Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – sager anlagt af medlemsstaterne – sager anlagt til prøvelse af en kommissionsbeslutning om en støttes uforenelighed med fællesmarkedet – søgsmålets antagelse til realitetsbehandling ikke underlagt krav om at godtgøre søgsmålsinteresse

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – søgsmålsinteresse – kommissionsbeslutning om en støttes uforenelighed med fællesmarkedet

3. Statsstøtte – begreb – offentlige erklæringer fremsat af et medlem af en medlemsstats regering, hvori det tilkendegives, at denne regering er villig til at træffe passende foranstaltninger til at løse en virksomheds finansielle vanskeligheder – fordel tildelt uden en overførsel af statsmidler – ikke omfattet – tilbud til en virksomhed om at stille en kreditlinje til rådighed

(Art. 87, stk. 1, EF)

4. Statsstøtte – begreb – en stats tildeling af en fordel ved hjælp af statsmidler – offentlige erklæringer fremsat af et medlem af en medlemsstats regering, hvori det tilkendegives, at denne regering er villig til at træffe passende foranstaltninger til at løse en virksomheds finansielle vanskeligheder – fordel tildelt uden en overførsel af statsmidler – ikke omfattet

(Art. 87, stk. 1, EF)

5. Statsstøtte – Kommissionens beslutning – domstolsprøvelse

6. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

Sammendrag

1. EF-traktaten indeholder en klar sondring mellem på den ene side fællesskabsinstitutionernes og medlemsstaternes ret til at anlægge annullationssøgsmål og på den anden side fysiske og juridiske personers ret til at anlægge sådanne søgsmål, idet enhver medlemsstat har ret til gennem et annullationssøgsmål at anfægte lovligheden af Kommissionens beslutninger, uden at det herved er en forudsætning, at det godtgøres, at der foreligger søgsmålsinteresse. Det er således ikke en betingelse for, at en medlemsstats søgsmål kan antages til realitetsbehandling, at denne godtgør, at en retsakt fra Kommissionen, som den har anfægtet, har retsvirkninger i forhold til staten selv. Søgsmålsinteresse vedrører kun søgsmål anlagt af fysiske eller juridiske personer og ikke søgsmål anlagt af institutioner eller medlemsstater.

Endvidere skal der sondres mellem begrebet søgsmålsinteresse og begrebet retsakt, der kan gøres til genstand for søgsmål, hvorefter en retsakt for at kunne være genstand for et annullationssøgsmål skal tilsigte at skabe retsvirkninger, idet der ved afgørelsen heraf skal lægges vægt på dens indhold.

En kommissionsbeslutning om en statsstøttes uforenelighed med fællesmarkedet medfører sådanne bindende retsvirkninger og udgør dermed en anfægtelig retsakt for medlemsstaten.

(jf. præmis 118 og 119)

2. Et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kan kun admitteres, såfremt sagsøgeren har en eksisterende og aktuel interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse forudsætter, at en annullation af den pågældende retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, eller – sagt med andre ord – at søgsmålet kan admitteres, såfremt det med sit resultat kan tilføre sagsøgeren en fordel. En beslutning, som fuldt ud imødekommer sagsøgeren, er følgelig pr. definition ikke bebyrdende for ham, og den pågældende sagsøger har ikke interesse i en annullation.

Hvad angår en kommissionsbeslutning om en statsstøttes uforenelighed med fællesmarkedet har en konkurrerende virksomhed til støttemodtageren godtgjort at have en eksisterende og aktuel interesse i, at denne beslutning annulleres, når den har gjort gældende, at medlemsstaten har truffet supplerende støtteforanstaltninger, som indebærer særlige fordele for den støttemodtagende virksomhed og påvirker den konkurrerende virksomheds stilling på markedet negativt.

Fastslåelsen af, at der er ydet støtte, og at støtten er uforenelig med fællesmarkedet, udelukker imidlertid principielt ikke, at der kan være truffet støtteforanstaltninger, der, skønt der ikke henvises til dem i Kommissionens beslutning, også har været omfattet af den administrative procedure forud for vedtagelsen af beslutningen, og som endog i væsentlig grad kan påvirke den stilling, visse konkurrenter til støttemodtageren indtager på markedet.

Endvidere gælder, at når en sagsøger gør gældende, at den anfægtede retsakt, selv om den eventuelt er delvis begunstigende, alligevel ikke i tilstrækkelig grad beskytter hans retsstilling, må man anerkende, at sagsøgeren har en retlig interesse i at anlægge sag med henblik på, at Fællesskabets retsinstanser efterprøver beslutningens lovlighed.

(jf. præmis 116, 127, 128, 130 og 131)

3. For at en foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, kræves det dels, at foranstaltningen indebærer en fordel, som kan have forskellig form (»under enhver tænkelig form«), dels at fordelen direkte eller indirekte bygger på offentlige midler (»statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler«). Begrebet fordel indebærer, at statens indgreb skal føre til en forbedring af støttemodtagerens økonomiske og/eller finansielle stilling eller til en berigelse af støttemodtageren, f.eks. ved at de byrder, som normalt belaster dennes budget, lettes.

Med hensyn til indvirkningen af offentlige erklæringer fremsat af et medlem af en medlemsstats regering, hvori det tilkendegives, at denne regering er villig til at træffe passende foranstaltninger til at løse en virksomheds finansielle vanskeligheder, fastslås, at sådanne erklæringer kan indebære en mærkbar fordel for virksomheden i betragtning af, at de fører til fornyet tillid på finansmarkederne, gør det muligt, lettere og mindre bekosteligt for virksomheden at få adgang til de nye lån, der er nødvendige for at refinansiere selskabets kortfristede gæld, og endelig bidrager til at stabilisere dets meget svage finansielle situation. Sådanne erklæringer kan have en afgørende indvirkning på kreditvurderingsbureauernes reaktion og medvirke til forbedringen af virksomhedens omdømme hos investorerne og kreditorerne samt være afgørende for den holdning, som de aktører på finansmarkederne, der senere deltager i refinansieringen af den pågældende virksomheds gæld, udviser.

Endvidere følger det af principperne for långivning og refinansiering på kapitalmarkederne, at en virksomheds rating og følgelig den risiko for misligholdelse, som forbindes med lån, der ydes virksomheden, er afgørende for vurderingen af, hvor store refinansieringsomkostninger den må bære, navnlig med hensyn til den rente, der skal betales af nyudstedte obligationer. Heraf følger, at jo mindre risiko der er for misligholdelse, jo lettere og mindre bekosteligt er det at refinansiere de pågældende lån på kapitalmarkederne. Med andre ord har enhver positiv indflydelse på en virksomheds rating, som blot kan være en følge af offentlige erklæringer, der er egnede til at skabe tillid hos investorerne eller at styrke deres tillid, umiddelbar indvirkning på, hvor store omkostninger virksomheden må afholde for at refinansiere sin gæld på kapitalmarkederne.

Ved kvalificeringen af en støtteforanstaltning påhviler det Kommissionen at godtgøre på grundlag af objektive elementer, at alle de for støttebegrebet gældende kumulative betingelser som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, herunder at der skal foreligge en fordel, er opfyldt under hensyn til de økonomiske virkninger af den pågældende foranstaltning.

For så vidt angår den omstændighed, at staten fremsætter et ensidigt tilbud til en virksomhed om at stille en kreditlinje på et bestemt beløb til rådighed, som aldrig er blevet udnyttet, kan Kommissionen ikke udelukkende på dette grundlag antage, at tilbuddet indebærer fordelagtige økonomiske virkninger for modtageren, uden samtidig at tage betingelserne for at gennemføre den pågældende låneaftale, herunder vilkårene for ydelsen og tilbagebetalingen af lånet, i betragtning, især ikke når modtageren ikke har accepteret tilbuddet, men begrænset sig til at refinansiere sin gæld på de vilkår, som gjaldt på markedet. Hvis det forholdt sig anderledes, ville selv en låneaftale, der indeholdt objektivt ufordelagtige betingelser, f.eks. højere rentesatser og strengere tilbagebetalingsvilkår end der blev tilbudt på markedet, skulle kvalificeres som en fordel som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, udelukkende fordi en offentlig kreditor havde erklæret sig villig til at stille et bestemt beløb til rådighed for modtageren.

(jf. præmis 215, 231, 234, 237, 238, 253 og 255)

4. Alene fordele, der direkte eller indirekte ydes ved hjælp af statsmidler, skal betragtes som støtte i henhold til artikel 87, stk. 1, EF. Den sondring, der i denne bestemmelse foretages mellem »statsstøtte« og »støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler«, betyder nemlig ikke, at alle de fordele, der indrømmes af en stat, udgør støtte, uanset om de er finansieret ved hjælp af statsmidler eller ej. Sondringen har alene til formål at sikre, at støttebegrebet ikke alene omfatter støtte ydet direkte af staten, men ligeledes støtte ydet af offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten.

I denne forbindelse forudsætter anvendelsen af kriteriet om den private investor nødvendigvis, at de foranstaltninger, staten træffer til fordel for en virksomhed, giver denne en fordel, som hidrører fra statsmidler.

Med hensyn til udstrækningen af den retlige efterprøvelse, der skal foretages, bemærkes, at støttebegrebet er et objektivt begreb, og at kvalifikationen af en støtteforanstaltning som statsstøtte, som det påhviler såvel Kommissionen som domstolene at foretage, principielt ikke kan begrunde, at Kommissionen anerkendes at have et vidt skøn, når der ikke foreligger særlige omstændigheder navnlig som følge af den pågældende statslige indgribens økonomisk komplicerede karakter. Det er kun i forbindelse med anvendelsen af artikel 87, stk. 3, EF, der indebærer, at Kommissionen ved undersøgelsen af, om bestemte statslige foranstaltninger er forenelige med fællesmarkedet, skal foretage komplicerede økonomiske, sociale, regionale og sektormæssige vurderinger, at der virkelig er blevet tilkendt den vide skønsmæssige beføjelser. Begrebet statsstøtte efter definitionen i traktaten har en retlig karakter og skal fortolkes på grundlag af objektive elementer. Af denne grund skal Fællesskabets retsinstanser principielt under hensyntagen såvel til de konkrete omstændigheder i den sag, der verserer for dem, som til Kommissionens vurderingers tekniske eller indviklede karakter gennemføre en fuldstændig efterprøvelse af, om en foranstaltning henhører under artikel 87, stk. 1, EF.

Fordelen skal hidrøre fra en overførsel af statsmidler. Dette krav om en forbindelse mellem den påviste fordel og forpligtelsen af statsmidler forudsætter i princippet, at fordelen er snævert knyttet til en byrde, som belaster statsbudgettet, eller at der på grundlag af retligt bindende forpligtelser, som staten har indgået, er skabt en tilstrækkelig konkret økonomisk risiko for dette budget.

Med hensyn til offentlige erklæringer fremsat af et medlem af en medlemsstats regering, hvori det tilkendegives, at denne regering er villig til at træffe passende foranstaltninger til at løse en virksomheds finansielle vanskeligheder, vil en konkret, ubetinget og uigenkaldelig forpligtelse af offentlige midler fra medlemsstatens side i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF, forudsætte, at det i de offentlige erklæringer udtrykkelig er angivet, enten nøjagtig hvor store beløb der vil blive investeret, hvilke konkrete gældsposter der vil blive garanteret, eller, i det mindste, hvor stor en finansiel ramme der på forhånd er fastlagt, såsom en kreditlinje på et bestemt beløb, samt på hvilke betingelser den påtænkte støtte vil blive ydet.

At medlemsstaten gør brug af sit særlige omdømme på finansmarkederne, er i sig selv ikke tilstrækkeligt til at godtgøre, at dens midler er udsat for en risiko af en sådan art, at det udgør en overførsel af statsmidler som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, der i tilstrækkelig grad er knyttet til den fordel for en virksomhed, som de offentlige erklæringer fra et medlem af en regering indebærer. Det er ikke tilstrækkeligt, at medlemsstaten i stedet for direkte eller indirekte at forpligte statsmidler benytter sig af de særlige regler for, hvorledes finansmarkederne fungerer, med henblik på at stabilisere en virksomheds økonomiske stilling på kort sigt, netop med henblik på at skabe de erhvervsmæssige og finansielle forudsætninger, der er nødvendige for at træffe de mere konkrete støtteforanstaltninger, som skal iværksættes på et senere tidspunkt.

(jf. præmis 214, 217-219, 262, 280, 282 og 297)

5. Vurderingen af de faktiske omstændigheder og beviserne i sager om statsstøtte for Fællesskabets retsinstanser tilkommer udelukkende Retten. I samme forbindelse henhører spørgsmålet om, hvorvidt, og i hvilken udstrækning, en national retsforskrift finder anvendelse på det foreliggende tilfælde eller ej, under den pågældende retsinstans og er omfattet af reglerne om bevisførelse og om fordelingen af bevisbyrden.

(jf. præmis 269)

6. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Endvidere udgør begrundelsespligten et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den anfægtede retsakt. En beslutnings begrundelse består nemlig i formelt at udtrykke de grunde, som beslutningen er baseret på. Hvis disse grunde er behæftet med fejl, vil beslutningens grundlags lovlighed være behæftet med fejl, men det vil dennes begrundelse ikke, idet denne kan være tilstrækkelig, selv om den er udtryk for fejlagtige grunde.

(jf. præmis 315)