Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Landbrug - fælles markedsordning - fjerkrækød - national ordning om obligatorisk forsikring mod naturkatastrofer - lovlig - betingelser

(Rådets forordning nr. 2777/75)

2. Fiskale bestemmelser - interne afgifter - skattelignende afgift, der anvendes på en ensartet måde på hele den nationale produktion i en given sektor til at finansiere en i sig selv ensartet beskyttelse mod naturkatastrofer - karakter af intern afgift med tilsvarende virkning som told - udelukket - anvendelse af traktatens artikel 95 (efter ændring nu artikel 90 EF) - udelukket

(EF-traktaten, art. 9, 12 og 95 (efter ændring nu art. 23 EF, 25 EF og 90 EF) og art. 16 (ophævet ved Amsterdam-traktaten)

3. Fri udveksling af tjenesteydelser - tjenesteydelser - begreb - ydelser præsteret i henhold til en obligatorisk forsikringsordning - udelukket - betingelser

(EF-traktaten, art. 59 (efter ændring nu art. 49 EF) og art. 60 (nu art. 50 EF))

4. Konkurrence - fællesskabsregler - virksomhed - begreb - organ, der ved lov er tillagt forvaltningen af en obligatorisk forsikringsordning - udelukket - betingelser

(EF-traktaten, art. 92 (efter ændring nu art. 87 EF))

Sammendrag

$$1. En ordning om obligatorisk forsikring af landsbrugsbedrifter mod naturkatastrofer kan ikke principielt anfægtes som følge af kravene i den fælles markedsordning for fjerkrækød. Selv om denne ordning, som har til formål at beskytte landbrugsbedrifter mod naturkatastrofer, ikke har nogle af den pågældende fælles ordnings særlige formål, er formålet med denne nationale ordning dog omfattet af den fælles landbrugspolitiks mål, som der henvises til i artikel 20 forordning nr. 2777/75 om den fælles markedsordning for fjerkrækød, og navnlig de mål, der er fastsat traktatens artikel 39, stk. 1, litra a) og b) (nu artikel 33, stk. 1, litra a) og b), EF).

Det kan imidlertid ikke udelukkes, at den økonomiske byrde, som bidraget, der skal betales inden for rammerne af den pågældende forsikringsordning, udgør, er af en sådan karakter, at det medfører hindringer i den frie samhandel mellem medlemsstaterne. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om der på det omhandlede marked foreligger et indicium for, at bidraget har sådanne virkninger. Den forholdsvis lave bidragssats og den omstændighed, at den byrde, som bidraget påfører, i hvert fald til en vis grad kompenseres ved de ydelser, der er sikret i tilfælde af skade ifølge ordningen om den obligatoriske forsikring, samt at de erhvervsdrivende som følge af denne ordning ikke er nødt til at forsikre sig mod disse risici hos private forsikringsselskaber, i det omfang en sådan forsikring er til rådighed, eller træffe andre garantiforanstaltninger, er indicier for, at bidraget er neutralt med hensyn til samhandelen, mens dets ubegrænsede varighed tyder på det modsatte.

( jf. præmis 23 og 24, 28-33 samt domskonkl. 1 )

2. Et bidrag, der er en del af en generel afgiftsordning, der navnlig hvad angår bidragssatsen og den afgiftsudløsende omstændighed, principielt på en ensartet måde kun rammer nationale landbrugsprodukter, uanset de er bestemt for det indenlandske marked eller til eksport, og som anvendes til at finansiere et offentligt organ, som har til formål at forebygge og erstatte skader på nationale landbrugsbedrifter som følge af naturkatastrofer, rammer ikke udelukkende det grænseoverskridende produkt som sådan og kan som følge heraf ikke betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 9 og 12 (efter ændring nu artikel 23 EF og 25 EF) og traktatens artikel 16 (ophævet ved Amsterdam-traktaten). Et sådant bidrag er desuden ikke omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel 95 (efter ændring nu artikel 90 EF), når produktets eksport ikke er den bidragsudløsende begivenhed, og det pågældende bidrag ikke kan betragtes som diskriminerende, eftersom det anvendes uden forskel på landbrugsprodukter, der forarbejdes eller afsættes på det indenlandske marked og på produkter bestemt til eksport.

( jf. præmis 41-43, 46 og 47 samt domskonkl. 2 )

3. Begrebet »tjenesteydelser« i traktatens artikel 60's (nu artikel 50 EF's) forstand indebærer, at det drejer sig om ydelser, der normalt udføres mod betaling. Det væsentlige kendetegn ved betalingen ligger i det forhold, at den udgør det økonomiske modstykke til tjenesteydelsen, hvilket modstykke normalt fastlægges i forholdet mellem den, der præsterer tjenesteydelsen, og den, der modtager den.

Heraf følger, at ydelser, der udføres i henhold til den obligatoriske forsikringordning, ikke kan betragtes som ydelser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) og traktatens artikel 60, når bidraget, der betales af de forsikrede i det væsentlige har karakter af en byrde, der er pålagt af lovgiver, og som opkræves af afgiftsforvaltningen, og når egenskaberne ved denne afgift, herunder satsen, ligeledes er fastsat af lovgiver. Disse ydelser er derfor ikke omfattet af anvendelsesområdet for første direktiv 73/239 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, eftersom dette anvendelsesområde, hvad angår tjenesteydelsesbegrebet, ikke går videre end anvendelsesområdet for traktatens artikel 59 og 60.

I det omfang den pågældende obligatoriske forsikringsordning dækker naturkatastrofer, der kan tegnes forsikring for, kan den udgøre en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser i de pågældende bestemmelsers forstand for forsikringsselskaber etableret i andre medlemsstater, der ønsker at tilbyde tjenesteydelser vedrørende disse risici. Det påhviler den nationale ret at efterprøve, om denne ordning faktisk er begrundet i socialpolitiske formål og navnlig at undersøge, om omfanget af dækningen i den obligatoriske forsikring står i rimeligt forhold til disse formål.

( jf. præmis 54 og 55, 57, 59 og 60, 63, 73 og 74 samt domskonkl. 3 )

4. Det sociale formål med den pågældende ordning om den obligatoriske forsikring udelukker ikke i sig selv, at et forsikringsorgans virksomhed kan kvalificeres som økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens bestemmelser om konkurrenceretten. Da ydelserne og bidragene, som udgør de to væsentlige elementer i den pågældende ordning, imidlertid er fastsat af den nationale lovgiver, er det pågældende forsikringsorgan ikke en økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens bestemmelser om konkurrenceretten, og dette organ er navnlig ikke en virksomhed i traktatens artikel 92's (efter ændring nu artikel 87 EF's) forstand.

( jf. præmis 77-79, 88 og domskonkl. 4 )