FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. POIARES MADURO

fremsat den 6. april 2006 1( )

Forenede sager C-123/04 og C-124/04

1. Industrias Nucleares do Brasil SA

2. Siemens AG

mod

UBS AG

og

1. Industrias Nucleares do Brasil SA

2. Siemens AG

mod

Texas Utilities Electric Corporation

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Oldenburg (Tyskland))

»Euratom-traktaten – forsyningsordning – ejendomsretsordning – berigning af uran på Fællesskabets område«

1. Det er et spørgsmål, som de vigtigste aktører i Det Europæiske Atomenergifællesskab (herefter »Fællesskabet«) i flere årtier har søgt løst. Skal berigning af uran udført af fællesskabsvirksomheder for udenlandske kunder betegnes som behandling, forarbejdning eller formning af nukleart materiale i henhold til artikel 75 EA, eller skal det betragtes som produktion af nukleart materiale i henhold til artikel 52 EA? Nogle medlemsstater har med stor vedholdenhed slået til lyd for den første løsning. Kommissionen har med lige så stor vedholdenhed forsvaret den anden løsning.

2. Spørgsmålet er følsomt og vigtigt. Det har alt for længe givet anledning til splittelse i det institutionelle miljø. I den foreliggende sag er Domstolen i forbindelse med tvister mellem privatpersoner blevet anmodet om at afgøre spørgsmålet. Ordningen for nukleart materiale, der importeres til og beriges i Fællesskabet, afhænger af denne betegnelse. Såfremt disse materialer rent faktisk betragtes som forarbejdede materialer, der er reguleret af artikel 75 EA, finder traktatens bestemmelser om levering af specielle fissile materialer ikke anvendelse på disse materialer, og ejendomsretsordningen for dem vil hovedsageligt være omfattet af tingsretten i den medlemsstat, på hvis område de befinder sig. Betegnes de derimod som produktion af nukleare materialer i henhold til artikel 52 EA, henhører de fuldstændigt under Fællesskabets kompetence, og da de er underlagt Fællesskabets Forsyningsagenturs (herefter »agenturet«) forrettigheder, er det derfor udelukket, at der frit kan rådes over dem.

I – Sagerne

3. Selv om de relevante faktiske omstændigheder og fællesskabstekster er talrige og komplekse, er de ikke uklare. Det er tilstrækkeligt at gengive de vigtigste elementer heraf.

A – Baggrund

4. I begge sager er sagsanlægget ved Oberlandesgericht Oldenburg (Tyskland) afslutningen på en lang række juridiske handlinger omfattende mange parter.

1. De faktiske omstændigheder

5. Industrias Nucleares do Brasil (herefter »INB«) er et brasiliansk selskab, der bl.a. har til opgave at fremskaffe kernebrændsel til de brasilianske kernekraftværker. Med henblik herpå står det i fast forretningsforbindelse med Urenco Limited (herefter »Urenco«), et britisk selskab, der er specialiseret i produktion af beriget uran.

6. I 1976 blev der således indgået en kontrakt om levering af råstoffer til Urenco, bilagt en overdragelse af ejendomsretten til disse materialer, med henblik på fremstilling af beriget uran for INB. Urenco skulle have anmeldt denne kontrakt til Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber den 4. juli 1980 ( ).

7. Dette berigede uran, der blev leveret til INB i 1984, blev genstand for en kontrakt med selskabet Siemens AG (herefter »Siemens«), med henblik på, at dette selskab kunne varetage oplagringen af det. Uranet blev således oplagret i Tyskland, i Hanau og derefter i Lingen, i et datterselskab til Siemens.

8. I 1993 besluttede INB midlertidigt at skille sig af med en del af dette lager. Selskabet indgik således en såkaldt »lånekontrakt« med den schweiziske virksomhed Nuexco Exchange AG (herefter »NEAG«), som havde planer om at videresælge uranet til kernekraftværker i USA. I henhold til kontrakten overfører långiver ejendomsretten til det berigede uran til låntageren, der som modydelse forpligter sig til på et senere tidspunkt at levere partier af beriget uran af samme beskaffenhed til långiveren og til for lejeperioden at betale en leje.

9. I 1989 havde NEAG imidlertid selv indgået en kontrakt om pantsætning og overførsel af varerne med UBS, en bank med hjemsted i Schweiz. Det fremgik af denne kontrakt, at UBS har pant i alle NEAG’s varer, som blev specificeret i en separat skrivelse, herunder i alle fordringer, som følger af rettigheder over disse varer. I en separat skrivelse blev der stiftet en panteret i det berigede uran, som NEAG modtog fra INB.

10. I 1992 indgik Nuexco Trading Corporation (herefter »NTC«), med hjemsted i Denver (USA), som tilhører samme koncern som NEAG, og som handler på vegne af dette, endvidere en tilsvarende kontrakt om lån og overførsel af ejendomsretten med Texas Utilities Electric Corporation (herefter »TUEC«), et selskab, der driver et kernekraftværk i Texas. Dette lån vedrørte ligeledes visse partier af beriget uran fra INB, som blev oplagret i Hanau af Siemens.

11. I 1995 gik NTC konkurs, og lidt over et år senere blev der indledt en konkursprocedure mod NEAG. Det er disse omstændigheder, der har givet anledning til de tvister, der er indbragt for den forelæggende ret. Derefter kræver INB nemlig, at Siemens tilbageleverer de partier uran, som Urenco har beriget for INB, og som Siemens oplagrer, mens UBS og TUEC hævder, at de har erhvervet henholdsvis pant i og ejendomsret til de samme partier.

2. Forelæggelse for Domstolen

12. Disse to tvister blev indbragt for Landgericht Osnabrück (Tyskland) i første instans, som fastslog, at INB ikke havde ret til at få tilbageleveret partierne af beriget uran. INB appellerede denne afgørelse med den begrundelse, at retten i første instans med urette havde baseret sig på den omstændighed, at uranet var blevet beriget uden for medlemsstaternes område. Hvis det nemlig antages, at det omtvistede uran ikke var blevet produceret og ikke blev opbevaret af en person bosiddende på det område, hvor Euratom-traktaten finder anvendelse, ville den naturlige konsekvens have været, at Fællesskabet ikke kunne erhverve ejendomsretten til dette uran, og at det frit kunne overdrages. Det står dog fast, at de omtvistede partier uran blev fremstillet af Urenco i Det Forenede Kongerige, altså på det område, der er omfattet af traktaten. Det følger heraf, at der blev begået en faktisk fejl i forbindelse med afgørelsen i første instans.

13. Under disse omstændigheder erkender den forelæggende ret, for hvilken appellen blev indbragt, behovet for at stille følgende spørgsmål: Er Euratom-traktaten, der i sin artikel 86 bestemmer, at specielle fissile materialer, der fremstilles eller importeres af en medlemsstat, er Fællesskabets ejendom, til hinder for erhvervelse af en panteret i eller en ejendomsret til fissile materialer, der fremstilles af en fællesskabsvirksomhed i medfør af en kontrakt om berigning indgået med en statsborger i et tredjeland? I bekræftende fald kan det føre til, at der rejses tvivl om alle dispositioner vedrørende det omtvistede uran. I modsat fald har den forelæggende ret tilkendegivet, at den agter at forkaste INB’s appel som ubegrundet.

B – Retsforskrifter

14. For præcist at definere rammerne for disse to sager er det ikke tilstrækkeligt at gengive de vigtigste bestemmelser i de pågældende traktater. Det er vigtigt at vise, hvordan disse indgår i alle de spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet.

1. Traktatens ordning

15. Det fremgår således af Euratom-traktatens præambel og artikel 1, at Fællesskabet er resultatet af dets medlemsstaters »fælles indsats« med henblik på at skabe »de nødvendige betingelser for den hurtige dannelse og udvikling af en kerneenergiindustri«. For at skabe en sikker og selvstændig nuklear kapacitet bør Fællesskabet navnlig »sørge for regelmæssig og ligelig forsyning med malme og nukleart brændsel til alle brugere i Fællesskabet«, »ved passende kontrol garantere, at nukleart materiale ikke anvendes til andre formål end dem, det er bestemt til« og »udøve den ejendomsret til specielle fissile materialer, som det har fået tillagt« ( ).

16. For at sætte Fællesskabet i stand til at nå disse mål, indførte traktaten en »fælles forsyningspolitik« ( ). Eftersom denne politik ikke har den samme karakter som de fælles politikker, der gennemføres inden for rammerne af EF-traktaten, tager den form af en »styret« integration. Der blev således oprettet et særligt organ, agenturet, som har eneret på at sikre brugerne lige adgang til de nukleare ressourcer i Fællesskabet. Med henblik herpå har agenturet i henhold til Euratom-traktatens kapitel 6 en optionsret til malme, udgangsmaterialer og fissile materialer produceret på medlemsstaternes områder samt eneret til at afslutte kontrakter om leverancer af malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer, der hidrører fra områder inden for eller uden for Fællesskabet. På denne måde bliver agenturet en form for »enemægler«, der har til opgave at sikre sammenholdelse af udbud og efterspørgsel efter nukleare materialer på Fællesskabets område ( ).

17. I praksis ser det imidlertid ud til, at Fællesskabet har gjort »begrænset« brug af disse bestemmelser. Under hensyntagen til omstændighederne har det valgt at fastsætte rammer for den nukleare udvikling i Fællesskabet frem for at styre den. Der er således blevet indført forenklede procedurer med forordning om Det Europæiske Atomenergifællesskabs Forsyningsagentur af 5. maj 1960, der bestemmer de nærmere regler vedrørende sammenholdelse af udbud og efterspørgsel efter malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer ( ).

18. Desuden stadfæster Euratom-traktaten nogle undtagelser til den fælles forsyningsordning. Ud over artikel 66 EA, der indeholder en generel undtagelse til anvendelsen af artikel 64 EA, i tilfælde af at agenturet ikke kan opfylde sine forpligtelser, følger der »tre særlige undtagelser« ( ) af særbestemmelserne i traktatens kapitel 6.

19. For det første og som en undtagelse til artikel 64 EA, hvori indgåelsen af aftaler om levering af malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer underlægges agenturets eneret, bestemmes det i artikel 73 EA, at indgåelse eller fornyelse af en aftale eller en konvention mellem en medlemsstat, en person eller virksomhed på den ene side og et tredjeland, en international organisation eller en statsborger i et tredjeland på den anden side, som også omfatter leverancer af produkter, der henhører under agenturets kompetence, kræver Kommissionens forudgående godkendelse.

20. For det andet fremgår det af artikel 74 EA, at Kommissionen kan fritage for anvendelse af bestemmelserne i kapitel 6 for så vidt angår overførsel, import eller eksport af sådanne små mængder malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer, som sædvanligvis anvendes ved forskning.

21. Endelig har artikel 75, stk. 1 og 2, EA følgende ordlyd:

»Dette kapitels bestemmelser finder ikke anvendelse på aftaler vedrørende behandling, forarbejdning eller formning af malme, udgangsmaterialer eller specielle fissile materialer, som er indgået:

a) mellem flere personer eller virksomheder, når de behandlede, forarbejdede eller formede materialer skal tilbageleveres til den person eller virksomhed, hvorfra de hidrører

b) mellem en person eller virksomhed og en international organisation eller statsborger i et tredjeland, når materialerne behandles, forarbejdes eller formes uden for Fællesskabet og tilbageleveres til den person eller virksomhed, hvorfra de hidrører

c) mellem en person eller en virksomhed og en international organisation eller en statsborger i et tredjeland, når materialerne behandles, forarbejdes eller formes i Fællesskabet og tilbageleveres enten til den organisation eller statsborger, hvorfra de hidrører, eller til en hvilken som helst anden adressat ligeledes uden for Fællesskabet, udpeget af denne organisation eller statsborger.

Dog skal de pågældende personer eller virksomheder give agenturet meddelelse om sådanne aftaler, og så snart kontrakterne er undertegnet, om de materialemængder, som er genstand for disse bevægelser. Hvad angår de under b) omhandlede aftaler, kan Kommissionen modsætte sig dem, hvis den mener, at forarbejdningen eller formningen ikke kan udføres effektivt og sikkert og uden materialetab til skade for Fællesskabet.«

22. I artikel 75, stk. 3, EA præciseres det, at materialer, som er genstand for disse aftaler, på medlemsstaternes område er underkastet de i kapitel 7 i Euratom-traktaten omhandlede kontrolforanstaltninger. Det fremgår dog, at bestemmelserne i traktatens kapitel 8 vedrørende »ejendomsretten« ikke finder anvendelse på specielle fissile materialer, som indgår i de under litra c) i denne artikel omhandlede aftaler.

23. Det fremgår af artikel 86 EA, der findes i kapitel 8, at de specielle fissile materialer er Fællesskabets ejendom. Denne ejendomsret omfatter alle specielle fissile materialer, der fremstilles eller importeres af en medlemsstat, en person eller en virksomhed, og som er undergivet den i traktatens kapitel 7 omhandlede sikkerhedskontrol.

2. De præjudicielle spørgsmål

24. For at efterprøve disse bestemmelsers betydning i de pågældende sager har den forelæggende ret inden for rammerne af disse to sager sendt Domstolen 11 identiske præjudicielle spørgsmål. Alle disse spørgsmål følger af opstillingen af en række antagelser, der har deres egen logik, og som kort skal gengives her.

25. Det vigtigste spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, er, om den ejendomsret til nukleart materiale, der er indrømmet Fællesskabet, vil kunne være til hinder for gyldigheden af kontrakter om overdragelse af ejendomsretten til de fissile materialer, der er tale om i de foreliggende sager. Såfremt den oprindelige kontrakt om berigning indgået mellem INB og Urenco således skal underlægges Fællesskabets forsyningsordning, følger det heraf, at de derved berigede materialer tilhører Fællesskabet, og at de ikke frit kan overdrages. Det kan kun forholde sig anderledes, hvis det fastslås, at kontrakten ikke er omfattet af denne ordning. Derfor har Domstolen først og fremmest fået forelagt et spørgsmål om betingelserne for anvendelse af undtagelserne i artikel 73 EA og 75 EA.

26. Med sine fire første spørgsmål ønsker den forelæggende ret en nærmere præcisering af ordlyden af og betingelserne i artikel 75 EA. Det første spørgsmål er afgørende for hele den præjudicielle fortolkning, som Domstolen er blevet bedt om i disse sager:

»1) Omfatter begreberne »behandling, forarbejdning eller formning« i artikel 75, stk. 1, [EA] også berigning af uran?«

27. I bekræftende fald er det nødvendigt at vide, hvilken af de tre tilfælde i artikel 75 EA, der finder anvendelse. Tilfældet i artikel 75, stk. 1, litra a), EA kan kun opfyldes, hvis parterne i kontrakten om berigning er virksomheder i betydningen i artikel 196 EA. Heraf følger det andet spørgsmål, som vedrører virksomheden INB’s karakter:

»2) Udøver et foretagende, der har hjemsted uden for Euratom-traktatens område, sin virksomhed helt eller delvis inden for […] Fællesskabets territorium i henhold til artikel 196, litra b), [EA,] såfremt det med en virksomhed, der har hjemsted inden for […] Fællesskabets territorium, opretholder en forretningsforbindelse, hvis genstand er:

a) levering af råstoffer til fremstilling af beriget uran og forsyning af den virksomhed, der har hjemsted inden for Fællesskabets område, med beriget uran

b) oplagring af uranen hos en anden virksomhed, der har hjemsted inden for Fællesskabets område?«

28. Hvis INB ikke er en »virksomhed« i Euratom-traktatens forstand, og såfremt det i artikel 75, stk. 1, litra b), EA omhandlede tilfælde er klart udelukket, må tilfældet i artikel 75, stk. 1, litra c), EA undersøges. Er de særlige betingelser i forbindelse med en berigning som i den foreliggende sag imidlertid ikke til hinder for, at denne bestemmelse kan finde anvendelse? Det er det, det tredje præjudicielle spørgsmål går ud på:

»3) a) Forudsætter artikel 75, stk. 1, litra c), [EA,] at der – bortset fra de ved bearbejdningen opståede fysiske ændringer – er stoflig identitet mellem det materiale, der leveres til behandling, forarbejdning eller formning, og det materiale, der efterfølgende tilbageleveres?

b) Eller er det tilstrækkeligt, at det bearbejdede materiale svarer til det leverede materiale hvad angår kvalitet og mængde?

c) Er anvendelse af artikel 75, stk. 1, litra c), [EA] udelukket, når det tilbageleverede materiale ikke kan henføres til noget af det materiale, som adressaten har leveret?

d) Er anvendelse af artikel 75, stk. 1, litra c), [EA] udelukket, når den forarbejdende virksomhed ved leveringen af råstoffet erhverver ejendomsret herover, og det berigede uran derfor må genoverdrages til den anden kontraherende part efter forarbejdningen?«

29. Endvidere kræves det i henhold til artikel 75, stk. 2, EA, at kontrakten meddeles til agenturet i alle de tilfælde, hvor artikel 75, stk. 1, EA finder anvendelse. I den foreliggende sag har den forelæggende ret fundet det berettiget at spørge om, hvilke konsekvenser en manglende opfyldelse af denne formalitet har.

»4) a) Er anvendelse af artikel 75 [EA] udelukket, når de berørte personer eller virksomheder ikke opfylder deres meddelelsespligt over for [agenturet] i henhold til artikel 75, stk. 2, [EA]?

b) Kan en tilsidesættelse af meddelelsespligten over for [agenturet] efter artikel 75, stk. 2, [EA] afhjælpes ved, at de berørte personer eller virksomheder opfylder deres meddelelsespligt senere, eller ved, at agenturet efterfølgende underrettes på anden vis?«

30. Anvendelsen af artikel 73 EA er ligeledes baseret på et formelt krav om, at Kommissionen skal give et forudgående samtykke. Det femte præjudicielle spørgsmål stilles således for det tilfælde, at dette tilfælde finder anvendelse:

»5) a) Bliver en aftale eller konvention i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 73 [EA], ugyldig, når de kontraherende parter ikke indhenter et forudgående samtykke fra Kommissionen som påkrævet i medfør af nævnte bestemmelse?

b) Kan en ugyldig handel i givet fald afhjælpes ved, at de berørte personer eller virksomheder efterfølgende indhenter et sådant samtykke eller ved, at Fællesskabets institutioner forbliver passive, efter at de er blevet underrettet på anden vis?«

31. Det kan dog ikke udelukkes, at der må ses bort fra artikel 73 EA og 75 EA i den foreliggende sag. Følgerne af anvendelsen af Euratom-traktatens ordning på de pågældende aktiviteter må imidlertid præciseres.

32. Såfremt berigning af uran skal betragtes som fremstilling af materialer i henhold til artikel 57 EA, ønsker den forelæggende ret at få oplyst, hvilke følger en overtrædelse af forpligtelsen i samme artikel til at tilbyde materialerne til agenturet har:

»6) a) Er det forbudt at råde over materialer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 57, stk. 1, [EA,] når den berørte producent ikke opfylder sin pligt til i medfør af artikel 57, stk. 2, andet afsnit, [EA] at tilbyde [agenturet] de pågældende materialer?

b) Kan en tilsidesættelse af tilbudspligten over for [agenturet] efter artikel 57, stk. 2, andet afsnit, [EA] afhjælpes ved, at producenten opfylder sin tilbudspligt senere eller ved, at agenturet efterfølgende underrettes på anden vis og ikke benytter sig af sin optionsret?«

33. Desuden vil artikel 86 EA i dette tilfælde kunne anses for at finde anvendelse. Det skal også efterprøves, om det omtvistede uran i henhold til denne bestemmelse kan betegnes som »fremstilling« af »specielle fissile materialer«.

»7) Omfatter begrebet »fremstilling« i artikel 86 [EA] også berigning af uran?

8) Er råuran eller lavt beriget uran udgangsmaterialer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 197, nr. 1 in fine, [EA]?«

34. Såfremt Fællesskabets ejendomsret til de omtvistede materialer måtte anerkendes, spørger den forelæggende ret, om denne ejendomsret er til hinder for, at der kan indrømmes andre ejendomsrettigheder, der tildeles og udøves i henhold til reglerne i den tyske civile lovbog (Bürgerliches Gesetzbuch, herefter »BGB«).

»9) a) Kan der i materiale, som i medfør af artikel 86, stk. 1, [EA] er blevet Fællesskabets ejendom, stiftes en privatretlig overdragelig ejendomsret i BGB’s § 903’s forstand?

b) Føjer retssubjektets resterende ubegrænsede brugs­ og forbrugsret efter artikel 87 [EA] sig til den tinglige ret i medfør af Forbundsrepublikken Tysklands Bürgerliches Gesetzbuch som en selvstændig tinglig ret, der er identisk med eller ligner en ejendomsret?«

35. De to sidste spørgsmål vedrører de andre kontrakter, der er omhandlet i disse sager. Det tiende spørgsmål vedrører lånekontrakten mellem INB og NEAG og drejer sig om, hvorvidt undtagelsesbestemmelserne i artikel 73 EA er opfyldt i denne henseende. Dette ville således være tilfældet, hvis INB skulle betegnes som en »virksomhed« i Euratom-traktatens forstand:

»10) Udøver et foretagende en del af sin virksomhed på Fællesskabets territorium i henhold til artikel 196, litra b), [EA,] når det afhænder eller erhverver beriget uran, som er oplagret på dette territorium?«

36. Endelig stiller den forelæggende ret et lignende spørgsmål vedrørende de kontrakter, der er indgået mellem henholdsvis UBS og NEAG og mellem TUEC og NTC:

»11) Skal artikel 73 [EA] finde tilsvarende anvendelse på aftaler, hvis genstand er beriget uran, som er oplagret på Fællesskabets territorium, og hvis parter udelukkende er statsborgere i et tredjeland?«

II – Den tekniske baggrund

37. Det er hensigtsmæssigt kort at redegøre for de tekniske karakteristika ved den berigning, der skal fortolkes i den foreliggende sag.

38. Berigning af uran er en af de fem faser i den cyklus, som brændsel, der skal anvendes i de elektricitetsproducerende kernekraftværker, skal gennemgå. Cyklussen starter med udvinding og raffinering af uranmalmen. Malmen opkoncentreres derefter, hvilket fører til fremstilling af et materiale, der er rigt på uran. Gennem konvertering omdannes uranet derefter til en gasformig bestanddel kaldet uranhexafluorid, der er nødvendig for den videre anvendelse. Berigningen efterfølger konverteringen. Det er fjerde fase i cyklussen. For at forstå den påpeges, at naturligt uran for over 99%’s vedkommende består af en fertil isotop (isotop 238) og kun for 0,71%’s vedkommende af en fissil isotop (isotop 235). Berigning er en handling, der består i at separere urankomponenterne for at hæve indholdet af uran 235 til 3 eller 4% og gøre den egnet til brug i en reaktor. I femte og sidste fase konverteres det berigede uranhexaflourid til urandioxid, hvorefter det komprimeres og brændes for at opnå nukleart brændsel.

39. Der findes i øjeblikket to industrielle metoder til berigning af uran, som begge er baseret på forskellen i masse mellem isotoperne 238 og 235. Metoden med gasdiffusion udnytter den lille forskel i den hastighed, hvormed de to isotoper på gasform diffunderer over en porøs barriere. Det er den såkaldte »sinings«-metode. Den anden metode, gascentrifugering, består i at indføre en gasformig uranblanding i et hurtigt roterende rør, hvorefter centrifugalkraften fører til en udskillelse af de berigede elementer, der er lettere. Det er den såkaldte »skumnings«-metode ( ).

40. Urenco blev oprettet i 1971 på grundlag af en traktat indgået den 4. marts 1970 mellem Tyskland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige med henblik på udvikling af en fælles teknik til berigning af uran ved hjælp af gascentrifugering. For nylig søgte selskabet Areva, der i Europa udnytter gasdiffusionsteknologien, efter årtiers separat udvikling, en tilnærmelse til Urenco for at opnå den mere effektive centrifugeringsteknologi. Den 12. juli 2005 blev der således underskrevet en aftale i Cardiff mellem Frankrig, Tyskland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige om samarbejde om centrifugeringsteknologien ( ). Endvidere erklærede Kommissionen ved en beslutning af 6. oktober 2004 fusionen, hvorved selskabet Areva skulle erhverve en deltagelse på 50% i ETC, et selskab i Urenco-koncernen, som således blev en virksomhed ejet af Areva og Urenco i fællesskab, for forenelig med det indre marked ( ).

III – Stillingtagen

41. Af tydelighedshensyn vil det være hensigtsmæssigt at inddele de stillede spørgsmål i tre grupper. De fem første spørgsmål vedrører kvalifikationen af den kontrakt om berigning, der er indgået mellem en fællesskabsvirksomhed og en statsborger fra et tredjeland. En undersøgelse af de fire følgende spørgsmål vil gøre det muligt at afgøre, hvilken status materialer, der er beriget i henhold til en sådan kontrakt, har. De to sidste spørgsmål vedrører den ordning med låne- eller pantsætningskontrakter, der er tale om i de foreliggende sager.

A – Kvalifikationen af kontrakten om berigning

1. Det første præjudicielle spørgsmål

42. Euratom-traktaten indeholder ingen bestemmelser om, hvordan aktiviteter i forbindelse med berigning af uran skal kvalificeres. Det ser ud til, at denne form for aktivitet endnu ikke var udviklet på det kommercielle plan, da traktaten blev udarbejdet. Denne undladelse giver imidlertid anledning til to modstridende fortolkninger.

43. Ifølge den første fortolkning, som Kommissionen støtter, og som sagsøgeren i hovedsagen i de foreliggende sager har gjort gældende, finder undtagelsen i artikel 75 EA ikke anvendelse på berigningsaktiviteter. En sådan aktivitets karakter er angiveligt uforenelig med formålet med denne bestemmelse. Formålet med berigningen er således at påvirke kvaliteten af de leverede materialer. Artikel 75 EA omhandler mindre ændringer af materialernes form eller sammensætning, mens berigningen af uran indebærer en væsentlig ændring af de pågældende materialer, både på det fysiske og på det økonomiske plan. I denne henseende kan aktiviteten ikke kvalificeres som en simpel »behandling, forarbejdning eller formning«. I øvrigt ville en accept af, at beriget uran kvalificeres således, medføre en kraftig begrænsning af Euratom-traktatens kapitel 6, hvis grundlæggende karakter er blevet fastslået i Domstolens praksis ( ). Under alle omstændigheder bør denne bestemmelse, der er en undtagelse til Euratom-traktatens ordning, fortolkes strengt. Eftersom berigningsaktiviteterne udgør et almindeligt forsyningsinstrument for brugerne af nukleart brændsel, bør de være omfattet af Fællesskabets fælles forsyningspolitik. Hvis de betragtes på anden måde, vil det resultere i, at Fællesskabet fratages en vigtig forsyningskilde.

44. De regeringer, der har interveneret i de foreliggende sager, støttet af de indstævnte i hovedsagen, er ikke af denne opfattelse. De mener tværtimod, at det er i overensstemmelse med Euratom-traktatens ånd og bogstav, at disse aktiviteter underlægges undtagelsesordningen i artikel 75 EA. Berigning af uran er en fælles form for behandling af de materialer, kunden leverer. Hvis en berigning, som den, der er tale om i den foreliggende sag, behandles som levering og fremstilling af nukleart brændsel, svarer det til, at såvel karakteren som målet fordrejes. Denne aktivitet består ikke i fremstilling af varer, men i levering af tjenesteydelser, der omfatter materialer leveret af en tredjemand, som stilles til rådighed for denne. I det omfang den har til formål at behandle en vare i transit for en udenlandsk statsborger, og ikke at forsyne Fællesskabet med nukleare materialer, er der ingen grund til at anvende Euratom-traktatens forsynings- og ejendomsretsordning på den. Enhver undtagelse skal ganske vist fortolkes strengt; man bør dog ikke af den grund anlægge en fortolkning, der fratager denne undtagelse enhver betydning.

45. Disse to fortolkningers styrke må anerkendes. De forsvarer utvivlsomt forskellige interesser. De er nemlig udtryk for to modstridende opfattelser af forvaltningen af nukleare materialer i Fællesskabet. Efter den ene opfattelse er det i Fællesskabets største interesse, at disse materialer overdrages til en »fælles offentlig myndighed« ( ), der har offentligretlige forrettigheder. Ingen fremstilling af farlige materialer og ingen større handelstransaktion bør undslippe dens kontrol, dens indflydelse og dens deltagelse. Efter denne opfattelse forekommer betragtninger omkring Fællesskabets uafhængighed og nukleare sikkerhed at være afgørende. Efter den anden opfattelse findes der parallelt med de magtrelationer, der kendetegner forvaltningen af disse materialer i Fællesskabet, handelsrelationer, som Fællesskabet ikke har indflydelse på. Fællesskabet kan ganske vist som et eksternt organ, der kontrollerer transaktionen, gribe ind i de relationer, der etableres mellem en udenlandsk kunde og en fællesskabsvirksomhed om berigning af udgangsmaterialer, men det kan ikke være part i transaktionen. I henhold til denne opfattelse bør de civile og kommercielle betragtninger have forrang.

46. Efter min mening kommer begge disse former for forbindelser til udtryk inden for Euratom-traktatens ordning. De kombineres på følgende måde. En regelmæssig og ligelig forsyningssikkerhed for brugerne af nukleare materialer i Fællesskabet er det vigtigste mål. For at gøre det muligt for agenturet at forfølge dette formål af almen interesse har Euratom-traktaten givet det offentligretlige forrettigheder, som det ikke kan give afkald på ( ). Forudsat at dette mål er sikret, spiller agenturet dog hovedsageligt en kommerciel rolle. Det fungerer som »nødvendigt mellemled« mellem brugere og leverandører af nukleare materialer ( ), og tilfører deres transaktioner offentlighed og effektivitet. Det er ikke agenturets opgave at fastsætte disse transaktioners økonomiske indhold, idet de vurderes i henhold til de fælles principper for samhandel.

47. Det fremgår, at denne ordning ikke har nogen betydning ud over dens formål. Oprettelsen af en fælles offentlig myndighed er inden for denne ordning knyttet til en specifik opgave, som går ud på at forfølge en fælles forsyningspolitik. Optionsretten og eneretten til at indgå aftaler om nukleare materialer er metoder til forvaltning af denne politik ( ). Hvad angår ejendomsretten er der tale om en supplerende metode til at føre kontrol med de mest følsomme materialer, der skal forsyne Fællesskabet og cirkulere på det nukleare fælles marked. Inden for denne ordning er ejendomsretselementet således hovedsageligt en metode til at kontrollere fordelingen og anvendelsen af nukleare materialer, og den er uløseligt knyttet sammen med målet om at forsyne brugerne i Fællesskabet.

48. En sådan ordning skal således ikke på nogen måde omfatte tekniske transaktioner eller kommercielle relationer, der ikke har nogen direkte indflydelse på forsyningen af brugerne i Fællesskabet. Det er netop meningen med undtagelserne i artikel 75 EA. Med denne bestemmelse fandt Euratom-traktatens ophavsmænd det nødvendigt, at forpligtelser, der, selv om de nødvendiggør en bevægelse af nukleare materialer inden for Fællesskabet, ikke indebærer en overdragelse, der berører brugerne i Fællesskabet, blev unddraget Fællesskabets forrettigheder.

49. Blandt disse undtagelser må man efter min mening medtage berigning af uran som den, der har fundet sted i de foreliggende sager.

50. Årsagen hertil er hverken økonomisk eller politisk. Ligesom det har kunnet synes »fordelagtigt« at fastsætte en ejendomsretsordning for specielle fissile materialer, som amerikanske producenter leverede til Fællesskabet ( ), har nogle parter i sagen fremført, at det på nuværende tidspunkt er fordelagtigt ikke længere at gøre den gældende for så vidt angår de juridiske og økonomiske forbindelser mellem de europæiske berigningsindustrier og deres udenlandske kunder. En sådan forpligtelse risikerer at genere virksomheder i tredjelande, der ønsker at handle med berigningsvirksomheder i Fællesskabet, og at stille fællesskabsvirksomhederne dårligere end deres konkurrenter på verdensplan.

51. Denne argumentation kan ikke antages. Betragtninger af denne art kan ikke gå forud for overholdelsen af forrettigheder, der er begrundet i overordnede hensyn af almen interesse, hvis det godtgøres, at disse beføjelser finder anvendelse. Under alle omstændigheder er det faktisk ikke, som Kommissionen gjorde gældende under retsmødet, blevet godtgjort, at overholdelse af forpligtelserne i Euratom-traktatens forsynings- og ejendomsretsordning udgør en overdreven stor byrde for de erhvervsdrivende inden for denne sektor.

52. Hvis undtagelsesordningen i artikel 75 EA skal anses for at finde anvendelse på berigningsaktiviteter, vil det efter min mening være på grund af Euratom-traktatens ordlyd og generelle ordning.

53. På den ene side er berigning af uran omfattet af den formulering, der anvendes i denne bestemmelse til at betegne formålet med de pågældende forpligtelser. Udtrykkene »behandling, forarbejdning eller formning« bør således betragtes som generiske termer, der kan dække alle former for forarbejdning af nukleare materialer. Dette gælder således termen »behandling«, der optræder i artikel 75 EA og ligeledes er omhandlet i artikel 59, stk. 1, litra a), EA ( ). Mens artikel 59 EA omhandler materialer fremstillet og forarbejdet af producenten selv, omhandler artikel 75 EA materialer leveret af en tredjeperson og forarbejdet på dennes vegne. I begge tilfælde skal udtrykket imidlertid forstås som alle de tekniske processer, der ændrer de bearbejdede materialers form eller forholdet mellem komponenterne i dem. At forarbejde en ting betyder at gendanne den i en anden form. Det er netop formålet med en proces som berigning, hvilket den tekniske beskrivelse af denne aktivitet vidner om ( ).

54. På den anden side bør man snarere end at fortolke betydningen af de i artikel 75 EA anvendte udtryk tage hensyn til den generelle opbygning af Euratom-traktatens ordning. I denne henseende ser det ud til, at kriteriet for anvendelse af denne undtagelsesordning ikke ligger i den økonomiske eller strategiske betydning af de pågældende forarbejdningsaktiviteter, men snarere i formålet og hensigten med de pågældende aktiviteter. De forarbejdningsaktiviteter, der er unddraget forsyningsordningen og agenturets interventionsprocedurer, er de aktiviteter, hvis produkt ikke skal gøres til genstand for en overførsel af materialer inden for Fællesskabet, enten fordi det skal vende tilbage til den virksomhed, hvorfra det hidrører ( ), eller fordi det skal transporteres uden for Fællesskabet ( ). I disse to tilfælde skal de behandlede materialer nemlig ikke indgå i Fællesskabets forsyningskredsløb.

55. Dette er tilfældet med en berigning af uran, når produktet skal returneres til den virksomhed, hvorfra det hidrører, eller anvendes uden for Fællesskabet. I en aktivitet som den foreliggende, er det ikke kunden, der »leverer« de nukleare materialer til berigningsvirksomheden i Fællesskabet, det er snarere berigningsvirksomheden, der behandler de berigede materialer, der leveres af en kunde uden for Fællesskabet, og på dennes vegne. Man kan således ikke betragte disse materialer som »ressourcer« for Fællesskabet. Det forekommer mig følgelig udelukket, at de forrettigheder, der er indrømmet Fællesskabet på Euratom-traktatens område, kan anvendes som et middel til at tilegne sig materialer, der tilhører tredjemænd og er beregnet til at blive anvendt uden for Fællesskabet.

56. Når forsyningssikkerheden og den lige adgang for de europæiske brugere til de nukleare ressourcer i Fællesskabet ikke berøres direkte af denne form for aktiviteter ( ), ser jeg ingen grund til at gøre agenturets »almindelige ansvar« for det nukleare fælles markeds funktion og diversificeringen af Fællesskabets forsyningskilder gældende ( ).

57. Lad mig, inden jeg afslutter dette spørgsmål, tilføje følgende præcisering. Der kan stilles spørgsmålstegn ved, om en sådan analyse ikke kan skabe en risiko for såvel menneskers som miljøets sikkerhed. Jeg mener nemlig, at kontrollen med anvendelsen af nukleare materialer, der befinder sig på Fællesskabets område, er en tvingende nødvendighed, som går forud for alle øvrige interesser på dette område. En sådan frygt forekommer mig dog ikke at være berettiget. Artikel 75, stk. 3, EA udelukker nemlig langt fra enhver kontrol, men bestemmer derimod, at »materialer, som er genstand for disse aftaler, er på medlemsstaternes område underkastet de i [Euratom-traktatens] kapitel 7 omhandlede kontrolforanstaltninger«. Hvis agenturet således ikke på dette område kan udøve de udvidede markedskontrolbeføjelser, der er fastsat i traktatens kapitel 6 og 8, råder Kommissionen ikke desto mindre over de »sikkerhedskontrol«-instrumenter, der er omhandlet i kapitel 7. I medfør af artikel 77 EA finder denne kontrol, der er baseret på et territorialt kriterium, generel anvendelse. Det følger heraf, at alle nukleare materialer, der befinder sig på medlemsstaternes område, skal underlægges denne kontrol. I denne henseende er formålet med de pågældende materialer uden betydning. Det fremgår af artikel 84 EA, at »[v]ed kontrollens udøvelse må der ikke finde forskelsbehandling sted med hensyn til det formål, som malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer er bestemt til« ( ).

58. I denne henseende har Domstolen allerede haft lejlighed til at præcisere, at Euratom-traktaten fastsætter en streng fællesskabskontrol, selv for fissile materialer, der ikke er omfattet af agenturets eneret ( ). En sådan kontrol skal i øvrigt opfattes vidt. I medfør af artikel 77 EA skal Kommissionen forvisse sig om, at materialer, der behandles ved denne lejlighed, »ikke anvendes til andre formål end de af brugerne angivne«, og at de informationsforpligtelser, der påhviler fællesskabsvirksomheden, overholdes. Domstolen har imidlertid understreget, at »det, traktaten her har for øje, er enhver anden anvendelse af nukleare materialer, som indebærer en »sikkerheds«-risiko, dvs. en fare for et indgreb i befolkningernes eller staternes vitale interesser« ( ).

59. I lyset af denne præcisering mener jeg, at det må fastslås, at berigning af uran kan betragtes som behandling, forarbejdning eller formning af nukleart materiale som omhandlet i artikel 75 EA.

60. Det står tilbage at efterprøve, om den foreliggende kontrakt svarer til en af de tre kategorier af forpligtelser, der er opstillet i artikel 75, stk. 1, EA.

2. Det andet præjudicielle spørgsmål

61. Det andet spørgsmål er fremsat for at efterprøve den antagelse, at artikel 75, stk. 1, litra a), EA finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Lad mig understrege, at der her er tale om forpligtelser indgået mellem flere virksomheder.

62. Det præciseres i artikel 196, litra b), EA, hvad der forstås ved »virksomhed« i Euratom-traktaten. Det fremgår af denne bestemmelse, at udtrykket omfatter »ethvert foretagende eller ethvert organ, der helt eller delvis udøver sin virksomhed på tilsvarende måde, uanset om det har offentligretlig eller privatretlig status« ( ). Denne måde er defineret med henvisning til litra a), i denne bestemmelse, hvorefter hele eller en del af den nævnte virksomhed skal udøves på medlemsstaternes område inden for det område, der er defineret i det tilsvarende kapitel i Euratom-traktaten.

63. Det er indlysende, at den omstændighed, at en virksomhed etableret i et tredjeland har forretningsforbindelser med en virksomhed beliggende på Fællesskabets område med henblik på berigning af uran, som den leverer, ikke kan anses for at opfylde disse betingelser. Det, der har betydning i denne forbindelse, er det sted, hvor den berørte virksomhed udøver sin egen virksomhed på det nukleare område, og ikke det sted, hvor den lader nogle aktiviteter udføre af sine handelspartnere. Det står imidlertid klart i den foreliggende sag, at selskabet INB udøver sine aktiviteter uden for Fællesskabets område.

64. I denne forbindelse er oplagringen og oplagringsstedet for det pågældende uran ligeledes uden betydning. Enten omfatter oplagringen en »formning« og en »forarbejdning« af de oplagrede materialer, og i dette tilfælde er den omfattet af ovenstående analyse, eller den indebærer ikke nogen forarbejdning, og i dette tilfælde er den ikke et relevant element med henblik på en afgørelse af, om artikel 75, stk. 1, litra a), EA finder anvendelse, idet denne artikel specifikt omfatter aftaler vedrørende forarbejdning.

3. Det tredje præjudicielle spørgsmål

65. Det skal nu efterprøves, om artikel 75, stk. 1, litra c), EA finder anvendelse. Spørgsmålet er, om de konkrete betingelser for den berigning, der er tale om i den foreliggende sag, er til hinder for en sådan anvendelse.

66. Berigning af uran er ikke en simpel forarbejdningsaktivitet. Der er tale om en teknisk kompleks aktivitet. Som Kommissionen har fastslået, er det umuligt i forbindelse med en sådan aktivitet at kontrollere, at de materialer, der leveres til berigning, og de berigede materialer, der returneres, er identiske. I øvrigt er princippet om fungibilitet tilladt i international praksis og anerkendt i Fællesskabets eksterne forbindelser ( ). I henhold til dette princip skal nukleare råstoffer anses for at være indbyrdes ombyttelige. Til gengæld er det i henhold til denne praksis helt legitimt i overensstemmelse med principperne om ækvivalens og proportionalitet at kontrollere, at kvaliteten og kvantiteten af disse er blevet bevaret under forarbejdningen.

67. Standarderne i international praksis svarer til kravene i Euratom-traktatens ordning. Det vigtigste henset til sidstnævnte er, at forarbejdningen af materialer ikke medfører noget ressourcetab for Fællesskabet. Det er vigtigt, at aktiviteter af denne type, der gennemføres på medlemsstaternes område, ikke bringer Fællesskabets forsyningskilder i fare. Det er denne logik, som bl.a. artikel 75, stk. 2, EA er et udtryk for, idet bestemmelsen forpligter de virksomheder, der udfører denne form for forarbejdning, til at give agenturet meddelelse om de anvendte mængder. Såfremt berigningen følgelig foretages i henhold til de standarder, der sikrer, at de behandlede materialers kvantitet og kvalitet bevares, må det antages, at betingelserne for anvendelse af artikel 75 EA er opfyldt, uanset om de forarbejdede materialer er identiske med de leverede materialer eller ej.

68. Ligeledes er den omstændighed, at ejendomsretten til råstofferne er blevet overdraget til den virksomhed, der foretager berigningen, ikke til hinder for, at artikel 75, stk. 1, litra c), EA finder anvendelse. I forbindelse med sådanne aktiviteter sker overdragelsen af ejendomsretten hovedsageligt af praktiske årsager henset til de pågældende materialers fungibilitet. Det skal i øvrigt bemærkes, at den ejendomsret, der opnås på denne måde, er usikker og accessorisk. Dels ophører denne ret, når forarbejdningen er tilendebragt, dels er indrømmelsen af denne ejendomsret betinget af forpligtelsen til at forarbejde råstofferne og til at tilbagelevere de forarbejdede materialer. De forarbejdede materialer, der er hovedgenstanden for forpligtelsen, tilhører under alle omstændigheder fortsat den virksomhed, som har leveret råstofferne. Under disse omstændigheder kan en overdragelse af ejendomsretten til råstofferne ikke berøre karakteren af forarbejdningen og tilbageleveringen, der er underlagt ordningen i artikel 75, stk. 1, litra c), EA.

4. Det fjerde præjudicielle spørgsmål

69. Den forelæggende ret har stillet Domstolen et spørgsmål om arten og følgerne af en manglende meddelelse i overensstemmelse med kravene i Euratom-traktaten af en forpligtelse vedrørende berigning. Under retsforhandlingerne viste det sig imidlertid, at dette spørgsmål ikke var relevant med henblik på afgørelsen af tvisterne i hovedsagen. Det har nemlig vist sig, at aftalen om berigning indgået mellem INB og Urenco blev meddelt agenturet. Som Kommissionen har bekræftet under retsmødet, blev formaliteterne i artikel 75, stk. 2, EA således overholdt. Det følger heraf, at der ikke findes noget grundlag for dette spørgsmål i forbindelse med de foreliggende præjudicielle spørgsmål.

5. Det femte præjudicielle spørgsmål

70. Dette spørgsmål stilles kun af den forelæggende ret for det tilfælde, at artikel 73 EA finder anvendelse på den aftale, der er indgået mellem INB og Urenco. Det fremgår imidlertid af ovenstående analyse, at den pågældende aftale ikke vedrører en levering af produkter, der henhører under agenturets kompetence, men forarbejdning i henhold til artikel 75, stk. 1, EA. Ifølge denne bestemmelse finder de øvrige bestemmelser i Euratom-traktatens kapitel 6, som artikel 73 EA er en del af, imidlertid ikke anvendelse på denne form for aftale. Jeg foreslår derfor, at det bestemmes, at en besvarelse af dette spørgsmål er unødvendig.

B – Berigede materialers status

71. Med de fire følgende spørgsmål har den forelæggende ret stillet Domstolen spørgsmål vedrørende gennemførelsen af Fællesskabets forrettigheder vedrørende agenturets optionsret og Fællesskabets ejendomsret til de omtvistede fissile materialer.

1. Indledende bemærkninger til de berigede materialers art

72. Det sjette, syvende, ottende og niende spørgsmål tager udgangspunkt i den forudsætning, som den forelæggende ret redegjorde for i forelæggelseskendelserne, nemlig at den berigning af uran, der er tale om i den foreliggende sag, har til formål at »fremstille« specielle fissile materialer. Det følger imidlertid af Euratom-traktaten, at enhver »produktion« af denne art er underlagt særlige krav i Fællesskabet. Dels skal den i henhold til artikel 57 EA tilbydes agenturet, inden de producerede materialer benyttes, overføres eller oplagres, dels anses disse materialer i henhold til artikel 86 EA for at tilhøre Fællesskabet.

73. Det er vanskeligt at benægte, at der med en sådan aktivitet produceres specielle fissile materialer i Fællesskabet. Hvis der ved »produktion« navnlig forstås »fremstilling, fabrikering ud fra råstoffer« ( ), må det fastslås, at en fællesskabsvirksomhed via berigningsprocessen »fremstiller« specielle fissile materialer. »Produktion« omfatter helt klart »forarbejdning« ( ). Et er imidlertid at beskrive denne aktivitet i almindelige vendinger, noget andet at fastlægge en retlig betegnelse herfor. Selv om de pågældende materialer er produceret i ordets almindelige betydning, følger det ikke heraf, at de mister deres status af forarbejdede materialer som omhandlet i artikel 75 EA. Det, der har betydning i denne forbindelse, er, hvad den omtvistede produktion er bestemt til. Som det fremgår af ovenstående gennemgang, er produktionen i den foreliggende sag imidlertid ikke bestemt til at forsyne fællesmarkedet med nukleare ressourcer, men til at blive udført for at blive benyttet uden for Fællesskabet. Materialer fremstillet under de foreliggende omstændigheder, skal altså betragtes som forarbejdede materialer, der er omfattet af artikel 75 EA.

2. Sjette, syvende, ottende og niende spørgsmål

74. Tre konsekvenser kan udledes af ovenstående for så vidt angår ordningen for de omtvistede materialer.

75. For det første står det fast, at status som forarbejdede materialer i henhold til artikel 75 EA er uforenelig med status som materialer produceret i henhold til Euratom-traktatens kapitel 6. Det fremgår nemlig af artikel 75, stk. 1, EA, at bestemmelserne i kapitel 6, som omfatter artikel 52 EA og 57 EA, ikke finder anvendelse på aftaler vedrørende denne form for forarbejdning.

76. For det andet skal det dog bemærkes, at en sådan status ikke er uforenelig med status som materialer produceret på Fællesskabets område som omhandlet i Euratom-traktatens kapitel 7 ( ). I denne forbindelse er der ingen tvivl om, at et berigningsanlæg i Fællesskabet kan anses for at »producere« følsomme nukleare materialer, der i denne egenskab er underlagt Fællesskabets sikkerhedskontrol ( ).

77. For det tredje har denne status ligeledes indflydelse på anvendelsen af bestemmelserne i Euratom-traktatens kapitel 8. Det fremgår således af artikel 75, stk. 3, EA, at disse bestemmelser ikke finder anvendelse på specielle fissile materialer, der er omfattet af de i stk. 1, litra c), omhandlede forpligtelser. Hvis dette er tilfældet med berigede materialer, der leveres af en statsborger i et tredjeland og behandles i Fællesskabet for denne statsborger, bør det samme gælde materialer, der beriges i Fællesskabet og leveres tilbage til en statsborger i et tredjeland. Begrundelsen for denne undtagelsesbestemmelse er nemlig, at der i de tilfælde, hvor berigede materialer, der befinder sig på Fællesskabets område, ikke skal forsyne fællesskabsbrugerne, ikke er nogen grund til at underlægge dem Fællesskabets ejendomsret som fastsat i artikel 86 EA.

78. Det fremgår af denne gennemgang, at specielle fissile materialer, der er forarbejdet og produceret på de betingelser, der har gjort sig gældende i de foreliggende sager, ikke er omfattet af bestemmelserne i artikel 57 EA og 86 EA. Under disse omstændigheder er den forelæggende rets sjette, syvende, ottende og niende spørgsmål rent hypotetiske. Jeg finder det derfor unødvendigt at besvare dem.

79. Såfremt Domstolen beslutter at følge dette forslag, vil den derfor, som den gjorde i afgørelse 1/78, skulle fastslå, at »det er for denne sag ikke nødvendigt at præcisere sondringen mellem Fællesskabets forrettigheder som ejer af de specielle fissile materialer ifølge [Euratom-traktatens] artikel 86 og den »brugs- og forbrugsret«, medlemsstaterne samt andre personer og virksomheder har ifølge [Euratom-traktatens] artikel 87« ( ). Det fremgår imidlertid af omstændighederne i forelæggelseskendelserne, at denne sondring endnu i dag fortsat er meget usikker. Derfor vil det være hensigtsmæssigt subsidiært at fremsætte følgende præciseringer.

3. Fællesskabets ejendomsret

80. Det er vigtigt at have kendskab til den udvikling, der førte til indførelsen af denne ejendomsret. Sondringen mellem den juridiske ejendomsret og denne rets økonomiske indhold, der er stadfæstet i artikel 86 EA, er resultatet af et kompromis. Forhandlerne af Euratom-traktaten tog udgangspunkt i den ordning, der fandtes i USA, hvor de specielle fissile materialer var forbundsregeringens ejendom ( ). Denne offentlige ejendomsret blev indført med det formål at sikre en effektiv kontrol med anvendelsen af disse materialer, der på amerikansk område betragtes som farlige. Man overvejede at overføre denne ordning til Fællesskabet for at lette forbindelserne med USA på det nukleare område. Dette projekt stødte imidlertid dem, der i indførelsen af en offentlig ejendomsret så et angreb på principperne for en liberal økonomi. Man nåede således frem til princippet om, at Fællesskabet indrømmes en »rent formel« ejendomsret ( ). Denne kompromisløsning er original ( ). Fællesskabet indrømmes en juridisk ejendomsret til specielle fissile materialer, der medfører rettigheder og forpligtelser. De faktiske indehavere af de specielle fissile materialer indrømmes den »økonomiske ejendomsret« til de pågældende materialer. De har alle rettigheder til den praktiske anvendelse af materialerne. Fællesskabet bevarer dog den overordnede kontrol med dem. Domstolen fastslog således i sin afgørelse 1/78, at »traktatens regler om ejendomsretten indebærer, at Fællesskabet, uanset hvad de nukleare materialer skal anvendes til, forbliver eneindehaver af de forrettigheder, som er ejendomsrettens hovedindhold« ( ).

81. En sådan opfattelse har konsekvenser for fordelingen af de rettigheder, der er indrømmet indehaverne, og for fordelingen af de lovgivninger, der finder anvendelse på dette område. Fællesskabets ejendomsret er hovedsageligt en overvågnings-, bogførings- og kontrolbeføjelse i forbindelse med specielle fissile materialer, der produceres i og importeres til Fællesskabet. Men i henhold til artikel 87 EA har indehaverne af de pågældende materialer ubegrænset ret til at forvalte og administrere dem efter eget ønske. Det følger heraf, at de rettigheder og forpligtelser, der følger af aftaler, som indehaverne har indgået med tredjepersoner, i princippet ikke berøres af den ejendomsret, der er indrømmet Fællesskabet. I øvrigt er disse aftaler ikke omfattet af fællesskabsretten; de henhører fortrinsvis under den nationale ret. Euratom-traktaten er således ikke til hinder for, at de dispositioner over fissile materialer, der indgås af indehaverne med henblik på økonomisk udnyttelse underlægges ejendomsretten i den medlemsstat, på hvis område nævnte materialer befinder sig.

82. På dette område er den gældende nationale rets rækkevidde dog nødvendigvis begrænset. Den kan kun finde anvendelse under forudsætning af, at den ikke berører de forrettigheder, der er indrømmet Fællesskabet med hensyn til forvaltning og kontrol af nukleare materialer. Selv om indehaverne skal indrømmes en ret til at udnytte og råde over materialerne, står det fast, at »Fællesskabet bevarer således i sidste instans retten til at råde over de specielle fissile materialer« ( ).

83. Dette forbehold har efter min mening to konsekvenser. Dels kan sådanne materialer ikke overføres, uden at Fællesskabet har mulighed for at udøve sin kontrol, dels må Fællesskabet indrømmes en ret til at modsætte sig en sådan overførsel. Det synes således udelukket, at disse materialer kan være genstand for en overførsel af ejendomsretten ved anvendelse af nationale regler, der indrømmer de fordringshavere, som indehavere af fissile materialer har, en panteret i deres formue. Euratom-traktaten er således til hinder for bestemmelser, der gør det muligt at erhverve nukleare, fissile materialer gennem sikkerhedsstillelse eller lån. Materialer, der erhverves på denne måde, kan ikke anses for at være kommet »retmæssigt« i indehavernes besiddelse i betydningen i artikel 87 EA. Dette forekommer mig at være den konkrete konsekvens af, at Fællesskabet indrømmes en ejendomsret.

C – Ordningen med låne- eller panteaftaler

84. Med de to sidste præjudicielle spørgsmål har Domstolen fået forelagt spørgsmål om anvendelsen af Euratom-traktatens bestemmelser om forsynings- og ejendomsretsordninger på låne- og panteaftaler, som INB har indgået med virksomheder etableret uden for Fællesskabet.

1. Det tiende spørgsmål

85. Det fremgår af analysen af det andet spørgsmål, at den omstændighed, at en virksomhed har indgået forretningsforbindelser med fællesskabsvirksomheder, eller at den oplagrer nukleare materialer på Fællesskabets område, ikke er tilstrækkeligt til at betegne den som en virksomhed som omhandlet i artikel 196 EA. I henhold til Euratom-traktaten skal virksomheden udøve hele eller en del af sin nukleare virksomhed inden for Fællesskabet. Det tiende spørgsmål vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt oplagringsstedet for det uran, der skal overdrages, er relevant med henblik på den kvalifikation, der findes i artikel 196 EA, bør følgelig besvares benægtende.

2. Det ellevte præjudicielle spørgsmål

86. Det fremgår klart af ordlyden af artikel 73 EA, at denne kun finder anvendelse på aftaler eller konventioner mellem en fællesskabsvirksomhed og en statsborger i et tredjeland. Aftaleparternes oprindelse er afgørende for, om denne bestemmelse finder anvendelse. Da aftaler mellem statsborgere i tredjelande uden for Fællesskabet ikke kan berøre målet om Fællesskabets forsyningssikkerhed, er der ingen grund til at underlægge dem godkendelsesordningen i artikel 73 EA. Under disse omstændigheder er det sted, hvor genstanden for aftalen befinder sig, ikke relevant.

IV – Forslag til afgørelse

87. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Oberlandesgericht Oldenburg har fremsat i de to forenede sager, således:

»1) En aftale om berigning af uran indgået mellem en fællesskabsvirksomhed og en statsborger i et tredjeland som den, der er tale om i den foreliggende sag, er en aftale vedrørende behandling, forarbejdning eller formning af malme, udgangsmaterialer og specielle fissile materialer som omhandlet i artikel 75, stk. 1, EA.

2) En virksomhed, der har hjemsted uden for det område, hvor Euratom-traktaten finder anvendelse, er ikke en virksomhed som omhandlet i artikel 196, litra b), EA, blot fordi den opretholder en forretningsforbindelse med en fællesskabsvirksomhed vedrørende levering af råstoffer med henblik på berigning eller oplagring af beriget uran.

3) Anvendelsen af artikel 75, stk. 1, EA er ikke underlagt en betingelse om, at de materialer, der leveres til berigning, er identiske med de materialer, der returneres. Det er tilstrækkeligt, at de returnerede materialer i kvalitet og kvantitet svarer til de leverede materialer. Desuden er den omstændighed, at ejendomsretten til råstofferne er blevet overdraget til den virksomhed, der varetager berigningen heraf, ikke til hinder for, at denne bestemmelse finder anvendelse.

4) Henset til de foreliggende omstændigheder, er det unødvendigt at besvare det fjerde spørgsmål fra den forelæggende ret.

5) Henset til besvarelsen af første spørgsmål er det unødvendigt at besvare femte, sjette, syvende, ottende og niende spørgsmål fra den forelæggende ret.

6) Den omstændighed, at en virksomhed etableret i et tredjeland oplagrer beriget uran på Fællesskabets område, er ikke tilstrækkelig til, at denne kan betegnes som en virksomhed som omhandlet i artikel 196, litra b), EA.

7) Artikel 73 EA finder ikke anvendelse på aftaler om uran oplagret på Fællesskabets område, som indgås mellem statsborgere fra tredjelande uden for Fællesskabet.«