5.

Vedrørende det første problem hævder Kommissionen, at retsbruddet som følge af fordringens overdragelse er et spørgsmål om erstatning uden for kontrakt og derfor falder inden for anvendelsesområdet for EØF-traktatens artikel 215. Dette er nok et gran af sandheden, men der må foretages en nærmere afgrænsning under hensyn til de konkrete omstændigheder i sagen. Det må endvidere i denne forbindelse erindres, at det er sagsøgtes modfordring og ikke den fordring, som sagsøgeren gør gældende over for sagsøgte, der er relevant for problemet om, i henhold til hvilken lov, spørgsmålet om overdragelsens gyldighed (eller virksomhed) skal afgøres. Spørgsmålet er derfor, a) om overdragelsen af erstatningskravet har begrænset Kommissionen i dens mulighed for at gennemtvinge det krav på tilbagebetaling af restitutionsbeløb, den fik overdraget fra de tyske myndigheder, b) om, og i givet fald under hvilke nærmere betingelser, denne omstændighed virker tilbage på den aftale, hvorved erstatningskravet blev overdraget videre til tredjemand. For herefter at kunne bestemme, i henhold til hvilken ret — national ret eller EF-ret — spørgsmålet om aftalens overdragelse (eller virksomhed) skal afgøres, må det fastslås, om det krav på tilbagebetaling af restitutioner, som blev udbetalt med urette eller i strid med gældende forskrifter, er undergivet EF-rettens bestemmelser. Jeg mener, at kravet har grundlag i EF-retten, og at de grunde, der gør overdragelsen ugyldig, derfor må søges i de principper, hvorpå Fællesskabets retsorden er baseret. Kommissionens opfattelse må således bedømmes i forhold hertil. Som jeg sagde ovenfor, er sagsøgtes modfordring et krav på tilbagebetaling af eksportrestitutioner. Den EF-retlige hjemmel hertil findes i de forordninger, i henhold til hvilke restitutioner blev uretmæssigt udbetalt af de nationale myndigheder. Selve hjemmelen til at kræve restitutionsbeløbet tilbage findes i artikel 8 i forordning nr. 729 af 21. april 1970. Lad os se nærmere på denne bestemmelse. Ifølge stk. 1, 1. afsnit, skal »medlemsstaterne ... i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser [træffe] de fornødne foranstaltninger for ... at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser«. I den foreliggende sag udbetalte toldvæsenet i Forbundsrepublikken Tyskland eksportrestitutioner til firmaet Contifex for perioden 1976-77, fordi firmaet svigagtigt havde afgivet urigtige erklæringer vedrørende produkternes egenskaber. Da dette gik op for det tyske toldvæsen, besluttede det at kræve beløbet tilbagebetalt i medfør af nævnte bestemmelse. Efter fast praksis ved Domstolen må de myndigheder i medlemsstaterne, som administrerer Fællesskabets interventions-ordning på landbrugsområdet, og hvem det også påhviler at indkræve uretmæssigt udbetalte restitutionsbeløb, kun anvende nationale regler »i det omfang, det er fornødent af hensyn til gennemførelsen af fællesskabsrettens bestemmelser og kun for så vidt anvendelsen af de nationale regler ikke begrænser de pågældende fællesskabsretlige bestemmelsers rækkevidde og effektivitet«, jfr. Domstolens dom af 6. maj 1982 i de forenede sager 146, 192 og 193/81, BayWa AG mil. mod Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung, Smi. 1982, s. 1503. I den sag skulle Domstolen tage stilling til, om medlemsstaterne i henhold til EF-rettens bestemmelser vedrørende tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik, er forpligtet til at kræve sådanne beløb tilbage, eller om de har mulighed for i de »nationale lovbestemmelser at lade kravet om tilbagebetaling afhænge af de kompetente myndigheders skøn« (jfr. nævnte doms præmis 27). Domstolen statuerede, at der efter forordningsbestemmelsen påhviler de »nationale myndigheder ... en udtrykkelig pligt til at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette«, og at de ikke »i denne forbindelse kan udøve et skøn med hensyn til hensigtsmæssigheden af at kræve tilbagebetaling af fællesskabsmidler ...« (samme doms præmis 39). Det er lighedsprincippet og princippet om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten, der ligger til grund for denne opfattelse. Domstolen forklarer det på følgende måde i dommen: »En modsat fortolkning kunne føre til en krænkelse af princippet om ligebehandling af de erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater og hindre gennemførelsen af fællesskabsretten, der i videst muligt omfang bør være ensartet inden for hele Fællesskabet« (slutningen af dommens præmis 30). Dette er det seneste klare udtryk for, hvad der nu er en fast linje i retspraksis. Jeg skal her også henvise til de tidligere domme af 5. marts 1980 i sag 265/78, Ferwerda mod Produktschap voor Vee en Vlees (Sml. 1980, s. 617), af 12. juni 1980 i sag 130/79, Express Dairy Foods mod Intervention Board for Agricultural Produce (Sml. 1980, s. 1887), og af 12. juni 1980 i de forenede sager 119 og 126/79 (Lippische Hauptgenossenschaft (Sml. 1980, s. 1863). Domstolens dom af 28. juni 1977 i sag 118/76, Balkan Import-Export (Sml. 1977, s. 1177) indeholder yderligere et argument til støtte for min fortolkning af artikel 8. Her tog Domstolen stilling til et spørgsmål vedrørende opgavefordelingen mellem Fællesskabet og medlemsstaterne med hensyn til opkrævning af monetære udligningsbeløb, og fastslog i den forbindelse, at de nationale myndigheder ikke må anvende en bestemmelse i national ret, »såfremt den ændrer rækkevidden af fællesskabsrettens bestemmelse ...« (se navnlig præmis 5). I sit forslag til afgørelse i sagen BayWa udtrykte generaladvokaten det på tilsvarende måde, idet han sagde, at det er udelukket at anvende national ret, »såfremt det vil ændre retsvirkningerne af de fællesskabsretlige regler«. Af det hidtil anførte fremgår altså, at den i sagen omhandlede modfordring delvis er undergivet EF-rettens bestemmelser, dvs. bestemmelser, der som bekendt går forud for modstridende nationale regler. De bestemmelser, der har betydning for den foreliggende sag, og som pålægger de nationale myndigheder at kræve beløb tilbage, som er udbetalt med urette eller i strid med de herom fastsatte forskrifter, har til formål at sikre en ensartet gennemførelse af Fællesskabets krav i alle medlemsstaterne. Med bestemmelserne tilstræbes det kort sagt — således som jeg ovenfor har nævnt det med henvisning til Domstolens praksis — gennem en ensartet retsanvendelse at sikre alle berørte erhvervsdrivende ligebehandling. Hvad er så resultatet heraf, når disse principper anvendes på den foreliggende sag? Af de nævnte principper følger, så vidt jeg kan se, at der inden for det område, som udgøres af det fælles marked, skal være lige stor adgang til at inddrive en fordring med hjemmel i EF-retten. Den, der skylder penge, yder som bekendt sine kreditorer en slags generel sikkerhed i sin formue. Det samme udtrykker man normalt på den måde, at man siger, at skyldneren hæfter med hele sin formue i den forstand, at han må finde sig i, at kreditorer gør udlæg, såfremt han ikke betaler. Dette er en almindelig regel, som er fælles for medlemsstaternes retssystem, hvorfor den principielt også må gælde for fordringer med hjemmel i EF-retten. Såfremt denne regel ikke gjaldt — og ikke blev anvendt ensartet over hele Fællesskabet — ville selve grundlaget for fordringen blive taget væk. En ting er i hvert fald sikker, nemlig at skyldneren gennem sine dispositioner kan forringe sine kreditorers mulighed for at inddrive en fordring. Det er det, som er sket i den foreliggende sag, hvor firmaet Contifex ved at overdrage sit erstatningskrav på Kommissionen til tredjemand, har forringet sin formue og gjort det vanskeligere, om ikke umuligt for Kommissionen at inddrive den fordring, for hvilken Contifex selv står som debitor. Når dette er sagt, må det imidlertid understreges, at de eventuelle forskelle i medlemsstaternes retsregler om beskyttelse af kreditorerne over for skyldnerens retshandler, kan påvirke mulighederne for at inddrive en fordring, der har hjemmel i EF-retten. Det kan nemlig tænkes, at disse forskelle fører til en ulige behandling af skyldneren og desuden forhindrer en ensartet anvendelse af EF-rettens regler vedrørende tilbagesøgning af et beløb, som er udbetalt med urette eller i strid med gældende forskrifter. Forskellene er særligt iøjnefaldene og indgribende ved de specielle retshandler, som overdragelse af fordringer udgør. Som bekendt kræves det efter nogle retssystemer (f.eks. Italien og Frankrig), at der gives underretning til skyldneren, for at overdragelsen kan få gyldighed overfor denne, mens andre (f.eks. Forbundsrepublikken Tyskland) ikke stiller lu-av om nogen form for meddelelse, for at fordringen kan gøres gældende over for skyldneren. Under retssystemer af den førstnævnte art, vil skyldneren derfor kunne gøre de samme indsigelser gældende overfor transporthaveren (cessionaren), som han kunne gøre gældende overfor overdrageren (cedenten), i hvert fald når disse indsigelser beror på rettigheder, han har erhvervet efter overdragelsen, men før han modtog underretning om denne. Under retssystemer af den anden art kan skyldneren ikke, i hvert fald ikke som hovedregel, gøre nogen af de indsigelser gældende, som beror på rettigheder, han har erhvervet efter overdragelsestidspunktet. Det betyder naturligvis, at den, der er debitor for en overdraget fordring og samtidig er kreditor for en fordring på cedenten, ikke nyder samme beskyttelse i Tyskland som i Italien og Frankrig. Hvis den fordring, som han er indehaver af, har hjemmel i EF-retten, er det ligeledes klart, at denne forskel i beskyttelsen i sidste ende vil indvirke på vedkommendes muligheder for at gennemføre sin ret. Så vidt jeg kan se kommer man derfor ikke udenom at stille det spørgsmål, om der findes bestemmelser i Fællesskabets retsorden, der kan udledes af de ovenfor nævnte generelle og for medlemsstaterne fælles principper og som sætter en grænse for anvendelsen af medlemsstaternes nationale retsregler, således at de af mig fremdragne ulemper kan undgås. En af Domstolens afgørelser indeholder en indikation i denne retning, nemlig dommen af 4. oktober 1979 (sag Ireks-Arkady mod Rådet og Kommissionen, Sml. 1979, S. 2955). I denne sag havde sagsøgeren nedlagt påstand om erstatning fra Kommissionen og Rådet (og ligesom i den foreliggende sag med den begrundelse, at der ikke var udbetalt de eksportrestitutioner, som den pågældende havde krav på). Sagsøgeren havde endvidere fået dette erstatningskrav overdraget fra en anden. Kommissionen fremsatte den indsigelse mod erstatningskravet, at en overdragelse af fordringen ikke kunne anses for lovlig under hensyn til, at den kunne give anledning til misbrug. Domstolen forkastede imidlertid indsigelsen, fordi der var tale om en overdragelse til et firma, som tilhørte samme koncern som overdrageren og som skete på et tidspunkt, hvor der inden for koncernen »var foretaget en vis omstrukturering«. Men Domstolen fastslog også — og i mere generelle vendinger — »at der ikke er noget til hinder for at lade [et erstatningskrav] indtale for retten i en situation ... hvor der ikke er grund til at tro, at overdragelsen har kunnet give anledning til misbrug« (dommens præmis 5). Det er af stor betydning for det synspunkt, som jeg her gør gældende, at Domstolen anser risikoen for misbrug for at kunne begrænse adgangen til at overdrage en fordring, uden at den udleder dette princip af noget bestemt retssystem i en af medlemsstaterne eller på basis af de i den internationale privatret opstillede tilknytningskriterier. Af den ovenfor citerede passage kan efter min opfattelse udledes, at Domstolen med denne formulering har villet henholde sig til et i EF-retten eksisterende begreb for misbrug eller retsbrud, som kan udledes, at Domstolen med denne formulering har villet henholde sig til et i EF-retten eksisterende begreb for misbrug eller retsbrud, som kan udledes af de retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer. Herved bekræfter dommen i sagen Ireks-Arkady, at der er en forbindelse mellem fordringens hjemmel i EF-retten og de øvrige EF-retlige principper, der gælder, og som skal silure, at fordringen kan inddrives. Det må imidlertid fastslås, at der herfra er for langt et skridt til selve den nærmere udformning og fastlæggelse af et fællesskabsregelsæt for overdragelse af fordringer. Der må nemlig sondres mellem de særlige regler, der gælder for selve overdragelsen (formelle og materielle forskrifter) og de almindelige bestemmelser, som skal sikre erlæggelsen af en fordring med hjemmel i EF-retten. De førstnævnte regler kan kun søges i den enkelte medlemsstats nationale ret. Jeg kan herom henvise til generaladvokat Caportorti's forslag til afgørelse i sagen Ireks-Arkady (se navnlig s. 2986-2987), hvori han siger, at den omstændighed, at det er et erstatningskrav, som overdrages, og at dette udspringer af en (ifølge sagsøgerne) retsstridig handling, begået af Fællesskabet, »ikke [er] tilstrækkelig til at skabe en så snæver og direkte forbindelse mellem overdragelsen af fordringen og [den] retsstridige handling, at man kan henføre den aftale, som er underkastet privatrettens bestemmelser, til det område, der er reguleret af bestemmelserne om Fællesskabets ansvar uden for kontraktsforhold (jfr. s. 2986, 2. spalte forneden)«. Som anført ovenfor foreligger der imidlertid en anden situation i denne sag, idet problemet her er at fastlægge, hvilke grundlæggende retsprincipper der gælder i medlemsstaterne for at sikre rigtig opfyldelse, og navnlig hvilke bestemmelser, der beskytter kreditor mod dispositioner, hvorved skyldneren forringer sin formue. Til dette vil jeg endelig gerne føje et andet og mere almengyldigt argument, som taler til støtte for den her skitserede løsning på fællesskabsretligt grundlag. Den modsatte løsning, hvorefter spørgsmålet om overdragelsens gyldighed (eller virksomhed) udelukkende skulle afgøres på grundlag af national ret, ville tvinge EF-institutionerne til at indbringe spørgsmålet for de nationale domstole og dermed afskære Domstolen fra at pådømme sagen. En sådan løsning kan ikke anbefales, ikke blot af procesøkonomiske grunde men også fordi de nationale domstole ville blive sidste instans for afgørelsen af et spørgsmål, der, som jeg ovenfor har påpeget, i to henseender har grundlag i EF-retten, nemlig dels i henseende til det påståede krav (som er baseret på EØF-traktatens artikel 215), dels i henseende til modfordringen, som er større end hovedfordringen.