begrundet udtalelse. Det hed heri, at Disciplinærrådet efter en gennemgang af de indhentede oplysninger »finder, at hr. [N.] groft har krænket sin loyalitetspligt og den tillid, som påhviler samtlige tjenestemænd i forhold til deres institution, hvorved dennes anseelse kan lide alvorlig skade«, og anbefalede ansættelsesmyndigheden, at sagsøgeren blev degraderet. Den 10. september 1993 og den 4. oktober 1993 blev sagsøgeren hørt af ansættelsesmyndigheden. Ved afgørelse af 4. oktober 1993 fraveg ansættelsesmyndigheden Disciplinærrådets indstilling og pålagde sagsøgeren fjernelse fra tjenesten som sanktion (herefter »den anfægtede afgørelse«).

Sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten med virkning fra den 1. december 1993.

Påstanden om annullation

Anbringendet om, at disciplinærsagen var behæftet med uregelmæssigheder

Indhentelse af oplysninger som grundlag for den disciplinære procedure

Retten bemærkede, at når Kommissionen bliver bekendt med omstændigheder, der må antages at være i strid med dens interesser, skal den i henhold til bestemmelserne i vedtægtens afsnit VI om disciplinærordningen indlede en undersøgelse for i givet fald at kunne træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre eller beskytte sine interesser (præmis 69).

Retten fandt, at den omstændighed i sig selv, at oplysningerne eventuelt stammede fra en bank og eventuelt var fremkommet under tilsidesættelse af nationale bestemmelser om fortrolighed, ikke var til hinder for, at der kunne indledes en disciplinærsag (præmis 70).

Retten bemærkede endvidere, at indledning af disciplinærsagen ikke var en krænkelse af respekten for privatlivets fred (præmis 71).

Retten henviste til, at denne grundlæggende rettighed, der ligeledes fremgår af artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »menneskerettighedskonventionen«), hører til de almindelige retsgrundsætninger, som Fællesskabets retsinstanser skal beskytte i overensstemmelse med de forfatningsmæssige traditioner, der er fælles for medlemsstaterne, og med de internationale traktater, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de har tiltrådt (præmis 72).

Henvisning til: Domstolen, 26. juni 1980, sag 136/79, National Panasonic mod Kommissionen, Sml. s. 2033, præmis 17 og 18; Domstolen, 8. april 1992, sag C-62/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2575, præmis 23.

Retten henviste endvidere til, at disse rettigheder dog ikke fremtræder som absolutte, men kan være undergivet begrænsninger, forudsat at disse er i virkelig overensstemmelse med de formål, som Fællesskabet forfølger i almenliedens interesse, og ikke, når henses til det forfulgte formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uacceptabelt indgreb, der krænker selve kerneområdet for de således sikrede rettigheder (præmis 73).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1989, sag 265/87, Schrøder, Sml. s. 2237, præmis 15; Kommissionen mod Tyskland, a.st., præmis 23; Domstolen, 5. oktober 1994, sag C-404/92 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4737, præmis 18; Retten, 13. juli 1995, sag T-176/94.K. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 621, præmis 33.

Retten fandt, at Kommissionen på ingen måde havde foretaget et uforholdsmæssigt og uacceptabelt indgreb, der krænkede selve kerneområdet for respekten for privatlivets fred ved først at indlede en undersøgelse og derefter en disciplinærsag på grundlag af oplysninger om eventuelle retsstridige forhold fra sagsøgerens side, der i givet fald indebar, at denne groft havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til vedtægten (præmis 74).

Disciplinærsagens forløb

Retten anførte, at selv om det af artikel 1 i vedtægtens bilag IX om disciplinær forfølgning fremgår, at den indberetning, hvormed en sag rejses for Disciplinærrådet, klart skal angive de forhold, der påklages, foreskriver ingen andre bestemmelser i vedtægten på sagens indledende stadium en lignende pligt til at undersøge, om de oplysninger, som institutionen har modtaget, er korrekte. På dette stadium er institutionen nemlig ikke i stand til at formulere, hvilke beskyldninger der rettes mod tjenestemanden, for så vidt som den ikke på grundlag af undersøgelser har mulighed for at afgøre, om der bør indledes en disciplinærsag (præmis 79).

Kommissionen har en forpligtelse til i visse tilfælde at sikre meddeleren anonymitet. Traktatens artikel 214 — hvorefter Fællesskabets medlemmer og ansatte har en forpligtelse til ikke at give oplysninger om forhold, som ifølge deres natur er tjenestehemmeligheder — er udtryk for et generelt princip, der tillige finder anvendelse på oplysninger afgivet af fysiske personer, dersom oplysningerne ifølge deres natur er fortrolige. Såfremt en institution går ind på at modtage oplysninger, der afgives ganske frivilligt, men som ledsages af en anmodning om fortrolighed for at beskytte meddelerens anonymitet, er institutionen forpligtet til at respektere en sådan betingelse. En procedure, der indledes på grundlag af oplysninger, hvis herkomst er uoplyst, er lovlig, når den pågældendes mulighed for at udtale sig om sin opfattelse af sagens realitet eller om de konklusioner, som Kommissionen drager heraf, ikke berøres (præmis 81).

Henvisning til: Domstolen, 13. februar 1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, præmis 14; Domstolen7. november 1985, sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml. s. 3539, præmis 34.

Retten henviste til, at princippet om kontradiktion i forbindelse med en procedure som den, der skal følges ved Disciplinærrådets behandling af en sag, samt retten til forsvar i forbindelse med en sådan procedure indebærer, at sagsøgeren og i givet fald hans advokat kan skaffe sig kundskab om samtlige faktiske forhold, der lægges til grund for beslutningen, i så god tid, at de kan fremsætte deres bemærkninger hertil. Hvis der imidlertid ikke foreligger en anmodning fra den pågældende, påhviler der ikke efter vedtægten ansættelsesmyndigheden nogen forpligtelse til at give oplysning om alle dokumenter vedrørende den tjenestemand, som er genstand for en disciplinærsag (præmis 88).

Henvisning til: Domstolen, 29. januar 1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 23; Domstolen, 11. juli 1985, forenede sager 255/83 og 256/83, R. mod Kommissionen, Sml. s. 2473, præmis 17; Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89, De Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 122.

Retten fandt, at det fulgte heraf, at Kommissionen havde pligt til at tilstille den, der er genstand for en undersøgelse, dokumenter, som indeholder omstændigheder af betydning for den pågældendes ret til at varetage sit forsvar, men ikke nødvendigvis andre dokumenter, såfremt der ikke er fremsat anmodning herom (præmis 89).

Henvisningtil: F. mod Kommissionen, a.st., præmis 24; Retten, 17. december 1991, sagT-7/89, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 51 og 52.

For så vidt angår sagsøgerens påstand om, at Kommissionen ikke havde respekteret hans ret til en retfærdig rettergang som omhandlet af menneskerettighedskonventionens artikel 6, fandt Retten det tilstrækkeligt at bemærke, at sagen for Kommissionen ikke var judiciel, men administrativ, og at Kommissionen ikke kunne betragtes som en »domstol« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i menneskerettighedskonventionens artikel 6. En ret til en retfærdig rettergang som omhandlet i demie bestemmelse kunne følgelig ikke påberåbes under en disciplinærsag (præmis 95).

Henvisning til: Domstolen, 7. juni 1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og /80, Musique diffusion francaise m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1827, præmis 7; De Compte mod Parlamentet, a.st., præmis 94.

Anbringendet om, at der er anlagt et åbenbart forkert skøn og om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet

Ifølge Retten indebærer en afgørelse om at anvende fjernelse fra tjenesten som sanktion nødvendigvis, at institutionen foretager omhyggelige overvejelser i betragtning af afgørelsens alvorlige og uafvendelige følger. Institutionen råder i denne henseende over et vidt skøn, og domstolskontrollen hermed er begrænset til at angå en undersøgelse af, at de faktiske omstændigheder, der lægges til grund, er materielt rigtige, at der ikke er anlagt et åbenbart forkert skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (præmis 125).

Retten udtalte, at den forpligtelse for sagsøgeren, som nærværende sag navnlig angik, fremgik af vedtægtens artikel 12, stk. 1: »Tjenestemanden skal afholde sig fra enhver handling, især enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver« (præmis 126).

Ifølge Retten skal denne bestemmelse skabe sikkerhed for, at fællesskabsinstitutionernes tjenestemænd optræder med en sådan værdighed, at de opfylder de krav til en særlig korrekt og respektabel handlemåde, som man kan forvente af ansatte ved en offentlig international institution (præmis 127).

Henvisning til: Retten, 7. marts 1996, sagT-146/94, Williams mod Revisionsretten, Sml. Pers. II, s. 329, præmis 65.

Retten fandt, at bestemmelsen burde læses i sammenhæng med vedtægtens artikel 11, stk. 1, hvorefter tjenestemanden i sin adfærd udelukkende skal lade sig lede af Fællesskabernes interesser, og vedtægtens artikel 21, stk. 1, hvorefter tjenestemanden skal bistå og rådgive sine foresatte (præmis 128).

Retten fastslog, at det fremgår af disse bestemmelser under ét, at tjenestemanden har en loyalitetspligt over for sin institution og derfor bør udvise en adfærd, som er hævet over enhver mistanke, så meget desto mere hvis han har en højere rang, således at tillidsforholdet mellem institutionen og tjenestemanden stedse bevares (præmis 129).

Ifølge Retten fremgik det af sagens akter, at sagsøgeren ikke alvorligt har søgt at bistå Kommissionen i forbindelse med dens oplysning af de faktiske omstændigheder, der lå til grund for undersøgelsen; han har derimod forstærket den berettigede tvivl, hans institutionen nærede, idet han afgav utilstrækkelige, skiftende og indbyrdes modstridende forklaringer (præmis 141).

Efter en gennemgang af disse faktiske omstændigheder fandt Retten ikke, at der var grundlag for at antage, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart forkert skøn, da den konkluderede, at sagsøgeren groft havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til vedtægten (præmis 145).

Retten bemærkede, at når de handlinger, der lastes tjenestemanden, er bevist, tilkommer det ansættelsesmyndigheden at vælge den sanktion, der er passende, samt at Fællesskabets retsinstanser ikke kan sætte sin vurdering i stedet for ansættelsesmyndighedens, undtagen i tilfælde af åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning (præmis 147).

Henvisning til: Domstolen, 30. maj 1973, sag 46/72, De Greefmod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 45; F. mod Kommissionen, a.st., præmis 34, De Compte mod Parlamentet, a.st., præmis 220 og 222; Retten, 26. januar 1995, sagT-549/93, D. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 43, præmis 96.

Retten udtalte, at den foreliggende sag ikke indeholdt oplysninger, der gav grundlag for at antage, at den pålagte sanktion var åbenbart urimelig i forhold til de konstaterede overtrædelser, eller at Kommissionen skulle have misbrugt sine beføjelser for at varetage andre hensyn end forudsat.

Påstanden om erstatning

Retten henviste til, at kun i tilfælde, hvor der er en direkte forbindelse mellem et annullationssøgsmål og en erstatningspåstand, kan erstatningspåstanden admitteres som accessorisk til annullationssøgsmålet, uden at den pågældende forud herfor har forelagt en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om erstatning for den påståede skade, og uden at der er indgivet klage over ansættelsesmyndighedens stiltiende eller udtrykkelige afvisning af ansøgningen. Påstanden om erstatning for det materielle tab og den ikke-økonomiske skade må imidlertid forkastes, for så vidt der er nær sammenhæng mellem denne og den annullationspåstand, som enten er blevet afvist fra påkendelse eller forkastet som ubegrundet (præmis 159).

Henvisning til: Retten, 6. februar 1992, sag T-29/91, Castelletti m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 77, præmis 29; Retten, 5. februar 1997, sag T-207/95, Ibarra Gil mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 31, præmis 88; Retten, 5. februar 1997, sag T-211/95, Petit-Laurent mod Kommissionen, Sml. Pers II, s. 57, præmis 88.

Retten udtalte, at der i den foreliggende sag var nær forbindelse mellem erstatningspåstanden og annullationspåstanden. Herefter kunne erstatningspåstanden antages til realitetsbehandling, uanset at sagsøgeren ikke forud havde indgivet ansøgning — og klage — men påstanden fandtes ikke at kunne tages til følge, for så vidt som en gennemgang af de søgsmålsgrunde, der var gjort gældende til støtte for påstanden om annullation, ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde gjort sig skyldig i retsstridige handlinger, og at den følgelig ikke havde begået ansvarspådragende fejl (præmis 160).

Retten udtalte endvidere, at såfremt det måtte lægges til grund, at der ikke var en nær forbindelse mellem de enkelte led i påstandene om erstatning og annullation, ville erstatningspåstanden være at afvise, idet kravet første gang blev gjort gældende i stævningen, således at der ikke forud herfor havde rundet en forskriftsmæssig administrativ procedure sted.

Henvisning til: Retten, 28. januar 1993, sag T-53/92, Piette de Stachelski mod Kommissionen, Sml. II, s. 35, præmis 18.

Konklusion:

Kommissionen frifindes.