ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 28-30)
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41, 42 og 70)
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 40/94, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 31)
Hvad angår restriktive foranstaltninger over for Iran forholder det sig således, at det ikke står Rådet frit for vilkårligt at vælge, hvordan dets afgørelser skal meddeles de berørte personer. Det er således kun, når det ikke er muligt individuelt at meddele den berørte den retsakt, hvorved de restriktive foranstaltninger fastsættes eller opretholdes over for denne, at offentliggørelsen af en bekendtgørelse i EU-Tidende udløser denne søgsmålsfrist.

I denne forbindelse kan den omstændighed, at en sådan bekendtgørelse ikke indeholder nogen angivelse af muligheden for de personer og enheder, som er omfattet af de restriktive foranstaltninger, for at indbringe en sag for Retten i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 275, stk. 2, TEUF og artikel 263, stk. 4 og 6, TEUF, ikke drage tvivl om konstateringen af, at offentliggørelsen har gjort det muligt for den berørte part at blive oplyst om indholdet af begrundelserne for hans opførelse på listen over de personer og enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger over for Iran.

I mangel af en udtrykkelig bestemmelse i EU-retten kan det ikke anerkendes, at der påhviler Unionens institutioner en almindelig forpligtelse til at oplyse borgerne om de forhåndenværende retsmidler og om betingelserne for anvendelsen heraf.

Forordning nr. 267/2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning nr. 961/2010 indeholder imidlertid ikke nogen bestemmelser, som i forbindelse med en meddelelse, der foretages ved hjælp af offentliggørelse af en bekendtgørelse i EU-Tidende, pålægger Rådet at angive de forhåndenværende retsmidler og betingelserne for anvendelsen heraf. Forordningens artikel 46, stk. 3, som vedrører meddelelse af grundene til vedtagelsen af de restriktive foranstaltninger over for de berørte personer og enheder, indeholder særligt ingen forpligtelse i denne retning.

(jf. præmis 43 og 67-69)
1)

Afgørelse truffet den 17. september 2013 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1502/2012-2) annulleres for så vidt angår de varer, der er omfattet af det varemærke, der søges registreret, og som henhører under klasse 25 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og tjenesteydelserne »detailsalg af dameundertøj og damelingeri, dufte, eau de toilette og kosmetiske præparater, husholdningslinned og badelinned«, der er omfattet af det varemærke, der søges registreret, og henhører under det nævnte arrangements klasse 35.
1)

Kommissionens forordning (EU) nr. 944/2013 af 2. oktober 2013 om ændring, med henblik på tilpasning til den tekniske og videnskabelige udvikling, af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger annulleres, for så vidt som den klassificerer beg, kultjære-, højtemperaturs- som et stof med akut toksicitet for vandmiljøet i kategori 1 (H400) og et stof med kronisk toksicitet for vandmiljøet i kategori 1 (H410).
2.

Den Europæiske Unions budget — finansforordning — inddrivelse af fordringer på tredjemand — afkald — betingelse — insolvent skyldner, der modtager EU-midler, som forvaltes af kreditorinstitutionen — mulighed for afkald over for en medlemsstat, der modtager midler inden for rammerne af et særligt tiltrædelsesprogram inden for landbrug og udvikling af landdistrikter (Sapard) — foreligger ikke — generelt princip om, at EU-institutionerne kan give afkald på deres fordringer — foreligger ikke [Rådets forordning nr. 1258/1999, nr. 1266/1999, art. 12, stk. 2, og nr. 1605/2002, art. 73, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 2342/2002, art. 87, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 31, 32 og 42)
I forbindelse med undersøgelsen af en indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn i henhold til artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal spørgsmålet om, i hvilken udstrækning et tegn, der er beskyttet i en medlemsstat, giver ret til at forbyde anvendelsen af et yngre varemærke, undersøges i lyset af den anvendelige nationale ret.

Under sådanne omstændigheder, skal Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) ex officio og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, indhente oplysninger om den nationale lovgivning, såfremt sådanne oplysninger er nødvendige for at bedømme betingelserne for anvendelse af den pågældende registreringshindring, hvilket bevirker, at det ud over de faktiske omstændigheder, der udtrykkelig er anført af parterne i indsigelsessagen, også tager hensyn til velkendte kendsgerninger, dvs. kendsgerninger, som enhver har kendskab til eller kan få kendskab til ved almindeligt tilgængelige kilder. Denne pligt til at indhente oplysninger om den nationale ret påhviler i givet fald Harmoniseringskontoret i tilfælde af, at Harmoniseringskontoret allerede er i besiddelse af oplysninger om national ret enten i form af påberåbelser for så vidt angår dens indhold eller i form af beviser, hvis bevisværdi er blevet gjort gældende.

Harmoniseringskontoret skal i denne forbindelse i lyset af sagsøgerens argumenter benytte alle tilgængelige midler inden for rammerne af dets kontrolbeføjelse med henblik på at indhente oplysninger om den anvendelige nationale lovgivning og foretage yderligere undersøgelser af indholdet og rækkevidden af bestemmelserne i den påberåbte gældende nationale lovgivning enten ex officio eller ved at opfordre sagsøgeren til at uddybe sine argumenter.

(jf. præmis 24, 31 og 35)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — vurdering af, om et tegn er beskrivende — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 20 og 22)
1.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 29, 30, 47 og 51)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — vurdering af, om et tegn er beskrivende — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 21 og 23)
1.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — betingelser (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 22)
5.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vægtning af tegnenes ligheds- eller forskelsbestanddele — hensyntagen til tegnenes væsentligste kendetegn eller til markedsføringsbetingelserne for varerne eller tjenesteydelserne — beklædningssektoren [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b), og art. 53, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 70 og 71)
5.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — overlapning mellem anvendelsesområderne for de hindringer, der er anført i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 45)
13.

Retslig procedure — stævning — formkrav — kort fremstilling af søgsmålsgrundene — tilsvarende krav for argumenter, der fremføres til støtte for et anbringende [Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 147)
1)

Rådets forordning (EU) nr. 502/2013 af 29. maj 2013 om ændring af gennemførelsesforordning (EU) nr. 990/2011 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en interimsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1225/2009 annulleres for så vidt angår Giant (China) Co. Ltd.
3.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 41, 42 og 66)
Det følger af den nationale retspraksis, at et tegn, der anvendes til at betegne varer eller tjenesteydelser, kan have opnået et renommé på markedet i overensstemmelse med den lovgivning, der finder anvendelse i forbindelse med foranstaltninger på grund af uretmæssig brug.

Endvidere følger det af den nationale praksis, at et tegn, der anvendes til at betegne varer eller tjenesteydelser, kan have opnået et renommé på markedet i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse i forbindelse med foranstaltninger på grund af uretmæssig brug, selv om tegnet er blevet anvendt af flere erhvervsdrivende. Det følger heraf, at disse erhvervsdrivende kan råde over deres rettigheder til et tegn, der har opnået et renommé på markedet, ifølge en »udvidet« form for foranstaltning, som er anerkendt i den nationale retspraksis.

Offentlige organer kan ligeledes være beskyttet af foranstaltninger på grund af uretmæssig brug, for så vidt som deres aktiviteter kan skabe en »goodwill«. Hvis de nævnte organer nemlig gør brug af et bestemt tegn, som de har eneret til, kan de påberåbe sig den »goodwill«, der er knyttet til markedsføringen af de varer og tjenesteydelser, der bærer tegnet. Hvis disse organer ligeledes deler brugen af et tegn med andre erhvervsdrivende, kan »goodwill«’en påberåbes af de samme offentlige organer og af de berørte erhvervsdrivende.

I et tilfælde, hvor et ældre tegn anvendes af flere erhvervsdrivende, bør ejerskabet af en »goodwill« vurderes i lyset af sagens omstændigheder. Følgelig skal mærkets tiltrækningskraft på kunderne vurderes for at afgøre, om indsigeren mod registrering af et mærke som EF-varemærke er den eneste indehaver af »goodwill«.

(jf. præmis 34, 35, 38 og 39)
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — formål — beviser, der skal fremlægges af indehaveren — fremtidig, ikke hypotetisk risiko for utilbørlig udnyttelse eller skade (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 21, 22 og 28)
Inden for statsstøtteområdet følger det af det første kriterium i Altmark-dommen, at en virksomhed, der modtager kompensation, faktisk skal være pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste, og at disse forpligtelser skal være klart definerede.

Selv om medlemsstaterne har en stor skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af det, de anser for at være en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, er denne ikke ubegrænset og kan ikke udøves vilkårligt med det ene formål at undtage en bestemt sektor fra anvendelsen af konkurrencereglerne. For at kunne kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse skal den pågældende tjenesteydelse have en sådan almindelig økonomisk interesse, at det adskiller sig fra andre af erhvervslivets aktiviteter.

I den forbindelse tager omfanget af Rettens undersøgelse af Kommissionens bedømmelse nødvendigvis hensyn til, at Kommissionen kun kan stille spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af en tjenesteydelse som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse i tilfælde af en åbenbar fejl. Retten skal imidlertid ved denne undersøgelse sikre sig, at visse minimumskriterier er overholdt, bl.a. at den erhvervsdrivende får overdraget en opgave i form af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse ved en offentlig myndighedsakt, samt at opgaven skal have en generel og bindende karakter.

Det første kriterium i Altmark-dommen er således ikke opfyldt, hvis tjenesteydelsen ikke er klart defineret som offentlig tjeneste. Den omstændighed alene, at en tjenesteydelse i national ret udpeges som havende almen interesse, betyder endvidere ikke, at enhver operatør, som udfører den, er pålagt at udføre klart definerede public service-forpligtelser som omhandlet i denne dom. Kvalifikationen af en tjenesteydelse som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse kræver nemlig, at ansvaret for dens drift er overgivet til bestemte virksomheder.

(jf. præmis 42, 50-54 og 57)
Inden for statsstøtteområdet følger det af det første kriterium i Altmark-dommen, at en virksomhed, der modtager kompensation, faktisk skal være pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste, og at disse forpligtelser skal være klart definerede

Selv om medlemsstaterne har en stor skønsbeføjelse med hensyn til definitionen af det, de anser for at være en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse, er denne beføjelse ikke ubegrænset og kan ikke udøves vilkårligt med det ene formål at undtage en bestemt sektor fra anvendelsen af konkurrencereglerne. For at kunne kvalificeres som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse skal den pågældende tjenesteydelse have en sådan almindelig økonomisk interesse, at det adskiller sig fra andre af erhvervslivets aktiviteter.

I denne forbindelse tager omfanget af Rettens undersøgelse af Kommissionens bedømmelse nødvendigvis hensyn til, at Kommissionen kun kan stille spørgsmålstegn ved en medlemsstats definition af en tjenesteydelse som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse i tilfælde af en åbenbar fejl. Denne undersøgelse skal imidlertid sikre, at visse minimumskriterier er overholdt, bl.a. at den erhvervsdrivende får overdraget en opgave i form af tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse ved en offentlig myndighedsakt, og opgaven skal have en generel og bindende karakter.

Hvad angår udøvelsen af public service-forpligtelser betyder den omstændighed alene, at en tjenesteydelse i national ret udpeges som havende almen interesse, ikke, at enhver operatør, som udfører den, er pålagt at udføre klart definerede public service-forpligtelser som omhandlet i Altmark-dommen. Kvalifikationen af en tjenesteydelse som en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse kræver nemlig, at ansvaret for dens drift er overgivet til bestemte virksomheder.

Når der indgås offentlige kontrakter mellem offentlige myndigheder og operatører, kan overdragelsen af en public service-opgave ganske rigtigt foretages ved aftaler, for så vidt som de hidrører fra den offentlige myndighed og er bindende, og dette gælder i endnu højere grad, når sådanne aftaler nærmere fastlægger de forpligtelser, der er pålagt ved lov, hvorimod en tjenesteydelse, alene fordi den er genstand for en offentlig kontrakt, ikke automatisk og uden nogen præcisering fra de berørte myndigheders side har karakter af en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse som omhandlet i Altmark-dommen.

Endelig er tilstedeværelsen af et markedssvigt ikke tilstrækkeligt til at konstatere, at der findes en tjenesteydelse af almen økonomisk interesse.

(jf. præmis 53, 61-63, 67, 71 og 78)
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 11. november 2015 –

Grækenland mod Kommissionen

(Sag T-550/13)

»EUGFL — Garantisektionen — EGFL og ELFUL — udgifter, der er udelukket fra finansiering — rimelig frist — manglende gennemførelse af nøglekontroller — ekstrapolering af konstateringerne om tilsidesættelse«

1. Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering gennem EUGFL — afslutning af regnskaber — retspleje — Kommissionens forpligtelser — overholdelse af en rimelig frist — bedømmelseskriterier — krænkelse heraf — følger (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 1; Rådets forordning nr. 1258/1999, art. 7, stk. 4, og nr. 1290/2005, art. 31) (jf. præmis 26-38)

2. Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering gennem EUGFL — afslutning af regnskaber — afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter — den berørte medlemsstats anfægtelse — bevisbyrde — fordeling mellem Kommissionen og medlemsstaten (jf. præmis 48)

3. Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering gennem EUGFL — afslutning af regnskaber — afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter — ekstrapolering af konstateringerne om tilsidesættelser i en medlemsstats kontrolsystem fra en region til andre regioner — lovlig — betingelser (jf. præmis 71-73)

4. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om afslutning af EUGFL-regnskaberne (art. 296 TEUF) (jf. præmis 84-86)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/433/EU af 13. august 2013 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT L 219, s. 49).

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
2.

Annullationssøgsmål — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — anlæggelse af et og samme søgsmål af to sagsøgere — formaliteten vedrørende den ene af sagsøgerne — nødvendigheden af at undersøge formaliteten vedrørende den anden sagsøger — foreligger ikke (art. 263 TEUF) (jf. præmis 44)
3.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 40, 41 og 65)
Det følger af regel 22, stk. 4, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, med senere ændringer, at listen over de bevismidler (emballager, kataloger, fakturaer osv.), som den indeholder, ikke er udtømmende, idet bestemmelsen anfører, at disse »bør begrænses« til den anførte liste over eksempler. Desuden er det allerede blevet fastslået, at måderne, hvorpå reel brug af et varemærke kan godtgøres, og bevismidlerne herfor ikke er begrænsede. I denne henseende er det klart, at bevismidler som audio- eller videomateriale, såsom reklamer udsendt via radio eller fjernsyn, ikke er udelukket. Disse er generelt tilgængelige i elektronisk form, så som på en cd-rom eller en usb-nøgle, og kan ikke fremlægges på papir eller i en digitaliseret fil af et sådant dokument.

Det forholder sig anderledes med bevismidler, såsom fakturaer eller et katalog, der kunne være indgivet på papir eller via en fil, der indeholder scannede dokumenter, men som er blevet lagret på en cd-rom for at blive fremlagt. Selv om de ovenfor nævnte principper ikke er til hinder for bevismidler i form af en cd-rom, angår det rejste spørgsmål fremfor alt måderne for fremsendelse af bevismidler til Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design). Bestemmelserne i forordning nr. 2868/95, som særligt vedrører fremsendelse af meddelelser til Harmoniseringskontoret, er dog ikke til hinder for fremsendelse af bevismidler på cd-rom.

Det er ikke udelukket, at fremlæggelsen af beviser på en cd-rom, der indeholder flere elektroniske filer, kan gøre det mere vanskeligt at analysere de derved fremlagte bevismidler i forhold til et medie på papir eller en enkelt fil, der indeholder en scannet version af dokumenter, som gør det nemt uændret at gengive dem ved udskrivning. I denne henseende tilkommer det de parter, der indgiver beviser for brugen på cd-rom, at sikre, at deres læsbarhed ikke bringer deres bevisværdi i fare.

(jf. præmis 23-29, 34 og 35)
10.

Landbrug — fælles landbrugspolitik — finansiering over EUGFL, EGFL og ELFUL — afslutning af regnskaber — afvisning af at anerkende udgifter, der følger af uregelmæssigheder ved anvendelsen af EU-lovgivningen — konstatering af mangler i den kontrolordning, der er indført af en medlemsstat — fast korrektion på 50% af udgifterne — beløb, som omfatter beløb, der vedrører ulovligheder, som allerede har været genstand for en finansiel korrektion, men som endnu ikke var fuldt ud tilbagebetalt — tilsidesættelse af princippet non bis in idem — foreligger ikke (Rådets forordning nr. 1258/1999, art. 7, stk. 4, og nr. 1290/2005, art. 31 og 32) (jf. præmis 187, 189 og 191)
2.

EU-institutioner — udøvelse af beføjelser — Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter — Kommissionens skønsbeføjelse til at fuldstændiggøre reguleringen af det pågældende område — indførelse i forordning nr. 885/2013 og nr. 886/2013 af en forpligtelse for medlemsstaterne til at udpege et organ, der har til opgave at kontrollere, at operatørerne overholder kravene i disse forordninger — lovlig (art. 290 TEUF; Kommissionens forordning nr. 885/2013, art. 8, stk. 1, og nr. 886/2013, art. 9, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/40, art. 6, stk. 1, og bilag II) (jf. præmis 47, 49, 62, 63, 66 og 72-74)