ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Ansvar uden for kontraktforhold - betingelser - den anfægtede adfærd retsstridig - tab - årsagsforbindelse

(Art. 288, stk. 2, EF)

2. Fællesskabsret - principper - beskyttelse af den berettigede forventning - betingelser

Sammendrag

$$1. Et ansvar for Fællesskabet uden for kontraktforhold forudsætter, at sagsøgeren beviser, at den adfærd, der lægges den berørte institution til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab. Så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge, om de øvrige betingelser for dette ansvar er opfyldt.

( jf. præmis 23 )

2. Retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, som er et af Fællesskabets grundprincipper, omfatter enhver privatperson, hos hvem Fællesskabets administration har givet anledning til begrundede forhåbninger ved at afgive præcise løfter. Derimod kan ingen påberåbe sig tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, såfremt administrationen ikke har afgivet præcise løfter.

Sådanne løfter skal, uanset under hvilken form de er afgivet, være præcise, ubetingede og samstemmende og stamme fra pålidelige og troværdige kilder. Det kan ikke antages, at Fællesskabets administration har afgivet sådanne præcise løfter, som har kunnet givet anledning til begrundede forhåbninger hos en erhvervsdrivende, hverken ved anerkendelsen af modtagelsen af en ansøgning om finansiering af et bestemt projekt, som udtrykkeligt på en klar og utvetydig måde angav, at den ikke var en tilladelse, og at vurderingen af projektet ville ske efterfølgende, eller ved en foreløbig underretning om resultatet af undersøgelsen af ansøgningen om finansiering, fremsendt under udtrykkeligt forbehold for den kompetente institutions endelige afgørelse.

( jf. præmis 26, 28, 29 og 32 )
Hvad angår retsakter og afgørelser, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det kun foranstaltninger, hvorved institutionens standpunkt fastlægges endeligt som afslutning på denne procedure, der udgør retsakter, som kan anfægtes, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige afgørelse.

For så vidt angår forfremmelsesproceduren er listen over tjenestemænd, der er blevet forfremmet, en anfægtelig retsakt. Det er nemlig på tidspunktet for dens offentliggørelse, at de tjenestemænd, som mener at kunne komme i betragtning ved forfremmelsen, på bestemt og endelig måde får kendskab til vurderingen af deres fortjenester, og at deres retsstilling påvirkes.

Det følger heraf, at hvis en tjenestemand rejser indsigelse mod listen over tjenestemænd, som er indstillet til forfremmelse — uanset at indsigelsen kan påvirke afgørelsen om forfremmelse — udgør forfremmelsesudvalgets beslutning om ikke at tage indsigelsen til følge en forberedelse af en afgørelse, der ikke indeholder et klagepunkt i vedtægtens artikel 90, stk. 2' s forstand. Skrivelsen, hvorved formanden for forfremmelsesudvalget efter offentliggørelse af listen over tjenestemænd, der er blevet forfremmet, meddeler udvalgets beslutning om ikke at tage indsigelsen til følge, indeholder ikke et klagepunkt imod den berørte.

(jf. præmis 72, 73, 78 og 80)

Henvisning til: Retten, 15. juli 1993, forenede sager T-17/90, T-28/91 og T-17/92, Camara Alloisio m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 841, præmis 39; Retten, 21. november 1996, sag T-144/95, Michael mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 529, og II, s. 1429, præmis 30; Retten, 3. oktober 2000, sag T-187/98, Cubero Vermurie mod Kommissionen, Sml. Pers. IA, s. 195, og II, s. 885, præmis 28.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - bemærkninger fra tredjemand og indsigelse - behandling af indsigelsen - bevis for brugen af det ældre varemærke - reel brug - begreb

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 43, stk. 2)

2. EF-varemærker - Harmoniseringskontorets afgørelser - overholdelse af retten til kontradiktion

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 73)

Sammendrag

$$1. Betingelsen om reel brug af det ældre EF-varemærke i medfør af artikel 43, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker er kun opfyldt, når varemærket med den beskyttelse, det har inden for det relevante geografiske område, bruges offentligt og i forhold til omverdenen for at sikre en afsætning af de varer eller tjenesteydelser, som det betegner.

( jf. præmis 39 )

2. I medfør af artikel 73, andet punktum, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker må en afgørelse fra Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) kun støttes på faktiske omstændigheder, som parterne har haft lejlighed til at udtale sig om. Hensynet til en retfærdig sagsbehandling og det almindelige princip om beskyttelse af den berettigede forventning i en sådan situation kræver, at denne bestemmelse fortolkes således, at appelkammeret er forpligtet til på forhånd at oplyse den pågældende part om, at det vil tage hensyn til en omstændighed, der, idet den er blevet påberåbt af den anden part efter udløbet af den frist, der er fastsat herfor under en indsigelsessag, ikke er blevet taget i betragtning i indsigelsesafdelingens afgørelse, således at den berørte part kan bedømme, om det har interesse at indgive realitetsbemærkninger vedrørende denne omstændighed. En sådan forpligtelse foreligger, selv om den anden part igen påberåbte sig denne omstændighed i de bemærkninger, han indgav til appelkammeret.

( jf. præmis 46 og 48-51 )
For at afgøre, om tjenestemanden »må skifte bopæl for at opfylde forpligtelserne i vedtægtens artikel 20«, jf. artikel 10 i bilag VII, er den bopæl, som der skal tages hensyn til, den, hvor den pågældende opretholder midtpunktet for sine interesser. For at have krav på dagpenge, hvis formål er at opveje de udgifter og ulemper, der opstår for den nyansatte tjenestemand som følge af nødvendigheden af at rejse og midlertidigt indrette sig på tjenestestedet samtidig med, at den pågældende, ligeledes midlertidigt, bevarer sin tidligere bopæl inden flytningen, er det tilstrækkeligt, at vedkommende ikke fortsat kan bo på sin tidligere bopæl.

For at afgøre, på hvilket sted den pågældende har fastlagt det varige eller sædvanlige midtpunkt for sine interesser med vilje til at gøre dette stabilt, er det nødvendigt at tage hensyn til samtlige forhold, der udgør denne. Bopælsbegrebet hviler vel ikke på en rent kvantitativ oplysning om den tid, vedkommende har opholdt sig på området for et bestemt land, men det indebærer dog, at der foreligger hensigt til, ud over at vedkommende har opholdt sig fysisk på et bestemt sted, at tilføre denne omstændighed den kontinuitet, som følger af livsvaner og deltagelse i normale sociale relationer.

(jf. præmis 63, 64, 75 og 82)

Henvisning til: forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini, dom af 14. juli 1988, sag 284/87, Schäflein mod Kommissionen, Sml. s. 4475, på s. 4481; Domstolen, 15. september 1994, sag C-452/93 P, Magdalena Fernández mod Kommissionen, Sml. I, s. 4295, præmis 22 og 23; Domstolen, 11. august 1995, sag C-43/94P, Parlamentet mod Vienne, Sml. I, s. 2441, præmis 21; Retten, 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 20; Retten, 12. december 1996, sag T-74/95, Monteiro da Silva mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 583, og II, s. 1559, præmis 48; Retten, 24. april 2001, sag T-37/99, Miranda mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 87, og II, s. 413, præmis 31 og 32; Retten, 18. september 2002, sag T-29/01, Puente Martín mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 157, og II, s. 833, præmis 60.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EF-varemærker - appel og søgsmål - søgsmål for Fællesskabets retsinstanser - Rettens kompetence - ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der først fremlægges for Retten - udelukket

(Rettens procesreglement, art. 135, stk. 4; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63)

2. EF-varemærker - definition og erhvervelse af et EF-varemærke - absolutte registreringshindringer - varemærker uden fornødent særpræg - figurmærke, der gengiver et køretøjs kølergitter

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

$$1. Inden for rammerne af en sag, der er anlagt med henblik på at få efterprøvet lovligheden af afgørelser fra appelkamrene ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i henhold til artikel 63 i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, er det ikke Rettens opgave at foretage en ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der først fremlægges for Retten. Endvidere ville det være i strid med procesreglementets artikel 135, stk. 4, hvorefter der ikke i parternes processkrifter må foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for appelkammeret, at tillade disse beviser.

( jf. præmis 18 )

2. Ifølge artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker udelukkes varemærker, som mangler fornødent særpræg, fra registrering.

Når der i forbindelse med en ansøgning er tale om registrering af et figurmærke for »køretøjer; befordringsmidler til brug på land; og reservedele hertil«, der henhører under klasse 12 i Nice-arrangementet, og som gengiver fronten på et køretøj, idet det har en uregelmæssig form, der i tegnets midte består af syv brede vertikale åbninger og foroven på hver side en cirkel, der forestiller køretøjets forlygter, mangler dette ikke fornødent særpræg, for så vidt som det viser et usædvanligt kølergitterdesign, der fremkalder et billede af et kølergitter, der hører fortiden til, og en simpel form, der ikke under de omstændigheder, der gjorde sig gældende på datoen for varemærkeansøgningens indgivelse, kan anses for helt almindelig, hvorfor det omhandlede kølergitter kan indvirke den målgruppens hukommelse som en angivelse af den handelsmæssige oprindelse og således adskille og individualisere motorkøretøjer, der har det nævnte kølergitter, fra køretøjer, der hidrører fra andre virksomheder.

( jf. præmis 46, 48 og 50 )
Retsakter eller beslutninger, der kan være genstand for et annullationssøgsmål, omfatter kun akter, der afføder bindende retsvirkninger, som berører sagsøgerens interesser i den forstand, at hans retsstilling herved ændres væsentligt. Når der er tale om retsakter eller beslutninger, som tilvejebringes gennem flere faser, f.eks. under en intern procedure såsom en udvælgelsesprøve, kan kun sådanne retsakter anfægtes, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på den pågældende procedure, og således ikke foreløbige foranstaltninger, hvis formål er at forberede den endelige beslutning. Sådanne retsakter indeholder ikke et klagepunkt i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, og kan kun anfægtes som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af retsakter, der kan annulleres.

En afgørelse truffet af en udvælgelseskomite om nedsættelse af det i meddelelsen om udvælgelsesprøven krævede antal minimumspoint for beståelse af stopprøver udgør ikke en anfægtelig retsakt og kan kun anfægtes af en ansøger som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af en akt, der indeholder et klagepunkt mod ansøgeren.

(jf. præmis 32-34)

Henvisning til: Retten. 15. juni 1994, sag T-6/93, Pérez Jiménez mod Kommissionen. Sml. Pers. IA, s. 155, og II, s. 497, præmis 34 og 35; Retten. 2. maj 2001, sag T-208/00, Barleycorn Mongolue og Boixader Rivas mod Rådetog Parlamentet. Sml. Pers. IA, s. 103, og II, s. 479, præmis 34.
Efter reglen om overensstemmelse mellem klage og søgsmål er det en betingelse for, at søgsmålet kan realitetsbehandles, at et anbringende, der rejses for Fællesskabets retsinstanser, forinden er blevet påberåbt i klagen, således at administrationen har været i stand til tilstrækkeligt nøjagtigt at tage stilling til de kritikpunkter, som vedkommende retter mod den anfægtede afgørelse. I øvrigt gælder, at selv om påstandene i sagen kun kan vedrøre indsigelser, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, kan disse indsigelser imidlertid uddybes for Fællesskabets retsinstanser ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis er indeholdt i klagen, men som står i nøje forbindelse med den.

(jf. præmis 33)

Henvisning til: Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booß og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml.Pers. IA, s. 127, og II, s. 405, præmis 26.
Stillingsopslaget udgør således en retlig ramme, som ansættelsesmyndigheden selv har opstillet, og som den derfor nøje skal overholde. Ligeledes er en ansættelsesprocedure, som er fastsat af et ad hoc-udvalg, der er nedsat af den pågældende ansættelsesmyndighed med det formål at undersøge ansættelsesproceduren, og som myndigheden selv har godkendt, også en retlig ramme, som denne myndighed er strengt forpligtet til at overholde ved udøvelsen af dens vide skøn.

Når en stilling på et højt niveau, der svarer til lønklasse A1 eller A2, skal besættes, har ansættelsesmyndigheden et vidt skøn ved sammenligningen af de pågældende ansøgeres fortjenester. Udøvelsen af det vide skøn forudsætter imidlertid omhyggelig overholdelse af alle relevante bestemmelser, hvilket ikke alene vil sige de i stillingsopslaget opstillede betingelser, men også eventuelle procedureregler, som myndigheden har fastsat for udøvelse af dette skøn.

Når ansættelsesmyndigheden opretter et internt rådgivende udvalg, der ikke er omtalt i de opstillede betingelser, for ved ansættelse til en bestemt stilling at råde over en udtalelse vedrørende ansøgernes kompetence og egnethed i forhold til de krævede kvalifikationer, og således tilvejebringe et bedre grundlag for en sammenligning af ansøgernes fortjenester, hører udvalgets udtalelse til grundlaget for fællesskabsinstitutionens eller fællesskabsorganets vurdering af ansøgerne.

(jf. præmis 60)

Henvisningtil: Domstolen, 9. juli 1987, forenede sager 44/85, 77/85, 294/85 og 295/85. Hochbaum og Rawes mod Kommissionen, Sml. s. 3259, præmis 16; Retten, 30. januar 1992, sag T-25/90, Schönherr mod ØSU. Sml. II. s. 63, præmis 27; Retten. 26. januar 1995, sag T-60/94. Pierrat mod Domstolen. Sml. Pers. IA, s. 23, og II. s. 77. præmis 35-37.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. De Europæiske Fællesskabers egne indtægter — efteropkrævning af import- og eksportafgifter — betingelser for ikke at bogføre importafgifter, som omhandlet i artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 — fejl, som den erhvervsdrivende kunne have opdaget — kriterier ved vurderingen — proportionalitetsprincippet — [Rådets forordning nr. 2913/92, art. 220, stk. 2, litra b)]

Sammendrag

For så vidt angår den anden af de kumulative betingelser, som skal være opfyldt, for at de kompetente myndigheder kan undlade at foretage efterfølgende bogføring af importafgifter, som omhandlet i artikel 220, stk. 2, litra b), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en toldkodeks, og som bestemmer, at toldmyndighedernes fejl skal være af en sådan karakter, at en debitor i god tro ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget den, bør der ved afgørelsen af, om en sådan fejl kunne opdages, tages hensyn til fejlens nærmere beskaffenhed, de berørte erhvervsdrivendes erfaring og den agtpågivenhed, de har udvist.

Hvad for det første angår fejlens nærmere beskaffenhed skal der ved afgørelsen heraf tages hensyn til, om reglerne på området er indviklede, eller om de derimod er tilstrækkeligt enkle, og til det tidsrum hvori myndighederne begik fejlen. Hvad dernæst angår den berørte erhvervsdrivendes erfaring må det afgøres, om den pågældende driver virksomhed erhvervsmæssigt og hovedsagelig beskæftiger sig med import og eksport, og om den pågældende allerede havde en vis erfaring med handel med de pågældende varer. Hvad endelig angår den berørte erhvervsdrivendes agtpågivenhed påhviler det den erhvervsdrivende, såfremt han betvivler, at en importlicens er nødvendig for at drage fordel af et præferencetoldkontingent, at undersøge spørgsmålet og fremskaffe enhver mulig oplysning for at fastslå, om hans tvivl er begrundet. I den forbindelse må en sådan erhvervsdrivende ved læsning af de relevante officielle publikationer sikre sig viden om de fællesskabsbestemmelser, der gælder for de af ham udførte forretninger. De gældende fællesskabsretlige tariferingsbestemmelser udgør således fra datoen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende de eneste positive retsregler på området, som enhver må formodes at kende, hvorimod en brugstarif, der udgives af de nationale myndigheder, kun er en håndbog til brug ved toldekspeditionen og alene har en oplysende karakter.

Når betingelserne for anvendelse af artikel 220, stk. 2, litra b), i nævnte forordning ikke er opfyldt, er det ikke en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet at foretage efterfølgende bogføring af toldafgifter.

(jf. præmis 55, 61 og 62, 69, 73, 75, 87)
Den påtegning af en bedømmelsesrapport, som foretages af de personer, som er blevet hørt forud for dens udfærdigelse, er ikke ren formalitet, for så vidt som den tilsigter dels at gøre det muligt for den bedømte at få kendskab til de personer, som har bidraget til fastlæggelsen af bedømmelsen af ham, og dermed at udøve sin ret til kontradiktion under bedømmelsesproceduren, dels at gøre det muligt for de personer, som er blevet hørt, at fremsætte eventuelle bemærkninger til den vurdering, som er indeholdt i bedømmelsesrapporten.

(jf. præmis 50)
Sag T-234/01

Andreas Stilli AG & Co. KG

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — farver — farvekombinationen orange og grå — absolut registreringshindring — fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94«

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 9. juli 2003 II-2869

Sammendrag af dom

EF-varemærker – definition på og erhvervelse afet EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – farvekombinationen orange og grå (Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra b))

Et varemærke, der består af en kombination af to farver, der gengives ved et orange rektangel i referencefarven pantone 164c, placeret oven over et gråt rektangel i referencefarven pantone 428u, og som er søgt registreret for mekaniske apparater, der henhører under klasse 7 i Nice-arrangementet, mangler fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 i forhold til de omhandlede varer, idet tegnet, der kun er sammensat af nuancerne orange og grå, efter en helhedsvurdering fremtræder abstrakt og ubestemt i forhold til de omhandlede varer og hverken fremtræder i et systematisk arrangement eller med en konkret fordeling af de pågældende farver, og idet den relevante kundekreds som følge heraf ikke vil opfatte kombinationen af orange og grå som et tegn, der angiver, at varerne hidrører fra én og samme virksomhed, men snarere blot som en del af de omhandlede varers finish.

(jf. præmis 35og 36 samt 42 og 43)
Sag T-156/01

Laboratorios RTB, SL

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker — ugyldighedssag — artikel 52, stk. 1, litra a), i forordning (EF) nr. 40/94 — ældre figurmærker og ordmærker, som indeholder ordet GIORGI — ansøgning om registrering af EF-ordmærket GIORGIO AIRE — relativ registreringshindring — artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 — bevis for brug — artikel 56, stk. 2 og 3, i forordning nr. 40/94«

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 9. juli 2003 II-2792

Sammendrag af dom

EF-varemœrker – afkald, fortabelse og ugyldighed – relative ugyldighedsgrunde – forekomsten af et identisk eller lignende varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med ældre varemærke – ordmærket »GIORGIO AIRE« og figurmærker med ordet »GIORGI«

En reel brug af et ældre varemærke i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, forudsætter, at varemærket faktisk anvendes på det pågældende marked til at identificere varer eller tjenesteydelser. En minimal brug af varemærket opfylder derfor ikke betingelsen om en reel brug og er ikke tilstrækkelig til, at varemærket kan anses for at være reelt og faktisk benyttet på et bestemt marked. Selv om varemærkeindehaveren tilsigter en reel brug af sit varemærke, vil der ikke foreligge en sådan reel brug, hvis ikke varemærket objektivt vurderet rent faktisk anvendes på markedet, og hvis ikke anvendelsen heraf er tidsmæssig konstant og stabil hvad angår tegnets udformning, således at det ikke kan opfattes af forbrugerne som en angivelse af de pågældende varers eller tjenesteydelsers oprindelse. (jf. præmis 35)

Ved bedømmelsen, om der foreligger en reel brug af et ældre varemærke i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, skal der ifølge regel 40, stk. 5, i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 tages hensyn til de særlige faktiske forhold og omstændigheder i det enkelte tilfælde, jf. ordlyden af regel 22, stk. 2, i forordning nr. 2868/95, hvorefter de oplysninger og bevisligheder, som skal vise, hvorledes varemærket er blevet brugt, skal angive hvor, hvornår samt i hvilket omfang og i hvilken form denne brug har fundet sted. I så henseende er den særlige situation, som nuværende eller tidligere varemærkeindehavere måtte befinde sig i, irrelevant, da beviset for, at der har fundet en reel brug sted, skal dokumentere, at varemærket faktisk har været anvendt på det pågældende marked inden for femårsperioden forud for begæringen om ugyldighed, uanset hvem der var indehaver inden for denne periode. I øvrigt vedrører begrebet »rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted«, i artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 40/94 hovedsagelig omstændigheder, som er eksterne i forhold til varemærkeindehaveren, og som forbyder ham at anvende dette, og ikke omstændigheder, der beror på hans forretningsmæssige vanskeligheder. (jf. præmis 36, 40 og 41)