ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 130/13

Sag anlagt den 21. februar 2011 — Europa-Kommissionen mod Republikken Østrig

(Sag C-75/11)

2011/C 130/23

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved V. Kreuschitz og D. Roussanov, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Østrig

Sagsøgerens påstande

— Republikken Østrig har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 18 TEUF sammenholdt med artikel 20 og 21 TEUF, samt artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF (1) af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, idet den principielt alene giver studerende, for hvilke der ydes østrigsk familietillæg, adgang til nedsat billettakst til de offentlige transportmidler.

— Republikken Østrig tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Unionsborgere har med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i traktaterne og i gennemførelsesbestemmelserne, ret til at færdes frit på medlemsstaternes område. Såfremt unionsborgere benytter sig af denne ret, skal de principielt behandles på samme måde som værtsmedlemsstatens statsborgere.

Den omstændighed, at den omtvistede nedsatte billettakst for studerende er koblet sammen med modtagelse af familietillæg i Østrig, er pr. definition til større ugunst for statsborgere fra andre medlemsstater end for østrigske statsborgere og tilsidesætter dermed princippet om ligebehandling af unionsborgere og egne statsborgere.

I modsætning til den østrigske regerings opfattelse udgør en nedsat billettakst ikke en naturalydelse til udligning af forsørgerbyrder, da der åbenbart er tale om en fordel, som alene tilkommer studerende, der er indskrevet på en højere læreanstalt eller et universitet.

Den ulige behandling af studerende, hvis forældre ikke har krav på østrigsk familietillæg, er endvidere ikke omfattet af den i artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 indeholdte undtagelsesregel, hvorefter værtsmedlemsstaten under visse omstændigheder kan nægte at yde studerende fra andre medlemsstater studiestøtte i form af stipendier eller lån.

Undtagelser fra ligebehandlingsprincippet skal fortolkes strengt. Derfor kan nedsat billettakst for studerende ikke antages at udgøre studiestøtte i form af stipendier eller lån. Det er således i strid med EU-retten, at studerende, hvis forældre ikke modtager østrigsk familietillæg, er udelukket fra den omtvistede nedsatte billettakst.

(1) EUT L 158, s. 77.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 130/12

Appel iværksat den 18. februar 2011 af Frucona Košice a.s. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 7. december 2010 i sag T-11/07, Frucona Košice a.s. mod Europa-Kommissionen og St. Nicolaus — trade a.s.

(Sag C-73/11 P)

2011/C 130/22

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Frucona Košice a.s. (ved P. Lasok, QC, barristers J. Holmes og B. Hartnett samt Rechtsanwalt O. Geiss)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og St. Nicolaus — trade a.s.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 7. december 2010 i sag T-11/07 ophæves for så vidt angår fjerde og sjette anbringende i appellantens stævning for Retten.

— Domstolen tilslutter sig disse anbringender som velbegrundede.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne kan træffe afgørelse vedrørende appellantens femte, sjette, syvende, ottende og niende anbringende, idet de vedrører skattefuldbyrdelsesproceduren.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Sagsøgerne har til støtte for søgsmålet fremsat to anbringender.

1) Første anbringende: Retten har undladt at vurdere Kommissionens anvendelse af kriteriet om den private kreditor i forhold til det korrekte retlige kriterium.

2) Andet anbringende: Retten søgte med urette at erstatte Kommissionens argumenter med sine egne argumenter med hensyn til anvendelsen af kriteriet om den private kreditor og/eller anlagde en åbenbar urigtig vurdering af det foreliggende bevismateriale, som var relevant for dette kriterium, og foretog derved en åbenbar urigtig gengivelse af bevismaterialet.
a)

Ved at erstatte appelkammerets vurdering af de faktiske omstændigheder med sin egen vurdering uden at have fundet »åbenbare fejlskøn«, overskred Retten rammerne for artikel 61 i forordningen om EF-design. I stedet for at foretage en legalitetskontrol udøvede Retten de samme kompetencer, som forordningens artikel 60 tillægger appelkamrene.
2)

Retten har tilsidesat EU-retten: Dommen tilsidesætter artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 (1), nu Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 (2) om EF-varemærker ved udtrykkeligt at fastslå: a) at ordbestanddelen i det omtvistede EF-varemærke er dominerende i varemærket som helhed. b) at denne ordbestanddel ikke er dominerende i det nationale figurmærke som helhed, hvilken selvmodsigelse har afgørende indflydelse på vurderingen af risikoen for forveksling (artikel 58 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 120/7

Sag anlagt den 22. februar 2011 — Rådet for Den Europæiske Union mod Europa-Parlamentet

(Sag C-77/11)

2011/C 120/12

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Rådet for Den Europæiske Union (ved G. Maganza og M. Vitsentzatos, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Europa-Parlamentet

Sagsøgerens påstande

— Annullation af Europa-Parlamentets formands retsakt af 14. december 2010 hvorved det fastslås, at Unionens budget for regnskabsåret 2011 er endeligt vedtaget, for så vidt som denne retsakt er sammenfaldende med den retsakt, hvorved nævnte budget blev fastlagt.

— Alternativt og for så vidt som der er tale om en retsakt, der er særskilt i forhold til den første retsakt: annullation af Europa-Parlamentets formands retsakt af samme dato, hvori Unionens budget for regnskabsåret 2011 vedtages og tillægges bindende virkning i forhold til institutioner og medlemsstater.

— Subsidiært: annullation af Europa-Parlamentets formands retsakt, hvorved det fastslås, at Den Europæiske Unions budget for regnskabsåret 2011 er endeligt vedtaget, for så vidt som denne konstatering fandt sted uden at 2010-budgetproceduren (budget 2011) var afsluttet.

— Det fastslås, at virkningerne af budget 2011 opretholdes, indtil budgettet er udfærdiget ved en lovgivningsmæssig retsakt i henhold til traktaterne.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med nærværende søgsmål har Rådet nedlagt påstand om, at Den Europæiske Unions årlige budget samt ændringsbudgetterne som følge af indførelsen af traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) den 1. december 2009, fremover skal udfærdiges ved en lovgivningsmæssig retsakt, der er fælles for de to institutioner, som er ophavsmænd hertil, nemlig Europa-Parlamentet og Rådet. Denne retsakt skal underskrives af formændene for de to institutioner i overensstemmelse med artikel 297, stk.1, andet afsnit, TEUF.

Rådet har følgelig gjort gældende, at den retsakt, hvorved det årlige budget 2011 blev fastlagt — uanset om denne retsakt er sammenfaldende med formanden for Europa-Parlamentets konstatering af, at budget 2011 er endeligt vedtaget, eller om retsakten anses for at være en separat retsakt — er ulovlig, for så vidt som der er tale om en atypisk og ikke-lovgivningsmæssig retsakt, der er truffet og underskrevet alene af formanden for Europa-Parlamentet i strid med artikel 314 TEUF og med traktatens artikel 288, 289, stk. 2, og 296, første og andet afsnit, samt artikel 13, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union. Subsidiært har Rådet gjort gældende, at retsakten er ulovlig som følge af tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter og tilsidesættelse af artikel 314, stk. 9, TEUF.

Endelig har Rådet nedlagt påstand om, at Domstolen i givet fald opretholder virkningerne af budgettet som offentliggjort i Den europæiske Unions Tidende indtil den dato, hvor budgettet fastlægges i overensstemmelse med førnævnte artikler i traktaten.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 120/7

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Ordinario di Firenze (Italien) den 22. februar 2011 — straffesag mod Maurizio Giovanardi m.fl.

(Sag C-79/11)

2011/C 120/13

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Ordinario di Firenze

Parter i hovedsagen

Anklagede: Maurizio Giovanardi, Andrea Lastini, Vito Piglionica, Massimiliano Pempori, Filippo Ricci, Gezim Lakja, Elettrifer Sr l og Rete Ferroviaria Italiana SpA

Øvrige parter: Franca Giunti, Laura Marrai, Francesca Marrai, Stefania Marrai, Giovanni Marrai, Alfio Bardelli og Tomberli Andrea

Præjudicielt spørgsmål

Er de italienske bestemmelser om tjenstligt ansvar for juridiske personer, således som de fremgår af lovdekret nr. 231/2001 med senere ændringer, forenelige med de EU-retlige bestemmelser om beskyttelse af ofret under straffesager, og navnlig med artikel 2, 3 og 8 i Rådets rammeafgørelse 2001/220 af 15. marts 2001, 2001/220/RIA om ofres stilling i forbindelse med straffesager (1), og Rådets direktiv 2004/80/EF af 29. april 2004 om erstatning til ofre for forbrydelser (2), for så vidt de ikke udtrykkeligt bestemmer, at juridiske personer kan anses for erstatningsansvarlige for den skade, som ofret har lidt?

(1) EFT L 82, s. 1.

(2) EUT L 261, s. 15.
2)

Retten og appelkammeret konkluderede fejlagtigt, at et bevis på samtidig handel udelukkende var relevant for så vidt angår sandsynligheden for, at der er tale om vildledende præsentation. Der burde også være taget hensyn til argumentet om, at den samtidige goodwill ville have umuliggjort en vildledende præsentation.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 120/8

Appel iværksat den 25. februar 2011 af LG Electronics, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 16. december 2010 i sag T-497/09, LG Electronics mod KHIM (KOMPRESSOR PLUS)

(Sag C-88/11 P)

2011/C 120/14

Processprog: fransk

Parter

Appellant: LG Electronics Inc. (ved avocat J. Blanchard)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den foreliggende appelsag antages til realitetsbehandling.

— Dommen afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 16. december 2010 ophæves.

— Afgørelse truffet den 23. september 2009 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) annulleres delvis i det omfang, den delvis afviste selskabet LG Electronics’ klage over afgørelsen af 5. februar 2009 om afslag på at registrere EF-varemærkeansøgning nr. 7282924, for så vidt som den omfatter »elektriske støvsugere«.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Sagsøgeren gør gældende, at der er sket en tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (1).

I den forbindelse anfører sagsøgeren for det første, at Retten har støttet sig på nye faktiske omstændigheder, som Harmoniseringskontoret har meddelt for første gang for Retten og ikke har gjort gældende for appelkammeret.

For det andet gør sagsøgeren gældende, at Retten har begået en fejl, idet den har gengivet de faktiske omstændigheder og beviser, der er blevet forelagt for den, forkert, hvorfor den fejlagtigt er kommet frem til, at støvsugerne kan anvendes som kompressorer.

Endelig har sagsøgeren anført, at varemærket »KOMPRESSOR PLUS« på ingen måde kan anses for udelukkende at bestå af tegn eller angivelser, der i omsætningen kan tjene til at betegne varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved sådanne varer, da ingen af støvsugerne indeholder en kompressor og heller ikke kan anvendes som kompressorer.

(1) EUT L 78, s. 1.
6)

Såfremt artikel 173 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at den fastsatte regulering ligeledes omfatter de tilfælde, hvor varerne eller tjenesteydelserne efter erhvervelsen i første omgang anvendes til en afgiftsfri aktivitet, eller slet ikke anvendes, men efterfølgende dog inddrages i den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed, skal det da — i betragtning af begrænsningen efter momslovens artikel 70, stk. 1, nr. 2), og den omstændighed, at reguleringer efter momslovens artikel 79, stk. 1, nr. 2), alene foretages i tilfælde, hvor varer, hvis oprindelige anvendelse opfylder betingelserne for et momsfradrag, senere inddrages i en anvendelse, der ikke opfylder denne betingelse — lægges til grund, at en medlemsstat har opfyldt sin pligt til at regulere retten til fradrag af indgående moms for alle afgiftspligtige på en hensigtsmæssig og rimelig måde?
4)

Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende anmodes om en besvarelse af følgende spørgsmål: Tillader artikel 82 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, i givet fald denne traktats artikel 91, stk. 1, litra c), og foranstaltninger, der er blevet truffet med hjemmel i de anførte bestemmelser, samt Rådets rammeafgørelse 2005/214/RIA af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe, at princippet om gensidig anerkendelse retsafgørelser og domme, henholdsvis foranstaltninger til forbedring af transportsikkerheden efter medlemsstatens skøn ikke finder anvendelse på en afgørelse om pålæggelse af en bødestraf i anledning af en færdselsforseelse — idet medlemsstaten har fastsat regler om, at kravene vedrørende adgang til efterprøvelse ved en domstol, der ligeledes har strafferetlig kompetence, og national rets processuelle bestemmelser om appel i tilfælde af anklage for et strafbart forhold ikke skal respekteres — når den afgørelse, som hovedsagen angår, samtidig vedrører følgende omstændigheder: a) Handlingen skal kvalificeres som et trafikuheld, hvorved der er opstået skade på formue, der foreligger culpa, og handlingen straffes som en forvaltningsretlig forseelse. b) Henset til størrelsen af den fastsatte bøde kan bødeforelægget ikke anfægtes for domstolene, og den pågældende har ikke mulighed for at godtgøre, at den handling, der lægges ham til last, ikke var culpøs. c) Det antal kontrolklip, der er fastsat ved afgørelsen, udløses som en automatisk retsvirkning, når afgørelsen bliver endelig. d) Den gældende ordning vedrørende kørekort, hvor der ved kørekortets udstedelse tildeles et bestemt antal kontrolklip, der udløses ved overtrædelser, indebærer ligeledes en automatisk retsvirkning bestående i udløsning af kontrolklip på grundlag af bødeforelæg, der ikke kan anfægtes. e) Såfremt tvangsindgrebet i form af kørekortinddragelse på grund af den fortabelse af førerretten, som indtræder som en automatisk retsvirkning, når det oprindelige antal tildelte kontrolklip er blevet udløst, indbringes for domstolene, omfatter denne sag ikke en retslig prøvelse af lovligheden af bødeforelæg, der ikke kan anfægtes, og som udløste kontrolklip.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/10

Sag anlagt den 24. februar 2011 — Europa-Kommissionen mod Irland

(Sag C-85/11)

2011/C 145/14

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal, som befuldmægtiget)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 9 og 11 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet denne medlemsstat tillader ikke-afgiftspligtige personer at være medlemmer af en momsgruppe (én enkelt momspligtig person).

— Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med henblik på forenkling og for at bekæmpe eventuelt misbrug giver momsdirektivet medlemsstaterne mulighed for at betragte to eller flere afgiftspligtige personer som én enkelt afgiftspligtig person. Det gøres gældende, at direktivet ikke tillader, at ikke-afgiftspligtige personer indgår i en sådan gruppe, og således udvider de rettigheder og forpligtelser, der gælder for afgiftspligtige personer, til at gælde for ikke-afgiftspligtige personer. Den irske lovgivning, hvorefter det er tilladt, at ikke-afgiftspligtige personer indgår i en momsgruppe, er dermed i strid med direktivet.

(1) EUT L 347, s. 1.
5)

Kan en medlemsstat indføre særlige krav med hensyn til arten eller varigheden af den i artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/38/EF omhandlede forsørgelse af et »andet familiemedlem« for at undgå, at denne forsørgelse er opdigtet eller unødvendig, for at det familiemedlem, som ikke er unionsborger, skal kunne få adgang til eller fortsætte med at have ophold i landet?
Retten har tilsidesat artikel 52, stk. 1, i EF-varemærkeforordningen (1), sammenholdt med artikel 8, stk. 5, i EF-varemærkeforordningen, idet den fastslog, at Harmoniseringskontoret med rette fandt, at de ældre varemærker, som Allergan, Inc. havde påberåbt sig, var velrenommerede, og at brugen af de anfægtede registreringer ville medføre en utilbørlig udnyttelse af de ældre varemærkers særpræg eller renommé.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/8

Sag anlagt den 16. februar 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-68/11)

2011/C 145/10

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Alcover San Pedro og S. Mortoni, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1 i Rådets direktiv 1999/30/EF af 22. april 1999 om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften (1), nu artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/50/EF af 21. maj 2008 om luftkvaliteten og renere luft i Europa (2), idet den gennem en række år har overskredet grænseværdierne for PM10 i luften i talrige zoner og byområder på hele det italienske område.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/30 bestemmer, at medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at koncentrationerne af PM10 i luften ikke overstiger de grænseværdier, der er anført i del I i bilag III, fra de dér anførte datoer. Den i dette tilfælde relevante dato er den 1. januar 2005.

Den vurdering, Kommissionen foretog af de årsrapporter, som blev fremsendt for årene 2005-2007, afslørede, at der forelå overskridelser af grænseværdierne for PM10 i adskillige zoner og byområder. Endvidere viser de seneste oplysninger, som Italien har fremsendt for 2009, at denne situation med overskridelser af de daglige og/eller årlige grænseværdier fortsat foreligger i 70 zoner.

Italien har derfor undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 1999/30 for så vidt angår disse zoner og år.

(1) EFT L 163, s. 41.

(2) EUT L 152, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 145/13

Sag anlagt den 2. marts 2011 — Europa-Kommissionen mod Irland

(Sag C-108/11)

2011/C 145/19

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved R. Lyal og C. Soulay, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Irland

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 96 og 98 (sammenholdt med bilag III) samt artikel 110 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), idet Irland har anvendt en momssats på 4.8% på leveringer af hunde af racen greyhound og på leveringer af heste, der ikke almindeligvis er bestemt til anvendelse ved tilberedning af levnedsmidler, på hesteudlejning og på visse insemineringsydelser.

— Irland tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til momsdirektivets artikel 96 finder den normalsats for momsen, som fastsættes af hver enkelt medlemsstat med en minimumssats på 15 %, anvendelse på alle leveringer af varer og ydelser. En anden sats end normalsatsen må kun anvendes, for så vidt som dette tillades ved andre af direktivets bestemmelser.

Artikel 98 bestemmer, at medlemsstaterne kan anvende en eller to nedsatte satser på levering af de varer og ydelser, der er anført i bilag III. De i denne sag omhandlede leveringer er ikke opført i bilag III.

Momsdirektivet indeholder også overgangsbestemmelser, som tillader medlemsstaterne at fortsætte med at anvende satser, der afviger fra de almindelige regler om satsernes struktur og niveau, hvis de pågældende nationale bestemmelser var i kraft den 1. januar 1991.

I henhold til momsdirektivets artikel 113 kan en medlemsstat, som den 1. januar 1991 anvendte en nedsat sats, der var lavere end den i artikel 99 fastsatte minimumssats, anvende en af de i artikel 98 fastsatte nedsatte satser på disse varer og ydelser. Da den sats, Irland anvender på de nu omhandlede varer og ydelser, er lavere end den minimumssats, der er fastsat i momsdirektivets artikel 99, kan artikel 113 ikke finde anvendelse.

Direktivets artikel 110 finder også anvendelse på satser, der er lavere end det i artikel 99 fastsatte minimum. Den fastsætter en overgangsordning for visse nationale foranstaltninger, som er vedtaget af klart definerede sociale årsager (f.eks. for at nedsætte afgiftsbyrden på forbrug af varer og ydelser, der dækker grundlæggende, sociale behov) og til gavn for den endelige forbruger. Kommissionen anfører, at levering af heste og hunde af greyhound-racen (der ikke er bestemt til brug ved tilberedning af levnedsmidler), udlejning af heste og insemineringsydelser ikke kan anses for at være nødvendige for at dække grundlæggende sociale behov. Kommissionen anfører ligeledes, at da en stor del af disse heste og hunde af greyhound-racen er bestemt til væddeløb eller avl, kan den endelige forbruger ikke anses for at nyde fordelen af foranstaltningen.

(1) EUT L 347, s. 1.
2)

For så vidt angår afgrænsning af hovedydelse og sekundær ydelse ønskes oplyst, hvilken betydning der skal tillægges kriteriet om, at den sekundære ydelse ikke udgør et mål i sig selv for kunderne, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser, i forhold til særskilt beregning af den sekundære ydelse og den omstændighed, at den sekundære ydelse kan udføres af tredjemand?
3)

Såfremt spørgsmål 2 besvares benægtende: a) Skal de nævnte forskrifter fortolkes således, at de er til hinder for anvendelse af en national forskrift, hvorefter familieydelser kun tilkendes efter territorialprincippet? b) Kan Domstolens udtalelser i Bosmann-sagen (sag C-352/06, Sml. 2008 I, s. 3827, præmis 31-33) overføres på anvendelsen af de nævnte forskrifter? Indebærer artikel 15 i hjemstatsaftalen i forbindelse med ESCB-statuttens artikel 36 og ECB’s vedtægter, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har kompetence til at yde familieydelser til ansatte ved ECB, der er bosat på dens område?
1)

Kræves det i medfør af artikel 49 og 54 TEUF, at et modtagende selskab ved beskatning kan fradrage underskud opstået som følge af erhvervsaktiviteter i det selskab, som det modtagende selskab er blevet fusioneret med, og som er hjemmehørende i en anden medlemsstat, for årene forud for fusionen, hvis det modtagende selskab i hjemlandet for det selskab, der ved fusionen ophører, ikke har et fast driftssted, og det modtagende selskab i medfør af nationale bestemmelser ville kunne fradrage det ved fusionen ophørte selskabs underskud, hvis det ved fusionen ophørte selskab havde været indenlandsk, eller underskuddet var opstået på et fast driftssted i denne stat?
1)

Skal artikel 80, stk. 1, litra a) og b), Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at ved leveringer mellem to forbundne personer udgøres — såfremt modværdien er lavere end normalværdien — transaktionens beskatningsgrundlag kun af normalværdien i det tilfælde, at leverandøren eller erhververen ikke er berettiget til fuldt fradrag af den indgående moms, der skyldes for de køb eller fremstilling af de varer, der udgør leveringen?