ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Tredje Afdeling)

13. februar 2012

Sag F-123/11

Antonio Ayres de Abreu

mod

Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg

»Personalesag – åbenbart afvisningsgrundlag – repræsentation ved en advokat – sagsøger, der er advokat – ikke adgang til at lade sig repræsentere af en advokat, der ikke er udenforstående«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a, hvorved Antonio Ayres de Abreu bl.a. har nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 27. april 2011, hvorved Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg (EØSU) besluttede, at sætte den pågældende på tvungen orlov.

Udfald: Sagen afvises. Antonio Ayres de Abreu bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Retspleje – stævning – formkrav – stævning indgivet uden advokatbistand – sagsøger, der er advokat med møderet for en national domstol – ingen betydning – afvisning

(Statutten for Domstolen, art. 19, stk. 3 og 4, og art. 21, stk. 1; Personalerettens procesreglement, art. 34, stk. 1, første afsnit, og art. 36)

Det fremgår af artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen, nærmere bestemt af ordet »repræsenteres«, og af artikel 34, stk. 1, første afsnit, i Personalerettens procesreglement, at for at anlægge sag ved Personaleretten skal parten som omhandlet i den nævnte artikel lade sig repræsentere af tredjemand, der skal have møderet for en domstol i en medlemsstat eller i en anden stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og sagen kan kun anlægges med gyldighed ved en stævning, der er underskrevet af denne tredjemand. Da hverken statutten for Domstolen eller det nævnte procesreglement indeholder fravigelser eller undtagelser fra denne forpligtelse, er det ikke tilstrækkeligt med henblik på et sagsanlæg at indgive en stævning, der er underskrevet af sagsøgeren selv, selv om denne er en advokat, der har møderet for en national domstol.

En sådan mangel indgår ikke blandt dem, der kan afhjælpes i henhold til artikel 36 i Personalerettens procesreglement, og medfører derfor, at det er åbenbart, at sagen skal afvises.

(jf. præmis 11-13, 16 og 17)

Henvisning til:

Domstolen: 5. december 1996, sag C-174/96 P, Lopes mod Domstolen, præmis 8, 10 og 11; 27. november 2007, sag C-163/07 P, Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret og Akar mod Kommissionen, præmis 25 og 26

Retten i Første Instans: 13. januar 2005, sag T-184/04, Sulvida mod Kommissionen, præmis 4 og 8

Personaleretten: 30. oktober 2008, sag F-48/08, Ortega Serrano mod Kommissionen, stadfæstet efter appel ved kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 9. marts 2010, sag T-583/08 P, Ortega Serrano mod Kommissionen
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

12. december 2012

Sag F-117/12

AD

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – anlagt for sent – åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorunder AD har nedlagt påstand om dels annullation af Europa-Kommissionens afgørelser af 4. november 2011 og af 23. november 2011 om ikke at dække visse rejseudgifter for sagsøgerens partner og om ikke at tildele nævnte faste, men ikke ægteskabelige partner diplomatisk status, og dels om erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, som han mener at have lidt, provisorisk fastsat til 1 EUR.

Udfald: Sagen afvises. AD bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – frister – præceptiv karakter – efterprøvelse af egen drift

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

1. Klage- og søgsmålsfristerne i vedtægtens artikel 90 og 91 er ufravigelige og kan ikke ændres af parterne eller af Unionens retsinstanser, som ex officio skal efterprøve, om fristerne er overholdt.

(jf. præmis 5)

Henvisning til:

Domstolen: 29. juni 2000, sag C-154/99 P, Politi mod Det Europæiske Erhvervsuddannelsesinstitut, præmis 15

Retten i Første Instans: 15. januar 2009, sag T-306/08 P, Braun-Neumann mod Parlamentet, præmis 36

Personaleretten: 12. maj 2010, sag F-13/09, Peláez Jimeno mod Parlamentet, præmis 18; 17. marts 2011, sag F-107/10, AP mod Domstolen, præmis 5
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Anden Afdeling)

16. november 2012

Sag F-50/12

Cătălin Ion Ciora

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – meddelelse om udvælgelsesprøve EPSO/AD/198/10 – ikke adgang til udvælgelsesprøven – søgsmål – manglende overholdelse af den administrative procedure – åbenbart afvisningsgrundlag«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorved Cătălin Ion Ciora i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af den afgørelse, der er truffet af udvælgelseskomitéen for udvælgelsesprøven EPSO/AD/198/10, som blev meddelt den 3. marts 2011, om ikke at imødekomme sagsøgerens ansøgning.

Udfald: Sagen afvises. Cătălin Ion Ciora bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemænd – tjenestemandssager – afgørelse truffet af en udvælgelseskomité – forudgående administrativ klage – fakultativ karakter – indgivelse – følger – overholdelse af formkrav gældende for den forudgående klage

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

Retsmidlet over for en udvælgelseskomités afgørelse er normalt et direkte sagsanlæg ved Unionens retsinstanser. Hvis den berørte imidlertid vælger at rette en forudgående henvendelse til administrationen ved en administrativ klage i stedet for at anlægge et søgsmål direkte ved Unionens retsinstanser, afhænger spørgsmålet om, hvorvidt et søgsmål, der efterfølgende anlægges til prøvelse af afgørelsen om afslag på denne klage, kan antages til realitetsbehandling af, at den berørte har iagttaget samtlige formkrav, der er knyttet til den forudgående klage.

(jf. præmis 18 og 20)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 31. maj 2005, sag T-294/03, Gibault mod Kommissionen, præmis 22

Personaleretten: 23. november 2010, sag F-50/08, Bartha mod Kommissionen, præmis 25
KENDELSE AFSAGT AF PRÆSIDENTEN FOR RETTEN FOR EU-PERSONALESAGER

6. juni 2012

Sag F-54/12 R

Luigi Carosi

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – almindelig udvælgelsesprøve – ikke adgang til udvælgelsesprøven – særlige rettergangsformer – begæring om udsættelse af gennemførelse – adgangsbetingelser til udvælgelsesprøven – fumus boni juris – foreligger ikke – erhvervserfaring«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 278 TEUF og artikel 157 EA samt artikel 279 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af denne traktats artikel 106a, hvorunder Luigi Carosi nedlægger påstand om bl.a. annullation af den af udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AST/117/11 (herefter »udvælgelseskomitéen«) trufne afgørelse om ikke at give ham adgang til udvælgelsesprøven.

Udfald: Begæring om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Sammendrag

Tjenestemænd – udvælgelsesprøve – udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver – adgangsbetingelser – fastsat i meddelelsen om udvælgelsesprøve – udvælgelseskomitéens vurdering af ansøgernes faglige erfaring – domstolskontrol – grænser – udvælgelsesprøver inden for sekretariatsfunktioner

(Tjenestemandsvedtægten, bilag III, art. 2 og 5)

Det tilkommer udvælgelseskomitéen i de konkrete tilfælde at vurdere, om den af hver ansøger angivne faglige erfaring er i overensstemmelse med det niveau, som kræves i henhold til meddelelsen om udvælgelsesprøven. Udvælgelseskomitéen har herved inden for rammerne af vedtægtens bestemmelser vedrørende udvælgelsesprocedurerne et skøn for så vidt angår vurderingen af såvel karakteren og varigheden af ansøgernes tidligere erhvervede faglige erfaring som dennes større eller mindre relevans for de krav, der skal stilles i forbindelse med den stilling, der skal besættes. Personaleretten skal således i forbindelse med sin legalitetskontrol begrænse sig til at efterprøve, om dette skøn er udøvet på grundlag af en åbenbar vildfarelse.

I denne henseende synes udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at give adgang til en udvælgelsesprøve inden for sekretariatsfunktioner ikke at være åbenbart urigtig under hensyn til, at en universitetsuddannelse og erhvervserfaring inden for bl.a. jura ikke svarer til henholdsvis en uddannelse inden for sekretariatsfunktioner og erhvervserfaring inden for dette område.

(jf. præmis 35, 39, 40 og 47)

Henvisning til:

Personaleretten: 1. juli 2010, sag F-40/09, Časta mod Kommissionen, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis
I forbindelse med denne samlede vurdering råder Personaleretten over et vidt skøn og kan frit under hensyn til sagens særegenheder afgøre, hvorledes disse forskellige betingelser skal efterprøves samt rækkefølgen for denne undersøgelse, når ingen EU-retlig bestemmelse pålægger den at anvende et forud fastsat skema for vurderingen af nødvendigheden af at træffe foreløbig afgørelse.

Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er ikke at sikre erstatning for et tab, men at sikre virkningen af dommen vedrørende sagens realitet. For at denne målsætning kan opfyldes, skal de begærede forholdsregler være uopsættelige, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen. Den part, der har fremsat begæring om anordning af den foreløbige forholdsregel, skal endvidere dokumentere, at vedkommende ikke kan afvente afgørelsen i hovedsagen uden at blive påført en sådan skade.

Personaleretten kan i forbindelse med undersøgelsen af uopsættelighedsbetingelsen i en sag om foreløbige forholdsregler imidlertid kun tage hensyn til det påberåbte alvorlige og uoprettelige tab, i det omfang det kan tænkes påført den begærende parts interesser.

(jf. præmis 15 og 18)

Domstolen: 25. marts 1999, sag C-65/99 P(R), Willeme mod Kommissionen, præmis 62

Retten i Første Instans: 10. september 1999, sag T-173/99 R, Elkaïm og Mazuel mod Kommissionen, præmis 25; 19. december 2002, sag T-320/02 R, Esch-Leonhardt m.fl. mod ECB, præmis 27

Personaleretten: 14. juli 2010, sag F-41/10 R, Bermejo Garde mod EØSU, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

Retslig procedure – stævning – formkrav – en advokats håndskrevne underskrift – streng anvendelse af væsentlig formforskrift – stævning indgivet pr. fax – advokats underskrift påført ved hjælp af et stempel eller ved hjælp af en anden gengivelsesmetode – dato for modtagelse af faxen kan ikke tages i betragtning ved vurderingen af klagefristens overholdelse – for sen modtagelse af behørig underskrevet stævning – åbenbart, at sagen må afvises

(Statutten for Domstolen, art. 21; Personalerettens procesreglement, art. 34, stk. 1; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 3)

Kravet om en håndskreven underskrift på stævningen i artikel 34, stk. 1, første afsnit, i Personalerettens procesreglement har ud fra retssikkerhedsmæssige betragtninger til formål at sikre stævningens autenticitet og at udelukke risikoen for, at underskriften i virkeligheden ikke hidrører fra den person, der har beføjelse til at skrive under. Dette krav må herefter anses for at udgøre en væsentlig formforskrift, der må anvendes strengt, med den virkning, at manglende overholdelse medfører, at sagen må afvises. I denne henseende gør denne indirekte og mekaniske måde at »skrive under« på stævningen ved påføring af et stempel, der gengiver den af sagsøger befuldmægtigede advokats underskrift, det ikke i sig selv muligt at fastslå, at det nødvendigvis er advokaten selv, der har underskrevet det omtvistede processkrift.

En stævning, der er indgivet pr. fax og underskrevet ved hjælp af et stempel, der gengiver en advokats underskrift, eller ved hjælp af en anden gengivelsesmetode, bærer følgelig ikke sagsøgerens advokats originale underskrift, hvilket er i strid med procesreglementets artikel 34, stk. 1, første afsnit, og sagen skal derfor afvises.

Heraf følger, at datoen for modtagelsen af dette dokument, der er fremsendt pr. fax, ikke kan tages i betragtning ved en vurdering af, om søgsmålsfristen i vedtægtens artikel 91, stk. 3, er overholdt, og at den eneste stævning, som der skal tages hensyn til i denne henseende, er den, som er indgivet til Personalerettens Justitskontor, og som er påført sagsøgerens advokats håndskrevne underskrift.

Hvis en stævning indleveres til Justitskontoret efter udløbet af søgsmålsfristen, skal den anses for at være indleveret for sent, hvorfor sagen afvises.

(jf. præmis 28, 29, 32 og 33)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 23. maj 2007, sag T-223/06 P, Parlamentet mod Eistrup, præmis 50.
Resumé af personalesag



Resumé af personalesag

Sammendrag

1. Tjenestemandssager – akt, der indeholder et klagepunkt – begreb – forberedende akt – lægerapport udarbejdet inden for rammerne af en undersøgelse, som er indledt på grundlag af artikel 20 i ordningen om dækning af ulykkesrisikoen og risikoen for erhvervssygdomme – ikke omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91; ordningen om dækning af ulykkesrisikoen og risikoen for erhvervssygdomme, art. 20)

2. Retslig procedure – omkostninger – omkostninger påført Personaleretten unødvendigt eller af ond vilje som følge af, at en tjenestemands søgsmål har karakter af åbenbart misbrug

(Personalerettens procesreglement, art. 94)

1. Retsakter eller afgørelser, der kan være genstand for et annullationssøgsmål, omfatter kun akter, der afføder bindende retsvirkninger, som umiddelbart og uden videre berører sagsøgerens interesser i den forstand, at vedkommendes retsstilling herved ændres væsentligt.

Når det således drejer sig om retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, er det kun foranstaltninger, som definitivt fastlægger institutionens standpunkt som afslutning på denne procedure, der kan anfægtes, i modsætning til foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

I denne henseende skal en lægerapport, der er udarbejdet inden for rammerne af en undersøgelse, der er indledt på grundlag af artikel 20 i ordningen om dækning af ulykkesrisikoen og risikoen for erhvervssygdomme for tjenestemænd, ses som en rent forberedende akt til den endelige afgørelse og udgør ikke isoleret set en akt, der indeholder et klagepunkt. Under disse omstændigheder kan en ansøgning om ændring af en sådan rapport ikke anses for at udgøre en ansøgning i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i vedtægtens artikel 90, stk. 1, i forbindelse med hvilken et stiltiende afslag kan gøres til genstand for en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, og derefter et søgsmål i henhold til vedtægtens artikel 91.

(jf. præmis 20, 21, 24 og 25)

Henvisning til:

Domstolen: 21. januar 1987, sag 204/85, Stroghili mod Revisionsretten, præmis 6

Personaleretten: 13. december 2006, sag F-47/06, Aimi m.fl. mod Kommissionen, præmis 58; 29. november 2007, sag F-52/06, Pimlott mod Europol. præmis 48; 29. februar 2012, sag F-3/11, Marcuccio mod Kommissionen, præmis 39

2. I henhold til artikel 94 i Personalerettens procesreglement gælder, at har sidstnævnte afholdt udgifter, som kunne have været undgået, navnlig i tilfælde, hvor søgsmålet har karakter af åbenbart misbrug, kan den pålægge den part, som har givet anledning til udgifterne, at erstatte disse helt eller delvist, dog således, at erstatningen ikke kan overstige 2 000 EUR.

Der er anledning til at anvende denne bestemmelse, når Unionens retsinstanser allerede flere gange har fastslået, at sagsøgeren har valgt at anlægge en retssag uden gyldig grund, og at det pågældende søgsmål ligger i forlængelse af en sådan fremgangsmåde.

(jf. præmis 30 og 31)
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Første Afdeling)

15. april 2013

Sag F-1/12

Henrik Andersen

mod

Revisionsretten for Den Europæiske Union

»Personalesag – tjenestemænd – invalidepension – vedtægtens artikel 78 – åbenbart, at søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TUEF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af denne traktats artikel 106A, hvorunder Henrik Andersen i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen af 21. januar 2011 truffet af Revisionsretten for Den Europæiske Union om afslag på sagsøgerens anmodning om kompensation for de tab, denne har lidt som følge af sin pensionering, og om, at Revisionsretten betaler erstatning for den nævnte skade.

Udfald: Revisionsretten for Den Europæiske Union frifindes, da søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet. Henrik Andersen bærer sine egne omkostninger og betaler Revisionsrettens omkostninger.

Sammendrag

Tjenestemandssager – ikke rettidigt anlagt annullationssøgsmål – erstatningssøgsmål til opnåelse af samme resultat – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

En erstatningspåstand kan ikke antages til realitetsbehandling, når tjenestemanden på denne måde forsøger at opnå samme resultat, som han ville have opnået, hvis han havde fået medhold i et annullationssøgsmål, som han har forsømt at anlægge rettidigt.

En tjenestemand tilsigter at omgå den omstændighed, at klagepunktet om retsstridigheden af afvisning af en anmodning om annullation ikke kan antages til realitetsbehandling, når de faktiske omstændigheder og beviser, der bliver påberåbt med henblik på, at institutionen ifalder ansvar, er de samme som dem, der har været genstand for den nævnte afgørelse om afslag, over hvilken tjenestemanden ikke har indgivet klage.

(jf. præmis 27, 29 og 35)

Henvisning til:

Domstolen: 14. februar 1989, sag 346/87, Bossi mod Kommissionen, præmis 32

Personaleretten: 28. oktober 2010, sag F-84/08, Cerafogli mod ECB, præmis 50
KENDELSE AFSAGT AF PRÆSIDENTEN FOR EU-PERSONALESAGER





19. februar 2013





Sag F-160/12 R





Bernat Montagut Viladot

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – særlige rettergangsformer – realitetsbehandling af en begæring om foreløbige forholdsregler – almindelig udvælgelsesprøve – ikke opførelse på reservelisten«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 279 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af denne traktats artikel 106A, hvorved Bernat Montagut Viladot til egen fordel anmoder om at »opretholde reservelisten« for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/206/11 med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af fuldmægtige (AD 5) inden for økonomi (herefter »de omtvistede udvælgelsesprøver«), eller at denne listes gyldighedsperiode forlænges.

Udfald: Anmodningen om foreløbige forholdsregler afvises. Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.





Sammendrag

Særlige rettergangsformer – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – stævning – formkrav – angivelse af grunden til, at de begærede foreløbige forholdsregler umiddelbart forekommer berettiget

(Art. 278 TEUF; art. 102, stk. 2 og 3, og art. 104, stk. 2 og 3, i Personalerettens procesreglement )

Det følger af artikel 102, stk. 2, sammenholdt med stk. 3, i Personalerettens procesreglement, hvis tilsidesættelse udgør en afvisningsgrund, og af artikel 104, stk. 2 og 3, i nævnte procesreglement, at en begæring om foreløbige forholdsregler i sig selv skal gøre det muligt for sagsøgte at forberede sine bemærkninger og for Retten at træffe afgørelse, i givet fald uden at råde over andre oplysninger, og de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som begæringen er baseret på, skal fremgå af samme begæring om foreløbige forholdsregler. Det er af retssikkerheds- og retsplejehensyn således en forudsætning for, at en begæring om foreløbige forholdsregler kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som begæringen støttes på, fremgår på en sammenhængende og forståelig måde af selve begæringen.

En begæring om foreløbige forholdsregler, som ikke indeholder nogen væsentlige retlige omstændigheder, der kan udgøre en forståelig argumentation, som gør det muligt for Retten at forstå sagsøgers retsstilling og at træffe afgørelse uden at råde over andre oplysninger, skal derfor afvises fra realitetsbehandling.

(jf. præmis 11-14)





Henvisning til:

Retten i Første Instans: 25. juni 2003, sag T-175/03 R, Schmitt mod AER, præmis 15 og 20

Personaleretten: 27. april 2010, sag T-103/10 P(R), Parlamentet mod U, præmis 40
I forbindelse med den procedure til overførsel af pensionsrettigheder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, er det den afgørelse, som er vedtaget, alt efter omstændighederne af ansættelsesmyndigheden eller af kontraktindgåelsesmyndigheden, når overførslen af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet før hans tiltrædelse af tjenesten ved Unionen, rent faktisk er gennemført, som udgør den bebyrdende retsakt, som kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1. Til gengæld udgør et forslag om godskrivning af pensionsrettigheder, uanset om det er accepteret af den pågældende, ikke en bebyrdende retsakt, der kan være genstand for et søgsmål i henhold til artikel 270 TEUF og vedtægtens artikel 91, stk. 1.

En godskrivning af pensionsgivende tjenesteår kan nemlig kun anerkendes, når tjenestemanden giver sit samtykke til at fortsætte proceduren til overførsel, til Unionens pensionsordning, af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende har erhvervet i den pågældende eksterne pensionskasse, et samtykke, som sker på grundlag af det forslag om godskrivning af de pensionsgivende tjenesteår, som fremsættes af ansættelsesmyndigheden eller af kontraktindgåelsesmyndigheden, på grundlag af den foreløbige størrelse af den kapital, som meddeles af den pågældende nationale pensionskasse.

I denne forbindelse forpligter den pågældende institution sig på tidspunktet for forslaget om godskrivning af pensionsrettigheder blot til at anvende artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og de almindelige gennemførelsesbestemmelser korrekt på den pågældendes situation. Denne forpligtelse for institutionen følger direkte af de pågældende vedtægtsbestemmelser, også selv om der ikke foreligger en udtrykkelig forpligtelse fra institutionens side.

Således følger der af en sådan forpligtelse, som udtrykkes i et forslag om godskrivning, hverken en ny forpligtelse, som påhviler den pågældende institution, eller, som en konsekvens heraf, en ændring af den pågældendes retlige situation, bl.a. fordi den institution, der er ophavsmand til forslaget, ikke, selv når den pågældende har givet samtykke til overførslen, har en tilsvarende pligt til, når der er sket overførsel af den kapital, der er meddelt af den nationale pensionskasse, automatisk at indrømme den pågældende det antal pensionsgivende tjenesteår, der er anført i det oprindelige forslag, henset til hvilket tjenestemanden bekræftede sit ønske om at overføre den nævnte kapital til Unionens pensionsordning.

(jf. præmis 32-36)

Henvisning til:

Den Europæiske Unions Ret: domme af 13. oktober 2015, Kommissionen mod Verile og Gjergji, T-104/14 P, EU:T:2015:776, præmis 50, 52, 53 og 74, Kommissionen mod Cocchi og Falcione, T-103/13 P, EU:T:2015:777, præmis 66, og Teughels mod Kommissionen, T-131/14 P, EU:T:2015:778, præmis 37, 46, 48, 49, 58 og 70
I forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse fra en institution om ikke at forfremme en tjenestemand tilkommer det sidstnævnte at godtgøre, at den annullation, som han har nedlagt påstand om, henset til hans personlige situation, vil kunne give ham mulighed for at blive forfremmet.

Hvert forfremmelsesår er nødvendigvis uafhængigt af de forfremmelsesår, som gik forud for dette, og som efterfølger dette, eftersom de tjenestemænd, hvis fortjenester skal sammenlignes, og de kriterier, der er fastsat med henblik på at foretage denne sammenligning, er forskellige for hvert forfremmelsesår.

(jf. præmis 46, 54 og 55)