ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, såvel som i den foreliggende sag princippet om god forvaltningsskik, indebærer for det første, at Unionens kompetente myndighed skal meddele den berørte person den begrundelse fra sanktionskomitéen, som ligger til grund for afgørelsen om, at denne persons navn skal opføres eller forblive på listen over personer og enheder, hvis pengemidler og andre økonomiske ressourcer skal indefryses, og skal give denne person mulighed for at fremsætte sine bemærkninger dertil, samt at den omhyggeligt og upartisk skal undersøge, om de fremførte grunde er velbegrundede i lyset af de bemærkninger og eventuelle diskulperende beviser, som denne person har fremført.

Overholdelsen af nævnte rettigheder og nævnte princip indebærer for det andet, at Unionens retsinstanser i tilfælde af en retlig tvist navnlig skal efterprøve, om de grunde, som er angivet i begrundelsen fra sanktionskomitéen, er tilstrækkeligt præcise og konkrete, og, i givet fald, om de faktiske omstændigheder, der svarer til en angiven grund, er godtgjort, henset til de oplysninger, der er fremlagt.

Hvis Unionens kompetente myndighed ikke giver den berørte person og efterfølgende Unionens retsinstanser indsigt i oplysninger eller beviser, som alene sanktionskomitéen eller det berørte medlem af De Forenede Nationer (FN) ligger inde med, og som vedrører den begrundelse, som den omhandlede afgørelse er baseret på, kan denne omstændighed derimod ikke i sig selv udgøre en tilsidesættelse af de nævnte rettigheder og det nævnte princip.

I en sådan situation vil Unionens retsinstanser, som skal efterprøve, om de i begrundelsen fra sanktionskomitéen angivne grunde er faktuelt velbegrundede, under hensyntagen til de bemærkninger og diskulperende omstændigheder, som den berørte person eventuelt har fremført, og Unionens kompetente myndigheds svar herpå, ikke være i besiddelse af supplerende oplysninger eller beviser. Såfremt Unionens retsinstanser som følge heraf ikke kan fastslå, at de angivne grunde er velbegrundede, kan disse grunde ikke danne grundlag for den anfægtede afgørelse om opførelse på listen.

(jf. præmis 70-72)
5.

Miljø–Århuskonventionen–overførsel til Unionens ordning–ikkestatslige organisationer mulighed for at anmode om en fornyet intern prøvelse af forvaltningsakter på miljøområdet–nærmere angivelse af begrundelsen for den fornyede prøvelse–nødvendigt at angive de elementer, der kan rejse tvivl om, hvorvidt den pågældende akt er velbegrundet–Kommissionens forpligtelse til at undersøge, om disse elementer foreligger–rækkevidde (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1367/2006) (jf. præmis 67, 83, 85-87 og 109)
Unionens retsinstanser har kompetence til at træffe afgørelse i et søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse fra Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) truffet i henhold til artikel 13, stk. 4, i forordning nr. 340/2008 om gebyrer og afgifter til Det Europæiske Kemikalieagentur i henhold til forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), hvori det konstateres, at sagsøgeren ikke opfylder betingelserne for at have ret til den nedsættelse af det gebyr, der er fastsat for mellemstore virksomheder, og hvori sagsøgeren pålægges en administrationsafgift, og dette uanset den omstændighed, at et søgsmål anlagt af sagsøgeren til prøvelse af den anfægtede afgørelse verserer ved ECHA’s Klageudvalg.

Artikel 94, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer nemlig, at en sag kan indbringes for Retten eller Domstolen i henhold til artikel 263 TEUF for at anfægte en afgørelse truffet af ECHA’s Klageudvalg eller i tilfælde, hvor sagen ikke kan påklages til udvalget, af ECHA. I denne forbindelse bestemmer artikel 91, stk. 1, i denne forordning, at afgørelser truffet af ECHA i henhold til artikel 9, artikel 20, artikel 27, stk. 6, artikel 30, stk. 2 og 3, og artikel 51 i den nævnte forordning kan påklages« til Klageudvalget. Disse bestemmelser har ikke nogen forbindelse med det gebyr, som de indberettende virksomheder skal betale.

(jf. præmis 18, 19, 21 og 23)
5.

Tilnærmelse af lovgivningerne — fremgangsmåder ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester — direktiv 2004/17 — fravigelse af de fælles regler — betingelser — indskrænkende fortolkning [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17, art. 40, stk. 3, litra c) og d); Rådets direktiv 93/38, art. 20, stk. 2, litra c) og d)] (jf. præmis 87, 93, 96 og 97)
1.

Karteller — konkurrencebegrænsning — potentiel konkurrence — reel og konkret mulighed for en generisk lægemiddelvirksomhed for at indtræde med risiko på markedet, når der foreligger lægemidler, der er beskyttet af patenter — mellem indehaveren af patenterne og en række generiske lægemiddelvirksomheder, der kan forhindre denne indtræden — begrænsning af den potentielle konkurrence (art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 59-65, 146-148, 307 og 342)
13.

Konkurrence — EU-regler — overtrædelser — ansvar — moder- og datterselskaber — økonomisk enhed — bedømmelseskriterier — formodning for, at moderselskabet har udøvet en afgørende indflydelse på sine helejede datterselskaber — bevismæssige forpligtelser for det selskab, der ønsker at afkræfte denne formodning (art. 101 TEUF) (jf. præmis 427-435 og 445)
1.

Karteller — konkurrencebegrænsning — potentiel konkurrence — reel og konkret mulighed for en generisk lægemiddelvirksomhed for at indtræde med risiko på markedet, når der foreligger lægemidler, der er beskyttet af patenter — aftale mellem indehaveren af patenterne og en række generiske lægemiddelvirksomheder, der kan forhindre denne indtræden — begrænsning af den potentielle konkurrence (art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 62-68, 81-83, 106, 107, 111, 162, 263 og 264)
1.

Karteller — konkurrencebegrænsning — potentiel konkurrence — reel og konkret mulighed for en generisk lægemiddelvirksomhed for at indtræde med risiko på markedet, når der foreligger lægemidler, der er beskyttet af patenter — aftale mellem indehaveren af patenterne og en række generiske lægemiddelvirksomheder, der kan forhindre denne indtræden — begrænsning af den potentielle konkurrence (art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 58-64, 77-79, 119, 120, 142 og 258)
1.

Karteller — konkurrencebegrænsning — potentiel konkurrence — reel og konkret mulighed for en generisk lægemiddelvirksomhed for at indtræde med risiko på markedet, når der foreligger lægemidler, der er beskyttet af patenter — aftale mellem indehaveren af patenterne og en række generiske lægemiddelvirksomheder, der kan forhindre denne indtræden — begrænsning af den potentielle konkurrence (art. 101, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 69-75, 87, 93-97, 102, 105, 106, 110, 113, 116, 117, 120 og 220)
Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA) kan ikke med føje påberåbe sig artikel 6, stk. 3, første afsnit, i bilaget til henstilling 2003/361 om definitionen af mikrovirksomheder, små og mellemstore virksomheder som retsgrundlag med henblik på i forbindelse med registreringen af et stof af en ansøger, som ønsker at opnå en nedsættelse af den afgift, der er fastsat for mellemstore virksomheder, at kræve oplysninger vedrørende en virksomhed, som ikke er en partnervirksomhed til sagsøgeren som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i bilaget til den nævnte henstilling. Det følger nemlig klart af denne bestemmelse, at den finder anvendelse med henblik på at bedømme dataene for partnervirksomhederne til den pågældende virksomhed, dvs. den virksomhed, som er genstand for en undersøgelse i forbindelse med henstilling 2003/361 med henblik på fastsættelse af dens størrelse. I denne forbindelse er begrebet »indirekte« partnervirksomhed ikke gentaget i den nævnte henstilling.

I øvrigt kan ordene »pågældende virksomhed« ikke fortolkes som dækkende alle de virksomheder, med hensyn til hvilke der indsamles data. Bortset fra den omstændighed, at denne fortolkning ikke er i overensstemmelse med formålet med henstilling 2003/361, som er at fastlægge størrelsen af en given virksomhed og ikke størrelsen af de virksomheder, som har forbindelser med denne, ville den i visse tilfælde føre til en ubegrænset hensyntagen til data for virksomheder, der er over- eller underordnet den pågældende virksomhed.

(jf. præmis 44 og 47)
5.

Annullationssøgsmål — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — to sagsøgeres anlæggelse af ét og samme søgsmål — mulighed for at antage den ene af sagsøgernes søgsmål til realitetsbehandling — nødvendigt at undersøge, om den anden sagsøgers søgsmål kan antages til realitetsbehandling — foreligger ikke (art. 263 TEUF) (jf. præmis 39)
Kommissionen er med henblik på ikke at tilsidesætte en væsentlig bestemmelse i direktiv 2010/30 om angivelse af energirelaterede produkters energi- og ressourceforbrug ved hjælp af mærkning og standardiserede produktoplysninger forpligtet til inden for rammerne af den delegerede forordning nr. 665/2013 om udbygning af direktiv 2010/30 for så vidt angår energimærkning af støvsugere at vedtage en beregningsmetode, som gør det muligt at måle støvsugeres energipræstation under forhold, der frembyder størst muligt lighed med forholdene under egentlig brug – og dermed kræve, at støvsugerens pose/støvbeholder skal være fyldt til et vist niveau – henset til kravene om videnskabelig underbyggelse af opnåede resultater og nøjagtighed af de oplysninger, der gives til forbrugerne, således som det navnlig fremgår af femte betragtning til dette direktiv og dets artikel 5, litra b).

To kumulative betingelser skal således være opfyldt, for at den af Kommissionen anvendte metode kan anses for at være i overensstemmelse med de væsentlige bestemmelser i direktiv 2010/30. For at kunne måle støvsugeres energipræstation under forhold, der frembyder størst muligt lighed med forholdene under egentlig brug, skal støvsugerens pose/støvbeholder for det første være fyldt til et vist niveau. For det andet skal den anvendte metode opfylde visse krav om videnskabelig underbyggelse af opnåede resultater og nøjagtighed af de oplysninger, der gives til forbrugerne.

(jf. præmis 68-71)
1.

Landbrug–fælles landbrugspolitik–finansiering over ELFUL–støtte til udvikling af landdistrikterne–støtteberettigede operationer og udgifter–nedsættelser og udelukkelser–medlemsstaternes forpligtelse til at indføre et effektivt system med administrativ kontrol og kontrol på stedet–mulighed for at udføre kontrollerne på samme tid–betingelser–kontroller udført med henblik på at kontrollere den belægningsgrad, der er fastsat i forhold til de udligningsgodtgørelser, der udbetales til landbrugere, der befinder sig i områder med naturbetingede ulemper–nødvendigt at påvise hensyntagen til de særlige forhold ved hver af de to kontroller (Kommissionens forordning nr. 1975/2006, art. 5, stk. 2 og 10, samt art. 2 og 12) (jf. præmis 55, 62-64 og 68)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 32, 57 og 66)
5.

EU-varemærker-definition og erhvervelse af et EU-varemærke-bedømmelse af, om et tegn er egnet til at kunne registreres-udelukkende hensyntagen til de EU-retlige bestemmelser-forudgående registrering af varemærket i visse medlemsstater eller i tredjelande-afgørelser, der ikke binder Unionens retsinstanser (Rådets forordning nr. 207/2009) (jf. præmis 108 og 109)
53

Det skal bemærkes, at det ikke uden videre kan udelukkes, at der foreligger en tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder og af proportionalitetsprincippet, fordi reglerne om gratistildeling af emissionskvoter, der er fastsat i afgørelse 2011/278, ikke indeholder en klausul om tilfælde, hvor der foreligger en urimelig byrde, eftersom artikel 10a i direktiv 2003/87, der udgør retsgrundlaget for denne afgørelse, ikke udelukker, at Kommissionen kan tildele kvoter gratis på grundlag af en sådan klausul. Det skal nemlig for det første bemærkes, at Kommissionen ifølge artikel 10a, stk. 1, første og andet afsnit, i direktiv 2003/87 var forpligtet til at vedtage fuldt harmoniserede gennemførelsesforanstaltninger for hele EU med henblik på gratistildeling af kvoter, der har til formål at ændre ikke-væsentlige bestemmelser i direktiv 2003/87 ved at supplere det. Hvis Kommissionen havde indført en klausul om tilfælde, hvor der foreligger en urimelig byrde, der fandt anvendelse på samtlige medlemsstater, ville denne indførelse have overholdt kravet om fuld harmonisering af disse gennemførelsesforanstaltninger for hele EU. Henset til, at en sådan klausul udelukkende ville have vedrørt tilfælde, hvor der forelå en urimelige byrde, og således ikke ville have bragt den med direktiv 2003/87 indførte ordning i fare, havde dens formål ikke været at ændre væsentlige bestemmelser i dette direktiv. For det andet var Kommissionen i medfør af artikel 10a, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2003/87 forpligtet til så vidt muligt at fastlægge ex ante-benchmarks. I de tilfælde, hvor det ikke var teknisk muligt at aflede et produktbenchmark, men hvor der optræder drivhusgasser, som berettiger til en gratistildeling af emissionskvoter, rådede Kommissionen over en skønsbeføjelse til at fastlægge regler, hvilket den gjorde ved at udvikle et hierarki med tre fallback-metoder. Inden for rammerne af denne skønsbeføjelse kunne Kommissionen således i princippet have foreskrevet gratistildeling af kvoter på grundlag af en klausul om tilfælde, hvor der foreligger en urimelig byrde.
30

Endelig kan det ikke – i modsætning til hvad der implicit følger af det klagepunkt, der er anført i den anfægtede afgørelse af appelkammeret ved Harmoniseringskontoret, som omhandlet i præmis 6 ovenfor – når der, således som det er tilfældet i den foreliggende sag med hensyn til varerne i klasse 12, foreligger en betegnelse af varer, for hvilke det anfægtede varemærke er blevet registreret under en given kategori, af den, der begærer et varemærke fortabt, for at få dennes begæring antaget til realitetsbehandling, kræves, at denne identificerer alle underkategorier af de varer og tjenesteydelser, der ifølge denne, samtidig med at de hver for sig kan opdeles selvstændigt, indgår i den bredere kategori, som er den eneste kategori, der fremgår af registreringen af det anfægtede varemærke. Som det blev anført i præmis 23 ovenfor, tilkommer det nemlig på den ene side kun den, der begærer et varemærke fortabt, at bestemme udstrækningen af sin anmodning om at fremlægge bevis for den reelle brug af det anfægtede varemærke. I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren imidlertid åbenbart opfyldt dette krav, idet sagsøgeren i sin begæring om fortabelse først udtrykkeligt og helt og holdent har gentaget betegnelsen for kategorien af varer i klasse 12, for hvilke det anfægtede varemærke var blevet registreret, og derefter har begrænset omfanget ved at udelade visse underkategorier af varer, som sagsøgeren ikke bestred den reelle brug af. På den anden side skal det bemærkes, at EF-varemærkeansøgningen i henhold til artikel 26, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 skal indeholde en fortegnelse over de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering. Det følger heraf, at kun ansøgeren om registrering af et EF-varemærke – under kontrol af Harmoniseringskontorets kompetente instanser – kan bestemme udstrækningen af den beskyttelse, som han ønsker, at det nævnte varemærke skal gives. Idet intervenienten i den foreliggende sag ved registreringen af det anfægtede varemærke havde designeret de omhandlede varer ved blot at henvise til en bred kategori, uden mere detaljeret at identificere underkategorierne for de varer og tjenesteydelser, der kunne indgå i denne kategori, var det derfor med urette, at appelkammeret ved Harmoniseringskontoret erklærede, at begæringen om fortabelse skulle afvises fra realitetsbehandling med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde identificeret sådanne underkategorier i den nævnte begæring.
25

Nævnte forordnings regel 19 har følgende ordlyd: »1. [Harmoniseringsk]ontoret giver den indsigende part mulighed for – inden for en af [Harmoniseringsk]ontoret fastsat frist, som skal være på mindst to måneder fra den dato, hvor indsigelsesproceduren anses for påbegyndt […] – at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse eller til at supplere de oplysninger, beviser eller argumenter, der allerede er indgivet, jf. regel 15, stk. 3. 2. Den indsigende part skal inden for den i stk. 1 fastsatte frist også indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang […]. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser: a) hvis indsigelsen støttes på et varemærke, som ikke er et EF-varemærke, bevis for ansøgning om eller registrering af varemærket ved at indgive: i) […] ii) hvis varemærket er registreret, en kopi af det pågældende registreringsbevis og i påkommende tilfælde af det seneste fornyelsesbevis, hvoraf det fremgår, at beskyttelsestiden for varemærket rækker ud over den i stk. 1 nævnte frist, med angivelse af eventuelle forlængelser heraf, eller tilsvarende dokumenter fra den administration, ved hvilken varemærket er registreret […]«
15

Det skal for det andet bemærkes, at det for så vidt angår de dokumenter, som sagsøgeren fremlagde i bilag 5 og 6 til bemærkningerne af 27. januar 2012, fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 14-16, at appelkammeret tog dem i betragtning og forkastede dem. Det følger navnlig af den anfægtede afgørelses punkt 16, at appelkammeret gentog de kriterier, der er opstillet i retspraksis (jf. præmis 84 nedenfor), og anvendte dem på de EF-varemærkeregistreringer, som sagsøgeren havde påberåbt sig, og lod dem ude af betragtning, for så vidt som det ikke var bundet af tidligere eller fejlagtige afgørelser, som Harmoniseringskontoret havde truffet. Det var efter denne analyse, at appelkammeret fejlagtigt for fuldstændighedens skyld, således som anvendelsen af udtrykket »endvidere« indikerer, anførte, at de nævnte registreringer kunne have været støttet på artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
44

Sagsøgeren har flere gange i replikken anført, at selskabets ret til at blive hørt, som er fastsat i artikel 41, stk. 2, litra a), i chartret om grundlæggende rettigheder, er blevet tilsidesat. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at EASA ved for at afslå sagsøgerens ansøgning om godkendelse af flyvebetingelserne at henholde sig til oplysningerne fra typecertificeringsproceduren for helikopteren af typen Robinson R66, til trods for, at sagsøgeren ikke deltog i denne proces, og at disse oplysninger ikke blev bragt til selskabets kendskab, har tilsidesat dets ret til at blive hørt. Sagsøgeren har dernæst påstået, at angivelsen i den anfægtede afgørelse af den omstændighed, at typecertificeringsprocessen fortsat var under behandling, og at godkendelsen af flyvebetingelserne derfor ikke kunne udstedes, i sig selv udgør en tilsidesættelse af denne ret, ligesom en henvisning til interne regler ved EASA for at begrunde afslaget på at give selskabet nærmere oplysninger om de foretagne undersøgelser udgør en tilsidesættelse af denne ret. Sagsøgeren har endelig gjort gældende, at EASA ved at henvise til særlige former for svigt ved det hydrauliske system, uden at præcisere hvilke, har frataget selskabet retten til at blive hørt, da det ikke fik mulighed for at udtale sig om de pågældende tekniske specifikationer, f.eks. ved at udelukke en bestemt mangel eller ved at fremhæve sidstnævntes ubetydelige risiko.
34

Subsidiært og under alle omstændigheder kan NMa’s beslutning af 16. december 2009 anses for en beslutning, der er støttet på artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. Som Kommissionen har gjort gældende, dækker denne bestemmelse nemlig alle de tilfælde, hvor den nationale konkurrencemyndighed finder, at de oplysninger, den råder over, ikke gør det muligt for den at fastslå, at betingelserne for et forbud er opfyldt, uden at det er nødvendigt, at den anordner forudgående undersøgelsesforanstaltninger. I det foreliggende tilfælde fandt NMa, idet myndigheden i sin beslutning af 16. december 2009 fastslog, at en undersøgelse af de afgifter, der blev anvendt fra april 2009, på baggrund af artikel 102 TEUF ville føre til de samme resultater som en undersøgelse af den tredje klage, og idet den som en følge deraf afviste den anden klage i overensstemmelse med sin prioritetspolitik, nødvendigvis, at betingelserne for et forbud ikke var opfyldt. Endvidere er det forhold, at det fastslås, at en national konkurrencemyndigheds beslutning om at afvise klagen af prioritetshensyn udgør en beslutning, der vedtages på grundlag af bestemmelserne i den pågældende forordnings artikel 5, stk. 2, i overensstemmelse med dom Tele2 Polska, nævnt i præmis 32 ovenfor (EU:C:2011:270), hvori Domstolen fastslog, at denne artikel udtømmende opregnede de former for beslutninger, der kan vedtages af en national myndighed. En anden fortolkning ville bevirke, at de nationale konkurrencemyndigheder ville blive frataget muligheden for at vedtage beslutninger om afvisning af klager af prioritetshensyn, selv om nationale konkurrencemyndigheder gør brug heraf ved at vedtage mere eller mindre formelle beslutninger om afslutning af sagen. Følgelig er den fortolkning, der er anlagt i præmis 26 ovenfor, i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 5, eftersom Kommissionen kan afvise en klage med den begrundelse, at denne klage i forvejen har været genstand for en national konkurrencemyndigheds beslutning om afvisning af prioritetshensyn.
20

I denne henseende skal det bemærkes, at appelkammeret, i modsætning til det af sagsøgeren hævdede, efter at have opregnet de pågældende varer og tjenesteydelser i den anfægtede afgørelses punkt 2 og derefter have angivet begrundelserne for undersøgerens afgørelse (den anfægtede afgørelses punkt 8-13), anførte, at udtrykket »monaco«»umiddelbart vil blive opfattet som et rent informativt udtryk, som henviser til den geografiske oprindelse og bestemmelsesstedet« for de pågældende varers og tjenesteydelser, dvs. Monaco (den anfægtede afgørelses punkt 25). I den anfægtede afgørelses punkt 26-29 oplyste appelkammeret nærmere om forbindelsen mellem hver af de pågældende varer eller tjenesteydelser og det monegaskiske område og anførte således vedrørende de »magnetiske databærere« i klasse 9 og »varer lavet af disse materialer [papir, pap], ikke indeholdt i andre klasser; tryksager; fotografier« i klasse 16, at det omhandlede varemærke kunne »svare til emneangivelsen for disse varer, såsom bøger, turisthåndbøger, fotografier etc., som alle relaterer til Fyrstendømmet Monaco« (den anfægtede afgørelses punkt 26). Appelkammeret vurderede ligeledes, at det omhandlede varemærke, for så vidt som det angår tjenesteydelserne vedrørende »transportvirksomhed; arrangering af rejser« i klasse 39, »umiddelbart kunne svare til beskrivelsen af bestemmelsesstedet eller oprindelsesstedet for disse tjenesteydelser« (den anfægtede afgørelses punkt 27), at tjenesteydelserne vedrørende »underholdningsvirksomhed; sportsarrangementer« i klasse 41 naturligvis fandt sted i Monaco (den anfægtede afgørelses punkt 28), og at tjenesteydelserne vedrørende »midlertidig indkvartering« i klasse 43 blev tilbudt på Fyrstendømmet Monacos område (den anfægtede afgørelses punkt 29). Appelkammeret konkluderede på den baggrund, at det omhandlede varemærke vedrørende de pågældende varer og tjenesteydelser ville blive opfattet bogstaveligt og ikke som et varemærke og derfor var beskrivende i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 (den anfægtede afgørelses punkt 30 og 31).