Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 29. juni 1989. - PATRICK DELBAR MOD CAISSE D'ALLOCATIONS FAMILIALES DE ROUBAIX-TOURCOING (CAF). - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNAL DES AFFAIRES DE SECURITE SOCIALE DE LILLE - FRANKRIG. - SOCIAL SIKRING - FAMILIEYDELEER TIL SELVSTAENDIGE ERHVERVSDRIVENDE. - SAG 114/88.



Samling af Afgørelser 1989 side 04067



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Med henblik paa at traeffe afgoerelse i den sag, som Patrick Delbar - en belgisk advokat, som har advokatkontor i Frankrig, men privat bopael i Belgien ( hvor ogsaa hans boern bor ) - har anlagt mod Caisse d' allocations familiales de Roubaix-Tourcoing, har tribunal des affaires de sécurité sociale de Lille forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :

"1 ) Er de myndigheder, som det paahviler at udbetale familieydelser, i henhold til Traktatens artikel 51, litra b ), myndighederne i den stat, hvor den i kraft af en erhvervsmaessig beskaeftigelse ydelsesberettigede person udoever denne beskaeftigelse og eventuelt betaler bidrag, eller myndighederne i den stat, hvor de paaroerende og/eller boern, som kravet paa ydelserne bestaar for, er bosat?

2 ) Saafremt en statsborger i en medlemsstat driver virksomhed i én stat, hvor han betaler bidrag, men har privat bopael ( hvor ogsaa hans boern bor ) i en anden stat, paahviler det da myndighederne i foerstnaevnte eller i sidstnaevnte stat at betale boernetilskud?

3 ) Kan private, saa laenge der ikke foreligger EF-direktiver, som regulerer spoergsmaalet om boernetilskud til personer, der udoever et liberalt erhverv, umiddelbart stoette ret paa bestemmelserne i Traktatens artikel 51?"

Da en benaegtende besvarelse af spoergsmaal 3 ) vil det goere det ufornoedent at tage stilling til de to foerste spoergsmaal, boer det i foerste raekke undersoeges, om selvstaendige erhvervsdrivende paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 51 kan goere krav paa familieydelser, uanset hvor deres familiemedlemmer er bosat .

2 . Under sagens behandling ved den nationale retsinstans har Delbar gjort gaeldende, at artiklerne L 512.1 ff . i code de la sécurité sociale, som de franske myndigheder har anfoert som hjemmel for at afslaa at udbetale familieydelser for Delbars boern, der bor i Belgien, er ugyldige .

I henhold til artikel L 512.1 er det en betingelse for, at foraeldre kan opnaa familieydelser for deres boern, at disse bor i Frankrig . Delbar har gjort gaeldende, at denne nationale ordning strider mod bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikel 51, herunder navnlig litra b ), hvorefter der skal indfoeres en ordning, som goer det muligt at sikre "betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes omraader ".

3 . Den franske regering og Kommissionen har afgivet indlaeg, hvori de bestrider Delbars opfattelse .

4 . Jeg maa, om end med stor beklagelse, klart tilslutte mig den franske regerings og Kommissionens opfattelse . Jeg er overbevist om, at der paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin ikke er noget som helst belaeg for det af Delbar anfoerte, hvorefter der af EOEF-Traktaten eller afledt ret kan udledes et retligt grundlag for den opfattelse, at den omstaendighed, at boernene har bopael i et andet land end det, hvor sagsoegeren driver selvstaendig erhvervsvirksomhed, ikke er til hinder for en forpligtelse til at udrede familieydelser . De relevante bestemmelser efterlader ingen tvivl, hverken for saa vidt angaar fortolkningen eller spoergsmaalet om en eventuel ugyldighed .

5 . Det er saaledes ubestrideligt,

- at EOEF-Traktatens artikel 51 som saadan kun finder anvendelse paa arbejdstagere;

- at det samme gaelder forordning nr . 1408/71 i dens oprindelige affattelse;

- at den udvidelse af en lang raekke bestemmelser i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende, som Raadet gennemfoerte ved forordning ( EOEF ) nr . 1390/81 af 12 . maj 1981 ( EFT L 143 af 29.5.1981, s . 1 ), der blev udstedt paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 235, ikke omfatter bestemmelserne om udbetaling af familieydelser i artikel 73; artikel 73 finder derfor kun anvendelse paa arbejdstagere;

- at denne retstilstand ikke beror paa en forglemmelse fra faellesskabslovgivers side, men er tilsigtet af Raadet . Kommissionen, stoettet af Europa-Parlamentet og Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, havde saaledes foreslaaet at udvide bestemmelserne i artikel 73 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende; den af Raadet indtagne holdning havde - saaledes som det fremgaar navnlig af sidste betragtning i Kommissionens forslag af 5 . februar 1988 ( EFT C 52 af 24.2.1988, s . 5 ) ( 1 ) - sammenhaeng med det problem, at der ikke er indfoert nogen ensartet loesning vedroerende familieydelser, hvilket i sidste instans foerte til de to almindeligt kendte domme fra Domstolen i sagerne Pinna I og Pinna II ( 2 ).

6 . Det maa saaledes laegges til grund, at det var faellesskabslovgivers udtrykkelige hensigt i 1981 ikke at udvide bestemmelserne i artikel 73 i forordning nr . 1408/71 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende . Jeg er principielt enig med Kommissionen og Europa-Parlamentet i, at der burde vaere gennemfoert en saadan udvidelse . En saadan beslutning henhoerer imidlertid under Raadets diskretionaere befoejelser, og derfor mener jeg ikke, at Domstolen har anden mulighed end at besvare det tredje spoergsmaal fra den nationale retsinstans benaegtende .

Da det personelle anvendelsesomraade for Traktatens artikel 51 - som er en primaerretlig bestemmelse - alene omfatter arbejdstagere, kan Raadets udtrykkelige beslutning om ikke ved en bestemmelse i afledt ret at udvide artikel 73 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende ikke udgoere en tilsidesaettelse af en retsgrundsaetning, som Domstolen kan gribe ind over for .

7 . Naar henses til den angivne besvarelse, finder jeg ikke, at Domstolen boer foretage en naermere gennemgang af de oevrige spoergsmaal fra den nationale retsinstans . Da der ikke kan blive tale om at anvende artikel 51 paa selvstaendige erhvervsdrivende, mener jeg ikke, at der er grundlag for, at Domstolen giver sig i kast med en abstrakt fortolkning, som paa ingen maade kan bidrage til loesningen af den konkrete sag .

Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen besvarer spoergsmaalene fra den nationale retsinstans med, at EOEF-Traktatens artikel 51 paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin ikke indeholder nogen forpligtelse for medlemsstaterne til at udbetale familieydelser i tilfaelde, hvor en selvstaendig erhvervsdrivendes familiemedlemmer er bosat i en anden stat end den, i hvilken den paagaeldende udoever sin erhvervsmaessige beskaeftigelse .

(*) Originalsprog : italiensk .

( 1 ) Forslaget har i foerste raekke til formaal at drage konsekvenserne af dommen i Pinna I-sagen . Samtidig tilsigtes det at udvide bestemmelserne i artikel 73 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende .

( 2 ) Dom af 15 . januar 1986, Pinna ( sag 41/84, Sml . s . 1 ), og dom af 2 . marts 1989, Pinna ( sag 359/87, Sml . s . 585 ).