Sag C-15/17

Bosphorus Queen Shipping Ltd Corp.

mod

Rajavartiolaitos

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Korkein oikeus)

»Præjudiciel forelæggelse – Montego Bay-konventionen – artikel 220, stk. 6 – kyststatens kompetence – Domstolens kompetence til at fortolke bestemmelser i international ret – direktiv 2005/35/EF – forurening forårsaget af skibe – artikel 7, stk. 2 – Marpol 73/78-konventionen – olieudtømning foretaget af et udenlandsk fartøj i transit i den eksklusive økonomiske zone – omstændigheder, hvorunder en kyststat kan indlede retsforfølgning mod et udenlandsk fartøj – retten til fri sejlads – beskyttelse af havmiljøet – betydelig skade eller trussel om betydelig skade på kystlinjen, på beslægtede interesser eller på nogen ressourcer i søterritoriet eller i den eksklusive økonomiske zone – klart objektivt bevis«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 11. juli 2018

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – en medlemsstats mulighed for at anvende en strengere foranstaltning i overensstemmelse med folkeretten – udelukket

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – betingelser – overtrædelse, som forvolder eller risikerer at forvolde skade på den pågældende medlemsstats kystlinje eller beslægtede interesser – bedømmelse af konsekvenserne af en overtrædelse – hensyntagen til den maritime zones særlige forhold – grænser

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – betingelser – overtrædelse, som forvolder eller risikerer at forvolde skade på den pågældende medlemsstats kystlinje eller beslægtede interesser – bedømmelse af konsekvenserne af en overtrædelse – kriterier

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – betingelser – overtrædelse, som forvolder eller risikerer at forvolde skade på den pågældende medlemsstats kystlinje eller beslægtede interesser – bedømmelse af konsekvenserne af en overtrædelse – den relevante karakter af begrebet væsentlig forurening som omhandlet i Havretskonventionen af 1982 (Montego Bay-konventionen) – foreligger ikke

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – betingelser – overtrædelse, som forvolder eller risikerer at forvolde skade på den pågældende medlemsstats kystlinje eller beslægtede interesser – begrebet kystlinjen eller beslægtede interesser

Transport – søtransport – forurening fra skibe og indførelse af sanktioner for overtrædelser – direktiv 2005/35 – kyststaters håndhævelse – tilbageholdelse af et skib – betingelser – klart objektivt bevis for overtrædelsen – begreb

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – international konvention, der ikke er bindende for Unionen – international konvention om forebyggelse af forurening fra skibe (Marpol 73/78-konventionen) – fortolkning af bestemmelserne i den afledte EU-ret, som falder ind under anvendelsesområdet for konventionen – omfattet

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 44 og 49)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 45)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 46)

Artikel 220, stk. 6, i De Forenede Nationers Havretskonvention, undertegnet i Montego Bay den 10. december 1982, og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/35/EF af 7. september 2005 om forurening fra skibe og om indførelse af sanktioner, herunder strafferetlige sanktioner, for ulovlig forurening, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/123/EF af 21. oktober 2009, skal fortolkes således, at udtrykket »klart objektivt bevis« som omhandlet i disse bestemmelser vedrører ikke blot den omstændighed, at der er begået en overtrædelse, men ligeledes beviset for konsekvenserne af denne overtrædelse. Det fremgår således, at Montego Bay-konventionens ophavsmænd har ønsket at tillægge kyststaten ret til at træffe en sådan særdeles streng foranstaltning, dels når den overtrædelse, som et skib har begået, medfører betydelig skade eller trussel om betydelig skade på denne stat, dels når det er godtgjort, at det pågældende skib er ophavsmand til en sådan overtrædelse. Da disse to lige vigtige betingelser er kumulative, må artikel 220, stk. 6, i Montego Bay-konventionen herefter fortolkes således, at den fastsætter, at kyststatens interventionsbeføjelse er betinget af, at der foreligger et klart objektivt bevis såvel for, at dette skib har begået en overtrædelse som omhandlet i denne konventions artikel 220, stk. 3, som for, at denne overtrædelse har forvoldt betydelig skade eller trussel om betydelig skade på den pågældende kyststat. (jf. præmis 61, 62 og 65 samt domskonkl. 1)

Udtrykket »kystlinjen eller beslægtede interesser« i artikel 220, stk. 6, i De Forenede Nationers Havretskonvention og i artikel 7, stk. 2, i direktiv 2005/35, som ændret ved direktiv 2009/123, skal fortolkes således, at det i princippet har den samme betydning som udtrykket »kyster eller dermed forbundne interesser« i artikel I, stk. 1, og i artikel II, stk. 4, i den internationale konvention om indgriben på det åbne hav i tilfælde af olieforureningsulykker, indgået i Bruxelles den 29. november 1969, idet det forholder sig således, at denne artikel 220, stk. 6, ligeledes finder anvendelse på ikke-levende ressourcer i kyststatens søterritorium og på alle ressourcer i dennes eksklusive økonomiske zone. (jf. præmis 79 og domskonkl. 2)

Artikel 220, stk. 6, i De Forenede Nationers Havretskonvention og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2005/35, som ændret ved direktiv 2009/123, skal fortolkes således, at ressourcer i en kyststats søterritorium eller i dens eksklusive økonomiske zone som omhandlet i disse bestemmelser vedrører udnyttede arter, men ligeledes levende arter, som er knyttet til eller afhængige af udnyttede arter, såsom de dyre- og plantearter, som anvendes som føde af de udnyttede arter. Det bemærkes, at artikel 220, stk. 6, i Montego Bay-konventionen vedrører de skader, som forvoldes eller risikerer at blive forvoldt på »nogen« ressourcer i en kyststats søterritorium eller i dens eksklusive økonomiske zone. Denne bestemmelse skal i denne henseende følgelig gøres til genstand for en vid fortolkning, der følger af selve bestemmelsens ordlyd, og ikke forstås således, at den udelukker visse ressourcer fra den nævnte bestemmelses rækkevidde. (jf. præmis 81 og 84 samt domskonkl. 3)

Der skal i princippet ikke tages hensyn til begrebet »væsentlig forurening« i artikel 220, stk. 5, i De Forenede Nationers Havretskonvention ved anvendelsen af denne konventions artikel 220, stk. 6, og ved anvendelsen af artikel 7, stk. 2, i direktiv 2005/35, som ændret ved direktiv 2009/123, og navnlig ved bedømmelsen af konsekvenserne af en overtrædelse, således som defineret i disse bestemmelser. Selv om beskyttelsen af kyststatens »beslægtede interesser« normalt er relevant i en forureningssituation, må det imidlertid konstateres, at artikel II, stk. 4, i konventionen om indgriben på det åbne hav af 1969 imidlertid specifikt vedrører skadelige økonomiske, sociale og sundhedsmæssige konsekvenser af en sådan forurening for kyststaten, dvs. navnlig den omstændighed, at der er forvoldt en væsentlig skade, eller at der risikeres at blive forvoldt en væsentlig skade for det første på forskellige erhvervsmæssige aktiviteter, som har tilknytning til udnyttelsen af havet, og som udføres af kyststatens kystbefolkning og udgør en væsentlig del af denne befolknings udkomme, dernæst på turistaktiviteter i kyststatens kystregioner og endelig på den nævnte befolknings sundhed og trivsel. Det følger af denne sammenligning, at der er væsentlige forskelle mellem artikel 220, stk. 5, og artikel 220, stk. 6, i Montego Bay-konventionen. Dels tilsigter denne artikel 220, stk. 5, læst i lyset af artikel 1, stk. 4, i Montego Bay-konventionen, nemlig ikke specifikt at beskytte kyststatens ejendom og beslægtede interesser, dels behøver denne stat ikke bevise, at der foreligger en »væsentlig skade« på disse interesser. (jf. præmis 88-90 og 92 samt domskonkl. 4)

Med henblik på at bedømme konsekvenserne af en overtrædelse således som defineret i artikel 220, stk. 6, i De Forenede Nationers Havretskonvention og i artikel 7, stk. 2, i direktiv 2005/35, som ændret ved direktiv 2009/123, skal der tages hensyn til alle de indicier, som gør det muligt at fastslå, at der er blevet forvoldt betydelig skade eller risikerer at blive forvoldt betydelig skade på kyststatens ejendom og beslægtede interesser, samt at bedømme omfanget af den skade, der er blevet forvoldt eller risikerer at blive forvoldt på denne ejendom eller disse interesser, idet der navnlig skal tages hensyn til: – den kumulative karakter af berøringen af en del af, endog al denne ejendom og alle disse beslægtede interesser samt kyststatens varierende sårbarhed hvad angår berøringen af forskellig ejendom og forskellige beslægtede interesser – udtømningens forudsigelige skadelige konsekvenser for nævnte ejendom og beslægtede interesser på grundlag ikke blot af de videnskabelige data, der er til rådighed, men ligeledes karakteren af det eller de skadelige stoffer i den pågældende udtømning og den nævnte udtømnings størrelse, retning, hastighed og udbredelsesvarighed. (jf. præmis 102 og domskonkl. 5)

Østersøområdets særlige geografiske og økologiske forhold og sårbarhed har indvirkning på betingelserne for anvendelse af artikel 220, stk. 6, i De Forenede Nationers Havretskonvention og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2005/35, som ændret ved direktiv 2009/123, hvad angår definitionen og kvalificeringen af overtrædelsen samt, imidlertid ikke automatisk, på bedømmelsen af omfanget af den skade, som denne overtrædelse har forvoldt på kyststatens ejendom og beslægtede interesser. Som generaladvokaten har anført i punkt 105 i forslaget til afgørelse, er Østersøen internationalt anerkendt som et særligt område, der er kendetegnet ved særlige geografiske forhold og et særligt sårbart økosystem, der har behov for særlig beskyttelse. Når dette er sagt, bemærkes, at det specifikke formål med artikel 220, stk. 6, i Montego Bay-konventionen ikke er at sikre en særlig beskyttelse af en speciel zone, men at beskytte en vis del af kyststatens ejendom og interesser uafhængigt af, om det hav, som grænser op til denne stat, udgør et særligt område eller ej. (jf. præmis 104, 106 og 108 samt domskonkl. 6)