FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

M. WATHELET

fremsat den 25. juli 2018 ( 1 )

Sag C-163/17

Abubacarr Jawo

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Baden-Württemberg, Tyskland))

»Præjudiciel forelæggelse – et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – grænser, asyl og indvandring – Dublinsystemet – forordning (EU) nr. 604/2013 – overførsel af asylansøgeren til den ansvarlige medlemsstat – artikel 29, stk. 1 – betingelser for forlængelse af fristen – artikel 29, stk. 2 – begrebet »forsvundet« – lovlighed af afvisningen af at overføre personen på grund af en reel og påvist risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling efter afslutningen af asylproceduren – artikel 3, stk. 2 – levevilkår for personer med international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat – artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«

I. Indledning

1. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, som Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Baden-Württemberg, Tyskland) har indgivet til Domstolens Justitskontor den 3. april 2017, vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 2, andet afsnit, og artikel 29, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne ( 2 ) (herefter »Dublin III-forordningen«), og artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

2. Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem en asylansøger, Abubacarr Jawo, og Bundesrepublik Deutschland (Forbundsrepublikken Tyskland) om en afgørelse truffet af Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (forbundskontoret for migration og flygtninge, herefter »Bundesamt«) af 25. februar 2015 om afvisning af Abubacarr Jawos asylansøgning og anordning af hans udsendelse til Italien.

II. Retsforskrifter

A. Folkeretten

1. Genèvekonventionen

3. Artikel 21 i konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951 ( 3 ), der trådte i kraft den 22. april 1954, som suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31. januar 1967, og som selv trådte i kraft den 4. oktober 1967 (herefter »Genèvekonventionen«), med overskriften »Bolig« bestemmer: »I det omfang, hvori boligforhold ordnes ved love eller bestemmelser eller er undergivet offentlige myndigheders kontrol, skal de kontraherende stater indrømme flygtninge, der lovligt bor inden for deres område, den gunstigst mulige behandling og i alle tilfælde en behandling, der ikke er mindre gunstig end den, der under samme forhold indrømmes udlændinge i almindelighed.«

2. Den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder

4. Under overskriften »Forbud mod tortur« fastsætter artikel 3 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), følgende: »Ingen må underkastes tortur og ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.«

B. EU-retten

1. Chartret

5. Chartrets artikel 1 med overskriften »Den menneskelige værdighed« har følgende ordlyd: »Den menneskelige værdighed er ukrænkelig. Den skal respekteres og beskyttes.«

6. Chartrets artikel 4 med overskriften »Forbud mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf« fastsætter: »Ingen må underkastes tortur, ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.«

7. Chartrets artikel 19 med overskriften »Beskyttelse i tilfælde af udsendelse, udvisning og udlevering« bestemmer følgende i stk. 2: »Ingen må udsendes, udvises eller udleveres til en stat, hvor der er en alvorlig risiko for at blive idømt dødsstraf eller udsat for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende straf eller behandling.«

8. Chartrets artikel 51 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer følgende i stk. 1: »Bestemmelserne i dette charter er rettet til Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten. De respekterer derfor rettighederne, overholder principperne og fremmer anvendelsen heraf i overensstemmelse med deres respektive kompetencer og under overholdelse af grænserne for de kompetencer, der er tildelt Unionen i traktaterne.«

9. Chartrets artikel 52 med overskriften »Rækkevidde og fortolkning af rettigheder og principper« bestemmer følgende i stk. 3: »I det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved [EMRK], har de samme betydning og omfang som i konventionen. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse.«

2. Dublin III-forordningen

10. Forordning nr. 604/2013 fastsætter kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne ( 4 ). De relevante betragtninger til og artikler i forordningen er følgende:

11. 32. betragtning »Hvad angår behandlingen af personer, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, er medlemsstaterne bundet af deres forpligtelser i henhold til folkeretlige instrumenter, herunder relevant retspraksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.«

12. 39. betragtning »Denne forordning respekterer de grundlæggende rettigheder og følger de principper, som særlig [chartret] anerkender. Denne forordning tilsigter navnlig, at den asylret, der er sikret ved chartrets artikel 18, og de rettigheder, der anerkendes i chartrets artikel 1, 4, 7, 24 og 47, respekteres fuldt ud. Denne forordning bør derfor anvendes i overensstemmelse hermed.«

13. Artikel 3 »1. Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der indgiver en ansøgning på en af medlemsstaternes område, herunder ved grænsen eller i transitområderne. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III. 2. […] Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i [chartrets] artikel 4 […], skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig. Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat. […]«

14. Artikel 29 »1. Overførslen af ansøgeren eller af en anden person som omhandlet i artikel 18, stk. 1, litra c) eller d), fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat sker i overensstemmelse med den anmodende medlemsstats nationale ret efter samråd mellem de berørte medlemsstater, så snart det er praktisk muligt og senest seks måneder efter, at anmodningen fra en anden medlemsstat om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om en klage eller indbringelse, hvor dette tillægges opsættende virkning i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3. Såfremt overførslerne til den ansvarlige medlemsstat sker i form af en kontrolleret afrejse eller under ledsagelse, sikrer medlemsstaterne, at de foretages på en human måde under fuld respekt for de grundlæggende rettigheder og den menneskelige værdighed. […] 2. Finder overførslen ikke sted inden for fristen på seks måneder, fritages den ansvarlige medlemsstat for sine forpligtelser til at overtage eller tilbagetage den pågældende, og ansvaret overføres så til den anmodende medlemsstat. Denne tidsfrist kan forlænges til højst et år, hvis overførslen ikke kunne gennemføres på grund af fængsling af den pågældende, eller til højst 18 måneder, hvis den pågældende forsvinder. […]«

3. Forordning (EF) nr. 1560/2003

15. Kommissionens forordning (EF) nr. 1560/2003 af 2. september 2003 om gennemførelsesforanstaltninger til forordning nr. 343/2003 ( 5 ), som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 118/2014 af 30. januar 2014 ( 6 ) (herefter »gennemførelsesforordningen«), indeholder gennemførelsesforanstaltningerne til Dublin III-forordningen.

16. Artikel 8 i forordning nr. 1560/2003 med overskriften »Samarbejde om overførslen« fastsætter: »1. Den ansvarlige medlemsstat er forpligtet til at sørge for, at ansøgerens overførelse kan ske hurtigst muligt, og at der ikke stilles hindringer i vejen for ham. Den ansvarlige medlemsstat fastlægger eventuelt det sted på dens område, hvor ansøgeren vil blive overført eller tilbageført til de kompetente myndigheder, under hensyntagen til geografiske begrænsninger og de transportmuligheder, som er til rådighed for den medlemsstat, der foretager overførslen. Det kan under ingen omstændigheder kræves, at ledsageren følger ansøgeren længere end til ankomststedet for det anvendte internationale transportmiddel, eller at den medlemsstat, som foretager overførslen, afholder omkostningerne til transport videre end til dette sted. 2. Det påhviler den medlemsstat, der foretager overførslen, at tilrettelægge transporten af ansøgeren og hans ledsager og i samråd med den ansvarlige medlemsstat at fastsætte ankomsttidspunktet og om nødvendigt de nærmere omstændigheder ved overgivelsen af ansøgeren til de kompetente myndigheder. Den ansvarlige medlemsstat kan kræve et varsel på tre arbejdsdage. 3. Standardformularen i bilag VI anvendes til at fremsende oplysninger til den ansvarlige medlemsstat, der er væsentlige for at sikre den overførte persons rettigheder og umiddelbare behov. Denne standardformular betragtes som et varsel som nævnt i stk. 2.«

17. Samme forordnings artikel 9 med overskriften »Udsættelse af overførslen og forsinket overførsel« har følgende ordlyd: »1. Den ansvarlige medlemsstat informeres straks om enhver udsættelse af overførslen, som enten skyldes, at afgørelsen er blevet påklaget eller indbragt for en domstol med opsættende virkning, eller faktiske omstændigheder, såsom ansøgerens dårlige helbredstilstand, manglende transportmuligheder eller det forhold, at ansøgeren har unddraget sig gennemførelsen af overførslen. 1a. Når en overførsel er blevet forsinket efter anmodning fra den overførende medlemsstat, skal den overførende og den ansvarlige medlemsstat tage kontakt for hurtigst muligt at arrangere en ny overførsel, jf. artikel 8, og senest to uger fra det tidspunkt, hvor myndighederne bliver klar over, at de omstændigheder, der medførte forsinkelsen eller udsættelsen, ikke længere foreligger. I det tilfælde skal der inden overførslen fremsendes en ajourført standardformular til udveksling af oplysninger inden overførslen, jf. bilag VI. 2. Det påhviler den medlemsstat, som af de grunde, der er omhandlet i artikel 29, stk. 2, i [Dublin III-forordningen], ikke kan foretage overførslen inden for den normale frist på seks måneder efter, at anmodningen om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om klage eller indbringelse for en domstol, hvor dette tillægges opsættende virkning, at underrette den ansvarlige medlemsstat herom inden fristens udløb. Hvis den undlader at gøre dette, påhviler ansvaret for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse og de øvrige forpligtelser, som følger af [Dublin III-forordningen], den anmodende medlemsstat i henhold til den pågældende forordnings artikel 29, stk. 2. […]«

18. Bilag VI og IX til gennemførelsesforordningen indeholder de standardformularer, der er beregnet til henholdsvis overførsel af oplysninger og udveksling af helbredsoplysninger inden gennemførelsen af en overførsel i henhold til Dublin III-forordningen.

4. Direktiv 2011/95/EU

19. Det fremgår af artikel 2, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse ( 7 ), at der ved en »ansøgning om international beskyttelse« forstås »en anmodning, der indgives af en tredjelandsstatsborger eller statsløs om beskyttelse fra en medlemsstat, når der er grundlag for at antage, at ansøgeren søger om flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus […]«.

20. Kapitel VII i direktiv 2011/95 med overskriften »Indholdet af international beskyttelse« indeholder følgende bestemmelser:

21. Artikel 20, stk. 1 »Dette kapitel berører ikke de rettigheder, der er fastsat i Genève-konventionen.«

22. Artikel 26, stk. 1 »Medlemsstaterne giver personer med international beskyttelse tilladelse til at søge lønnet beskæftigelse eller udøve selvstændig virksomhed i overensstemmelse med de bestemmelser, der generelt finder anvendelse for det pågældende erhverv eller for offentlig ansættelse, umiddelbart efter tildeling af beskyttelse.«

23. Artikel 27, stk. 1 »Medlemsstaterne giver mindreårige, der har fået tildelt international beskyttelse, adgang til uddannelsessystemet på samme betingelser som landets egne borgere.«

24. Artikel 29, stk. 1, »Social bistand« »Medlemsstaterne sikrer, at personer med international beskyttelse har adgang til lægehjælp på samme betingelser som borgerne i den medlemsstat, der har tildelt dem denne beskyttelse.«

25. Artikel 30, stk. 1, »Lægehjælp« »Medlemsstaterne sikrer, at personer med international beskyttelse har adgang til lægehjælp på samme betingelser som borgerne i den medlemsstat, der har tildelt dem denne beskyttelse.«

26. Artikel 32, stk. 1, »Adgang til bolig« »Medlemsstaterne sikrer, at personer med international beskyttelse har adgang til en bolig på betingelser svarende til dem, der gælder for andre tredjelandsstatsborgere med lovligt ophold på deres område.«

III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

27. Abubacarr Jawo, der er ugift og ved godt helbred, er ifølge egne oplysninger gambisk statsborger, født den 23. oktober 1992. Han forlod Gambia den 5. oktober 2012 og nåede ad søvejen til Italien, hvor han indgav en asylansøgning den 23. december 2014.

28. Fra Italien rejste han videre til Tyskland. På grundlag af et Eurodac-resultat ( 8 ), hvoraf det fremgik, at Abubacarr Jawo havde ansøgt om asyl i Italien, anmodede Bundesamt den 26. januar 2015 Den Italienske Republik om at tage ham tilbage ( 9 ). Ifølge den forelæggende ret »reagerede [Italien] ikke på denne anmodning«.

29. Ved afgørelse af 25. februar 2015 afviste Bundesamt at realitetsbehandle Abubacarr Jawos asylansøgning og anordnede hans udsendelse til Italien med henblik på iværksættelse af en asylprocedure, hvilket Abubacarr Jawo protesterede imod.

30. Abubacarr Jawo anlagde sag den 4. marts 2015 og indgav den 12. marts 2015 en ansøgning om tilkendelse af foreløbig retsbeskyttelse, som Verwaltungsgericht Karlsruhe (forvaltningsdomstolen i Karlsruhe, Tyskland) ved kendelse af 30. april 2015 afviste, da den var indgivet for sent. Efter en ny hasteansøgning tilkendte Verwaltungsgericht Karlsruhe (forvaltningsdomstolen i Karlsruhe) søgsmålet opsættende virkning ved kendelse af 18. februar 2016.

31. Den 8. juni 2015 skulle Abubacarr Jawo overføres til Italien, hvilket imidlertid mislykkedes, da han ikke kunne træffes i sin bolig i fællesboligerne i Heidelberg, hvor han angiveligt var bosiddende. Efter forespørgsel fra Regierungspräsidium Karlsruhe meddelte Heidelberg kommunes afdeling for nødboliger den 16. juni 2015, at Abubacarr Jawo gennem længere tid ikke havde kunnet antræffes i de fælles boliger, hvilket var blevet bekræftet af den ansvarlige vicevært. I retsmødet ved den forelæggende ret forklarede Abubacarr Jawo – for første gang under den retslige procedure – at han i begyndelsen af juni 2015 var rejst til Freiberg/Neckar for at besøge en derboende ven.

32. Han tilføjede, at han efter en til to uger havde fået en telefonopringning fra sin værelseskammerat i Heidelberg, som fortalte, at politiet ledte efter ham. Han besluttede at rejse tilbage til Heidelberg, men at han ikke havde penge til at betale tilbagerejsen; dem måtte han først låne. Ifølge den samme forklaring vendte han først tilbage til Heidelberg to uger senere, hvor han opsøgte Heidelberg kommunes socialkontor og spurgte, om han stadig havde sit værelse, hvilket blev bekræftet. Han var ikke blevet oplyst om, at han skulle anmelde længere fravær.

33. Bundesamt meddelte den 16. juni 2015 ved hjælp af en formular det italienske indenrigsministerium, at en overførsel aktuelt ikke var mulig, idet Abubacarr Jawo var forsvundet, hvilket Bundesamt var blevet gjort bekendt med samme dag. Det oplystes endvidere i formularen, at overførsel ville ske senest den 10. august 2016»i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2«.

34. Den 3. februar 2016 skulle Abubacarr Jawo på ny overføres. Overførslen mislykkedes på ny, idet Abubacarr Jawo nægtede at stige på flyet.

35. Ved dom af 6. juni 2016 frifandt Verwaltungsgericht Karlsruhe (forvaltningsdomstolen i Karlsruhe) Bundesamt.

36. I appelsagen gjorde Abubacarr Jawo gældende, at han ikke var forsvundet i juni 2015, og at Bundesamt i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, ikke kunne forlænge fristen, som det var sket. »Anordningen [burde] desuden også annulleres af den grund, at der endnu ikke [var] truffet en afgørelse om, hvorvidt der forel[å] et nationalt udsendelsesforbud, hvilket ha[vde] været påkrævet siden den 6. august 2016«, og »af hensyn til den uddannelse, som han ha[vde] påbegyndt med udlændingemyndighedens tilladelse« ( 10 ). Overførsel til Italien er efter Abubacarr Jawos opfattelse også ulovlig, fordi der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene i dette land som omhandlet i artikel 3, stk. 2, andet afsnit, i Dublin III-forordningen.

37. Under appelsagen erfarede Bundesamt, at Abubacarr Jawo i Italien var blevet tildelt en national opholdstilladelse af humanitære årsager, som var gyldig i et år og udløb den 9. maj 2015.

38. Under disse omstændigheder har den forelæggende ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en asylansøger kun forsvundet som omhandlet i artikel 29, stk. 2, andet punktum, i [Dublin III-forordningen], hvis han målrettet og bevidst unddrager sig pågribelse af de for gennemførelsen af overførslen ansvarlige nationale myndigheder med henblik på at forpurre eller vanskeliggøre overførslen, eller er det tilstrækkeligt, at han i en længere periode ikke længere opholder sig i den bolig, som han har fået anvist, og myndigheden ikke er informeret om hans opholdssted, og en planlagt overførsel derfor ikke kan gennemføres? Kan den pågældende påberåbe sig korrekt anvendelse af bestemmelsen og i en sag til prøvelse af afgørelsen om overførsel gøre gældende, at fristen for overførsel på seks måneder er udløbet, idet han ikke har været forsvundet? 2) Sker der en forlængelse af fristen i henhold til artikel 29, stk. 1, første afsnit, i [Dublin III-forordningen] alene derved, at den overførende medlemsstat før fristens udløb informerer den ansvarlige medlemsstat om, at den pågældende er forsvundet, og samtidig fastsætter en konkret frist på højst 18 måneder, inden for hvilken overførslen vil blive gennemført, eller kan en forlængelse kun ske ved, at de involverede medlemsstater ved aftale fastsætter en forlænget frist? 3) Er overførsel af asylansøgeren til den ansvarlige medlemsstat ulovlig, hvis han i tilfælde af, at han tilkendes international beskyttelse i den pågældende stat, for så vidt angår de forventelige levevilkår ville være i alvorlig risiko for at blive underkastet en behandling som defineret i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder? Er denne problematik omfattet af EU-rettens anvendelsesområde? Ud fra hvilke EU-retlige standarder skal levevilkårene for den, der har fået tilkendt international beskyttelse, bedømmes?«

IV. Retsforhandlingerne ved Domstolen

39. Den forelæggende ret har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement, da det tredje præjudicielle spørgsmål har meget vidtrækkende betydning. Ifølge den forelæggende ret har dette spørgsmål relevans for alle sager om overførsel til Italien, og det vil derfor have betydning for et uoverskueligt antal sager. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at længerevarende uvished om udfaldet indebærer en risiko for, at forvaltningen af det ved Dublin III-forordningen indførte system forringes, og at det fælles europæiske asylsystem derved svækkes.

40. Ved afgørelse af 24. april 2017 har Femte Afdeling besluttet ikke at efterkomme den forelæggende rets anmodning om at undergive den foreliggende sag den præjudicielle hasteprocedure i henhold til artikel 107 i Domstolens procesreglement.

41. Abubacarr Jawo, den tyske, den italienske, den ungarske og den nederlandske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Det Schweiziske Forbunds regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige bemærkninger.

42. I det fælles retsmøde afholdt den 8. maj 2018 i sag C-163/17 og de forenede sager C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17 har sagsøgeren i hovedsagen i disse sager, Bundesamt, den tyske, den belgiske, den italienske og den nederlandske regering samt Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen afgivet mundtlige indlæg.

V. Bedømmelse

A. Det første præjudicielle spørgsmål

1. Muligheden for en ansøger om international beskyttelse for at gøre udløbet af fristen på seks måneder som fastsat i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1 og 2), og den omstændighed, at han ikke var forsvundet, gældende med henblik på at modsætte sig overførslen

a) Fristen på seks måneder

43. Med det første præjudicielle spørgsmåls anden del, som skal behandles først, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, skal fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse – inden for rammerne af prøvelsen af en afgørelse om overførsel af den pågældende – kan gøre gældende, at fristen på seks måneder i nævnte forordnings artikel 29, stk. 1 og 2, er udløbet, »idet han ikke har været forsvundet«.

44. Det følger af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, at overførslen af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat sker, så snart det er praktisk muligt og senest seks måneder efter, at anmodningen fra en anden medlemsstat om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om en klage eller indbringelse, hvor dette tillægges opsættende virkning. Domstolen fastslog i præmis 41 i dom af 25. oktober 2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805), at »de frister, der er fastsat i Dublin III-forordningens artikel 29, ikke alene [har] til formål at omfatte vedtagelsen, men ligeledes gennemførelsen af afgørelsen om overførsel«. I henhold til nævnte forordnings artikel 29, stk. 2, første punktum, overføres ansvaret til den anmodende medlemsstat, hvis overførslen ikke finder sted inden for fristen på seks måneder. Det fremgår imidlertid af samme artikels stk. 2, andet punktum, at fristen på seks måneder kan forlænges til højst 18 måneder, hvis den pågældende forsvinder.

45. Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, bestemmer, at ansøgeren om international beskyttelse har ret til effektive retsmidler i form af klage eller indbringelse for en domstol eller et domstolslignende organ af de faktiske og retlige forhold mod en afgørelse om overførsel. Domstolen fastslog i præmis 48 i dom af 26. juli 2017, Mengesteab (C-670/16, EU:C:2017:587), at »denne bestemmelse skal fortolkes således, at den sikrer en ansøger om international beskyttelse en effektiv domstolsbeskyttelse ved bl.a. at sikre en mulighed for at anlægge sag til prøvelse af en afgørelse om overførsel af den pågældende, som kan omfatte en undersøgelse af anvendelsen af [Dublin III-forordningen], herunder overholdelsen af de proceduremæssige garantier, der er fastsat heri«.

46. Domstolen fastslog i præmis 39 og 40 i dom af 25. oktober 2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805), at de procedurer til modtagelse og tilbagetagelse, der er fastsat ved Dublin III-forordningen, skal følges under overholdelse af en række bindende frister, herunder den frist på seks måneder, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 1 og 2. Selv om bestemmelserne tilsigter at regulere disse procedurer, bidrager de ligeledes til afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, sammen med de kriterier, der er fastsat i forordningens kapitel III. Udløbet af denne frist, uden at ansøgeren er blevet overført fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat, medfører således, at det fulde ansvar overgår fra den ansvarlige medlemsstat til den anmodende medlemsstat. Under disse omstændigheder anføres, at med henblik på at sikre, at den påklagede afgørelse om overførsel er blevet truffet efter en korrekt anvendelse af disse procedurer, skal den ret, der behandler en klage over en afgørelse om overførsel, kunne prøve de anbringender, som fremsættes af en ansøger om international beskyttelse, hvorefter afgørelsen er vedtaget i strid med bestemmelserne i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, idet den anmodende medlemsstat allerede er blevet den ansvarlige medlemsstat på tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende afgørelse som følge af, at den frist på seks måneder, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 1 og 2, forinden er udløbet.

47. Endvidere fastslog Domstolen i præmis 46 i dom af 25. oktober 2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805), at »Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, sammenholdt med 19. betragtning til denne forordning ( 11 ) og [chartrets] artikel 47, [skulle] fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse skal råde over effektive og hurtige retsmidler, som gør det muligt for ham at påberåbe sig den omstændighed, at den frist på seks måneder, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 1 og 2, er udløbet efter vedtagelsen af afgørelsen om overførsel«.

48. I henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, kan fristen på seks måneder forlænges til højst 18 måneder, hvis det konstateres, at den pågældende person er forsvundet. Henset til de konsekvenser, som en sådan konstatering har for de pågældende personers situation (fristen tredobles i dette tilfælde), er det afgørende, at den berørte person i medfør af Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, og chartrets artikel 47 har ret til effektive retsmidler, som gør det muligt for ham at påberåbe sig den omstændighed, at fristen på seks måneder er udløbet, og eventuelt at godtgøre, at han ikke har været forsvundet, og at fristen derfor ikke kan forlænges.

49. Det fremgår af ovenstående bemærkninger, at Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 1, og chartrets artikel 47 skal fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse skal råde over effektive og hurtige retsmidler, som gør det muligt for den pågældende at påberåbe sig den omstændighed, at den frist på seks måneder, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 1 og 2, er udløbet efter vedtagelsen af afgørelsen om overførsel, og eventuelt at godtgøre, at vedkommende ikke har været forsvundet, og at fristen derfor ikke kan forlænges.

b) Begrebet »forsvundet« som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum

50. Med det første præjudicielle spørgsmåls første del ønsker den forelæggende ret oplyst, hvordan begrebet »forsvundet« som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, skal fortolkes, og hvilke betingelser der skal være opfyldt for, at en ansøger om international beskyttelse kan anses for at være forsvundet, således at fristen for overførsel kan forlænges til højst 18 måneder. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om begrebet »forsvundet« som omhandlet i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, kræver bevis for, at ansøgeren om international beskyttelse »målrettet og bevidst unddrager sig pågribelse af de for gennemførelsen af overførslen ansvarlige nationale myndigheder med henblik på at forpurre eller vanskeliggøre overførslen«, eller om det er »tilstrækkeligt, at han i en længere periode ikke længere opholder sig i den bolig, som han har fået anvist, og myndigheden ikke er informeret om hans opholdssted, og en planlagt overførsel derfor ikke kan gennemføres« ( 12 ).

51. Dublin III-forordningen indeholder ingen definition af begrebet »forsvundet« i forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum ( 13 ).

52. Selv om begreberne »fuite« (i den franske udgave), »flucht« ( 14 ) (i den tyske udgave), »absconds« (i den engelske udgave), »fuga« (i den spanske, den italienske og den portugisiske udgave), der anvendes i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, indebærer et ønske om at undslippe noget, henviser de i øvrigt ikke til kravet om bevis for den hensigt, som ansøgeren om international beskyttelse har, navnlig om målrettet og bevidst at unddrage sig, at overdragelsen bliver gennemført.

53. Desuden kan det ikke ud fra ordlyden af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, fastslås, at det er tilstrækkeligt at godtgøre, at ansøgeren om international beskyttelse er »forsvundet«, på grundlag af en eller flere objektive omstændigheder, særlig dennes uforklarlige og længerevarende fravær fra sin normale adresse.

54. Da begrebet »forsvundet« i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, ikke præciseres i nævnte forordning ( 15 ), skal det fortolkes under hensyntagen ikke blot til ordlyden heraf, men også til sammenhængen og formålet med den ordning, som den er led i ( 16 ).

55. Da den pågældende person er en ansøger om international beskyttelse, udgør Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse ( 17 ) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse ( 18 ) desuden en del af den relevante sammenhæng.

1) Om formålene med Dublin III-forordningens artikel 29

56. Det fremgår navnlig af fjerde og femte betragtning til Dublin III-forordningen, at denne har til formål at indføre en klar og brugbar metode baseret på objektive og ligelige kriterier til fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse. Denne metode bør især gøre det muligt hurtigt at afgøre, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for at sikre en effektiv adgang til procedurerne for meddelelse af international beskyttelse og for ikke at bringe målet om en hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse i fare.

57. I henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, første afsnit, sker overførslen af den pågældende, så snart det er praktisk muligt og senest inden for en frist på seks måneder. Domstolen har i præmis 40 i dom af 29. januar 2009, Petrosian (C-19/08, EU:C:2009:41), fastslået, at fristen på seks måneder, henset til de praktisk komplicerede forhold og de organisatoriske vanskeligheder, der er forbundet med en overførsel, har til formål at give begge de berørte medlemsstater mulighed for at samarbejde om dennes gennemførelse, og navnlig at gøre det muligt for den anmodende medlemsstat at fastlægge de praktiske foranstaltninger for overførslen, som finder sted i overensstemmelse med denne medlemsstats lovgivning ( 19 ).

58. Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, præciserer, at finder overførslen ikke sted inden for fristen på seks måneder, fritages den ansvarlige medlemsstat for sine forpligtelser til at overtage eller tilbagetage den pågældende, og ansvaret overføres så til den anmodende medlemsstat.

59. Henset til målet om en hurtig behandling af ansøgninger om international beskyttelse finder muligheden for at forlænge fristen på seks måneder til 18 måneder kun anvendelse, når der foreligger overbevisende dokumentation for, at den pågældende person er forsvundet. Ligesom Abubacarr Jawo er jeg således af den opfattelse, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, har karakter af en undtagelse, der har store konsekvenser for den pågældende person og bestemmelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig ( 20 ). Det følger heraf, at denne bestemmelse skal fortolkes snævert.

60. Selv om Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, har karakter af en undtagelse, er en forpligtelse til at bevise, at ansøgeren om international beskyttelse målrettet og bevidst har unddraget sig pågribelse af de for gennemførelsen af overførslen ansvarlige nationale myndigheder med henblik på at forpurre eller vanskeliggøre overførslen, dog efter min opfattelse overdrevet og risikerer at forstyrre den allerede komplekse og vanskelige overførselsordning, som blev indført med Dublin III-forordningen, betydeligt ( 21 ).

61. Jeg er enig i Kommissionens bemærkninger om, at hvis kriteriet »forsvundet« krævede bevis for, at ansøgeren om international beskyttelse havde en fast og subjektiv hensigt, »kan en sådan hensigt ofte […] kun godtgøres med store vanskeligheder efter omhyggelige høringer, der ofte ville vare meget længere end de seks måneder, der er fastsat i [Dublin III-forordningens] artikel 29, stk. 2«. Med andre ord ville Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, i stedet for at have karakter af en undtagelse eller af at skulle fortolkes snævert være praktisk taget umulig at anvende ( 22 ).

2) Om sammenhængen: indvirkningen af direktiv 2013/32 og 2013/33

62. Efter min opfattelse skal spørgsmålet om, hvorvidt en ansøger om international beskyttelse er forsvundet, afgøres på grundlag af konkrete og objektive beviser for, at den pågældende er »forsvundet«, henset til alle de relevante omstændigheder og til den sammenhæng, som hovedsagen er led i, uden hensyntagen til beviser for den hensigt, som den forsvundne person måtte have haft. Da den procedure, der er blevet indført med Dublin III-forordningen, ikke er af strafferetlig karakter, skal bevisstandarden være den, der finder anvendelse på det civilretlige område (afvejning af sandsynlighed – »on the balance of probabilities«). Bevisbyrden påhviler nødvendigvis de kompetente nationale myndigheder, der påstår, at den pågældende person er forsvundet, eftersom det er dem, der drager fordel af undtagelsen i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2.

63. Med hensyn til de særlige omstændigheder i den foreliggende sag kan ansøgerne om international beskyttelse i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i direktiv 2013/33 »færdes frit på værtsmedlemsstatens område eller på et område, som de har fået anvist af denne medlemsstat«, men denne ret er ikke absolut, og der kan fastsættes betingelser og forpligtelser for den.

64. Medlemsstaterne kan således »dels bestemme, hvor ansøgeren skal opholde sig i almenhedens interesse, af hensyn til den offentlige orden, eller når det er nødvendigt for en hurtig behandling og effektiv opfølgning af ansøgningen om international beskyttelse« ( 23 ), dels »gøre adgangen til materielle modtagelsesforhold betinget af, at ansøgerne opholder sig et bestemt sted, som [de] anviser« ( 24 ). Desuden »kræver [medlemsstaterne], at ansøgere meddeler de kompetente myndigheder deres nuværende adresse og hurtigst muligt informerer disse myndigheder om eventuelle adresseændringer« ( 25 ). Sådanne begrænsninger og forpligtelser er efter min opfattelse nødvendige for navnlig at sikre, at ansøgeren om international beskyttelse kan lokaliseres hurtigt for at lette behandlingen af dennes ansøgning og i givet fald dennes overførsel til en anden medlemsstat i medfør af Dublin III-forordningens artikel 29.

65. Ifølge Kommissionen har Forbundsrepublikken Tyskland gennemført artikel 7, stk. 2-4, i direktiv 2013/33 med artikel 56-58 i Asylgesetz (asylloven). Den har anført, at Abubacarr Jawo i henhold til disse bestemmelser »ikke – end ikke midlertidigt – burde forlade det område, der henhører under udlændingestyrelsen i Heidelberg uden en administrativ tilladelse, hvilket han imidlertid gjorde i starten af juni 2015«.

66. Det skal imidlertid påpeges, at medlemsstaterne i henhold til artikel 5 i direktiv 2013/33 oplyser ansøgere om international beskyttelse skriftligt og på et sprog, som ansøgerne forstår eller med rimelighed forventes at forstå, om de forpligtelser, de skal overholde for så vidt angår modtagelsesforholdene ( 26 ). Det følger heraf, at den manglende overholdelse af begrænsningerne af den frie bevægelighed ikke kan gøres gældende over for ansøgerne om international beskyttelse, hvis disse regler ikke overholdes.

67. Endvidere bestemmer artikel 13, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, at medlemsstaterne har mulighed for at pålægge en ansøger om international beskyttelse en forpligtelse til at »melde sig til de kompetente myndigheder eller give personligt fremmøde for disse enten straks eller på et nærmere angivet tidspunkt« ( 27 ). Efter min opfattelse kan denne forpligtelse være relevant i en sag som hovedsagen, selv om Bundesamt har afvist Abubacarr Jawos asylansøgning og anordnet hans udsendelse til Italien. Den nationale kompetente myndighed skal netop kunne komme i kontakt med en ansøger om international beskyttelse for at kunne foretage overførslen, således, at hans ansøgning om international beskyttelse kan blive behandlet af myndighederne i den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningen.

68. Det følger af ovenstående betragtninger, at såfremt en ansøger om international beskyttelse er blevet underrettet ( 28 ) om begrænsningerne i sin ret til at bevæge sig frit omkring og den pågældendes forpligtelse til at fremmøde for de kompetente nationale myndigheder i overensstemmelse de nationale bestemmelser til gennemførelse af artikel 5 i direktiv 2013/33 og artikel 13, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, er den omstændighed, at den pågældende i en længere periode ikke har opholdt sig i den bolig, som han har fået anvist, således at myndighederne ikke har været bekendt med, hvor han opholdt sig, og en planlagt overførsel ikke har kunnet gennemføres, efter min opfattelse tilstrækkeligt til at forlænge fristen for overførslen til 18 måneder i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2.

B. Det andet præjudicielle spørgsmål

69. Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, skal fortolkes således, at den omstændighed, at den anmodende medlemsstat inden udløbet af fristen på seks måneder har underrettet den ansvarlige medlemsstat om, at den pågældende er forsvundet, og samtidig oplyser en konkret frist på højst 18 måneder, inden for hvilken overførslen vil blive gennemført, er tilstrækkelig til at udløse forlængelsen af fristen for overførslen, eller om fristen på seks måneder kun kan forlænges ved, at de involverede medlemsstater ved aftale fastsætter en forlænget frist.

70. Det skal anføres, at det ikke fremgår af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, at den anmodende medlemsstat og den ansvarlige medlemsstat ( 29 ) skal være enige om den forlængelse, der tillades med denne bestemmelse.

71. Desuden uddelegeres beføjelserne til at fastsætte ensartede betingelser for konsultation og udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne, navnlig ved udsættelse af overførslen eller forsinket overførsel, med Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 4, til Kommissionen. Disse ensartede betingelser fastsættes navnlig ved gennemførelsesforordningens artikel 9.

72. Efter min opfattelse fremgår det af Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, sammenholdt med artikel 9 i forordning nr. 1560/2003, at den anmodende medlemsstat ensidigt kan ( 30 ) forlænge den i nævnte forordnings artikel 29 fastsatte frist på seks måneder, når det er godtgjort, at den berørte person er forsvundet, forudsat at denne straks under overholdelse af de i gennemførelsesforordningens artikel 9 fastsatte retningslinjer informerer den anden medlemsstat om, at overførslen er blevet udsat. Ifølge artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1560/2003 skal den gøre det inden udløbet af den frist på seks måneder, der er fastsat i Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1 og 2.

73. Henset til det ovenstående skal Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, og artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1560/2003 efter min opfattelse fortolkes således, at den omstændighed, at den anmodende medlemsstat inden udløbet af fristen på seks måneder underretter den ansvarlige medlemsstat om, at den pågældende person er forsvundet, og samtidig angiver en konkret frist, der ikke kan overskride 18 måneder, inden for hvilken overførslen vil blive gennemført, er tilstrækkelig til at udløse forlængelsen af fristen for overførslen.

C. Det tredje præjudicielle spørgsmål

74. Med sit tredje præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret for det første oplyst, om overførsel af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat er ulovlig, hvis han i tilfælde af, at han tilkendes international beskyttelse i den pågældende medlemsstat, for så vidt angår de forventelige levevilkår vil være i alvorlig risiko for at blive underkastet en umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i chartrets artikel 4. For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, om denne problematik er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde. For det tredje ønsker den oplyst, ud fra hvilke standarder levevilkårene for den, der har fået tilkendt international beskyttelse, skal bedømmes.

75. Jeg vil først undersøge dette præjudicielle spørgsmåls anden del, dernæst den første del og til sidst den tredje del.

1. Indledende bemærkninger

76. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at reglerne i den afledte EU-ret, herunder bestemmelserne i Dublin III-forordningen, skal fortolkes og anvendes under iagttagelse af de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder. Det i chartrets artikel 4 fastsatte forbud mod umenneskelig eller nedværdigende behandling er i denne henseende af afgørende betydning, for så vidt som det er af absolut karakter, eftersom det er tæt knyttet til respekten for den menneskelige værdighed, som er omhandlet i chartrets artikel 1 ( 31 ).

77. Det fælles europæiske asylsystem er blevet udformet i en kontekst, hvor det kunne lægges til grund, at alle de deltagende stater, uanset om der er tale om medlemsstater eller tredjelande, overholder de grundlæggende rettigheder, heri indbefattet de rettigheder, som har deres grundlag i Genèvekonventionen og i EMRK, og at medlemsstaterne kan have gensidig tillid til hinanden i denne henseende. Det er navnlig på grund af dette princip om gensidig tillid, at EU-lovgiver har vedtaget Dublin III-forordningen. Under disse omstændigheder gælder der en formodning for, at behandlingen af asylansøgere i hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med kravene i chartret, i Genèvekonventionen og i EMRK ( 32 ).

78. Uanset denne overensstemmelsesformodning har Domstolen ligeledes fastslået, at det ikke kan udelukkes, at det fælles europæiske asylsystem i praksis støder på betydelige funktionelle vanskeligheder i en bestemt medlemsstat, således at der foreligger en alvorlig risiko for, at asylansøgere i tilfælde af overførsel til denne medlemsstat bliver behandlet på en måde, som er uforenelig med deres grundlæggende rettigheder ( 33 ).

79. I præmis 99 i dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865) præciserede Domstolen klart, at »en anvendelse af [Dublin III-forordningen] baseret på en uafkræftelig formodning for, at asylansøgerens grundlæggende rettigheder overholdes i den medlemsstat, der normalt har kompetencen til at træffe afgørelse med hensyn til dennes ansøgning, er uforenelig med medlemsstaternes pligt til at fortolke og anvende [Dublin III-forordningen] i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder«.

80. Der er følgelig tale om en afkræftelig overensstemmelsesformodning.

81. Domstolen bemærkede også i sin dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 86-94 og 106), at overførslen af asylansøgere inden for rammerne af Dublinsystemet under visse omstændigheder kan være uforenelig med det forbud, der er fastsat i chartrets artikel 4. Domstolen fastslog således, at en asylansøger vil blive udsat for en reel risiko for at blive undergivet umenneskelig eller nedværdigende behandling som omhandlet i denne artikel 4, såfremt den pågældende bliver overført til en medlemsstat, hvor der er grund til alvorlig frygt for, at der er tale om systemmæssige mangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene. I overensstemmelse med forbuddet i den nævnte artikel påhviler det følgelig medlemsstaterne ikke at foretage nogen overførsel til en medlemsstat inden for rammerne af Dublinsystemet, når de ikke kan være uvidende om, at der foreligger sådanne fejl i den pågældende medlemsstat ( 34 ).

82. Dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), blev afsagt i en situation svarende til den, der var omfattet af Menneskerettighedsdomstolens dom af 21. januar 2011, M. S. S. mod Belgien og Grækenland ( 35 ), og vedrørende EMRK’s artikel 3, nemlig de belgiske myndigheders overførsel af en asylansøger til Grækenland, der var den medlemsstat, der var ansvarlig for behandlingen af dennes ansøgning ( 36 ). I præmis 88 i dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), fastslog Domstolen, at Menneskerettighedsdomstolen bl.a. havde fastslået, at Kongeriget Belgien havde tilsidesat EMRK’s artikel 3 ved dels at udsætte sagsøgeren for de risici, som er en følge af manglerne ved asylproceduren i Grækenland, eftersom de belgiske myndigheder vidste eller burde vide, at han ikke havde nogen sikkerhed for, at hans asylansøgning ville blive seriøst behandlet af de græske myndigheder, dels ved, med fuldt kendskab til forholdene at udsætte sagsøgeren for vilkår under frihedsberøvelse og levevilkår, som udgjorde nedværdigende behandling ( 37 ).

83. Mens den retspraksis, der følger af dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), vedrørende det forhold, at der i den anmodede medlemsstat findes systemmangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene for ansøgere, blev kodificeret i 2013 ved Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit, har Domstolen imidlertid fastslået, at det ikke heraf kan udledes, at enhver tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, som begås af den ansvarlige medlemsstat, påvirker de øvrige medlemsstaters forpligtelse til at overholde bestemmelserne i Dublin III-forordningen ( 38 ). Det ville således ikke være foreneligt med Dublin III-forordningens formål og system, hvis den mindste tilsidesættelse af de regler, der ligger til grund for det fælles asylsystem, ville være tilstrækkelig til at forhindre enhver overførsel af en asylansøger til den medlemsstat, der normalt har kompetencen ( 39 ).

84. Med hensyn til de risici, der er forbundet med den egentlige overførsel af en ansøger om international beskyttelse, fastslog Domstolen i præmis 65 i dom af 16. februar 2017, C. K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127), at den kun kan foretages under omstændigheder, der udelukker, at denne overførsel indebærer en reel risiko for, at den pågældende bliver udsat for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i chartrets artikel 4. Domstolen tog i denne henseende hensyn til den pågældendes særligt alvorlige sundhedstilstand ( 40 ), der kunne føre til, at han ikke kunne overføres til en anden medlemsstat, selv om der ikke fandtes systemmangler ved asylproceduren og modtagelsesforholdene for asylansøgere i den anmode[d]e medlemsstat.

85. I nævnte doms præmis 91 forkastede Domstolen udtrykkeligt Kommissionens argument, hvorefter det følger af Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2, andet afsnit, at det alene er forekomsten af systemfejl i den ansvarlige medlemsstat, der kan påvirke forpligtelsen til overførsel af en asylansøger til den ansvarlige medlemsstat ( 41 ).

86. Domstolen lagde i denne henseende vægt på den generelle karakter af chartrets artikel 4, der forbyder umenneskelig eller nedværdigende behandling af enhver art, og den omstændighed, at det ville være åbenbart uforeneligt med den absolutte karakter af dette forbud, hvis medlemsstaterne kunne se bort fra en reel og påvist risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling, der berører en asylansøger, under påskud af, at denne ikke følger af en systemfejl i den ansvarlige medlemsstat ( 42 ).

87. I præmis 95 i dom af 16. februar 2017, C. K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127), præciseres det, at den omstændighed, at det er umuligt at foretage en overførsel under de omstændigheder, der gør sig gældende i denne sag »til fulde [overholder] princippet om gensidig tillid, for så vidt som den uden at berøre eksistensen af en formodning om, at de grundlæggende rettigheder overholdes i samtlige medlemsstater, sikrer, at medlemsstaterne tager behørigt hensyn til de i denne dom omhandlede særlige omstændigheder. Såfremt en medlemsstat overførte en asylansøger under sådanne omstændigheder, ville den heraf følgende umenneskelige og nedværdigende behandling desuden hverken direkte eller indirekte kunne tilskrives den ansvarlige medlemsstats myndigheder, men alene den førstnævnte medlemsstat« ( 43 ).

88. Denne forsigtige tilgang, der lægger vægt på beskyttelse af de grundlæggende principper og menneskerettighederne, afspejler ligeledes Menneskerettighedsdomstolens praksis. I præmis 126 i dom af 4. november 2014, Tarakhel mod Schweiz, CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, anførte denne således, »an applicant’s complaint alleging that his or her removal to a third State would expose him or her to treatment prohibited under Article 3 of the Convention must imperatively be subject to close scrutiny by a national authority«.

89. I modsætning til de omstændigheder, der gjorde sig gældende i de sager, der gav anledning til dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865) og af 16. februar 2017, C. K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127), der i første omgang vedrørte systemfejl i asylproceduren og modtagelsesforholdene for ansøgere og i anden omgang vedrørte selve overførslen af en ansøger om international beskyttelse, vedrører hovedsagen hensyntagen til den situation, der kunne opstå efter indrømmelsen af international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat.

90. Domstolen har endnu ikke taget stilling til et sådant tilfælde.

2. Det tredje præjudicielle spørgsmåls anden del ( 44 )

a) Parternes bemærkninger

91. Den italienske regering har kun fremsat bemærkninger til det tredje præjudicielle spørgsmål. Efter dens opfattelse vedrører de angivelige systemfejl, der tilskrives den ansvarlige medlemsstat som beskrevet af den forelæggende ret, i realiteten det sociale sikringssystem i denne medlemsstat og udgør derfor ikke en tilsidesættelse af chartrets artikel 4, men i givet fald af chartrets artikel 34 og 35 og bestemmelserne i direktiv 2011/95.

92. Ifølge den italienske regering har den forelæggende ret baseret sig på en hypotetisk »systemfejl«, der hverken er omfattet af asylproceduren eller af modtagelsesforholdene for asylansøgere, men en senere fase, nemlig ophold på medlemsstatens område af asylansøgere, der har fået tildelt international beskyttelse. Den påståede risiko forekommer således hypotetisk, eftersom Abubacarr Jawos situation svarer til situationen for en asylansøger, hvis ansøgning om international beskyttelse endnu ikke er blevet behandlet eller afgjort.

93. Ifølge den tyske regering fremgår det af Domstolens faste praksis, at reglerne i den afledte EU-ret, herunder bestemmelserne i Dublin III-forordningen, skal fortolkes og anvendes under iagttagelse af de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder.

94. Den tyske regering er på denne baggrund af den opfattelse, at levevilkårene for en person, der har fået tildelt international beskyttelse, skal bedømmes på grundlag af direktiv 2011/95. Den har gjort gældende, at direktiv 2013/33 fastsætter ensartede minimumsstandarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse, mens direktiv 2011/95 og Genèvekonventionen foreskriver den nationale behandling eller ligebehandling i forhold til tredjelandsstatsborgere i den ansvarlige medlemsstat. Ifølge den tyske regering »skal der tages hensyn til denne særlige karakter ved bedømmelsen af levevilkårene for personer, der har fået tildelt international beskyttelse, når det skal vurderes, om disse levevilkår er acceptable i forhold til chartrets artikel 4. Valget af denne lovgivningsmæssige undtagelsesbestemmelse ( 45 ) indvirker ligeledes på anvendelsesområdet for Unionens grundlæggende rettigheder. I henhold til chartrets artikel 51, stk. 1, første punktum, finder Unionens grundlæggende rettigheder således [kun] anvendelse i forbindelse med gennemførelsen af EU-retten. Foranstaltninger, der ikke indgår i direktiv [2011/95], og inden for rammerne af hvilke medlemsstaterne handler i overensstemmelse med deres egen kompetence, henhører således ikke under chartrets anvendelsesområde, [og] kriteriet i primærretten (i dette tilfælde chartrets artikel 4) har kun betydning, for så vidt som den afledte EU-ret pålægger medlemsstaterne krav«.

95. Den tyske regering har tilføjet, at den forelæggende ret har baseret sig på en fejlagtig fortolkning af anvendelsesområdet for Unionens grundlæggende rettigheder ved at fastslå, at en national ret ved vurderingen af levevilkårene for personer, der har fået tildelt international beskyttelse, ud over at respektere det grundlæggende niveau, der indføres med EU-retten i direktiv 2011/95, kan undersøge spørgsmålet om en eventuel tilsidesættelse af chartrets artikel 4. Ifølge den tyske regering påhviler det desuden alene den ansvarlige medlemsstat at foretage den materielle prøvelse af asylansøgningen, og det er vanskeligt at se, på hvilket faktuelt grundlag den overførende medlemsstat på forhånd vil kunne foretage denne prøvelse for med vished at nå frem til det resultat, at den ansvarlige medlemsstat tilkender eller ikke tilkender international beskyttelse.

96. Ifølge den nederlandske regering kan den anmodende medlemsstat ikke være ansvarlig for en umenneskelig eller nedværdigende behandling i henhold til chartrets artikel 4, som en ansøger om international beskyttelse måtte blive udsat for efter afslutningen af asylproceduren, idet det ikke er overførslen i sig selv, der direkte udsætter ansøgeren for denne behandling. Ansvaret for den situation, som ansøgeren om international beskyttelse »befinder sig i efter gennemførelsen af asylproceduren, påhviler udelukkende den medlemsstat, som Dublin-forordningen udpeger til at behandle asylansøgningen og til at påtage sig de forpligtelser, der følger heraf«.

97. Ifølge Det Forenede Kongeriges regering fremgår det klart, at den mulighed, som en asylansøger har for at bestride en beslutning om overførsel ved at gøre gældende, at levevilkårene i den ansvarlige medlemsstat efter tildelingen af international beskyttelse, går langt ud over Dublinsystemets anvendelsesområde. For det første åbner Dublin III-forordningen ikke mulighed for en sådan bred fortolkning. For det andet er formålet med Dublinsystemet at klarlægge, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, og den vedrører ikke udfaldet af en asylansøgning eller asylansøgernes situation efter, at de er blevet tildelt international beskyttelse i tilfælde af et positivt svar på ansøgningen. For det tredje er udfaldet af asylansøgningen, når asylansøgeren befinder sig i den ansvarlige medlemsstat, usikkert. For det fjerde er Det Forenede Kongeriges regering af den opfattelse, at det er at foregribe tingene at gøre levevilkårene efter tildelingen af en international beskyttelse gældende med henblik på at bestride en beslutning. Den har anført, at der kan gå lang tid, inden overførslen finder sted, og asylansøgningen efterfølgende behandles, og levevilkårene kan også ændre sig betydeligt i løbet af denne periode. Ifølge Det Forenede Kongeriges regering kan en ansøger om international beskyttelse, som risikerer at blive udsat for en behandling, der er i strid med chartrets artikel 4, efter tildelingen af denne beskyttelse, såfremt EU-retten finder anvendelse, anmode om domstolsbeskyttelse i værtsmedlemsstaten.

98. Den ungarske regering er af den opfattelse, at Dublin III-forordningens anvendelsesområde omfatter perioden for gennemførelse af proceduren med henblik på at bestemme den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, men derimod ikke indeholder bestemmelser om perioden derefter. Ifølge denne regering er forholdene efter overførslen og behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse ikke omfattet af nogen af de forhold, der skal undersøges i henhold til Dublin III-forordningens artikel 3, stk. 2. Den har anført, at levevilkårene efter behandlingen af ansøgningen ikke kan undersøges objektivt, idet medlemsstaternes sociale ordninger ikke er sammenlignelige, og der ikke findes nogen national løsning, hvis hensigtsmæssighed ikke kan bestrides. Ifølge den ungarske regering kan der således grundlæggende herske tvivl om, hvordan en national myndighed eller ret skal kunne begrunde sin beslutning om at afslå overførsel inden for rammerne af Dublin-proceduren, når det forinden skal undersøges, om ansøgeren for det første vil blive anerkendt som flygtning i den ansvarlige medlemsstat, og for det andet, om der findes en konkret og reel risiko for, at levevilkårene eventuelt ikke vil være tilfredsstillende.

99. Efter Kommissionens opfattelse kræver Dublin III-forordningen ikke, selv hvis den fortolkes i lyset af chartrets artikel 4, at medlemsstaterne dels overvejer spørgsmålet om, hvorvidt personer med international beskyttelse efter afslutningen af deres asylbehandling løber en konkret risiko for at komme i nød og dermed blive udsat for en nedværdigende behandling, i forbindelse med overførselsprocedurerne i henhold til nævnte forordning, dels suspenderer individuelle overførsler af disse årsager. Den vurderer derimod, at når den ansvarlige medlemsstat har opfyldt sine forpligtelser over for personer med international beskyttelse i henhold til Genèvekonventionen og direktiv 2011/95, det vil navnlig sige, at den rent faktisk giver dem lige adgang til uddannelse, beskæftigelse, social bistand, bolig og lægebehandling, kan de øvrige medlemsstater stole på, at denne medlemsstat og dens samfund som helhed udfolder tilstrækkelige bestræbelser for at sikre, at disse dårligt stillede personer ikke behandles umenneskeligt eller nedværdigende som defineret i chartrets artikel 4.

b) Bedømmelse

100. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om den anmodende medlemsstats undersøgelse inden overførslen af, om der findes reelle og påviste risici for umenneskelig eller nedværdigende behandling af den pågældende i den anmodede medlemsstat, som vil kunne vise sig efter en eventuel tildeling af international beskyttelse, er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, eller om den derimod vil kunne betragte disse risici som alt for hypotetiske, og at det derfor vil være at foregribe tingene, at undersøge og tage hensyn til dem ( 46 ).

101. Chartrets artikel 51, stk. 1, bestemmer, at chartrets bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Det følger heraf, at medlemsstaterne skal overholde chartrets artikel 4 om forbud mod umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, når de overfører en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29 ( 47 ).

102. Når en medlemsstat overfører en ansøger om international beskyttelse, gennemfører den imidlertid Dublin III-forordningens artikel 29 og ikke bestemmelserne i direktiv 2011/95. Det følger heraf, at den tyske regerings bemærkninger om, at chartret ikke finder anvendelse på den foreliggende sag, når direktiv 2011/95 ikke pålægger medlemsstaterne nogen krav, ikke er relevante.

103. Med hensyn til den italienske regerings bemærkninger om chartrets artikel 34 og 35 skal det bemærkes, at den forelæggende ret ikke har forelagt spørgsmål om disse bestemmelser. Jeg er endvidere af den opfattelse, at en eventuel anvendelse af disse bestemmelser ikke medfører, at anvendelsen af chartrets artikel 4 ikke længere er relevant.

104. Ud over det generelle og absolutte forbud i chartrets artikel 4, der taler for en omfattende anvendelse af denne bestemmelse, skal det desuden anføres, at Domstolen i dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), fastslog, at det fælles europæiske asylsystem bygger på gensidig tillid og en formodning for, at de øvrige medlemsstater overholder EU-retten og særligt de grundlæggende rettigheder, og dermed principielt muliggør overførsel af ansøgere om international beskyttelse til den kompetente medlemsstat i medfør af Dublinsystemet.

105. Det fremgår i denne henseende af præmis 84 og 85 i dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), at Domstolen i forbindelse med bedømmelsen af det fælles europæiske asylsystem har taget hensyn ikke blot til direktiv 2003/9, men også til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse ( 48 ) og Rådets direktiv 2005/85/EF af 1. december 2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne ( 49 ).

106. Det skal fremhæves, at direktiv 2004/83 ligesom direktiv 2011/95, som erstattede det, indeholdt bestemmelser om behandlingen af personer med international beskyttelse ( 50 ) og navnlig fastsatte minimumsbestemmelser for den pågældendes adgang til beskæftigelse, social bistand, lægehjælp og bolig. Det er imidlertid netop adgangen til disse sociale rettigheder i Italien, der er genstanden for hovedsagen.

107. Desuden foretages behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse og den eventuelle tildeling af denne beskyttelse tydeligvis efter bestemmelsen af den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningen.

108. Selv om hver enkelt fase er underlagt specifikke regler og frister, er jeg af den opfattelse, at bestemmelsen af den ansvarlige medlemsstat, behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse og den eventuelle tildeling af denne beskyttelse tilsammen udgør det fælles europæiske asylsystem. Alle disse adskilte faser følger således efter hinanden og hænger uløseligt sammen. Under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor der angiveligt er risiko for umenneskelig og nedværdigende behandling i den ansvarlige medlemsstat, vil en adskillelse af faserne vedrørende overførsel af ansøgeren om international beskyttelse, dennes modtagelse og behandlingen af dennes ansøgning fra fasen vedrørende tildeling af international beskyttelse være kunstig, da disse faser tidsmæssigt ligger tæt på hinanden ( 51 ). Det følger heraf, at når den omstændighed, at der foreligger en reel risiko for, at chartrets artikel 4 tilsidesættes efter tildelingen af en international beskyttelse, gøres gældende med henblik på at bestride en beslutning om overførsel, bevirker det efter min opfattelse ikke, at der foretages en for tidlig behandling.

109. Eftersom medlemsstaterne er forpligtet til, inden de overfører en ansøger om international beskyttelse i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, at kontrollere asylproceduren og modtagelsesvilkårene i den ansvarlige medlemsstat i lyset af chartrets artikel 4, når der angiveligt findes systemfejl i denne henseende i den ansvarlige medlemsstat ( 52 ), bør den ungarske og den tyske regerings argumenter om, at medlemsstaterne ikke er i stand til at kontrollere levevilkårene for personer med international beskyttelse i andre medlemsstater, forkastes. Desuden er en sådan afvisning af ansvaret på grund af manglen på praktiske midler klart i strid med Menneskerettighedsdomstolens praksis, der pålægger de nationale instanser at foretage »en omhyggelig kontrol« ( 53 ).

110. Henset til det ovenstående er jeg af den opfattelse, at spørgsmålet om, hvorvidt overførslen af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29 er ulovlig, når den pågældende ansøger, såfremt denne tildeles international beskyttelse i denne medlemsstat, på grund af dennes forventelige levevilkår løber en reel og påvist risiko for at blive udsat for den i chartrets artikel 4 omhandlede behandling, er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde.

3. Det tredje præjudicielle spørgsmåls første del

111. Det følger efter min opfattelse af mit svar på den forelæggende rets tredje spørgsmåls anden del, og særligt af den generelle og absolutte karakter af forbuddet mod umenneskelig og nedværdigende behandling i chartrets artikel 4, at det tredje spørgsmåls første del skal besvares således, at overførsel af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29 er ulovlig, når nævnte ansøger, hvis han tilkendes international beskyttelse i den pågældende stat, for så vidt angår de forventelige levevilkår, her løber en alvorlig risiko for at blive underkastet en behandling som defineret i chartrets artikel 4. Overførslen af en asylansøger inden for rammerne af Dublin III-forordningen kan derfor kun foretages under omstændigheder, der udelukker, at denne overførsel indebærer en reel og påvist risiko for, at den pågældende bliver underkastet en umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i chartrets artikel 4, efter at denne har fået tildelt international beskyttelse.

4. Det tredje præjudicielle spørgsmåls tredje del

112. Med det tredje spørgsmåls tredje del ønsker den forelæggende ret oplyst, ud fra hvilke EU-retlige standarder levevilkårene i en medlemsstat for en person, der her har fået tildelt international beskyttelse, skal bedømmes.

113. Den forelæggende ret har anført, at direktiv 2011/95 »hvad de beskyttelsesberettigedes levevilkår angår, som regel kun lover behandling på lige fod med indenlandske borgere, og at EU-retten efter det fælles europæiske asylsystem ikke fastsætter bestemte (mindste-) standarder (jf. dog artikel 32 i direktiv 2011/95/EU [om adgang til bolig], som kun forlanger ligebehandling med andre tredjelandsstatsborgere). Behandling på lige fod med indenlandske borgere kan imidlertid være utilstrækkeligt, også selv om standarderne er menneskeværdige for de indenlandske statsborgere. Unionen skal nemlig tage hensyn til, at der typisk er tale om sårbare mennesker, som er blevet revet op med rode, i hvert fald om mennesker med mange forskellige handicaps, som ikke uden videre eller slet ikke vil være i stand til på egen hånd effektivt at håndhæve de rettigheder, som de formelt er sikret i henhold til den modtagende stats retsorden. De skal derfor først rykke ind i den samme eller en sammenlignelig faktisk position, hvorfra den hjemmehørende befolkning gør brug af sine rettigheder og kan gøre brug af dem. Først med denne reelle sociale baggrund opnår behandlingen på lige fod med indenlandske borgere sin indre begrundelse og bæredygtighed. Derfor kræver artikel 34 i direktiv 2011/95/EU med god grund, at medlemsstaterne sikrer effektiv adgang til integrationsprogrammer, som har en specifik kompensatorisk funktion, og dette sker uden betingelser eller begrænsninger« ( 54 ).

114. Den forelæggende ret har desuden anført, at den har adgang til den udførlige undersøgelsesrapport fra den schweiziske flygtningehjælp »Modtagelsesforhold i Italien« fra august 2016 (jf. s. 32 ff.) ( 55 ) (herefter »rapporten fra den schweiziske flygtningehjælp«), som indeholder konkrete holdepunkter for, at personer med ret til international beskyttelse i denne medlemsstat kan være udsat for en konkret risiko for at leve helt på kanten af samfundet, blive hjemløse og komme i nød. »Den schweiziske flygtningehjælp fremhæver flere gange, at det helt utilstrækkelige sociale system langt hen ad vejen kan forklares med støtten i familiære strukturer, eller omvendt, at det kun er på grund af denne støtte, at nød ikke er et generelt fænomen i den italienske befolkning. Disse strukturer er imidlertid helt fraværende hos de personer, som har ret til beskyttelse.«

a) Parternes bemærkninger

115. Abubacarr Jawo har anført, at »det ikke giver nogen mening, at den berørte person overføres til et land, hvor vilkårene for asylansøgere ganske vist er korrekte, men hvor vilkårene for personer, der har ret til beskyttelse, derimod er kritisable. Under disse omstændigheder vil et gunstigt udfald af asylproceduren resultere i en forringelse af den pågældende persons retsstilling. Det er absurd. [D]et viser ligeledes, at bemærkningen om, at asylansøgere i Italien ikke løber nogen risiko for at blive udsat for en behandling, der er forbudt i henhold til chartrets artikel 4, ikke er korrekt«.

116. Den italienske regering er af den opfattelse, at den forelæggende ret sår tvivl om egnetheden af det statslige system for social integration, hvis hypotetiske mangler i sig selv er irrelevante i forbindelse med anvendelsen af EMRK’s artikel 3. Den er af den opfattelse, at der ikke kan være tale om umenneskelig eller nedværdigende behandling, når der findes et socialt sikringssystem, på grundlag af hvilket en stat garanterer personer med international beskyttelse de samme rettigheder og garantier som dem, der tilbydes landets egne borgere, alene fordi de kompenserende integrationsforanstaltninger, der er indført som følge af den særlige svage og sårbare stilling, som nævnte personer befinder sig i, ikke er de samme som dem, andre lande har indført, eller fordi de frembyder visse mangler. Ifølge den italienske regering skal manglerne være af en sådan art, at de in concreto forhindrer (eller med tilstrækkelig sikkerhed risikerer at forhindre) personen med international beskyttelse i via sin ret til centrale sociale ydelser at udøve de rettigheder, som denne har. Den vurderer, at manglerne, for at der kan være tale om en alvorlig risiko for umenneskelig behandling, skal udgøre en konkret hindring for gennemførelsen af de pågældende centrale sociale minimumsydelser, således at der er en høj grad af sandsynlighed for, at personen med international beskyttelse bliver marginaliseret og ramt af fattigdom.

117. Den italienske regering har anført, at (den ene) rapport fra en ikke-statslig organisation, som den forelæggende ret har taget hensyn til ( 56 ), afkræftes af en anden uafhængig rapport ( 57 ) og i øvrigt ikke ser ud til at indeholde aspekter, der er tilstrækkeligt præcise og egnede til at bevise, at der findes systemfejl, som kan give anledning til en afvigelse fra reglerne i Dublin III-forordningen ( 58 ).

118. Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at direktiv 2011/95 er affattet således, at personer med international beskyttelse ikke behandles bedre end borgerne i den medlemsstat, der tildeler denne beskyttelse.

119. Den ungarske regering er af den opfattelse, at de nationale myndigheder skal handle i overensstemmelse med den gensidige tillid mellem medlemsstaterne.

120. Den nederlandske regering tvivler på, at levevilkårene i Italien, sådan som de er beskrevet af den forelæggende ret, kan betegnes som en behandling, der er i strid med chartrets artikel 4. Ifølge den nederlandske regering kan disse forhold ikke sammenlignes med den situation, der gjorde sig gældende i den sag, der gav anledning til dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865), og Menneskerettighedsdomstolens dom af 21. januar 2011, M. S. S. mod Belgien og Grækenland, CE:ECHR:2011:0121JUD003069609.

121. Ifølge Kommissionen er artikel 34 i direktiv 2011/95 affattet med stor tilbageholdenhed. Kommissionen er af den opfattelse, at medlemsstaterne alene skal garantere adgangen til integrationsprogrammer, »som de finder passende, så der tages hensyn til de særlige behov hos personer med flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus«, eller skabe forudsætninger, som sikrer personer med beskyttelsesstatus adgang til ikke-statslige integrationsprogrammer. Ifølge Kommissionen er en manglede udformning af integrationsprogrammer ikke tilstrækkeligt til at give grobund for den hypotese, der fremføres i anmodningen om præjudiciel afgørelse, nemlig at personer med beskyttelsesstatus, som endnu ikke er blevet integreret i samfundet f.eks. på grund af manglende sprogkundskaber, kan føle sig forladt af samfundet og en stat, der er ligeglade med, at de lider en så ussel skæbne, at deres menneskelige værdighed tilsidesættes.

122. Det Schweiziske Forbund har ikke fremsat bemærkninger til det tredje præjudicielle spørgsmål.

b) Bedømmelse

123. I henhold til princippet om gensidig tillid gælder der en formodning for, at behandlingen af asylansøgere i hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med kravene i chartret, i Genèvekonventionen og i EMRK ( 59 ). Denne overensstemmelsesformodning styrkes, hvis medlemsstaten retligt ( 60 ) såvel som faktisk gennemfører bestemmelserne i kapitel VII i direktiv 2011/95 (»Indholdet af international beskyttelse«), der fastsætter et socialt beskyttelsesniveau for den pågældende person, der svarer til eller er højere end det, der fastsættes i Genèvekonventionen.

124. Som allerede anført i punkt 80 i dette forslag til afgørelse er denne overensstemmelsesformodning (navnlig med chartrets artikel 4) ikke uafkræftelig.

125. Efter min opfattelse fremgår det ved analogi af præmis 253 og 254 i Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.1.2011, M. S. S. mod Belgien og Grækenland, CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, hvis relevans i en sammenhæng svarende til den, der gør sig gældende i hovedsagen, er blevet bekræftet ved dom af 21. december 2011, N. S. m.fl. (C-411/10 og C-493/10, EU:C:2011:865, præmis 88), at en medlemsstat tilsidesætter chartrets artikel 4, hvis personer med international beskyttelse, der er fuldstændig afhængige af offentlig bistand, oplever ligegyldighed fra myndighedernes side i en sådan grad, at de befinder sig i en situation med afsavn eller nød, der er så alvorlig, at det er uforeneligt med menneskelig værdighed.

126. Med andre ord skal personer med international beskyttelse befinde sig i en særlig alvorlig situation ( 61 ), der følger af systemfejl vedrørende dem i den ansvarlige medlemsstat, hvis der skal være tale om en alvorlig og påvist grund til at tro, at de løber en reel risiko for at blive udsat for umenneskelig og nedværdigende behandling i henhold til chartres artikel 4 på grund af levevilkårene i den medlemsstat, der i henhold til Dublin III-forordningen er ansvarlig.

127. Prøvelsen af, om der foreligger en sådan situation eller ej i den ansvarlige medlemsstat, baseres udelukkende på en konkret vurdering af de faktiske omstændigheder og forhold. Den forelæggende ret skal tage hensyn til alle de beviser, som den pågældende har fremlagt om alle de relevante faktiske omstændigheder vedrørende levevilkårene for personer med international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat, herunder love og administrative bestemmelser og den måde, hvorpå lovgivningen rent faktisk gennemføres.

128. Desuden kan den forelæggende ret ligeledes på grundlag af de rapporter og dokumenter, der er udarbejdet af de europæiske institutioner og agenturer, Europarådets menneskerettighedskommissær (herefter »menneskerettighedskommissæren«) og De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR), samt rapporter og dokumenter, der er udarbejdet af ikke-statslige organisationer ( 62 ), vurdere levevilkårene for personer med international beskyttelse, og dermed vurdere de reelle risici, som den pågældende løber, såfremt han overføres til den ansvarlige medlemsstat ( 63 ).

129. Mens de dokumenter, som Kommissionen, UNHCR og menneskerettighedskommissæren har udarbejdet, er særlig relevante i tilknytning til denne bedømmelse ( 64 ), skal den forelæggende ret vurdere, hvilken betydning og vægt der skal tillægges oplysningerne og evalueringerne i de rapporter og dokumenter, der er udarbejdet af ikke-statslige organisationer, navnlig henset til den metode, der er anvendt ved udarbejdelsen af dem, og de pågældende institutioners uvildighed.

130. Den omstændighed, at en medlemsstat ikke overholder de forpligtelser, der er fastsat i bestemmelserne i kapitel VII i direktiv 2011/95, udgør en relevant omstændighed. Det skal imidlertid anføres, at eftersom en tilsidesættelse af chartres artikel 4 i tilknytning til levevilkårene for personer med international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat, kræver, at de befinder sig i en særligt alvorlig situation ( 65 ), er en tilsidesættelse af bestemmelserne i direktiv 2011/95 ikke nødvendigvis tilstrækkeligt bevis.

131. I retsmødet har flere regeringer (i dette tilfælde den tyske, den belgiske og den nederlandske) lagt vægt på begrebet »en særlig alvorlig situation« for at undgå at tilskynde til »en sekundær migration« og skabe en »ensidig byrde« for de medlemsstater, der tildeler de bedste ydelser, idet de har gjort gældende, at forskellene mellem de nationale sociale sikringsordninger ikke udgør en tilsidesættelse af EU-retten.

132. Den nederlandske regering har fremhævet, at der skal foreligge meget alvorlige grunde, før der kan ses bort fra princippet om gensidig tillid, idet mindre overtrædelser af direktiv 2011/95 kun bør sanktioneres via søgsmål ved de nationale retter eller via traktatbrudssøgsmål, som Kommissionen anlægger ved Domstolen.

c) Anvendelse på den foreliggende sag

133. Det skal anføres, at den forelæggende ret kun taler om systemfejl og ikke om isolerede tilfælde.

134. Desuden er der intet i de sagsakter, der er forelagt for Domstolen, der tyder på, at Abubacarr Jawo befinder sig i en særligt sårbar situation, der individualiserer eller adskiller ham fra de øvrige personer med international beskyttelse i Italien ( 66 ), eller gør, at han tilhører gruppen af sårbare personer i henhold til artikel 20, stk. 3, i direktiv 2011/95/EF.

135. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at Abubacarr Jawo er myndig, ugift og ved godt helbred.

136. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at personer med international beskyttelse i Italien retligt, dvs. rent formelt, har adgang til beskæftigelse, uddannelse, social bistand og lægehjælp på samme vilkår som italienske statsborgere ( 67 ). Hvad angår adgang til bolig sondres der mellem nationale borgere og ansøgere om international beskyttelse.

137. Selv om jeg finder denne sondring beklagelig ud fra et menneskeligt synspunkt, er det vigtigt at understrege, at den principielt er i overensstemmelse med EU-retten og folkeretten. I modsætning til bestemmelserne om beskæftigelse ( 68 ), uddannelse ( 69 ), social bistand ( 70 ) og lægehjælp ( 71 ), der kræver en behandling svarende til den, der gælder for borgerne i medlemsstaten ( 72 ), er denne sondring mellem borgerne i en medlemsstat og personer med international beskyttelse med hensyn til adgang til bolig udtrykkelig fastsat i artikel 32 i direktiv 2011/95 og i Genèvekonventionens artikel 21.

138. Det skal i denne henseende anføres, at Menneskerettighedsdomstolen i § 249 i dom af 21. januar 2011, M. S. S. mod Belgien og Grækenland, CE:ECHR:2011:0121JUD003069609 fastslog, at »Article 3 [ECHR] cannot be interpreted as obliging the High Contracting Parties to provide everyone within their jurisdiction with a home […].Nor does Article 3 [ECHR] entail any general obligation to give refugees financial assistance to enable them to maintain a certain standard of living« ( 73 ).

139. Det skal dog fremhæves, at selv om medlemsstaterne principielt ikke er forpligtet til at behandle personer med international beskyttelse på lige fod med indenlandske borgere, i forbindelse med adgang til bolig, skal de sikre, at disse personer har adgang navnlig til beskæftigelse, uddannelse, social bistand og lægehjælp på samme betingelser som borgerne i denne medlemsstat, og således sikre, at de mål, der er fastsat i direktiv 2011/95, rent faktisk nås. Det er muligt, at den eneste mulighed, der findes i medlemsstaten for at nå disse resultater, er at behandle personer med international beskyttelse på lige fod med indenlandske borgere i tilknytning til adgang til bolig. Det er nødvendigt at foretage en detaljeret og begrundet bedømmelse for at nå frem til denne konklusion. Det skal i denne henseende her nævnes, at den italienske regering i det fælles retsmøde afholdt den 8. maj 2018, har bekræftet, at personer med international beskyttelse i Italien har ret til at blive behandlet på lige fod med indenlandske borgere.

140. Det skal endvidere anføres, at den forelæggende ret på grundlag af rapporten fra den schweiziske flygtningehjælp har givet udtryk for tvivl med hensyn til Den Italienske Republiks overholdelse af forpligtelserne i artikel 34 i direktiv 2011/95 om adgang til integrationsfaciliteter. Den forelæggende ret har i denne henseende henvist til de sprogproblemer, som personer med international beskyttelse støder på, og som vanskeliggør adgangen til en effektiv social bistand på lige fod med de indenlandske borgere.

141. Fraværet af integrationsprogrammer, der skal tage hensyn til de særlige behov, som personer med international beskyttelse har ( 74 ), og de problemer af især sproglig karakter, som de støder på, udgør ganske vist en relevant omstændighed, hvis den forelæggende ret har anført dette.

142. Det fremgår således klart af § 261 i Menneskerettighedsdomstolens dom af 21. januar 2011, M. S. S. mod Belgien og Grækenland, CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, at den omstændighed, at personer med international beskyttelse oplever problemer på grund af manglende sprogkundskaber og fraværet af ethvert netværk, udgør relevante omstændigheder i forbindelse med vurderingen af, om der er tale om en behandling i strid med EMRK’s artikel 3 (og dermed chartrets artikel 4).

143. Det følger af ovenstående betragtninger, at det som følge af princippet om gensidig tillid må formodes, at behandlingen af personer med international beskyttelse i de enkelte medlemsstater er i overensstemmelse med kravene i chartret, i Genèvekonventionen og i EMRK. Denne overensstemmelsesformodning styrkes, når medlemsstaten retligt såvel som faktisk gennemfører bestemmelserne i kapitel VII i direktiv 2011/95 med overskriften »Indholdet af international beskyttelse«, der fastsætter et socialt beskyttelsesniveau for de pågældende personer, der svarer til eller er højere end det, der er fastsat i Genèvekonventionen. Denne overensstemmelsesformodning med især chartrets artikel 4 er imidlertid ikke uafkræftelig. Personer med international beskyttelse skal befinde sig i en særligt alvorlig situation, der følger af systemfejl vedrørende dem i den ansvarlige medlemsstat, hvis der skal være tale om en alvorlig og påvist grund til at tro, at de beskyttede personer løber en reel risiko for at blive udsat for umenneskelig og nedværdigende behandling i henhold til chartres artikel 4 på grund af levevilkårene i den medlemsstat, der i henhold til Dublin III-forordningen er ansvarlig.

144. Prøvelsen af, om der foreligger en sådan situation eller ej i den ansvarlige medlemsstat, kan kun baseres på en konkret vurdering af de faktiske omstændigheder og forhold. Den forelæggende ret skal tage hensyn til alle de beviser, som den pågældende har fremlagt om alle de relevante faktiske omstændigheder vedrørende levevilkårene for personer med international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat, herunder love og administrative bestemmelser og den måde, hvorpå de rent faktisk gennemføres. Efter min opfattelse har eksistensen af en enkelt rapport fra en ikke-statslig organisation om levevilkårene i den ansvarlige medlemsstat ikke tilstrækkelig beviskraft. Den forelæggende ret skal i dette tilfælde basere sig på andre beviser og i givet fald udpege en sagkyndig.

145. Kun hvis der vedtages en egentlig politik for international beskyttelse i Unionen med dens eget budget, der sikrer personer med international beskyttelse ensartede minimumslevevilkår, vil sager som den i hovedsagen omhandlede kunne nedbringes eller endog helt undgås, idet det garanteres, at solidaritetsprincippet og den rimelige ansvarsfordeling mellem medlemsstaterne, som sikres ved artikel 80 TEUF, bliver en realitet til gavn ikke blot for medlemsstaterne, men især for de pågældende mennesker. Indtil dette bliver en realitet (sandsynligvis om meget lang tid!), tilkommer det som forklaret ovenfor medlemsstaterne, herunder de nationale retter, at sikre de nugældende normers fulde effektivitet.

VI. Forslag til afgørelse

146. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de af Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (appeldomstolen i forvaltningsretlige sager i Baden-Württemberg, Tyskland) forelagte præjudicielle spørgsmål således: »1) Artikel 27, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, og artikel 47 i Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at en ansøger om international beskyttelse skal råde over effektive og hurtige retsmidler, som gør det muligt for ham at påberåbe sig den omstændighed, at den frist på seks måneder, der er fastsat i forordningens artikel 29, stk. 1 og 2, er udløbet efter vedtagelsen af afgørelsen om overførsel, og eventuelt at godtgøre, at han ikke har været forsvundet, og at fristen derfor ikke kan forlænges. 2) Artikel 29, stk. 2, i forordning nr. 604/2013 skal fortolkes således, at såfremt en ansøger om international beskyttelse er blevet underrettet om begrænsningerne i hans ret til at bevæge sig frit omkring og hans forpligtelse til at fremmøde for de kompetente nationale myndigheder i overensstemmelse med de nationale bestemmelser til gennemførelse af artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse og artikel 13, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, er den omstændighed, at han i en længere periode ikke har opholdt sig i den bolig, som han har fået anvist, således at myndighederne ikke har været bekendt med, hvor han opholdt sig, og en planlagt overførsel ikke har kunnet gennemføres, efter min opfattelse tilstrækkeligt til at forlænge fristen for overførslen til 18 måneder. 3) Artikel 29, stk. 2, i forordning nr. 604/2013 sammenholdt med artikel 9 i Kommissionens forordning (EF) nr. 1560/2003 af 2. september 2003 om gennemførelsesforanstaltninger til forordning nr. 343/2003, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 118/2014 af 30. januar 2014, skal fortolkes således, at den anmodende medlemsstat ensidigt kan forlænge den i artikel 29 i forordning nr. 604/2013 fastsatte frist på seks måneder, når det er godtgjort, at den berørte person er forsvundet, forudsat at denne straks under overholdelse af de i artikel 9 i forordning nr. 1560/2003 fastsatte retningslinjer informerer den anden medlemsstat om, at overførslen er blevet udsat. Ifølge gennemførelsesforordningens artikel 9, stk. 2, skal den anmodende medlemsstat gøre dette inden udløbet af den frist på seks måneder, der er fastsat i artikel 29, stk. 1 og 2, i forordning nr. 604/2013. Den pågældende person skal være forsvundet på datoen for forsøget på overførsel og på den dato, hvor den anmodende medlemsstat underretter den ansvarlige medlemsstat. 4) Artikel 29, stk. 2, andet punktum, i forordning nr. 604/2013 og artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1560/2003 skal fortolkes således, at den omstændighed, at den anmodende medlemsstat inden udløbet af fristen på seks måneder underretter den ansvarlige medlemsstat om, at den pågældende person er forsvundet, og samtidig angiver en konkret frist på højst 18 måneder, inden for hvilken overførslen vil blive gennemført, er tilstrækkelig til at udløse forlængelsen af fristen for overførslen. 5) Spørgsmålet om, hvorvidt overførslen af en ansøger om international beskyttelse til den ansvarlige medlemsstat i henhold til artikel 29 i forordning nr. 604/2013 er ulovlig, når den pågældende ansøger, såfremt denne tildeles international beskyttelse i denne medlemsstat, på grund af dennes forventelige levevilkår løber en reel og påvist risiko for at blive udsat for den i artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder omhandlede behandling, er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde. 6) En overførsel af asylansøgeren til den ansvarlige medlemsstat i henhold til artikel 29 i forordning nr. 604/2013 er ulovlig, hvis den pågældende ansøger, såfremt han tildeles international beskyttelse i denne stat, henset til de forventelige levevilkår, vil være i alvorlig risiko for at blive underkastet en behandling som defineret i artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder. Overførslen af en asylansøger inden for rammerne af forordning nr. 604/2013 kan derfor kun foretages under omstændigheder, der udelukker, at denne overførsel indebærer en reel og påvist risiko for, at den pågældende bliver underkastet en umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder, efter at denne har fået tildelt international beskyttelse. 7) Som følge af princippet om gensidig tillid gælder der en formodning for, at behandlingen af personer med international beskyttelse i hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med kravene i chartret om grundlæggende rettigheder, i konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951, som trådte i kraft den 22. april 1954, som suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31. januar 1967, og som selv trådte i kraft den 4. oktober 1967, og i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950. Denne overensstemmelsesformodning styrkes, når medlemsstaten retligt såvel som faktisk gennemfører bestemmelserne i kapitel VII i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse med overskriften »Indholdet af international beskyttelse«, der fastsætter et socialt beskyttelsesniveau for de pågældende personer, der svarer til eller er højere end det, der fastsættes i Genèvekonventionen. Denne overensstemmelsesformodning med især artikel 4 i chartret om grundlæggende rettigheder er imidlertid ikke uafkræftelig. Personer med international beskyttelse skal befinde sig i en særligt alvorlig situation, der følger af systemfejl vedrørende dem i den ansvarlige medlemsstat, hvis der skal være tale om en alvorlig og påvist grund til at tro, at de løber en reel risiko for at blive underkastet en umenneskelig og nedværdigende behandling som defineret i chartrets artikel 4 på grund af levevilkårene i den medlemsstat, der i henhold til forordning nr. 604/2013 er ansvarlig. 8) Prøvelsen af, om der foreligger en sådan situation eller ej i den ansvarlige medlemsstat, baseres udelukkende på en konkret vurdering af de faktiske omstændigheder og forhold. Den forelæggende ret skal tage hensyn til alle de beviser, som den pågældende har fremlagt om alle de relevante faktiske omstændigheder vedrørende levevilkårene for personer med international beskyttelse i den ansvarlige medlemsstat, herunder love og administrative bestemmelser og den måde, hvorpå de rent faktisk gennemføres. Eksistensen af en enkelt rapport fra en ikke-statslig organisation om levevilkårene i den ansvarlige medlemsstat har ikke tilstrækkelig beviskraft. Den forelæggende ret skal i dette tilfælde basere sig på andre beviser og i givet fald udpege en sagkyndig.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – EUT 2013, L 180, s. 31.

( 3 ) – United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954).

( 4 ) – Dublin III-forordningen ophævede og erstattede Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 af 18.2.2003 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger i en af medlemsstaterne (EUT 2003, L 50, s. 1).

( 5 ) – EUT 2003, L 222, s. 3.

( 6 ) – EUT 2014, L 39, s. 1.

( 7 ) – EUT 2011, L 337, s. 9.

( 8 ) – Jf. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 603/2013 af 26.6.2013 om oprettelse af »Eurodac« til sammenligning af fingeraftryk med henblik på en effektiv anvendelse af forordning (EU) nr. 604/2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet i en af medlemsstaterne af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs, og om medlemsstaternes retshåndhævende myndigheders og Europols adgang til at indgive anmodning om sammenligning med Eurodac-oplysninger med henblik på retshåndhævelse og om ændring af forordning (EU) nr. 1077/2011 om oprettelse af et europæisk agentur for den operationelle forvaltning af store it-systemer inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EUT 2013, L 180, s. 1, herefter »Eurodac-forordningen«).

( 9 ) – Jf. artikel 18, stk. 1, litra b), i Dublin III-forordningen.

( 10 ) – Jf. punkt 9 i anmodningen om en præjudiciel afgørelse.

( 11 ) – Rækkevidden af de retsmidler, som en ansøger om international beskyttelse har til prøvelse af en afgørelse om overførsel af den pågældende, er præciseret i 19. betragtning til Dublin III-forordningen, hvoraf det fremgår, at med henblik på at sikre, at folkeretten overholdes, bør adgangen til effektive retsmidler i forbindelse med afgørelser om overførsel, der er indført med nævnte forordning, omfatte både undersøgelsen af anvendelsen af samme forordning og af den retlige og faktiske situation i den medlemsstat, som ansøgeren overføres til.

( 12 ) – Den forelæggende ret har »ikke fundet holdepunkter for, at hensigten med bestemmelsen i [Dublin III-forordningens] artikel 29, stk. 2, andet punktum, skulle være at sanktionere en uønsket adfærd fra udlændingens side. Den […] forstår bestemmelsens formål således, at man ville sikre, at Dublinsystemet fungerede effektivt. Denne funktion kan blive forringet væsentligt, hvis overførslerne ikke kan ske hurtigt, fordi de hindres af grunde, som den overførende medlemsstat ikke har ansvaret for. I øvrigt ville der i praksis ofte opstå væsentlige vanskeligheder med hensyn til efterforskning og bevisførelse, såfremt det skulle bevises, at de pågældende havde fjernet sig fra deres bolig eller gemt sig netop for at gøre en overførsel umulig eller vanskelig«.

( 13 ) – I Dublin III-forordningens artikel 2, litra n), defineres »risiko for, at den pågældende forsvinder«, derimod som »tilstedeværelse i den enkelte sag af grunde, der er baseret på objektive, lovfæstede kriterier, til at tro, at en ansøger eller en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der er genstand for en tilbagesendelsesprocedure, vil forsvinde«. Dette begreb omhandler efter min opfattelse omstændigheder, under hvilke en ansøger om international beskyttelse kan frihedsberøves med henblik på overførsel (nævnte forordnings artikel 28). Dublin III-forordningens artikel 2, litra n), omhandler således ikke de omstændigheder, under hvilke en ansøger om international beskyttelse skal anses for at være forsvundet i henhold til nævnte forordnings artikel 29, stk. 2, andet punktum.

( 14 ) – »[W]enn die betreffende Person flüchtig ist«.

( 15 ) – Det skal i denne forbindelse anføres, at artikel 8 og 9 i forordning nr. 1560/2003 heller ikke indeholder nogen præciseringer.

( 16 ) – Dom af 23.11.2006, Lidl Italia (C-315/05, EU:C:2006:736, præmis 42). Det skal fremhæves, at Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, ikke henviser til national ret. Jf. ligeledes dom af 30.4.2014, Kásler og Káslerné Rábai (C-26/13, EU:C:2014:282, præmis 37): »Ifølge fast retspraksis følger det af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Den Europæiske Union, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning.«

( 17 ) – EUT 2013, L 180, s. 60.

( 18 ) – EUT 2013, L 180, s. 96.

( 19 ) – Vedrørende foranstaltningerne for overførslen jf. gennemførelsesforordningens artikel 8 og 9.

( 20 ) – Såfremt fristen på seks måneder er overskredet, er det således i princippet den anmodende medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse.

( 21 ) – Især fordi ansøgeren om international beskyttelse, der skal være tilgængelig, og som er blevet informeret om procedurens forløb, meget nemt kan gøre opmærksom på, at denne er fraværende fra sin normale bopæl, navnlig hvis dette fravær er længerevarende.

( 22 ) – Ifølge den tyske regering »ville der i praksis ofte opstå væsentlige vanskeligheder med hensyn til efterforskning og bevisførelse, såfremt det skulle bevises, at de pågældende havde fjernet sig fra deres bolig eller gemt sig netop for at forpurre eller vanskeliggøre overførslen. En sådan fortolkning ville kunne tilskynde asylansøgere til at opdigte fortællinger for at beskytte sig selv. Asylansøgere »forsvinder« i henhold til Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 2, andet punktum, når de myndigheder i medlemsstaten, der skal forestå overførslen, af årsager, der kan tilskrives asylansøgerne selv, ikke kan finde dem. Dette er navnlig tilfældet, når asylansøgerne i en længere periode ikke længere opholder sig i den bolig, som de har fået anvist, og myndigheden ikke er informeret om deres opholdssted, og en planlagt overførsel derfor ikke kan gennemføres« (punkt 67 og 68 i denne tyske rege