DOMSTOLENS KENDELSE (Sjette Afdeling)

21. april 2016 ( )

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – annullationssøgsmål – artikel 263, stk. 4, TEUF – søgsmålsret – søgsmålskompetence – fysiske eller juridiske personer – statsstøtte – afgørelse, hvorved en støtteordning erklæres forenelig med det indre marked – retsakt, der berører sagsøgeren individuelt – regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger«

I sag C-541/14 P,

angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 26. november 2014,

Royal Scandinavian Casino Århus I/S, Aarhus (Danmark), ved advokat B. Jacobi,

appellant,

de øvrige parter i appelsagen:

Europa-Kommissionen ved L. Grønfeldt og P-J. Loewenthal, som befuldmægtigede,

sagsøgt i første instans,

Kongeriget Danmark ved C. Thorning, som befuldmægtiget, bistået af advokat R. Holdgaard

Betfair Group plc, London (Det Forenede Kongerige)

Betfair International Ltd, Santa Venera (Malta)

ved advocaten O. Brouwer, A. Pliego Selie og M. Groothuismink

European Gaming and Betting Association (EGBA) ved Rechtsanwälte J. Heithecker, C.-D. Ehlermann og J. Ylinen,

intervenienter i første instans,

har

DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, A. Arabadjiev, og dommerne J.-C. Bonichot og E. Regan (refererende dommer),

generaladvokat: P. Mengozzi

justitssekretær: A. Calot Escobar,

idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 181 i Domstolens procesreglement,

afsagt følgende

Kendelse

1 Royal Scandinavian Casino Århus I/S har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 26. september 2014, Royal Scandinavian Casino Århus mod Kommissionen (T-615/11, EU:T:2014:838, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten afviste Royal Scandinavian Casino Århus’ søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse 2012/140/EU af 20. september 2011 om foranstaltning C 35/10 (ex N 302/10), som Danmark agter at gennemføre i form af afgifter af onlinespil i den danske lov om afgifter af spil (EUT 2012 L 68, s. 3, herefter »den anfægtede afgørelse«).

Sagens baggrund og den anfægtede afgørelse

2 Sagens baggrund blev i den appellerede doms præmis 1-10 fremstillet af Retten som følger:

»1 [Appellanten] er blandt de syv største kasinoer i Danmark. Kasinoet oppebærer en bruttospilleindtægt og erlægger de skyldige afgifter til staten.

2 Efter at Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber havde indledt en overtrædelsesprocedure og fremsendt Kongeriget Danmark en begrundet udtalelse den 23. marts 2007 vedrørende hindringer for den frie udveksling af sportsvæddemålstjenester i Danmark, besluttede denne medlemsstat at ændre sin nationale lovgivning om spil og væddemålstjenester og erstatte den monopolordning, som den offentlige virksomhed D. havde for visse former af spil, med en reguleret og delvist liberaliseret ordning.

3 I overensstemmelse med artikel 108, stk. 3, TEUF underrettede Kongeriget Danmark i denne forbindelse Kommissionen den 6. juli 2010 om lovforslag L 203 om afgifter af spil, nu lov nr. 698 af 25. juni 2010 (herefter »spilleafgiftsloven«). Loven udgør en integrerende del af en lovpakke, der også omfatter en lov om spil (herefter »lov om spil«), en lov om udlodning af overskud fra lotteri samt heste- og hundevæddemål og en lov om [den offentlige virksomhed] D. Lov om spil bestemmer, at der kræves tilladelse for udbud eller arrangering af spil, og regulerer således denne aktivitet. Lovpakken indebærer samtidig en liberalisering, idet den ophæver [den offentlige virksomhed] D.s eneret til at udbyde visse former for spil.

4 I henhold til spilleafgiftsloven, hvis ikrafttræden var blevet udsat afventende Kommissionens afgørelse, er arrangement og udbud af spil afgiftspligtigt. Loven fastsætter forskellige afgiftssatser for spil, afhængigt af om de udbydes online eller fra landbaserede faciliteter. Indehavere af tilladelse til udbud af spil i [kasinoer, der forudsætter, at spilleren er fysisk til stede, herefter »landbaserede kasinoer«] skal således betale en grundafgift på 45% af deres bruttospilleindtægt fratrukket værdien af spillemærkerne i troncen og en tillægsafgift på 30% af den del af bruttospilleindtægten, der overstiger 4 mio. DKK beregnet månedligt. Derimod skal indehavere af tilladelse til udbud af spil i et onlinekasino betale en afgift på 20% af deres bruttospilleindtægt. Hvad angår indehaverne af tilladelse til udbud af spil på gevinstgivende spilleautomater i spillehaller og restaurationer skal disse betale en afgift på 41% af deres bruttospilleindtægt. Der skal af spilleautomater opstillet i restaurationer og spillehaller betales en tillægsafgift på 30% af den del af bruttospilleindtægten, der overstiger henholdsvis 30 000 DKK og 250 000 DKK.

5 Kommissionen modtog to klager vedrørende forslaget til spilleafgiftsloven, først fra en forening af virksomheder og selskaber, der driver registreret virksomhed med opstilling af spilleautomater, den 23. juli 2010 for så vidt angår den første klage, og den 6. august 2010 fra [appellanten] for så vidt angår den anden klage.

6 Den 14. december 2010 meddelte Kommissionen Kongeriget Danmark, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende den af denne medlemsstat anmeldte foranstaltning. Ved denne afgørelse, der blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende (EUT 2011 C 22, s. 9), opfordrede Kommissionen interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger til denne foranstaltning for den. I alt fremsendte 17 interesserede parter, herunder [appellanten], bemærkninger, der blev videresendt til Kongeriget Danmark, som fremsendte sine bemærkninger til Kommissionen ved skrivelse af 14. april 2011.

7 Kommissionen godkendte ved [den anfægtede afgørelse] den af denne medlemsstat anmeldte foranstaltning. [Denne] afgørelses dispositive del har følgende ordlyd:

»Artikel 1

Foranstaltning C 35/10, som Danmark agter at gennemføre i form af afgifter af onlinespil i den danske lov om afgifter af spil, er forenelig med det indre marked efter artikel 107, stk. 3, litra c), [TEUF].

Foranstaltningens gennemførelse godkendes i overensstemmelse hermed.

Artikel 2

Denne afgørelse er rettet til Kongeriget Danmark.«

[…]

10 Den i præmis 3 ovenfor nævnte lovpakke, der bl.a. indeholder spilleafgiftsloven og lov om spil, trådte i kraft den 1. januar 2012.«

Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom

3 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. december 2011 anlagde appellanten sag med påstand om annullation af den anfægtede afgørelse.

4 Uden formelt at rejse formalitetsindsigelse anfægtede Kommissionen, støttet af intervenienterne, at sagen kunne antages til realitetsbehandling. Den gjorde gældende, at appellanten ikke havde søgsmålskompetence, idet denne ikke var umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede afgørelse som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.

5 Appellanten gjorde gældende, at denne havde søgsmålskompetence, idet selskabet var umiddelbart og individuelt berørt af nævnte afgørelse, som er en regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel i 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

6 Ved den appellerede dom afviste Retten sagen med den begrundelse, at appellanten ikke havde søgsmålskompetence.

7 For det første fandt Retten i den appellerede doms præmis 37-44, at appellanten ikke var individuelt berørt af den anfægtede afgørelse som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, idet selskabet ikke havde godtgjort, at den omhandlede støtteforanstaltning kunne være til væsentlig skade for dets stilling på det pågældende marked.

8 For det andet fandt Retten i den appellerede doms præmis 49-52, at appellantens søgsmål, uanset om den anfægtede afgørelse udgør en regelfastsættende retsakt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, ikke opfyldte de i denne bestemmelse fastsatte betingelser for at kunne antages til realitetsbehandling, eftersom den anfægtede afgørelse omfatter gennemførelsesforanstaltninger.

Parternes påstande

9 Appellanten har nedlagt følgende påstande for Domstolen:

– Den appellerede dom ophæves.

– Kommissionen tilpligtes at betale sine egne og appellantens omkostninger, mens intervenienterne tilpligtes at bære deres egne omkostninger ved Retten og ved Domstolen.

10 Kommissionen, Betfair Group plc og Betfair International Ltd (herefter under ét »Betfair«) samt European Gaming and Betting Association (EGBA) (herefter »EGBA«) har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, henholdsvis afvises, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

11 Kongeriget Danmark har nedlagt påstand om, at appellen forkastes.

Appellen

12 Artikel 181 i Domstolens procesreglement bestemmer, at er det åbenbart, at en appel helt eller delvist skal afvises, eller er den helt eller delvist åbenbart ugrundet, kan Domstolen når som helst, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten, ved begrundet kendelse beslutte helt eller delvist at afvise eller forkaste appellen.

13 Denne bestemmelse skal anvendes i den foreliggende sag.

Første til tredje anbringende

14 Med sine tre første anbringender, som skal behandles samlet, gør appellanten i det væsentlige gældende, at den appellerede doms præmis 42-44 er behæftet med retlige fejl, idet Retten med urette fandt, at selskabet ikke var individuelt berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF af den anfægtede afgørelse.

15 Det fremgår således for det første af de oplysninger, som blev fremlagt for Retten, at appellantens omsætning faldt med 30% i perioden fra 2007 til 2012 på grund af den voldsomme stigning i onlinekasinospil, som oprindelig blev udbudt ulovligt, og at dette fald var særlig udtalt, efter at den omhandlede støtteforanstaltning trådte i kraft den 1. januar 2012. Det fremgår ligeledes af disse oplysninger, at der blev udstedt et meget stort antal onlinespillelicenser. Desuden havde denne støtteforanstaltning til formål og til følge at ændre markedsstrukturen, til fordel for onlinekasinoer og til skade for appellanten.

16 For det andet begik Retten en retlig fejl ved at kræve, at appellanten skulle føre bevis for væsentlig økonomisk skade, idet det i det foreliggende tilfælde ikke ville være muligt at føre sådant bevis, eftersom den omhandlede støtteforanstaltning først trådte i kraft den 1. januar 2012.

17 For det tredje bør den omstændighed, at fem andre danske kasinoer også er væsentligt påvirket af den omhandlede støtteforanstaltning, ikke i sig selv være en hindring for, at appellanten er individuelt berørt af denne foranstaltning.

18 For det fjerde har appellanten anført, at selskabet indgår i en sluttet kreds af erhvervsdrivende, eftersom der højst kan gives kasinobevilling til ti landbaserede kasinoer, og kun disse kasinoer har ret til at udbyde de samme spil som appellanten. Denne sluttede kreds af erhvervsdrivende bør betragtes som retligt og faktisk forskellig fra kredsen af udbydere af automatspil, eftersom disse ikke konkurrerer med appellanten, men udøver deres virksomhed på et andet marked.

19 For det femte er det appellantens opfattelse, at selskabet, eftersom det tilhører en sluttet kreds af erhvervsdrivende, som nød særlige rettigheder forud for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, befinder sig i en situation, der svarer til situationen for sagsøgerne i de sager, der gav anledning til domme Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen (C-132/12 P, EU:C:2014:100) og Stichting Woonlinie m.fl. mod Kommissionen (C-133/12 P, EU:C:2014:105), som blev anset for at være individuelt berørt af en afgørelse, som erklærede en støtteordning forenelig med det indre marked.

20 Med henblik på behandlingen af disse anbringender skal der indledningsvis henvises til, at et søgsmål, der er anlagt af en fysisk eller juridisk person til prøvelse af en retsakt som den i den foreliggende sag omhandlede, der ikke er rettet til denne person, således som anført af Retten i den appellerede doms præmis 25, i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF kun kan antages til realitetsbehandling, såfremt den pågældende har søgsmålskompetence, hvilket forekommer i to situationer. Dels kan en sådan sag anlægges på betingelse af, at denne retsakt berører denne person umiddelbart og individuelt. Dels kan en sådan person anlægge sag til prøvelse af en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis den berører vedkommende umiddelbart (jf. i denne retning bl.a. domme Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 19, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2014:100, præmis 44, Stichting Woonlinie m.fl. mod Kommissionen, C-133/12 P, EU:C:2014:105, præmis 31, og Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 59).

21 Det følger af Domstolens faste praksis, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 26, at andre personer end en afgørelses adressat kun kan gøre gældende, at de berøres individuelt, hvis afgørelsen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en sådan afgørelse (jf. bl.a. domme Plaumann mod Kommissionen, 25/62, EU:C:1963:17, s. 414, 3F mod Kommissionen, C-319/07 P, EU:C:2009:435, præmis 29, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 63, og Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14-P, EU:C:2015:609, præmis 93).

22 Hvad angår søgsmål vedrørende en afgørelse truffet af Kommissionen på statsstøtteområdet fremgår det af Domstolens praksis, således som Retten også med rette fastslog i den appellerede doms præmis 27, at det, såfremt en sagsøger som i det foreliggende tilfælde har anfægtet berettigelsen af en afgørelse om vurdering af en støtte, der er truffet ved afslutningen af den formelle undersøgelsesprocedure, må godtgøres, at sagsøgeren har en sådan særlig stilling, hvilket bl.a. er tilfældet, hvis dennes stilling på markedet i væsentligt omfang påvirkes af den støtte, som den pågældende afgørelse vedrører (jf. i denne retning domme Kommissionen mod Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C-78/03 P, EU:C:2005:761, præmis 37, British Aggregates mod Kommissionen, C-487/06 P, EU:C:2008:757, præmis 30, 35 og 55, og Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 97).

23 I denne henseende henviste Retten i den appellerede doms præmis 33 med rette til, at den omstændighed alene, at en retsakt som den anfægtede afgørelse er egnet til at øve en vis indflydelse på de på det relevante marked herskende konkurrenceforhold, og at den berørte virksomhed på en eller anden måde konkurrerer med den begunstigede i medfør af denne retsakt, under alle omstændigheder ikke er tilstrækkelig til, at den pågældende virksomhed kan betragtes som individuelt berørt af nævnte retsakt. En virksomhed kan således ikke alene påberåbe sig sin egenskab af konkurrent i forhold til den støttemodtagende virksomhed, men skal desuden bevise, at den befinder sig i en faktisk situation, som individualiserer den på samme måde som adressaten (jf. domme British Aggregates mod Kommissionen, C-487/06 P, EU:C:2008:757, præmis 47 og 48, og Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 99 og 100).

24 Endvidere fremgår det, som Retten fremhævede i den appellerede doms præmis 42, ligeledes af fast retspraksis, at den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, på ingen måde indebærer, at de pågældende retssubjekter skal anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når denne finder anvendelse på grundlag af objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt (jf. dom Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).

25 I den foreliggende sag fastslog Retten efter i den anfægtede doms præmis 39-41 at have anført, at appellanten blev påvirket af den anfægtede afgørelse på samme måde som de øvrige driftsherrer for landbaserede kasinoer i Danmark, og at appellanten ikke havde fremlagt nogen oplysninger, der gjorde det muligt at fastslå, at den omhandlede støtteforanstaltnings påvirkning af dennes stilling på det pågældende marked adskiller sig fra dens påvirkning af markedspositionen for udbydere af spil på gevinstgivende spilleautomater, i denne doms præmis 43, at appellanten ikke havde godtgjort betydningen af den indvirkning, som den omhandlede støtteforanstaltning kunne have på dennes økonomiske situation, for så vidt som appellanten ikke havde fremlagt nogen beviser i denne henseende.

26 Retten konkluderede herefter i den appellerede doms præmis 44, at da appellanten ikke havde godtgjort, dels at følgerne af den omhandlede støtteforanstaltning ikke kun ville berøre appellanten i dennes objektive egenskab af udbyder af landbaserede spil i Danmark, på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en identisk situation, dels hvilken indvirkning foranstaltningen kunne have på appellantens økonomiske situation, havde appellanten ikke godtgjort, at den omhandlede støtteforanstaltning kunne være til væsentlig skade for dennes stilling på det pågældende marked.

27 Som det fremgår af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, er appel begrænset til retsspørgsmål. Det er derfor alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder og til at tage stilling til bevismaterialet. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (jf. bl.a. dom E.ON Energie mod Kommissionen, C-89/11 P, EU:C:2012:738, præmis 64, og kendelse Iliad m.fl. mod Kommissionen, C-624/13 P, EU:C:2015:112, præmis 68).

28 I medfør af de samme bestemmelser og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement skal et appelskrift desuden præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De begrundelseskrav, der følger af disse bestemmelser, er ikke opfyldt, når appelskriftet, endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den omhandlede dom angiveligt er behæftet med, blot gentager eller ordret gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremsat for Retten, herunder anbringender og argumenter, der er støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund. En sådan appel har nemlig kun til formål at opnå en fornyet prøvelse af den til Retten indgivne stævning, hvilket falder uden for Domstolens kompetence (jf. i denne retning bl.a. dom Bergaderm og Goupil mod Kommissionen, C-352/98 P, EU:C:2000:361, præmis 34 og 35, og kendelse Banco Privado Português og Massa Insolvente do Banco Privado Português mod Kommissionen, C-93/15 P, EU:C:2015:703, præmis 21 og 22).

29 Det skal imidlertid fastslås, at appellanten med de argumenter, som denne har fremsat inden for rammerne af de første tre anbringender, som Kommissionen med rette har gjort gældende, i alt væsentligt – idet appellanten i det væsentlige gentager de samme argumenter som dem, der blev fremsat for Retten – netop sigter mod at drage Rettens konstateringer og vurderinger i den appellerede doms præmis 39-44 i tvivl for at opnå en fornyet prøvelse af de faktiske omstændigheder og det bevismateriale, som appellanten påberåbte sig i første instans med henblik på at godtgøre, at den anfægtede afgørelse væsentligt påvirker appellantens konkurrencemæssige stilling på det pågældende marked som en virksomhed, der indgår i en sluttet gruppe af erhvervsdrivende.

30 Det fremgår således, at appellanten sigter mod, at Domstolen erstatter Rettens bedømmelse med sin egen, uden på nogen måde at gøre rede for, på hvilken måde de retlige kriterier, som Retten i den appellerede dom, særlig dennes præmis 26, 27 og 33, lagde til grund for konklusionen om, at appellanten ikke var individuelt berørt, skulle være behæftet med retlige fejl.

31 Som anført af appellanten i replikken har Domstolen i henhold til artikel 256 TEUF ganske vist kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, Retten har draget heraf (jf. dom CB mod Kommissionen, C-67/13 P, EU:C:2014:2204, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).

32 I det foreliggende tilfælde har appellanten imidlertid på ingen måde gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i forbindelse med den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder. Idet appellanten drager Rettens konstateringer og vurderinger med hensyn til faktum i tvivl, sigter denne reelt mod at erstatte disse med andre sådanne konstateringer og vurderinger, særlig med hensyn til appellantens angivelige tilhørsforhold til en sluttet kreds af erhvervsdrivende, som skulle indebære, at appellanten befinder sig i en situation, der svarer til situationen for sagsøgerne i de sager, som gav anledning til domme Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen (C-132/12 P, EU:C:2014:100) og Stichting Woonlinie m.fl. mod Kommissionen (C-133/12 P, EU:C:2014:105), med henblik på at drage andre retlige konsekvenser heraf, nemlig at appellanten skulle være individuelt berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.

33 I overensstemmelse med den retspraksis, der er henvist til i denne kendelses præmis 27 og 28, er det åbenbart, at en sådan argumentation under en appelsag skal afvises.

34 Det bemærkes endvidere, at appellantens kritik af, at Retten pålagde denne en bevisførelse vedrørende væsentlig økonomisk skade, som ikke var mulig, eftersom støtteforanstaltningen først trådte i kraft den 1. januar 2012, beror på en urigtig forståelse af den appellerede dom. Det fremgår nemlig klart af den appellerede doms præmis 43 og 44, at Retten ikke stillede et sådant krav, men begrænsede sig til inden for rammerne af den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som det alene tilkommer Retten at foretage, at fastslå, at appellanten ikke havde godtgjort den påvirkning, som den omhandlede støtteforanstaltning »kan have på kasinoets økonomiske situation«.

35 Det skal endelig påpeges, at Retten, til forskel fra hvad appellanten, som på dette punkt støttes af Betfair, har anført, på ingen måde i den appellerede dom har tilkendegivet, at en sagsøger, der har godtgjort at være væsentligt påvirket af en støtteforanstaltning, ikke er individuelt berørt af en afgørelse, hvorved denne støtte erklæres forenelig med det indre marked, såfremt andre erhvervsdrivende også er væsentligt påvirket af denne foranstaltning.

36 Det fremgår således af den appellerede doms præmis 38-44, at Retten efter at have fastslået, at appellanten ikke havde godtgjort, at den omhandlede støtteforanstaltning påvirker dens medlemmer på anden måde end i deres objektive egenskab af udbydere af landbaserede spil i Danmark, og dermed på samme måde som enhver anden erhvervsdrivende, der befinder sig i en identisk økonomisk situation, bemærkede, at appellanten ikke havde godtgjort, hvilken indvirkning nævnte støtteforanstaltning kunne have på appellantens økonomiske situation. På denne baggrund kunne Retten med rette konkludere, at appellanten ikke havde godtgjort, at den omhandlede støtteforanstaltning kunne være til væsentlig skade for dennes stilling på det pågældende marked. Den appellerede dom og særlig dens præmis 44, som Betfair specifikt har henvist til, er dermed ikke behæftet med nogen retlig fejl.

37 Følgelig skal første til tredje anbringende delvist åbenbart afvises, delvist forkastes som åbenbart ugrundede.

Det fjerde anbringende

38 Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 52, idet den fandt, at den anfægtede afgørelse omfatter gennemførelsesforanstaltninger som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Dels er denne afgørelse, som godkender en national lovgivning, som er almengyldig, en regelfastsættende retsakt, som ikke kræver, at der vedtages en national gennemførelsesforanstaltning, eftersom den begrænser sig til at godkende ikrafttrædelsen af en endnu ikke ikrafttrådt national lovgivning, som blev vedtaget forud for den anfægtede afgørelse, og som anses for at være i overensstemmelse med EU-retten. Den afgiftspålæggelse, som appellanten er undergivet, er således ikke genstand for den anfægtede afgørelse, men for en uændret national lovgivning, som opretholder appellantens skattemæssige situation. Dels ville appellanten i modsætning til, hvad Retten anførte i den appellerede doms præmis 51, ikke have adgang til at indbringe denne lovgivning for en national domstol med påstand om, at den strider mod EUF-traktaten, eftersom en sådan sag ikke ville vedrøre retsgrundlaget for skatteopkrævningen hos appellanten.

39 Som der allerede er blevet henvist til i denne kendelses præmis 20, kan en fysisk eller juridisk person i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF anlægge et annullationssøgsmål, når den pågældende retsakt har karakter af en regelfastsættende retsakt, der ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger og berører vedkommende umiddelbart.

40 Som Domstolen allerede har fastslået, skal begrebet »regelfastsættende retsakter, […] som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF, fortolkes i lyset af formålet med bestemmelsen, som er at undgå, at en borger skal være nødsaget til at overtræde retsreglerne for at kunne få adgang til en dommer. Når en regelfastsættende retsakt har umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling uden at kræve gennemførelsesforanstaltninger, risikerer denne person at være afskåret fra en effektiv domstolsbeskyttelse, hvis den pågældende ikke har direkte adgang til at anlægge sag ved Unionens retsinstanser med henblik på at anfægte denne regelfastsættende retsakts lovlighed. I mangel af gennemførelsesforanstaltninger er en fysisk eller juridisk person – selv om vedkommende er umiddelbart berørt af den omhandlede retsakt – således først i stand til at opnå retslig kontrol af denne retsakt efter at have tilsidesat bestemmelserne i nævnte retsakt, idet vedkommende kan påberåbe sig, at de er ulovlige, i forbindelse med sager, der rejses over for vedkommende ved de nationale retter (domme Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 27, og T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 29).

41 Når en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, er domstolskontrollen med overholdelsen af Unionens retsorden derimod sikret, uanset om nævnte foranstaltninger hidrører fra Den Europæiske Union eller medlemsstaterne. Fysiske eller juridiske personer, der på grund af de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte en regelfastsættende EU-retsakt direkte ved Unionens retsinstanser, er beskyttet mod, at en sådan retsakt finder anvendelse på dem, gennem muligheden for at anfægte de gennemførelsesforanstaltninger, som denne retsakt omfatter (domme Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 28, og T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 30).

42 Når gennemførelsen af en sådan retsakt tilkommer Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer, kan fysiske eller juridiske personer på de i artikel 263, stk. 4, TEUF fastsatte betingelser indbringe et direkte søgsmål for Unionens retsinstanser til prøvelse af gennemførelsesretsakterne og i medfør af artikel 277 TEUF til støtte for dette søgsmål påberåbe sig, at den pågældende grundlæggende retsakt er ulovlig. Når gennemførelsen påhviler medlemsstaterne, kan disse personer påberåbe sig den pågældende grundlæggende retsakts ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom i henhold til artikel 267 TEUF (domme Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 93, Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 29, og T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 31).

43 Med henblik på at afgøre, om en regelfastsættende retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger, skal der ifølge Domstolens praksis tages udgangspunkt i situationen for den person, der påberåber sig søgsmålsretten i henhold til artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF. Det er således ikke relevant, om den omhandlede retsakt omfatter gennemførelsesforanstaltninger med hensyn til andre retsundergivne (domme Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 30, og T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 32).

44 Som det fremgår af den anfægtede afgørelses artikel 1, går denne afgørelse ud på at erklære den omhandlede nationale støtteforanstaltning, som følger af spilleafgiftsloven og lov om spil, forenelig med det indre marked som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF og dermed tillade Kongeriget Danmark at gennemføre denne foranstaltning.

45 Der skal herved henvises til, at det er ubestridt, at spilleafgiftsloven, der fastsætter de forskellige afgiftssatser for spil, hvad enten de udbydes online eller fra landbaserede faciliteter, og dermed også den afgiftssats, der finder anvendelse på appellanten, således som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 50, trådte i kraft den 1. januar 2012, efter at de danske myndigheder i overensstemmelse med artikel 108, stk. 3, TEUF havde udsat dens ikrafttræden, indtil Kommissionen havde truffet endelig afgørelse i sagen.

46 Heraf følger, at den anfægtede afgørelse kun har retsvirkninger for appellanten gennem denne nationale lovgivning og de afgiftsopgørelser, der vedtages på grundlag heraf, hvorved de specifikke konsekvenser, som den i nævnte afgørelse indeholdte erklæring om forenelighed har for den enkelte afgiftspligtige, herunder for appellanten, materialiseres (jf. analogt domme Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 35, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2014:100, præmis 53, og Stichting Woonlinie m.fl. mod Kommissionen, C-133/12 P, EU:C:2014:105, præmis 40).

47 Retten begik således ikke nogen retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 51 fandt, at de specifikke og konkrete konsekvenser af den anfægtede afgørelse for appellanten har materialiseret sig i nationale retsakter, nemlig spilleafgiftsloven, hvorved den omhandlede støtteordning blev indført i Danmark, og de retsakter til gennemførelse af denne lov, der fastsætter det afgiftsbeløb, som skal betales af de afgiftspligtige personer, som dermed udgør gennemførelsesforanstaltninger til den anfægtede afgørelse som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF.

48 Det er i denne henseende ikke relevant, at den anfægtede afgørelse konstaterer, at eksistensen af en national foranstaltning er forenelig med det indre marked, eftersom denne foranstaltning er nødvendig for, at den anfægtede afgørelse har retsvirkninger for appellanten, hvilket appellanten i øvrigt selv har påpeget, idet denne har anført, at den afgiftspålæggelse, som denne er genstand for, følger af denne nationale foranstaltning og ikke af nævnte afgørelse.

49 Der skal tillige henvises til, at Domstolen allerede har fastslået, at den angiveligt mekaniske karakter af de foranstaltninger, der er truffet på nationalt plan, ikke er relevant for at afgøre, om den anfægtede afgørelse omfatter gennemførelsesforanstaltninger truffet på dette plan (jf. i denne retning T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 41 og 42).

50 For så vidt angår hævdelsen af, at appellanten ikke har en søgsmålsret for de nationale retter, bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 51 inden for rammerne af den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som det alene tilkommer Retten at foretage, fastslog, at nævnte retsakter kunne indbringes for en national domstol. I overensstemmelse med den retspraksis, som der er henvist til i denne kendelses præmis 27, kan denne konstatering ikke drages i tvivl under nærværende appelsag, eftersom appellanten ikke har gjort gældende, at der foreligger en urigtig gengivelse på dette punkt.

51 Der skal under alle omstændigheder henvises til, at det for så vidt angår personer, som ikke opfylder betingelserne for at indbringe en sag for Unionens retsinstanser i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, påhviler medlemsstaterne at fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af den grundlæggende ret til en effektiv domstolsbeskyttelse (domme Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet, C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 100, og T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 49).

52 Herefter skal det fjerde anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.

Det femte anbringende

53 Med sit femte anbringende har appellanten i det væsentlige foreholdt Retten, at den i præmis 53 i den appellerede dom fandt, at det ikke var nødvendigt at tage stilling til, om appellanten var direkte berørt af den anfægtede afgørelse. Ifølge appellanten hviler denne bedømmelse imidlertid på en urigtig konstatering om, at appellanten ikke er individuelt berørt af denne afgørelse.

54 I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at det under gennemgangen af det første til fjerde appelanbringende er blevet fastslået, at Retten uden at begå retlige fejl har fastslået, at appellanten ikke er individuelt berørt af denne afgørelse.

55 Dette anbringende skal herefter forkastes som irrelevant.

56 Følgelig skal appellen forkastes i sin helhed.

Sagens omkostninger

57 I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt en appel ikke tages til følge. I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen, Betfair og EGBA har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og appellanten har tabt appelsagen, pålægges det appellanten at betale sagsomkostningerne.

58 Procesreglementets artikel 140, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bestemmer, at medlemsstater, der er indtrådt i en sag, bærer deres egne omkostninger. Det bestemmes derfor, at Kongeriget Danmark bærer sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

1) Appellen forkastes.

2) Royal Scandinavian Casino Århus I/S betaler sagens omkostninger.

3) Kongeriget Danmark bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter