ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår et søgsmål med påstand om annullation af retsakter fra Rådet, hvorved sagsøgerens navn blev opført på listen over personer, der var omfattet af de restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Ukraine, kan den omstændighed, at disse retsakter ikke længere er i kraft på tidspunktet for retsafgørelsen, idet de er blevet ændret for så vidt angår sagsøgeren, ikke sidestilles med Rettens eventuelle annullation af de oprindeligt vedtagne retsakter, idet den pågældende ændring ikke er en anerkendelse af de omhandlede retsakters ugyldighed. Sagsøgeren bevarer følgelig en søgsmålsinteresse, som udspringer af den omstændighed, at anerkendelsen af ulovligheden af de anfægtede retsakter kan lægges til grund for en efterfølgende sag med påstand om erstatning for skade lidt som følge af disse retsakter i den periode, hvor disse fandt anvendelse.

Under et annullationssøgsmål skal sagsøgerens søgsmålsinteresse bestå indtil retsafgørelsen, idet det i modsat fald findes ufornødent at træffe afgørelse, hvilket forudsætter, at søgsmålet med sit resultat kan bibringe parten en fordel.

Selv om Rådet har en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de generelle kriterier, der skal tages i betragtning med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, indebærer den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre eller fastholde en bestemt persons navn på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkeligt solidt faktisk grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde nævnte afgørelse på en tilstrækkelig præcis og konkret måde.

I denne forbindelse forholder det sig således, at for at opføre navnet på en person på listen over personer, der er genstand for de restriktive foranstaltninger, med den begrundelse, at han er identificeret som værende ansvarlig for underslæb med statslige midler, skal Rådet råde over et solidt faktuelt grundlag, nemlig oplysninger vedrørende de faktiske omstændigheder eller den særlige adfærd, som denne person blev foreholdt.

Det er i øvrigt EU’s kompetente myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, bestrides, skal godtgøre, at den er velbegrundet, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er velbegrundet.

(jf. præmis 38, 49 og 51)
4.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — lighed mellem de pågældende varemærker — begrebsmæssige forskelles evne til at opveje visuelle eller fonetiske ligheder — betingelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 44 og 48)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 25 og 27)
3.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 34 og 36)
Hvad angår Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold kræver betingelsen om, at den adfærd, der lægges EU-institution eller det omhandlede EU-organ til last, er retsstridige, at det fastslås, at den består i en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder.

En tilsidesættelse af et tredjelands nationale lovgivning som sådan og i sig selv udgør således ikke en tilsidesættelse af EU-retten, der kan bevirke, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold. Når en sådan tilsidesættelse samtidig udgør en tilsidesættelse af en EU-retlig regel, navnlig af et almindeligt EU-retligt princip, kan Unionen ifalde ansvar uden for kontraktforhold. Hvad angår en EU-delegations tilsidesættelse af et tredjelands lovgivning vedrørende udfærdigelsen af et bevis til dens personale for afsluttet tjeneste må det konstateres, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik som omhandlet i artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og navnlig af princippet om en rimelig frist. Princippet om god forvaltningsskik skal dermed, når det er udtryk for en særlig rettighed, såsom retten til at få sin sag behandlet uvildigt, retfærdigt og inden for en rimelig frist som omhandlet i artikel 41, anses for en EU-retlig bestemmelse, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Endvidere råder Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer ikke over nogen skønsmargen hvad angår overholdelse af princippet om god forvaltningsskik i et konkret tilfælde. Konstateringen af, at en EU-delegation har tilsidesat dette princip, er dermed tilstrækkeligt til, at det kan fastslås, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse.

(jf. præmis 51, 108, 109 og 113-115)
1)

Afgørelsen truffet den 2. juli 2014 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 2100/2013-2) annulleres, for så vidt som den ikke giver medhold i klagen over annullationsafdelingens afgørelse om ikke at tage begæringen om fortabelse af EF-figurmærket Vieta til følge for »apparater til gengivelse af lyd eller billede«.
2.

EF-varemærker — bemærkninger fra tredjemand og indsigelse — behandling af indsigelsen — bevis for brug af det ældre varemærke — begæring fremsat udtrykkeligt og rettidigt af ansøgeren — mulighed for at fremsætte begæringen for første gang for appelkammeret — udelukket (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 42, stk. 2 og 3; Rådets forordning nr. 2868/95, art. 1, regel 22, stk. 1, og regel 20, stk. 2) (jf. præmis 22-24)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber — begreb — varemærke, der udgøres af et ord eller en neologisme, som består af en sammensætning af bestanddele [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 18, 20 og 21)
Formålet med artikel 15, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker – hvorved det undgås at kræve en nøje overensstemmelse mellem den benyttede form af varemærket og den form, hvorunder mærket er blevet registreret – er at gøre det muligt for varemærkeindehaveren at foretage de variationer af tegnet i forbindelse med dettes erhvervsmæssige udnyttelse, som uden at ændre dets særpræg muliggør en bedre tilpasning til kravene til markedsføring af og reklame for de produkter eller tjenesteydelser, der er tale om. I overensstemmelse med bestemmelsens formål må dens materielle anvendelsesområde anses for at være begrænset til de situationer, hvor det tegn, som indehaveren af et varemærke konkret har benyttet til at betegne de varer eller de tjenesteydelser, for hvilke det er blevet registreret, udgør den form, hvorunder dette samme varemærke udnyttes erhvervsmæssigt. I sådanne situationer, hvor det i handelen benyttede tegn kun på ubetydelige punkter adskiller sig fra den form, hvorunder det er blevet registreret, således at de to tegn kan betragtes som i det store og hele ens, bestemmer den ovennævnte bestemmelse, at forpligtelsen til at bruge det registrerede varemærke kan opfyldes ved at fremlægge bevis for brugen af det tegn, der udgør den i handelen benyttede form af varemærket.

For at det kan anerkendes, at det benyttede tegn ikke forandrer særpræget ved varemærket i sin registrerede form, er det derfor ikke tilstrækkeligt, at den dominerende bestanddel af sidstnævnte i sin registrerede form er gentaget i dette tegn. Undersøgelsen af, hvorvidt særpræget er forandret, består af en sammenligning af varemærket i sin registrerede form med det benyttede tegn med henblik på at undersøge, om varemærket og tegnet på ubetydelige punkter adskiller sig fra hinanden eller ikke, og om de kan betragtes som i det store og hele ens.

(jf. præmis 18 og 34)
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — begreb — bedømmelseskriterier — konstateringen af varemærkets særpræg afhænger ikke af, at der kan fastslås et bestemt sprogligt eller kunstnerisk kreativitets- eller fantasiniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 14-17 og 35)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 10. december 2015 – Fútbol Club Barcelona mod KHIM (gengivelse af konturen af et våbenskjold)

(Sag T-615/14)

»EF-varemærker — ansøgning om et EF-figurmærke, der gengiver konturen af et våbenskjold — absolut registreringshindring — mangel på fornødent særpræg — artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 — fornødent særpræg ikke opnået ved brug — artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009«

1. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — bedømmelsen af det fornødne særpræg — kriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23-27 og 36)

2. EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder — rækkevidde — forpligtelse til at fastslå rigtigheden af almindeligt kendte faktiske omstændigheder — foreligger ikke (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76, stk. 1) (jf. præmis 29-31)

3. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — figurmærke, der gengiver konturen af et våbenskjold [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 32-35, 39, 60 og 65)

4. EF-varemærker — Harmoniseringskontorets afgørelser — ligebehandlingsprincippet — princippet om god forvaltningsskik — Harmoniseringskontorets tidligere afgørelsespraksis (jf. præmis 38)

5. EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — absolutte registreringshindringer — varemærker uden fornødent særpræg — undtagelse — fornødent særpræg opnået ved brug — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)-d), og stk. 3] (jf. præmis 46-54)

Angående

Søgsmål anlagt til prøvelse af afgørelse truffet den 23. maj 2014 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 2500/2013-1) vedrørende en ansøgning om registrering af et figurtegn, der gengiver konturen af et våbenskjold, som EF-varemærke.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
2.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau — fødevarer, der er genstand for dagligt behov og rettet mod den brede offentlighed [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 15 og 16)
3.

Landbrug — finansiering over EUGFL, EGFL og ELFUL — afslutning af regnskaber — afslag på at afholde udgifter, der følger af uregelmæssigheder i forbindelse med anvendelsen af Unionens retsforskrifter — konstatering af mangler i den kontrolordning, der er indført af en medlemsstat — Kommissionens mulighed for at afvise at afholde nogen af udgifterne — anvendelse af en fast takst — tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet — fravær (Rådets forordning nr. 1290/2005, art. 31) (jf. præmis 71, 80, 81 og 84)
1.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17-21)
3.

EF-varemærker — definition og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — vurdering af risikoen for forveksling — fastlæggelse af den relevante kundekreds — kundekredsens opmærksomhedsniveau [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 19 og 24)
3.

EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder — indsigelsessag — prøvelsen begrænset til de påberåbte anbringender — forpligtelse for Harmoniseringskontoret til at anse de punkter for godtgjort, som er gjort gældende af en part, og som ikke er blevet anfægtet af den anden part — fravær (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76, stk. 1) (jf. præmis 39)
Den Europæiske Investeringsbank råder i forbindelse med varetagelsen af den opgave af almen interesse, der er betroet den, således over en skønsbeføjelse i forhold til at tilrettelægge sine tjenestegrene og til ensidigt at fastsætte de ansattes løn, uanset de retsakter af aftalemæssig karakter, der danner grundlag for de nævnte arbejdsforhold.

Forholdet mellem Den Europæiske Investeringsbank og dens kontraktansatte personale er i vidt omfang fastlagt i personalevedtægten, som de ansatte forpligter sig til at følge, når de medunderskriver ansættelsesbrevet. Det følger nærmere bestemt af personalevedtægtens artikel 20, stk. 1 og 2, samt bilag I og II, at grundlønnen og tillæggene hertil fastsættes ved administrative bestemmelser.

Når ansættelseskontrakter er blevet indgået med et EU-organ, hvis opgave er af almen interesse, og som i en vedtægt kan fastsætte reglerne for de ansatte, er de kontraherende parters vilje nødvendigvis begrænset ved de forpligtelser af enhver karakter, som hidrører fra denne særlige opgave, og som binder både dette EU-organs direktionsorganer og dettes ansatte.

Proportionalitetsprincippet indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og skal være passende for gennemførelsen af det lovlige formål, der forfølges med den omhandlede forordning, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.

For så vidt angår domstolsprøvelsen af overholdelsen af disse betingelser, tilkommer der ved udøvelsen af de beføjelser, som er tillagt EU-lovgiver, denne et vidt skøn på områder, hvor de foranstaltninger, der skal træffes, indebærer valg af både politisk og økonomisk eller social karakter, og når EU-lovgiver skal foretage komplekse vurderinger. Det drejer sig således ikke om at få oplyst, om en foranstaltning på et givent område var den eneste eller bedst mulige, idet det kun er, såfremt foranstaltningen er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som de pågældende institutioner forfølger, at en sådan foranstaltning vil kunne kendes ulovlig.

Disse betragtninger finder ligeledes analog anvendelse på efterprøvelsen af forholdsmæssigheden af de afgørelser, som Den Europæiske Investeringsbank træffer i forbindelse med ændringen af lønsystemet og lønstigningsordningen. Nævnte ændring indebærer imidlertid, at Den Europæiske Investeringsbank skal træffe valg af politisk, økonomisk og social karakter og foretage komplekse vurderinger, hvorfor den råder over en vid skønsmargen, som skal tages i betragtning i forbindelse med vurderingen af forholdsmæssigheden af de pågældende foranstaltninger.

(jf. præmis 116-118)

Domstolen: dom af 8. juni 2010, Vodafone m.fl., C-58/08, Sml., EU:C:2010:321, præmis 52, og af 17. oktober 2013, Schaible, C-101/12, Sml., EU:C:2013:661, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis
Pligten i henhold til artikel 1, tredje afsnit, i bilag X til vedtægten til at vedtage almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende det nævnte bilags artikel 10, stk. 1, andet afsnit, inden vedtagelsen af afgørelsen om fastlæggelse af listen over tredjelande, hvor levevilkårene må anses som svarende til dem, der sædvanligvis forekommer i Den Europæiske Union, skyldes, at sidstnævnte bestemmelse giver ansættelsesmyndigheden et særligt vidt skøn med hensyn til fastlæggelsen af disse tredjelande.

Ved at pålægge den nævnte pligt har lovgiver således for det første ønsket, at kriterierne for denne fastlæggelse fastsættes i henhold til proceduren for vedtagelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er beskrevet i vedtægtens artikel 110, stk. 1, der giver ansættelsesmyndigheden mulighed for at blive oplyst om relevante parametre ved at høre sit personaleudvalg og ved at indhente udtalelse fra Vedtægtsudvalget. For det andet har lovgiver ønsket, at disse kriterier fastsættes abstrakt og uahængigt af enhver procedure, der i et konkret tilfælde har til formål at vurdere, om de levevilkår, der forekommer i et tredjeland, kan ligestilles, med henblik på at undgå en risiko for, at valget af kriterier påvirkes af det resultat, som administrationen eventuelt ønsker.

Under disse omstændigheder kan artikel 1, tredje afsnit, i bilag X til vedtægten ikke betragtes således, at bestemmelsen alene indeholder en simpel formel betingelse, som en afgørelse om fastlæggelse af listen over tredjelande, hvor levevilkårene må anses som svarende til dem, der sædvanligvis forekommer i Den Europæiske Union, skal overholde. Bestemmelsen fastsætter i stedet, at den forudgående vedtagelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er beskrevet i vedtægtens artikel 110, stk. 1, er en forudsætning for, at en sådan afgørelse lovligt kan træffes.

Den omstændighed, at en afgørelse om fastlæggelse af listen over tredjelande, hvor levevilkårene må anses som svarende til dem, der sædvanligvis forekommer i Den Europæiske Union, afskaffer godtgørelsen for levevilkår til sagsøgeren, udgør følgelig en tilstrækkelig begrundelse for sagsøgerens interesse i at fremsætte et anbringende om tilsidesættelse af pligten til at vedtage almindelige gennemførelsesbestemmelser som retlig forudsætning for, at den nævnte afgørelse kunne vedtages.

(jf. præmis 25, 26 og 32-34)
Såfremt der hverken i forordninger eller direktiver om udvælgelsesprøver eller i meddelelsen om udvælgelsesprøven findes bestemmelser om det modsatte, må kravet om, at ansøgerne skal være i besiddelse af et eksamensbevis på universitetsniveau for at kunne deltage i en almindelig udvælgelsesprøve, nødvendigvis forstås i den betydning, udtrykket har i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor ansøgeren har fulgt de studier, han påberåber sig. Det eksamensbevis efter afsluttet universitetsuddannelse, der kræves for at få adgang til en almindelig udvælgelsesprøve, skal være tillagt fuld civilretlig virkning i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor det er udstedt.

Sådanne referencer til lovgivningen i den medlemsstat, hvori eksamensbeviset er udstedt, gør det i mangel af modsatte bestemmelser muligt at sikre ligebehandling i forbindelse med udvælgelsesprøver, hvortil der kan tilmelde sig ansøgere, som har gennemført universitetsstudier i forskellige lande og ved institutioner, som følger undervisningssystemer, som ligeledes er meget forskellige hvad angår tilrettelæggelse, opbygning, metoder og indhold. Dette gør det nemlig muligt på en ensartet måde at vurdere de personer, som, idet de har opnået et eksamensbevis, hvis effektive værdi bekræftes af den officielle karakter, som medlemsstaten tillægger dette, befinder sig i en situation, som i det væsentlige er ens såvel faktisk som retligt. Sådanne referencer gør det desuden muligt at give de pågældende den størst mulige sikkerhed derved, at de på forhånd får mulighed for med tilstrækkelig sikkerhed at vide, om deres eksamensbevis fra universitetet vil være gyldigt med henblik på adgang til EU’s offentlige tjeneste.

(jf. præmis 26-28 og 33)

Domstolen: dom af 13. juli 1989, Jaenicke Cendoya mod Kommissionen,108/88, Sml, EU:C:1989:325, præmis 17

Retten: dom af 9. december 1999, Alonso Morales mod Kommissionen,T-299/97, Sml. Pers., EU:T:1999:314, præmis 60
Hvad angår en retsakt eller en afgørelse, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, har de foreløbige foranstaltninger, som har til formål at forberede den endelige afgørelse, ikke i sig selv bindende retsvirkninger. Sådanne virkninger følger alene af den retsakt, der endeligt fastsætter den pågældende institutions holdning, og så længe denne retsakt endnu ikke er vedtaget, er de pågældendes retsstilling ikke direkte og umiddelbart berørt.

Hvis en foranstaltning i sig selv fremkalder bindende retsvirkninger, som direkte og umiddelbart berører de pågældendes retsstilling, udgør den dermed en bebyrdende retsakt, der kan være genstand for en klage og efterfølgende et søgsmål ved Unionens retsinstanser i henhold til henholdsvis vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1. Den omstændighed, at denne foranstaltning eventuelt tages i betragtning i forbindelse med den senere vedtagelse af en anden foranstaltning og således kan anses for at være del af en intern procedure, der fører til vedtagelsen af den anden foranstaltning, er ikke tilstrækkelig til at fratage den første foranstaltning dens karakter af bebyrdende retsakt.

Den omstændighed, at vedtagelsen af en afgørelse om fastsættelse af målsætninger for en tjenestemand for en bestemt periode udgør en nødvendig forudsætning for den endelige beslutning, som vedtages i forbindelse med det efterfølgende bedømmelsesår, er således ikke i sig selv tilstrækkelig til at konkludere, at afgørelsen om fastsættelse af målsætninger ikke udgør en bebyrdende retsakt. Det skal desuden påvises, at sidstnævnte afgørelse ikke i sig selv fremkalder bindende retsvirkninger, som direkte og umiddelbart berører den pågældende tjenestemands retsstilling.

(jf. præmis 26, 27 og 29)