ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
En medlemsstat tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 49 TEUF og artikel 31 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, når den vedtager og opretholder en skatteordning, som gør indrømmelsen af henstand med hensyn til beskatningen af de kapitalgevinster, der hidrører fra afhændelsen mod vederlag af et investeringsgode, som er omfattet af aktivmassen i en skattepligtig persons faste driftssted beliggende på det nationale område, betinget af, at disse kapitalgevinster geninvesteres i erhvervelse af erstatningsgoder, der er omfattet af aktivmassen i den skattepligtige persons faste driftssted beliggende på dette område.

En sådan forskelsbehandling for så vidt angår henstand med hensyn til beskatningen af kapitalgevinsterne kan nemlig medføre en likviditetsmæssig ulempe for den skattepligtige person, som ønsker at geninvestere disse kapitalgevinster med henblik på at erhverve erstatningsgoder tiltænkt et driftssted, som er beliggende på en anden medlemsstats område. Denne forskelsbehandling kan i det mindste gøre en geninvestering foretaget uden for det nationale område mindre attraktiv end en geninvestering foretaget inden for dette område, og dette uden at forskelsbehandlingen kan forklares med, at situationerne er objektivt forskellige.

Selv om en beskatning af kapitalgevinsterne i forbindelse med geninvesteringen af disse med henblik på erhvervelse af erstatningsgoder uden for det nationale område kan begrundes i hensynet til at sikre fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne, går en sådan national lovgivning – som indebærer, at der i alle tilfælde foreskrives en øjeblikkelig beskatning af disse kapitalgevinster i forbindelse med deres geninvestering uden for det nationale område – videre end nødvendigt for at opnå målet om at sikre fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne, idet der foreligger foranstaltninger, som er mindre indgribende for etableringsfriheden end en øjeblikkelig beskatning.

Den skattepligtige person bør gives muligheden for at vælge mellem på den ene side den øjeblikkelige betaling af denne skat og på den anden side en udskudt betaling af nævnte skat, i givet fald med tillæg af renter i henhold til den gældende nationale lovgivning.

For så vidt som det ikke er fastslået, at der foreligger en direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemæssige fordel og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning, kan en sådan restriktion ikke begrundes i hensynet til at sikre sammenhængen i det nationale skattesystem.

(jf. præmis 58-60, 67, 72, 74 og 83 samt domskonkl.)
5.

Harmonisering af afgiftslovgivningerne — det fælles merværdiafgiftssystem — medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser — anvendelse af en nedsat momssats på medicinsk udstyr, hjælpemidler og andre apparater samt på farmaceutiske produkter — varer, der ikke er omfattet af bilag III til direktiv 2006/112 — traktatbrud — berettigelse — foreligger ikke (Rådets direktiv 2006/112, art. 96-98 og bilag III) (jf. præmis 40-42, 45-49 og 51-53 samt domskonkl.)
Kapitel 1, punkt 2 og 13, i bilag X til akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, skal fortolkes således, at Republikken Østrig har ret til at begrænse tilrådighedsstillelse af arbejdskraft på sit område i overensstemmelse med dette bilags kapitel 1, punkt 2, selv om denne tilrådighedsstillelse ikke vedrører en følsom sektor som omhandlet i bilagets kapitel 1, punkt 13.

Den omstændighed, at Forbundsrepublikken Tyskland og Republikken Østrig har forhandlet en særlig undtagelse, som er gengivet i kapitel 1, punkt 13, i bilag X til denne akt, og som vedrører visse følsomme sektorer, for hvilke disse to medlemsstater har ret til at begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser, som indebærer arbejdskraftens bevægelighed, kan således ikke anses for at overlade disse to stater et råderum, der er mindre end det, der findes hos de medlemsstater, som ikke har forhandlet en sådan undtagelse for at regulere tilstrømningen af ungarske arbejdstagere til deres område.

(jf. præmis 27, 29 og 30, samt domskonkl. 1)
Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats skattelovgivning, hvorefter kapitalgevinster af andele i princippet er fritaget for selskabsskat, og fradrag af kapitaltab på sådanne andele tilsvarende er udelukket, selv når disse kapitaltab er opstået som følge af valutakurstab.

EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfrihed kan således ikke på EU-rettens nuværende udviklingstrin fortolkes således, at de pålægger medlemsstaterne at tilpasse deres eget skattesystem med henblik på at tage hensyn til eventuelle valutakursrisici, som selskaberne løber på grund af den omstændighed, at der på Unionens område fortsat findes forskellige valutaer uden en fast indbyrdes valutakurs, eller nationale lovgivninger, der tillader selskaber at angive deres kapital i tredjelandes valuta.

(jf. præmis 34 og 41 samt domskonkl.)
Kriterierne for bedømmelsen af, om tredimensionale varemærker, der består af selve varens udseende, har fornødent særpræg som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker, er ikke forskellige fra dem, der finder anvendelse på andre typer varemærker. Ved anvendelsen af disse kriterier skal der imidlertid tages hensyn til, at gennemsnitsforbrugerens opfattelse ikke nødvendigvis er den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, der består af selve varens udseende, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af udseendet af de varer, det betegner. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse af deres form eller emballage uden nogen grafisk eller tekstmæssig bestanddel, og det kan derfor vise sig vanskeligere at bevise, at et sådant tredimensionalt varemærke har særpræg, end at et ord- eller figurmærke har det.

Det følger heraf, at desto mere den form, der søges registreret, ligner den form, som der er størst sandsynlighed for, at den omhandlede vare vil antage, desto mere sandsynligt er det, at den pågældende form mangler fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Kun et varemærke, der afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen og derfor kan opfylde sin grundlæggende oprindelsesfunktion, mangler ikke fornødent særpræg i henhold til den nævnte bestemmelse.

Heraf følger det, at hvor et tredimensionalt varemærke består af formen på den vare, som varemærkeansøgningen vedrører, er det forhold, at denne form er en »variant« af en af de sædvanlige former for denne type varer, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det kan godtgøres, at det pågældende varemærke mangler fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Det skal stadig efterprøves, om et sådant varemærke gør det muligt for en almindelig oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger af denne vare, uden at foretage undersøgelser eller sammenligninger og uden at udvise særlig opmærksomhed, at adskille den omhandlede vare fra andre virksomheders varer.

(jf. præmis 90-92)
1)

Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [108 TEUF] samt artikel 1 og artikel 4-6 i Kommissionens afgørelse 2012/636/EU af 25. januar 2012 om Tysklands foranstaltning C 36/07 (ex NN 25/07) til fordel for Deutsche Post AG, der tilsigter at afgøre, om en virksomheds befordring af pakker til en anden virksomhed i dels perioden 2003-2012, dels fra 2012 udgjorde et særskilt marked for de pågældende produkter, idet den har undladt at foretage en selvstændig afgrænsning af det omhandlede marked som led i afgørelsens opfyldelse.
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at den gør det muligt for en indehaver af eneretten til spredning af et beskyttet værk at modsætte sig et salgstilbud eller en målrettet reklame vedrørende originalen eller et eksemplar af dette værk, selv om det ikke er godtgjort, at denne reklame har givet anledning til, at en køber i Unionen har erhvervet den beskyttede genstand, for så vidt som den nævnte reklame opfordrer forbrugerne i den medlemsstat, hvor det nævnte værk er ophavsretligt beskyttet, til at erhverve det.

Eneretten til spredning som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 kan nemlig krænkes, når en erhvervsdrivende, som ikke er indehaver af ophavsretten, bringer beskyttede værker eller eksemplarer heraf i omsætning og via sin internetside, forsendelser eller i pressen retter en reklame mod forbrugerne i den medlemsstat, hvor disse værker er beskyttede, med henblik på at opfordre disse til at erhverve dem.

Denne fortolkning er i overensstemmelse med formålene med det nævnte direktiv, således som disse fremgår af 9.-11. betragtning til direktivet, hvorefter udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret bør være et højt beskyttelsesniveau, ophavsmændene bør modtage et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og beskyttelsesordningen for ophavsret skal være effektiv og rigoristisk,

(jf. præmis 31, 34 og 35 samt domskonkl.)
Det fremgår af ordlyden af artikel 56 TEUF og 63 TEUF samt af bestemmelsernes placering i to forskellige kapitler i traktatens afsnit IV, at disse bestemmelser, selv om de er nært forbundne, har til formål at regulere forskellige tilfælde, og at de hver især har et særskilt anvendelsesområde. Med henblik på vurderingen af, om en national lovgivning henhører under anvendelsesområdet for den ene eller anden traktatfæstede grundlæggende frihed, er det nødvendigt at inddrage formålet med den pågældende lovgivning.

En national lovgivning, hvis genstand fortrinsvis vedrører levering af finansielle tjenesteydelser, henhører under traktatens bestemmelser om den frie udveksling af tjenesteydelser, selv om disse tjenesteydelser kan indebære eller vedrøre kapitalbevægelser.

Nationale foranstaltninger, hvis genstand i det mindste fortrinsvis vedrører kapitalbevægelser, henhører derimod under anvendelsesområdet for artikel 64, stk. 1, TEUF.

På denne baggrund vedrører det afgørende kriterium for, om artikel 64, stk. 1, TEUF finder anvendelse, årsagssammenhængen mellem kapitalbevægelserne og leveringen af finansielle tjenesteydelser og ikke det personelle anvendelsesområde for den omtvistede nationale foranstaltning eller dennes forhold til leverandøren, snarere end modtageren af sådanne tjenesteydelser.

(jf. præmis 30-32, 34 og 39)
Der er nemlig intet i ordlyden af artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59, som giver anledning til at antage, at ordene »forretningssted« eller »forretningssteder« i samme afsnit i denne bestemmelse skal tillægges en forskellig betydning. Den omstændighed, at lovgiver giver medlemsstaterne et valg mellem løsningerne i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. i), og litra a), nr. ii), i direktiv 98/59 tyder på, at begrebet forretningssted ikke kan have en fuldstændig forskellig rækkevidde, afhængigt af hvilken en af de af lovgiver opstillede løsninger den berørte medlemsstat vælger, og at en sådan forskel desuden ikke stemmer overens med den i syvende betragtning til direktiv 98/59 understregede nødvendighed af at fremskynde tilnærmelsen af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelse. Begrebet forretningssted, der ikke er defineret i direktiv 98/59 er et EU-retligt begreb, som ikke kan defineres med henvisning til medlemsstaternes lovgivninger. Begrebet skal derfor undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i Unionens retsorden

Artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. ii), direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastlægger en pligt til at informere og høre arbejdstagerne ved afskedigelse af mere end 20 arbejdstagere på et særskilt forretningssted i en virksomhed inden for en periode på 90 dage, men ikke i tilfælde, hvor det samlede antal afskedigelser på samtlige forretningssteder eller på visse forretningssteder i en virksomhed under samme periode når op på eller overstiger tærsklen på 20 arbejdstagere.

Det er i denne forbindelse blevet fastslået, at når en virksomhed består af en eller flere enheder, der opfylder kriterierne i dom Rockfon (C-449/93) og dom Athinaïki Chartopoiïa (C-270/05), er det den enhed, hvor de arbejdstagere, der berøres af afskedigelsen, er placeret for at udøve deres hverv, som udgør et forretningssted som omhandlet i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59.

En fortolkning af begrebet forretningssted som samtlige forretningssteder i en virksomhed er dels i strid med formålet om at sikre en ensartet beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder i alle medlemsstater, dels medfører den meget forskellige byrder for de virksomheder, som skal opfylde informations- og høringskravene i henhold til direktivets artikel 2-4 afhængigt af den berørte medlemsstats valg, hvilket ligeledes vil være i strid med det af EU-lovgivers forfulgte mål om, at disse byrder skal være sammenlignelige i alle medlemsstater.

Det følger af det ovenstående, at definitionen i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. i), og litra a), nr. ii), i direktiv 98/59 kræver, at der tages hensyn til de afskedigelser, der isoleret set er blevet foretaget på hvert forretningssted isoleret set.

(jf. præmis 33, 42, 44, 49 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 102 TEUF skal fortolkes således, at en indehaver af et patent, der er essentielt for en standard (SEP), der er fastsat af et standardiseringsorgan, og som har påtaget sig en uigenkaldelig forpligtelse over for dette organ til at indrømme tredjeparter licens på retfærdige, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår (FRAND), ikke misbruger sin dominerende stilling som omhandlet i denne artikel ved at anlægge patentkrænkelsessøgsmål med påstand om undladelse af krænkelse af indehaverens patent eller tilbagekaldelse af produkter, som er blevet fremstillet under anvendelse af dette patent, når:

— indehaveren, inden dette søgsmål anlægges, for det første har givet den påståede patentkrænker meddelelse om den krænkelse, vedkommende foreholdes, idet patentet angives, og det præciseres, hvorledes det er blevet krænket, og for det andet, efter at den påståede patentkrænker har udtrykt ønske om at indgå en licensaftale på retfærdige, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår (FRAND), har overbragt denne krænker et konkret, skriftligt licenstilbud på sådanne vilkår, som bl.a. præciserer licensafgiften og fremgangsmåden for dens beregning, og

— denne krænker fortsætter med at udnytte patentet uden hurtigt at følge op på dette tilbud i overensstemmelse med sædvanlig anerkendt handelspraksis inden for området og i god tro, hvilket skal afgøres på grundlag af objektive kriterier og bl.a. indebærer fraværet af enhver forhalingstaktik.

Disse krav tilsigter at sikre en retfærdig afvejning af de berørte interesser. Hvis den uigenkaldelige forpligtelse til at indrømme licenser på retfærdige, rimelige og ikke-diskriminerende vilkår, som indehaveren af det standard-essentielle patent har påtaget sig over for et sådant organ, således ikke kan gøre de rettigheder, som indehaveren har i henhold til artikel 17, stk. 2, og artikel 47, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder indholdsløse, begrunder den ikke desto mindre, at det pålægges indehaveren af et sådant patent at overholde de konkrete ovennævnte krav ved anlæggelse af søgsmål mod angivelige patentkrænkere med påstand om undladelse eller om tilbagekaldelse af produkter.

(jf. præmis 55, 59 og 71 samt domskonkl. 1)
Sag C-422/13

Landesamt für Landwirtschaft, Umwelt und ländliche Räume des Landes Schleswig-Holstein

mod

Uta Wree

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Schleswig-Holsteinisches Oberverwaltungsgericht)

»Præjudiciel forelæggelse — landbrug — fælles landbrugspolitik — enkeltbetalingsordning — forordning (EF) nr. 73/2009 — artikel 34, stk. 2, litra a) — begrebet »støtteberettiget areal« — begrebet »landbrugsareal« — areal, der udgør det bevoksede afdækningslag på et nedlagt affaldsdeponeringsanlæg — anvendelse til landbrugsformål — lovlig«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 2. juli 2015

Landbrug – fælles landbrugspolitik – enkeltbetalingsordning – begrebet støtteberettiget areal – begrebet landbrugsareal – areal, der udgør afdækningslaget på et nedlagt affaldsdeponeringsanlæg og faktisk anvendes som permanent græsareal – omfattet – efterprøvelse, der påhviler den nationale ret

[Rådets forordning nr. 73/2009, art. 34, stk. 2, litra a)]

Artikel 34, stk. 2, litra a), i forordning nr. 73/2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning nr. 1290/2005, nr. 247/2006, nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning nr. 1782/2003 skal fortolkes således, at et areal, der udgør afdækningslaget på et affaldsdeponeringsanlæg i efterbehandlingsfasen, udgør et »landbrugsareal« som omhandlet i denne bestemmelse, når det faktisk anvendes som permanent græsareal, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 39 og 45 samt domskonkl.)
3.

Miljø — affald — direktiv 2006/12 — medlemsstaternes forpligtelse til at oprette et tilstrækkeligt og integreret net af bortskaffelsesfaciliteter — valg af affaldshåndteringsplan på et regionalt grundlag — princippet om indgreb over for miljøskader ved kilden (art. 191 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/12, art. 5, stk. 1, og art. 7, stk. 1) (jf. præmis 44 og 45)
Artikel 8, stk. 3, litra e), i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning, der ubegrænset og ubetinget giver et pengeinstitut ret til under påberåbelse af princippet om bankhemmelighed at nægte at give oplysning i henhold til direktivets artikel 8, stk. 1, litra c), om en kontoindehavers navn og adresse.

Denne ubegrænsede og ubetingede ret til at påberåbe sig bankhemmeligheden kan nemlig være til hinder for, at de procedurer, der er fastlagt i direktiv 2004/48, og de foranstaltninger, der er truffet af de kompetente nationale myndigheder – bl.a. når sidstnævnte ønsker at træffe afgørelse om videregivelsen af de nødvendige oplysninger i henhold til direktivets artikel 8, stk. 1 – behørigt kan tage hensyn til den enkelte intellektuelle ejendomsrets specifikke karakteristika og, når det er relevant, til krænkelsens forsætlige eller ikke-forsætlige karakter. Heraf følger, at en sådan tilladelse kan medføre en krænkelse – inden for rammerne af artikel 8 i direktiv 2004/48 – af den effektive udøvelse af intellektuelle ejendomsrettigheder til fordel for de i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2004/48 omhandlede personers ret til beskyttelse af personoplysninger, der vedrører dem selv, i kraft af et pengeinstituts forpligtelse til at overholde princippet om bankhemmelighed. En sådan national bestemmelse kan isoleret set medføre en krænkelse af den grundlæggende ret til adgang til effektive retsmidler og i sidste ende af den grundlæggende ret til intellektuelle ejendomsrettigheder, der tilkommer indehaverne af disse rettigheder, og at den derfor ikke overholder kravet om at sikre den rette afvejning af de forskellige grundlæggende rettigheder, der afvejes i artikel 8 i direktiv 2004/48.

Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om der i givet fald inden for den pågældende nationale ret findes andre midler eller alternative retsmidler, der gør det muligt for de kompetente retslige myndigheder at træffe afgørelse om, at de nødvendige oplysninger vedrørende identiteten af de personer, der er omfattet af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2004/48, videregives under hensyn til det enkelte tilfældes specifikke karakteristika i medfør af 17. betragtning til sidstnævnte.

(jf. præmis 39-43 og domskonkl.)
Artikel 13, punkt B, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 91/680, skal fortolkes således, at en tjenesteydelse, som består i, at en erhvervsdrivende, der er uafhængig af forhandleren af et brugt køretøj, mod betaling af et fast beløb yder en garanti, der dækker mekanisk svigt, som kan ramme visse dele af dette køretøj, udgør en forsikringstransaktion, der er fritaget for moms som omhandlet i denne bestemmelse.

Uanset om der er indgået en aftale mellem køberen af det brugte køretøj og en erhvervsdrivende, der er uafhængig af forhandleren af nævnte køretøj, idet forhandleren kun optræder som mellemled, eller om forhandleren indgår aftalen i eget navn, men for køberens regning, eller om forhandleren overfører de rettigheder til køberen, som følger af den aftale, denne har indgået i eget navn og for egen regning med den uafhængige erhvervsdrivende, er begrebet »forsikringstransaktioner« som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra a), således tilstrækkeligt vidt til at omfatte alle disse situationer.

Desuden kan kvalificeringen af en ydelse som en »forsikringstransaktion« som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B), litra a), ikke være afhængig af, hvordan forsikringsgiver forvalter omfanget af den risiko, som denne påtager sig at dække, eller beregner det nøjagtige præmiebeløb. I denne henseende er selve kernen i en »forsikringstransaktion« som omhandlet i sjette direktivs artikel 13, punkt B), litra a), at forsikringstageren mod en præmie, som med sikkerhed skal betales, men som dog udgør et begrænset beløb, beskytter sig mod risikoen for at lide økonomisk tab, som er usikkert, men potentielt betydeligt.

Endelig skal levering af en ydelse såsom den ovennævnte og salget af det brugte køretøj principielt anses for særskilte og uafhængige ydelser, som skal betragtes særskilt i momsmæssig henseende. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om salg af et brugt køretøj og en garanti, der ydes af en erhvervsdrivende, som er uafhængig af forhandleren af dette køretøj, og som dækker mekaniske svigt, der kan ramme visse dele af køretøjet, er indbyrdes forbundne i en sådan grad, at de skal anses for at udgøre én enkelt transaktion, eller om de derimod udgør uafhængige transaktioner.

(jf. præmis 38, 41, 42 og 58 samt domskonkl.)