ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19-21 i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer, som ændret ved akten om Republikken Bulgariens og Rumæniens tiltrædelsesvilkår samt om tilpasning af de traktater, som Den Europæiske Union bygger på, sammenholdt med samme direktivs artikel 22, stk. 7, samt artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 92/84/EØF af 19. oktober 1992 om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for alkohol og alkoholholdige drikkevarer, ved at vedtage og gennemføre en lovgivning, hvorefter, under omstændigheder der er angivet heri, fremstilling af ethanol i et destilleri er omfattet af en nulsats, og privatpersoners fremstilling af ethanol er fritaget for punktafgift.
I medfør af forsigtighedsprincippet kan institutionerne, når der er usikkerhed med hensyn til, om og i givet fald i hvilket omfang der er risiko for menneskers sundhed, træffe beskyttelsesforanstaltninger uden at afvente, at det fuldt ud påvises, at der er en risiko, og hvilket omfang denne har. Hvis det bl.a. viser sig ikke at være muligt med sikkerhed at fastslå, om, og i givet fald i hvilket omfang den påståede risiko foreligger, som følge af, at resultaterne af de foretagne undersøgelser er utilstrækkelige, ikke er overbevisende eller er upræcise, men at sandsynligheden for en reel skade på folkesundheden varer ved, dersom risikoen indtræder, begrunder forsigtighedsprincippet restriktive foranstaltninger. Selv om det er korrekt, at alle de begrundelser, der er nævnt i artikel 116, stk. 1, i direktiv 2001/83, har til formål at forebygge visse sundhedsrisici, skal disse risici derfor ikke være af konkret karakter, men kun af potentiel karakter.

(jf. præmis 57-59)
Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at udtrykket »aftalens hovedgenstand« ikke omfatter et vilkår, der er integreret i en aftale om optagelse af lån i udenlandsk valuta, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og som ikke har været genstand for individuel forhandling, hvorefter denne valutas salgskurs anvendes til at beregne tilbagebetalingen af lånet, for så vidt som det er fastslået – hvilket det tilkommer den nationale ret at gøre på baggrund af låneaftalens art, almindelige opbygning og bestemmelser samt den juridiske og faktuelle sammenhæng, hvori den indgår – at dette vilkår fastlægger en hovedydelse i denne aftale og dermed er kendetegnende for aftalen. For så vidt som et sådant vilkår indebærer en forpligtelse for forbrugeren til inden for rammerne af tilbagebetalingen af lånet at betale de beløb, der følger af forskellen mellem købs- og salgsprisen for den udenlandske valuta, kan det ikke anses for at udgøre en »betaling«, hvis overensstemmelse som modydelse for en af långiver leveret ydelse ikke kan gøres til genstand for en vurdering af, om vilkåret er urimeligt i henhold til denne artikel.

Henset til, at direktivets artikel 4, stk. 2, er en undtagelsesbestemmelse, og at den derfor skal fortolkes strengt, skal de kontraktvilkår, som er omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, derimod forstås som vilkår, der fastlægger aftalens hovedydelser, og som dermed er kendetegnende for aftalen. De vilkår, som derimod er underordnede i forhold til dem, der definerer selve aftaleforholdets natur, kan ikke være omfattet af begrebet »aftalens hovedgenstand« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne artikel.

Det fremgår i denne forbindelse af ordlyden af direktivets artikel 4, stk. 2, at kategorien af vilkår, som vedrører overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, og som ikke skal underkastes en undersøgelse af deres eventuelle urimelige karakter, har en begrænset rækkevidde, eftersom denne undtagelse alene vedrører overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor.

Eftersom udelukkelsen af vurderingen af, om et vilkår er urimeligt, er begrænset til overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor, finder den ikke anvendelse i tilfælde, hvor det gøres gældende, at der er et misforhold mellem salgskursen for den udenlandske referencevaluta, som ifølge dette vilkår skal anvendes til beregningen af tilbagebetalingen, og købskursen for denne valuta, som ifølge andre vilkår i låneaftalen skal anvendes ved beregningen af det udbetalte lånebeløb.

(jf. præmis 49, 50, 54, 57 og 59 samt domskonkl. 1)
Sag C-319/13

Udo Rätzke

mod

S+K Handels GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Thüringer Oberlandesgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — energi — energimærkning af fjernsyn — delegeret forordning (EU) nr. 1062/2010 — forhandlernes ansvarsområde — fjernsyn leveret til forhandler uden etiket før forordningens ikrafttrædelse — forhandlerens mærkningspligt for et sådant fjernsyn efter forordningens ikrafttrædelse og pligt til efterfølgende anskaffelse af en etiket«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 3. april 2014

Energi – angivelse af energirelaterede produkters energiforbrug – direktiv 2010/30 og forordning nr. 1062/2010 – forhandlernes forpligtelse til at sikre mærkningen af fjernsyn – rækkevidde – fjernsyn bragt i omsætning før forordningens ikrafttrædelsesdato – ikke omfattet

[Kommissionens forordning nr. 1062/2010, art. 4, litra a); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/30]

Artikel 4, litra a), i den delegerede forordning nr. 1061/2010 om supplering af direktiv 2010/30 for så vidt angår energimærkning af fjernsyn skal fortolkes således, at forhandlernes forpligtelse til at sikre, at alle fjernsyn på salgsstedet er forsynet med den etiket, som leverandøren har medleveret i overensstemmelse med forordningens artikel 3, stk. 1, kun finder anvendelse på fjernsyn, som er bragt i omsætning, dvs. bragt ind i salgskæden for første gang af producenten med henblik på distribution, fra den 30. november 2011.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)

Sag C-319/13

Udo Rätzke

mod

S+K Handels GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Thüringer Oberlandesgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — energi — energimærkning af fjernsyn — delegeret forordning (EU) nr. 1062/2010 — forhandlernes ansvarsområde — fjernsyn leveret til forhandler uden etiket før forordningens ikrafttrædelse — forhandlerens mærkningspligt for et sådant fjernsyn efter forordningens ikrafttrædelse og pligt til efterfølgende anskaffelse af en etiket«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 3. april 2014

Energi — angivelse af energirelaterede produkters energiforbrug — direktiv 2010/30 og forordning nr. 1062/2010 — forhandlernes forpligtelse til at sikre mærkningen af fjernsyn — rækkevidde — fjernsyn bragt i omsætning før forordningens ikrafttrædelsesdato — ikke omfattet

[Kommissionens forordning nr. 1062/2010, art. 4, litra a); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/30]

Artikel 4, litra a), i den delegerede forordning nr. 1061/2010 om supplering af direktiv 2010/30 for så vidt angår energimærkning af fjernsyn skal fortolkes således, at forhandlernes forpligtelse til at sikre, at alle fjernsyn på salgsstedet er forsynet med den etiket, som leverandøren har medleveret i overensstemmelse med forordningens artikel 3, stk. 1, kun finder anvendelse på fjernsyn, som er bragt i omsætning, dvs. bragt ind i salgskæden for første gang af producenten med henblik på distribution, fra den 30. november 2011.

(jf. præmis 41 og domskonkl.)
Den integrerede tarif for De Europæiske Fællesskaber indført ved artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif skal fortolkes således, at kode 7019 59 00 10 kan omfatte varer af stof af glasfibre med huller, hvis cellestørrelse er 4 mm i både længde og bredde og med en vægt på mere end 35 g pr. m2, og som er bestemt til byggesektoren.

Den omstændighed, at varen omhandlet i en tolddeklaration, selv om den opfylder egenskaberne fastsat for kode 7019 59 00 10 i den integrerede tarif for De Europæiske Fællesskaber, som er indført ved artikel 2 i Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif og gentaget i forordningerne, der pålægger varen antidumpingtold, ikke svarer til den betegnelse, som den er givet i denne kode og ved disse forordninger, således som de er offentliggjort på sproget i klarererens oprindelsesmedlemsstat, og som denne alene har lagt til grund for sin deklarering, kan ikke medføre en annullation af den tarifering i nævnte kode, som toldmyndighederne har foretaget med støtte i samme kodes og nævnte forordningers øvrige sprogversioner.

Den formulering, der er anvendt i en sprogversion af en EU-retlig bestemmelse, kan nemlig ikke tjene som eneste grundlag for bestemmelsens fortolkning eller i denne henseende tillægges større betydning end de øvrige sprogversioner, idet de EU-retlige bestemmelser skal fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de forskellige sproglige versioner, der er udfærdiget på alle EU-sprog.

(jf. præmis 48-53 og domskonkl. 2)
Direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler og de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt skal fortolkes således, at love og administrative bestemmelser i en medlemsstat er udelukkede fra disses anvendelsesområde, når der ikke foreligger et kontraktvilkår, der ændrer rækkevidden eller anvendelsesområdet for disse love og administrative bestemmelser. I et sådant tilfælde er de nationale bestemmelser ikke af kontraktmæssig karakter, men er fastsat ved lov eller administrativt. Sådanne bestemmelser henhører imidlertid ikke under anvendelsesområdet for dette direktiv, som tilsigter at forbyde urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler.

Hvad angår de EU-retlige principper om forbrugerbeskyttelse og kontraktmæssig ligevægt bemærkes, at direktiv 93/13 har til hensigt at sikre disses overholdelse ved at fjerne urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler som udslag af en manglende ligevægt mellem de kontraherende parter.

De nationale love og administrative bestemmelser er imidlertid ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 93/13, eftersom det ikke er blevet gjort gældende, at der foreligger et urimeligt kontraktvilkår. Når der også foreligger en lex specialis, såsom direktiv 93/13, der fastslår, at direktivet ikke finder anvendelse i særlige tilfælde, kan de generelle principper, som ligger til grund herfor, ikke finde anvendelse.

(jf. præmis 39, 40 og 43-45 samt domskonkl.)
Når en medlemsstats kasse for familieydelser har tildelt og udbetalt børnetilskud (ved modregning) efter fradrag af schweiziske familieydelser, skal valutaomregningen af de schweiziske familieydelser for perioden fra den 1. juni 2002 til den 31. marts 2012 til en grænsearbejder, hvis familiemedlemmer er bosiddende i en anden medlemsstat end beskæftigelsesstaten, med henblik på beregningen af et forskelsbetinget supplement til disse ydelser i henhold til artikel 10, stk. 1, litra a), i forordning nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, ske i overensstemmelse med artikel 107, stk. 6, i denne forordning som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1386/2001.

Det fremgår nemlig af artikel 1, stk. 1, i bilag II til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater, på den ene side, og Det Schweiziske Forbund, på den anden side, om fri bevægelighed for personer, sammenholdt med afgørelse nr. 1/2012 vedtaget af Det Blandede Udvalg nedsat i henhold til aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Det Schweiziske Forbund på den anden side om fri bevægelighed for personer af 31. marts 2012 om erstatning af bilag II til aftalen om koordinering af sociale sikringsordninger, at på området for koordineringen af de ydelser, der er omhandlet i nævnte aftale, finder forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72 anvendelse i perioden fra den 1. juni 2002 til den 31. marts 2012. Derimod finder forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger og forordning nr. 987/2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004, som erstatter forordning nr. 574/72, anvendelse fra den 1. april 2012.

Følgelig skal valutaomregningen af de familieydelser, der er udbetalt af den schweiziske stat for perioden fra oktober 2006 til november 2011, foretages i henhold til artikel 107 i forordning nr. 574/72, som vedrører omregning af de ydelser, der er omhandlet i bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72, og ikke på grundlag af artikel 90 i forordning nr. 987/2009, eftersom sidstnævnte bestemmelse ifølge sin ordlyd kun finder anvendelse på bestemmelserne i forordning nr. 883/2004 og nr. 987/2009.

Da artikel 107, stk. 6, i forordning nr. 574/72 desuden ifølge sin ordlyd skal finde anvendelse i de tilfælde, der ikke er nævnt i denne forordnings artikel 107, stk. 1, regulerer førstnævnte bestemmelse derfor omregningen af de førnævnte ydelser.

(jf. præmis 31 og 33, 36-40 samt domskonkl. 1)
Artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter og artikel 73 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en forud fastsat betaling udgør modværdien for de plejeydelser, som en boinstitution for plejekrævende ældre mod vederlag leverer til sine beboere, og dermed er omfattet af merværdiafgiftens anvendelsesområde.

Dels foretages en tjenesteydelse kun mod vederlag som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 1), og pålægges dermed kun afgift, hvis der mellem tjenesteyderen og modtageren består et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, idet det af tjenesteyderen modtagne vederlag udgør den faktiske modværdi af den ydelse, som leveres til modtageren.

Dels udgøres beskatningsgrundlaget for en tjenesteydelse under alle omstændigheder af alt, hvad der modtages som modydelse for tjenesteydelsen.

I denne henseende kræves det ikke, at modydelsen for denne levering skal erlægges direkte af modtageren af ydelserne, men modydelsen kan også erlægges af en tredjemand.

Når den omhandlede tjenesteydelse bl.a. er karakteriseret ved, at tjenesteyderen til stadighed står til rådighed med henblik på, på givne tidspunkter, at levere de plejeydelser, som beboerne har behov for, er det desuden ikke nødvendigt for at fastslå en direkte sammenhæng mellem den nævnte ydelse og den modtagne modydelse at godtgøre, at en betaling vedrører en individualiseret, enkeltstående plejeydelse leveret på anmodning fra en beboer.

Den omstændighed, at plejeydelserne til beboerne i hovedsagen hverken er defineret i forvejen eller individualiserede, og at vederlaget betales i form af et fast beløb, kan derfor heller ikke påvirke den direkte sammenhæng mellem leveringen af ydelserne og den modtagne modydelse, hvis størrelse fastsættes på forhånd efter faste kriterier.

(jf. præmis 29, 30, 34 og 36-38 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 20. marts 2014 – Rousse Industry mod Kommissionen

(Sag C-271/13 P)

»Appel — statsstøtte — støtte ydet af Republikken Bulgarien i form af eftergivelse af fordringer — Kommissionens afgørelse, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med det indre marked og pålægges tilbagesøgt — begrebet »ny støtte« — begrundelsespligt«

1. Retslig procedure — fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling — betingelser — Rettens behandling — betingelser (Rettens procesreglement, art. 48, stk. 2) (jf. præmis 19-22)

2. Retslig procedure — foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse — skriftlige spørgsmål, som stiles til parterne — ikke automatisk følge for sagens udfald — Retten frit stillet ved vurderingen af sagens faktiske omstændigheder og beviser (Rettens procesreglement, art. 49, 64 og 65) (jf. præmis 24)

3. Statsstøtte — påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne — konkurrencebegrænsning — bedømmelseskriterier (art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 42-44)

4. Statsstøtte — Kommissionens undersøgelse — kriteriet om den private kreditor — kompliceret økonomisk overvejelse — domstolsprøvelse (art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 57-59)

5. Statsstøtte — Kommissionens afgørelse — vurdering af lovligheden ud fra de oplysninger, der forelå på tidspunktet for vedtagelsen af afgørelsen (art. 107 TEUF) (jf. præmis 67)

6. Statsstøtte — tilbagesøgning af en ulovlig støtte — beregning af det beløb, der skal tilbagebetales — vanskeligheder, som en medlemsstat oplever — forpligtelse til at samarbejde mellem Kommissionen og medlemsstaten — rækkevidde (art. 4, stk. 3, TEU og art. 108 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 1 og 2) (jf. præmis 77-79)

7. Appel — anbringender — Domstolens kontrol med vurderingen af fakta og beviselementer — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, første afsnit) (jf. præmis 81)

Angående

Appel til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 20. marts 2013 i sag T-489/11, Rousse Industry mod Kommissionen, hvorved Retten frifandt Kommissionen for appellantens påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse 2012/706/EU af 13. juli 2011 om Bulgariens statsstøtte SA.28903 (C 12/2010) (ex N 389/2009) til Rousse Industry (EUT 2012 L 320, s. 27) – statsstøtte i form af eftergivelse af fordringer – afgørelse, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med det indre marked og pålægges tilbagesøgt – tilsidesættelse af processuelle regler, som krænker appellantens rettigheder – Rettens tilsidesættelse af EU-retten.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
En i nationale bestemmelser hjemlet ret til at forlange, at en retssag foretages på et andet sprog end hovedsproget i en medlemsstat, er omfattet af EU-retten og gælder for enhver retslig procedure, der gennemføres i den pågældende territoriale enhed, bl.a. i en civilretlig sag.

Artikel 18 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter retten til i civilretlige sager, der verserer for de retsinstanser i en medlemsstat, som er etableret i en territorial enhed, der er fastlagt af denne stat, at benytte et andet sprog end nævnte stats officielle sprog alene tilkommer statsborgere i denne stat, som har bopæl i samme territoriale enhed.

Hvis dette ikke var tilfældet, ville en borger, der taler en anden medlemsstats sprog end sproget i den medlemsstat, hvor de nationale retsinstanser, for hvilke tvisten er blevet indbragt, har sæde, og som færdes eller opholder sig i denne territoriale enhed, blive stillet ringere end en statsborger fra sidstnævnte medlemsstat, som ikke desto mindre taler den anden medlemsstats sprog, som anvendes i denne enhed, idet denne statsborger er bosat i denne enhed og har ret til i civilretlige sager, der verserer for retsinstanserne i denne enhed, at benytte denne anden medlemsstats officielle sprog.

En sådan ordning vil kun kunne være begrundet, såfremt den støttes på objektive hensyn, som er uafhængige af de berørte personers nationalitet og står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt tilstræbes med den nationale ret. Dette er ikke tilfældet, da, for det første, dommerne i den omhandlede territoriale enhed fuldt ud er i stand til at lede retssager på de to sprog, og, for det andet, rent økonomiske hensyn ikke kan være tvingende almene hensyn, der kan begrunde en begrænsning af en grundlæggende frihed, som er sikret ved traktaten.

(jf. præmis 21 og 23-27 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Transport – søtransport – fri udveksling af tjenesteydelser – forordning nr. 4055/86 – personelt anvendelsesområde – et selskab med hjemsted i en stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, der er indehaver af et fartøj, som fører et tredjelands flag og leverer søtransportydelser mellem stater, som er parter i nævnte aftale – omfattet – betingelser

(EØS-aftalen; Rådets forordning nr. 4055/86, art. 1)

Sammendrag

Artikel 1 i forordning nr. 4055/86 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser på søtransportområdet skal fortolkes således, at et selskab med hjemsted i en stat, som er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, der er indehaver af et fartøj, som fører et tredjelands flag, og med hvilket der leveres søtransportydelser fra eller til en stat, som er part i denne aftale, kan påberåbe sig den frie udveksling af tjenesteydelser på den betingelse, at selskabet som følge af sin drift af dette fartøj kan kvalificeres som leverandør af disse tjenesteydelser, og at modtagerne af disse tjenesteydelser har hjemsted i andre stater, der er parter i nævnte aftale, end den, hvor det omhandlede selskab har hjemsted.

Anvendelsen af forordning nr. 4055/86 påvirkes på ingen måde af den omstændighed, at det fartøj, der udfører den omhandlede søtransport, og hvorpå de arbejdere, til fordel for hvem de kollektive kampskridt gennemføres, er ansat, fører et tredjelands flag, eller af den omstændighed, at fartøjets besætningsmedlemmer er tredjelandsstatsborgere.

(jf. præmis 42 og 44 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2008/95 – servicemærker – begrebet »tjenesteydelser« – fællesskabsbegreb – ensartet fortolkning

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2008/95 – servicemærker – begrebet »tjenesteydelser« – ydelser, der består i sammensatte tjenesteydelser – omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95, art. 2)

3. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2008/95 – identificering af de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af varemærket – krav om klarhed og præcision – tjenesteydelse vedrørende en sammensætning af tjenesteydelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95)

4. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål – spørgsmål af abstrakt eller hypotetisk karakter i forhold til hovedsagens genstand – afvisning

(Art. 267 TEUF)

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 32)

2. En erhvervsdrivendes ydelser, der består i at sammensætte tjenesteydelser, med henblik på at forbrugeren bekvemt kan sammenligne og erhverve dem, kan henføres under begrebet »tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 2 i direktiv 2008/95 om varemærker.

(jf. præmis 40 og domskonkl. 1)

3. Direktiv 2008/95 om varemærker kræver, at en ansøgning om varemærkeregistrering for en tjenesteydelse vedrørende en sammensætning af tjenesteydelser skal være formuleret tilstrækkeligt klart og præcist for at gøre det muligt for de kompetente myndigheder og andre erhvervsdrivende at vide, hvilke tjenesteydelser ansøgeren har til hensigt at sammensætte.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 2)

4. En anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret skal afvises, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.

(jf. præmis 55)