Ved stævning indleveret den 4. februar d. å. har Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen statuerer, at Det forenede Kongerige ved at forbyde import og ved at indføre en importlicensordning i sektoren for fjerkrækød har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler det i henhold til EØF-traktatens artikel 30.

Ifølge den britiske regering er de pågældende foranstaltninger berettigede i henhold til traktatens artikel 36, da de indgår i en række forholdsregler, som har til formål at beskytte sundhed og liv for fjerkræ, der er truet af Newcastle disease. Dette er en virusinfektion, som kan ramme fjerkræ, navnlig høns og kalkuner; den fremkalder åndedrætsbesvær og andre forstyrrelser, hæmmet vækst, ophør af ægproduktion og meget ofte det syge dyrs død. Som præventiv foranstaltning benyttes i mange lande vaccination, hvor der anvendes vaccine fremstillet af levende virus eller inaktiv virus. Vaccinationen foretages imidlertid sædvanligvis frivilligt og er følgelig begrænset til en del af fjerkræbestanden i hvert land; desuden kan vaccineret fjerkræ samt kødet og æggene heraf være skjulte bærere af smitsom virus (såkaldt »naturligt forekommende virus«). I betragtning af disse omstændigheder har visse lande foretrukket at forbyde forebyggende vaccination (således at et eventuelt udbrud af sygdommen lettere og hurtigere kan konstateres). I stedet slagtes fjerkræet i de områder, hvor sygdommen har vist sig, ligesom der udstedes forbud mod eller stilles visse betingelser for import af fjerkræ, fjerkrækød og fjerkræprodukter fra lande, hvor der anvendes forebyggende vaccination.

I Det forenede Kongerige fulgte man indtil 1962 den praksis at slagte, når og hvor en smittekilde opdagedes, idet der blev ydet erstatning til avlere, som led tab; men denne politiks store omkostninger foranledigede de kompetente myndigheder til i stedet at indføre frivillig vaccination, hvorved der blev anvendt inaktiveret vaccine i overensstemmelse med forslag fra det udvalg, som Sir Arnold Plant var formand for (jf udvalgets betænkning, svarskriftets bilag I). Nordirland indførte imidlertid ikke den nye ordning; følgelig blev import af fjerkræ fra andre dele af Det forenede Kongerige forbudt — og er det stadig — for at undgå risiko for smitte.

Resultaterne af vaccinationsordningen var gode i de år, da vaccinen blev anvendt i videst omfang (først og fremmest i perioden 1965-1969); antallet'af registrerede sygdomstilfælde pr. år faldt faktisk betydeligt. I 1970 var der en negativ udvikling med udbrud af en epidemi, som medførte alvorlige økonomiske tab; man antog, at årsagen til udbruddet for en stor del var mindre udbredt vaccination (jf. afsnittene 22-24 i Report of the Review Panel on the Newcastle Disease Epidemic, bilag 2 til svarskriftet). Konklusionen heraf var, at metoden burde anvendes i videst muligt omfang, og at det var hensigtsmæssigt at tillade anvendelse af levende vaccine. I 1971 og 1972 faldt antallet af sygdomstilfælde faktisk fra mere end 4200 til 400 og faldt fortsat hurtigt i de følgende år (svarskriftets bilag 4). Endelig bør det bemærkes, at ifølge statistikker fra International Office of Epizooties, som Kommissionen har fremlagt som bilag til sin begrundede udtalelse, er der kun registreret én smittekilde for sygdommen i Det forenede Kongerige de sidste fem år (i 1978).

Alligevel underrettede Det forenede Kongeriges faste repræsentation ved De europæiske Fællesskaber den 27. august 1981 Kommissionen om, at den britiske regering efter en revision af den politik, den førte for at bekæmpe Newcastle disease, havde besluttet at forbyde forebyggende vaccination og at genindføre obligatorisk slagtning af fjerkræ i ethvert område, som blev inficeret efter den 1. september 1981, denne foranstaltning ville bevirke, at fjerkræ på britiske gårde blev særligt sårbart over for smitterisiko som følge af import fra lande, hvor anvendelse af vaccine stadig var tilladt. Derfor ville import til Storbritannien af frisk eller frosset fjerkræ, æg og ægprodukter ikke blive tilladt, medmindre de kom fra lande, som var helt fri for Newcastle disease, og hvor anvendelse af vaccine var forbudt og reglen om obligatorisk slagtning blev anvendt i tilfælde af sygdomsudbrud (disse betingelser er i Fællesskabet kun opfyldt i Danmark og Irland).

Det korte varsel blev søgt begrundet med, at en længere frist ville have gjort det muligt for eksportører til Storbritannien at indføre og i kølehuse oplagre store mængder produkter, som ikke var i overensstemmelse med de nye regler, og således i flere måneder bringe sundheden i uvaccinerede britiske fjerkræbesætninger i fare.

Importforbudet blev iværksat effektivt fra den angivne dato. Efter drøftelser med Fællesskabets stående Veterinærkomité i Bruxelles den 1. september 1981 besluttede Det forenede Kongeriges regering imidlertid senere at tillade import af ægprodukter, som havde undergået varmebehandling under fremstillingen; partier af sådanne produkter ledsaget af en veterinærattest på, at en sådan behandling har fundet sted, er omfattet af særlige licensbetingelser. I øvrigt udstedes der fortsat globalimportlicenser for frisk eller frosset fjerkrækød for indførsler fra Danmark og Irland.

De indvendinger, som Kommissionen fremførte (i sin skrivelse af 11. september 1981) mod Det forenede Kongeriges meddelelse af 27. august 1981, fik ikke Det forenede Kongeriges regering til at ændre holdning; den fastholdt sit synspunkt, nemlig at de omtvistede foranstaltninger måtte anses for lovlige i henhold til artikel 36, og den påberåbte sig også artikel 11, stk. 1, i Rådets direktiv 71/118 af 15. februar 1971. Den 12. oktober 1981 fremsatte Kommissionen i henhold til EØF-traktatens artikel 169 en begrundet udtalelse gående ud på, at Det forenede Kongerige havde overtrådt traktatens artikel 30. Ved skrivelse af 30. oktober 1981 fastholdt Det forenede Kongeriges faste repræsentation endnu engang regeringens synspunkt.

Kommissionen anlagde derefter denne sag. Den franske og den irske regering besluttede at intervenere i sagen til støtte for henholdsvis sagsøgeren og den sagsøgte stat.