Domstolens Dom (Anden Afdeling) af 1. oktober 1998. - Autotrasporti Librandi Snc di Librandi F. & C. mod Cuttica spedizioni e servizi internationali Srl. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Giudice di pace di Genova - Italien. - Konkurrence - Landevejstransport - Obligatorisk tarif - Statslig regulering - Begrebet almene hensyn. - Sag C-38/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-05955



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Konkurrence - faellesskabsregler - medlemsstaternes forpligtelser - offentlige myndigheders fastsaettelse af tariffer for vejgodstransport - forenelighed - betingelser - begreberne intérêt général (almene hensyn) og intérêt public (almene hensyn)

[EF-traktaten, art. 3, litra g), art. 5, 85, 86 og 90]

2 Konkurrence - faellesskabsregler - medlemsstaternes forpligtelser - offentlige myndigheders fastsaettelse af tariffer for vejgodstransport - kollektive aftaler, som giver mulighed for at fravige de obligatoriske tariffer, og som kan goeres gaeldende mod erhvervsdrivende, der ikke har undertegnet dem - konkurrencebegraensning - foreligger ikke

(EF-traktaten, art. 85)

Sammendrag

1 Traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85, 86 og 90 er ikke til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvis flertal bestaar af repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og som udvider de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter om vejgodstransport, til at omfatte andre typer kontrakter vedroerende forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, paa betingelse af, at tarifferne fastsaettes under overholdelse af kriterier vedroerende almene hensyn som fastsat ved loven, og at de offentlige myndigheder ikke overlader deres befoejelser til private erhvervsdrivende, naar de foer godkendelsen af indstillingerne tager hensyn til bemaerkninger fra andre offentlige og private organer, eller naar de fastsaetter tarifferne paa embeds vegne.

I denne forbindelse paahviler det medlemsstaterne at fastsaette de konkrete kriterier vedroerende almene hensyn, forstaaet som almenhedens interessers forrang for individuelle interesser, som giver bedst mulighed for at overholde faellesskabsrettens konkurrenceregler.

Det tilkommer de nationale retter inden for rammerne af deres kompetence at efterproeve, at tarifferne i praksis fastsaettes under overholdelse af kriterier vedroerende almene hensyn, som fastsat ved lov, og at de offentlige myndigheder ikke overlader deres befoejelser til private erhvervsdrivende.

2 Muligheden for, at der inden for rammerne af en national ordning med obligatoriske tariffer for vejgodstransport kan indgaas kollektive aftaler, som aabner mulighed for, at de obligatoriske tariffer i et vist omfang kan fraviges, har ikke til foelge, at konkurrencen begraenses i traktatens artikel 85's forstand, selv hvis saadanne aftaler i henhold til national ret kan goeres gaeldende mod erhvervsdrivende, som ikke har undertegnet dem.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 30. december 1996, indgaaet til Domstolen den 27. januar 1997, har Giudice di pace di Genova i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt seks praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86, for at kunne afgoere, om de italienske bestemmelser om fastsaettelse af tariffer for landevejstransport er forenelige med faellesskabsretten.

2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag anlagt af Autotrasporti Librandi Snc di Librandi F. & C. (herefter »Librandi«) mod Cuttica spedizioni e servizi internazionali Srl (herefter »Cuttica«) med henblik paa at opnaa betaling af et restbeloeb for transporter ad landevej, som er udfoert for sidstnaevntes regning.

De relevante retsregler

3 I Italien er vejgodstransport reguleret ved lov nr. 298 af 6. juni 1974, som indeholder bestemmelser om indfoerelse af et nationalt register over virksomheder, der udfoerer godstransport ad landevej for fremmed regning, om vejgodstransport og om indfoerelse af en gaffeltarifordning for vejgodstransport (GURI nr. 200 af 31.7.1974, herefter »den italienske lov«). Denne lov er blevet aendret og suppleret gentagne gange.

4 Ved den italienske lov er der indfoert et nationalt register over virksomheder, der udfoerer godstransport ad landevej for fremmed regning (herefter »registeret«), hvis foerelse forestaas af et centraludvalg. I henhold til lovens artikel 3 bestod dette udvalg oprindeligt af

»a) en consigliere di Stato (medlem af den oeverste forvaltningsdomstol) som formand

b) fire repraesentanter for Ministeriet for Trafik og Civil Luftfart, en repraesentant for Ministeriet for Industri, Handel og Haandvaerk, for Ministeriet for Statens Finansielle Anlaegsvirksomhed, for Ministeriet for Udenrigshandel, for Land- og Skovbrugsministeriet, for Indenrigsministeriet, for Ministeriet for Offentlige Arbejder, for Finansministeriet og for Ministeriet for Statskassen

c) fire repraesentanter for regionerne ...

d) tolv repraesentanter for de mest repraesentative nationale sammenslutninger inden for kategorien vejgodstransport for fremmed regning, samt for nationale sammenslutninger med henblik paa varetagelse, raadgivning og beskyttelse af andelsbevaegelsens interesser. Disse sammenslutninger skal vaere anerkendt af Arbejds- og Socialministeriet ...«

5 Ved ministerielt dekret af 2. februar 1994 (GURI nr. 34 af 11.2.1994) blev antallet af repraesentanter for de nationale sammenslutninger inden for kategorien vejgodstransport i centraludvalget for registeret over vejtransportvirksomheder foroeget fra tolv til sytten.

6 Centraludvalgets medlemmer udnaevnes ved bekendtgoerelse udstedt af ministeren for transport og civil luftfart. Udnaevnelserne sker efter indstilling fra:

»- praesidenten for Consiglio di Stato for saa vidt angaar det under litra a) naevnte medlem

- vedkommende ministre for saa vidt angaar de under litra b) naevnte medlemmer

- de respektive nationale sammenslutninger for saa vidt angaar de under litra d) naevnte medlemmer«.

7 I henhold til den italienske lovs artikel 1, stk. 3, artikel 26 og 41 er udoevelse af virksomhed med vejgodstransport for fremmed regning betinget af, at virksomheden er optaget i registeret, og at den er i besiddelse af en administrativ tilladelse.

8 Ved lovens artikel 50 ff. er der indfoert en ordning med obligatoriske gaffeltariffer med en oevre og nedre graense.

9 Lovens artikel 52 bestemmer:

»Hver enkelt tarif beregnes paa grundlag af en basispris, som ligger midt i gaflen. Basisprisen fastsaettes under hensyntagen til den gennemsnitlige omkostning ved de hertil svarende transportydelser, herunder handelsomkostninger, beregnet for veldrevne virksomheder, som er undergivet normale vilkaar med hensyn til udnyttelsen af deres transportkapacitet, samt til markedsforholdene, og saaledes at transportvirksomhederne kan opnaa en rimelig indtjening.«

10 I henhold til den italienske lovs artikel 53 forelaegger centraludvalget transporttarifferne og de saerlige gennemfoerelsesbestemmelser hertil samt senere aendringer for ministeren for transport og civil luftfart. Efter at have hoert regionerne samt de nationale fagforeningsrepraesentanter for de umiddelbart beroerte erhvervsgrene godkender ministeren tarifferne, betingelserne og eventuelle aendringer, og de saettes i kraft ved ministeriel bekendtgoerelse.

11 Saafremt ministeren ikke godkender forslagene, sendes de tilbage til centraludvalget med anmodning om nye forslag eller forslag til aendringer. Saafremt ministeren ikke finder de nye forslag eller forslag til aendringer rimelige, kan han aendre dem, der i foerste omgang blev foreslaaet, og saette dem i kraft ved bekendtgoerelse.

12 Dersom de erhvervsdrivende ikke foelger de fastsatte tariffer, kan de paalaegges administrative sanktioner, og i gentagelsestilfaelde kan der ivaerksaettes disciplinaere foranstaltninger.

13 De kriterier, der skal laegges til grund ved beregningen af gaffeltarifferne, er bl.a. blevet naermere praeciseret i dekret nr. 56 af 9. januar 1978 fra republikkens praesident (GURI nr. 77 af 18.3.1978).

14 I henhold til den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982 (supplement til GURI nr. 342 af 14.12.1982), som indeholder den foerste fastsaettelse af gaffeltarifferne, kan der tillades naermere angivne undtagelser fra den obligatoriske tarif. Saaledes bestemmes det i bekendtgoerelsens artikel 13, at

»saerlige aftaler paa andre vilkaar ... kan udelukkende indgaas i henhold til kollektive oekonomiske aftaler mellem de mest repraesentative sammenslutninger af transportvirksomheder, der er medlemmer af centraludvalget for registeret, og brugerne ...«.

15 I artikel 3 i lovdekret nr. 82 af 29. marts 1993 om hasteforanstaltninger med hensyn til vejgodstransport for fremmed regning (GURI nr. 73 af 29.3.1993), med aendringer ophoejet til lov nr. 162 af 27. maj 1993 (GURI nr. 123 af 28.5.1993), fastsattes det paa grundlag af en autentisk fortolkning, at de tariffer, der fremgaar af loven og/eller af de i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982 omhandlede kollektive aftaler, ikke kan fraviges ved aftale.

16 Gaffeltarifferne er blevet aendret gentagne gange ved ministerielle bekendtgoerelser. Paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen var de gaeldende tariffer dem, der fremgik af tilpasninger foretaget ved de ministerielle bekendtgoerelser af 24. marts 1995 (GURI nr. 74 af 29.3.1995) og af 26. juni 1995 (GURI nr. 151 af 30.6.1995).

Tvisten i hovedsagen

17 Librandi blev af Cuttica overdraget at udfoere nogle containertransporter. Efter at transporterne var udfoert, betalte Cuttica Librandi et vederlag, der var lavere end det, som fremgik af de italienske ministerielle bekendtgoerelser af 24. marts og 26. juni 1995 om fastsaettelse af obligatoriske tariffer for vejgodstransport for fremmed regning.

18 Ved staevning af 18. juni 1996 anlagde Librandi derfor sag ved Giudice di pace di Genova med paastand om, at Cuttica doemtes til betaling af forskellen mellem det betalte beloeb og det beloeb, der skulle betales i henhold til den tarif, der var gjort obligatorisk ved de naevnte ministerielle bekendtgoerelser.

19 Cuttica bestred dette krav under henvisning til, at artikel 3 i lovdekret nr. 82 af 29. marts 1993, for saa vidt den udvider den for vejgodstransport fastsatte tarifordning til forskellige sektorer, er uforenelig med de principper, som Domstolen har fastslaaet i dommen af 19. maj 1993 (sag C-320/91, Corbeau, Sml. I, s. 2533), og at de tariffer, der er fastsat i de ministerielle bekendtgoerelser af 24. marts og 26. juni 1995, efter at antallet af repraesentanter for de nationale sammenslutninger af vejgodstransportvirksomheder i centraludvalget for registeret var blevet foroeget, er i strid med de principper, som Domstolen har fastslaaet i dommen af 5. oktober 1995 (sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto, Sml. I, s. 2883).

20 Den forelaeggende ret er i tvivl om, hvorvidt de ministerielle bekendtgoerelser af 24. marts og 26. juni 1995 om fastsaettelse af obligatoriske tariffer for udfoerelse af den paagaeldende transport, set paa baggrund af den naevnte dom i Centro Servizi Spediporto-sagen, skal erklaeres ugyldige, fordi de er blevet udstedt paa grundlag af bestemmelser, der er uforenelige med faellesskabsrettens konkurrenceregler.

21 Den nationale ret finder navnlig, at Domstolen i den naevnte dom i Centro Servizi Spediporto-sagen ikke har udtalt sig om, hvorvidt udvidelsen af den obligatoriske tarifordning til at omfatte enhver kontrakt, i henhold til hvilken der udfoeres en transportydelse, er forenelig med faellesskabsretten, og at det er noedvendigt for den, at det undersoeges, om artikel 3 i lovdekret nr. 82 af 29. marts 1993, som er blevet til lov nr. 162/93, kan skabe en uberettiget ulige behandling.

22 Den nationale ret har desuden fremhaevet, at den italienske regering efter dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen har forhoejet antallet af vejtransportvirksomhedernes repraesentanter i centraludvalget for registeret. Siden da har det organ, som fremsaetter forslag, ikke laengere vaeret repraesentativt for de offentlige myndigheder, men for vejtransportsektorens virksomheders og sammenslutninger af virksomheders interesser. Under disse omstaendigheder er det ifoelge den forelaeggende ret noedvendigt yderligere at praecisere begrebet »almene hensyn«, som Domstolen har anvendt i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen.

23 Endelig finder den forelaeggende ret det tvivlsomt, om den staar over for en kollektiv aftale, der er lovlig i henhold til faellesskabsretten, og som ogsaa er bindende for de parter, som ikke er medlemmer af de sammenslutninger, der har underskrevet den, og ikke snarere over for en aftale om tariffer, der er forbudt i henhold til traktatens artikel 85.

24 Giudice di pace di Genova har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Er traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 efter Domstolens fortolkning af disse bestemmelser i dommen af 5. oktober 1995 i sag C-96/94 til hinder for en national lovgivning, hvorefter obligatoriske tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvori et flertal er repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende (ministeriel bekendtgoerelse af 2.2.1994)?

2) Hvis det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende, er traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85 og 86 da til hinder for en national lovgivning (artikel 3 i lovdekret nr. 82/93, som ophoejet til lov nr. 162/93), hvorefter de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter vedroerende vejgodstransportydelser, udvides til at gaelde for andre kontrakttyper, som vedroerer forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning?

3) Svarer begrebet 'interesse generale' (almene hensyn), som Domstolen har anvendt i dommene Reiff og Delta til begrebet 'interesse pubblico' (almene hensyn), som Domstolen har anvendt i dommen Centro Servizi Spediporto, der vedroerte de samme retlige spoergsmaal som de to foerstnaevnte domme?

4) Er begrebet 'almene hensyn' defineret i Faellesskabets retsorden, eller er det overladt til medlemsstaternes kompetence at definere det?

5) Omfatter det naevnte begreb navnlig en situation i en medlemsstat som den, der er omhandlet i hovedsagen, hvor

a) indstillingen vedroerende tarifferne udarbejdes paa grundlag af kriterier, som efter den nationale lovgivers afgoerelse bygger paa visse almene hensyn, og som er abstrakt defineret i lov nr. 298/74 og praeciseret i dekret nr. 56/78 fra republikkens praesident, idet de dog konkret henviser til forskellige karakteristika for en 'typisk virksomhed', som er beskrevet i loven af 1978 (artikel 3 og 4), men som ikke laengere svarer til de faktiske forhold paa det paagaeldende marked

b) der endvidere maa tages hensyn til, at de (hidtil uudnyttede) befoejelser for den offentlige myndighed, som behandler udvalgets indstilling, og som er kompetent til at traeffe bindende afgoerelse vedroerende tariffen, saafremt det nye forslag fra udvalget ikke findes tilfredsstillende, er strikte begraenset til en undersoegelse af, om forslaget er i overensstemmelse med de kriterier, som lovgiver i 1974 (ved artikel 53 i lov nr. 298/74) overlod det til de administrative myndigheder at fastsaette ved gennemfoerelsesbestemmelser, der blev udstedt i 1978 (dekret nr. 56/78 fra republikkens praesident), og som ikke er blevet ajourfoert sidenhen

c) fastsaettelsen af den obligatoriske tarif derved er blevet gjort afhaengig af en raekke kriterier og - hvad der er vaesentligere - den offentlige myndigheds undersoegelse af dens lovlighed er gjort afhaengig af, om det af udvalget fremsatte tarifforslag er i overensstemmelse med de oekonomiske og tekniske data for en 'typisk virksomhed', naar disse data imidlertid ikke laengere er repraesentative for det paagaeldende marked

d) det i denne forbindelse ydermere er paalagt den offentlige myndighed at paase, at den saaledes fastsatte tarif giver transportvirksomheder mulighed for at opnaa en indtjening, der defineres som 'rimelig' (artikel 52 i lov nr. 298/74), men som imidlertid er fastsat paa et ufleksibelt og foraeldet lovgrundlag, som den offentlige myndighed ikke kan efterproeve, og som ikke laengere har basis i de faktiske forhold og derfor ikke afspejler transportvirksomhedernes faktiske omkostninger ved at praestere den paagaeldende tjenesteydelse?

6) Subsidiaert oenskes det afklaret, hvornaar der kan taenkes at foreligge en 'kollektiv aftale' af en saadan beskaffenhed, at den ret, som sagen verserer for, kan udelukke, at der foreligger en tarifaftale, som er forbudt efter traktatens artikel 85.«

De to foerste spoergsmaal

25 Med de to foerste spoergsmaal, som skal behandles samlet, spoerger den forelaeggende ret naermere bestemt, om traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85, 86 og 90 er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvis flertal bestaar af repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og som udvider de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter om vejgodstransport, til at omfatte andre typer kontrakter vedroerende forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning.

26 I denne forbindelse bemaerkes indledningsvis, at der ifoelge fast retspraksis foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 5 og 85, saafremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstaerker saadanne aftalers virkninger, eller saafremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention (jf. domme af 21.9.1988, sag 267/86, Van Eycke, Sml. s. 4769, praemis 16, af 17.11.1993, sag C-185/91, Reiff, Sml. I, s. 5801, praemis 14, og af 9.6.1994, sag C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, Sml. I, s. 2517, praemis 14).

27 Dernaest bemaerkes, at Domstolen har antaget, at traktatens artikel 3, litra g), artikel 5 og 86 kun ville kunne anvendes paa bestemmelser som den italienske lov, saafremt det blev bevist, at loven tillaegger en virksomhed en oekonomisk magtposition, som saetter den i stand til at hindre, at der opretholdes en effektiv konkurrence paa det relevante marked, idet den kan udvise en i betydeligt omfang uafhaengig adfaerd over for sine konkurrenter og kunder og i sidste instans over for forbrugerne (dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, praemis 38).

28 Endelig bemaerkes, at Domstolen i Centro Servizi Spediporto-sagen blev forelagt et lignende spoergsmaal vedroerende den dagaeldende italienske lovgivning, som i det vaesentlige adskilte sig fra den, der finder anvendelse i hovedsagen, ved den blotte omstaendighed, at kategorierne af vejgodstransportvirksomhedernes nationale sammenslutninger var repraesenteret i centraludvalget med tolv personer i stedet for sytten.

29 I denne dom har Domstolen udtalt, at EF-traktatens artikel 3, litra g), artikel 5, 85, 86 og 90 samt artikel 30 ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et udvalg, naar et flertal i udvalget er repraesentanter for de offentlige myndigheder og et mindretal repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og udvalget i sine indstillinger skal overholde visse almene hensyn, og de offentlige myndigheder desuden ikke giver afkald paa deres befoejelser, men forud for godkendelsen af indstillingerne tager hensyn til bemaerkninger fra andre offentlige og private instanser eller endog selv fastsaetter tarifferne.

30 For for det foerste at naa til det resultat, at de indstillinger, der droeftes i udvalget, under en ordning for fastsaettelse af tariffer for vejgodstransporter som den, der er indfoert ved den italienske lovgivning, ikke kunne anses for aftaler mellem erhvervsdrivende, som de offentlige myndigheder har foreskrevet eller fremmet, eller hvis virkninger de har forstaerket, har Domstolen i praemis 22, 23 og 24 i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen henvist til, at udvalget var sammensat af et flertal af repraesentanter for det offentlige og et mindretal af repraesentanter for sammenslutninger af erhvervsdrivende, og at centraludvalget ved vedtagelsen af sine forslag skulle tage hensyn til en raekke almene hensyn, der var angivet i loven.

31 For for det andet at naa til det resultat, at de offentlige myndigheder ikke havde delegeret deres kompetence med hensyn til tariffastsaettelsen til private erhvervsdrivende, har Domstolen i praemis 26, 27 og 28 i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen fastslaaet, at ifoelge den italienske lov skal centraludvalget forelaegge forslag til transporttarifferne og de saerlige gennemfoerelsesbestemmelser hertil for vedkommende minister. Loven giver desuden ministeren kompetence til at godkende dem, naegte at godkende dem eller aendre dem, inden de saettes i kraft, og foreskriver, at ministeren, inden han godkender tarifferne og saetter dem i kraft, skal hoere regionerne og repraesentanterne for de beroerte erhvervsgrene og tage hensyn til retningslinjerne fra det faellesministerielle prisudvalg.

32 Som grundlag for at fastslaa, at nationale bestemmelser, hvorefter tarifferne for vejgodstransport fastsaettes af offentlige myndigheder, ikke kan antages at bevirke, at de erhvervsdrivende herved tillaegges en kollektivt dominerende stilling, som er kendetegnet ved, at der ikke er et indbyrdes konkurrenceforhold mellem dem, har Domstolen endelig i praemis 33 og 34 i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen henvist til, at der ikke var et saa snaevert samarbejde mellem de paagaeldende virksomheder, at de kunne foere samme markedspolitiske linje.

33 Disse konstateringer beroeres imidlertid ikke af den omstaendighed, at de erhvervsdrivendes repraesentanter siden den ministerielle bekendtgoerelse af 2. februar 1994, som har foroeget antallet af de nationale vejgodstransportvirksomheders sammenslutningers repraesentanter i centraludvalget fra tolv til sytten, ikke laengere udgoer mindretallet i centraludvalget, at hoeringsorganet, som ifoelge den italienske regerings oplysninger var »det faellesministerielle prisudvalg«, er blevet erstattet med et organ ved navn »den italienske pris- og tarifobservatoer«, og at den italienske lov har opretholdt udvidelsen af tarifferne til at omfatte forskellige tjenesteydelser som f.eks. kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning.

34 Dels giver aendringen af flertalsforholdet i centraludvalget nemlig ikke grundlag for at konkludere, at der foreligger en aftale i traktatens artikel 85's forstand, naar centraludvalget i henhold til de relevante nationale bestemmelser fortsat, naar det vedtager sine indstillinger, skal overholde de kriterier om almene hensyn, der er defineret i den italienske lov.

35 Dels medfoerer aendringen af den italienske lov ikke en kompetencedelegation fra de offentlige myndigheder til private erhvervsdrivende, naar vedkommende ministers mulighed for at forkaste eller aendre de transporttariffer, som centraludvalget foreslaar ham, samt hans forpligtelse til at hoere regionerne og repraesentanterne for de oekonomiske sektorer, ikke beroeres heraf.

36 Det tilkommer imidlertid den nationale ret inden for rammerne af sin kompetence at efterproeve, at tarifferne i praksis fastsaettes under overholdelse af kriterier vedroerende almene hensyn, som fastsat ved loven, og at de offentlige myndigheder ikke overlader deres befoejelser til private erhvervsdrivende.

37 De to foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85, 86 og 90 ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvis flertal bestaar af repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og som udvider de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter om vejgodstransport, til at omfatte andre typer kontrakter vedroerende forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, paa betingelse af, at tarifferne fastsaettes under overholdelse af kriterier vedroerende almene hensyn, som fastsat ved loven, og at de offentlige myndigheder ikke overlader deres befoejelser til private erhvervsdrivende, naar de foer godkendelsen af indstillingerne tager hensyn til bemaerkninger fra andre offentlige og private organer, eller naar de fastsaetter tarifferne paa embeds vegne.

Det tredje spoergsmaal

38 Med det tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om begrebet almene hensyn, som Domstolen har henvist til i ovennaevnte domme i sagerne Reiff og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, svarer til begrebet almene hensyn, som naevnes i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen.

39 Hertil bemaerkes, som generaladvokaten har anfoert i punkt 40 i forslaget til afgoerelse, at Domstolen i hver af disse tre domme paa baggrund af samme kriterier har undersoegt, om det paagaeldende tarifudvalg skulle fastsaette tarifferne under hensyntagen til andre interesser end interesserne hos de erhvervsdrivende, der var repraesenteret i udvalget, og om ministeren, foer han godkendte tarifferne, skulle indhente udtalelse fra tredjemand i forhold til disse erhvervsdrivende.

40 Domstolen har herved villet fremhaeve, at almenhedens interesser skulle have forrang for de individuelle erhvervsdrivendes private interesser.

41 Under disse omstaendigheder maa begreberne almene hensyn (intérêt général) og almene hensyn (intérêt public) anses for at have samme betydning.

42 Det tredje spoergsmaal skal derfor besvares med, at begrebet almene hensyn (intérêt général), som Domstolen har henvist til i ovennaevnte domme i sagerne Reiff og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, svarer til begrebet almene hensyn (intérêt public), som naevnes i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen.

Det fjerde og det femte spoergsmaal

43 Med det fjerde og femte spoergsmaal, som skal behandles samlet, oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om konkrete kriterier, der skal anvendes ved fastsaettelsen af tariffer - saasom dem, der er gaeldende i den italienske retsorden - er i overensstemmelse med almene hensyn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen.

44 For at give den forelaeggende ret et hensigtsmaessigt svar skal det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis paalaegger traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med dens artikel 5, medlemsstaterne ikke at indfoere eller opretholde foranstaltninger - selv ikke i form af love eller administrative bestemmelser - som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler (jf. dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen, praemis 20).

45 For at forhindre, at deres handlemaade foerer til, at konkurrencen hindres, begraenses eller fordrejes, skal medlemsstaterne saaledes noedvendigvis tage almene hensyn i betragtning.

46 Det paahviler derfor medlemsstaterne at fastsaette de kriterier, som giver bedst mulighed for at overholde faellesskabsrettens konkurrenceregler.

47 Det tilkommer dernaest de nationale retter at efterproeve, om de kriterier vedroerende almene hensyn, der er fastsat i national ret, overholdes i praksis.

48 Det fjerde og det femte spoergsmaal skal derfor besvares med, at det paahviler medlemsstaterne at fastsaette de konkrete kriterier, som skal anvendes ved fastsaettelse af tariffer - saasom dem, der er gaeldende i den italienske retsorden - og de nationale retter at efterproeve, om de saaledes fastsatte kriterier overholdes i praksis.

Det sjette spoergsmaal

49 Med sit sidste spoergsmaal oensker den nationale ret oplyst, om muligheden for at indgaa kollektive aftaler som de i hovedsagen omhandlede, der i henhold til national ret kan goeres gaeldende mod erhvervsdrivende, som ikke har undertegnet dem, kan vaere i strid med traktatens artikel 85.

50 Hertil bemaerkes for det foerste, at Domstolen allerede har fastslaaet, at muligheden for, at der i henhold til artikel 13 i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982 kan indgaas kollektive aftaler, ikke har til foelge, at konkurrencen begraenses, men aabner mulighed for, at de obligatoriske tariffer i et vist omfang kan fraviges, og saaledes kan medfoere foroeget konkurrence (jf. dommen i Centro Servizi Spediporto-sagen, praemis 29).

51 Dernaest bemaerkes, som Kommissionen har anfoert og generaladvokaten fremhaevet i punkt 55 i forslaget til afgoerelse, at det tilkommer den beroerte stat at definere og afgraense kredsen af erhvervsdrivende, som kollektive aftaler kan goeres gaeldende mod.

52 Det sjette spoergsmaal skal derfor besvares med, at muligheden for at indgaa kollektive aftaler som dem, der omhandles i artikel 13 i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982, selv hvis de i henhold til national ret kan goeres gaeldende mod erhvervsdrivende, som ikke har undertegnet dem, ikke har til foelge, at konkurrencen begraenses i traktatens artikel 85's forstand.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

53 De udgifter, der er afholdt af den italienske og den franske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser kender

DOMSTOLEN

(Anden Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Giudice di pace di Genova ved kendelse af 30. december 1996, for ret:

1) EF-traktatens artikel 3, litra f) og g), artikel 5, 85, 86 og 90 ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter tariffer for vejgodstransport godkendes og saettes i kraft af det offentlige efter indstilling fra et centraludvalg, hvis flertal bestaar af repraesentanter for de beroerte erhvervsdrivende, og som udvider de obligatoriske tariffer, der gaelder for kontrakter om vejgodstransport, til at omfatte andre typer kontrakter vedroerende forskellige tjenesteydelser, navnlig kontrakter vedroerende udbud og kontrakter om befragtning, paa betingelse af, at tarifferne fastsaettes under overholdelse af kriterier vedroerende almene hensyn som fastsat ved loven, og at de offentlige myndigheder ikke overlader deres befoejelser til private erhvervsdrivende, naar de foer godkendelsen af indstillingerne tager hensyn til bemaerkninger fra andre offentlige og private organer, eller naar de fastsaetter tarifferne paa embeds vegne.

2) Begrebet almene hensyn (intérêt général), som Domstolen har henvist til i dom af 17. november 1993, sag C-185/91, Reiff, og i dom af 9. juni 1994, sag C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, svarer til begrebet almene hensyn (intérêt public), som naevnes i dommen af 5. oktober 1995, sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto.

3) Det paahviler medlemsstaterne at fastsaette de konkrete kriterier, som skal anvendes ved fastsaettelsen af tariffer - saasom dem, der er gaeldende i den italienske retsorden - og de nationale retter at efterproeve, om de saaledes fastsatte kriterier overholdes i praksis.

4) Muligheden for at indgaa kollektive aftaler som dem, der omhandles i artikel 13 i den ministerielle bekendtgoerelse af 18. november 1982, selv hvis de i henhold til national ret kan goeres gaeldende mod erhvervsdrivende, som ikke har undertegnet dem, har ikke til foelge, at konkurrencen begraenses i traktatens artikel 85's forstand.