ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Kapitel V i forordning nr. 343/2003 med overskriften »Overtagelse og tilbagetagelse« omfatter artikel 16, der har følgende ordlyd: »1. Den medlemsstat, der efter denne forordning er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, er forpligtet til: a) på de betingelser, der er fastsat i artikel 17-19, at overtage en asylansøger, der har indgivet en ansøgning i en anden medlemsstat b) at afslutte behandlingen af asylansøgningen c) på de betingelser, der er fastsat i artikel 20, at tilbagetage en asylansøger, hvis ansøgning er under behandling, og som opholder sig på en anden medlemsstats område uden at have fået tilladelse til det d) på de betingelser, der er fastsat i artikel 20, at tilbagetage en asylansøger, der har trukket sin ansøgning tilbage under behandlingen, og som har indgivet en asylansøgning i en anden medlemsstat e) på de betingelser, der er fastsat i artikel 20, at tilbagetage en tredjelandsstatsborger, hvis ansøgning den har meddelt afslag på, og som opholder sig på en anden medlemsstats område uden at have fået tilladelse til det. […] 3. De i stk. 1 nævnte forpligtelser bortfalder, hvis tredjelandsstatsborgeren har forladt medlemsstaternes område i mindst tre måneder, medmindre tredjelandsstatsborgeren har en gyldig opholdstilladelse, som er udstedt af den ansvarlige medlemsstat. 4. De i stk. 1, litra d) og e), nævnte forpligtelser bortfalder ligeledes, så snart den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen, som følge af tilbagetrækning af eller afslag på asylansøgningen har truffet og faktisk iværksat de nødvendige foranstaltninger for, at tredjelandsstatsborgeren kan vende tilbage til sit hjemland eller et andet land, som han lovligt kan indrejse i.«
41

Det følger heraf, at enhver overførselsperiode for at respektere denne ret, hvis formål er at beskytte arbejdstageren, må tage hensyn til de særlige omstændigheder, som gælder for en arbejdstager, der er uarbejdsdygtig i flere på hinanden følgende referenceperioder. Denne periode skal således bl.a. sikre, at arbejdstageren kan råde over hvileperioder, der, om fornødent, kan fordeles over en længere periode, der kan planlægges, og som er til rådighed på længere sigt, og som i væsentligt omfang overstiger varigheden af den referenceperiode, for hvilken den er tildelt (KHS-dommen, præmis 38).
2

Anden, tredje, sjette, niende, tiende og attende betragtning til direktiv 2003/109, der er vedtaget på grundlag af artikel 63, nr. 3) og 4), EF, har følgende ordlyd: »(2) Under sit ekstraordinære møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 erklærede Det Europæiske Råd, at tredjelandsstatsborgeres retsstilling bør tilnærmes EU-borgeres retsstilling, og at en person, der har opholdt sig lovligt i en medlemsstat i en given periode, og som er i besiddelse af en tilladelse til længerevarende ophold, i den pågældende medlemsstat bør indrømmes en række ensartede rettigheder, der ligger så tæt som muligt på unionsborgernes rettigheder. (3) I dette direktiv overholdes de grundlæggende rettigheder og de principper, som anerkendes i bl.a. den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. […] (6) Hovedkriteriet for meddelelse af status som fastboende udlænding bør være varigheden af opholdet på medlemsstatens område. […] […] (9) Økonomiske forhold bør ikke være en begrundelse for at nægte en person status som fastboende udlænding og bør ikke anses for at berøre de relevante betingelser. (10) Der bør udarbejdes et system af procedureregler for behandlingen af ansøgninger om opnåelse af status som fastboende udlænding. Disse procedurer bør være effektive og kunne forvaltes inden for rammerne af medlemsstaternes normale administration, og de bør være gennemsigtige og retfærdige for at sikre de pågældende et passende retssikkerhedsniveau. De bør ikke udgøre et middel til at hindre udøvelse af opholdsretten. […] (18) Fastlæggelsen af de betingelser, der skal være opfyldt, for at fastboende udlændinge kan opholde sig i en anden medlemsstat, bør bidrage til den faktiske gennemførelse af det indre marked som et område, hvor alle personer er sikret fri bevægelighed. Det kunne også i høj grad bidrage til mobiliteten, især på Unionens arbejdsmarked.«
67

Selv om visse sprogversioner af artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126, navnlig den tyske (»einer Person [...], deren Führerschein [...] eingeschränkt, ausgesetzt oder entzogen worden ist«), ganske vist er formuleret på en sådan måde, at de ikke udelukker, at de i denne bestemmelse nævnte foranstaltninger har udtømt deres virkninger, forholder det sig ikke desto mindre således, at et stort antal af de øvrige sprogversioner af artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126, såsom den franske og engelske (»à une personne dont le permis de conduire fait l’objet, sur son territoire, d’une restriction, d’une suspension ou d’un retrait« og »to a person whose driving licence is restricted, suspended or withdrawn in the former State’s territory«), er udtryk for det synspunkt, hvorefter det, for at en medlemsstat er forpligtet til at nægte at anerkende et kørekort, er en forudsætning, at de nævnte foranstaltninger skal være igangværende på det tidspunkt, hvor førerretten bliver meddelt til en person, hvis kørekort på nævnte medlemsstats område er genstand for en af disse foranstaltninger.
50

Hvad for det første angår den spanske og den italienske regerings argument om behovet for at sikre en afgifts-, told- og sundhedskontrol af tobaksvarer skal der henvises til, at det påhviler de nationale myndigheder, som har indført en foranstaltning, der udgør en undtagelse til et EU-retligt princip, i hvert enkelt tilfælde at godtgøre, at foranstaltningen er egnet til at sikre opfyldelsen af det påberåbte formål, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt, for at formålet opnås. De hensyn, der kan påberåbes af en medlemsstat, skal derfor ledsages af en analyse af egnetheden og forholdsmæssigheden af den foranstaltning, som medlemsstaten har truffet, såvel som præcise oplysninger til støtte for dens argumentation (jf. i denne retning dom af 18.3.2004, sag C-8/02, Leichtle, Sml. I, s. 2641, præmis 45, og af 13.4.2010, sag C-73/08, Bressol m.fl., Sml. I, s. 2735, præmis 71).
54

For så vidt som det for det første ikke fremgår af forelæggelsesafgørelserne, at det i forbindelse med tvisterne i hovedsagerne blev fastslået, om de omhandlede motorkøretøjer i det væsentlige skal anvendes varigt på Nederlandenes område eller faktisk anvendes på denne måde, og da for det andet hverken den forelæggende ret eller den nederlandske regering har fremført andre almene tvingende hensyn, der kan begrunde den omhandlede restriktion, må det fastslås, at artikel 56 skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter de i denne stat bosiddende personer, der har lånt et motorkøretøj, som er indregistreret i en anden medlemsstat, af en person, der er bosiddende i denne anden stat, ved den første anvendelse af dette motorkøretøj på det nationale vejnet pålægges fuld betaling af en afgift, der sædvanligvis skal betales ved indregistrering af en bil i den første medlemsstat, uden at det tidsrum, hvor denne bil er blevet anvendt på dette vejnet, tages i betragtning, og uden at denne person kan gøre en ret til fritagelse eller tilbagebetaling gældende, når det nævnte motorkøretøj hverken i det væsentlige skal anvendes varigt på førstnævnte medlemsstats område eller faktisk anvendes på denne måde.
§ 209/B i borgerlig lovbog bestemmer:

»1. Et organ, som udpeges ved en specifik lov, kan ligeledes anmode retten om at fastslå, at et urimeligt kontraktvilkår i de almindelige forretningsbetingelser i en forbrugeraftale, er ugyldigt. Rettens afgørelse om, at det urimelige kontraktvilkår er ugyldigt, har virkning for enhver, som har kontraheret med en erhvervsdrivende, der anvender det pågældende vilkår.

2. Det ved en specifik lov udpegede organ kan ligeledes nedlægge påstand om, at det fastslås, at en almindelig forretningsbetingelse, som er udarbejdet med henblik på indgåelse af forbrugeraftaler, og som er blevet offentliggjort, er ugyldig, selv om den endnu ikke er blevet anvendt.

3. Hvis retten under den i stk. 2 omhandlede sag fastslår, at den omtvistede almindelige forretningsbetingelse er urimelig, erklærer den vilkåret for ugyldigt i tilfælde af (fremtidig) anvendelse med virkning for enhver, der indgår en aftale med en erhvervsdrivende, der har offentliggjort vilkåret. Enhver, der anvender det urimelige kontraktvilkår, skal opfylde de krav, som fremsættes af en forbruger på grundlag af afgørelsen. Rettens afgørelse skal desuden forbyde enhver, der har offentliggjort den urimelige almindelige forretningsbetingelse, at anvende denne.

[...]«
60

Hvis nævnte transaktioner derimod ikke svarer til dem, der er omhandlet i momsdirektivets artikel 80, stk. 1, skal denne artikel fortolkes således, at den giver selskaber som sagsøgerne i hovedsagerne ret til at påberåbe sig den direkte med henblik på at modsætte sig, at den forelæggende ret anvender nationale bestemmelser, der er i modstrid hermed (jf. analogt dommen i sagen Flughafen Köln/Bonn, præmis 33). Såfremt det i dette tilfælde skulle vise sig umuligt at fortolke de relevante bestemmelser i ZDDS i overensstemmelse med direktivets artikel 80, stk. 1, skal den forelæggende ret undlade at anvende disse bestemmelser, for så vidt som de er uforenelige med nævnte artikel 80, stk. 1.
45

Henset til disse betragtninger skal de forelagte spørgsmål under disse omstændigheder besvares med, at artikel 21 TEUF i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede skal fortolkes således, at den pålægger den kompetente myndighed i en første medlemsstat med henblik på tildelingen af en alderspension at tage hensyn til de børnepasningsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat, som om disse perioder var blevet tilbagelagt på statens eget område af en person, som kun har udøvet erhvervsmæssig beskæftigelse i denne første medlemsstat, og som på tidspunktet for sine børns fødsel midlertidigt var ophørt med at arbejde og af rent familiemæssige årsager havde bosat sig på den anden medlemsstats område.
73

I modsætning til, hvad Parlamentet har anført, kan inkluderingen af artikel 308 EF i retsgrundlaget for forordning nr. 881/2002 ikke ændre dette resultat. Selv om en retsakt, der henhører under FUSP, ikke har kunnet have artikel 308 EF som eneste retsgrundlag, kunne denne artikel dog, således som det er fastslået i nærværende doms præmis 53, supplere retsgrundlaget for en retsakt vedtaget på grundlag af artikel 60 EF og 301 EF for at dække vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, hvis adressater er fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder, der ikke har nogen tilknytning til et tredjelands styre. Et sådant supplerende retsgrundlag er imidlertid ikke længere nødvendigt, efter at artikel 215, stk. 2, TEUF udtrykkeligt har fastsat muligheden for med hjemmel i denne bestemmelse at vedtage foranstaltninger, der har sådanne adressater.
36

Judecătoria Călăraşi har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 30, stk. 1, i direktiv 2008/48 fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter, at den nationale lov til gennemførelse af direktivet også finder anvendelse på aftaler, som er indgået før de nationale bestemmelser trådte i kraft? 2) Udgør artikel 85, stk. 2, i [hastedekret nr. 50/2010] […] en passende gennemførelse af artikel 24, stk. [1], i direktiv 2008/48, der indeholder en forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre, at der findes egnede og effektive procedurer for udenretslig bilæggelse af forbrugertvister vedrørende kreditaftaler? 3) Skal artikel 22, stk. 1, i direktiv 2008/48 fortolkes således, at der hermed indføres en fuldstændig harmonisering inden for området forbrugerkreditaftaler, som forbyder medlemsstaterne: a) at udvide anvendelsesområdet for bestemmelserne i direktiv 2008/48 til aftaler, som udtrykkeligt er udelukket fra anvendelsesområdet for nævnte direktiv (såsom aftaler om realkreditlån eller om ejendomsretten til en bolig), eller b) at indføre yderligere forpligtelser for kreditinstitutterne, for så vidt angår hvilke provisioner disse kan opkræve, eller hvilke kategorier af referencesatser der skal anvendes på den variable rente i sådanne forbrugerkreditaftaler, der er omfattet af den nationale gennemførelsesbestemmelses anvendelsesområde? 4) Såfremt det tredje spørgsmål besvares benægtende, skal principperne om fri udveksling af tjenesteydelser og kapitalens frie bevægelighed generelt, og navnlig artikel 56 [TEUF], 58 [TEUF] og artikel 63, stk. 1, [TEUF], […] fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstat indfører foranstaltninger, der forbyder kreditinstitutterne i forbrugerkreditaftaler at anvende bankgebyrer, som ikke figurerer i listen over tilladte provisioner, uden at sidstnævnte er definerede i den berørte medlemsstats lovgivning?«
48

Herved bemærkes, at de processuelle regler med henblik på sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, efter fast retspraksis – når der ikke findes materielle EU-retlige bestemmelser – på mange områder henhører under hver medlemsstats nationale retsorden, dog på betingelse af, at disse regler ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende interne forhold (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der hjemles i Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning for så vidt angår tilbagesøgning af et beløb erlagt i urigtig formodning om skyld dom af 22.10.1998, forenede sager C-10/97 - C-22/97, IN. CO. GE.’90 m.fl., Sml. I, s. 6307, præmis 25, for så vidt angår forvaltningsret dom af 7.6.2007, forenede sager C-222/05 - C-225/05, van der Weerd m.fl., Sml. I, s. 4233, præmis 28, for så vidt angår en medlemsstats erstatningsansvar uden for kontrakt dom af 24.3.2009, Danske Slagterier, sag C-445/06, Sml. I, s. 2119, præmis 31, samt for så vidt angår kravet om en erklæring ved en skattefordel, dom af 30.6.2011, sag C-262/09, Meilicke m.fl., Sml. I, s. 5669, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
2)

Artikel 78, stk. 1 og 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at den tillader en efterfølgende revision af udførselsangivelsen for restitution med henblik på at ændre navnet på eksportøren i den dertil beregnede rubrik, og at toldmyndighederne er forpligtede til: — for det første at undersøge, om det er muligt at foretage en revision af den omhandlede angivelse, for så vidt som bl.a. formålene med de EU-retlige bestemmelser på området for eksportrestitution ikke er blevet bragt i fare, og de omhandlede varer faktisk er blevet udført, hvilket det påhviler ansøgeren at godtgøre, og — for det andet i givet fald at træffe de nødvendige foranstaltninger til at få afklaret situationen under hensyntagen til de foreliggende nye oplysninger.
53

Selv om Kommissionen har henledt opmærksomheden på, at den afledte ret ikke fritager den medlemsstat, hvis sociale sikringsordning, den pågældende er tilknyttet, fra at overholde den primære ret, hvilket Forbundsrepublikken Tyskland, som det fremgår af denne doms præmis 30, i øvrigt ikke har bestridt, har Kommissionen imidlertid ikke imødegået Forbundsrepublikken Tysklands argumenter som anført i denne doms præmis 29-32 vedrørende den mulighed, der fremgår af forordning nr. 1408/71, for, at plejeforsikrede under et midlertidigt ophold i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland kan benytte sig af naturalydelser, der udredes af opholdsmedlemsstatens institution for den kompetente tyske institutions regning.
41

At anvende ikke det beløb, der svarer til det gebyr, der skal betales for produktion på C-licens, som beregningsgrundlag for at fastsætte den rimelige godtgørelse, der skal betales i tilfælde af krænkelse, men et mindre beløb, der svarer til gebyret for lovlig dyrkning, kan desuden have den virkning, at landbrugere, der ikke opfylder den oplysningspligt, som de har over for indehaveren i henhold til artikel 14, stk. 3, sjette led, i forordning nr. 2100/94 og artikel 8 i forordning nr. 1768/95, tilgodeses i forhold til de landbrugere, der foretager en korrekt anmeldelse af udsået såsæd.
22

I henhold til særreglen skal den skattepligtige derimod med henblik på at afkræfte formodningen om, at der ikke kan foretages fradrag for udgifter, for det første bevise, at disse er forbundet med faktiske og oprigtige transaktioner, hvilket – i overensstemmelse med den administrative kommentar til indkomstskatteloven af 1992, som såvel SIAT som Kommissionen har henvist til for Domstolen – indebærer, at det skal bevises, at udgifterne ligger inden for rammerne af de normale erhvervsmæssige transaktioner, at de svarer til et industrielt, kommercielt eller finansielt behov, og at de normalt kompenseres eller skal kompenseres i hele virksomhedens aktivitet. Det følger af samme kommentar, at det i den forbindelse ikke er tilstrækkeligt at fremlægge akter og dokumenter, der har gyldig, juridisk status, men at det først og fremmest er nødvendigt at overbevise skattemyndigheden på en rimelig måde om, at de pågældende transaktioner er faktiske og oprigtige. Som den belgiske regering har anført i sine skriftlige indlæg, der er indgivet til Domstolen, skal den hjemmehørende skattepligtige for at opnå fradraget således bevise, at der ikke simuleres at foreligge erhvervsmæssige transaktioner.
21

Hvad angår de principper, hvis anvendelse gør det muligt at besvare det forelagte spørgsmål, har Domstolen i dom af 16. december 1960, Humblet mod den belgiske stat (sag 6/60, Sml. 1954-1964, s. 207, org.ref.: Rec. s. 1125, på s. 1156 og s. 1157), bemærket, at EU-institutionerne kun kan udøve deres eksklusive beføjelse til at fastsætte det faktiske beløb på deres tjenestemænds indtægt effektivt, hvis de af disse institutioner betalte indtægter er fritaget for enhver national skat, og at en sådan beføjelse ville være udelukket, hvis medlemsstaterne bevarede retten til at beskatte disse indtægter i henhold til deres egen skatteordning. Domstolen bemærkede således, at traktaterne unddrager de til tjenestemændene ved Unionen betalte indtægter fra medlemsstaternes suverænitet på skatteområdet, og at Unionens eksklusive beføjelse til at fastsætte det faktiske beløb på deres tjenestemænds indtægt ikke blot er uomgængelig nødvendig for at styrke Unionens administrative medarbejderes uafhængighed over for de nationale myndigheder, men ligeledes for at sikre ligebehandling af tjenestemænd af forskellig nationalitet.
Forordningens artikel 3, som omhandler international kompetence, bestemmer:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

[...]«
I artikel 13, stk. 3, i Kommissionens forordning (EF) nr. 447/98 af 1. marts 1998 om anmeldelser, frister og udtalelser i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 (EFT L 61, s. 1) præciseres følgende:

»Efter at have givet de anmeldende parter meddelelse om sine indsigelser giver Kommissionen dem på begæring adgang til sagens akter for at give dem mulighed for at udøve deres rettigheder i forbindelse med deres forsvar.

Kommissionen giver også på begæring de andre berørte parter, som den har meddelt sine indsigelser, adgang til sagens akter i det omfang, hvor det er nødvendigt for at give dem mulighed for at forberede deres bemærkninger.«
14

Ved afgørelse af 25. oktober 2007 afviste Okresní soud ve Znojmě sagen med den begrundelse, at forordning nr. 44/2001 kun har været bindende for Den Tjekkiske Republik siden denne stats tiltrædelse af Den Europæiske Union, dvs. fra den 1. maj 2004. På grundlag af LIPPR fastslog denne ret, at betingelserne for anerkendelse og fuldbyrdelse af den af Landesgericht für Zivilrechtssachen Graz afsagte afgørelse ikke var opfyldt. Retten fandt for det første, at denne afgørelse var en udeblivelsesdom, og at det kunne udledes af oplysningerne fra retsforhandlingerne, at SEWAR var blevet frataget muligheden for egentlig deltagelse heri. Retten fandt for det andet, at betingelsen om gensidighed for så vidt angår anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser mellem Den Tjekkiske Republik og Republikken Østrig ikke var opfyldt.
59

I denne forbindelse har de fleste af de parter, som var til stede ved retsmødet, som svar på et spørgsmål fra Domstolen gjort gældende, at den omstændighed, at sådanne to fremgangsmåder eksisterer parallelt, kan påvirke varemærkeordningens funktion i EU. Det blev navnlig understreget, at disse to fremgangsmåder kan føre til afvigelser i udstrækningen af et nationalt varemærkes beskyttelse, såfremt det registreres i flere medlemsstater, men også for udstrækningen heraf for så vidt angår et tilsvarende varemærke, hvis det ligeledes er registreret som EF-varemærke. En sådan afvigelse vil bl.a. kunne påvirke udfaldet af en sag om varemærkekrænkelse, eftersom der er større sandsynlighed for at få medhold i en krænkelsessag i de medlemsstater, som følger fremgangsmåden i meddelelse nr. 4/03.
99

Retten besvarede denne argumentation i den appellerede doms præmis 199-202 på følgende måde: »199 Dernæst efterprøves sagsøgernes klagepunkt [...], hvorefter Kommissionen med urette har anset den selektive karakter af ordningen i artikel 2, stk. 26, i lov [nr.] 350/2003 for ikke at være begrundet i ordningens logik. 200 Sagsøgerne har i den forbindelse nærmere bestemt gjort gældende […], at skattereformen i 2003 har gjort det muligt at undgå enhver risiko for dobbeltbeskatning af kapitalgevinster af aktiver tilført under ordningen med skatteneutralitet i henhold til artikel 4 i lovdekret [nr.] 358/1997, dvs. beskatning af både de indskydende selskaber og de selskaber, der har modtaget tilførsel af aktiver. Skattereformen har derimod ikke udelukket risikoen for dobbeltbeskatning af kapitalgevinster af aktiver tilført under ordningen med skatteneutralitet i henhold til lov [nr.] 218/1990. Dette forhold forklarer den italienske lovgivers valg af kun at forlænge justeringsordningen i artikel 17 og 18 i lov [nr.] 342/2000 for tilførslerne foretaget i henhold til lov [nr.] 218/1990. 201 Der skal imidlertid mindes om, at den anfægtede beslutning ikke vedrører de indskydende foretagender, men alene de bankforetagender, der har modtaget tilførsler i henhold til lov [nr.] 218/1990 og den økonomiske fordel, som den omtvistede ordning forbeholdt disse foretagender. Følgelig kan det forhold, at de i henhold til lov [nr.] 218/1990 indskydende foretagender kunne blive udsat for dobbeltbeskatning, ikke berettige, at de modtagende banker tildeltes en selektiv fordel ved artikel 2, stk. 26, i lov [nr.] 350/2003. 202 Kommissionen har derfor med rette i den anfægtede beslutnings betragtning 105 anset ordningen i artikel 2, stk. 26, i lov [nr.] 350/2003 for at have indebåret en selektiv fordel, som forbedrede konkurrenceevnen for de kreditinstitutter, der var berørt af omstruktureringer i henhold til lov [nr.] 218/1990, i forhold til andre virksomheder.«