DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FJERDE AFDELING) DEN 18. FEBRUAR 1993. - HELEN MC AVOY MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAND - ANNULLATION AF UDNAEVNELSE - AABENBAR FEJL - DISKRIMINATION - BERETTIGET FORVENTNING. - SAG T-45/91.



Samling af Afgørelser 1993 side II-00083



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend ° soegsmaal ° retlig interesse i soegsmaalet ° et soegsmaal rejst af en ansoeger til en ledig stilling til proevelse af udnaevnelsen af en anden ansoeger ° betingelserne i meddelelsen om ledig stilling ikke opfyldt af de to ansoegere ° sagen fremmet til realitetspaakendelse henset til sagsoegerens interesse i en besaettelse af stillingen paa grundlag af andre betingelser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 91)

2. Tjenestemaend ° tjenestegrenenes organisation ° organisationsplan ° retlig vaerdi ° foreligger ikke

3. Tjenestemaend ° forfremmelse ° sammenligning af fortjenester ° administrationens skoen ° graenser ° overholdelse af de i stillingsopslaget formulerede krav

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 45)

4. Tjenestemaend ° administrationens bistandspligt ° raekkevidde

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 24)

Sammendrag

1. En ansoeger til en ledig stilling kan anfaegte afgoerelsen om at udnaevne en anden ansoeger i stillingen, saafremt den paagaeldende kan paaberaabe sig en berettiget, paaviselig og aktuel interesse i at opnaa annullation af udnaevnelsen.

Saaledes forholder det sig med en ansoeger, der ikke opfylder stillingsopslagets betingelser, men som, saafremt vedkommende fik udvirket annullation af udnaevnelsen af den eneste konkurrent med den begrundelse, at denne heller ikke opfyldte betingelserne, ville kunne faa mulighed for en bedoemmelse af sine kvalifikationer for at beklaede den omtvistede stilling under en procedure til besaettelse af denne, men da paa andre betingelser.

2. En organisationsplan udarbejdet af en institution er et internt dokument uden en forvaltningsakts kendetegn, der ikke har retsvirkning og alene tjener til underretning.

3. Udoevelsen af ansaettelsesmyndighedens skoen ved vurderingen af, hvad der er i tjenestens interesse, og hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, naar der traeffes afgoerelse om forfremmelse i henhold til vedtaegtens artikel 45, forudsaetter en noeje undersoegelse af aktsamlingerne samt en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget formulerede krav. Stillingsopslaget, hvis hovedformaal det er at underrette interesserede saa noejagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besaettelsen af den ledige stilling, udgoer saaledes en lovmaessig ramme, som ansaettelsesmyndigheden selv har opstillet. Hvis ansaettelsesmyndigheden imidlertid klart finder, at de ved stillingsopslaget formulerede krav er strengere end noedvendigt til opfyldelse af tjenestens behov, har den ret til at genoptage forfremmelsesproceduren paa nyt grundlag ved at tilbagekalde det oprindelige stillingsopslag og erstatte det med et aendret opslag. Derimod kan ansaettelsesmyndigheden kun forbigaa ansoegere, der ikke opfylder betingelserne i det oprindelige stillingsopslag, naar dette skal vaere grundlag for dens valg.

4. Pligten til at yde bistand efter vedtaegtens artikel 24 omfatter institutionens beskyttelse af tjenestemaendenes mod tredjemands handlinger og ikke mod akter udstedt af institutionen selv, som er undergivet kontrol i henhold til andre bestemmelser i vedtaegten.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Sagsoegeren, Helen Mc Avoy, blev ansat i Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") i oktober 1979 som oversaetter i loenklasse LA7. I januar 1982 blev hun forfremmet til loenklasse LA6. I oktober samme aar blev hun udnaevnt til fuldmaegtig i loenklasse A7 og tilknyttet Generaldirektoratet for Forskning og Dokumentation som leder af afdelingen "Presseevaluering, Bibliotek, Ekspedition og Generel Administration" i Luxembourg.

2 Den 24. september 1984 sendte direktoeren for Generaldirektoratet for Forskning og Dokumentation en skrivelse til personalet i afdelingen "Ekspedition, Information og Dokumentation" om ansvarsfordelingen mellem Mc Avoy og en anden fuldmaegtig, Tonelotto. Skrivelsen var affattet saaledes:

"Efter udnaevnelsen af hr. Tonelotto til en stilling i loenklasse A7/6 i Biblioteket kan det meddeles, at foelgende beslutninger er truffet angaaende ansvarsfordelingen mellem fru Mc Avoy og hr. Tonelotto:

1. Idet der ikke er udnaevnt nogen kontorchef, har fru Mc Avoy ansvaret for den almindelige koordinering af samtlige tjenester under biblioteket. Hun skal navnlig lede

a) afdelingen for presseevaluering

b) kontorchefens sekretariat

c) dokumentalisterne, navnlig for saa vidt angaar tildelingen af vaesentlige opgaver

d) fotokopieringsafdelingen

e) ekspeditionen

f) laesesalen i Bruxelles.

2. Hr. Tonelotto faar ansvaret for

a) afdelingen for katalogisering og anskaffelser

b) tidsskriftsafdelingen

c) afdelingen for EF-dokumenter

d) indkoebsenheden

e) det nye udlaanssystem i COMPACTUS

f) edb-projektet (indtil den nye edb-medarbejders ankomst)."

3 Ved afgoerelse truffet af Parlamentets formand den 4. juni 1985 blev sagsoegeren flyttet til en stilling i Bruxelles med virkning pr. 1. juli 1985. Fra dette tidspunkt havde hun ansvaret for den generelle administration af parlamentsbibliotekets afdeling i Bruxelles. Ved afgoerelse af 30. oktober 1986 blev hun pr. 1. januar 1986 forfremmet til loenklasse A6, og fra 1987 udoevede hun hvervet som leder af biblioteket i Bruxelles.

4 Den 2. april 1990 offentliggjorde parlamentet stillingsopslag nr. 6262 med henblik paa besaettelse ved forfremmelse eller forflyttelse af en ekspeditionssekretaerstilling (IV/A/1539-RP/90), stillingsgruppe A5/A4 i Generaldirektoratet for Forskning, Biblioteket, i Luxembourg. I dette stillingsopslag hed det, at den tjenestemand, der skulle forfremmes eller forflyttes, skulle vaere "en hoejt kvalificeret tjenestemand, som under direktoeren eller generaldirektoeren skal lede en administrativ enhed samt overvaage og koordinere det arbejde, der er forbundet med administration af et parlamentsbibliotek". To af de kraevede kvalifikationer og kundskaber var "eksamen fra universitet eller anden hoejere laereanstalt eller faglig erfaring, der har foert til samme niveau" og "uddannelse som forskningsbibliotekar".

5 Den 19. april 1990 sendte raadgiveren for Generaldirektoratet for Personale, Budget og OEkonomi en skrivelse til generaldirektoeren om det paagaeldende stillingsopslag med angivelse af de ansoegninger, der var registreret efter stillingsopslaget. Han skelnede mellem de ansoegninger, som ikke kunne komme i betragtning, og dem, der kunne komme i betragtning ifoelge reglerne om forfremmelse. Blandt de sidstnaevnte var ansoegningerne fra Mc Avoy og Tonelotto.

6 Ved skrivelse af 3. maj 1990 foreslog generaldirektoeren for forskning generaldirektoeren for administration, personale og oekonomi at forfremme Tonelotto, "den eneste ansoeger, der baade har eksamen som forskningsbibliotekar og tolv aars erfaring i arbejde paa det paagaeldende omraade", til stillingen som ekspeditionssekretaer.

7 I juni 1990 udsendte Generaldirektoratet for Forskning en organisationsplan med paaskriften "(ikke revideret af direktoererne)", i hvis rubrik "12. Bibliotek" var anfoert:

"12a. Bibliotek, anskaffelser, katalogisering:

A/1539 [opslag A 5 (2. april)] Mario Tonelotto A 7/6."

I juli 1990 blev der udsendt en ny organisationsplan, som ligeledes bar paaskriften "(ikke revideret af direktoererne)", og i hvis rubrik "11.5. Bibliotek" var anfoert:

"5.1. Bibliotek, anskaffelser, katalogisering:

A/1539 (forslag A 5 03/05/90) Mario Tonelotto A 7/6, genetablering af aktsamling den 23.07.90 for GD V".

8 Ved afgoerelse truffet af Parlamentets formand den 11. september 1990 blev Tonelotto udnaevnt til den stilling, der var erklaeret ledig den 2. april 1990, ved forfremmelse.

9 Den 7. november 1990 indbragte sagsoegeren i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") en klage over afgoerelsen af 11. september 1990 for Parlamentets generalsekretaer, i hvilken hun i det vaesentlige gjorde gaeldende, at hun havde laengere anciennitet, stoerre erfaringsgrundlag og bedre kvalifikationer end den udnaevnte ansoeger. Hun fremhaevede endvidere, at det i stillingsopslaget indeholdte krav om en bibliotekareksamen for at udfoere det arbejde, hun havde udfoert i flere aar, kunne give anledning til at tro, at dette nye krav var fastsat for at udelukke saa mange ansoegere som muligt.

10 Generaldirektoeren for forskning bekraeftede i en skrivelse vedroerende Mc Avoy' s klage, som han den 8. april 1991 sendte til Parlamentets generalsekretaer, at Tonelotto var indehaver af et bevis for bestaaet bibliotekskundskabseksamen, og tilfoejede, at "det er muligt, at eksamensbeviset ser besynderligt ud, men det bekraefter faktisk, at indehaveren har bestaaet en eksamen paa de i resuméet anfoerte fagomraader", og at han "ikke er enig med Den Juridiske Tjeneste". Skrivelsen indeholdte Tonelotto' s og Mc Avoy' s karriereprofiler. Om Mc Avoy hed det: "1979: Ansaettelse LA7 ° Oversaetter; 1982: Oversaetter LA6 ° Fuldmaegtig A7 ° Leder af Presseevalueringstjenesten; 1983/84: Fuldmaegtig A7 ° Leder af Presseevalueringstjenesten ° Bibliotek, Ekspedition og Generel Administration; 1985/86: Fuldmaegtig A6 ° Presseevaluering indtil 1/7/1985; 1.7.85: Generel administration af EP' s biblioteksafdeling i Bruxelles ° Afgoerelse truffet af formanden Pflimlin den 4/6/1985; 1987/89: Fuldmaegtig A6 ° Leder af Biblioteket i Bruxelles". Afslutningsvis er Mc Avoy' s karriere sammenfattet saaledes: "Fru Mc Avoy' s karriere er forloebet i etaper med forskellige faglige profiler, nemlig ca. 2 aar som lingvist, derefter ca. 3 aar som leder af Pressedokumentationstjenesten, derefter Presseevaluering og endelig ca. 5 aar som leder af Bibliotek/Dokumentation i Bruxelles."

11 Den 6. juni 1991 sendte generaldirektoeren for forskning Parlamentets generalsekretaer en ny skrivelse, hvori han erklaerede: "De har opfordret mig til at besvare udtalelsen fra Den Juridiske Tjeneste om vaerdien af det eksamensbevis vedroerende 'Indfoering i filosofisk forskning' (som kort sagt daekker bibliotekskundskab, klassificering og katalogisering; bibliografi, dokumentation og forskning; palaeografi), som er forelagt af Tonelotto. Jeg har ikke inden for den fastsatte frist kunnet faa en officiel vurdering fra de kompetente myndigheders side af den noejagtige og sammenlignelige vaerdi af dette dokument i forhold til de kvalifikationer, der er almindeligt anerkendte inden for bibliotekarfaget." Efter at have analyseret den betydning af udtrykket "eksamensbevis", der gives i de stoerste ordboeger over det franske sprog, konkluderede han: "Jeg er fortsat af den opfattelse, at dette bilag i Tonelotto' s akter faktisk svarer til specifikationen i meddelelsen om udvaelgelsesproeve."

12 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 7. juni 1991 har Mc Avoy anlagt denne sag, som er registreret under nr. T-45/91.

13 Ved skrivelse af 13. juni 1991 besvarede Parlamentets generalsekretaer sagsoegerens klage derhen, at

"... jeg kan forsikre Dem om, at Deres ansoegning er gennemgaaet omhyggeligt ligesom de i Deres skrivelse anfoerte kvalifikationer og anciennitetsoplysninger.

Det synes dog, som om nogle aspekter vedroerende visse ansoegninger til naevnte stilling ikke er behandlet paa passende maade. Derfor har jeg anmodet Generaldirektoratet for Forskning om at give mig alle relevante forklaringer og oplysninger, der goer det muligt for formanden for Europa-Parlamentet, som er den kompetente ansaettelsesmyndighed, at traeffe sin beslutning paa et kvalificeret grundlag.

Da jeg endnu ikke har faaet den oenskede klarhed over de paagaeldende aspekter, har jeg ikke kunnet tage endelig stilling til dette spoergsmaal, der, som jeg tidligere har sagt, ikke direkte vedroerer Deres ansoegning".

14 Den 3. juli 1991 sendte generaldirektoeren for forskning en ny skrivelse til Parlamentets generalsekretaer som svar paa en skrivelse fra denne. Heri gennemgik han efter forskellige betragtninger om vaerdien af Tonelotto' s eksamensbevis og efter at have bekraeftet, at han betragtede det naevnte eksamensbevis som "en akt, der kan tjene som bevis, og som udstedes af et universitetsfakultet efter afslutningen af en specialuddannelse, i dette tilfaelde bibliotekskundskab" paa ny ansoegningerne og konkluderede, at tre ansoegninger var "ikke fyldestgoerende" i forhold til stillingsopslaget, én var "utilstraekkelig" og to, nemlig Mc Avoy' s og Tonelotto' s, fortjente "en naermere undersoegelse". Efter en gengivelse af de karriereprofiler, der var indeholdt i skrivelsen af 8. april 1991, sluttede skrivelsen med foelgende konklusion: "Jeg opretholder mit oprindelige valg, som er forelagt ansaettelsesmyndigheden. Men saafremt ansaettelsesmyndigheden paa grund af et terminologisk tvivlsspoergsmaal skulle saette spoergsmaalstegn ved denne udnaevnelse, forelaegger jeg Dem et nyt udkast til opslag."

15 Retten besluttede paa grundlag af procesreglementets artikel 64 at traeffe foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, som bestod i at anmode Parlamentet om at fremlaegge bl.a. aktstykkerne vedroerende besaettelsen af den paagaeldende stilling, noejagtige oplysninger om omfanget og resultatet af undersoegelsen vedroerende vaerdien af Tonelotto' s bibliotekareksamensbevis samt alle relevante dokumenter.

16 Den 10. februar 1992 fremlagde Parlamentet de oenskede dokumenter. Der var bl.a. tale om a) en attest af 13. juli 1970 underskrevet af formanden for Institut supérieur de philosophie de l' université catholique de Louvain, som bekraeftede, at Tonelotto den 23. juni 1966 havde bestaaet en eksamen vedroerende kurset "indfoering i filosofisk forskning". Dette kursus omfattede foelgende fag: bibliotekskundskab, klassificering og katalogisering, bibliografi, dokumentation og forskning samt palaeografi; b) en attest af 21. marts 1991 underskrevet af den administrative sekretaer ved Institut supérieur de philosophie de l' université catholique de Louvain, der var affattet saaledes: "Institut Supérieur de Philosophie de l' Université Catholique de Louvain bekraefter, at det dokument, der blev udstedt til Tonelotto den 13. juli 1970, er en attest paa bestaaet eksamen i de anfoerte fag efter et toaarigt uddannelsesforloeb paa universitetsniveau"; c) en skrivelse af 23. april 1991 fra naevnte administrative sekretaer til Parlamentets Juridiske Tjeneste i besvarelse af et brev fra denne. I skrivelsen hed det: "1. Det af Tonelotto fulgte kursus i indfoering i filosofisk forskning varede 30 timer. 2. Jeg ved ikke, hvilke studier den paagaeldende havde gennemfoert foer sin optagelse paa 'Baccalauréat' -studiet. Men det er sikkert, at han har studeret, for det er en absolut betingelse for at blive optaget paa dette trin. Den paagaeldende vil bestemt kunne oplyse Dem herom. 3. Det paagaeldende kursus udgjorde en del af en helhed ° programmet for dette studieaar paa foerste del ° men der var ikke som saadan nogen proeve i filosofisk forskning. For at blive optaget paa filosofistudiet paa universitetet kraeves det, at samtlige fag i Baccalauréat-studiet er bestaaet. 4. Tonelotto bestod sin filosofieksamen (' licence en philosophie, 2e cycle' ) den 13. juli 1970." Det fremgaar endvidere af sagsoegtes forklaringer, at den filosofiske universitetsuddannelse paa det tidspunkt i Belgien omfattede to aars studier afsluttet med en baccalauréat i filosofi, der var betingelsen for at faa adgang til de foelgende to aars studier, som foerte til en universitetsgrad i filosofi ("licence en philosophie"). Den attest, der er forelagt af Tonelotto, vedroerer et af fagene paa det andet aar i det uddannelsesforloeb, der foerer til en baccalauréat i filosofi.

17 Sagsoegeren afgav sine indlaeg den 17. februar 1992.

18 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.

19 Den mundtlige forhandling fandt sted den 18. marts 1992. Parternes repraesentanter afgav deres mundtlige indlaeg og besvarede Rettens spoergsmaal.

Parternes paastande

20 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Principalt fastslaas det, at sagen kan tages under paakendelse, og der gives sagsoegeren medhold med hensyn til realiteten.

° Den stiltiende afvisning af sagsoegerens klage af 7. november 1990 samt i givet fald den udtrykkelige afvisning af 13. juni 1991 annulleres.

° Parlamentets beslutning af 11. september 1990 om udnaevnelse af Tonelotto til ekspeditionssekretaer (stillingsgruppe A5/A4) i Generaldirektoratet for Forskning ("Biblioteket") kendes uberettiget og annulleres derfor.

° Forfremmelsen annulleres om fornoedent.

° Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

21 Parlamentet har nedlagt foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

Formaliteten

22 Selv om Parlamentet ikke har fremsat formelig afvisningsindsigelse, har det i retsmoedet rejst et formalitetsspoergsmaal, som Retten skal behandle af egen drift, da det vedroerer sagsoegerens retlige interesse i soegsmaalet.

Parternes argumenter

23 Parlamentet har under retsmoedet gjort gaeldende, at da sagsoegeren ikke har nogen bibliotekareksamen og saaledes ikke opfylder de krav, der stilles i stillingsopslaget vedroerende den omtvistede stilling, er hun afskaaret fra at anfaegte Tonelotto' s udnaevnelse. Selv om dennes kvalifikationer skulle vise sig heller ikke at vaere i overensstemmelse med stillingsopslagets krav, har sagsoegeren ingen interesse i at paaberaabe sig dette, da hendes ansoegning under alle omstaendigheder ikke kan komme i betragtning.

24 Sagsoegeren, der erkender ikke at have nogen bibliotekareksamen, men bestrider, at den udnaevnte ansoeger selv er i besiddelse af et eksamensbevis, som opfylder stillingsopslagets krav, har ikke svaret specifikt paa Parlamentets argumenter om hendes paastaaede manglende retlige interesse i soegsmaalet.

Rettens bemaerkninger

25 Retten skal foerste paapege, at Domstolen flere gange har fastslaaet, at "en deltager i en udvaelgelsesproeve [kan] anfaegte beslutningen om udnaevnelse af en anden ansoeger i den stilling, der skal besaettes" (dom af 16.10.1984, sag 257/83, Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 3547, praemis 11), men at en tjenestemand "ikke [har] kompetence til at handle i lovens eller institutionernes interesse", og at han til stoette for et annullationssoegsmaal vedroerende en akt kun kan paaberaabe sig "[klagepunkter, der vedroerer ham personligt]" (dom af 30.6.1983, sag 83/82, Schloh mod Raadet, Sml. s. 2105, og af 21.1.1987, sag 204/86, Stroghili mod Revisionsretten, Sml. s. 389, praemis 9). Domstolen har ligeledes fastslaaet, at "kun afgoerelser, som direkte og umiddelbart beroerer den paagaeldendes retsstilling, er omfattet af begrebet akt, der indeholder et klagepunkt" (ovennaevnte Stroghili-dom), idet denne vurdering ikke maa vaere af abstrakt karakter, men skal baseres paa sagsoegerens personlige forhold (dom af 12.12.1967, sag 15/67, Bauer mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 419, org. ref.: Rec. s. 511).

26 Retten finder, at sagsoegeren i den foreliggende sag har retlig interesse i soegsmaalet. Generaldirektoeren for forskning har nemlig i sin skrivelse af 3. juli 1991 til Parlamentets generalsekretaer (jf. praemis 14 ovenfor) anfoert, at blandt de ansoegninger, der var registreret efter offentliggoerelsen af stillingsopslaget, og som kunne komme i betragtning i henhold til forfremmelsesreglerne, fortjente to ° og kun to ° nemlig Mc Avoy' s og Tonelotto' s, "en naermere undersoegelse".

27 Forudsaettes det dog, at hverken sagsoegeren, som haevdet af Parlamentet under retsforhandlingerne, eller Tonelotto, som haevdet af sagsoegeren, opfylder betingelserne for at faa den ledige stilling, da de ikke har det noedvendige eksamensbevis, kunne proceduren til besaettelse af stillingen ikke have foert til en udnaevnelse. I saa fald kunne administrationen med henblik paa besaettelse af den paagaeldende stilling offentliggoere et nyt stillingsopslag med en anden ordlyd end det oprindelige opslag (Domstolens dom af 30.10.1974, sag 188/73, Grassi mod Raadet, Sml. s. 1099). Det synes at vaere denne mulighed, generaldirektoeren for forskning har henvist til i sin ovennaevnte skrivelse af 3. juli 1991, hvori han erklaerer sig rede til at fremlaegge et "nyt udkast til opslag", dvs. et nyt stillingsopslag, saafremt der er tvivl om fortolkningen af en af betingelserne i stillingsopslaget, nemlig betingelsen om en bibliotekareksamen. Administrationen havde ligeledes mulighed for at fortsaette proceduren til besaettelse af den opslaaede stilling ved at gaa frem efter vedtaegtens artikel 29 og overholde den deri anfoerte raekkefoelge.

28 I hvert fald har sagsoegeren under disse omstaendigheder en berettiget, paaviselig og aktuel interesse i at paastaa Tonelotto' s udnaevnelse annulleret, saaledes at hendes kvalifikationer paa ny kan vurderes og sammenlignes med Tonelotto' s kvalifikationer.

Realiteten

29 Sagsoegeren har paaberaabt sig fire anbringender til stoette for paastandene. Det foerste vedroerer overtraedelse af vedtaegtens artikel 45; det andet vedroerer tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet; det tredje vedroerer tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, og det fjerde vedroerer overtraedelse af vedtaegtens artikel 24.

° Foerste og andet anbringende om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45 og ligebehandlingsprincippet

Parternes argumenter

30 Sagsoegeren har i det foerste anbringende gjort gaeldende, at saavel afgoerelsen truffet den 11. september 1990 af formanden for Parlamentet som den stiltiende og udtrykkelige afvisning af hendes klage udgoer en overtraedelse af vedtaegtens artikel 45, stk. 1. Dette anbringende falder i to dele, en, der vedroerer tilstedevaerelsen af en mangel ved sagsbehandlingen, og en om tilstedevaerelsen af en aabenbar fejl.

31 Med hensyn til den foerste del har sagsoegeren anfoert, at forfremmelsesproceduren har vaeret behaeftet med en mangel ved sagsbehandlingen. Hun har peget paa, at der i juni og juli 1990, mens proceduren var i gang, og der endnu ikke kunne vaere truffet nogen afgoerelse om besaettelsen af den omtvistede stilling, i Generaldirektoratet for Forskning blev udsendt to organisationsplaner, hvori Tonelotto allerede blev naevnt som den valgte ansoeger (jf. praemis 7 ovenfor).

32 Sagsoegeren finder, at saadanne oplysninger af officiel karakter klart viser tilstedevaerelsen af uregelmaessigheder. Naar der ikke staar noget om, at den paagaeldende stilling er ledig, og at der er ivaerksat en ansaettelsesprocedure, kan udsendelsen af saadanne organisationsplaner fortolkes, som om der er truffet beslutning om udnaevnelsen foer afslutningen af den i vedtaegten fastsatte procedure.

33 Parlamentet har svaret, at det under behandlingen af de modtagne ansoegninger, der kunne komme i betragtning, havde vist sig, at kun Tonelotto kunne dokumentere bibliotekareksamen paa universitetsniveau, hvorfor han blev foreslaaet til stillingen. Det er grunden til, at den foerste organisationplan bar paategningen "opslag A 5 (2. april)", og den anden "forslag A 5 03/05/90". Parlamentet har tilfoejet, at disse organisationplaner alene er interne dokumenter uden karakter af forvaltningsakter, og at der ikke, selv om navnet paa den ansoeger, der foerst blev foreslaaet og derefter udnaevnt, findes paa dem, kan vaere tale om en foregribelse af den endelige afgoerelse, som alene tilkommer ansaettelsesmyndigheden. Parlamentet har erkendt, at denne fremgangsmaade kan betragtes som "uelegant", men naegter, at der er tale om bevis for en mangelfuld sagsbehandling.

34 For saa vidt angaar den anden del om tilstedevaerelsen af en aabenbar fejl har sagsoegeren, der erkender, at ansaettelsesmyndigheden har et vidt skoen i forfremmelsesspoergsmaal, gjort gaeldende, at skoennet i den foreliggende sag ikke er behoerigt udoevet paa baggrund af en omhyggelig undersoegelse af forholdene ud fra korrekte faktiske omstaendigheder. Hun har anfoert, at saafremt dette havde vaeret tilfaeldet, ville hendes anciennitet i bibliotekarstillingen og hendes fortjenester have foert til et for hendes ansoegning gunstigere resultat.

35 Sagsoegeren haevder, at hendes paastande bekraeftes af den skrivelse, Parlamentets generalsekretaer tilstillede hende den 13. juni 1991, og hvori denne erkender, at "det synes ... som om nogle aspekter vedroerende visse ansoegninger til naevnte stilling ikke er behandlet paa passende maade".

36 Sagsoegeren har naermere paapeget, at administrationen skal kontrollere, at den udnaevnte ansoeger har de kvalifikationer, der kraeves ifoelge stillingsopslaget. Hun tilfoejer med stoette i forslaget til afgoerelse fra generaladvokat Rozès i sagen Hoffmann mod Kommissionen (Domstolens dom af 17.3.1983, sag 280/81, Sml. s. 907), at selv om det forudsaettes, at den udnaevnte ansoeger har den bibliotekareksamen, der kraeves i den foreliggende sag, kan dette eksamensbevis kun tillaegges sekundaer, hvis overhovedet nogen, vaegt ved en forfremmelse, der foretages en halv snes aar senere, og at andre omstaendigheder, som f.eks. hvorledes den paagaeldende i almindelighed har udfoert sine arbejdsopgaver i de seneste aar inden forfremmelsesproceduren, er af langt stoerre betydning ved vurdering af ansoegernes fortjenester.

37 Sagsoegeren har i retsmoedet udtalt, at den mistanke, hun har givet udtryk for i sine indlaeg ° nemlig om, at den udnaevnte ansoeger ikke havde bibliotekareksamen paa universitetsniveau ° er blevet bekraeftet af de dokumenter, Parlamentet har fremlagt paa Rettens anmodning. Hun har gjort gaeldende, at det dokument, Parlamentet betragtede som det eksamensbevis, der kraeves ifoelge stillingsopslaget, blot er en attest paa, at den paagaeldende har bestaaet en eksamen i et af de fag, der skal laeses for at opnaa en "baccalauréat" i filosofi. Parlamentets opfattelse af naevnte dokument svarer ifoelge sagsoegeren til, at man betragter alle studerende med eksamen i de forskellige fag, der indgaar i laeseplanen for "licence"-studiet, som indehavere af eksamensbeviser paa universitetsniveau i samtlige disse fag.

38 Parlamentet finder i almindelighed, at sagsoegerens anbringender saetter spoergsmaalstegn ved ansaettelsesmyndighedens valg af ansoeger til forfremmelsen og saaledes ved ansaettelsesmyndighedens vurdering af ansoegernes respektive fortjenester, en vurdering, som ifoelge fast retspraksis er omfattet af ansaettelsesmyndighedens suveraene ret til at udoeve et skoen.

39 Med hensyn til den vanskelighed, der naevnes af Parlamentets generalsekretaer i skrivelsen af 13. juni 1991 til sagsoegeren, har Parlamentet forklaret, at det efter offentliggoerelsen af det paagaeldende stillingsopslag viste sig, at af de seks personer, hvis ansoegninger kunne komme i betragtning i henhold til forfremmelsesreglerne, var det kun én, Tonelotto, der havde saavel den eksamen som den faglige erfaring, der kraevedes. Han blev derfor foreslaaet og udnaevnt til den ledige stilling. Men ved en senere gennemgang viste det sig, at vaerdien af hans eksamensbevis kunne bestrides, og der blev afgivet indbyrdes modstridende udtalelser herom. Men, som generalsekretaeren har anfoert i sin ovennaevnte skrivelse af 13. juni 1991, beroerer dette problem, der endnu ikke er loest, ikke vurderingen af sagsoegerens ansoegning.

40 For saa vidt angaar vaerdien af Tonelotto' s eksamensbevis har Parlamentet i besvarelse af et spoergsmaal stillet af Retten i retsmoedet begraenset sig til en erklaering om, at de droeftelser, som dette spoergsmaal gav anledning til, da det blev rejst, fremgaar af de fremlagte bilag, at administrationen er gaaet saa vidt som til at forhoere sig hos det universitet, der har udstedt eksamensbeviset, og at det er muligt, at administrationen har opretholdt sine forbehold med hensyn til eksamensbeviset.

41 Til stoette for det andet anbringende, nemlig om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, har sagsoegeren henvist til, at det i vedtaegtens artikel 5, stk. 3, hedder: "Tjenestemaend, der tilhoerer samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet de samme ansaettelses- og karrierevilkaar." Hun har ligeledes paapeget, at princippet om ligebehandling af tjenestemaendene ifoelge Domstolens praksis skal fortolkes som et forbud mod at behandle ensartede situationer forskelligt og mod at behandle forskellige situationer paa ensartet maade, medmindre forskellen faktisk er begrundet. Sagsoegeren er af den opfattelse, at Parlamentet ikke har sammenlignet ansoegernes fortjenester paa et ensartet grundlag og under hensyn til sammenlignelige informationskilder og oplysninger, og at alle ansoegerne ikke er blevet behandlet paa samme maade.

42 Sagsoegeren goer gaeldende, at hun har stoerre fortjenester end Tonelotto, idet hun kan dokumentere en laengere anciennitet i kategori A og blev forfremmet til loenklasse A6 et aar foer ham. Hun bemaerker, at hun siden 1984 har udfoert opgaver paa et ansvarsfuldt niveau som ansvarlig for den almindelige koordinering af samtlige tjenester i Parlamentets bibliotek i Luxembourg samt for den generelle administration af parlamentsbibliotekets afdeling i Bruxelles. Det samme var ikke tilfaeldet for Tonelotto, hvis opgaver har vaeret begraenset til at anskaffe og katalogisere boeger, tidsskrifter og aviser og til spoergsmaal vedroerende edb-systemet.

43 Sagsoegeren anfoerer endvidere, at det er betegnende, at der i det paagaeldende stillingsopslag pludselig stilles krav om bibliotekareksamen for at udfoere opgaver, som hun har udfoert i ni aar. Dette nye krav udgoer efter hendes opfattelse en forskelsbehandling, som ikke kunne undgaa at stille visse tjenestemaend ringere end andre.

44 Parlamentet har gentaget, at ansaettelsesmyndigheden har et vidt skoen ved vurderingen af fortjenesterne hos ansoegerne til en forfremmelse, og at dette skoen kun tilsidesaettes i tilfaelde af aabenbar fejl eller overtraedelse af sagsbehandlingsregler, hvilket sagsoegeren ikke har foert bevis for. For saa vidt angaar den forskelsbehandling, sagsoegeren haevder at have vaeret udsat for i forhold til andre kolleger, ses der ifoelge Parlamentet ikke at foreligge noget i sagen, som peger paa, at der her er sket tilsidesaettelse af lighedsprincippet.

Rettens bemaerkninger

45 For saa vidt angaar den mangel ved sagsbehandlingen, som paaberaabes i foerste del af det foerste anbringende, finder Retten ikke, at de organisationsplaner for Generaldirektoratet for Forskning, der blev offentliggjort i juni og juli 1990, i sig selv udgoer bevis for en mangel ved sagsbehandlingen, selv om det som erkendt af Parlamentet er beklageligt, at navnet paa en ansoeger til en stilling figurerer i en organisationsplan, foer han er udnaevnt. Retten finder nemlig for det foerste, at en organisationsplan er et internt dokument uden en forvaltningsakts kendetegn, at dokumentet ikke har retsvirkning, og at det alene tjener til underretning. Retten fastslaar for det andet, at organisationsplanen fra juni henviser til stillingsopslaget af 2. april 1990, og at planen fra juli henviser til et forslag. Foelgelig fremgaar det af disse dokumenter, at en procedure til besaettelse af den paagaeldende stilling var i gang. Derfor kan man i modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, ikke af den omstaendighed, at planerne blev udsendt i denne form inden offentliggoerelsen af beslutningen om at udnaevne Tonelotto, udlede, at beslutningen i virkeligheden allerede var truffet under tilsidesaettelse af den korrekte forfremmelsesprocedure.

46 Derfor maa denne foerste del af anbringendet forkastes.

47 For saa vidt angaar den anden del af anbringendet, nemlig den, der vedroerer en aabenbar fejl, skal Retten for det foerste paapege, at ansaettelsesmyndigheden ifoelge en omfattende retspraksis har et vidt skoen ved vurderingen af, hvad der er i tjenestens interesse, og hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, naar der traeffes afgoerelse om forfremmelse i henhold til vedtaegtens artikel 45, og at den judicielle kontrol paa dette omraade maa vaere begraenset til spoergsmaalet, om administrationen paa baggrund af den fulgte fremgangsmaade og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for graenser, som ikke kan anfaegtes, og ikke har anvendt sine befoejelser aabenbart fejlagtigt (Domstolens dom af 23.10.1986, sag 26/85, Vaysse mod Kommissionen, Sml. s. 3131). Det skal endvidere bemaerkes, at udoevelsen af ansaettelsesmyndighedens skoensbefoejelse forudsaetter en noeje undersoegelse af aktsamlingerne samt en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget opstillede betingelser (Domstolen dom af 30.10.1974, sag 188/73, Grassi, jf. ovenfor), idet denne skoensbefoejelse nemlig modsvares af en pligt til omhyggeligt at vurdere forholdene paa grundlag af korrekte faktiske omstaendigheder (Domstolens dom af 21.1.1987, sag 219/84, Powell mod Kommissionen, Sml. s. 339).

48 Det skal for det andet bemaerkes, at Domstolen har fastslaaet, at hovedformaalet med stillingsopslaget er at underrette interesserede saa noejagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besaettelsen af den paagaeldende stilling. Stillingsopslaget udgoer saaledes en lovmaessig ramme, som ansaettelsesmyndigheden selv har opstillet. Hvis ansaettelsesmyndigheden imidlertid opdager, at de ved stillingsopslaget formulerede krav er strengere end noedvendigt til opfyldelse af tjenestens behov, staar det den frit for at begynde forfra paa forfremmelsesproceduren ved at tilbagekalde det oprindelige stillingsopslag og erstatte det med et aendret opslag (jf. ovennaevnte Grassi-dom og dom af 7.2.1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225).

49 For saa vidt angaar spoergsmaalet, om den valgte ansoeger i den foreliggende sag opfyldte de ved stillingsopslaget stillede krav, skal det for det foerste erindres, at der var stillet krav om "eksamen fra universitet eller anden hoejere laereanstalt" ("études universitaires sanctionnées par un diplôme") og "uddannelse som forskningsbibliotekar" ("diplôme de bibliothécaire de niveau universitaire"). I betragtning dels af den egentlige betydning af udtrykket "diplôme", dels af ordlyden af det andet krav i forhold til det foerste ° som klart henviser til gennemfoerelse af en afsluttet universitetsuddannelse, finder Retten ikke, at kravet om et "diplôme de bibliothécaire de niveau universitaire" kan fortolkes, som om det udelukkende tager sigte paa en akt, der attesterer, at vedkommende har afsluttet en bibliotekaruddannelse paa universitetsniveau.

50 Alligevel finder Retten ikke, at det af Tonelotto fremlagte dokument opfylder betingelserne for at kunne kaldes "diplôme de bibliothécaire de niveau universitaire". Det fremgaar nemlig af attesten af 13. juli 1970 fra formanden for Institut supérieur de philosophie de l' université catholique de Louvain, af attesten af 21. marts 1991 fra naevnte instituts administrative sekretaer samt af skrivelsen af 23. april 1991 fra samme sekretaer, hvilke dokumenter er fremlagt for Retten (jf. praemis 16 ovenfor), at det af Tonelotto fremlagte dokument blot er en attest, der bekraefter vedkommendes eksamen i et af fagene, nemlig indfoering i filosofisk forskning, som laeses i 30 timer efter planen for den uddannelse, der foerer frem til en baccalauréat i filosofi, hvilken eksamen er noedvendig for at blive optaget paa filosofistudiet paa universitetsniveau ("licence en philosophie"). At betragte en saadan eksamen som ligestillet med en bibliotekareksamen paa universitetsniveau, saaledes som Parlamentet har gjort det, svarer til at betragte studerende, som har bestaaet eksamen i de forskellige fag, der indgaar i deres studier, som indehavere af en universitetsuddannelse inden for hvert enkelt af fagene.

51 Heraf foelger, at ansaettelsesmyndigheden, for saa vidt den fandt, at Tonelotto opfyldte de i det offentliggjorte stillingsopslag stillede krav, har overskredet de graenser, den selv har fastsat med hensyn til valgmulighederne, og som ikke maa overskrides. Da ansaettelsesmyndigheden ikke trak det oprindelige stillingsopslag tilbage og erstattede det med et opslag, hvis ordlyd udtrykkeligt var aendret, kunne den ikke goere andet end at afvise Tonelotto' s ansoegning.

52 Retten finder, at ovenstaaende konstateringer er tilstraekkelige i sig selv til at godtgoere, at undersoegelsen af ansoegernes fortjenester har vaeret behaeftet med en aabenbar fejl. Endvidere fastslaar Retten, at der i skrivelsen af 8. april 1991 fra generaldirektoeren for forskning til Parlamentets generalsekretaer (jf. praemis 10 ovenfor) er en selvmodsigelse i den afsluttende sammenfatning af Mc Avoy' s karriereforloeb. I sammenfatningen hedder det, at sagsoegeren i tre aar har vaeret leder af afdelingen "Pressedokumentation" og derefter "Presseevaluering", og i fem aar leder af Biblioteket/Dokumentationen i Bruxelles. For saa vidt angaar de fem aar er oplysningen rigtig. Men oplysningerne vedroerende de tre forudgaaende aar svarer ikke til sagsoegerens karriereforloeb, der er skitseret i samme skrivelse, saaledes som denne er fremlagt af Parlamentet sammen med svarskriftet. Heraf fremgaar nemlig, at Mc Avoy fra oktober 1982 til juni 1985 var leder af afdelingen "Presseevaluering, Bibliotek, Ekspedition og Generel Administration" og fra 24. september 1984, da der ikke var nogen kontorchef, "ansvarlig for den almindelige koordinering af samtlige tjenester under Biblioteket", herunder de tjenester, som Tonelotto havde staaet for siden sin udnaevnelse til biblioteket. Denne selvmodsigelse udgoer et indicium, der giver anledning til at betvivle, at ansoegernes akter er blevet behandlet med den omhu og noejagtighed, som retspraksis kraever af ansaettelsesmyndigheden, naar denne udoever sit skoen i forfremmelsesspoergsmaal.

53 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at anden del af det foerste anbringende og det andet anbringende er berettigede.

° Tredje anbringende om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Parternes argumenter

54 Sagsoegeren har bemaerket, at begrebet berettiget forventning knaesaetter det princip, at en tjenestemand skal kunne stole paa, at den administrative myndighed ikke aendrer praksis, hvilket indebaerer ret til at kraeve, at skoensretten udoeves paa lige vilkaar. Hun tilfoejer, at Domstolen har antaget, at den administrative myndighed ikke vilkaarligt kan fravige tidligere praksis uden at angive grundene hertil, idet dette ville vaere en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet. Sagsoegeren bemaerker, at hun i den foreliggende sag, i betragtning af det faglige ansvar, hun havde haft siden oktober 1982, kunne have en berettiget forventning om, at ansaettelsesmyndigheden ville behandle hendes ansoegning positivt.

55 Parlamentet finder ikke, at det omtvistede spoergsmaal berettiger til at anvende princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Efter Parlamentets opfattelse kan dette begreb alene paaberaabes i en tvist, som udelukkende gaar ud paa at bestride den sammenlignende undersoegelse af fortjenesterne hos to tjenestemaend, som begge soeger forfremmelse.

Rettens bemaerkninger

56 Retten skal henvise til, at retten til at paaberaabe sig beskyttelse af den berettigede forventning gaelder for enhver privatperson, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgaar, at faellesskabsadministrationen selv har givet anledning til berettigede forventninger (Domstolens dom af 19.5.1983, sag 289/81, Mavridis mod Parlamentet, Sml. s. 1731). I den foreliggende sag maa det fastslaas, at administrationen ikke havde afgivet noget loefte eller nogen forsikring, som hos sagsoegeren kunne skabe en berettiget forventning om at blive forfremmet til den paagaeldende stilling, og at administrationen ej heller kunne have gjort dette, idet forfremmelser udelukkende finder sted paa grundlag af et valg foretaget efter ansaettelsesmyndighedens omhyggelige undersoegelse af ansoegernes fortjenester.

57 Foelgelig maa dette anbringende forkastes.

° Fjerde anbringende om overtraedelse af vedtaegtens artikel 24

Parternes argumenter

58 Sagsoegeren har uden at komme naermere ind paa dette anbringende gjort gaeldende, at hun i strid med vedtaegtens artikel 24, stk. 3 og 4, ikke fik den bistand fra institutionen, som hun var berettiget til.

59 Parlamentet finder ikke, at der i den foreliggende sag kan tales om tilsidesaettelse af omsorgspligten.

Rettens bemaerkninger

60 Det maa paapeges, at ifoelge fast retspraksis omfatter pligten til at yde bistand efter vedtaegtens artikel 24 institutionens beskyttelse af tjenestemaendene mod tredjemands handlinger og ikke mod akter udstedt af institutionen selv, som er undergivet kontrol i henhold til andre bestemmelser i vedtaegten (jf. Domstolens dom af 17.12.1981, sag 178/80, Bellardi-Ricci mod Kommissionen, Sml. s. 3187, af 25.3.1982, sag 98/81, Munk mod Kommissionen, Sml. s. 1155, og af 9.12.1982, sag 191/81, Plug mod Kommissionen, Sml. s. 4229). I den foreliggende sag er det imidlertid netop en afgoerelse truffet af sagsoegerens egen institution, der er genstand for hendes paastand om anvendelse af vedtaegtens artikel 24.

61 I oevrigt henvises der i vedtaegtens artikel 24, stk. 3 og 4, som sagsoegeren har paaberaabt sig, til Faellesskabernes pligt til at lette tjenestemaendenes mulighed for at videreuddanne sig fagligt i det omfang, det kan forenes med kravene om tjenestegrenenes tilfredsstillende funktion, og til at tage hensyn til denne videreuddannelse for saa vidt angaar den paagaeldendes karriereforloeb. Retten finder, at det i den foreliggende sag rejste problem intet har at goere med de paaberaabte bestemmelser, og at disse saaledes ikke er blevet tilsidesat.

62 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at det fjerde anbringende maa forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

63 Ifoelge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Sagsoegte har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Europa-Parlamentets afgoerelse af 11. september 1990, hvorved Tonelotto blev forfremmet til ekspeditionssekretaer i Generaldirektoratet for Forskning, Biblioteket, efter meddelelse om ledig stilling, annulleres.

2) Europa-Parlamentet betaler sagens omkostninger.