ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
79

Hvad endelig angår den manglende begrundelse, som FLS Plast har påberåbt sig i denne sammenhæng, er det allerede i den foreliggende doms præmis 73-75 udtalt, at Retten i betragtning af det vide skøn, som Kommissionen har for at vurdere kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde, navnlig i forhold til andre virksomheders bidrag (jf. i denne retning dom SGL Carbon mod Kommissionen, C-328/05 P, EU:C:2007:277, præmis 88), har anset de faktorer, som FLS Plast har fremført for at godtgøre, at den omstændighed, at selskabet angiveligt ikke bestred de faktiske omstændigheder, havde bistået Kommissionen, eller at denne manglende anfægtelse i det mindste var sammenlignelig med Bonars, for utilstrækkelige. Det ræsonnement, som Retten har fremført i denne henseende, giver indlysende FLS Plast mulighed for at forstå grundene til, at Retten har forkastet den omhandlede argumentation, samt for, at Domstolen kan gennemføre sin prøvelse. FLS Plasts argument herom er dermed ugrundet.
3

2.-4. og 31. betragtning til direktiv 2004/38 har følgende ordlyd: »(2) Den frie bevægelighed for personer er en af de grundlæggende friheder i det indre marked, der indebærer et område uden indre grænser, hvor denne frihed sikres i overensstemmelse med [EF-]traktatens bestemmelser. (3) Unionsborgerskab bør være udgangspunktet for medlemsstaternes statsborgere, når de udøver deres ret til fri bevægelighed og ophold. Det er derfor nødvendigt at kodificere og foretage en gennemgang af eksisterende fællesskabsinstrumenter, der omhandler arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende samt studerende og andre ikke-erhvervsaktive personer, med henblik på at forenkle og styrke unionsborgernes ret til fri bevægelighed og ophold. (4) For at komme bort fra den sektoropdelte og fragmentariske tilgang til retten til at færdes og opholde sig frit og for at lette udøvelsen af denne ret bør der udarbejdes en samlet retsakt, der ændrer Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet [(EFT L 257, s. 2), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2434/92 af 27. juli 1992 (EFT L 245, s. 1)], og ophæver følgende retsakter: Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer [(EFT L 257, s. 13)], Rådets direktiv 73/148/EØF af 21. maj 1973 om ophævelse af rejse- og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser [(EFT L 172, s. 14)], Rådets direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret [(EFT L 180, s. 26)], Rådets direktiv 90/365/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet [(EFT L 180, s. 28)], og Rådets direktiv 93/96/EØF af 29. oktober 1993 om opholdsret for studerende [(EFT L 317, s. 59)]. [...] (31) Dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og friheder og overholder de principper, som bl.a. anerkendes i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. I overensstemmelse med det forbud med forskelsbehandling, som chartret indeholder, bør medlemsstaterne gennemføre dette direktiv uden at forskelsbehandle de omfattede personer på grund af køn, race, farve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et etnisk mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering.«
51

Adgangsdirektivets artikel 13, stk. 1, bestemmer, at de nationale tilsynsmyndigheder kan pålægge forpligtelser vedrørende omkostningsdækning og priskontrol over for virksomheder, der har en stærk markedsposition på et bestemt marked, i forbindelse med udbud af bestemte former for samtrafik og/eller adgang, såfremt en markedsanalyse viser, at den pågældende udbyder som følge af en utilstrækkelig konkurrence vil kunne opretholde sine priser på et unaturligt højt niveau eller opretholde en prisklemme til skade for slutbrugerne. For at tilskynde udbyderen til investeringer, herunder i næste generations net, skal de nationale tilsynsmyndigheder tage hensyn til udbyderens investeringer og lade udbyderen få en rimelig forrentning af den relevante investerede kapital under hensyntagen til eventuelle specifikke risici i forbindelse med et bestemt nyt netinvesteringsprojekt.
15

Under disse omstændigheder har Gerechtshof ’s-Hertogenbosch besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal udtrykket »andre adkomstbeviser« i [sjette direktivs] artikel 13, punkt B, litra d), nr. [5)], [...] fortolkes således, at det omfatter et Grantoncard, der er et kort, som kan overdrages, og som anvendes til (delvis) betaling for varer og tjenesteydelser, og hvis dette er tilfældet, er udgivelsen og salget af et sådant kort da fritaget for omsætningsafgift? 2) Hvis dette ikke er tilfældet, skal udtrykket »andre i handelsforhold benyttede dokumenter« i [sjette direktivs] artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3), [...] så fortolkes således, at det omfatter et Grantoncard, der er et kort, som kan overdrages, og som anvendes til (delvis) betaling for varer og tjenesteydelser, og såfremt dette er tilfældet, er udgivelsen og salget af et sådant kort så fritaget for omsætningsafgift? 3) Er det, såfremt et Grantoncard udgør et »andet adkomstbevis« eller et »andet i handelsforhold benyttet dokument« i den ovenfor fastlagte betydning, af betydning for spørgsmålet, om udgivelsen og salget heraf er fritaget for omsætningsafgift, at det ved anvendelsen af dette kort i praksis er illusorisk at opkræve afgift af en forholdsmæssig del af den pris, der er betalt for det?«
36

De nævnte sagsøgere har endvidere anført, at en sådan form for erstatning kan afholde de berørte virksomheder fra at bistå konkurrencemyndighederne med at efterforske sagerne, hvilket er i strid med effektivitetsprincippet. Det skal imidlertid bemærkes, at samarbejdsprogrammet er et program, som Kommissionen har indført gennem sin meddelelse om bødefritagelse og bødenedsættelse i kartelsager (EUT 2006 C 298, s. 17), som ikke har lovskraft, og som ikke er bindende for medlemsstaterne (dom Pfleiderer, EU:C:2011:389, præmis 21). Samarbejdsprogrammet kan følgelig ikke fratage borgerne deres ret til at opnå erstatning ved de nationale retter for skader, som de er blevet påført som følge af en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF.
41

På baggrund af det ovenstående bør det stillede spørgsmål besvares med, at artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen skal fortolkes således, at en kendelse om, at der ikke er grundlag for at indlede sagen for en pådømmende ret, som i den kontraherende stat, hvor kendelsen er afsagt, er til hinder for en ny retsforfølgning mod den samme person og vedrørende de samme handlinger, som nævnte kendelse omfattede, medmindre der fremkommer nye beviser mod den pågældende, anses for at være en endelig afgørelse som omhandlet i denne artikel, der således er til hinder for en ny retsforfølgning mod den samme person og vedrørende de samme handlinger i en anden kontraherende stat.
48

Under henvisning til betalingsbalancen og ved for det første at forbyde alle begrænsninger for betalinger i konvertibel valuta under dennes løbende poster, og for det andet begrænsninger af kapitalbevægelserne i forbindelse med direkte investeringer i selskaber, som vedrører transaktioner på dennes balances kapitalposter, har artikel 47, stk. 1, særligt omfattende virkninger, der grænser op til anvendelsesområdet for artikel 56 EF i forholdet mellem medlemsstaterne og tredjelande (jf. i denne retning og vedrørende artikel 63 TEUF, dom Prunus og Polonium, EU:C:2011:276, præmis 29-31).
50

I denne henseende skal det bemærkes, at denne bestemmelse regulerer mekanismerne for kapacitetstildeling, der er stillet til rådighed for markedsdeltagere af transmissionssystemoperatører i medfør af artikel 16, stk. 1, i forordning nr. 715/2009. Følgelig kan artikel 16, stk. 2, litra b), ikke fortolkes således, at den pålægger en forpligtelse til at stille en kapacitet til rådighed, der går videre end det, der er fastsat i forordningens artikel 16, stk. 1. Eftersom det er fastslået i denne doms præmis 48, at forordningens artikel 16, stk. 1, ikke pålægger transmissionssystemoperatører en forpligtelse til at stille en virtuel gastransmissionskapacitet til rådighed for markedsdeltagere i modsat retning (backhaul), kan artikel 16, stk. 2, litra b), ikke fortolkes således, at den fastsætter en sådan forpligtelse.
59

Henset til de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at når der er tale om en påstand om en ulovlig sammenlignende reklame eller en illoyal efterligning af et tegn, der er beskyttet ved et EF-varemærke, som er forbudt ved loven om bekæmpelse af illoyal konkurrence i den medlemsstat, som den påkendende ret henhører under, tillader denne bestemmelse ikke, at der i forhold til den skadevoldende begivenhed for en skade, der skyldes overtrædelsen af denne lov, etableres kompetence for en ret i den nævnte medlemsstat, når den af de formodede skadevoldere, der er sagsøgt der, ikke selv har handlet der. I et sådant tilfælde tillader den nævnte bestemmelse derimod, at der i forhold til stedet for skadens indtræden etableres stedlig kompetence til at træffe afgørelse i et erstatningssøgsmål, der er støttet på den nævnte nationale lov, der er anlagt mod en person, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og med hensyn til hvilken det påstås, at den pågældende i denne medlemsstat har begået en handling, der har medført eller vil kunne medføre en skade i den påkendende rets jurisdiktion.
76

Henset til de ovenfor anførte betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at forordning nr. 1083/2006, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i en programvejledning vedtaget af et overvågningsudvalg i forbindelse med et operationelt program, der er indgået mellem to medlemsstater, og som tilsigter at fremme det europæiske territoriale samarbejde, for så vidt som denne bestemmelse ikke foreskriver, at en afgørelse fra dette overvågningsudvalg om afslag på en ansøgning om støtte kan gøres til genstand for prøvelse ved en retsinstans i en medlemsstat.
106

Det bemærkes dernæst, at i det omfang Kommissionen med de formalitetsindsigelser, der er opsummeret i nærværende doms præmis 102, begrænser sig til at gøre gældende, at visse argumenter, som allerede er blevet fremført for Retten, nu fremføres inden for rammerne af et andet anbringende, kan der ikke gives medhold i sådanne indsigelser. Hvad angår realiteten, og således som det fremgår af nærværende doms præmis 96 og 97, kritiserer appellanterne det forhold, at Retten har baseret sig på hypotesen om et forbud mod »efterfølgende« takstfastsættelse, et scenarie, som ifølge appellanterne ikke vil indtræde uden de multilaterale interbankgebyrer, medmindre der finder et lovgivningsmæssigt indgreb sted, og som under alle omstændigheder ikke vil adskille sig fra det scenarie, der følger af forekomsten af de multilaterale interbankgebyrer, for i den appellerede doms præmis 96 at konkludere, at »[d]en omstændighed, at der foreligger en fremgangsmåde for standardafviklingen af transaktioner, der er mindre begrænsende for konkurrencen end de multilaterale interbankgebyrer, er til hinder for, at disse gebyrer kan anses for at være objektivt nødvendige for, at MasterCard-systemet kan fungere«.
21

På denne baggrund har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er nægtelse af adgang til modregning af selskabsskat med den begrundelse, at udlodning af udbytte fra kapitalselskaber i tredjelande til tyske kapitalselskaber er skattefritaget, for hvilken fritagelse det efter national ret blot kræves, at det kapitalselskab, der modtager udbytte, mindst skal eje 10% af det udloddende selskab, alene et spørgsmål, der henhører under etableringsfriheden som omhandlet i artikel 49 TEUF, sammenholdt med artikel 54 TEUF, eller tillige under kapitalens frie bevægelighed som omhandlet i artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF, når det selskab, der modtager udbytte, reelt ejer en andel på 100%? 2) Skal bestemmelserne vedrørende etableringsfrihed (nu artikel 49 TEUF) og i givet fald også vedrørende kapitalens frie bevægelighed (indtil 1993 artikel 67 EF, nu artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF) fortolkes således, at de er til hinder for en ordning, hvorefter skattefritagelsen for udbytte fra udenlandske datterselskaber også indebærer, at der ikke er adgang til modregning og tilbagebetaling af selskabsskat, der er erlagt af disse udlodninger af udbytte, selv om moderselskabet har haft underskud, når udlodninger fra indenlandske datterselskaber er omfattet af en lempelse i form af adgang til modregning af selskabsskatten? 3) Skal bestemmelserne om etableringsfrihed (nu artikel 49 TEUF) og i givet fald om kapitalens frie bevægelighed (indtil 1993 artikel 67 EF, nu artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF) fortolkes således, at de er til hinder for en ordning, der udelukker, at der kan ske modregning og tilbagebetaling af selskabsskat, erlagt af udbytte fra (underliggende) datterselskaber, der er skattefri i datterselskabets hjemland, når udbyttet (videre)udloddes til det indenlandske moderselskab og ligeledes er skattefrit i Tyskland, men som i kraft af rent nationale konstruktioner i givet fald giver mulighed for hos datterselskabet at foretage modregning af selskabsskat erlagt af udbytte fra et underliggende datterselskab og at foretage modregning af selskabsskat erlagt af udbytte, der udloddes af datterselskabet, hos moderselskabet, såfremt dette har haft underskud? 4) Såfremt bestemmelserne om kapitalens frie bevægelighed finder anvendelse, opstår der – afhængig af besvarelsen af spørgsmål 2 – et yderligere spørgsmål for så vidt angår udbytte fra Canada: Skal den gældende artikel 64, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den tillader Forbundsrepublikken Tysklands anvendelse af bestemmelser i national ret og i dobbeltbeskatningsoverenskomster, der i det væsentlige er uændrede siden den 31. december 1993, og følgelig fortsat [udelukker] adgangen til at modregne canadisk selskabsskat erlagt af udbytte, der er fritaget for skat i Tyskland?«
116

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål herefter besvares med, at artikel 28 EF og 30 EF samt EØS-aftalens artikel 11 og 13 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national støtteordning som den i hovedsagerne omhandlede, hvorefter den kompetente nationale reguleringsmyndighed tildeler omsættelige certifikater under hensyntagen til grøn elektricitet, der er produceret på den omhandlede regions område, og hvorefter elektricitetsleverandørerne er underlagt en forpligtelse til årligt at indgive et vist antal af disse certifikater til denne myndighed svarende til en kvote af deres samlede elektricitetsleveringer i denne region, idet de ellers kan pålægges administrative bøder, uden at disse leverandører må opfylde nævnte forpligtelse ved at anvende oprindelsesgarantier, der hidrører fra andre EU-medlemsstater eller tredjelande, der er parter i EØS-aftalen, for så vidt som: — der oprettes mekanismer, der sikrer etableringen af et egentligt marked for certifikater, hvor udbud og efterspørgsel kan matches og afbalanceres, således at det faktisk er muligt for interesserede leverandører at forsyne sig med certifikater på rimelige vilkår — beregningsmetoden og størrelsen på den administrative bøde, der skal betales af de leverandører, der ikke har opfyldt denne forpligtelse, fastsættes således, at de ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at motivere producenterne til faktisk at øge deres produktion af grøn elektricitet og motivere de leverandører, der er underlagt nævnte forpligtelse, til faktisk at erhverve de krævede certifikater, navnlig ved at undgå at straffe disse leverandører på en måde, der er for vidtgående.
55

Hvad angår Kommissionens argument om den tyske retsorden skal det bemærkes, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har gjort gældende, at det trufne skridt var det eneste tænkelige for at tilbagesøge den omtvistede støtte, og at andre midler, der gav mulighed for en tilbagesøgning inden for den frist, der var fastsat i den omhandlede afgørelses artikel 3, stk. 2, ikke forelå. Såfremt det måtte vise sig, at de civilretlige regler ikke giver mulighed for at sikre en effektiv tilbagesøgning af den omtvistede støtte, kan det alt efter omstændighederne i den vurderede sag være nødvendigt at undlade at anvende en national bestemmelse (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Frankrig, C‑232/05, EU:C:2006:651, præmis 53) og benytte andre foranstaltninger, idet sådanne foranstaltninger ikke kan udelukkes af grunde, der vedrører den nationale retsorden.
52

Idet EU-lovgiver havde konstateret, at de eksisterende betingelser og behov i denne henseende krævede specifikke løsninger, tilsigtede denne lovgiver, således som det bl.a. fremgår af 13. betragtning til direktiv 2000/60, at der tages hensyn til forskellene i løsningerne i forbindelse med planlægningen og gennemførelsen af foranstaltningerne til beskyttelse og bæredygtig anvendelse af vand i et vandløbsopland, og at beslutningerne træffes så tæt som muligt på områderne for vandanvendelse eller ‑forringelse. Dermed bør der, med forbehold for betydningen af prissætningspolitikken og princippet om, at forureneren betaler, som bekræftet i dette direktiv, gives prioritet til de handlinger, der henhører under medlemsstaternes ansvar, ved at der udarbejdes handlingsprogrammer, der er tilpasset de lokale og regionale forhold.
I samme direktivs artikel 8 med overskriften »Sanktioner og retsmidler« bestemmes følgende:

»1. Medlemsstaterne indfører passende sanktioner og retsmidler over for krænkelser af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv, og de træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at sanktionerne og retsmidlerne finder anvendelse. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til krænkelsen og være afskrækkende.

2. Hver medlemsstat træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at rettighedshavere, hvis interesser påvirkes af en krænkelse på dens område, kan anlægge erstatningssøgsmål og/eller kræve nedlagt forbud og i givet fald kræve beslaglæggelse af det materiale, der ligger til grund for krænkelsen, samt de i artikel 6, stk. 2, nævnte anordninger, produkter eller komponenter.

3. Medlemsstaterne sikrer, at rettighedshaverne kan kræve nedlagt forbud over for mellemmænd, hvis tjenester anvendes af tredjemand til at krænke ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder.«
38

Det skal i denne henseende bemærkes, at selv om samarbejdsmeddelelsen af 1996, der finder tidsmæssig anvendelse i den foreliggende tvist, ganske vist ikke indeholder et punkt, der fastsætter, at Kommissionen ikke tager hensyn til faktiske omstændigheder, som virksomhederne afslører, og som har betydning for grovheden og varigheden af kartellet, fandt Kommissionen ikke desto mindre, som det fremgår af den appellerede doms præmis 185 og 186, der henviser til 584., 585., 588. og 589. betragtning til den omtvistede beslutning, at appellanterne ved at påvise faktiske omstændigheder for Kommissionen, som denne ikke hidtil havde haft kendskab til, gjorde det muligt for nævnte institution at fastlægge en længere varighedsperiode for overtrædelsen, idet den kunne inkludere perioden fra den 28. april 1998 til den 2. juni 1999 i denne varighedsperiode. Kommissionen anså dermed dette samarbejde for en formildende omstændighed, der gjorde det muligt at indrømme appellanterne en nedsættelse af bødens grundbeløb på 9,375 mio. EUR med henblik på ikke at straffe appellanterne for deres samarbejde ved at pålægge en højere bøde, end de skulle have betalt, hvis de ikke havde samarbejdet på denne måde. Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 187, var det således nedsatte grundbeløb for den bøde, som appellanterne skulle pålægges, dermed identisk med det hypotetiske beløb, som de skulle have betalt for en overtrædelse, der varede mindre end et år.
6

Protokollens artikel 10 med overskriften »General requirements for export, import and transit licensing or authorization systems« bestemmer: »1. Each State Party shall establish or maintain an effective system of export and import licensing or authorization, as well as of measures on international transit, for the transfer of firearms, their parts and components and ammunition. 2. Before issuing export licences or authorizations for shipments of firearms, their parts and components and ammunition, each State Party shall verify: a) That the importing States have issued import licences or authorizations; and b) That, without prejudice to bilateral or multilateral agreements or arrangements favouring landlocked States, the transit States have, at a minimum, given notice in writing, prior to shipment, that they have no objection to the transit. 3. The export and import licence or authorization and accompanying documentation together shall contain information that, at a minimum, shall include the place and the date of issuance, the date of expiration, the country of export, the country of import, the final recipient, a description and the quantity of the firearms, their parts and components and ammunition and, whenever there is transit, the countries of transit. The information contained in the import licence must be provided in advance to the transit States. 4. The importing State Party shall, upon request, inform the exporting State Party of the receipt of the dispatched shipment of firearms, their parts and components or ammunition. 5. Each State Party shall, within available means, take such measures as may be necessary to ensure that licensing or authorization procedures are secure and that the authenticity of licensing or authorization documents can be verified or validated. 6. States Parties may adopt simplified procedures for the temporary import and export and the transit of firearms, their parts and components and ammunition for verifiable lawful purposes such as hunting, sport shooting, evaluation, exhibitions or repairs.«
39

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagen, og som over for selskaber, der agter at drive virksomhed inden for handel med militære våben og militær ammunition og formidling af køb og salg af militære våben og militær ammunition, stiller krav om, at medlemmerne af deres repræsentative organer i henhold til lov eller selskabsdeltagere med ledelsesbeføjelse er statsborgere i denne medlemsstat. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at efterprøve, om den medlemsstat, der påberåber sig artikel 346, stk. 1, litra b), TEUF for at begrunde en sådan lovgivning, kan bevise, at det er nødvendigt at anvende den i bestemmelsen fastsatte undtagelse for at beskytte sine væsentlige sikkerhedsinteresser.
Nævnte kodeks’ artikel 34 bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. Et visum annulleres, hvis det bliver åbenlyst, at betingelserne for udstedelse ikke var opfyldt på det tidspunkt, da det blev udstedt, navnlig hvis der er alvorlig grund til at tro, at visummet er udstedt på svigagtigt grundlag. Et visum skal i princippet annulleres af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der udstedte det. Et visum kan annulleres af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat […]

2. Et visum inddrages, hvis det bliver åbenlyst, at betingelserne for udstedelse ikke længere er opfyldt. Et visum skal i princippet inddrages af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der udstedte det. Et visum kan inddrages af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat […]«