ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Inden for rammerne af et søgsmål med påstand om annullation af en afgørelse vedtaget af Kommissionen i 2011 om nedsættelse af støtte i henhold til Samhørighedsfonden tildelt i 2001-2003, hvor proceduren for finansiel korrektion først blev indledt på en dato, der var senere end ikrafttrædelsen af forordning nr. 1083/2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden, og høringen af parterne først fandt sted næsten tre og et halvt år efter anvendelsesdatoen for forordningens artikel 100, har Retten anvendt artikel 100, stk. 5, i forordning nr. 1083/2006 uden at tilsidesætte EU-retten.

Det følger således af denne forordnings artikel 108, at forordningens artikel 100, som pålægger Kommissionen en forpligtelse til at træffe sin afgørelse om finansiel korrektion inden for seks måneder fra datoen for høringen, finder anvendelse fra den 1. januar 2007, finder anvendelse fra den 1. januar 2007, herunder på programmer, der er godkendt før denne dato, men som ikke er afsluttet.

Ordlyden af nævnte forordnings artikel 108, andet afsnit, efterlader ikke nogen tvivl i denne forbindelse med hensyn til bestemmelsens betydning og rækkevidde. I henhold til bestemmelsens første punktum anvendes de bestemmelser, der opregnes deri, fra den 1. august 2006 alene for programmer i perioden 2007-2013. Til gengæld bestemmes det i det andet punktum, at de øvrige bestemmelser anvendes fra den 1. januar 2007 uden yderligere præcisering og derfor i almindelighed.

Artikel 100 i forordning nr. 1083/2006 er imidlertid blandt de øvrige bestemmelser som omhandlet i forordningens artikel 108, andet afsnit, andet punktum, og bestemmelsen finder således anvendelse som sådan fra den 1. januar 2007 at regne.

En sådan anvendelse af denne artikel 100 med overskriften »Procedure« er så meget desto mere begrundet, som den er i overensstemmelse med princippet om, at procedureregler finder umiddelbar anvendelse.

Artikel 105, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006 har til formål at fastsætte overgangsordningen for de strukturfonde, der blev godkendt på grundlag af en EU-lovgivning, der var i kraft indtil den 31. december 2006, men som fortsatte efter denne dato, og hvis afslutning fandt sted på en senere dato.

Den foreskrevne overgangsordning omhandler i denne forbindelse de materielle regler, der finder anvendelse i denne forbindelse, således som det i øvrigt fremgår af anvendelsen af begreberne »intervention« og »projekt« i denne artikel 105 og af indholdet i artiklens stk. 2 og 3, og ikke regler af proceduremæssig karakter, for hvilke den ovennævnte principielle regel gælder.

Som følge deraf finder denne overgangsbestemmelse, der foreskrives i artikel 105 i forordning nr. 1083/2006, ikke anvendelse på den proceduremæssig frist, Kommissionen er forpligtet til at overholde, når den træffer en afgørelse om finansiel korrektion i henhold til denne forordning.

(jf. præmis 89-96 og 98)
Ved processkrift indleveret den 20. december 2016 har W på grundlag af artikel 83 i Domstolens procesreglement anmodet om genåbning af den mundtlige forhandling og om at Domstolen skal forelægge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol et præjudicielt spørgsmål. Hvad for det første angår anmodningen om forelæggelse for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol skal det fremhæves, at Domstolen på ingen måde i henhold til procesreglementets artikel 83 eller andre bestemmelser heri har kompetence til at foretage en sådan forelæggelse.

Artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 og artikel 3 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at i en sag som den i hovedsagen omhandlede, har de retsinstanser i en medlemsstat, som har vedtaget en afgørelse, der har fået retskraft, vedrørende forældreansvar og underholdspligt til et mindreårigt barn, ikke længere kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en begæring om at ændre de bestemmelser, der er fastsat i denne afgørelse, for så vidt som barnets sædvanlige opholdssted befinder sig på en anden medlemsstats område. Det er retterne i denne sidstnævnte medlemsstat, der har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende denne begæring.

Som det fremgår af 12. betragtning til forordning nr. 2201/2003 er forordningen udformet under hensyntagen til barnets bedste og bygger navnlig på kriteriet om nærhed. Artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 gennemfører dette formål ved at fastsætte en generel kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted. Ifølge artikel 8, stk. 1, skal en retsinstans kompetence afgøres »på det tidspunkt, hvor sagen anlægges«, dvs. det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen indleveres til retten i overensstemmelse med denne forordnings artikel 16 (jf. i denne retning dom af 1.10.2014, E., C-436/13, EU:C:2014:2246, præmis 38). Som generaladvokaten i øvrigt har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse med henvisning til præmis 40 i dom af 1. oktober 2014, E. (C-436/13, EU:C:2014:2246) skal denne kompetence undersøges og fastlægges i hvert enkelt tilfælde, når en ret får forelagt en sag, hvilket indebærer, at den ikke opretholdes ud over afslutningen af en verserende sag.

(jf. præmis 51-54 og 70 samt domskonkl.)
Hvis Retten redegør for for årsagerne til, at den finder, at en virksomhed er i stand til at betale den bøde, som den er blevet pålagt for overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, kan den uden at begå en retlig fejl nøjes med at behandle det klagepunkt, som er fremsat for den om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, ved at fastslå at den finansielle situation for andre virksomheder dømt for den samme overtrædelse og for den sagsøgende virksomhed var forskellig, og at det var under hensyn til disse forskelle, og ikke til den måde, hvorpå de nævnte virksomheder havde deltaget i overtrædelsen, at Kommissionen havde fundet, at det var passende at foretage en delvis nedsættelse af de bødebeløb, der var blevet beregnet for at tage hensyn til begge virksomheders manglende betalingsevne.

(jf. præmis 44 og 45)
2)

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) og Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) bærer deres egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.
Sag C-261/15

Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen NV

mod

Gregory Demey

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af vredegerecht te Ieper)

»Jernbanetransport — forordning (EF) nr. 1371/2007 — passagerers rettigheder og forpligtelser — fravær af rejsehjemmel — manglende berigtigelse inden for fristerne — strafferetlig overtrædelse«

Resumé – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 21. september 2016

Transport – transport med jernbane – forordning nr. 1371/2007 – jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser – rejse foretaget uden rejsehjemmel og uden berigtigelse inden for fristerne – manglende kontraktforhold mellem passageren og jernbaneselskabet

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1371/2007, bilag I, art. 6, stk. 2)

Artikel 6, stk. 2, sidste punktum, i tillæg A til konventionen om internationale befordringer (COTIF) i bilag I til forordning nr. 1371/2007 om jernbanepassagerers rettigheder og forpligtelser, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en person, som rejser med tog uden at være i besiddelse af rejsehjemmel med henblik herpå, og som ikke berigtiger sin situation inden for de ved disse bestemmelser fastsatte frister, ikke har et kontraktforhold med jernbaneforetagendet.

Denne bestemmelse forudsætter således, at der foreligger en befordringskontrakt indgået på forhånd og vedrører kun beviset for, at der foreligger en sådan kontrakt. Det følger heraf, at bestemmelsen ikke omhandler betingelserne for indgåelse af en befordringskontrakt, idet disse betingelser reguleres af de relevante nationale bestemmelser.

(jf. præmis 26, 30, 34 og 35 samt domskonkl.)
En deltagelse fra Kommissionens og Den Europæiske Centralbanks side i den procedure, der fører til undertegnelsen af et aftalememorandum med en medlemsstat, således som det er foreskrevet i artikel 13, stk. 3, i traktaten om etablering af den europæiske stabilitetsmekanisme, gør det ikke muligt at kvalificere dette memorandum som en retsakt, som disse kan tilskrives. Hvor betydningsfulde de end er, indebærer de opgaver, hvis varetagelse er overdraget til Kommissionen og ECB inden for rammerne af nævnte traktat, ingen selvstændig beslutningsbeføjelse. Endvidere forpligter disse to institutioners virksomhed inden for rammerne af denne traktat kun den europæiske stabilitetsmekanisme.

Den omstændighed, at en eller flere EU-institutioner kan spille en vis rolle inden for den europæiske stabilitetsmekanismes ramme, kan ikke ændre karakteren af dennes retsakter, der ikke henhører under Unionens retsorden. Selv om en sådan konstatering kan have indflydelse på betingelserne for at realitetsbehandle et annullationssøgsmål, der kan indgives i medfør af artikel 263 TEUF, kan denne ikke være til hinder for, at Kommissionen og Den Europæiske Centralbank under et erstatningssøgsmål i medfør af artikel 268 TEUF og artikel 340, stk. 2 og 3, TEUF foreholdes retsstridige handlinger, der kan være knyttet til vedtagelsen af et aftalememorandum på vegne af den europæiske stabilitetsmekanisme.

De opgaver, som Kommissionen tildeles ved traktaten om etablering af den europæiske stabilitetsmekanisme, pålægger denne, som foreskrevet i denne traktats artikel 13, stk. 3 og 4, en forpligtelse til at påse, at de aftalememoranda, der indgås af nævnte mekanisme, er forenelige med EU-retten. Følgelig bevarer denne institution inden for rammerne af nævnte traktat sin rolle som traktatens vogter, jf. artikel 17, stk. 1, TEU, hvorfor Kommissionen bør afholde sig fra at underskrive en aftale, hvis den er i tvivl om, hvorvidt aftalen er forenelig med EU-retten.

(jf. præmis 54, 55, 58 og 59)
Et annullationssøgsmål kan anvendes på alle retsakter, som EU-institutionerne vedtager, uanset deres karakter eller form, og som har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling.

Eurogruppens erklæring af 25. marts 2013 vedrørende bl.a. omstruktureringen af Cyperns banksektor er ikke en sådan retsakt. Kommissionen og Den Europæiske Centralbank fik i overensstemmelse med artikel 13, stk. 3, i traktaten om etablering af den europæiske stabilitetsmekanisme (ESM) således til opgave af styrelsesrådet for EMS at forhandle med en medlemsstats myndigheder om et makroøkonomisk tilpasningsprogram, der skulle udmøntes i et aftalememorandum. I så henseende kan Kommissionens og ECB’s rolle, således som den er defineret i artikel 1 i protokol nr. 14 om Eurogruppen, ikke være mere omfattende end den, der er tildelt disse institutioner ved ESM-traktaten. Selv om ESM-traktaten overdrager visse opgaver i tilknytning til realiseringen af denne traktats mål til Kommissionen og ECB, indebærer de opgaver, hvis varetagelse er overdraget til Kommissionen og ECB inden for rammerne af ESM-traktaten, for det første ikke udøvelse af nogen selvstændig beslutningsbeføjelse, og for det andet forpligter disse to institutioners virksomhed inden for rammerne af denne traktat kun ESM.

Den omstændighed, at Kommissionen og ECB deltager i Eurogruppens møder, ændrer desuden ikke karakteren af sidstnævntes erklæringer og kan ikke føre til den antagelse, at den omtvistede erklæring er et udtryk for disse to EU-institutioners beslutningsbeføjelse. I øvrigt indeholder den omtvistede erklæring ikke noget element, der afspejler en beslutning fra Kommissionens og ECB’s side om at pålægge den berørte medlemsstat en retlig pligt til at gennemføre de foranstaltninger, som erklæringen indeholder. Denne erklæring, der er af ren informativ karakter, har til formål at oplyse offentligheden om, at der foreligger en politisk aftale mellem Eurogruppen og den berørte medlemsstat, som afspejler en fælles vilje til at fortsætte forhandlingerne i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte erklæring.

(jf. præmis 51-53 og 57-59)
Inden for rammerne af et søgsmål med påstand om annullation af en afgørelse vedtaget af Kommissionen i 2011 om nedsættelse af støtte i henhold til Samhørighedsfonden tildelt i 2000-2002, hvor proceduren for finansiel korrektion først blev indledt på en dato, der var senere end ikrafttrædelsen af forordning nr. 1083/2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden, og høringen af parterne først fandt sted næsten tre og et halvt år efter anvendelsesdatoen for forordningens artikel 100, har Retten anvendt artikel 100, stk. 5, i forordning nr. 1083/2006 uden at tilsidesætte EU-retten.

Det følger således af denne forordnings artikel 108, at forordningens artikel 100, som pålægger Kommissionen en forpligtelse til at træffe sin afgørelse om finansiel korrektion inden for seks måneder fra datoen for høringen, finder anvendelse fra den 1. januar 2007, finder anvendelse fra den 1. januar 2007, herunder på programmer, der er godkendt før denne dato, men som ikke er afsluttet.

Ordlyden af nævnte forordnings artikel 108, andet afsnit, efterlader ikke nogen tvivl i denne forbindelse med hensyn til bestemmelsens betydning og rækkevidde. I henhold til bestemmelsens første punktum anvendes de bestemmelser, der opregnes deri, fra den 1. august 2006 alene for programmer i perioden 2007-2013. Til gengæld bestemmes det i det andet punktum, at de øvrige bestemmelser anvendes fra den 1. januar 2007 uden yderligere præcisering og derfor i almindelighed.

Artikel 100 i forordning nr. 1083/2006 er imidlertid blandt de øvrige bestemmelser som omhandlet i forordningens artikel 108, andet afsnit, andet punktum, og bestemmelsen finder således anvendelse som sådan fra den 1. januar 2007 at regne.

En sådan anvendelse af denne artikel 100 med overskriften »Procedure« er så meget desto mere begrundet, som den er i overensstemmelse med princippet om, at procedureregler finder umiddelbar anvendelse.

Artikel 105, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006 har til formål at fastsætte overgangsordningen for de strukturfonde, der blev godkendt på grundlag af en EU-lovgivning, der var i kraft indtil den 31. december 2006, men som fortsatte efter denne dato, og hvis afslutning fandt sted på en senere dato.

Den foreskrevne overgangsordning omhandler i denne forbindelse de materielle regler, der finder anvendelse i denne forbindelse, således som det i øvrigt fremgår af anvendelsen af begreberne »intervention« og »projekt« i denne artikel 105 og af indholdet i artiklens stk. 2 og 3, og ikke regler af proceduremæssig karakter, for hvilke den ovennævnte principielle regel gælder.

Som følge deraf finder denne overgangsbestemmelse, der foreskrives i artikel 105 i forordning nr. 1083/2006, ikke anvendelse på den proceduremæssig frist, Kommissionen er forpligtet til at overholde, når den træffer en afgørelse om finansiel korrektion i henhold til denne forordning.

(jf. præmis 89-96 og 98)
For så vidt som såvel denne forordnings artikel 4, stk. 7, som artikel 25 i direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 1336/2013, indeholder regler om underentreprise, skal det endvidere fastslås, at den førstnævnte bestemmelse udgør en særregel i forhold til reglerne i den anden bestemmelse, og at den som lex specialis har forrang for disse.

Artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1370/2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej skal fortolkes således, at i forbindelse med en procedure for indgåelse af en kontrakt om levering af offentlig personbefordring med bus gælder denne forordnings artikel 4, stk. 7, fortsat for denne kontrakt.

Artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 1370/2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at den ordregivende myndighed fastsætter den andel, som den operatør, der har fået til opgave at forvalte og levere offentlig personbefordring med bus, selv skal udføre, til 70%.

EU-lovgiver har således hvad angår underentreprise af forvaltning og levering af en offentlig befordringstjeneste givet de kompetente myndigheder vide skønsbeføjelser. Eftersom en ordregivende myndighed frit kan forbyde den valgte tilbudsgiver at give offentlig personbefordring med bus i underentreprise, såfremt kontrakten indgås i henhold til artikel 4, stk. 7, i forordning nr. 1370/2007, omfatter denne skønsbeføjelse muligheden for kun at forbyde underentreprise for en del af kontrakten. Når underentreprise påtænkes inden for rammerne af forvaltning og levering af offentlig personbefordring med bus, giver artikel 4, stk. 7, andet punktum, i forordning nr. 1370/2007 endvidere ikke mulighed for at give den pågældende kontrakt i fuld underentreprise, eftersom det i denne bestemmelse fastsættes, at den operatør, der har fået til opgave at forvalte og levere denne tjeneste, er forpligtet til selv at udføre en væsentlig del heraf. Kun såfremt en kontrakt om offentlig trafikbetjening på samme tid vedrører udformning, tilrettelæggelse og udførelse af offentlig personbefordring, kan leveringen af de pågældende ydelser i medfør af denne forordnings artikel 4, stk. 7, tredje punktum, gives i fuld underentreprise.

(jf. præmis 51-53, 57, domskonkl. 2)
Selv om artikel 5, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1346/2000 i denne henseende ikke definerer begrebet tinglig rettighed, præciserer de ikke desto mindre ved hjælp af en række eksempler på rettigheder, der kvalificeres som tinglige i forordningen, rækkevidden af og dermed grænserne for den beskyttelse, som nævnte bestemmelse giver de privilegerede krav, garantier eller andre rettigheder, der er fastsat i medlemsstaternes nationale ret, og som kreditorerne måtte have over for en insolvent skyldner. En rettighed opfylder kriterierne i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000, for så vidt som den for det første udgør en byrde, der direkte og umiddelbart påhviler en afgiftsbelagt ejendom, og for så vidt som ejendommens ejer for det andet må tåle tvangsfuldbyrdelse af byrden i forhold til ejendommen, idet begrænsningen af anvendelsesområdet for nævnte artikel 5 til kun at omfatte »tinglige« rettigheder ellers fratages sin effektive virkning Skattemyndighederne har med hensyn til grundskylden desuden status som privilegeret kreditor under en insolvensbehandling.
Sag C-290/15

Patrice D’Oultremont m.fl.

mod

Région wallonne

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Præjudiciel forelæggelse — vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet — direktiv 2001/42/EF — artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a) — begrebet »planer og programmer« — krav til opstilling af vindmøller fastsat i en anordning — bestemmelser, der navnlig vedrører foranstaltninger med henblik på sikkerhed, kontrol, reetablering og sikkerhedsstillelse samt regler for støjniveauet som defineret i forhold til anvendelsen af områderne«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 27. oktober 2016

Miljø – vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet – direktiv 2001/42 – plan og program – begreb – betingelser vedrørende opstilling af vindmøller fastsat i en anordning – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/42, art. 2, litra a), og art. 3, stk. 2, litra a)]

Artikel 2, litra a), og artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/42 om vurdering af bestemte planers og programmers indvirkning på miljøet skal fortolkes således, at en anordning, der indeholder forskellige bestemmelser vedrørende opstilling af vindmøller, som skal overholdes i forbindelse med udstedelse af administrative godkendelser til opførelse og drift af sådanne anlæg, henhører under begrebet »planer og programmer« i dette direktivs forstand.

Undersøgelsen af de kriterier, der er fastsat i de nævnte bestemmelser med henblik på at afgøre, om en anordning kan henhøre under det nævnte begreb, skal nemlig navnlig foretages i lyset af dette direktivs formål, der består i at gennemføre en miljøvurdering af de afgørelser, som kan få væsentlig indvirkning på miljøet.

I øvrigt skal mulige strategier for omgåelse af de forpligtelser, der fremgår af direktiv 2001/42, idet de kan materialiseres ved en opdeling af foranstaltninger, hvorved den effektive virkning af dette direktiv reduceres. Henset til dette formål vedrører begrebet »planer og programmer« enhver retsakt, der, idet den definerer de regler og kontrolprocedurer, der skal finde anvendelse på den pågældende sektor, fastlægger en betydningsfuld helhed af kriterier og fremgangsmåder for tilladelse og iværksættelse af et eller flere projekter, der kan have væsentlige indvirkninger på miljøet.

I denne henseende har tekniske regler, nærmere bestemmelser for driften, forebyggelse mod ulykker og brand, regler for støjniveauet, reetablering og sikkerhedsstillelse for vindmøllerne en betydning og rækkevidde, der er tilstrækkeligt væsentlig for fastlæggelsen af de betingelser, der skal gælde for den pågældende sektor, og de valg, navnlig af miljømæssig art, der kan træffes i henhold til de nævnte regler, skal afgøre de betingelser, hvorunder de konkrete projekter vedrørende opførelse og drift af vindmøllelokaliteter kan tillades i fremtiden.

(jf. præmis 47-50 og 54 samt domskonkl.)
En anmodning om præjudiciel afgørelse om en udbudsprocedure med henblik på indgåelse af en offentlig bygge- og anlægskontrakt, hvis værdi ikke overstiger den ved direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved forordning nr. 1251/2011, fastsatte tærskel, kan ikke antages til realitetsbehandling, da den forelæggende ret ikke har fremlagt nogen elementer, der gør det muligt for Domstolen at råde over oplysninger om en bestemt grænseoverskridende interesse. I denne forbindelse kan en klar grænseoverskridende interesse ikke hypotetisk udledes af visse oplysninger, som rent abstrakt betragtet kunne udgøre holdepunkter til støtte herfor, men positivt skal fremgå af en konkret vurdering af den pågældende kontrakts omstændigheder. Den forelæggende ret kan nærmere bestemt ikke nøjes med at fremlægge oplysninger for Domstolen, som giver grundlag for ikke at udelukke en klar grænseoverskridende interesse, men skal tværtimod afgive de oplysninger, der kan godtgøre den grænseoverskridende interesses eksistens.

(jf. præmis 22, 23, 27 og domskonkl.)