ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 72)
6.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 70)
1.

Præjudicielle spørgsmål — forelæggelse for Domstolen — fastlæggelse af de spørgsmål, som skal forelægges — den nationale rets enekompetence — parternes mulighed for at ændre spørgsmålenes indhold — foreligger ikke — Domstolens forpligtelse til at henholde sig til de spørgsmål, som fremgår af forelæggelsesafgørelsen (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23) (jf. præmis 24)
5.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — lighed mellem de berørte varer eller tjenesteydelser — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 69)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 28. april 2016 – Pudāns

(Sag C-462/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — den fælles landbrugspolitik — Forordning (EF) nr. 692/2009 — direkte støtteforanstaltninger — artikel 29, stk. 1 — pligt til at foretage betalinger fuldt ud til modtagerne — indkomstskat«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 18 og 19)

2. Landbrug — den fælles landbrugspolitik — direkte støtteforanstaltninger — generelle regler — betalinger foretaget i henhold til disse ordninger — pligt til at foretage betalinger fuldt ud til modtagerne — national ordning, hvorefter disse betalinger pålægges indkomstskat — lovlig (Rådets forordning nr. 73/2009, 25. betragtning og art. 29, stk. 1) (jf. præmis 25-31 samt domkonkl.)

Konklusion

Artikel 29, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter betalinger, som foretages i henhold til de støtteordninger, der er opregnet i bilag I til denne forordning, pålægges indkomstskat.

( 1 ) – EUT C 381 af 16.11.2015.
3.

Den Europæiske Unions offentlige kontrakter–indgåelse af en aftale efter udbud–udvælgelseskriterier–kriterium om nødvendigheden af en afsluttet jurauddannelse for at levere juridiske oversættelser til Domstolen–den ordregivende myndigheds forpligtelse til i medfør af direktiv 2005/36 at foretage en sammenligning af de kvalifikationer, som en tilbudsgiver har fremlagt, og dem, der kræves i udbudsbekendtgørelsen–foreligger ikke (Art. 45 TEUF og art. 49 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36, afsnit III) (jf. præmis 30 og 31)
Domstolens kendelse (Sjette Afdeling) af 10. november 2016 – MB

(Sag C-697/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – offentlige kontrakter – direktiv 2004/18/EF – direktiv 2014/24/EU – deltagelse i en udbudsprocedure – tilbudsgiver, der i tilbuddet undlader at nævne de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – retlig forpligtelse til at anføre denne angivelse – udelukkelse fra kontrakten uden mulighed for at berigtige denne undladelse«

1. Præjudicielle spørgsmål–spørgsmål, der svarer til spørgsmål, der allerede er afgjort ved retspraksis–anvendelse af procesreglementets artikel 99 (Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 18-20)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne–fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter–direktiv 2004/18–princippet om ligebehandling af tilbudsgiverne–forpligtelse til gennemsigtighed–økonomisk aktør udelukket fra deltagelse i et udbud, idet vedkommende ikke har overholdt en forpligtelse, der ikke udtrykkeligt er fastsat i udbudsmaterialet eller i den nationale lov–ingen mulighed for at berigtige denne undladelse–ulovlighed (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 27, stk. 1, og art. 49 til art. 51) (jf. præmis 31-34 samt domskonkl.)

Konklusion

Ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen, som gennemført ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en økonomisk aktør udelukkes fra en offentlig udbudsprocedure, såfremt den ikke overholder en forpligtelse til klart i tilbuddet at angive de erhvervsmæssige udgifter vedrørende sikkerhed på arbejdspladsen – idet manglende overholdelse heraf sanktioneres med udelukkelse fra proceduren – som ikke udtrykkeligt følger af udbudsdokumenterne eller national lovgivning, men af en national ret i sidste instans’ fortolkning af denne lovgivning og af udfyldningen af manglerne i disse dokumenter. Ligebehandlingsprincippet og gennemsigtighedsforpligtelsen skal ligeledes fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der gives denne tilbudsgiver mulighed for at afhjælpe situationen og opfylde denne forpligtelse inden for en frist, der fastsættes af den ordregivende myndighed.

( 1 ) – EUT C 106 af 21.3.2016.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 10. november 2016 –

Signum Alfa Sped

(Sag C-446/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – ret til fradrag – afslag – udstederen af fakturaen betragtes ikke som den faktiske leverandør af de fakturerede tjenesteydelser – forpligtelse til kontroller, der påhviler den afgiftspligtige person«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne–det fælles merværdiafgiftssystem–fradrag for indgående afgift–nægtelse som følge af en faktura udstedt af en erhvervsdrivende, der anses for ikkeeksisterende–ikke tilladt–grænser–betingelser–modtageren af fakturaen havde eller burde have haft kendskab til, at der forelå svig–efterprøvelse påhviler den nationale ret (Rådets direktiv 2006/112) (jf. præmis 32, 33 og 41-45 samt domskonkl.)

Konklusion

Bestemmelserne i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national praksis, hvorefter skatteforvaltningen giver en afgiftspligtig person afslag på fradrag for den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for ydelser, der er leveret til ham, på grund af det usandsynlige indhold af fakturaerne for disse ydelser, idet udstederen heraf ikke kan være den faktiske leverandør af tjenesteydelserne, med mindre det på grundlag af objektive forhold og uden at det hermed kræves af den afgiftspligtige person, at denne foretager kontroller, som ikke påhviler den pågældende, godtgøres, at denne afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den nævnte levering var led i merværdiafgiftssvig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

( 1 ) – EUT C 381 af 16.11.2015.
3.

Fælles handelspolitik — beskyttelse mod dumping — pristilsagn — forordning om ændring af forordning om midlertidig told for at tage hensyn til beslutningen om at godkende et tilsagn — forordning har ikke bekræftende karakter (Rådets forordning nr. 1225/2009, art. 8, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 748/2013) (jf. præmis 30-32)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 3. marts 2016 – Euro Bank

(Sag C-537/15)

»Præjudiciel forelæggelse — forbrugerbeskyttelse — direktiv 93/13/EØF — kreditaftale — urimelige vilkår — nationale bestemmelser — simpelt fuldbyrdelsesgrundlag for banker — anmodning om, at den fuldbyrdende ret påfører den obligatoriske fuldbyrdelsespåtegning — ex officio bedømmelse af, om kontraktvilkårene er urimelige — ingen mulighed herfor — ophævelse af den pågældende nationale lovgivning — ufornødent at træffe afgørelse«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — sagen for den forelæggende ret blevet uden genstand — ufornødent at træffe afgørelse (art. 267 TEUF) (jf. præmis 31-33, 35 og 36 samt domskonkl.)

Konklusion

Det er ufornødent at træffe afgørelse om den anmodning om præjudiciel afgørelse, som i sag C-537/15 ved afgørelse af 21. september 2015 er indgivet af Sąd Rejonowy w Koninie (retten i første instans i Konin, Polen).
Dom af 13. februar 2014, Sokoll-Seebacher (sag C-367/12), skal forstås således, at det kriterium for bedømmelsen af, om der foreligger et behov for at oprette et nyt apotek, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, og som vedrører en fast grænse angående det antal »personer, der fortsat skal betjenes«, ikke må finde generel anvendelse i enhver konkret situation, hvor der foretages en sådan bedømmelse.

En national lovgivning er kun egnet til at sikre gennemførelsen af det tilsigtede mål, hvis den faktisk forfølger målet hermed på en konsekvent og systematisk måde.

Til trods for den justeringsforanstaltning, der er fastsat i den nationale lovgivning, ved anvendelsen af kriteriet om antallet af »personer, der fortsat skal betjenes«, foreligger imidlertid en risiko for, at visse personer, navnlig bevægelseshæmmede personer, som er bosat i områder, som er kendetegnet ved visse særlige stedlige forhold, såsom isolerede landområder, der er beliggende uden for forsyningsområdet for de eksisterende apoteker, ikke sikres lige og passende adgang til farmaceutisk betjening.

Når dette er sagt, har Domstolen ved at henvise til isolerede landområder og bevægelseshæmmede personer imidlertid ikke ønsket at begrænse rækkevidden af sin bedømmelse af konsekvensen af den nationale lovgivning til disse typer landområder og til denne personkategori.

Den nationale lovgivning giver som følge af den faste grænse for antallet af »personer, der fortsat skal betjenes«, som er fastsat deri, ikke den kompetente myndighed mulighed for at tage behørigt hensyn til de særlige forhold i hver enkelt situation og således sikre en konsekvent og systematisk gennemførelse af det formål, der forfølges med denne lovgivning, der er at sikre befolkningen en pålidelig lægemiddelforsyning af god kvalitet.

Domstolen fastslog på denne baggrund, at en medlemsstats lovgivning, der som væsentligt kriterium for vurderingen af, om der foreligger et behov for at oprette et nyt offentligt apotek, fastsætter en fast grænse angående det antal »personer, der fortsat skal betjenes«, er i strid med artikel 49 TEUF og navnlig kravet om konsekvens i forbindelse med gennemførelsen af det formål, der forfølges, for så vidt som de kompetente nationale myndigheder ikke har mulighed for at fravige denne grænse for at tage hensyn til særlige stedlige forhold, dvs. i sidste ende de særlige forhold, der gør sig gældende for hver enkelt konkret situation, idet hver enkelt af disse skal gøres til genstand for en undersøgelse.

Det følger heraf, at den manglende konsekvens, der er forbundet med anvendelsen af det kriterium, der fastsætter en fast grænse for antallet af »personer, der fortsat skal betjenes«, har en systemisk karakter. De risici, som anvendelsen af et sådant kriterium kan medføre, vil derfor kunne påvirke vurderingen i hvert enkelt tilfælde.

(jf. præmis 27 og 31-36 samt domskonkl.)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 28. juni 2016 –

Italsempione – Spedizioni Internazionali

(Sag C-450/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — forordning (EF) nr. 1/2003 — artikel 23, stk. 2, litra a) — fortolkning på baggrund af proportionalitetsprincippet — fastsættelse af bødens størrelse — kriterier — retningslinjer for beregning af bøder — national praksis — justering af bødens grundbeløb — hensyn til skærpende og formildende omstændigheder — anvendelsen af den øvre grænse på 10% af den samlede omsætning — Domstolen ikke kompetent — åbenbart inkompetent«

Præjudicielle spørgsmål — Domstolens kompetence — EU-retlige bestemmelser, som via national ret på direkte og ubetinget vis er gjort anvendelige på situationer, der ikke er omfattet af deres anvendelsesområde — omfattet — betingelse — nødvendigt, at den nationale ret angiver, at der foreligger en sådan henvisning — sådan angivelse foreligger ikke — Domstolen åbenbart inkompetent [art. 267, stk. 1, litra b), TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 5 og art. 23, stk. 2] (jf. præmis 15-24)

Konklusion

Det er åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence til at besvare den anmodning om præjudiciel afgørelse, som blev indgivet af Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Italien) ved afgørelse den 16. juni 2015.

( 1 ) – EUT C 381 af 16.11.2015.
Sag C-281/15

Soha Sahyouni

m o d

Raja Mamisch

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht München)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement — samarbejde om civilretlige spørgsmål — forordning (EU) nr. 1259/2010 — anvendelsesområde — anerkendelse af en afgørelse om privat skilsmisse truffet af en gejstlig instans i et tredjeland — åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 12. maj 2016

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – EU-retlige bestemmelser, som i national ret direkte og ubetinget er gjort anvendelige på situationer, der ikke er omfattet af deres anvendelsesområde – omfattet – betingelse – nødvendigt, at den nationale ret oplyser om en sådan henvisning – ingen sådan oplysning – åbenbart, at Domstolen ikke har kompetence

(Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2; Rådets forordning nr. 2201/2003 og nr. 1259/2010)

Forordning nr. 1259/2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation fastsætter kun de lovvalgsregler, som finder anvendelse på skilsmisse og separation, men regulerer ikke anerkendelse i en medlemsstat af en afgørelse om skilsmisse, som allerede er blevet truffet. Det er derimod forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, der bl.a. fastsætter regler for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager. Den finder imidlertid ikke anvendelse på sådanne afgørelser, som er truffet i et tredjeland. Anerkendelse af en afgørelse om skilsmisse, som er truffet i et tredjeland, er derfor ikke omfattet af EU-retten.

I en situation, hvor hverken bestemmelserne i forordning nr. 1259/2010, som den nationale ret henviser til, eller bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003 eller nogen anden EU-retsakt finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, er det berettiget, at Domstolen fortolker EU-retlige bestemmelser, såfremt disse bestemmelser i medfør af national ret på grund af en direkte eller en indirekte henvisning er gjort anvendelige på sådanne situationer med henblik på at sikre, at disse situationer og situationer, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, behandles ens. Domstolen skal derfor efterprøve, om der foreligger tilstrækkeligt præcise oplysninger til, at det er muligt at fastslå en sådan henvisning til EU-retten.

Det tilkommer imidlertid ikke Domstolen at tage initiativ til at foretage en fortolkning af EU-retten, hvis det ikke fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den nationale ret faktisk godtgør, at EU-retten finder anvendelse. Dette er ikke tilfældet, såfremt den nationale ret går ud fra, at forordning nr. 1259/2010 finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, uden at den har anført andre oplysninger med henblik på at påvise, at forordning nr. 1259/2010 eller andre EU-retlige bestemmelser finder anvendelse på disse faktiske omstændigheder.

(jf. præmis 19, 20, 22, 23, 27, 28, 30 og 31)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 24. maj 2016

Leonmobili og Leone

(Sag C-353/15) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — Forordning (EF) nr. 1346/2000 — artikel 3, stk. 1 og 2 — insolvensbehandling — international kompetence — centret for skyldnerens hovedinteresser — et selskabs flytning af det vedtægtsmæssige hjemsted til en anden medlemsstat — intet forretningssted i medlemsstaten — formodning om, at skyldnerens hovedinteresser befinder sig på stedet for det nye vedtægtsmæssige hjemsted — modbevis«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; art. 99 i Domstolens procesreglement) (jf. præmis 18 og 19)

2. EU-ret — forrang — modstridende national ret — uanvendelighed uden videre af eksisterende regler — en lavere rets forpligtelse til at efterkomme instruktioner fra en højere ret, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten — ikke tilladt (art. 267 TEUF) (jf. præmis 21-25)

3. Retligt samarbejde i civile sager — insolvensbehandling — forordning nr. 1346/2000 — international kompetence til at indlede insolvensbehandling — retterne i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig — centret for skyldnerens hovedinteresser — selvstændigt begreb i EU-retten (Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1) (jf. præmis 32)

4. Retligt samarbejde i civile sager — insolvensbehandling — forordning nr. 1346/2000 — international kompetence til at indlede insolvensbehandling — retterne i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig — kriterier ved fastlæggelsen — formodning til fordel for selskabernes vedtægtsmæssige hjemsted — afkræftelig formodning — objektive omstændigheder, der kan verificeres af tredjemand, nødvendige — flytning af debitorselskabets vedtægtsmæssige hjemsted for indgivelsen af begæringen om insolvensbehandling — formodning for det nye vedtægtsmæssige hjemsted (Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1) (jf. præmis 33-41 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at i et tilfælde, hvor et selskabs vedtægtsmæssige hjemsted er flyttet til en anden medlemsstat, kan en ret, for hvilken der efter denne flytning er blevet indgivet en begæring om indledning af insolvensbehandling i oprindelsesmedlemsstaten, ikke afvise formodningen om, at dette selskabs hovedinteresser befinder sig på stedet for det nye vedtægtsmæssige hjemsted, og anse centret for disse interesser for fortsat at befinde sig i oprindelsesmedlemsstaten på det tidspunkt, hvor begæringen blev indgivet for nævnte ret, selv om selskabet ikke længere har et forretningssted dér, medmindre det fremgår af andre objektive omstændigheder, som kan verificeres af tredjemand, at det faktiske centrum for ledelsen af og kontrollen over nævnte selskab samt varetagelsen af selskabets interesser ikke desto mindre endnu befandt sig i oprindelsesmedlemsstaten på dette tidspunkt.

( 1 ) – EUT C 302 af 14.9.2015.
EUF-traktatens bestemmelser om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser finder ikke anvendelse på en situation, hvis samtlige de relevante elementer, der indgår i situationen, findes inden for en enkelt medlemsstat. Under visse omstændigheder er situationens rent interne karakter imidlertid ikke til hinder for, at Domstolen besvarer et spørgsmål, der er forelagt den i henhold til artikel 267 TEUF.

Det kan navnlig være tilfældet, såfremt den nationale lovgivning kræver, at den nationale ret tillægger en borger i den medlemsstat, hvor den pågældende ret er beliggende, de samme rettigheder som dem, en borger fra en anden medlemsstat i en tilsvarende situation ville kunne gøre gældende i henhold til EU-retten, eller såfremt anmodningen om en præjudiciel afgørelse vedrører EU-retlige bestemmelser, hvortil der henvises i en medlemsstats nationale lovgivning, med henblik på en fastlæggelse af de regler, der finder anvendelse på en rent intern situation i medlemsstaten.

Selv om Domstolen under disse omstændigheder kan foretage den fortolkning, der anmodes om, tilkommer det imidlertid ikke denne at tage et sådant initiativ, hvis det ikke fremgår af anmodningen om en præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret rent faktisk har en sådan pligt.

(jf. præmis 23 og 26-28)
1.

Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — erstatningssøgsmål begrundet i, at der i henhold til EU-retten foreligger et forbud mod, at producenter af vin, der er fremstillet af druer til flere formål, selv destillerer alkohol af vin, der er fremstillet af druer til flere formål, og som er produceret — et sådant forbud foreligger ikke — ingen erstatningspligt [art. 340, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 1493/1999, art. 28; Kommissionens forordning nr. 1623/2000, art. 41, stk. 1, litra b) og art. 42, 53, 54 og art. 65, stk. 3, 8 og 9] (jf. præmis 33-35, 38 og 43)