ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 198, stk. 2, i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den finder anvendelse på levering af barrer, der består af en tilfældig grov sammensmeltning af skrot og forskellige guldholdige metalgenstande samt andre metaller, materialer og stoffer og har et guldindhold på mellem 500 og 600‰, alt efter barren.

Den omstændighed, som forhøjer risikoen for skattesvig og dermed begrunder anvendelsen af en ordning for omvendt betalingspligt for levering af visse produkter, herunder guld, er nemlig disse produkters høje markedsværdi i forhold til deres størrelse, som gør dem lette at transportere. Hvad angår handelen med guld i tilfælde, hvor der ikke er tale om en færdigvare som f.eks. et smykke, er det guldindholdet i den pågældende vare, som bestemmer varens værdi. Risikoen for skattesvig er følgelig så meget desto større, hvis denne vare har et højt guldindhold.

Heraf følger, at henset til det hovedformål, som EU-lovgiver forfølger, er lødighedsgraden af guldet i den pågældende vare afgørende med henblik på at afgøre, om en levering af guld som råmetal eller som halvforarbejdede produkter, der ikke udgør en færdigvare, er omfattet af artikel 198, stk. 2, i direktiv 2006/112.

Det må desuden fastslås, at såfremt der anlægges en fortolkning af dette direktivs artikel 198, stk. 2, hvorefter denne bestemmelse, når en medlemsstat har gennemført den, alligevel ikke finder anvendelse på barrer med en guldlødighed på 325‰ eller derover, kan dette være til skade for den fulde virkeliggørelse af det mål om at bekæmpe skattesvig, som EU-lovgiver – henset til et sådant ædelmetals særlige kendetegn – specifikt forfølger. Det foregående berører derimod ikke spørgsmålet om, hvorvidt barrer bestående af »affald« eller »brugt materiale«, som har en guldlødighed på under 325‰, kan være omfattet af den ordning for omvendt betalingspligt, der er fastsat i samme direktivs artikel 199, stk. 1, litra d), såfremt en medlemsstat har indført denne ordning.

Der er herved intet i direktivet 2006/112, der tyder på, at den ordning for omvendt betalingspligt, der er fastsat i direktivets artikel 199, stk. 1, litra d), nødvendigvis udelukker ordningen i direktivets artikel 198, stk. 2, idet sidstnævnte bestemmelse i denne henseende kan betragtes som lex specialis, der vedrører særlige produkter, som er omfattet af bestemmelsens begreber.

(jf. præmis 38, 41-43, 45 og domskonkl.)
Artikel 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der pålægger den nationale ret, ved hvilken en forbruger har anlagt et individuelt søgsmål med henblik på, at det fastslås, at et vilkår i en kontrakt, der binder forbrugeren til en erhvervsdrivende, er urimeligt, automatisk at udsætte søgsmålet i afventning af, at der afsiges endelig dom i et verserende kollektivt søgsmål, der er anlagt af en forbrugerorganisation på grundlag af den nævnte artikels stk. 2 med henblik på, at brugen i samme slags kontrakter af vilkår svarende til det, der er omfattet af det nævnte individuelle søgsmål, bringes til ophør, uden at relevansen af en sådan udsættelse for beskyttelsen af forbrugeren, der har anlagt et individuelt søgsmål, kan tages i betragtning, og uden at denne forbruger kan beslutte sig for at frigøre sig fra det kollektive søgsmål.

De individuelle og kollektive søgsmål inden for rammerne af direktiv 93/13 har nemlig forskellige formål og retsvirkninger, således at det processuelle forhold mellem deres forløb alene kan opfylde de krav af processuel karakter, der bl.a. vedrører retsplejehensyn og behovet for at undgå modstridende retsafgørelser, uden at udformningen af disse forskellige søgsmål dog medfører en svagere forbrugerbeskyttelse end den, der er fastsat i direktiv 93/13. I denne forbindelse kan behovet for at sikre en sammenhæng mellem retsafgørelser ikke berettige en sådan mangel på effektivitet, der består i, at forbrugeren taber de rettigheder, som denne ville have haft i et individuelt søgsmål, efter udsættelsen heraf indtil der er afsagt endelig dom i det kollektive søgsmål, idet forskellen mellem den retlige efterprøvelse, der udøves i forbindelse med et kollektivt søgsmål, og den, der udøves i forbindelse med et individuelt søgsmål, i princippet bør forhindre risikoen for modstridende retsafgørelser. Ligeledes for så vidt angår behovet for at undgå overfyldning af retterne må der ikke af hensyn til en medlemsstats retlige organisering rejses tvivl om den effektive udøvelse af de subjektive rettigheder, som direktiv 93/13 tillægger forbrugerne.

(jf. præmis 30, 35 og 40-43 samt domskonkl.)
Sag C-558/14

Mimoun Khachab

mod

Subdelegación de Gobierno en Álava

(Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 2003/86/EF — artikel 7, stk. 1, litra c) — familiesammenføring — betingelser for udøvelse af retten til familiesammenføring — faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter — national lovgivning, der tillader en fremadrettet vurdering af sandsynligheden af, at referencepersonen vil bevare sine indtægter — forenelighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. april 2016

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86 – betingelser for udøvelse af retten til familiesammenføring – faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter – national lovgivning, der tillader en fremadrettet vurdering af sandsynligheden for, at referencepersonen vil bevare sine indtægter – lovlig

[Rådets direktiv 2003/86, art. 3, stk. 1, art. 7, stk. 1, og art. 16, stk. 1, litra a)]

Artikel 7, stk. 1, litra c), i direktiv 2003/86 om ret til familiesammenføring skal fortolkes således, at denne bestemmelse tillader en medlemsstats kompetente myndigheder at give afslag på en ansøgning om familiesammenføring på grundlag af en fremadrettet vurdering af sandsynligheden af, at de faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter, som referencepersonen skal råde over for at forsørge sig selv og sine familiemedlemmer uden social bistand fra denne medlemsstat, vil blive opretholdt i det år, der følger efter datoen for indgivelsen af denne ansøgning, hvilket vurderes på grundlag af udviklingen i referencepersonens indtægter i løbet af de seks måneder, der er gået forud for denne dato.

Vurderingen af, om der foreligger velbegrundede forventninger om at opnå varig opholdstilladelse som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, kræver nødvendigvis, at den berørte medlemsstats kompetente myndighed foretager en undersøgelse af den fremtidige udvikling i referencepersonens situation med henblik på opnåelsen af nævnte opholdstilladelse.

Ifølge nævnte direktivs artikel 16, stk. 1, litra a), kan den berørte medlemsstats kompetente myndighed desuden bl.a. inddrage tilladelsen til familiesammenføring, såfremt referencepersonen ikke længere råder over faste, regelmæssige og tilstrækkelige indtægter som omhandlet i nævnte artikel 7, stk. 1, litra c). En sådan mulighed for at inddrage denne tilladelse indebærer, at denne myndighed kan kræve, at referencepersonen råder over disse indtægter efter tidspunktet for indgivelsen af dennes ansøgning.

Hvad angår fastsættelsen af den periode forud for indgivelsen af ansøgningen, som kan danne grundlag for den fremadrettede vurdering af referencepersonens indtægter, til seks måneder, skal det fastslås, at direktiv 2003/86 ikke indeholder nogen præcisering på dette punkt. Under alle omstændigheder kan en sådan periode ikke være i strid med dette direktivs formål.

(jf. præmis 35, 38, 47 og 48 samt domskonkl.)
Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at den er til hinder for en ordning om rimelig kompensation for privatkopiering, der finansieres af medlemsstatens generelle budget, hvorved det ikke er muligt at sikre, at omkostningerne til denne rimelige kompensation bæres af brugerne af private kopier.

Det fremgår nemlig dels af den klare ordlyd af denne bestemmelse, at undtagelsen for privatkopiering er fastsat udelukkende til fordel for fysiske personer, der foretager eller har kapacitet til at foretage reproduktioner af beskyttede værker eller andre beskyttede frembringelser med henblik på privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle. Det følger heraf, at juridiske personer til forskel fra fysiske personer, der er omfattet af undtagelsen for privatkopiering med de betingelser, der er præciseret i direktiv 2001/29, under alle omstændigheder er udelukket fra at drage fordel af denne undtagelse, således at de ikke har ret til at foretage privatkopiering uden først at opnå tilladelse fra indehaverne af rettighederne over de pågældende værker eller frembringelser.

Dels kan disse juridiske personer under ingen omstændigheder være de endelige faktiske skyldnere af den nævnte afgift, selv om det på EU-rettens nuværende stade er muligt for medlemsstaterne at indføre en ordning, hvorefter juridiske personer under visse betingelser er betalingspligtige i forhold til den afgift, der skal finansiere den rimelige kompensation, der er omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, og det uafhængigt af, om den medlemsstat, der har indført undtagelsen for privatkopiering, har indført en ordning med rimelig kompensation, der finansieres ved en afgift eller af dens generelle budget.

På det grundlag kan en sådan ordning om den rimelige kompensation, der finansieres af en medlemsstats generelle budget, ikke sikre, at omkostningerne til denne kompensation bæres endeligt alene af brugerne af private kopier, ifølge hvilken ordning der dels ikke er pålagt konkrete afgifter på bestemte forbrug, således at den budgetpost, der er forbeholdt betalingen af den rimelige kompensation, skal anses for at blive dækket ind af alle de indtægtskilder, der er opført på statens generelle budget, og dermed også af alle skattepligtige personer, herunder juridiske personer, dels ikke eksisterer nogen bestemmelse, der gør det muligt for juridiske personer at ansøge om at blive fritaget fra forpligtelsen til at deltage i finansieringen af den nævnte kompensation, eller i det mindste at ansøge om tilbagebetaling heraf.

(jf. præmis 29, 30, 36, 37 og 39-42 samt domskonkl.)
I denne henseende skal identificeringen af de bestemmelser på et område, der skal kvalificeres som væsentlige, baseres på objektive forhold, som gør det muligt at foretage en domstolsprøvelse, og kræver, at det pågældende områdes kendetegn og særtræk tages i betragtning.

Bestemmelser, der kræver et politisk valg, som det hører under EU-lovgivers egen kompetence at træffe, kan ikke gøres til genstand for en delegation fra dennes side. Det følger heraf, at de af Kommissionen vedtagne gennemførelsesforanstaltninger hverken kan ændre væsentlige bestemmelser i den grundlæggende retsforskrift eller supplere denne med nye væsentlige bestemmelser.

Inden for kvotehandelsordningen, der er indført ved direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, som ændret ved direktiv 2009/29, bekræfter, at delmålet om opretholdelse af konkurrencevilkårene i det indre marked er væsentligt.

Lovgiver har således i nævnte direktivs artikel 10a, stk. 1, på den ene side insisteret på vigtigheden af en fuldstændig harmonisering, og på den anden side over for Kommissionen udpeget de kriterier, som skal ligge til grund for harmoniseringen, dvs. i det væsentlige på grundlag af benchmarks for hver sektor og undersektor.

Ved at fastsætte en sådan metode for gratistildeling af kvoter, der er fuldt harmoniseret inden for de forskellige sektorer, har lovgiver konkretiseret det væsentlige krav om at mindske konkurrenceforvridningen i det indre marked mest muligt. Derfor kan Kommissionen ikke uden at tilsidesætte dette krav og dermed ikke uden at ændre på et væsentligt element i direktiv 2003/87 fastsætte regler for gratistildeling af kvoter, der ikke er fuldt harmoniserede og sektorbestemte, såsom en bestemmelse, der gør det muligt gratis at tildele kvoter til visse virksomheder, der ville stå over for urimelige byrder.

(jf. præmis 50 og 52-55)
Artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18/EF om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at en aftaleordning, hvorved en offentlig enhed ønsker at anskaffe varer på markedet ved for hele denne ordnings varighed at indgå kontrakter med enhver økonomisk aktør, der påtager sig at levere de pågældende varer på de på forhånd fastsatte vilkår, uden at vælge blandt de interesserede økonomiske aktører og ved at give disse mulighed for at tiltræde denne ordning under hele dennes varighed, ikke udgør en offentlig kontrakt i dette direktivs forstand.

Når en offentlig enhed tilsigter at indgå kontrakter om levering med alle de økonomiske aktører, der ønsker at levere de pågældende varer på de vilkår, som denne enhed har anført, betyder den manglende udvælgelse af en økonomisk aktør, som tildeles eneretten til en kontrakt, at det ikke er nødvendigt at lade denne ordregivende myndigheds handlinger være omfattet af de præcise regler i direktiv 2004/18 med henblik på at forhindre den i at tildele en kontrakt ved begunstigelse af indenlandske erhvervsdrivende. Valget af et bud, og således af den virksomhed, som tildeles kontrakten, synes at være et element, der er uløseligt forbundet med dette direktivs regulering af offentlige kontrakter, og dermed med begrebet offentlig kontrakt som omhandlet i dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a).

(jf. præmis 37, 38 og 42 samt domskonkl. 1)
Rådets direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de:

— ikke er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken sælgerne af brændsel til opvarmning er forpligtede til inden for en fastsat frist at fremlægge en månedlig oversigt over erklæringer, hvorefter de købte varer er bestemt til opvarmningsformål, og

— er til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken det i tilfælde af manglende fremlæggelse af en sådan oversigt inden for den fastsatte frist er punktafgiftssatsen for motorbrændstof, som finder anvendelse på den solgte brændsel til opvarmning, skønt det er fastslået, at der ikke er tvivl om varernes bestemmelse til opvarmningsformål.

Henset på den ene side til den skønsmargin, som medlemsstaterne råder over for så vidt angår de mekanismer og foranstaltninger, der skal vedtages med henblik på at forhindre skatteunddragelser og -svig i forbindelse med salg af brændsel til opvarmning, og eftersom en forpligtelse til at fremlægge en oversigt over købernes erklæringer til de kompetente myndigheder ikke er åbenbart uforholdsmæssig, skal det fastslås, at en sådan forpligtelse udgør en egnet foranstaltning til at nå et sådant mål og ikke går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå dette formål.

Derimod forholder det sig på den anden side således, at en bestemmelse i national ret, i henhold til hvilken punktafgiftssatsen for motorbrændstof automatisk finder anvendelse på brændsel til opvarmning, hvis der ikke fremlægges en oversigt over købernes erklæringer inden for den fastsatte frist, selv hvis denne brændsel faktisk anvendes til opvarmning, er i strid med den generelle opbygning af og formålet med direktiv 2003/96, som bygger på princippet om, at energiprodukter skal afgiftspålægges i forhold til deres faktiske anvendelse. En sådan automatisk anvendelse af punktafgiftssatsen for motorbrændstof i tilfælde af manglende overholdelse af forpligtelsen til at fremlægge en sådan oversigt, er i øvrigt i strid med proportionalitetsprincippet. Den omstændighed, at punktafgiftssatsen for motorbrændstof anvendes på brændsel til opvarmning som følge af en tilsidesættelse af denne forpligtelse, går – når der ikke var tvivl om disse varers bestemmelse til opvarmningsformål – videre end, hvad der er nødvendigt for at forhindre skatteunddragelser og -svig.

(jf. præmis 25, 26, 33-35, 39 og 42 samt domskonkl.)
De nationale retsinstanser kan kun forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og hvis de skal træffe afgørelse i en sag, der skal afsluttes med en retsafgørelse. Dette er tilfældet med den procedure, der munder ud i attestering af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument. I denne henseende kræver denne procedure en domstolsprøvelse af de betingelser, der er fastsat i forordning nr. 805/2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav med henblik på overholdelsen af debitors ret til at varetage sine interesser. Denne forordning pålægger således det organ, der foretager attesteringen af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, at foretage en hel række undersøgelser af de forhold, der er opregnet i den formular, der findes i bilag I. Hvad angår den kontrol med lovligheden af den retslige procedure, der mundede ud i vedtagelsen af en afgørelse, der er genstand for den attestering, og som denne ret foretager på tidspunktet for denne attestering, er denne kontrol ikke anderledes end de undersøgelser af retslig karakter, som retten skal foretage, før den træffer retsafgørelser i andre sager. I denne forordnings artikel 6 pålægges nævnte ret desuden, ud over kontrollen med lovligheden af denne forudgående retslige procedure og med overholdelsen af kompetencereglerne, bl.a. en kontrol af den afsagte afgørelses eksigibilitet og kravets art.

Proceduren for attestering af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument forekommer desuden i funktionel henseende ikke som en procedure, der er adskilt fra den forudgående retssag, men som en senere fase heraf, der er nødvendig for at sikre retssagens fulde virkning ved at gøre det muligt for kreditor at inddrive sit krav. Attesteringen af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument er derfor en afgørelse af retslig art, og den nationale ret kan inden for rammerne af vedtagelsen heraf forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål.

(jf. præmis 24-26, 29 og 30)
Artikel 7, stk. 3, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2004/66, skal fortolkes således, at der ikke skal betales merværdiafgift af varer, der er blevet genudført som ikke-fællesskabsvarer, såfremt disse varer ikke er ophørt med at være dækket af en af de toldordninger, der er omhandlet i denne bestemmelse, på tidspunktet for deres genudførsel, men er fraført disse ordninger på grund af denne genudførsel, og dette gælder, selv hvis der er opstået en toldskyld udelukkende på grundlag af artikel 204 i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005.

Artikel 236, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 648/2005, sammenholdt med bestemmelserne i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, skal fortolkes således, at i en situation, hvor de pågældende varer har været henført under ordningen for ekstern forsendelse frem til tidspunktet for deres genudførsel, findes der ikke nogen merværdiafgiftspligtig person, idet merværdiafgiften på varer, der er blevet genudført som ikke-fællesskabsvarer, ikke skyldes, når disse varer ikke er udført fra de i dette direktivs artikel 61 omhandlede toldordninger, og dette gælder, selv hvis der er opstået en toldskyld udelukkende på grundlag af artikel 204 i forordning nr. 2913/92, som ændret ved forordning nr. 648/2005. Denne forordnings artikel 236 skal fortolkes således, at den ikke kan finde anvendelse i situationer vedrørende godtgørelse af merværdiafgift.

(jf. præmis 83 og domskonkl. 2)
Sag C-287/14

Eurospeed Ltd

mod

Szegedi Törvényszék

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Gyulai törvényszék)

»Præjudiciel forelæggelse — transport ad landevej — forordning (EF) nr. 561/2006 — førerens ansvar for overtrædelse af forpligtelsen til at benytte fartskriver«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 9. juni 2016

Transport – transport ad landevej – sociale bestemmelser – forordning nr. 561/2006 – national lovgivning om førerens ansvar i tilfælde af overtrædelse af bestemmelserne i stedet for eller i tillæg til ansvaret hos den transportvirksomhed, der beskæftiger føreren – lovlig

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 561/2006)

Forordning nr. 561/2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af forordning nr. 3821/85 og nr. 2135/98 samt ophævelse af forordning nr. 3820/85 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der i stedet for eller i tillæg til den transportvirksomhed, der beskæftiger føreren, anser sidstnævnte for ansvarlig for de overtrædelser af forordningen, som føreren har begået.

For det første bestemmer forordningens artikel 19, stk. 2, nemlig, at en medlemsstat giver de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en virksomhed og/eller en fører en sanktion for overtrædelse af denne forordning, når overtrædelsen konstateres på denne medlemsstats område, og overtrædelsen ikke allerede har givet anledning til en sanktion. Følgelig fremgår det tydeligt af ordlyden af denne bestemmelse, at forordning nr. 561/2006 pålægger såvel transportvirksomhederne som førerne bestemte forpligtelser og holder begge ansvarlige for tilsidesættelser af deres respektive forpligtelser. I overensstemmelse med forordningens artikel 19, stk. 2, første punktum, er denne mulighed for at pålægge sanktioner for overtrædelser, der er fastsat i forordningen, udvidet til at omfatte overtrædelser, der er begået uden for den pågældende medlemsstats område.

De samme konklusioner følger for det andet af den nævnte forordnings artikel 10, stk. 3.

Selv om det er korrekt, at forordning nr. 561/2006 bl.a. tilsigter at forbedre de ansattes arbejdsvilkår inden for transportsektoren, er der for det første ikke noget, der tyder på, at EU-lovgiver har haft til hensigt at fritage førerne for ethvert ansvar for de overtrædelser, som de begår – navnlig når disse overtrædelser udelukkende er knyttet til udøvelsen af deres erhverv. For det andet bliver de to formål med den nævnte forordning – dvs. at forbedre arbejdsvilkårene og forbedre færdselssikkerheden – således begge to omsat til forpligtelsen til i princippet at udstyre køretøjer, som anvendes til vejtransport, med et homologeret kontrolapparat, der gør det muligt at kontrollere, at førernes køre- og hviletider overholdes. En fortolkning af forordningen i den retning, at den er til hinder for muligheden for at pålægge førerne sanktioner som straf for disses overtrædelse af de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til nævnte forordning, ville imidlertid hindre gennemførelsen af bl.a. formålet om forbedring af færdselssikkerheden generelt.

(jf. præmis 31-33, 37-39 og 41 samt domskonkl.)