ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Ifølge oplysninger fra den belgiske regering bestemmer wet van 19 december 2003 betreffende het Europees aanhoudingsbevel (lov af 19.12.2003 om den europæiske arrestordre) ( 8 ) i artikel 32 ( 9 ): »1. Hvis der er grund til at tro, at en person, der er eftersøgt med henblik på strafforfølgning, opholder sig i en anden EU-medlemsstat, udsteder forundersøgelsesdommeren eller den kongelige anklager en europæisk arrestordre i den form og på de betingelser, der er fastsat i artikel 2 og 3, med henblik på fuldbyrdelsen af arrestordren, der alt efter omstændighederne er udstedt af en dommer eller en domstol. En europæisk arrestordre udstedt med henblik på strafforfølgning må kun udstedes på de betingelser, der er fastsat i lov af 20. juli 1990 om varetægtsfængsling. […] 2. Hvis der er grund til at tro, at en person, der er eftersøgt med henblik på fuldbyrdelse af en straf eller en anden sikkerhedsforanstaltning, opholder sig i en anden EU-medlemsstat, udsteder den kongelige anklager en europæisk arrestordre i den form og på de betingelser, der er fastsat i artikel 2 og 3. Hvis straffen eller en anden sikkerhedsforanstaltning i et sådant tilfælde er idømt ved en udeblivelsesdom, og hvis den eftersøgte person ikke er blevet indkaldt personligt eller på anden måde blevet underrettet om tid og sted for det retsmøde, som har ført til udeblivelsesdommen, skal den europæiske arrestordre angive, at den eftersøgte person har ret til at få sagen genoptaget i Belgien og til at være til stede ved domsafsigelsen. […]«
44.

Selv om en varetægtsfængsling således kan være tilladt af de i EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra c), anførte grunde, opstilles der i nævnte artikels stk. 3 »en række retssikkerhedsgarantier«, og den bestemmer navnlig, at »varigheden af varetægtsfængslingen skal være rimelig: Den er således ikke ubegrænset« ( 55 ). Det er en betingelse sine qua non for varetægtsfængslingens lovmæssighed, at der fortsat findes rimelige grunde til at mistænke den tilbageholdte person for at have begået en lovovertrædelse ( 56 ), men efter »et stykke tid« er den ikke længere tilstrækkelig. Menneskerettighedsdomstolen skal således fastslå for det første, om de andre grunde, som de retslige myndigheder har anført, fortsat er gyldige, og for det andet, om de nationale myndigheder, når disse grunde viser sig at være relevante og tilstrækkelige, har udvist rettidig omhu i forbindelse med sagens videre forløb ( 57 ). Myndighederne skal på overbevisende vis godtgøre, at enhver tilbageholdelse, uanset hvor kort den måtte være, var begrundet ( 58 ). Når de beslutter, om en person skal løslades eller tilbageholdes, skal de undersøge, om der findes andre metoder til at sikre, at vedkommende giver møde under rettergangen ( 59 ). Menneskerettighedsdomstolen har fastslået, at der findes en sådan begrundelse, når der foreligger en risiko for flugt, en risiko for, at vidner sættes under pres, eller beviser ødelægges, en risiko for svigagtige aftaler, en risiko for gentagelse eller for forstyrrelse af den offentlige orden, eller når det er nødvendigt at beskytte den person, der er blevet frihedsberøvet ( 60 ). Den har ligeledes fastslået, at »the presumption is always in favour of release […]. Until conviction, he or she must be presumed innocent, and the purpose of [EMRK’s artikel 5, stk. 3] is essentially to require his or her provisional release once his or her continuing detention ceases to be reasonable. […]Whether it is reasonable for an accused to remain in detention must be assessed on the facts of each case and according to its specific features. Continued detention can be justified in a given case only if there are actual indications of a genuine requirement of public interest which, notwithstanding the presumption of innocence, outweighs the rule of respect for individual liberty« ( 61 ). Med henblik herpå skal de retslige myndigheder »with respect for the principle of the presumption of innocence, examine all the facts militating for or against the existence of the above-mentioned requirement of public interest or justifying a departure from the rule in Article 5 [EMRK]. It is essentially on the basis of the reasons given in these decisions and of the well-documented facts stated by the applicant in his appeals that the Court is called upon to decide whether or not there has been a violation of [EMRK’s artikel 5, stk. 3]« ( 62 ).
Domstolen fastslog i denne forbindelse i præmis 74 og 75 i dommen i sagen OG og PI, som det er hensigtsmæssigt at gengive den fulde ordlyd af, følgende:

»[…] den udstedende judicielle myndighed [skal] kunne forsikre den fuldbyrdende judicielle myndighed om, at den, henset til de garantier, som gives i den udstedende medlemsstats retsorden, handler uafhængigt ved varetagelsen af de funktioner, der er forbundet med udstedelsen af en europæisk arrestordre. Denne uafhængighed kræver, at der findes vedtægtsmæssige og organisatoriske regler, der kan sikre, at den udstedende judicielle myndighed i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse om at udstede en europæisk arrestordre ikke udsættes for nogen form for risiko for at blive underlagt navnlig en individuel instruktion fra den udøvende magt.

Når den udstedende medlemsstats ret tillægger en myndighed, der deltager i forvaltningen af denne medlemsstats retspleje, men ikke selv er en domstol, kompetencen til at udstede en europæisk arrestordre, skal afgørelsen om at udstede en sådan arrestordre og navnlig spørgsmålet om, hvorvidt denne afgørelse er forholdsmæssig, desuden kunne prøves under en retssag i den pågældende medlemsstat, der fuldt ud overholder de krav, der er forbundet med en effektiv domstolsbeskyttelse.«
35.

Det kan imidlertid udledes af ordlyden af det præjudicielle spørgsmål, at den forelæggende ret har vurderet, at passageren kan dokumentere den lidte skade ved hjælp af ethvert retsgyldigt bevismiddel. Uden at følgende udgør en udtømmende liste, kan dette således omfatte både dokumentbevis (billeder, fremlæggelse af kasseboner eller regninger osv.) og vidnebevis. Det påhviler retten at vurdere beviskraften af alle de beviser, som den er blevet forelagt. Retten kan ligeledes tage bagagens vægt i betragtning, hvis den nationale lovgivning giver mulighed herfor, og forudsat at vægten er kendt ( 26 ). Ligeledes synes den forelæggende ret, for så vidt angår opgørelsen af den ikke-økonomiske skade, at tage udgangspunkt i en forestilling om, at konsekvenserne af, at bagage bortkommer, er mere alvorlige, hvis det sker på udrejsen frem for på hjemrejsen. Der er dog her tale om et forhold, der kan tages højde for. På så kasuistisk et område vil jeg dog afholde mig fra at fastslå, at det i enhver situation forholder sig sådan, at bortkomsten medfører større ubehageligheder på udrejsen end på hjemrejsen. Hvis eksempelvis nogle personlige ejendele med en ubestridt følelsesmæssig værdi bortkommer, vil den deraf afledte ikke-økonomiske skade efter min opfattelse have samme intensitet, om det sker på udrejsen eller på hjemrejsen.
60.

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »Nr. 1) i bilag III til Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at der ved »levnedsmidler« forstås produkter, som indeholder næringsstoffer, og som hovedsageligt indtages med henblik på at forsyne menneskekroppen med disse næringsstoffer, mens begrebet »produkter, der normalt er bestemt til at anvendes som supplement til eller i stedet for levnedsmidler«, henviser til produkter, som ikke er levnedsmidler, men som indeholder næringsstoffer, og som indtages i stedet for levnedsmidler for at forsyne kroppen med disse stoffer, såvel som til produkter, der indtages for at støtte levnedsmidlernes ernæringsmæssige funktioner, eller i stedet for levnedsmidler.«
82.

For det andet fremgår det, som den tyske regering har anført, af 30. betragtning til forordning nr. 4/2009, at EU-lovgiver klart var af den opfattelse, at bidragspligtige skal have mulighed for at påberåbe sig indfrielse af det skyldige beløb inden for de rammer, der er fastsat i den medlemsstat, hvor der anmodes om fuldbyrdelse. Denne betragtning nævner endda som eksempel på grunde til afslag på fuldbyrdelsen, der kan gøres gældende i henhold til artikel 21 i forordning nr. 4/2009, at den »bidragspligtige har betalt gælden på tidspunktet for fuldbyrdelsen ( 24 )«. Det er korrekt, at artikel 21 ikke finder anvendelse i denne sag ( 25 ). Den omstændighed, at artikel 21 er at finde i afdeling 1 i kapitel IV, kan dog forklares med omstændighederne omkring ophævelsen af eksekvaturproceduren, da det var nødvendigt at fastsætte visse begrænsninger for de grunde til afslag på fuldbyrdelsen, der kan gøres gældende i henhold til national lovgivning. Såfremt indfrielse af det skyldige beløb skal betragtes som en af de grunde til afslag på fuldbyrdelsen, der kan gøres gældende, såfremt medlemsstatens lovgivning vedrørende fuldbyrdelse tillader dette inden for rammerne af afdeling 1 i kapitel IV, må det samme så meget desto mere derfor gælde i forhold til afdeling 2 i kapitel IV, hvor der – i modsætning til, hvad der er tilfældet i artikel 21 – ikke er nogen begrænsninger med hensyn til de grunde, der kan gøres gældende for afslag på fuldbyrdelse ( 26 ).
Domstolen fastslog i denne situation, at »[f]orpligtelsen til at være fysisk til stede på det sted, som arbejdsgiveren har anvist, samt de begrænsninger, der geografisk og tidsmæssigt følger af nødvendigheden af at kunne nå frem til arbejdsstedet inden for en frist på otte minutter, [objektivt set kan] begrænse de muligheder, som en arbejdstager i Rudy Matzaks situation har for at hellige sig sine personlige og sociale interesser« ( 15 ). Det forholder sig ifølge Domstolen nemlig således, at »[h]enset til sådanne begrænsninger adskiller Rudy Matzaks situation sig fra situationen for en arbejdstager, som under sin tilkaldevagt blot skal stå til rådighed for sin arbejdsgiver med henblik på, at sidstnævnte kan komme i kontakt med ham« ( 16 ). Domstolen konkluderede heraf, at begrebet »arbejdstid«, jf. artikel 2 i direktiv 2003/88, skulle fortolkes således, at det finder anvendelse i en situation, hvor en arbejdstager er forpligtet til at udføre en tilkaldevagt i hjemmet, til dér at stå til rådighed for sin arbejdsgiver og til at kunne nå frem til sit arbejdssted inden for en frist på otte minutter ( 17 ). Domstolen tillagde i sit ræsonnement den omstændighed afgørende betydning, at arbejdstagerens forpligtelse til at besvare opkald fra arbejdsgiveren inden for en frist på otte minutter under sin tilkaldevagt, som han udfører i hjemmet, i meget betydeligt omfang indskrænker mulighederne for at udføre andre aktiviteter ( 18 ).
94.

Det kan derfor ikke gøres gældende, at situationen for en person, som ikke har begået en ny lovovertrædelse, bør ændres med den begrundelse, at en person, som havde gjort det, måske ville stå bedre, hvis rammeafgørelsens artikel 14 fandt anvendelse på den pågældendes situation. Situationen for den domfældte i den foreliggende sag, som ikke har begået en ny lovovertrædelse, kan siges at være blevet forværret alene af den grund, at den betingede straf anerkendes i Estland, fordi dette ville betyde, at den pågældende blev omfattet af regler, som normalt ikke fandt anvendelse på vedkommendes situation. Den pågældende ville dermed potentielt blive underlagt de forpligtelser, der måtte finde anvendelse i denne stat, og ville have en plettet straffeattest i denne stat, hvilket ellers ikke ville være tilfældet. Jeg antager, at dette er grunden til, at appellanten i den foreliggende sag har bestridt, at den simple betingede straf er bragt ind under mekanismen i rammeafgørelsen ved de tre estiske instanser.
64.

Såfremt Italien havde gennemført disse bestemmelser korrekt og samtidigt truffet de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at affaldet bortskaffes, uden at menneskers sundhed udsættes for fare, eller uden at miljøet skades (artikel 4 i den tidligere gældende affattelse af affaldsdirektivet), ville gebyrerne for affaldsbortskaffelse allerede tidligere have været tilstrækkelige til at dække omkostningerne til efterbehandling.
21.

Efterprøvelsen af, hvorvidt en europæisk arrestordre, udstedt af en anklagemyndighed, der anses for »udstedende judiciel myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, opfylder betingelserne for udstedelsen, kan følgelig finde sted forud for udstedelsen af den europæiske arrestordre, men det udelukker ikke den eftersøgtes ret til at anlægge sag til prøvelse af den nævnte europæiske arrestordre, efter at den er udstedt (medmindre dette bringer straffesagen i fare), eller når den er blevet forkyndt for den pågældende.
Artikel 3 i forordning 2015/848 med overskriften »International kompetence« bestemmer i stk. 1:

»Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling (»hovedinsolvensbehandling«). Centret for skyldnerens hovedinteresser er det sted, hvor skyldneren normalt forvalter sine interesser, og som er identificerbart for tredjemand.

For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det registrerede hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres. Denne formodning finder kun anvendelse, hvis det registrerede hjemsted ikke er flyttet til en anden medlemsstat inden for en periode på tre måneder forud for begæringen om indledning af insolvensbehandling.

For selvstændigt erhvervsdrivende fysiske personer anses centret for deres hovedinteresser for at være deres hovedforretningssted, medmindre andet godtgøres. Denne formodning finder kun anvendelse, hvis den fysiske persons hovedforretningssted ikke er flyttet til en anden medlemsstat inden for en periode på tre måneder forud for begæringen om indledning af insolvensbehandling.

For enhver anden fysisk persons vedkommende anses centret for den fysiske persons hovedinteresser at være det sted, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, medmindre andet godtgøres. Denne formodning finder kun anvendelse, hvis det sædvanlige opholdssted ikke er flyttet til en anden medlemsstat inden for en periode på seks måneder forud for begæringen om indledning af insolvensbehandling.«
24.

Det er endvidere uden betydning, at produktion af ikke-energiprodukter i en situation som den i hovedsagen foreliggende er uundgåelig, og at disse udgør et restprodukt, dvs. at denne produktion ikke er et mål i sig selv, men et uundgåeligt resultat. Produkter, der forekommer under en fremstillingsproces, har en markedsværdi og kan sælges af producenten, hvorved de bliver en vare, dvs. en potentiel indtægtskilde. Det er derfor ikke længere relevant, hvorvidt deres produktion foregår bevidst eller kun som et uundgåeligt resultat af produktionen af andre produkter. Fra et afgiftsmæssigt synspunkt skal begge situationer behandles ens. Dette kræver princippet om ligestilling og om en uhindret konkurrence. Noget andet ville gælde, hvis andre produkter, der forekom under fremstillingsprocessen af energiprodukter, kun havde en ubetydelig markedsværdi eller ikke havde nogen værdi overhovedet og kun udgjorde en omkostning for producenten. Derfor deler jeg ikke Repsols betragtning om, at virksomhedens »hovedformål« er afgørende her. Økonomisk aktivitet er underlagt bestemmelserne i lovgivningen, herunder afgiftslovgivningen, ikke grundet det tilsigtede formål med denne aktivitet, men på grund af aktivitetens faktiske karakter og virkninger.
21.

I denne forbindelse støttede Retten sig på, at retten til årlig ferie i henhold til chartrets artikel 31, stk. 2, efter sin karakter principielt har til formål at fremme en forbedring af arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår ( 11 ). Den væsentlige nedsættelse af den årlige ferie over 3 år fra 42 til 24 dage kan ikke anses for at være forenelig med princippet om at fremme en forbedring af de berørtes leve- og arbejdsvilkår ( 12 ). Nedsættelsen udlignes ikke af andre privilegier for de berørte ( 13 ), og der ses ikke at foreligge nogen begrundelse ( 14 ). For så vidt som der henvises til omkostningsbesparelser, er det allerede fastslået, at betragtningerne vedrørende nødvendigheden af at beskytte Unionens finansielle interesser under alle omstændigheder ikke kan påberåbes for at begrunde en tilsidesættelse af den ret til årlig betalt ferie, der er sikret ved chartrets artikel 31, stk. 2 ( 15 ). Det fremgår heller ikke, at lovgiver har bestræbt sig på at finde en passende ligevægt mellem målet om modernisering og de berørtes rettigheder. Derfor kunne Kommissionen ikke gyldigt støtte vedtagelsen af de omtvistede afgørelser på den nye artikel 6 i bilag X til tjenestemandsvedtægten ( 16 ).
Følgende fremgår af 12. og 13. betragtning til direktiv 93/13:

»[D]e nationale lovgivninger giver […] på nuværende tidspunkt kun mulighed for en delvis harmonisering; kun kontraktvilkår, der ikke er blevet individuelt forhandlet, er omfattet af dette direktiv; det er vigtigt at give medlemsstaterne mulighed for under overholdelse af Traktaten at sikre forbrugeren et højere beskyttelsesniveau ved at fastsætte strengere nationale bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv.

[D]et antages, at de love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne, som direkte eller indirekte fastsætter vilkårene for forbrugeraftaler, ikke indeholder urimelige kontraktvilkår; det forekommer derfor ikke nødvendigt at lade kontraktvilkår, der afspejler love eller bindende administrative bestemmelser samt bestemmelser i internationale konventioner, som medlemsstaterne eller Fællesskabet er part i, være underlagt bestemmelserne i dette direktiv; udtrykket »love og bindende administrative bestemmelser« omfatter ligeledes de regler, som ifølge lovgivningen gælder mellem de kontraherende parter, når der ikke er aftalt anden ordning.«
110.

Det bør påpeges, at eksistensen af et misbrug forudsætter, at der foreligger såvel et objektivt som et subjektivt element ( 46 ). Det første element består i, at den pågældende adfærd skal have som hovedformål at drage fordel af EU-retten ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel ( 47 ). Det andet element består i et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som de EU-retlige bestemmelser forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt ( 48 ).
Det er måske værd at bemærke, at Domstolen i sin begrundelse for denne konklusion bl.a. anførte følgende:

»I stedet for at være et incitament for de nationale myndigheder til at prioritere behandling af ansøgninger om international beskyttelse fra uledsagede mindreårige, henset til deres særlige sårbarhed, som nu er en mulighed, der udtrykkeligt gives ved artikel 31, stk. 7, litra b), i direktiv 2013/32, kunne en sådan fortolkning endvidere – idet den modvirker det formål, der forfølges både af dette direktiv og af direktiv 2003/86 og 2011/95, som i henhold til artikel 24, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder er at sikre, at barnets tarv reelt kommer i første række hos medlemsstaterne ved anvendelsen af disse direktiver – have den modsatte virkning.

Nævnte fortolkning ville desuden gøre det helt uforudsigeligt for en uledsaget mindreårig, som har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, at vide, hvorvidt denne vil have ret til familiesammenføring med sine forældre, hvilket kan bringe retssikkerheden i fare« ( 7 ).
47.

Foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe i henhold til momsdirektivets artikel 273 for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig, må ligeledes hverken gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, eller anfægte princippet om momsens neutralitet ( 35 ). Som Domstolen allerede har fastslået, går indførelsen af et system med ubetinget hæftelse for den afgiftspligtige fra en bestemt skæringsdag (i den foreliggende sag indledningen af insolvens- eller likvidationsbehandlingen) ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte statskassens rettigheder ( 36 ). Der er imidlertid tale om en ubetinget hæftelse, når den leverende afgiftspligtige ikke kan regulere sin afgiftsskyld på trods af, at prisen ikke er blevet betalt.
18.

I denne henseende kan det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at proceduren efter artikel 267 TEUF er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister. Inden for rammerne af dette samarbejde tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom. Det følger heraf, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål ( 4 ).
73.

Med henblik på Domstolens videre konkretisering af dette kriterium til brug for den foreliggende sag ville det have været nyttigt, hvis Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) eller i det mindste Frankrig og Kommissionen i den foreliggende procedure havde givet mere præcise oplysninger om deres kommunikation. Det ville således have været nærliggende at fremlægge navnlig Frankrigs meddelelse af 2. februar 2017 og Kommissionens svar af 3. august 2017 i fuld længde. Det ville også have været interessant at erfare, om Frankrig i procedurerne forud for udstedelsen af Kommissionens bestemmelser fra 2018 præciserede, at landet anså de planlagte begrænsninger for at være utilstrækkelige og derfor ville udstede mere vidtgående begrænsninger.
56.

Efter min opfattelse indebærer dette, at et system for administrativ klageadgang, som ikke medfører opsættende virkning for et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, men kun for et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om udsendelse, ikke er i overensstemmelse med Abdida-dommen ( 38 ). Jeg gør i denne forbindelse opmærksom på, at Domstolen i denne dom fastslog, at »artikel 5 og 13 i direktiv 2008/115, sammenholdt med chartrets artikel 19, stk. 2, og artikel 47, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der ikke fastsætter retsmidler med opsættende virkning til prøvelse af en afgørelse om tilbagesendelse, hvis fuldbyrdelse kan udsætte den omhandlede tredjelandsstatsborger for en alvorlig risiko for alvorlig og uafvendelig forværring af den pågældendes helbred« ( 39 ). I modsætning til, hvad den belgiske regering har anført i sine indlæg, kan det under ingen omstændigheder udledes af den klare ordlyd af denne passage i Abdida-dommen ( 40 ), at Domstolen udelukkende henviste til en afgørelse om udsendelse.