ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

I den foreliggende sag fremgår det hvad angår fødselsydelsen af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, og som er gengivet i denne doms præmis 11-16 og 26 og 27, for det første, at denne tildeles for hvert barn, der er født eller adopteret, og hvis forældre har bopæl i Italien og italiensk statsborgerskab, eller er statsborgere i en EU-medlemsstat eller har status som fastboende udlændinge. Denne ydelse blev oprindeligt tildelt husstande, hvis midler ikke oversteg et bestemt loft fastsat ved lov, men er efterfølgende blevet udvidet til at omfatte alle husstande uden krav vedrørende midler, idet ydelsens størrelse varierer efter husstandens midler og forhøjes med 20% for hvert barn ud over det første. Det fremgår således, at denne ydelse automatisk tildeles husstande, der opfylder visse ved lov fastsatte objektive kriterier, uden nogen individuel og skønsmæssig vurdering af ansøgerens personlige behov. Det fremgår navnlig af forelæggelsesafgørelsen, at der oprindeligt blev givet enten tilsagn om eller afslag på tildeling af fødselsydelsen under hensyntagen til midlerne i den husstand, som den ansøgende forælder tilhørte, på grundlag af et objektivt og lovbestemt kriterium, nemlig indikatoren for den ækvivalente økonomiske situation, uden at den kompetente myndighed kunne tage hensyn til andre personlige omstændigheder. Efterfølgende blev fødselsydelsen tildelt uafhængigt af niveauet af midler i husstanden, idet det dog var præciseret, at ydelsens faktiske størrelse i det væsentlige blev beregnet på grundlag af denne indikator.
69

Det følger af det ovenstående, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 58 og artikel 60, stk. 1, i direktiv 2007/64 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at kautionisten for en betalingstjenestebruger som følge af, at udbyderen af betalingstjenester har tilsidesat sine forpligtelser i forbindelse med en uautoriseret transaktion, påberåber sig, at en sådan udbyder, der er kautionsmodtager, har pådraget sig et civilretligt ansvar, med henblik på at anfægte størrelsen af den gæld, der er kautioneret for, i henhold til en ordning for almindeligt erstatningsansvar i kontraktforhold.
49

Det skal i denne henseende bemærkes, at Unionens politik på området for udviklingssamarbejde som omhandlet i artikel 208 TEUF, der udgør et af de centrale led i partnerskabsaftalen med Armenien, ikke er begrænset til foranstaltninger, der direkte har til formål at udrydde fattigdom, men også forfølger de generelle formål med Unionens optræden udadtil, der er omhandlet i artikel 21 TEU, såsom det, der fremgår af artikel 21, stk. 2, litra c), TEU, om at bevare freden, forebygge konflikter og styrke den internationale sikkerhed, og det, der er anført i artikel 21, stk. 2, litra d), TEU, om at fremme en bæredygtig udvikling i økonomisk, social og miljømæssig henseende i udviklingslandene (jf. i denne retning dom af 11.6.2014, Kommissionen mod Rådet, C-377/12, EU:C:2014:1903, præmis 37). Domstolen har i øvrigt haft lejlighed til inden Lissabontraktatens ikrafttræden at fremhæve, at bekæmpelsen af udbredelsen af håndskydevåben og lette våben kan anses for at være et middel til at opfylde formålene med politikken for udviklingssamarbejde, for så vidt som den kan bidrage til at udrydde eller begrænse hindringer for det pågældende lands økonomiske og sociale udvikling (jf. i denne retning dom af 20.5.2008, Kommissionen mod Rådet, C-91/05, EU:C:2008:288, præmis 68).
8

Litra D i bilag I til det nævnte direktiv bestemmer: »Referencemetoder til brug ved kontrol med og evaluering af resultater 1. Medlemsstaterne skal sikre, at der anvendes en kontrolmetode, som mindst svarer til de nedenfor beskrevne krav. Alternative metoder til de i nr. 2, 3 og 4 nævnte kan anvendes, hvis det kan dokumenteres, at der opnås tilsvarende resultater. Medlemsstaterne skal give Kommissionen alle relevante oplysninger om den anvendte metode. Hvis Kommissionen mener, at betingelserne i nr. 2, 3 og 4 ikke er opfyldt, forelægger den et passende forslag for Rådet. 2. Der indsamles flowproportionale eller tidsproportionale 24-timers prøver på samme veldefinerede sted ved rensningsanlæggets udløb og om nødvendigt ved indløbet for at kontrollere, at det udledte spildevand opfylder de i dette direktiv fastlagte krav. Der skal gøres brug af afprøvet international laboratoriepraksis for at begrænse forringelsen af prøverne mest muligt i tidsrummet fra indsamlingen til gennemførelsen af analysen. 3. Det antal prøver, der mindst skal tages pr. år, fastsættes i forhold til rensningsanlæggets størrelse, og prøverne tages med regelmæssige mellemrum i årets løb efter følgende regler: 2 000 til 9 999 PE: 12 prøver i løbet af det første år; derefter 4 prøver om året, hvis det kan dokumenteres, at spildevandet i løbet af det første år opfylder bestemmelserne i dette direktiv; hvis en af de 4 prøver ikke opfylder kravene, skal der tages 12 prøver i det efterfølgende år. 10 000 til 49 999 PE: 12 prøver 50 000 PE og derover: 24 prøver. 4. Renset spildevand skal anses for at overholde de relevante parametre, hvis spildevandsprøverne viser, at vandet for hver relevant parameter isoleret betragtet er i overensstemmelse med den relevante grænseværdi efter følgende retningslinjer: a) For de parametre, der er anført i tabel 1 og i artikel 2, nr. 7, er det største tilladte antal prøver, der ikke opfylder kravene i tabel 1 og i artikel 2, nr. 7, udtrykt i koncentration og/eller i procentvis nedbringelse, angivet i tabel 3. b) For de parametre i tabel 1, der er udtrykt i koncentration, må prøver, der ikke opfylder kravene, under normale driftsvilkår ikke afvige fra grænseværdierne med mere end 100%. For så vidt angår grænseværdierne for koncentrationer i forbindelse med suspenderet stof kan afvigelser på indtil 150% accepteres. c) For de parametre, der er anført i tabel 2, skal det årlige gennemsnit for prøverne for hver enkelt parameter være i overensstemmelse med de relevante grænseværdier. 5. Ekstreme værdier for den pågældende vandkvalitet tages ikke i betragtning, når de skyldes usædvanlige omstændigheder som f.eks. kraftige regnskyl.«
19

På denne baggrund har Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal den nationale ret i en straffesag, som føres med det formål at beskytte en monopolordning, prøve den relevante sanktionsbestemmelse i lyset af den frie udveksling af tjenesteydelser, når retten allerede tidligere har sammenholdt monopolordningen med [Domstolens] principper, og denne undersøgelse har vist, at monopolordningen er lovlig? 2) Såfremt svaret på det første spørgsmål er bekræftende: a) Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat uden absolut loft over bødernes samlede beløb for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? b) Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat på mindst 3000 EUR for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? c) Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver pålæggelse af en forvandlingsstraf pr. spilleautomat uden absolut loft over forvandlingsstraffenes samlede omfang for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? d) Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som i tilfælde af pålæggelse af sanktion for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG], foreskriver betaling af et bidrag til sagsomkostningerne på 10% af de pålagte bøder? 3) Såfremt svaret på det første spørgsmål er benægtende: a) Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat uden absolut loft over bødernes samlede beløb for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? b) Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver obligatorisk pålæggelse af en bøde pr. spilleautomat på [mindst] 3000 EUR for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? c) Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som foreskriver pålæggelse af en forvandlingsstraf pr. spilleautomat uden absolut loft over forvandlingsstraffenes samlede omfang for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG]? d) Skal [chartrets] artikel 49, stk. 3, […] fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse, som i tilfælde af pålæggelse af bøde for erhvervsmæssig udbydelse af hasardspil, som er forbudt i medfør af [GSpG], foreskriver betaling af et bidrag til sagsomkostningerne på 10% af de pålagte bøder?«
27

Den forelæggende ret har for det andet rejst tvivl om følgerne af, at denne frist ikke overholdes. Ifølge denne ret kan det anføres, at et godes henførsel til virksomhedsformuen ikke kan godtgøres, når det ikke for skatte- og afgiftsmyndigheden fremgår, at der findes indicier for, at den afgiftspligtige person har valgt at foretage en sådan henførsel. Der er således en formodning for, at ethvert gode, som den afgiftspligtige person ikke udtrykkeligt har henført til virksomhedsformuen, skal tilknyttes vedkommendes privatformue. Den forelæggende ret har imidlertid ligeledes fremhævet, at det fremgår af dom af 25. juli 2018, Gmina Ryjewo (C-140/17, EU:C:2018:595), at en manglende henførselserklæring ikke udelukker, at en sådan hensigt kan være underforstået, og at spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende person har handlet i egenskab af afgiftspligtig person, skal bedømmes på grundlag af en bred fortolkning af dette begreb. På grundlag af disse betragtninger kan der argumenteres for, at der er en formodning for »erhvervelse som afgiftspligtig person«, når en erhvervsdrivende erhverver et gode, der efter sin art i princippet også kan anvendes til erhvervsmæssige formål, og som den erhvervsdrivende ikke eksklusivt har henført til virksomheden.
§ 1 i Rozporządzenie Ministra Rolnictwa i Rozwoju Wsi w sprawie szczegółowych warunków i trybu przyznawania pomocy finansowej w ramach działania »Program rolnośrodowiskowy« objętego Programem Rozwoju Obszarów Wiejskich na lata 2007-2013 (bekendtgørelse fra ministeren for landbrug og udvikling af landdistrikter om de detaljerede betingelser og procedurer for tildeling af finansiel støtte inden for rammerne af aktionen »Program for miljøvenligt landbrug«, der er omfattet af programmet for udvikling af landdistrikter for perioden 2007-2013) af 13. marts 2013 (herefter »bekendtgørelsen om miljøvenligt landbrug«) har følgende ordlyd:

»Denne bekendtgørelse fastsætter de nærmere bestemmelser og fremgangsmåder for tildeling, udbetaling og tilbagebetaling af finansiel støtte (herefter benævnt »betaling til miljøvenligt landbrug«), som ydes i henhold til foranstaltningen »Programmet for miljøvenligt landbrug«, der er omfattet af programmet for udvikling af landdistrikter for perioden 2007-2013 (herefter »programmet«), og navnlig:

[…]

5) den måde, hvorpå betydningen af de tilfælde af misligholdelse, der er omhandlet i artikel 54, stk. 1, litra c), i [Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT 2009, L 316, s. 65)], […] skal vurderes i tilfælde af manglende overholdelse af minimumskravene til anvendelsen af gødning og plantebeskyttelsesmidler

6) nedsættelsesprocenten for betalingen til miljøvenligt landbrug på grundlag af en vurdering af betydningen af den konstaterede manglende overholdelse samt de tilfælde af manglende overholdelse, der anses for mindre betydelige, som omhandlet i artikel 24, stk. 2, i forordning [nr. 73/2009]

[…]«
21

Tribunalul Argeş (retten i første instans i Argeş) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Omfatter begrebet »svig, der skader [Den Europæiske Unions] finansielle interesser«, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra a), i [BFI-konventionen], enhver overtrædelse, som begås for at skabe en illusion om overholdelse af bestemmelserne i artikel 57, stk. 1, i forordning […] nr. 1083/2006 med henblik på at undgå, at en medlemsstat anvender bestemmelserne i […] artikel[ 57, stk. 3,] sammenholdt med bestemmelserne i forordningens artikel 98, eller alene overtrædelser begået inden afslutningen af gennemførelsesfasen, idet handlinger udført under bæredygtighedsfasen ikke tages i betragtning? 2) Kan EU-retten, navnlig bestemmelserne i artikel 4, stk. 3, TEU sammenholdt med bestemmelserne i artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF og artikel 1, stk. 1, litra a), i [BFI-konventionen], fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der udelukker strafforfølgning af en person, der er tiltalt for en overtrædelse begået under fasen efter afslutningen af gennemførelsesfasen, dvs. under bæredygtighedsfasen, i relation til forpligtelser, som denne har påtaget sig ved finansieringsaftalen, og til hinder for, at denne nationale lovgivning fortolkes således, at begrebet »svig, der skader [Unionens] finansielle interesser«, ikke omfatter støttemodtagerens ulovlige adfærd under projektets bæredygtighedsfase i relation til forpligtelser påtaget ved finansieringsaftalen, uanset oprindelsen af midlerne eller dækningen af udgifterne til opfyldelse af forpligtelser, som støttemodtageren har påtaget sig med henblik på projektets bæredygtighed (støttemodtagerens egne indtægter eller [Unionens] midler)?«
Samme forordnings artikel 95 med overskriften »Overgangsbestemmelser om adgang til dossierer om aktivstoffer« bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. Fra den 1. september 2013 skal agenturet offentliggøre og regelmæssigt ajourføre en liste over alle aktivstoffer og alle stoffer, der generer et aktivstof, for hvilke et dossier […] er indgivet og accepteret eller valideret af en medlemsstat i en procedure, der er fastsat ved denne forordning eller det nævnte direktiv […]. For hvert relevant stof skal oplysningerne også omfatte alle personer, der har foretaget en sådan indgivelse […].

En person, som er etableret i Unionen, og som fremstiller eller importerer et relevant stof, ubundet eller i biocidholdige produkter […], eller som fremstiller eller gør et biocidholdigt produkt, som består af, indeholder eller genererer det pågældende stof […], tilgængeligt på markedet, kan når som helst forelægge agenturet enten et fuldstændigt dossier for aktivstoffer om det pågældende stof, en dataadgangstilladelse til et fuldstændigt dossier for aktivstoffer eller en henvisning til et fuldstændigt dossier for aktivstoffer, for hvilket alle databeskyttelsesperioder er udløbet. […]

[…]

2. Fra 1. september 2015 må et biocidholdigt produkt, der består af, indeholder eller genererer et relevant stof, der er opført på den liste, som er omhandlet i stk. 1, ikke gøres tilgængeligt på markedet, medmindre enten stofleverandøren eller produktleverandøren er opført på den i stk. 1 omhandlede liste over produkttyper, som produktet hører til.«
8

Nævnte forordnings artikel 19 med overskriften »Bedrifts- og erhvervsudvikling« bestemmer: »1. Støtte under denne foranstaltning omfatter: a) støtte til virksomhedsetablering til: i) unge landbrugere […] iii) udvikling af små landbrugsbedrifter […] 2. Støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. i), ydes til unge landbrugere. […] Støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. iii), ydes til små bedrifter som defineret af medlemsstaterne. […] 4. Støtte i henhold til stk. 1, litra a), er betinget af, at der forelægges en forretningsplan. Gennemførelsen af forretningsplanen skal påbegyndes senest ni måneder fra datoen for beslutningen om at yde støtte. For unge landbrugere, der modtager støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. i), skal det af forretningsplanen fremgå, at den unge landbruger overholder artikel 9 i forordning (EU) nr. 1307/2013 vedrørende aktive landbrugere inden for 18 måneder efter datoen for virksomhedsetablering. Medlemsstaterne definerer øvre og nedre tærskler for landbrugsbedrifters adgang til støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. i) og iii). Den nedre tærskel for støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. i), skal være højere end den øvre tærskel for støtte i henhold til stk. 1, litra a), nr. iii). Støtte er begrænset til bedrifter, der falder ind under definitionen af mikrovirksomheder og små virksomheder. 5. Støtte i henhold til stk. 1, litra a), betales som et fast beløb i mindst to rater over en periode på højst fem år. Raterne kan være degressive. Betalingen af den sidste rate i henhold til stk. 1, litra a), nr. i) og ii), er betinget af, at forretningsplanen gennemføres korrekt. 6. Den maksimale støtte i henhold til stk. 1, litra a), er fastlagt i bilag II. Medlemsstaterne fastsætter størrelsen af støtten i henhold til stk. 1, litra a), nr. i) og ii), idet der også tages hensyn til den socioøkonomiske situation i programområdet. […]«
Artikel 5 i direktiv 2004/38 med overskriften »Ret til indrejse« har følgende ordlyd:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

[…]

4. Hvis unionsborgeren eller et familiemedlem, som ikke er statsborger i en medlemsstat, ikke er i besiddelse af de krævede rejsedokumenter eller de eventuelt krævede visa, giver den berørte medlemsstat disse personer enhver rimelig mulighed for inden for en rimelig frist at opnå eller fremskaffe de nødvendige dokumenter eller få bekræftet eller på anden måde godtgjort, at de er omfattet af retten til fri bevægelighed og ophold, inden der træffes afgørelse om tilbagesendelse.

5. Den pågældende medlemsstat kan forpligte den berørte person til at anmelde sin tilstedeværelse på dens område inden for en rimelig frist, der ikke er udtryk for forskelsbehandling. Ved misligholdelse af denne forpligtelse kan der pålægges sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, og som ikke må indebære forskelsbehandling.«
39

Det følger således af nærværende doms præmis 34-38, at overholdelsen af retten til en retfærdig rettergang og retten til forsvar pålægger de myndigheder i medlemsstaterne, der pålægger en bødestraf som omhandlet i artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2005/214, at sikre, at den berørte ved forkyndelsen af den afgørelse, der indeholder denne sanktion, oplyses på et sprog, som den pågældende forstår, om de forhold i nævnte afgørelse, som er væsentlige for at gøre det muligt for vedkommende at forstå, hvad denne foreholdes, og for at være i stand til fuldt ud at udøve sin ret til forsvar, eller om muligheden for om fornødent at opnå en oversættelse af disse forhold. De nævnte forhold omfatter bl.a. de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den forkyndte afgørelse, den konstaterede lovovertrædelse, den pålagte sanktion, retsmidlerne til prøvelse af denne afgørelse, den herfor fastsatte frist og identifikationen af det organ, for hvilket retsmidlet skal iværksættes. Såfremt den berørte gør gældende, at der er behov for en oversættelse, skal de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at oversættelsen foretages hurtigst muligt.
26

På denne baggrund har Varhoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 1 i [forordning nr. 1215/2012] fortolkes således, at en sag som den, der beskrives i nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse, helt eller delvis skal anses for en sag på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i denne forordnings artikel 1, stk. 1? 2) Skal – efter at der er gjort brug af retten til at anmode om anordning af foreløbige/sikrende retsmidler, og efter at den domstol, der er kompetent til at påkende sagens realitet, allerede har truffet afgørelse herom – den ret, for hvilken der verserer en anmodning om foreløbige retsmidler på samme grundlag og i henhold til artikel 35 i [forordning nr. 1215/2012], anses for ikke kompetent fra det tidspunkt, hvor der fremlægges dokumentation for, at den ret, der er kompetent til at påkende sagens realitet, har afsagt en afgørelse herom? 3) Såfremt det fremgår af besvarelsen af de to første spørgsmål, at den ret, til hvilken der er indgivet en anmodning som omhandlet i artikel 35 i [forordning nr. 1215/2012], er kompetent, skal betingelserne for at anordne sikrende retsmidler i henhold til artikel 35 i [denne forordning] da fortolkes [selvstændigt]? Finder en bestemmelse, der i et tilfælde som det foreliggende ikke tillader anordning af et sikrende retsmiddel over for en offentlig myndighed, ikke anvendelse?«
18

For det fjerde forkastede Retten i den appellerede kendelses præmis 58 appellantens argumentation om, at Parlamentet kunne unddrage sig Rettens kontrol ved at undlade at besvare bemærkningerne til den omtvistede meddelelse, idet den anførte, at Parlamentet i den foreliggende sag havde besvaret de fremsatte bemærkninger. Retten præciserede desuden, at selv hvis Parlamentet ulovligt havde undladt at handle på dette punkt, havde de berørte personer under alle omstændigheder stadig mulighed for at anlægge et passivitetssøgsmål for at tvinge Parlamentet til at tage endelig stilling.
48

For det andet har den forelæggende ret dels ikke fremlagt nogen oplysning, der kan gøre det muligt at lægge til grund, at den i artikel 4 i rammeafgørelse 2005/214 omhandlede attest er i åbenlys uoverensstemmelse med afgørelsen om at pålægge en sanktion for den færdselsforseelse, som blev begået den 28. december 2017, dels begrænset sig til at anføre, at udstedelsesmyndigheden har anlagt en for bred fortolkning af den kategori af lovovertrædelser, der er indeholdt i rammeafgørelsens artikel 5, stk. 1, 33. led. Det ser således ikke ud til, at den konkrete situation henhører under en af de situationer, der er fastsat i den nævnte rammeafgørelses artikel 7, stk. 1, og hvori myndighederne i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende og fuldbyrde sanktionsafgørelsen.
5

Ved en udateret meddelelse fra chefen for »Enheden for Medlemmernes Vederlag og Sociale Rettigheder« i Parlamentets Generaldirektorat for Finanser vedlagt som bilag til appellanternes pensionsopgørelser for februar 2019 meddelte Parlamentet dem for det første, at dets juridiske tjeneste havde tiltrådt, at afgørelse nr. 14/2018 automatisk fandt anvendelse på deres situation. Dernæst var det i meddelelsen præciseret, at så snart Parlamentet havde modtaget de nødvendige oplysninger fra Camera dei deputati (deputeretkammeret, Italien), ville det meddele appellanterne den nye fastsættelse af deres pensionsrettigheder og foretage tilbagesøgning af det eventuelt for meget udbetalte beløb i løbet af de følgende 12 måneder. Endelig blev appellanterne ved denne meddelelse oplyst om, at den endelige fastsættelse af deres pensionsrettigheder ville ske ved en formel retsakt, som ville kunne gøres til genstand for en klage eller et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.