Kendelse afsagt af Formanden for Anden Afdeling i Retten i Første Instans den 2. august 2000. - Invest Import und Export GmbH og Invest Commerce mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Særlige rettergangsformer - Indefrysning af midler og forbud mod investeringer i forbindelse med Forbundsrepublikken Jugoslavien - Forordning (EF) nr. 1147/2000 - Fumus boni juris. - Sag T-189/00 R.



Samling af Afgørelser 2000 side II-02993



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

1. Særlige rettergangsformer - udsættelse af gennemførelsen - foreløbige forholdsregler - betingelser - »fumus boni juris« - alvorligt og uopretteligt tab - kumulativ karakter

(Art. 242 EF og 243 EF, Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - forordninger

(Art. 253 EF)

Sammendrag

1. Det bestemmes i artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement, at begæringer om udsættelse af gennemførelsen skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at en begæring om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af dem ikke er opfyldt.

( jf. præmis 32 )

2. Den ved artikel 253 EF krævede begrundelse skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, der er lagt til grund af den fællesskabsmyndighed, som har udstedt den anfægtede retsakt, således at de berørte kan sætte sig ind i baggrunden for den trufne foranstaltning og Fællesskabets retsinstanser kan udøve deres kontrol. Det kan dog ikke kræves, at begrundelsen for forordninger specificerer de forskellige retlige og faktiske omstændigheder, der er genstand for forordningen, når de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgår.

( jf. præmis 43 )

Parter

I sag T-189/00 R,

»Invest« Import und Export GmbH, Neuss (Tyskland),

Invest Commerce SARL, Alfortville (Frankrig),

ved advokat R. Wägenbaur, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokatfirmaet Arendt & Medernach, 8-10, rue Matthias Hardt, Luxembourg,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved juridisk konsulent M.-J. Jonczy og B. Brandtner, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

angående en begæring i henhold til procesreglementets artikel 105, stk. 2, om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens forordning (EF) nr. 1147/2000 af 29. maj 2000 om ændring af bilag II til Rådets forordning (EF) nr. 1294/1999 om indefrysning af midler og forbud mod investeringer i forbindelse med Forbundsrepublikken Jugoslavien (EFT L 129, s. 15), for så vidt som sagsøgerne berøres heraf,

har

FORMANDEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS' ANDEN AFDELING

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Retsforskrifter

1 Rådet udstedte den 15. juni 1999 på grundlag af flere fælles holdninger på området for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik efter afsnit V i traktaten om Den Europæiske Union forordning (EF) nr. 1294/1999 om indefrysning af midler og forbud mod investeringer i forbindelse med Forbundsrepublikken Jugoslavien (EFT L 153, s. 63, herefter »grundforordningen«). Derigennem skulle det økonomisk-politiske pres på Forbundsrepublikken Jugoslaviens og Republikken Serbiens regeringer, som kritiseres for vedvarende tilsidesættelse af de relevante resolutioner fra FN-Sikkerhedsrådet og alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne, forstærkes.

2 Fællesskabet har med Rådets forordning (EF) nr. 723/2000 af 6. april 2000 om ændring af forordning nr. 1294/1999 (EFT L 86, s. 1, herefter »ændringforordningen«) yderligere skærpet sine økonomisk-politiske sanktioner for at udøve det størst mulige pres på præsident Milosevic.

3 De planlagte sanktioner rammer »Forbundsrepublikken Jugoslaviens regering« og »Republikken Serbiens regering«. Efter grundforordningens artikel 1, nr. 1 og 2, som affattet ved ændringsforordningen, blev til regeringerne bl.a. henregnet:

»- alle selskaber, virksomheder, institutioner - herunder alle finansielle institutioner - og enheder, der ejes eller kontrolleres af denne regering

- alle kollektivt ejede enheder, som er organiseret i Forbundsrepublikken Jugoslavien [henholdsvis Republikken Serbien]

- alle efterfølgere til sådanne selskaber, virksomheder, institutioner og enheder pr. 26. april 1999

- alle datterselskaber eller filialer, uanset hvor de befinder sig, af sådanne selskaber, virksomheder, institutioner og enheder«.

4 Ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 2, anses selskaber, som er beliggende uden for Forbundsrepublikken Jugoslaviens område, og som er anført i bilag II (den såkaldte »sorte liste«, inddelt efter Fællesskabets medlemsstater) til forordningen, for at ejes eller kontrolleres af de nævnte regeringer.

5 Ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 5, som affattet ved ændringsforordningen

»- anses selskaber, virksomheder, institutioner eller enheder, som er beliggende ... i Forbundsrepublikken Jugoslavien, med undtagelse af Kosovo-provinsen og Republikken Montenegro, og opført i bilag VI, hverken for at ejes eller kontrolleres af Forbundsrepublikken Jugoslaviens eller Republikken Serbiens regering eller for at ejes kollektivt

- anses alle andre selskaber, virksomheder, institutioner eller enheder, som er beliggende ... i Forbundsrepublikken Jugoslavien, med undtagelse af Kosovo-provinsen og Republikken Montenegro, for at ejes eller kontrolleres af Forbundsrepublikken Jugoslaviens eller Republikken Serbiens regering eller for at ejes kollektivt«.

Ifølge artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 1059/2000 af 18. maj 2000 om ændring af forordning nr. 723/2000 (EFT L 119, s. 1) gælder disse bestemmelser dog først fra den 30. juni 2000, idet udarbejdelsen af bilag VI (den såkaldte »hvide liste«) krævede et større forbrug af tid.

6 Grundforordningens artikel 3 bestemmer, at alle midler, som tilhører Forbundsrepublikken Jugoslaviens og/eller Republikken Serbiens regeringer uden for Forbundsrepublikken Jugoslaviens område, skal indefryses, og foreskriver, at der hverken direkte eller indirekte må stilles midler til rådighed for eller til gavn for nogen af disse to regeringer.

7 I artikel 7 fastsættes undtagelser fra forbuddet i artikel 3 for visse midler, der er bestemt til dækning af udgifter ved jugoslaviske eller serbiske diplomatiske repræsentationer, til betalinger inden for socialsikringsområdet, til skatter og gebyrer eller til normale lønninger i Fællesskabet.

8 Artikel 8 bemyndiger Kommissionen til i enkelttilfælde at indrømme undtagelsestilladelser, når Fællesskabets interesser ellers ville lide alvorlig skade, som f.eks. at ændre bilag II og VI til forordningen.

9 Ifølge artikel 8, stk. 4, som affattet ved ændringsforordningen, skal anmodninger om undtagelsestilladelser eller om ændring af bilagene indgives via medlemsstaternes i bilag III opførte kompetente myndigheder, der med størst mulig omhu skal kontrollere ansøgerens oplysninger.

Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger

10 Ved skrivelse af 8. september 1999 fra Bundesausfuhramt til Kommissionen ansøgte Forbundsrepublikken Tyskland om, at sagsøgeren »Invest« Import und Export GmbH blev opført i bilag II til forordning nr 1294/1999, da denne virksomhed direkte ejes af Invest-Import Beograd. Den Franske Republik indgav ved skrivelse af 27. oktober 1999 fra det franske økonomi-, finans- og industriministerium en tilsvarende anmodning vedrørende sagsøgeren Invest Commerce SARL, der ejes af Invest-Import Beograd og dets tyske datterselskab, sagsøger 1.

11 Kommissionen udstedte den 29. maj 2000 forordning (EF) nr. 1147/2000 om ændring af bilag II til Rådets forordning (EF) nr. 1294/1999 om indefrysning af midler og forbud mod investeringer i forbindelse med Forbundsrepublikken Jugoslavien (EFT L 129, s. 15, herefter »den anfægtede forordning«), hvorved sagsøgerne blev opført i bilag II til grundforordningen.

12 Der blev som begrundelse henvist til Tysklands og Frankrigs anmodninger. Til sagsøgernes anbringende om, at deres moderselskab ejes af virksomhedens ansatte og tidligere ansatte, anføres det i niende betragtning, at dette anbringende ikke tager hensyn til, at et selskab, der ejes af dets ansatte og tidligere ansatte, er en »kollektivt ejet« enhed [på fransk: entité détenue collectivement; på engelsk: socially owned entity], og at et sådant selskab derfor er omfattet af definitionen på »Forbundsrepublikken Jugoslaviens og Republikken Serbiens regering«, uanset bestyrelsens sammensætning eller størrelsen af de aktieposter i selskabet, der ejes direkte eller indirekte af Forbundsrepublikken Jugoslavien eller Republikken Serbien.

13 Ved stævning, der indgik til Rettens Justitskontor den 18. juli 2000, har sagsøgerne i henhold til artikel 230, stk. 4, EF nedlagt påstand om, at den anfægtede forordning erklæres ugyldig, for så vidt som sagsøgerne er blevet opført i bilag II til grundforordningen.

14 Sagsøgerne har ved særskilt processkrift, der indgik til Rettens Justitskontor samme dag, nedlagt påstand om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning, for så vidt som sagsøgerne berøres heraf, og nedlagt påstand om, at der efter procesreglementets artikel 105, stk. 2, træffes en hasteafgørelse vedrørende denne begæring.

15 Da Rettens præsident har forfald, udøves hans beføjelser efter procesreglementets artikel 106, stk. 2, af formanden for Anden Afdeling.

16 Ved kendelse af 25. juli 2000 (sag T-189/00 R, ikke trykt i Samling af Afgørelser) har formanden for Rettens Anden Afdeling i henhold til procesreglementets artikel 105, stk. 2, inden modtagelse af Kommissionens bemærkninger, udsat gennemførelsen af den anfægtede forordning over for sagsøgerne, indtil der træffes endelig afgørelse i sagen om foreløbige forholdsregler, idet det præciseredes, at Kommissionen ufortøvet skulle meddele en godkendelse for hver eneste af de af sagsøgerne anmeldte import- og eksportforretninger - uden at overholde proceduren efter grundforordningens artikel 9, som affattet ved ændringsforordningen - og at sagsøgerne, uagtet denne forordnings artikel 3, nr. 1, kunne disponere over det til den pågældende forretning fornødne beløb.

17 Kommissionen har ved processkrift, der indgik til Rettens Justitskontor den 26. juli 2000, taget stilling til begæringen om foreløbige forholdsregler. Kommissionen har nedlagt påstand om, at begæringen ikke tages til følge.

18 Parterne har afgivet mundtlige indlæg den 31. juli 2000.

19 Vedrørende de begærede foreløbige forholdsreglers uopsættelighed har sagsøgerne - hvis aktivitet omfatter import af bl.a. eddikesyre, methanol, elkabler og værktøj til metalforarbejdning, samt eksport af bl.a. råstoffer, isoleringsmateriale og reservedele til maskiner og industrianlæg til og fra Serbien, Makedonien, Bulgarien, Montenegro og Bosnien-Herzegovina - fremført, at deres firmakonti i Tyskland og Frankrig siden ikrafttrædelsen af den anfægtede forordning har været spærret for ud- og indbetalinger, hvorved deres virksomhed i vid udstrækning er blevet lammet. Hvis det ikke lykkes med omgående virkning at få udsat gennemførelsen af den anfægtede forordning, er deres eksistens akut truet. De er i øjeblikket dømt til magtesløshed og risikerer at måtte afsløre deres betalingsudygtighed.

20 Ifølge grundforordningens artikel 7, stk. 1, kan sagsøgerne ganske vist udbetale normale lønninger, så længe deres konti udviser en positiv saldo. Det er dog ikke tilladt dem fra deres konti at hæve til leje- og leasingudgifter til kontor- og lagerlokaler, til køretøjer og til edb-udstyr og overføre disse beløb til modtagerne. Sagsøgerne risikerer således, at udlejerne henholdsvis leasinggiverne med kort varsel opsiger de pågældende aftaler, og dermed berøves sagsøgerne enhver materiel mulighed for at genoptage deres forretninger inden for en overskuelig fremtid.

21 Sagsøgerne har bestræbt sig på at afværge eller begrænse skaderne. De har anmodet Kommissionen om at frigøre visse betalinger fra betalingsforbuddet i henhold til grundforordningens artikel 8, stk. 1 og 2, som affattet ved ændringsforordningen. Sagsøgerne har dog endnu ikke modtaget noget svar. Endvidere er det endnu ikke lykkes deres moderselskab, Invest-Import Beograd, trods talrige anstrengelser og tilsvarende anmodninger at overbevise Kommissionen om, at sagsøgerne bør opføres på den »hvide liste« efter bilag VI til grundforordningen, som affattet ved ændringsforordningen.

22 Sagsøgerne har herefter i det væsentlige gjort gældende, at den anfægtede forordning strider mod grundforordningen. De er ganske vist datterselskaber af Invest-Import. Deres moderselskab i Beograd er dog hverken en statsejet virksomhed eller kollektivt ejet. Det har tværtimod længe været ejet af virksomhedens ansatte og tidligere ansatte, som det fremgår af de vedlagte selskabsvedtægter og handelsregisterbekræftelser. Lovmæssige forhold udelukker, at den jugoslaviske eller serbiske regering kan inddrage selskabets økonomiske midler. Det er heller ikke blevet forsøgt at udøve et pres på virksomheden i denne retning.

23 Sagsøgernes opførelse i bilag II ville i øvrigt heller ikke være berettiget, hvis moderselskabet stadig i dag - hvilket ikke er tilfældet - var kollektivt ejet. Også denne virksomhedsform er således udformet, at de statslige instanser ikke ville have mulighed for at inddrage virksomhedens økonomiske midler.

24 Da den anfægtede forordning støttes på, at sagsøgernes moderselskab er en virksomhed, der er »kollektivt ejet«, og da grundforordningen, som affattet ved ændringsforordningen, henviser hertil, har sagsøgerne subsidiært i henhold til artikel 241 EF bestridt, at grundforordningen kan finde anvendelse. Såvel dette forhold som den anfægtede forordning strider mod det fællesskabsretlige proportionalitetsprincip. Der kunne nemlig komme mindre strenge midler i betragtning for at nå det tilsigtede mål om at udøve et forstærket pres på Jugoslaviens nuværende politiske regime. Man kunne f.eks. forestille sig et system med selektive eksportforbud eller forbehold om eksportgodkendelse. Sådanne foranstaltninger ville afgjort være mere passende for disse omstændigheder, og det ville kunne undgås at bringe sagsøgernes eksistens unødigt i fare.

25 Sagsøgerne har under den mundtlige forhandling hertil videre anført, at hvis grundforordningen faktisk skulle fortolkes således - hvilket de bestrider - at moderselskabets ejerforhold og selskabsform ikke er afgørende, ville denne forordning i alvorlig grad stride mod elementære retsgrundsætninger. En sådan diskriminerende og generaliserende fremgangsmåde fra Rådets side udgør magtoverskridelse.

26 Sagsøgerne har i øvrigt påtalt en tilsidesættelse af deres ret til forsvar; Kommissionen har på ingen måde efterkommet sin pligt til at sikre dem en omfattende ret til kontradiktion inden vedtagelse af den for dem bebyrdende foranstaltning. Også når et selskab bliver opført på den »sorte liste« i bilag II til grundforordningen efter anmodning fra den kompetente nationale myndighed, og den pågældende procedure således er udformet med to trin, har Kommissionen det endelige ansvar for, at de berørte virksomheder opnår ret til kontradiktion.

27 Sagsøgerne har til Kommissionens anbringende om, at der med den anfægtede forordnings sanktionsformål må være et vist overraskelsesmoment, hvilket er til hinder for en forudgående ret til kontradiktion, under den mundtlige forhandling anført, at der for ingen af dem har været noget overraskelsesmoment i denne sag. Begge sagsøgerne havde kendskab til deres forestående opførelse på den »sorte liste«. Kommissionen skulle derfor have hørt dem inden udstedelsen af den anfægtede forordning.

28 Endelig er begrundelsen for den anfægtede forordning efter sagsøgernes opfattelse utilstrækkelig. Der mangler enhver redegørelse for sagsøgernes faktiske retsforhold og de statslige muligheder for indgriben i deres moderselskabs forhold. Dette gælder også - hvad sagsøgerne subsidiært påtaler - for grundforordningen.

29 Kommissionen er af den opfattelse, at de begærede foreløbige forholdsregler hverken er uopsættelige eller - grundet manglende opfyldelse af betingelserne for fumus boni juris - nødvendige. Kommissionen har fremhævet, at den med udstedelsen af den anfægtede forordning udelukkende har gennemført grundforordningen. Sagsøgerne er blevet opført på den »sorte liste« efter udtrykkeligt ønske fra de kompetente tyske og franske myndigheder. Sagsøgerne burde først og fremmest have henvendt sig til disse myndigheder med deres anliggende. Kommissionen kan som rent gennemførelsesorgan ikke bebrejdes nogen retsstridig adfærd eller undladelse.

30 Under den mundtlige forhandling har Kommissionen om de i grundforordningens artikel 7 og artikel 8, stk. 1, litra b), fastsatte undtagelsesbetingelser forklaret, at intet forhindrer sagsøgerne i at opnå en godkendelse på grundlag af en begrundet godkendelsesanmodning i henhold til stk. 2, hvis de tilvejebringer den relevante dokumentation for påløbne eller opståede udgifter, således at de nationale myndigheder og Kommissionen kan foretage den foreskrevne efterprøvelse.

Rettens bemærkninger

31 I henhold til artikel 242 EF og 243 EF, sammenholdt med artikel 4 i Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (EFT L 319, s. 1), som affattet ved Rådets afgørelse 93/350/Euratom, EKSF, EØF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21), kan Retten, hvis den skønner, at forholdene kræver det, udsætte gennemførelsen af den anfægtede retsakt eller foreskrive de nødvendige foreløbige forholdsregler.

32 Det bestemmes i procesreglementets artikel 104, stk. 2, at begæringer om udsættelse af gennemførelsen skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at udsættelsen forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at begæringen om udsættelse ikke kan tages til følge, når en af dem ikke er opfyldt (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.10.1996 i sag C-286/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 30, og af Rettens præsident den 28.6.2000 i sag T-74/00 R, Artedogan mod Kommissionen, Sml. II, s. 2583, præmis 21).

33 I denne sag skal der først foretages en undersøgelse af berettigelsen af de begærede forholdsregler (fumus boni juris).

34 Vedrørende det første anbringende, hvormed det gøres gældende, at den anfægtede forordning strider mod grundforordningen, må det fastslås, at det er ubestridt, at sagsøgerne er i Fællesskabet hjemhørende datterselskaber af et moderselskab, der, hvis det ikke i Beograd er organiseret som en kollektivt ejet enhed, i hvert fald den 26. april 1999 var organiseret som successor til en sådan enhed. Sagsøgerne falder dermed ind under definitionen af »Forbundsrepublikken Jugoslaviens regering« og »Republikken Serbiens regering« i artikel 1, nr. 1 og 2, i grundforordningen, som affattet ved ændringsforordningen, samt ind under anvendelsesområdet for grundforordningens artikel 2. I modsætning til sagsøgernes anbringende henviser grundforordningen hverken til ejerforholdene af det i Jugoslavien henholdsvis Serbien hjemhørende moderselskab eller til dettes selskabsform. Den påståede i mellemtiden foretagne privatisering og sagsøgernes Beograd-moderselskabs faktiske uafhængighed af Milosovic-regimet spiller derfor ingen rolle i forbindelse med betingelserne for anvendelsen af grundforordningen.

35 Også grundforordningens artikel 2, stk. 5, som affattet ved ændringsforordningen, er i denne forbindelse af betydning, idet retsstillingen klarlægges derhen, at alle selskaber, virksomheder, institutioner og enheder, som er beliggende i »Restjugoslavien« (dvs. Jugoslavien med undtagelse af Montenegro og Kosovo), henregnes til regeringen, for så vidt som de ikke er opført på den »hvide liste« i bilag VI. Denne bestemmelse finder imidlertid først anvendelse efter udstedelsen af den anfægtede forordning. Den var dog allerede en del af ændringsforordningen af 6. april 2000. Sagsøgerne kunne derfor allerede fra begyndelsen af april 2000 indse, at de konkrete ejerforhold til deres moderselskab i Beograd ikke kunne være afgørende efter de på ny skærpede sanktionsregler.

36 Den omstændighed, at sagsøgerne ved den anfægtede forordning efter anmodning fra de kompetente nationale myndigheder er blevet opført i bilag II til grundforordningen, udgør således en gennemførelse af artikel 1 og 2 i denne forordning, hvilket ikke umiddelbart tyder på, at Kommissionen har begået retlige fejl. Der ses især ikke at foreligge en tydelig tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet fra Kommissionens side, idet opførelsen af sagsøgerne i bilag II til grundforordningen automatisk fører til indefrysning af deres midler efter grundforordningens artikel 3, uden at Kommissionen har mulighed for at vælge en mindre bebyrdende sanktion.

37 Hvad angår sagsøgernes subsidiære anbringende om, at grundforordningen tilsidesætter forbuddet mod uforholdsmæssighed, for så vidt som en mindre streng sanktion, som f.eks. selektive eksportforbud eller forbehold for eksportgodkendelse, stod til rådighed, og deres moderselskab i Beograd som en »statsfjern« privatiseret virksomhed med urette er blevet omfattet af sanktionsreglerne, skal det bemærkes, at grundforordningen har til formål (anden betragtning) tydeligt at øge presset mod den jugoslaviske og den serbiske regering, gennem indefrysning af disse regeringers tilgodehavende i udlandet, samt ved at ingen midler længere skal komme disse regeringer til gode. Disse foranstaltninger er allerede fastsat i artikel 2 i den fælles holdning 1999/318/FUSP af 10. maj 1999 fastlagt af Rådet på grundlag af artikel 15 i traktaten om Den Europæiske Union vedrørende supplerende restriktive foranstaltninger mod Forbundsrepublikken Jugoslavien (EFT L 123, s. 1). Gennem ændringsforordningen skulle disse sanktioner under hensyn til den politiske situation yderligere skærpes for at udøve det størst mulige pres på Milosovic-regimet (anden betragtning); endvidere skulle de eksisterende økonomiske sanktioner gøres mere effektive bl.a. ved udfyldelse af eventuelle lakuner og en forbedret håndhævelse (fjerde betragtning).

38 Når henses til sammenhængen i og formålet med disse regler, kan der ikke inden for rammerne af den påkrævede summariske - og tilstrækkelige - efterprøvelse i forbindelse med begæringen om foreløbige forholdsregler fastslås at foreligge en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet fra Rådets side. I øvrigt har sagsøgerne inden for rammerne af den subsidiære påstand begrænset sig til kun generelt at gøre en retskrænkelse gældende uden selvstændigt at fremføre, i hvor høj grad de af dem foreslåede mindre strenge sanktioner, omfattende en individualiseret efterprøvelse af den ramte virksomheds ejerforhold, kunne gennemføres i praksis, og hvorvidt de kunne være forenelige med reglernes formål om skærpelse af de allerede bestående sanktioner og udfyldelse af eventuelle lakuner. Det under den mundtlige forhandling fremførte anbringende om, at grundforordningen strider mod elementære retsgrundsætninger og udgør magtoverskridelse er ligeledes uunderbygget.

39 Den subsidiært fremførte påstand om, at grundforordningen strider mod ranghøjere ret, synes derfor, i hvert fald umiddelbart, at være ubegrundet.

40 Dette gælder også for den påberåbte tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar, uden at det i den foreliggende sag om foreløbige forholdsregler skal undersøges, om de ved de omtvistede sanktionsregler berørte virksomheder overhovedet har krav på en forudgående ret til kontradiktion. Som Kommissionen med rette har anført, bliver en virksomhed opført i bilag II til grundforordningen på initiativ af den kompetente nationale myndighed efter en administrativ to-trinsprocedure, hvori disse myndigheder efter artikel 8, stk. 4, i grundforordningen, som affattet ved ændringsforordningen, spiller en væsentlig rolle. I en sådan sag skal den berørte virksomheds ret til høring først og fremmest sikres i forholdet mellem denne virksomhed og den kompetente nationale forvaltning (Rettens dom af 9.11.1995, sag T-346/94, France-aviation mod Kommissionen, Sml. II, s. 2841, præmis 30 ff). I den foreliggende sag har sagsøgerne intet fremført vedrørende de tyske og franske myndigheders eventuelle tilsidesættelse af deres ret til høring.

41 Sagsøgeren »Invest« Import und Export GmbH har derimod ubestridt tidligere haft kontakt med de tyske myndigheder, som selskabet allerede i begyndelsen af juni 1999 henviste til forud for opførelsen på den »sorte liste«, og som det straks tilstillede sine udførlige indvendinger. Endvidere forelagde sagsøgeren i maj og juni 2000 på indgående vis sine standpunkter for de tyske myndigheder og for Kommissionen. Også sagsøgeren Invest Commerce SARL havde efter sin forklaring under den mundtlige forhandling kendskab til sin forestående opførelse på den »sorte liste«.

42 Under disse omstændigheder kan der ikke i den foreliggende sag fastslås at foreligge en tilsidesættelse af retten til forsvar.

43 Hvad angår sagsøgernes påtale af utilstrækkelig begrundelse for såvel den anfægtede forordning som for - subsidiært - grundforordningen, er det tilstrækkeligt at henvise til, at den efter artikel 253 EF påkrævede begrundelse ifølge Domstolens faste praksis klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, der er lagt til grund af den fællesskabsmyndighed, som har udstedt den anfægtede retsakt, således at den berørte kan sætte sig ind i baggrunden for den trufne foranstaltning, og Domstolen kan udøve sin kontrol. Det kan dog ikke kan kræves, at begrundelsen for forordningerne specificerer de forskellige detaljer, som omfattes af forordningerne, når de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgår (dom af 22.1.1986, sag 250/84, Eridania, Sml. s. 117, præmis 37 og 38).

44 I det foreliggende tilfælde fremgår det med de skærpede sanktionsforanstaltninger forfulgte formål, som ovenfor anført, af helheden. Grundforordningen opfylder derfor begrundelsespligten. Dette gælder også for den anfægtede forordning, som i betragtningerne udtrykkeligt tilbageviser sagsøgernes anbringender.

45 I øvrigt viser begæringen om foreløbige forholdsregler og stævningen, at sagsøgerne fuldt ud har været i stand til for Retten at varetage deres interesser og gøre retsstridigheden af de omtvistede forordninger gældende. Endelig har forordningernes begrundelse også muliggjort den summariske efterprøvelse af fumus boni juris inden for rammerne af den foreliggende sag.

46 Det sidste anbringende kan derfor heller ikke lægges til grund.

47 Sagsøgerne har således hverken fremført de faktiske eller de retlige grunde til, at de begærede foreløbige forholdsregler forekommer berettigede. Begæringen skal derfor afvises, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser for anordning af foreløbige forholdsregler er opfyldt.

48 Samtidig ophæves den i henhold til procesreglementets artikel 105, stk. 2, afsagte kendelse af 25. juli 2000.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

FORMANDEN FOR RETTENS ANDEN AFDELING

1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.

2) Kendelsen af 25. juli 2000 i sag T-189/00 R ophæves.

3) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.