ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Selv hvis det antages, at de nederlandske retters kompentence er udelukket i henhold til artikel 1, er den nederlandske kassationsdomstol imidlertid i tvivl om, om disse retter er kompetente, fordi hustruen har givet møde for ikke blot at bestride Rotterdams underrets præsidents kompetence, men også for subsidiært at bestride kravet i realiteten (artikel 18).

Dette spørgsmål nødvendiggør to svar.

For det første fremgår det i analogi med mine bemærkninger vedrørende artikel 24, at selv hvis sagsøgte giver møde, og dette fremmøde kun har til formål at bestride kompetencen, kan den overførelse af kompetence, som er fastsat i artikel 18 i et sådant tilfælde, ikke bevirke, at et sagområde, som udtrykkeligt er udelukket fra konventionens anvendelsesområde i henhold til artikel 1, inddrages herunder. I artikel 18, 2. punkt, præciseres det i øvrigt, at »denne regel finder ikke anvendelse, ... såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent«; men de tilfælde af enekompetence, som omhandles af denne artikel, vedrører selv kun borgerlige sager, herunder handelssager.

For det andet er overførelse af kompetence til en ret i en anden kontraherende stat end den, hvor sagsøgte har bopæl, for hvilken denne giver møde, udelukket i henhold til artikel 18, 2. punkt, når sagsøgeren ikke blot bestrider kompetencen, men også kravet i realiteten. Domstolen har statueret (Elefanten Schuh, dom af 24.6.1981), at kompetenceregelen i artikel 18, 1. punkt, ikke finder anvendelse, selv hvis indsigelsen om inkompetence ikke fremsættes principalt eller ikke går forud for enhver realitetsindsigelse; det er tilstrækkeligt, at den går forud for, hvad der ifølge domstolslandets nationale ret anses for »det første forsvar, der fremføres for den«. Sir Gordon Slynn har været mere uforbeholden i sit forslag til afgørelse i denne sag, idet han mente, at »den omstændighed, at en sagsøgt fremfører argumenter om sagens realitet, betyder ikke nødvendigvis, at han har accepteret dens kompetence, hvis disse argumenter er subsidieere i forhold til hans principale anbringende om, at retten ikke er kompetent«.

I Domstolens dom i Rohr-sagen af 22. oktober 1981 blev det præciseret, at artikel 18 betyder, at »sagsøgte samtidig med at bestride en domstols kompetence kan nedlægge subsidiær påstand vedrørende realiteten, uden af den grund at fortabe retten til at fremsætte kompetenceindsigelsen«.
For at vurdere dette anbringende i enkeltheder i skal jeg først med hensyn til formaliteten bemærke, at som sagsøgeren korrekt har anført, skal der ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 34, stk. 2, senest en måned før prøvetidens udløb afgives en udtalelse om den pågældendes egnethed, der tilstilles ham. Da sagsøgerens prøvetid ifølge tjenestemandsvedtægtens artikel 34, stk. 1, udløb den 31. marts 1981, er udtalelsen afgivet for sent, idet den først blev udfærdiget den 30. marts. En sådan forsinkelse må som udtalt af Domstolen i sagerne Pillo ( 2 ) og Munk ( 3 ) ganske vist i betragtning af vedtægtens udtrykkelige krav betragtes som en forsømmelse, men har dog ikke en sådan karakter, at den kan anfægte »udtalelsens gyldighed«.

Som fremhævet af Domstolen i Munksagen er det afgørende, at den pågældende har mulighed for at fremkomme med sine eventuelle bemærkninger over for ansættelsesmyndigheden, og at denne kan tage disse bemærkninger i betragtning. Den tid, der forløb mellem meddelelsen af udtalelsen den 14. april og beslutningen om afskedigelsen den 19. juni må imidlertid anses for tilstrækkelig i denne henseende.

Endelig kan det heller ikke påtales, at afskedigelsen ikke blev meddelt umiddelbart efter prøvetidens udløb. En sådan beslutning må ganske vist, som foreslået af Domstolen i Pillo-sagen, træffes inden for en rimelig frist, der dog ikke begynder at løbe, førend udtalelsen er blevet meddelt den pågældende. Tidsrummet mellem den 14. april og den 19. juni må i betragtning af Domstolens hidtidige praksis for så vidt også anses for en rimelig frist.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 22. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol

I denne sag har Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169 nedlagt påstand om, at det statueres, at storhertugdømmet Luxembourg har undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler det i henhold til traktaten, ved ikke at have vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets andet direktiv om harmonisering af selskabsretten (direktiv 77/91 af 13.12.1976, EFT L 26, 1977, s. 1) inden for den frist, som er fastsat herfor i direktivets artikel 43. Denne frist udløb den 16. december 1978, to år efter den dato, direktivet blev meddelt i medlemsstaterne.

Storhertugdømmet Luxembourg har ikke, hverken under skriftvekslingen eller i sit mundtlige indlæg, benægtet at have tilsidesat sin forpligtelse til at gennemføre direktivet. Det har imidlertid anført, at begrundelsen herfor dels er forpligtelsens komplicerede karakter og dels vanskeligheden ved at forene de forholdsvis begrænsede ændringer af hensyn til den lovharmonisering, som direktivet kræver, med nogle mere omfattende ændringer, som er planlagt i fremtiden. Den 9. februar 1979 forelagde premierministeren Conseil d'Etat en rapport herom og den 21. januar 1981 fremsattes i deputeretkammeret lovforslag med henblik på gennemførelse af direktivet. I juni og september 1981 henstillede regeringsmedlemmer eller regeringsrepræsentanter indtrængende over for kammeret, at sagen hastede. Lovforslaget er imidlertid stadig under behandling.

Af Domstolens hidtil afsagte domme på området fremgår, at det er helt fast retspraksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig omstændigheder eller praksis i sin nationale retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser, som er pålagt det ved et direktiv.

Jeg mener følgelig, at der bør afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens påstand, og at storhertugdømmet Luxembourg bør tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 22. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Denne sag er anlagt af Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 169 og angår en påstand om, at det statueres, at republikken Italien har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til traktaten ved ikke at gennemføre de nødvendige bestemmelser til efterkommeise af Rådets andet direktiv om harmonisering af selskabsretten (direktiv 77/91 af 13. 12. 1976, EFT L 26, 1977, s. 1) inden for den i direktivets artikel 43 fastsatte frist. Denne frist udløb den 16. december 1978, to år efter at direktivet var blevet meddelt medlemsstaterne.

Republikken Italien har hverken under skriftsvekslingen eller under den mundtlige forhandling bestridt, at den har undladt at efterkomme direktivet. Den har forklaret, at et lovforslag, ved hvilket direktivet skulle kunne gennemføres, var blevet fremsat i den syvende parlamentssamling, men at det havde vist sig umuligt at få det vedtaget før Parlamentet blev opløst i 1979. Den 4. eller 24. september 1979 blev et lignende lovforslag fremsat i den ottende parlamentssamling, og dette forslag blev efter udvalgsbehandling færdigbehandlet og vedtaget i Senatet den 16. juli 1980. Det er for tiden til behandling i Deputeretkammeret. Den italienske regering har flere gange henstillet, at forslagets behandling i Parlamentet fremskyndes mest muligt og har forsikret, at det omhandlede direktiv vil blive gennemført så snart som muligt:

Af Domstolens tidligere afgørelser, fremgår efter min mening ganske klart, at en medlemsstat ikke kan begrunde sin undladelse af at efterkomme de forpligtelser, der pålægges den gennem et direktiv, i forhold eller praksis i sin interne retsorden.

Jeg mener derfor, at der bør afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens påstand, og at republikken Italien skal pålægges at betale sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

FREMSAT DEN 22. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

I denne sag har Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169 nedlagt påstand om, at det statueres, at kongeriget Belgien har undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler det i henhold til traktaten, ved ikke at have vedtaget de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme Rådets andet direktiv om harmonisering af selskabsretten (direktiv 77/91 af 13.12.1976, EFT 1977, L 26, s. 1) inden for den frist, som er fastsat i direktivets artikel 43. Denne frist udløb den 16. december 1978, to år efter den dato, direktivet blev meddelt medlemsstaterne.

Kongeriget Belgien har ikke, hverken under skriftvekslingen eller under den mundtlige forhandling, benægtet at have tilsidesat sin forpligtelse til at gennemføre direktivet. Det har anført, at denne undladelse dels beror på de særlige problemer, som dets lovgivningsprocedure medfører, samt landets politiske krise, og dels, at tidsfristerne i direktivet efter den belgiske regerings opfattelse er for korte. Den 15. december 1978 godkendte det belgiske ministerråd et lovudkast til direktivets gennemførelse. Dette blev forelagt Conseil d'Etat, som afgav udtalelse den 29. januar 1979. Lovforslaget blev så ændret og på ny behandlet i ministerrådet og herefter forelagt senatet (Chambre des représentants) den 5. december 1979. Selv om den belgiske regering har insisteret på, at sagen haster, er lovforslaget stadig til behandling ved senatets særlige udvalg for selskabsret, og det fremgår af oplysningerne under de mundtlige forhandlinger, at lovforslaget først kan forventes godkendt af det ene af kamrene »inden for seks uger eller to måneder« og at lovforslaget ville blive ophøjet til lov inden udgangen af indeværende år.

Det fremgår klart af Domstolen praksis på dette område, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig omstændigheder eller praksis i sin nationale retsorden som begrundelse for ikke at overholde forpligtelser, som er pålagt den ved et direktiv.

Jeg mener følgelig, der bør afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens påstand, og at kongeriget Belgien bør tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN 17. JUNI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

I sag 275/81, Koks mod Raad van Arbeid, Hertogenbosch, er jeg så fuldstændig enig i Kommissionens indlæg, at jeg helt tilslutter mig dette. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det stillede spørgsmål som foreslået af Kommissionen. Jeg vil dertil kun føje den bemærkning, at der efter min mening heller ikke af Raad van Arbeid's svar på det af Domstolen stillede spørgsmål fremgår nogen vanskeligheder med hensyn til opkrævningen af bidrag, hvilket bør betænkes ved Domstolens besvarelse af det stillede spørgsmål. Bidragsbestemmelserne synes i dette tilfælde at være helt parallelle med bestemmelserne vedrørende ydelserne. Bidragsbetalinger, som ikke giver ret til ydelser, kan i lyset af Domstolens praksis heller ikke anses for ønskelige. Det omvendte tilfælde, at der tildeles ydelser, for hvilke der ikke er blevet betalt bidrag, kan som bekendt forekomme.

Spørgsmålet, om de nederlandske lovvalgsregler i den kongelige anordning af 19. oktober 1976 (Stb. 557) er i overensstemmelse med fællesskabsretten, behøver i Kokssagen i modsætning til i sag 276/81 (Kuypers) ikke at blive behandlet udtrykkeligt, som Kommissionen også har fremført i sit skriftlige indlæg. Som Kommissionen med rette bemærker i dette skriftlige indlæg, er grunden til udelukkelsen af fru Koks jo ikke, at hun skulle være omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat, men at hendes mand (for så vidt ikke i strid med bestemmelserne i forordning nr. 3) ikke var forsikret i henhold til den i dette tilfælde relevante nederlandske lovgivning.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.
Beløbet svarer til den støtte til forarbejdning af skummetmælk til caseinater, som SLG mener at have krav på for 85625 kg caseinater, som selskabet fremstillede i første halvdel af juni 1979 i fabrikken i Fontaine-Simon (Eure-et-Loir). Caseinater er »caseinets alkalieller jordalkalisalte, som i et omfang af mindst 95 % er opløselige i destilleret vand« ( 1 ). Ved casein forstås »det vaskede og tørrede, i vand uopløselige proteinholdige stof, som mængdemæssigt er det vigtigste proteinholdige stof i mælk, og som udvindes fra skummetmælk, som regel ved koagulering ved hjælp af løbe eller andre mælkekoagulerende enzymer« ( 2 ). Det er blevet oplyst, at caseinater er ret højt forædlede produkter, der anvendes til meget forskelligartede formål. Der er først og fremmest tale om anvendelse i levnedsmidler, idet caseinater f. eks. anvendes som emulgator i charcuterivarer eller for at sikre den rette konsistens af babymad; produktet anvendes ligeledes inden for industrien, bl. a. ved fremstilling af gulvbelægnings-materialer og lim.

I medfør af Rådets forordning nr. 987/68 ydes der fællesskabsstøtte til forarbejdning af skummetmælk til caseinater efter de nærmere bestemmelser i Kommissionens forordning nr. 756/70. Artikel 2, stk. 2, sidste afsnit, i sidstnævnte forordning bestemte, i den i juni 1979 gældende formulering, at »caseiner og caseinater skal opfylde de i bilaget fastsatte krav«, for at der kan ydes støtte. Siden forordning nr. 756/70 trådte i lirait — og endog forud herfor ( 3 ) — bestemmes det i samtlige bilag, at vandindholdet i alle typer caseinater ikke må overstige 6 %.

Ifølge den kontrol, der blev foretaget af afdelingen for mejeriprodukter under det franske landbrugsministeriums levnedsmiddelkontrol, og hvoraf resultatet blev meddelt SLG den 13. august 1979, var vandindholdet i de omtvistede caseinater 6,6 %. Som følge heraf kunne FORMA ikke yde støtte til fremstillingen, hvilket blev meddelt SLG ved skrivelse af 14. august 1979.

På grund af reglerne for beregning og udbetaling af støtten udgjorde det påførte tab det anførte store beløb. I artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 987/68 bestemmes det nemlig, at »producenterne af casein eller caseinater indregner støtten i den pris, de betaler til skummetmælksleverandøren, ...«. Efter hvad der foreligger oplyst, købte SLG 3339375 liter skummetmælk hos selskabets leverandører, der er landmænd, til en pris inklusive støtten på ca. to millioner franske francs, og solgte de heraf fremstillede caseinater på verdensmarkedet til markedsprisen, i alt 753500 FF. Forskellen mellem disse to beløb svarer nogenlunde til størrelsen af den nægtede fællesskabsstøtte, idet denne netop beregnes i forhold til forskellen mellem fællesskabsprisen og verdensmarkedsprisen.
Det er selskabet Alusuisse's opfattelse, at forholdene omkring den procedure, i hvilken antidumpingforordningerne vedtages, medfører, at det er udelukket at betegne disse forordninger som almengyldige generelle retsakter, der i enhver henseende kan sidestilles med en lovgivningsakt. Med de berørte parters deltagelse i procedurens trinvise afvikling fra klagens indgivelse til det tilbud, der gives dem om en eventuel nyovervejelse af deres forhold efter høring, vil man typisk kunne sige, at der er tale om forvaltningsakter. At disse forordninger bliver til under iagttagelse af forskellige for en retslig efterprøvelse typiske regler (indledning af proceduren efter klage, bevisordning, adgang til fornyet efterprøvelse) er endvidere, som det i øvrigt fremhæves i den rapport fra Europa-Parlamentet, der er kendt som Welsh-rapporten ( 8 ), en omstændighed, der adskiller og fjerner dem endnu mere fra generelle retsakter.

Denne argumentation kan naturligvis ikke, som Domstolens praksis har udviklet sig, anerkendes. Den hviler nemlig så åbenbart på den urigtige antagelse, at den procedure, der går forud for forordningens vedtagelse og forordningen selv er én og samme ting. Den er med andre ord udtryk for en sammenblanding af forberedelsens beskaffenhed og retsaktens art. Men Domstolens praksis går ved sondringen mellem en forordning og en beslutning som tidligere omtalt ud fra retsaktens beskaffenhed og virkninger og ikke fra proceduren for dens vedtagelse.

Dette er kommet klart til udtryk i de domme, i hvilke Domstolen tidligere har forkastet argumenter svarende til de af selskabet Alusuisse fremførte. I Scholten Honig-sagen fremførte det sagsøgende selskab til støtte for den opfattelse, at den omtvistede forordning i virkeligheden måtte betragtes som et kompleks af individuelle beslutninger, at Kommissionen havde foranstaltet en høring af de erhvervsdrivende, som den omhandlede forordning bebyrdede, men at den til denne høring ikke udsendte en generel og abstrakt formuleret indbydelse, men inviterede repræsentanterne for den klart afgrænsede gruppe af producenter af glucose med stort indhold af fruktose ( 9 ). Domstolen afviste imidlertid ved dom af 5. maj 1977 sagen uden at tage udtrykkelig stilling til dette argument. Men i Domstolens dom af 18. marts 1975 ( 10 ) blev det samme argument udtrykkelig forkastet, idet det herved anførtes, at »den ene omstændighed, at disse foreninger (sagsøgerne) har deltaget i de forhandlinger, som er gået forud for den påklagede retsakt, er ikke nok til at ændre karakteren af den søgsmålsret, som de kan have over for denne retsakt inden for rammerne af artikel 173« (præmis 19, Sml., s. 410).
Nærværende sag er anlagt af Kommissionen i henhold til EØF-traktatens artikel 169, stk. 2, og angår en påstand om, at republikken Irland har overtrådt artikel 30 i nævnte traktat ved at have taget forskellige, navnlig reklameprægede skridt til fremme af irske varer. Det skal herved først og fremmest afgøres, om foranstaltninger af den nævnte art er omfattet af begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestrik-tioner«.

For så vidt angår de faktiske omstændigheder i sagen, skal jeg erindre om, at Kommissionen ved skrivelse af 28. maj 1979 indledte den i EØF-traktatens artikel 169, stk. 1, omhandlede procedure og opfordrede den irske regering til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende retmæssigheden i henhold til fællesskabsretten af forskellige foranstaltninger, den havde truffet inden for rammerne af det i januar 1978 bebudede treårsprogram for fremme af afsætningen af irske varer. På siderne 3 og 4 i denne skrivelse anførtes specielt, at Kommissionen anså de i det følgende nævnte foranstaltninger for at være i strid med artikel 30:

a) indførelsen af en mærkat med påskriften »Guaranteed Irish«, samt den ordning, ifølge hvilken en forbruger kan rette henvendelse til Irish Goods Council — en sammenslutning, der finansieres og kontrolleres af den irske regering — såfremt han ønsker at klage over varer, der er forsynet med den nævnte mærkat;

b) oprettelsen af den såkaldte »Shoplink-Service«, hvorigennem forbrugerne på fem kontorer i Dublin, Cork, Limerick, Waterford og Galway kan få oplysninger om varer, der produceres i Irland;

c) forskellige reklamefremstød for irske varer, der iværksættes af Irish Goods Council;

d) de udstillingsfaciliteter, der udelukkende tilbydes for nationale varer på House Trade Centre i Dublin, en institution, der råder over et indrettet udstillingsareal på over to kvadratkilometer, og som drives af Irish Goods Council.

Ved skrivelse af 20. juli 1979 meddelte den irske regering, at det var korrekt, at den i 1978 havde vedtaget et treårsprogram til fremme af afsætningen af irske produkter; den stod i begreb med at give varer indført fra Fællesskabet adgang til de udstillingsfaciliteter, Ireland House Trade Centre kunne byde på og var også indstillet på, at de skulle være omfattet af »Shoplink-Service«-ordningen. Dette blev imidlertid ikke til noget. Kommissionen fastslog derfor i sin begrundede udtalelse af 25. februar 1981, at de irske myndigheder ikke havde afskaffet de anførte foranstaltninger, og udtrykte det som sin opfattelse, at Irland havde overtrådt EØF-traktatens artikel 30.

På et møde den 5. maj 1981 mellem tjenestemænd fra Kommissionen og irske embedsmænd kunne de sidstnævnte meddele, at den irske regering havde besluttet at afskaffe både »Shoplink-Service«-ordningen og udstillingsmulighederne på Ireland House Trade Centre. Vedrørende de to resterende typer foranstaltninger fremkom der ikke yderligere forsikringer eller oplysninger fra den irske regering. Kommissionen har derfor den 15. september 1981 besluttet at anlægge den sag, som jeg skal undersøge i det følgende.
SUPPLERENDE FORSLAG TIL AFGØRELSE

FRA GENERALADVOKAT P. VERLOREN VAN THEMAAT

FREMSAT DEN15. JULI 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

I denne sag, hvori jeg fremsatte forslag til afgørelse den 25. marts 1982, har Domstolen besluttet at genåbne den mundtlige forhandling. Domstolen ønskede nærmere oplysninger om arten, baggrunden og følgerne af den afgørelse, der blev truffet af den franske sikringsinstitution, Caisse regionale d'assurance maladie du Nord de la France (CRAM), den 25. november 1976 om tildeling af en efterladtepension til enken og den umiddelbare nedsættelse af pensionen til nul under henvisning til artikel 12 i forordning nr. 1408/71 og artikel 7 i forordning nr. 574/72. Denne afgørelse gav anledning til en række misforståelser, som ligger til grund for den belgiske rets spørgsmål, og disse misforståelser har jeg

behandlet i punkt 2.2. i mit tidligere forslag til afgørelse. Disse misforståelser vedrører den antagelse, at den belgiske institution også skal have anvendt et forbud mod dobbeltydelser på den til nul nedsatte franske efterladtepension. Dette er ikke rigtigt, hvilket klart fremgår af de veldokumenterede svar fra Rijksdienst voor Werknemerspensioenen. Deraf fremgår, at enken, udover den samme alderspension, i henhold til den nye afgørelse af 11. januar 1977 modtager en højere efterladtepension end den, der blev tilkendt hende ved den tidligere afgørelse af 9. august 1971.

Hvad angår selve den franske afgørelse, formulerede jeg i mit tidligere forslag til afgørelse, bl.a. på foranledning af Kommissionens bemærkninger herom, den hypotese, at der i dette tilfælde er tale om anvendelse af et nationalt forbud mod dobbeltydelser. Den franske regerings svar bekræfter rigtigheden deraf. Spørgsmålet, om denne afgørelse er korrekt i henhold til fransk ret, skal ikke afgøres af Domstolen i denne sag. Det, det drejer sig om i det foreliggende tilfælde, er, at der ikke af den franske regerings svar fremgår oplysninger, som giver anledning til at betvivle rigtigheden af den afgørelse, der blev truffet af Rijksdienst voor Werknemerspensioenen. Derfor mener jeg ikke, at der er nogen anledning til at ændre det i mit tidligere forslag til afgørelse i denne sag formulerede standpunkt.

På grundlag af de nu modtagne nærmere oplysninger om de faktiske omstændigheder og om de fællesskabsretlige bestemmelser, der har fundet anvendelse i dette tilfælde, kan Domstolen udtrykke dette standpunkt således i sit svar på det stillede spørgsmål:

Når henses til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 574/72, er artikel 12 i forordning nr. 1408/71 ikke til hinder for anvendelse af et nationalt forbud mod dobbeltydelser på alderspensioner og efterladtepensioner, uanset hvad en anden medlemsstat har fastsat i sin nationale ret vedrørende et sådant forbud mod dobbeltydelser.

( 1 ) – Oversat fra nederlandsk.