Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 29. juni 1993. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD BASF AG, LIMBURGSE VINYL MAATSCHAPPIJ NV, DSM NV, DSM KUNSTSTOFFEN BV, HUELS AG, ELF ATOCHEM SA, SOCIETE ARTESIENNE DE VINYLE SA, WACKER CHEMIE GMBH, ENICHEM SPA, HOECHST AG, IMPERIAL CHEMICAL INDUSTRIES PLC, SHELL INTERNATIONAL CHEMICAL COMPANY LTD OG MONTEDISON SPA. - APPEL - KONKURRENCE - KOMMISSIONSBESLUTNING - NULLITET. - SAG C-137/92 P.



Samling af Afgørelser 1994 side I-02555

svensk specialudgave side I-00201

finsk specialudgave side I-00239



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Denne sag vedroerer en appel, som Kommissionen har ivaerksat i henhold til artikel 49 i statutten for EOEF-Domstolen, af Retten i Foerste Instans' dom af 27. februar 1992 i PVC-sagerne (herefter benaevnt "PVC-dommen") (1). I denne dom fastslog Retten, at den for appelindstaevnte forkyndte kommissionsbeslutning 89/190/EOEF af 21. december 1988 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.865, PVC) (2) (herefter benaevnt "beslutningen") var en nullitet. Kommissionen har nedlagt paastand om, at Domstolen ophaever PVC-dommen og drager alle de noedvendige retlige konsekvenser deraf, navnlig at hjemvise sagerne til Retten med henblik paa afgoerelse vedroerende de andre anbringender, som sagsoegerne gjorde gaeldende for Retten, og som ikke blev behandlet i PVC-dommen.

Jeg vil inddele min redegoerelse paa foelgende maade. Foerst vil jeg behandle appelindstaevntes formalitetsindsigelse om afvisning paa grund af overskridelse af fristen samt, mere generelt, spoergsmaalet om afvisning af appellen, for saa vidt som Kommissionen herunder fremfoerer nye fakta. Derefter skal jeg undersoege de indsigelser, som Kommissionen har fremfoert mod PVC-dommen og den argumentation, som appelindstaevnte i den anledning har fremfoert. Indsigelserne vedroerer i) Rettens bedoemmelse af de aendringer, der er foretaget i beslutningen, ii) de betingelser, der er fastsat i EOEF-traktaten vedroerende udstedelse af Kommissionens retsakter, navnlig vedroerende udstedelse af autentiske sproglige versioner af en beslutning, iii) raekkevidden og fortolkningen af artikel 12 i Kommissionens forretningsorden (herefter benaevnt "forretningsordenen") og iv) anvendelsen af teorien om forvaltningsakters nullitet. Foerst vil jeg kort redegoere for sagsforloebet.

I ° Sagens baggrund

2. I anledning af de kontrolundersoegelser i virksomheder i polypropylensektoren, som Kommissionen havde gennemfoert i oktober 1983 i henhold til artikel 14 i forordning nr. 17 (3), havde Kommissionen indledt en undersoegelse vedroerende polyvinylklorid (PVC). I den forbindelse foretog den forskellige kontrolundersoegelser i de paagaeldende virksomheder og anmodede dem om oplysninger. Den 24. marts 1988 besluttede Kommissionen paa grundlag af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 ex officio at indlede en procedure mod fjorten PVC-producenter (4). Efter at parterne ved en meddelelse af 5. april 1988 havde faaet lejlighed til at udtale sig om klagepunkterne (5) og Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal den 1. december 1988 havde afgivet udtalelse om udkastet til beslutningen, vedtog Kommissionen beslutningen. Den er officielt dateret den 21. december 1988, og den blev i februar 1989 forkyndt for de paagaeldende virksomheder. Beslutningens tyske, engelske, franske, italienske og nederlandske versioner er autentiske.

I beslutningen findes de fjorten PVC-producenter skyldige i en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved i de i beslutningen naevnte perioder at have deltaget i en aftale og/eller samordnet praksis, der blev paabegyndt omkring august 1980. I medfoer af denne aftale og/eller denne praksis, hedder det, deltog producenterne, der leverer PVC i EF, i regelmaessige moeder med henblik paa at fastsaette maalpriser og maalkvoter, planlaegge samordnede initiativer til prisforhoejelser samt foere tilsyn med naevnte hemmelige aftalers funktion (artikel 1). Foruden et paabud om straks at bringe de naevnte overtraedelser til ophoer og for fremtiden at afstaa fra den kritisable praksis (artikel 2), blev hver af de fjorten producenter paalagt en individuel boede (artikel 3).

3. Naesten alle de paagaeldende virksomheder (6) anlagde sag til proevelse af beslutningen ved Domstolen, som den 15. november 1989 hjemviste sagerne til Retten (7). Alle nedlagde principalt paastand om, at beslutningen annulleres, subsidiaert at den ved beslutningens artikel 3 paalagte boede ophaeves eller nedsaettes (8).

Vedroerende Rettens argumentation i PVC-dommen henvises til retsmoederapporten. Det er her tilstraekkeligt at anfoere, at Retten besluttede at erklaere Kommissionens beslutning for en nullitet paa grundlag af konstateringen af, at i) der forelaa "en saerlig grov og aabenbar kraenkelse af princippet om, at der ikke maa aendres i en udstedt retsakt" (9), ii) det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, og som havde underskrevet retsakten, sagligt og tidsmaessigt var inkompetent (10), og iii) der var ikke sket nogen bekraeftelse eller stadfaestelse af den paagaeldende retsakt.

II ° Formalitetsindsigelsen om afvisning paa grund af fristoverskridelse

4. Alle de appelindstaevnte, bortset fra Shell International Chemical Company Ltd og Montedison SpA, har fremsat formalitetsindsigelse med paastand om afvisning paa grund af overskridelse af fristen. De goer gaeldende, at da PVC-dommen er forkyndt for Kommissionen den 28. februar 1992, skal appellen i henhold til artikel 49, stk. 1, i statutten for EOEF-Domstolen ivaerksaettes senest to maaneder efter forkyndelsen og derfor, i henhold til procesreglementets artikel 80, stk. 1, litra b), (11), vaere ivaerksat senest den 28. april 1992. Kommissionen har foerst indgivet sit appelskrift til Domstolens Justitskontor den 29. april 1992.

Ifoelge appelindstaevnte kan afgoerelsen om procesfristers forlaengelse under hensyn til afstanden (12) ikke anvendes paa Kommissionen. I artikel 1 i denne afgoerelse er nemlig bestemt, at forlaengelse af procesfristerne under hensyn til afstanden ikke gaelder for parter, der har deres saedvanlige opholdssted i Storhertugdoemmet Luxembourg. Da der endnu ikke er truffet afgoerelse om institutionernes hjemsted, maa institutionernes saedvanlige opholdssted anses for at vaere institutionernes foreloebige hjemsted. Da Kommissionen udfoerer en vaesentlig del af sit arbejde i Luxembourg, og dér raader over en raekke tjenestegrene med et betragteligt antal tjenestemaend, skulle den tillige have sit saedvanlige opholdssted i dette land.

5. Jeg kan ikke tilslutte mig dette anbringende. Det er rigtigt, at ifoelge Domstolens faste praksis er "en streng overholdelse af faellesskabsbestemmelserne vedroerende procesfrister ... i overensstemmelse med hensynet til retssikkerheden og noedvendigheden af at undgaa enhver forskelsbehandling eller vilkaarlighed i retsplejen" (13). Det er ogsaa bekendt, at Domstolen behandler spoergsmaalet om, hvad en procesparts saedvanlige opholdssted er ° for saa vidt angaar anvendelse af procesfrister under hensyn til afstanden ° som et spoergsmaal vedroerende de faktiske omstaendigheder. Allerede i Fonzi-dommene udtalte Domstolen, at "forlaengelse af fristen under hensyn til afstanden kun afhaenger af den faktiske situation, dvs. af sagsoegerens faste opholdssted" (14). For juridiske personer eller institutioner er det dog saedvanligt som kriterium for dette sted at anvende selskabets hjemsted. Domstolen har nemlig med hensyn til appelfristen for et selskab, til hvem en beslutning er rettet, udtrykkelig fastslaaet, at fristen begynder at loebe den dag, da meddelelse blev givet til selskabets hjemsted (15). Afgoerende for beregningen af, hvilke procesfrister en institution som Kommissionen har krav paa, er derfor det sted ° saaledes skal begrebet "hjemsted" forstaas ° hvorfra institutionen faktisk ledes, dvs. det sted, hvor de vigtigste beslutninger vedroerende institutionens aktivitet traeffes, og hvorfra den faar sine impulser (16).

6. Det kan ikke benaegtes, at dette nervecentrum for Kommissionens vedkommende ligger i Bruxelles. Men paa det tidspunkt, da Kommissionen appellerede, var faellesskabsinstitutionernes hjemsted endnu ikke endeligt afgjort (17), ligesom afgoerelsen af 8. april 1965, truffet af repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer vedroerende den foreloebige placering af visse af Faellesskabernes institutioner og tjenestegrene (18), stadig var gaeldende. Af denne afgoerelse kan der efter min mening paa ingen maade udledes, at Kommissionen har sit "saedvanlige opholdssted" i Luxembourg. I artikel 7, 8 og 9 i afgoerelsen er kun anfoert en raekke af Kommissionens tjenestegrene, der har hjemsted i Luxembourg. I oevrigt beroerer afgoerelsen ifoelge artikel 12 ikke "foreloebige arbejdssteder for De Europaeiske Faellesskabers institutioner og tjenester", idet disse steder ifoelge artikel 1 er Luxembourg, Bruxelles og Strasbourg. Selv om det ikke siges udtrykkeligt i afgoerelsen, er det almindelig kendt, at Kommissionen som beslutningstagende organ allerede under den foreloebige ordning havde hjemsted i Bruxelles (19), og at placeringen af en raekke af dens tjenestegrene i Luxembourg skulle vaere en kompensation for Storhertugdoemmet, fordi EKSF' s Hoeje Myndighed (der tidligere arbejdede i Luxembourg) i henhold til fusionstraktaten (20), skulle flytte til Bruxelles (21). Denne ordning blev i oevrigt endeligt stadfaestet ved afgoerelse af 12. december 1992 truffet ved faelles aftale mellem repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer vedroerende fastlaeggelse af hjemstedet for De Europaeiske Faellesskabers institutioner og for visse af Faellesskabernes organer og tjenester (22). Ifoelge afgoerelsens artikel 1, litra c), har Kommissionen hjemsted i Bruxelles, og de tjenestegrene, der er naevnt i ovenstaaende bestemmelser i afgoerelsen af 1965, er placeret i Luxembourg.

7. Jeg konkluderer af ovenstaaende, at Kommissionen ogsaa under den foreloebige ordning, for saa vidt angaar anvendelsen af procesfristerne ved Domstolen, har sit saedvanlige opholdssted i Bruxelles og derfor i henhold til artikel 1 i afgoerelsen om procesfristers forlaengelse under hensyn til afstanden har ret til en forlaengelse af fristen med to dage. Staevningen er derfor indgivet rettidigt, hvorfor formalitetsindsigelsen om afvisning paa grund af overskridelse af fristen maa forkastes.

III ° Formalitetsindsigelse om afvisning for saa vidt Kommissionen har fremfoert nye faktiske omstaendigheder

8. De fleste af de appelindstaevnte har endvidere fremfoert den indsigelse, at appellen boer afvises, for saa vidt Kommissionen herunder fremkommer med en ny redegoerelse for de faktiske omstaendigheder, som Retten ikke har taget stilling til. Da appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal, burde Kommissionen have noejedes med at anfoere alle vaesentlige faktiske omstaendigheder, saaledes som de er gengivet i PVC-dommen. Den har derimod udeladt noget af det, som Retten har fastslaaet som vaesentligt, har naevnt nogle nye elementer og har ladet stoerstedelen af de resultater, der foelger af bevisfoerelsen i foerste instans, ude af betragtning. Endvidere haevdes det, at Kommissionen i sit appelskrift har gengivet nogle vaesentlige dele af proceduren for Retten forkert.

9. I den forbindelse kan jeg noejes med at bemaerke, at Retten er suveraen med hensyn til konstatering af faktiske omstaendigheder (23). Da Domstolens kontrollerende funktion som appelinstans for domme afsagt af Retten er begraenset til retsspoergsmaal (EOEF-traktatens artikel 168 A, stk. 1, og artikel 51 i statutten for EOEF-Domstolen), kan Domstolen ikke paakende nye faktiske omstaendigheder. Dette ville nemlig foere til en ny vurdering af fakta, som er udelukket ifoelge fast praksis:

"Appel kun kan stoettes paa, at Retten har overtraadt visse retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket ... [og den] kan derfor kun antages til realitetsbehandling, for saa vidt som appelskriftet stoettes paa, at Retten har truffet en afgoerelse, som strider mod de retsregler, den skal sikre overholdelse af." (24)

Jeg tager derfor som udgangspunkt, at til bedoemmelse af de af Kommissionen i appelskriftet anfoerte indsigelser ° men ogsaa af appelindstaevntes argumenter (25) ° maa der kun laegges det til grund, som Retten har fastslaaet med hensyn til de faktiske omstaendigheder. I retlig henseende har beskrivelsen af den faktiske baggrund for PVC-sagen i Kommissionens appelskrift derfor ingen som helst vaerdi som bevis, og den kan kun betragtes som en ensidig erklaering. Jeg skal derfor ikke gaa naermere ind paa denne beskrivelse.

Derimod vil jeg med det samme understrege, at i den del af staevningen, der har overskriften "Retlige omstaendigheder", hvor Kommissionen bestrider begrundelsen for PVC-dommen for saa vidt der deri er knyttet en juridisk konklusion til faktiske omstaendigheder, som Retten ikke har fastslaaet med tilstraekkelig sikkerhed, goer Kommissionen gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af retten; en indsigelse, som i princippet skal antages til behandling. En indsigelse om, at Retten "har overtraadt faellesskabsretten", som ifoelge EOEF-statuttens artikel 51 kan danne grundlag for appel, fortolkes nemlig bredt (26)I ifoelge Vidrányi-dommen omfatter det ikke kun faellesskabsrettens skrevne bestemmelser, men tillige de (uskrevne) almindelige principper, som er en del af den Faellesskabets retsorden. I ovennaevnte dom naaede Domstolen frem til, at tilsidesaettelse af det generelle princip om ret til kontradiktion og en domsmyndigheds pligt til at begrunde sine afgoerelser blev accepteret som appelgrund (27). At drage juridiske konklusioner paa grundlag af ikke fastslaaede faktiske omstaendigheder eller faktiske omstaendigheder, der ikke er fastslaaet med tilstraekkelig sikkerhed, ville uden tvivl indebaere en overtraedelse af denne begrundelsespligt, saaledes at en indsigelse om dette vedroerer overtraedelse af faellesskabsretten og derfor principielt skal tages under behandling ved Domstolen (28). Om de af Kommissionen anfoerte ankegrunde, som formalitetsindsigelsen vedroerende afvisning stoettes paa, opfylder disse betingelser, vil jeg bedoemme under behandlingen i det paagaeldende afsnit (nedenfor, punkt 24).

IV ° Rettens udtalelser vedroerende aendringerne i beslutningen

10. Som foerste ankegrund til stoette for annullation af PVC-dommen goer Kommissionen gaeldende, at der foreligger en overtraedelse af retten og en urigtig begrundelse, nemlig for saa vidt angaar Rettens udtalelser vedroerende de aendringer, som blev foretaget i beslutningen mellem det tidspunkt, da Kommissionen som kollegialt organ havde vedtaget beslutningen, og det tidspunkt da den blev meddelt de virksomheder, den var rettet til. Kommissionens indsigelser vedroerer i) de aendringer, der var foretaget i den tyske version af beslutningen, og ii) de aendringer, der blev gennemfoert i alle de sproglige versioner, navnlig det i beslutningens punkt 27 tilfoejede afsnit og den aendring, der blev foretaget i den dispositive del af beslutningen.

For at faa en rigtig forstaaelse af ankegrunden og den foelgende argumentation er det paa sin plads foerst at citere praemis 35 i PVC-dommen. Denne praemis angiver nemlig, paa hvilket grundlag Retten stoetter sin analyse af de i beslutningen foretagne aendringer. I henhold til Domstolens dom af 23. februar 1988 i sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet (herefter benaevnt "dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet") (29) ° som omtales senere i punkt 13 og 14 ° kommer Retten til foelgende konstatering:

"Princippet om, at der ikke maa aendres i en retsakt, der er udstedt af den kompetente myndighed, er nemlig af vaesentlig betydning for retssikkerheden og for stabiliteten af den enkeltes retsstilling inden for Faellesskabets retsorden for saa vidt angaar baade faellesskabsinstitutionerne og de retsundergivne, hvis retsstilling og faktiske forhold paavirkes af en afgoerelse fra de naevnte institutioner. Kun hvis dette princip overholdes strengt og ubetinget, bestaar der sikkerhed for, at retsakten efter udstedelsen kun kan aendres under overholdelse af gaeldende kompetence- og procedureregler, og at den meddelte eller offentliggjorte retsakt som foelge heraf er en noejagtig gengivelse af den udstedte retsakt, der noeje afspejler den kompetente myndigheds vilje."

A ° AEndringerne af ordlyden af den tyske version

1) Rettens afgoerelse og parternes argumenter

11. Efter Kommissionens opfattelse har Retten overtraadt retten, idet den har udtalt, i) at der ikke skulle foretages nogen undersoegelse af, om de aendringer, der var konstateret i ordlyden af den tyske version, var eller ikke var af afgoerende betydning, og ii) at disse aendringer paavirker lovligheden af beslutningen i sin helhed, og dette gaelder i forhold til alle sagsoegerne. Jeg vil begynde med det foerste spoergsmaal, men vil foerst bringe det paagaeldende afsnit fra PVC-dommen i erindring.

Retten slog fast, at den af Kommissionen som kollegialt organ paa moedet den 21. december 1988 vedtagne beslutning i den tyske version "paa vaesentlige punkter ... afviger fra" den engelske og franske version af beslutningen ° den tyske, engelske og franske version blev alle godkendt paa moedet ° og med den meddelte og i De Europaeiske Faellesskabers Tidende af 17. marts 1989 offentliggjorte tyske version; denne afvigelse er "ikke blot ... af grammatisk eller syntaktisk art" (30). Efter at have opsummeret de paagaeldende aendringer (se endvidere punkt 14), udtalte Retten i praemis 42:

"Da disse aendringer blev foretaget efter retsaktens vedtagelse den 21. december 1988 og ikke blot er af ortografisk eller syntaktisk art, maa de noedvendigvis vaere blevet foretaget af en person uden den noedvendige kompetence hertil. Herved er der sket en tilsidesaettelse af princippet om, at der ikke maa aendres i en af Kommissionen som kollegialt organ vedtaget retsakt, uden at det er noedvendigt at tage stilling til aendringernes raekkevidde, betydning eller vaesentlighed, saaledes som det fremgaar af Domstolens ovennaevnte dom af 23. februar 1988."

12. Kommissionen goer gaeldende, at Retten i sin fortolkning af dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet ikke har fortolket EOEF-traktatens artikel 190 korrekt, dvs. den bestemmelse, der laa til grund for denne dom. I denne bestemmelse hedder det: "Raadets og Kommissionens forordninger, direktiver og beslutninger skal begrundes og henvise til de forslag og udtalelser, som skal indhentes i henhold til denne traktat." En overtraedelse af denne artikel kraever saaledes, at det paavises, at de efter vedtagelsen af retsakten foretagne aendringer er vaesentlige. I det foreliggende tilfaelde drejer det sig dog kun om berigtigelser af sproglig art, som paa ingen maade beroerer kommissionsmedlemmernes rettigheder, for slet ikke at tale om adressaternes rettigheder. Endelig burde det for Kommissionen vaere muligt at aendre en sproglig version, selv om den er autentisk, med henblik paa tilretning, saa den er helt i overensstemmelse med den udstedte version af retsakten.

De appelindstaevnte anfoerer derimod, at de forskelle, der var mellem den tekst, der blev forelagt Kommissionen som kollegialt organ, og ordlyden af den meddelte tyske version af teksten gaar langt ud over, hvad der er simple syntaktiske rettelser eller rettelser af stavefejl, de eneste aendringer, som ifoelge dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet maa foretages efter vedtagelsen af retsakten. Den sondring, som Kommissionen foretager mellem vaesentlige og ikke-vaesentlige aendringer, finder ikke nogen stoette i praksis, og den kan ikke stoettes paa objektive kriterier.

2) Dommen i sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet

13. Dette foerer mig til en naermere analyse af dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet. I den sag blev Domstolen af Det Forenede Kongerige anmodet om at annullere Raadets direktiv 86/113/EOEF af 25. marts 1986 om fastlaeggelse af mindstekrav vedroerende beskyttelse af burhoens (31). Det andet anbringende var, at teksten i direktivet paa tre punkter i praeamblen var forskellig fra det udkast, som var forelagt Raadet til godkendelse. Domstolen gav medhold i dette anbringende og baserede sin argumentation paa Raadets forretningsorden og EOEF-traktatens artikel 190. Efter at have gengivet de paagaeldende bestemmelser i forretningsordenen, udtalte Domstolen (jeg citerer udfoerligt):

"Raadets forretningsorden indeholder imidlertid hverken hjemmel for generalsekretaeren eller medarbejderne i Generalsekretariatet til at foretage aendringer eller rettelser i ordlyden af dokumenter, som Raadet har truffet afgoerelse om. Det er et selvfoelgeligt led i de opgaver, der paahviler Raadets Generalsekretariat, at rette stavefejl eller fejl af grammatisk art, men denne befoejelse udstraekker sig ikke til at foretage aendringer i selve indholdet af den paagaeldende retsakt.

... vedroerer de aendringer, som Raadets Generalsekretariat har foretaget, kun begrundelsen til direktivet og ikke dets operative del. Begrundelsen er imidlertid blevet udfaerdiget efter traktatens artikel 190, der indeholder et krav om, at forordninger, direktiver, beslutninger og afgoerelser fra Raadet og Kommissionen skal indeholde en angivelse af de grunde, som ligger bag institutionens beslutning om at vedtage den paagaeldende retsakt, saaledes at Domstolen kan udoeve sine kontrolbefoejelser, og saaledes at saavel medlemsstaterne som de beroerte retsundergivne kan faa kendskab til de betingelser, hvorunder faellesskabsinstitutionerne har anvendt traktaten (jf. dom af 7.7.1981, sag 158/80, Rewe mod Hauptzollamt Kiel, Sml. s. 1805).

Det foelger heraf, at begrundelsen til en retsakt udgoer en vaesentlig del af denne, hvorfor hverken Raadets generalsekretaer eller medarbejderne i Raadets Generalsekretariat er befoejet til at aendre begrundelsen til retsakter, som Raadet har godkendt" (32).

Da det i den paagaeldende sag var fastslaaet, at aendringerne i direktivet gik videre end simple rettelser af stavefejl eller fejl af grammatisk art, annullerede Domstolen det paagaeldende direktiv (33).

3) Forskelle mellem denne sag og sag 131/86

14. Det forekommer mig, at Retten er gaaet for let hen over nogle vaesentlige forskelle mellem de omstaendigheder, der forelaa i dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet, og i naervaerende sag (jf. nedenfor i dette afsnit) samt over spoergsmaalet om (jf. nedenfor, punkt 15, 16 og 17), hvad der paa baggrund af Domstolens praksis vedroerende EOEF-traktatens artikel 190 er den korrekte maalestok til bedoemmelse af, om bestemte aendringer i en individuel beslutning i konkurrenceforhold efter den officielle godkendelse er ulovlige eller ej.

For saa vidt angaar det foerste punkt ° de vaesentlige forskelle vedroerende omstaendighederne ° adskiller de to sager sig foerst og fremmest fra hinanden med hensyn til de fastsatte aendringers art. Det foelger efter min mening heraf, at det i hvert fald ikke kan udledes af dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet, at aendringernes "raekkevidde, betydning eller vaesentlighed" ikke behoever at blive omtalt. Domstolen foretog tvaertimod i denne dom en sondring mellem aendringer i selve indholdet af en retsakt, herunder tillige begrundelsen, og rettelser af rent sproglig art (34). Afvigelserne i praeamblens ordlyd, som Domstolen i den paagaeldende sag skulle tage stilling til, faldt uden tvivl i foerstnaevnte kategori: De vedroerte bl.a. det paagaeldende direktivs retsgrundlag (i praeamblen blev tilfoejet en ny henvisning til en traktatbestemmelse), og en hel betragtning blev slettet i betragtningerne (35). Skoent de af Retten omtalte afvigelser i den tyske version af beslutningen ikke udelukkende er en rettelse "af stavefejl eller fejl af grammatisk art" som naevnt i dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet, er det min opfattelse, at disse afvigelser heller ikke aendrede indholdet, dvs. raekkevidden af beslutningens begrundelse. AEndringerne blev aabenbart kun gennemfoert for at bringe beslutningens tyske ordlyd i overensstemmelse med ordlyden af den engelske og den franske tekst (aendringer citeret i foerste og andet led i praemis 41 i Rettens dom (36)) eller for at fjerne en skrivefejl, som oprindelig stammede fra den engelske tekst (aendring citeret i tredje led (37)). I hvert fald er disse aendringer saa begraensede og praecise, at de ikke kunne have nogen som helst indflydelse paa den retlige bedoemmelse af overtraedelsen af EOEF-traktatens artikel 85 eller paa beslutningens adressaters ret til den bedst mulige retsbeskyttelse (jf. nedenstaaende punkt 17).

En anden vigtig forskel mellem dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet og naervaerende sag er, i det mindste for saa vidt angaar det foerste anbringende, at det her kun drejer sig om afvigelser i én sproglig version, den tyske, mens de i den foerstnaevnte sag konstaterede aendringer forekom i alle sproglige versioner. Det bekraefter aabenbart, saaledes som Kommissionen anfoerer, at aendringerne i den tyske version af beslutningen isaer var sket med henblik paa at goere den identisk med de oevrige sproglige versioner.

Endelig skal jeg endvidere henvise til en sidste, efter min mening vaesentlig, forskel mellem situationen i sagen Det Forenede Kongerige mod Raadet og den i naervaerende sag. I foerstnaevnte sag fandt en medlemsstat, der som medlem har saede i den paagaeldende faellesskabsinstitution, nemlig Raadet (jf. fusionstraktatens artikel 2), med rette, at dens rettigheder var blevet kraenket, da der efter vedtagelsen af det anfaegtede direktiv af Raadet var blevet gennemfoert visse aendringer, hvor den fastsatte beslutningsproces ikke var blevet fulgt, og som den derfor ikke havde kunnet deltage i. At denne medlemsstat i henhold til forretningsordenen for den faellesskabsinstitution, som den indgaar i, kunne paaberaabe sig, at Generalsekretariatet ikke havde hjemmel til at gennemfoere aendringer i en vedtagen tekst, var haevet over enhver tvivl (38). Spoergsmaalet om, hvorvidt Det Forenede Kongerige i det foreliggende tilfaelde havde lidt nogen skade ved den bevidste overtraedelse, var for Domstolen ligeledes irrelevant. Domstolen fastslog nemlig i samme dom udtrykkeligt (39), at hver medlemsstat i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, har ret til at anfaegte lovligheden af et direktiv, uden at den i den forbindelse skal godtgoere, at der foreligger en soegsmaalsinteresse. I den foreliggende sag er forholdet et helt andet, idet det drejer sig om en beslutning, hvori Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 har fastslaaet en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85. Private ° der naturligvis ikke kan goere deres ret til en korrekt beslutningsproces gaeldende som medlem af den paagaeldende faellesskabsinstitution (40) ° kan i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, kun anfaegte lovligheden af saadanne beslutninger, saafremt de er rettet til dem, eller beroerer dem umiddelbart og individuelt (41).

4) Kravet om begrundelse i EOEF-traktatens artikel 190 vedroerende individuelle beslutninger i konkurrencesager

15. Ovenstaaende foerer mig frem til det andet punkt, jeg vil kritisere. Dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet, hvori det som sagt var et direktiv, der var til behandling, er ikke retningsgivende ° i den forstand at den udelukker enhver anden fortolkning ° med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt begrundelseskravet i EOEF-traktatens artikel 190 er opfyldt. Det er det i saerdeleshed ikke i et tilfaelde som det foreliggende, hvori en individuel beslutning i konkurrencesager er til behandling. Det er rigtigt, at Domstolen paa dette omraade med hensyn til kravet om begrundelse har udviklet en omfattende retspraksis, som PVC-dommen med urette ser bort fra. Denne kritik vejer i oevrigt tungere end det her droeftede anbringende, da Retten ogsaa andetsteds stoetter sin begrundelse paa den foernaevnte fortolkning af EOEF-traktatens artikel 190 og paa dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet (42).

16. Ifoelge fast praksis har forpligtelsen til at begrunde en individuel beslutning til formaal,

"at goere det muligt for Domstolen at efterproeve beslutningens lovlighed samt at give de beroerte de oplysninger, ved hjaelp af hvilke det kan fastslaas, om der er grundlag for beslutningen, eller om der muligt foreligger en saadan fejl, at den kan anfaegtes" (43).

Den i EOEF-traktatens artikel 190 kraevede begrundelse skal derfor klart og utvetydigt gengive faellesskabsinstitutionens argumentation, som har foert til vedtagelsen af den anfaegtede retsakt (44). Begrundelsespligtens noejagtige omfang er dog afhaengigt af den paagaeldende retsakts karakter og de omstaendigheder, hvorunder den er vedtaget (45). I den forbindelse skal der navnlig tages hensyn til, i hvilken sammenhaeng beslutningen er udstedt, de praktiske muligheder, de tekniske omstaendigheder og den frist, inden for hvilken den skal gennemfoeres (46), ligesom den interesse, som adressaterne eller de andre personer, der umiddelbart og individuelt er beroert af retsakten, som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, eventuelt kan have i beslutningen (47).

Mere specielt, for saa vidt angaar konkurrencesager, har Domstolen fastslaaet, at Kommissionen har opfyldt kravet om begrundelse i artikel 190, naar den i sin beslutning anfoerer faktiske omstaendigheder og retlige forhold, hvoraf beslutningens lovlighed fremgaar (48). Kommissionen behoever i den forbindelse ikke at gaa naermere ind paa alle faktiske og retlige omstaendigheder, som er blevet fremfoert af de paagaeldende under den administrative procedure (49). Det er derimod nok, at de tilstraekkeligt har redegjort for de faktiske og retlige betragtninger, som de har lagt til grund ved udformningen af konklusionen i deres beslutning, med andre ord, at de for den paagaeldende indeholder de noedvendige oplysninger til at kunne vide, om beslutningen er eller ikke er begrundet (50). Isaer med hensyn til beslutninger, hvormed der paalaegges en boede, har Domstolen udtalt, at:

"... maa begrundelsen anses for tilstraekkelig, naar den klart og sammenhaengende angiver de faktiske og retlige overvejelser, som domfaeldelsen af de paagaeldende hviler paa, saaledes at de vigtigste elementer i Kommissionens tankegang er tydelige for parterne saavel som for Domstolen" (51).

Ifoelge Domstolen foreligger der derfor ikke nogen tilsidesaettelse af den i artikel 190 paalagte begrundelsespligt, naar der "i beslutningen taget som helhed klart og sammenhaengende er anfoert de vaesentlige faktiske og retlige elementer, som den stoettes paa" (52). En saadan tilsidesaettelse foreligger heller ikke, naar Kommissionen i sin beslutning, med rette eller med urette, lader synspunkter ude af betragtning, som den ansaa for sagen uvedkommende (53). Selv naar visse passager ikke er redigeret med den fornoedne noejagtighed, foreligger der ingen tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter efter artikel 173, saafremt det ikke har forhindret hverken parterne eller Domstolen i at forstaa raekkevidden af Kommissionens klagepunkt eller i at vurdere dets holdbarhed (54). En saadan tilsidesaettelse foreligger derimod, saafremt begrundelsen er for summarisk, navnlig fordi Kommissionen gaar meget laengere end det var tilfaeldet i tidligere beslutninger (55).

17. Af Domstolens ovennaevnte praksis kan efter min mening udledes foelgende ledende principper med hensyn til EOEF-traktatens artikel 190' s betydning i konkurrencesager. Den i bestemmelsen paalagte begrundelsespligt er ikke absolut, men relativ i den forstand, at den tjener til at saette adressaterne for en beslutning i stand til paa bedst mulige maade at faa kendskab til og at forsvare deres rettigheder (56). Derfor skal de ogsaa tilstraekkelig klart og sammenhaengende have oplysninger om hovedpunkterne i den argumentation, som Kommissionen har fulgt, dvs. om de faktiske og retlige betragtninger, som er noedvendige for at kende grundlaget for den trufne beslutning, der er rettet til dem.

Derudover skal begrundelsen saette Domstolen i stand til at udoeve den legalitetskontrol, som er blevet den paalagt ved EOEF-traktatens artikel 173, i forbindelse med de soegsmaal, som adressaterne for en beslutning i konkurrencesager indbringer. Ogsaa dette sidstnaevnte princip udspringer af noedvendigheden af at sikre adressaterne for den paagaeldende retsakt en saa fuldstaendig retsbeskyttelse som muligt.

Men saafremt de af parterne anfoerte mangler ikke er af en saadan art, at de paavirker de paagaeldende virksomheders retsstilling (57), dvs. paavirker deres ret til en saa fuldstaendig retsbeskyttelse som muligt, er der ikke tale om nogen overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 190.

5) De anfaegtede aendringer paa baggrund af ovennaevnte retspraksis

18. For saa vidt angaar naervaerende problematik, nemlig hvordan stillingen er i forhold til EOEF-traktatens artikel 190, naar det gaelder (begraensede) aendringer, der foretages mellem det tidspunkt, da en beslutning i konkurrencesager vedtages, og det tidspunkt, da beslutningen meddeles og offentliggoeres, anser jeg i saerdeleshed Suiker Unie-dommen og Hasselblad-dommen for at vaere relevante (58).

I Suiker Unie-dommen paaberaabte en af parterne sig en fejl, der kun forekom i den franske version af den for parterne forkyndte beslutning, nemlig angivelsen af 1969/1970 som det aar, da kraenkelsen af konkurrencereglerne begyndte, i stedet for 1968/1969. Domstolen gav ikke den part, der oenskede at holde sig til den franske udgave, der var forkyndt for parten, medhold: af meddelelsen om klagepunkter fremgik det med tilstraekkelig klarhed, fra hvilket produktionsaar Kommissionen havde til hensigt at foreholde sagsoegeren en samordnet praksis, og af processkrifterne fremgik, at den paagaeldende part ogsaa klart havde forstaaet beslutningen paa denne maade. Herefter fastslog Domstolen, at beslutningen skulle forstaas saaledes, at tilsidesaettelsen af konkurrencereglerne var konstateret fra 1968/1969 (59).

I Hasselblad-dommen drejede det sig om en fejltagelse, som i en beslutning var begaaet i alle de meddelte og offentliggjorte versioner paa de forskellige sprog i forbindelse med betegnelsen af bestemmelserne i en eneforhandlingsaftale, som blev fundet i strid med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1. En af de anfaegtede bestemmelser forekom kun i en senere, aendret version af eneforhandlingsaftalen, mens to andre bestemmelser havde et andet nummer i den oprindelige version af eneforhandlingsaftalen. Domstolen ansaa det dog ikke for at vaere uoverkommeligt og udtalte, at beslutningen maatte antages at vedroere de bestemmelser, som Kommissionen havde i tankerne (men som var forkert benaevnt):

"Selv om der i den forbindelse maatte have indsneget sig en skrivefejl i beslutningen, kan denne fejl ikke have haft nogen indflydelse paa sagsoegerens forstaaelse af indholdet af paatalen." (60)

19. Suiker Unie- og Hasselblad-dommen underbygger min opfattelse, som jeg naaede frem til i ovenstaaende (punkt 17), og hvorefter Domstolen ved bedoemmelsen af, om begrundelseskravet i EOEF-traktatens artikel 190 er blevet opfyldt, foerst og fremmest skal tage hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt beslutningens adressater paa tilfredsstillende vis, dvs. tilstraekkelig klart og sammenhaengende, er blevet gjort bekendt med de klagepunkter, der er fremsat mod dem. I begge de to sager var denne betingelse opfyldt. Saafremt Domstolen kunne naa frem til den afgoerelse, at forskelle paa enkelte punkter mellem de forskellige sproglige versioner af den meddelte tekst i en beslutning ° som i dette tilfaelde skrivefejl i alle versioner paa de forskellige sprog af den meddelte tekst ° ikke kan rejse tvivl om gyldigheden af den paagaeldende beslutning, da disse afvigelser ikke har vaeret af afgoerende betydning for en forstaaelse af Kommissionens paatale, kan jeg ikke indse, hvorledes man paa grundlag af EOEF-traktatens artikel 190 ville kunne beslutte, at en beslutning var ulovlig, hvori der er gennemfoert begraensede sproglige eller indholdsmaessigt ubetydelige aendringer i den tyske version, allerede inden beslutningen blev meddelt parterne, dvs. inden parterne officielt kunne faa kendskab til Kommissionens kritik (61). Saafremt der opstaar problemer i den forbindelse, drejer disse sig kun om, hvilken kompetence, den person har, som har gennemfoert de paagaeldende aendringer (jf. endvidere punkt 44).

20. Det foregaaende saetter mig i stand til at indtage foelgende standpunkt med hensyn til Kommissionens foerste anbringende. Ved ikke at ville tage hensyn til "raekkevidde, betydning eller vaesentlighed" for saa vidt angaar de aendringer, der blev gennemfoert i beslutningen efter dennes vedtagelse, har Retten efter min opfattelse henholdt sig for strengt til dommen i sagen Det Forenede Kongerige mod Raadet. Af Domstolens praksis vedroerende begrundelseskravet i EOEF-traktatens artikel 190 med hensyn til beslutninger paa konkurrenceomraadet fremgaar, at maalet med at undersoege, om kravet er opfyldt eller ej, ikke saa meget er et spoergsmaal om, hvorvidt saadanne aendringer gaar videre end "stavefejl og fejl af grammatisk art", men om de har vaeret af afgoerende betydning for appelindstaevntes forstaaelse af Kommissionens klagepunkter, og derved har skadet deres krav paa en saa fuldstaendig retsbeskyttelse som mulig. I modsaetning til det, appelindstaevnte goer gaeldende, forekommer dette kriterium mig helt objektivt og tilstraekkelig anvendeligt til at goere en hensigtsmaessig domstolskontrol mulig. Da Retten har overset dette kriterium, foreligger der en overtraedelse af faellesskabsretten.

6) Subsidiaert: Paavirkes lovligheden af beslutningen i sin helhed og i forhold til alle adressater?

21. Naar henses til ovenstaaende konklusioner behoever jeg strengt taget ikke at gaa naermere ind paa den af Kommissionen anfoerte overtraedelse af retten, nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt de i beslutningens tyske version gennemfoerte aendringer kunne paavirke lovligheden af beslutningen som helhed og i forhold til alle appelindstaevnte. Men saafremt Domstolen i modsaetning til det, der er anfoert ovenfor, alligevel beslutter sig for at betegne de anfaegtede aendringer som en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 190, vil jeg subsidiaert gaa naermere ind paa dette anbringende.

I den forbindelse foerst dette: De appelindstaevnte har med foeje anfoert, at Retten ikke lige ud har sagt, at lovligheden af en beslutning i sin helhed paavirkes, fordi der blev gennemfoert aendringer i en bestemt sproglig version, efter at den var vedtaget af Kommissionen som kollegialt organ. Alligevel er dette efter min mening noedvendigvis indeholdt i praemis 42, naermere bestemt i saetningen "herved er der sket en tilsidesaettelse af princippet om, at der ikke maa aendres i en af Kommissionen som kollegialt organ vedtaget retsakt". Dette er endnu mere klart, naar man laeser denne passage sammenholdt med praemis 49 i PVC-dommen, hvori Retten udtaler, at "aendringer i en retsakts begrundelse ifoelge Domstolens praksis maa anses for en mangel, der goer hele den aendrede retsakt ugyldig, idet saadanne aendringer dels undergraver den tilsigtede virkning af traktatens artikel 190 ..." (62). Udgangspunktet maa derfor vaere, at Retten faktisk har knyttet de paagaeldende aendringer i beslutningens tyske version sammen med ugyldighed af hele beslutningen, dvs. ugyldighed af alle de sproglige versioner og over for alle de oevrige adressater.

Jeg anser en saadan konklusion for at vaere ude af proportion. Efter min mening kan tilsidesaettelsen af EOEF-traktatens artikel 190, saafremt den foreligger, kun have indflydelse paa gyldigheden af beslutningen i den autentiske tyske version. Et af kendetegnene for en beslutning er nemlig, i henhold til EOEF-traktatens artikel 189, stk. 4, at den er en individuel retsakt (63). En beslutning har til formaal at anvende en generel bestemmelse (i det foreliggende tilfaelde EOEF-traktatens artikel 85) i et konkret tilfaelde: Derfor er den kun bindende for dem, den udtrykkeligt angiver at vaere rettet til, og dette, i medfoer af artikel 3 i Raadets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (64), kun paa den medlemsstats sprog, hvis jurisdiktion adressaten er undergivet. Mangler i begrundelsen, der kun forekommer i én sproglig version, paavirker derfor kun de adressaters retsstilling, for hvem dette sprog gaelder.

At Kommissionen i naervaerende sag kun har truffet én beslutning, ganske vist i forskellige retsgyldige versioner, kan ikke aendre dette, til trods for hvad Huels AG, Société artésienne de vinyle (herefter benaevnt "SAV") og Shell ICC goer gaeldende. I Suiker Unie-dommen udtalte Domstolen nemlig, at:

"Intet forbyder Kommissionen at traeffe afgoerelse vedroerende flere overtraedelser ved en enkelt beslutning, endog selv om nogle adressater ikke er beroert af alle overtraedelserne, naar blot det for hver adressat er muligt med sikkerhed af beslutningen at uddrage de klagepunkter, der vedroerer den paagaeldende." (65)

AEndringerne i beslutningens tyske version paavirker ikke paa nogen maade muligheden for de adressater, som faar meddelt beslutningen paa et andet autentisk sprog, som er deres eget, til af beslutningen noeje at forstaa, hvilke klagepunkter der er rettet mod dem. AEndringer i én retsgyldigt sprogversion har derfor ingen indflydelse paa beslutningens lovlighed i de andre retsgyldige sprogversioner.

Ogsaa paa dette punkt finder jeg derfor, at faellesskabsretten er blevet tilsidesat, fordi der paalaegges en sanktion, der ikke staar i forhold til tilsidesaettelsen.

B ° De aendringer, der er foretaget i alle de sproglige versioner af beslutningen

1) Rettens afgoerelse og parternes argumenter

22. Foruden aendringerne i beslutningens tyske tekst har Retten, i forbindelse med den af denne anordnede bevisoptagelse, konstateret to aendringer, som var blevet foretaget i alle sproglige versioner i perioden mellem det tidspunkt, da Kommissionen som kollegialt organ vedtog beslutningen, og det tidspunkt, da den blev meddelt i) tilfoejelsen, i beslutningens punkt 27, af et helt nyt stk. 4 (vedroerende ordlyden af dette afsnit, se nedenfor, punkt 27), og ii) i artikel 1 af beslutningens dispositive del udeladelsen af henvisningen "(EMC-Group)" efter navnet paa virksomheden SAV.

Kommissionen anfaegter Rettens bedoemmelse af begge aendringerne med to anbringender, som jeg kan sammenfatte som foelger. Med hensyn til foerstnaevnte aendring goer Kommissionen gaeldende, at Retten i) har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at fastslaa dels, at det afsnit, der i alle sproglige versioner er indfoejet i beslutningens punkt 27, ikke er vedtaget af Kommissionen som kollegialt organ, dels at afsnittets vaesentlighed ikke kan bestrides, ii) har tilsidesat retten ved ikke at finde det noedvendigt at undersoege det paagaeldende afsnits vaesentlighed, og iii) har tilsidesat retten ved at antage, at den omhandlede tilfoejelse paavirker lovligheden af beslutningen i sin helhed. Med hensyn til den anden aendring anfoerer Kommissionen, at Retten i) har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at udtale, at udeladelsen af tilfoejelsen "(EMC-Group)" var af en saadan karakter, at beslutningens raekkevidde derved blev aendret, og ii) har tilsidesat retten ved at fastslaa, at denne udeladelse paavirker lovligheden af beslutningen i sin helhed og i forhold til alle sagsoegerne.

2) Formalitetsindsigelsen om afvisning paa grund af nye faktiske omstaendigheder

23. Foer jeg undersoeger disse indsigelser, skal jeg behandle formalitetsindsigelsen om afvisning, som de fleste appelindstaevnte har gjort gaeldende, for saa vidt Kommissionen har fremfoert nye faktiske omstaendigheder, som Retten ikke har taget stilling til. Kommissionen skulle navnlig i afsnit 5 og 38 i sit appelskrift have oplyst om nyt materiale vedroerende faktiske omstaendigheder, specielt med hensyn til det, der blev aftalt paa kabinetschefernes saerlige moede om morgenen den 19. december 1988, med hensyn til det, kabinetscheferne paa deres saedvanlige ugentlige moede samme dag besluttede at anbefale Kommissionen, og med hensyn til, hvad Kommissionen som kollegialt organ droeftede paa sit moede den 21. december 1988.

24. Som jeg allerede har anfoert ovenfor (punkt 9), er Domstolen i princippet bundet af de konstateringer med hensyn til de faktiske forhold, som Retten har foretaget. Den kan derfor ikke tage stilling til nye faktiske omstaendigheder, som fremfoeres af parterne. Kommissionen anfoerer ganske rigtigt i punkt 5 og 38 i sit appelskrift tre faktiske omstaendigheder, som ikke blev fastslaaet af Retten i dennes dom, og som Kommissionen derfor ikke kan paaberaabe sig for Domstolen:

° I afsnit 5 citerer Kommissionen fra konklusionen i moedereferatet fra kabinetschefernes saerlige moede, der blev holdt om morgenen den 19. december 1988, hvoraf skulle fremgaa, at det efter forslag fra det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, blev aftalt at tilfoeje et afsnit til afsnit 27 i udkastet til beslutning. Teksten til dette afsnit er paa engelsk og fransk vedhaeftet moedereferatet for dette moede i bilag III. I den del af dette moedereferat (et dokument med nummer SEC(88) 2033), som blev fremlagt af Kommissionen den 21. november 1991 under den mundtlige forhandling i foerste instans (66), forekommer denne konklusion dog ikke.

° I punkt 5 i appelskriftet goer Kommissionen gaeldende, at kabinetscheferne paa deres saedvanlige ugentlige moede den 19. december 1988 om eftermiddagen anbefalede Kommissionen at vedtage forslagene fra det kommissionsmedlem, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, paa de betingelser, der var anfoert i moedereferatet for det saerlige moede samme morgen. Retten har dog ikke fastslaaet disse faktiske omstaendigheder i sin dom.

° Endelig meddeler Kommissionen i punkt 38 i sit appelskrift, at kommissionsmedlemmerne paa det 945. moede i Kommissionen som kollegialt organ, den 21. december 1988, "efter at have droeftet generelle spoergsmaal, f.eks. stoerrelsen af boederne ... erklaerede sig helt indforstaaet med det, som kabinetscheferne anbefalede". Heller ikke dette bekraeftes nogetsteds i det, Retten har fastslaaet om de faktiske forhold. Retten har derimod paa grundlag af teksten i moedereferatet for kommissionsmedlemmernes paagaeldende moede, den 21. december 1988, kun fastslaaet, at medlemmerne blev underrettet om kommissionsmedlemmernes kabinetschefers behandling af sagen under deres saerlige moede og under deres ugentlige moede, den 19. december 1988 (se dog nedenfor, punkt 25) (67).

For saa vidt Kommissionens argumentation stoettes paa disse faktiske omstaendigheder, boer den derfor afvises. Konkret betyder afvisningen efter min opfattelse blot, at Domstolen ved bedoemmelsen af den indsigelse, som Kommissionen har fremfoert i punkt 38 i sit appelskrift ° som jeg har naevnt under i) i punkt 22, for saa vidt angaar den foerste aendring ° skal se bort fra disse nye faktiske omstaendigheder. Det betyder dog ikke, at hele denne indsigelse maa afvises: Raekkevidden af (den samlede) indsigelse er jo faktisk, at Retten ikke har opfyldt sin begrundelsespligt, idet den har truffet afgoerelse paa grundlag af ikke tilstraekkeligt fastslaaede faktiske omstaendigheder, om at det paagaeldende afsnit ikke var vedtaget af Kommissionen som kollegialt organ. Hvad dette angaar, maa indsigelsen tages til foelge og undersoeges (se ovenfor, punkt 9).

3) Undersoegelse af indsigelserne i forbindelse med tilfoejelsen af et nyt afsnit

25. Retten har ifoelge Kommissionen tilsidesat sin begrundelsespligt ved paa grundlag af ikke tilstraekkeligt konstaterede faktiske omstaendigheder at have fastslaaet, at det nye afsnit, der blev tilfoejet (se afsnittets tekst nedenfor i punkt 27), ikke var vedtaget af Kommissionen som kollegialt organ. Forstaaet paa denne maade viser en naermere analyse efter min opfattelse, at Kommissionens indsigelse maa anses for berettiget. Afgoerende i Rettens argumentation for at komme til den konklusion, at det paagaeldende afsnit ikke er vedtaget af Kommissionen som kollegialt organ, er den forstaaelse, som Retten har af moedereferatet af det paagaeldende kommissionsmoede. Paa grundlag af denne tekst udtaler Retten i praemis 46, at det er fastslaaet, at Kommissionen kun har taget kabinetschefernes behandling af sagen paa deres saerlige moede den 19. december 1988 til efterretning (68). Og i praemis 47 slutter Retten: "... fremgaar det af selve ordlyden af det ovenfor omtalte moedereferat (praemis 37), at Kommissionen ved at vedtage udkastene af 14. december 1988, som ikke indeholdt dette afsnit, stiltiende besluttede ikke at vedtage aendringen". Men naar man gaar selve teksten i moedereferatet efter ° og ikke sammenfatningen i praemis 37 i PVC-dommen ° fremgaar det udtrykkeligt, at det i punkt 2 anfoeres:

"La Commission prend connaissance du résultat de l' examen de cette question par les Chefs de Cabinet lors de leur réunion spéciale (cf. doc. SEC(88) 2033, point 11) et lors de leur réunion hebdomadaire (cf. doc. SEC(88) 1958, point 16)."

Jeg konstaterer, at Rettens gengivelse af dette punkt i praemis 37 ikke er helt praecis: i) Retten naevner ikke, at der i det paagaeldende punkt udtrykkelig henvises til moedereferatet fra kabinetschefernes saerlige moede (der havde loebenr. SEC(88) 2033, og blandt hvis bilag der ifoelge de af Kommissionen den 21.11.1991 fremlagte dokumenter og erklaeringer befandt sig det bilag III, der indeholdt det tilfoejede afsnit) (69), og ii) Retten fastslaar kun, at Kommissionen som kollegialt organ har taget kabinetschefernes behandling af sagen til efterretning, mens der i det paagaeldende punkt i moedereferatet er anfoert, at Kommissionen har taget resultatet af kabinetschefernes droeftelser paa deres saerlige og ° modsat det, Retten udtaler i praemis 46 ° deres saedvanlige moede til efterretning.

Heraf maa det efter min mening fremgaa, at den konklusion, som Retten naar frem til, nemlig at Kommissionen som kollegialt organ stiltiende har tilkendegivet, at den ikke vil tage den foreslaaede tilfoejelse til foelge, stoettes paa en unoejagtig gengivelse af de faktiske omstaendigheder. Paa grundlag af ovennaevnte oplysninger om de faktiske omstaendigheder forekommer det mig tvaertimod, at saafremt Kommissionen ikke havde villet tage den foreslaaede tilfoejelse til foelge ° som den i betragtning af ovennaevnte punkt 2 i moedereferatet aabenbart var underrettet om ° ville dette hoejst sandsynligt vaere blevet foert til protokols i moedereferatet. Med andre ord, af oplysningerne om de faktiske omstaendigheder fremgaar snarere, at Kommissionen som kollegialt organ stiltiende har vedtaget den af kabinetscheferne foreslaaede tilfoejelse, end at de stiltiende har afvist den. Dette punkt betyder i sig selv allerede, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt, da den har knyttet juridiske konsekvenser til ikke tilstraekkeligt fastslaaede faktiske omstaendigheder.

26. Til ovenstaaende kommer endvidere, at jeg ogsaa finder Kommissionens anden indsigelse, som omhandler det tilfoejede afsnit ° jf. ovenfor punkt 22, foerste aendring under ii) ° for berettiget, som jeg vil paavise i det foelgende. Denne indsigelse gaar ud paa, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt ved at udtale, at det ikke er noedvendigt at undersoege, om det anfaegtede afsnit er vaesentligt, og at det i oevrigt ikke kan bestrides. At afsnittet ikke var vaesentligt, skulle tvaertimod, ifoelge Kommissionen, vaere aabenbart: Det er nemlig et led i begrundelsen i forbindelse med et procedurespoergsmaal, som var blevet rejst under den administrative procedure i henhold til forordning nr. 17, og det indgaar ikke i argumentationen, som er det noedvendige udgangspunkt for den dispositive del af beslutningen.

Inden denne anden indsigelse undersoeges, skal jeg lige citere den anfaegtede passage i PVC-dommen:

"Denne tilfoejelse til beslutningens begrundelse, som hverken er af syntaktisk eller grammatisk art, indebaerer saaledes, at alle de meddelte retsakter saavel som den retsakt, der blev offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, er ugyldige, jf. Domstolens ovennaevnte dom af 23. februar 1988, uden at det er noedvendigt at tage stilling til, om tilfoejelsen er vaesentlig, hvilket i oevrigt ikke kan bestrides." (70)

27. Teksten i det indfoejede afsnit lyder som foelger:

"Det skal paapeges, at der ved virksomheders frafald af kravet om fortrolighed omkring deres interne forretningsdokumenter skal tages hensyn til offentlighedens interesse i, at konkurrenter ikke informeres om hinandens kommercielle aktiviteter og hensigter paa en saadan maade, at konkurrencen mellem dem begraenses." FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 692C0137.1

Efter min mening staar det fast, at de ovenfor (i punkt 17, 19 og 20) omhandlede principper ogsaa skal finde anvendelse ved denne indsigelse: Kriteriet for at finde ud af, om aendringer, der er foretaget i en beslutning, betyder en tilsidesaettelse af begrundelseskravet i EOEF-traktatens artikel 190, er, om de har vaeret af afgoerende betydning for appelindstaevntes forstaaelse af Kommissionens indsigelser og derved har skadet deres ret til den videst mulige retsbeskyttelse.

Efter min opfattelse har Retten med udtalelsen, "uden at det er noedvendigt at tage stilling til" om tilfoejelsen "er vaesentlig, hvilket i oevrigt ikke kan bestrides", med urette undladt at undersoege, om den omstridte tilfoejelse har haft en afgoerende betydning for appelindstaevntes forstaaelse af den kritik, der blev rettet mod dem vedroerende overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, og dermed af deres ret til en fuldstaendig retsbeskyttelse. Efter min mening er der ikke tale om en saadan afgoerende betydning. Den omhandlede tilfoejelse vedroerer nemlig spoergsmaalet ° som af Retten er beskrevet som vanskeligt og omstridt ° om, hvorvidt det i tilfaelde af, at forskellige virksomheder er genstand for en undersoegelse i forbindelse med en procedure i henhold til artikel 85, og en af disse virksomheder frafalder kravet om fortrolighed med hensyn til oplysninger vedroerende virksomheden, er muligt for Kommissionen at imoedekomme det, eller om den ud fra hensynet til trinhoejere bestemmelser ° f.eks. sikring af faellesskabets konkurrencebestemmelser ° netop skal modsaette sig det (71). Sagt paa en anden maade, afsnittet vedroerer ikke begrundelsen for beslutningen, for saa vidt den er af betydning for de paagaeldende virksomheder for forstaaelsen af Kommissionens indsigelser vedroerende de af EOEF-traktatens artikel 85 omfattede forbudte aftaler, men det vedroerer udelukkende et procedurespoergsmaal (som det ogsaa fremgaar af det sted, hvor det er behandlet i beslutningen, dvs. under overskriften "D. Procedurespoergsmaal"), nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen har respekteret retten til kontradiktion under den administrative procedure.

Ved en naermere gennemlaesning af hele beslutningens punkt 27 ° hvori det centrale er spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen havde tilsidesat rettighederne hos flere af de appelindstaevnte ved at naegte dem fuld aktindsigt ° bliver det endvidere klart, at det indfoejede afsnit kun har en begraenset betydning: Det goer det kun klart, hvorfor Kommissionen besluttede ikke at imoedekomme kravet fra flertallet af virksomhederne om, paa grundlag af gensidigt frafald af kravet om fortrolighed, at saette hver isaer i stand til at gennemse alle de dokumenter, som Kommissionen havde modtaget vedroerende de oevrige virksomheder. Strengt taget var det nye afsnit med dette indhold ikke engang noedvendigt, dels fordi det i det foregaaende afsnit er anfoert, at Kommissionen de facto ikke havde modsat sig, at virksomhederne indbyrdes udvekslede de kopier, som de havde raadighed over, dels fordi Kommissionen de jure i det foelgende afsnit (som i hvert fald var medtaget i udkastet til beslutningen) med hensyn til afslaget paa at meddele disse oplysninger paaberaaber sig Domstolens faste praksis, saaledes som den navnlig kommer til udtryk i VBVB- og VBBB-dommen. I denne dom fastslog Domstolen nemlig, at:

"Selv om hensynet til retten til forsvar kraever, at den beroerte virksomhed har vaeret i stand til paa hensigtsmaessig maade at tilkendegive sine synspunkter vedroerende de dokumenter, som Kommissionen har anvendt til at tilvejebringe de resultater, som ligger til grund for dens beslutning, er der ingen bestemmelser, der paalaegger Kommissionen pligt til at goere de beroerte parter bekendt med sagsakterne." (72)

28. Ovenstaaende bringer mig til foelgende afgoerelse. Selv om det maatte antages, at Kommissionen som kollegialt organ ikke har taget det i punkt 27 indfoejede afsnit til foelge (jf. herom punkt 25), stoeder Rettens bedoemmelse af denne tilfoejelse paa grundlag af dommen Det Forenede Kongerige mod Raadet i store traek paa de samme indvendinger som dem, jeg i det ovenstaaende har fastslaaet med hensyn til bedoemmelsen af aendringerne i den tyske version. Set ud fra EOEF-traktatens artikel 190 er proevelseskriteriet ikke, om der foreligger eller ikke foreligger uoverensstemmelser af "syntaktisk eller grammatisk art" mellem en af Kommissionen vedtaget og for adressaterne forkyndt beslutningstekst, men spoergsmaalet om, hvorvidt aendringerne har vaeret af afgoerende betydning for appelindstaevntes forstaaelse af Kommissionens indsigelser og dermed har paavirket deres retsstilling for saa vidt angaar retsbeskyttelsen paa ugunstig vis. Ved at overse dette kriterium ° og tillige at have undladt at undersoege betydningen af den omstridte indfoejelse tilstraekkeligt i lyset af dette kriterium ° har Retten tilsidesat henholdsvis faellesskabsretten og sin begrundelsespligt.

I betragtning af ovenstaaende anser jeg det ikke for noedvendigt at gaa naermere ind paa Kommissionens tredje indsigelse, der er anfoert i punkt 22, foerste aendring, under iii), nemlig at den af Retten anvendte sanktion skulle vaere uforholdsmaessig.

4) Undersoegelse af indsigelserne i forbindelse med udeladelsen af "(EMC-Group") i den dispositive del af beslutningen

29. Kommissionen goer gaeldende, at den paagaeldende henvisning udelukkende var beskrivende og ikke havde nogen som helst retlige foelger. Denne henvisning, som naesten ikke er brugt i de forskellige faser af proceduren, skulle ved sprogrevisionen af beslutningen have vaeret stroeget for at udelukke enhver tvivl. Kommissionen goer endvidere gaeldende, at Retten ikke paa nogen maade har begrundet sin paastand om, at udeladelsen af henvisningen "(EMC-Group)" kan faa indflydelse paa spoergsmaalet om, hvor ansvaret for den paastaaede overtraedelse skal placeres, og at endog de oekonomiske konsekvenser af den idoemte boede kan blive flyttet paa grund af dette.

SAV goer derimod gaeldende, at udeladelsen af "EMC-Group" i beslutningens dispositive del ° en aendring, som rammer virksomheden saerlig haardt ° kan have indflydelse paa, hvor ansvaret for den paastaaede overtraedelse skal placeres, og at den kan medfoere, at de oekonomiske konsekvenser af den paalagte boede forskydes.

30. Jeg gentager Rettens afgoerelse paa dette punkt. Efter at have konstateret, at den omtvistede henvisning forekom i de udkast, der var blevet forelagt Kommissionen, men manglede i den tekst, som blev forkyndt for alle appelindstaevnte, og som er offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, fandt Retten, at en saadan aendring er i strid med EOEF-traktatens artikel 190:

"AEndringer i en beslutnings dispositive del vedroerer nemlig direkte raekkevidden af de retsundergivnes eventuelle forpligtelser eller rettigheder i henhold til retsakten. I det foreliggende tilfaelde kan en saadan aendring beroere placeringen af ansvaret for en paastaaet overtraedelse og endog foere til, at den oekonomiske byrde af den paalagte boede forskydes." (73)

Retten fastslog derefter, at den i dommen i sagen Det Forenede Kongerige mod Raadet indeholdte loesning saa meget desto mere maa finde anvendelse,

"naar retsaktens adressater som her paalaegges byrder og forpligtelser, og den foretagne aendring kan paavirke bestemmelsen af den juridiske person, der paalaegges forpligtelser. Man maa nemlig noedvendigvis drage en saadan konsekvens af aendringen af ovennaevnte artikel 1 i beslutningens dispositive del, hvorved Kommissionen som et resultat af betragtningerne og EOEF-traktatens artikel 85 foretager den retlige subsumption af de paatalte forhold og naevner de overtraedende virksomheder. En saadan aendring paavirker saaledes direkte og uundgaaeligt de andre artikler i den dispositive del, som ved at paalaegge sagsoegerne forpligtelser og boeder og ved at fastsaette betingelserne for, at de virksomheder, retsakterne er rettet til, opfylder forpligtelserne, kun er udtryk for de noedvendige konsekvenser af artikel 1, som her netop har vaeret genstand for en aendring" (74).

31. Hvorvidt den her omhandlede aendring kunne have indflydelse paa spoergsmaalet, om ansvaret for den paastaaede overtraedelse kan placeres hos SAV, og derfor have vaeret af afgoerende betydning for appelindstaevntes forstaaelse af beslutningen og for deres krav paa retsbeskyttelse, er det afgoerende kriterium, der blev anvendt ovenfor (punkt 17) Det fremgaar utvivlsomt af Domstolens praksis, at naar en virksomhed er saaledes integreret i en koncern, at den mister enhver selvstaendighed, skal moderselskabet eventuelt baere et (med)ansvar for datterselskabets handlinger, som er i strid med konkurrencebestemmelserne. Navnlig siden "farvestof"-dommene er det blevet fast praksis, at "den omstaendighed, at datterselskabet er en selvstaendig juridisk person, udelukker ikke, at ansvaret for dets adfaerd eventuelt paalaegges moderselskabet", og at "dette kan navnlig vaere tilfaeldet, hvor datterselskabet paa trods af sin status som selvstaendig juridisk person ikke frit bestemmer sin adfaerd paa markedet, men i det vaesentlige foelger instrukser fra moderselskabet" (75).

Alligevel er jeg i det foreliggende tilfaelde paa ingen maade overbevist om, at henholdsvis henvisningen til "(EMC-Group)" og udeladelsen deraf i artikel 1 i den dispositive del af beslutningen (76) har haft eller kunne have haft nogen indflydelse paa spoergsmaalet om, hvor ansvaret for den i beslutningen konstaterede overtraedelse skulle placeres. For det foerste er det ubestridt, at hverken udkastet til beslutningen eller den for adressaterne forkyndte og i De Europaeiske Faellesskabers Tidende offentliggjorte tekst af beslutningen, i artikel 3 og 4 i den dispositive del indeholder nogen som helst henvisning til SAV' s tilknytning til "EMC-Group". Jeg er endvidere, i modsaetning til Retten i ovennaevnte praemis 50, af den opfattelse, at beslutningen er helt utvetydig, naar den paalaegger SAV, og kun SAV, en naermere beskrevet boede (artikel 3) og fastsaetter regler for, hvorledes boeden skal betales (artikel 4). Endelig naevnes i betragtningerne til beslutningen konsekvent udelukkende SAV som saadan, uden at det betegnes som datterselskab af noget moderselskab (77).

32. Af alt dette foelger, at den omstridte aendring, sammenholdt med beslutningsteksten i sin helhed (78), ikke har haft eller kunne have haft nogen som helst indflydelse paa spoergsmaalet om, hvorvidt ansvaret for den paastaaede overtraedelse kunne placeres hos SAV, og derfor heller ikke paa virksomhedens forstaaelse af beslutningen og dens krav paa retsbeskyttelse. Ved at forbigaa dette kriterium og ved ikke at undersoege den omstridte aendring paa baggrund heraf, har Retten tilsidesat henholdsvis faellesskabsretten og sin begrundelsespligt.

33. Dermed kommer jeg frem til Kommissionens sidste indsigelse, nemlig at Retten med urette har fastslaaet, at udeladelsen af ovennaevnte henvisning paavirker lovligheden af beslutningen i sin helhed i forhold til alle de appelindstaevnte. Jeg kan i den forbindelse tilslutte mig det, jeg ovenfor (punkt 21) har anfoert med hensyn til de i den tyske tekst gennemfoerte aendringer: Udeladelsen af henvisningen "(EMC-Group)" efter SAV kunne for de andre virksomheder, til hvem beslutningen er rettet, ikke have nogen indflydelse paa deres mulighed for praecist at laese i beslutningen, hvilke indsigelser der er rettet mod dem selv, og i hvert fald ikke paa spoergsmaalet om, hvorvidt ansvaret for den paastaaede overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85 kunne placeres hos dem.

V ° De krav, EOEF-traktaten stiller i forbindelse med udstedelse af retsakter fra Kommissionen, navnlig vedroerende godkendelse af ordlyden af autentiske versioner paa de officielle sprog af en beslutning

34. foelge Kommissionen tager PVC-dommen udgangspunkt i en aabenbart usaedvanlig formalistisk opfattelse af de krav, EOEF-traktaten stiller til Kommissionen som kollegialt organ ved udstedelsen af dens retsakter. Navnlig hviler dommen paa en forkert juridisk opfattelse, naar den forlanger, at Kommissionen som kollegialt organ kobles ind ved godkendelsen af ordlyden af alle de sproglige versioner, der er autentiske for disse retsakter. De krav, EOEF-traktaten og forretningsordenen stiller til Kommissionens optraeden som kollegialt organ, har tvaertimod vaeret overholdt til punkt og prikke ved vedtagelsen af beslutningen.

1) Rettens afgoerelse og parternes argumenter

35. Jeg kommer straks til parternes saerlige argumentation. Men lad mig foerst naevne, hvad der paa dette punkt helt noejagtigt blev bestemt i foerste instans. De anfaegtede praemisser staar i den del af PVC-dommen, hvori Retten undersoeger den udstedende myndigheds kompetence, naermere bestemt hvor det undersoeges, om det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, havde den saglige kompetence til at udstede den paa italiensk og nederlandsk affattede beslutning, der blev offentliggjort i EF-Tidende. En raekke sagsoegere havde for Retten gjort gaeldende, at den myndighed, der udstedte beslutningen, var inkompetent, da det af moedereferatet fra det 945. moede i Kommissionen fremgik, at kommissionsmedlemmerne kun havde vedtaget beslutningen paa tysk, engelsk og fransk, og at man havde givet bemyndigelse til det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, paa det tidspunkt P. Sutherland, til at udstede beslutningen paa de andre officielle sprog, nemlig italiensk og nederlandsk. Endvidere fremgik det, at sidstnaevnte sproglige versioner foerst var blevet forelagt Kommissionens Generalsekretariat den 16. januar 1989, og at Sutherland' s embedsperiode udloeb den 5. januar 1989.

For det foerste udleder Retten i praemis 55 i sin dom foelgende af at sammenholde artikel 3 i Raadets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (79) og af artikel 12, stk. 1, i forretningsordenen (80):

"Det fremgaar af disse bestemmelser betragtet under ét, at saafremt Kommissionen som i det foreliggende tilfaelde oensker ved en i materiel henseende samlet handling at udstede en beslutning, der er retsgyldig over for flere forskellige juridiske personer, som er undergivet forskellige sproglige ordninger, skal beslutningen udstedes paa alle de sprog, hvori den skal have retsgyldighed, da det ellers vil vaere umuligt at stadfaeste den."

Derefter forkaster Retten Kommissionens argument om, at den bemyndigelse, Kommissionen som kollegialt organ har givet det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, til at udstede beslutningen paa italiensk og nederlandsk, var i overensstemmelse med artikel 27 i forretningsordenen (81). Udstedelsen af en beslutning til gennemfoerelse af EOEF-traktatens artikel 85, artikel 1, kan efter Rettens skoen ikke anses for foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art, jf. ovennaevnte bestemmelser i artikel 27 (82). Af "artikel 27, stk. 1 ... sammenholdt med stk. 2" foelger nemlig ifoelge Retten, at Kommissionen som kollegialt organ eventuelt kan give et af sine medlemmer bemyndigelse til at udstede en saadan beslutning paa de af Faellesskabets officielle sprog, som ikke tillige er de sprog, der har retsgyldighed, idet de paa disse sprog udstedte beslutninger ikke har retsvirkninger og ikke kan tvangsfuldbyrdes over for en eller flere af de virksomheder, der er omtalt i beslutningens dispositive del (83). Retten besluttede til slut at fastslaa, at det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, manglede saglig kompetence til at udstede beslutningen paa italiensk og nederlandsk, som anfoert i foelgende praemis:

"Vedtagelsen af beslutningen paa det sprog, der har retsgyldighed, har langt stoerre betydning. En beslutning, hvori det fastslaas, at traktatens artikel 85 er tilsidesat, og hvorved en raekke virksomheder paalaegges forpligtelser og betydelige boeder, og som i denne forbindelse yderligere kan tvangsfuldbyrdes, paavirker i betydelig grad virksomhedernes rettigheder og forpligtelser samt deres formue. En saadan beslutning kan ikke anses for en simpel foranstaltning af forvaltningsmaessig eller administrativ art, og kan derfor ikke udstedes af et enkelt kommissionsmedlem inden for rammerne af dennes kompetence, uden at der herved vil ske en direkte tilsidesaettelse af det kollegialitetsprincip, som udtrykkeligt er anerkendt i ovennaevnte artikel 27." (84)

36. Kommissionen indroemmer, at beslutninger, der er truffet med hensyn til virksomheder vedroerende EOEF-traktatens artikel 85 ff., stadig kraever, at der skal ske en kollegial droeftelse. Men naar Kommissionen som kollegialt organ, som i tilfaeldet med den foreliggende beslutning, har vedtaget en beslutning, hvis tekst er udfaerdiget paa ét, to eller tre af Faellesskabets officielle sprog, har det kollegiale organ fuldt ud udfoert sin opgave. Ved vedtagelsen af en beslutning boer der nemlig sondres mellem det intellektuelle og det formelle element. Det intellektuelle element ligger paa et internt stadium af beslutningsprocessen, ved udformningen af den kollektive vilje efter behandling og droeftelse af sagen, mens det formelle element derimod bestaar i alle gennemfoerelsesforanstaltninger, hvorved retsakten endeligt bliver optaget i retssfaeren (sproglig udformning, oversaettelse, endelig udformning, forkyndelse og offentliggoerelse). Kun det foerste element omfatter en bemyndigelse til at udoeve et skoen, saaledes at det kun er her, at det har nogen mening, at det kollegiale organ optraeder. Da oversaettelsen af en beslutning, inklusive udfaerdigelsen af de autentiske sproglige versioner, er en rent administrativ gennemfoerelsesforanstaltning, maa dette ogsaa vaere muligt uden udtrykkelig, saerlig bemyndigelse fra Kommissionen som kollegialt organ, under ledelse af det medlem af Kommissionen, der er bemyndiget hertil. I den forbindelse bemaerker Kommissionen endvidere, at den bemyndigelse, der ifoelge moedereferatet fra det 945. moede blev givet til det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, ikke i snaever forstand er en bemyndigelse i henhold til artikel 27 i forretningsordenen: Det drejer sig nemlig ikke engang om en foranstaltning af forvaltningsmaessig eller administrativ art, men om en opgave, der ikke giver noget som helst spillerum for at handle efter egen indsigt. Saafremt Domstolen alligevel kommer til det resultat, at der her er tale om en bemyndigelse som omfattet af ovennaevnte bestemmelse, ville den saa meget desto mere vaere i overensstemmelse med den.

De appelindstaevnte goer herimod navnlig gaeldende, at den sondring, Kommissionen foretager mellem det intellektuelle og det formelle element i en beslutning, er helt kunstig og ikke finder nogen som helst stoette i EOEF-traktaten, forretningsordenen eller Domstolens praksis. Under retsmoedet tilfoejede de, at saafremt Kommissionen har ret, ville dette udelukke den i forretningsordenens artikel 12 foreskrevne bekraeftelse af de sproglige versioner, der ikke blev forelagt Kommissionen som kollegialt organ til vedtagelse. Derved ville artikel 12 miste sin praeceptive karakter.

37. I de foelgende afsnit vil jeg koncentrere mig om det centrale spoergsmaal, der her foreligger, nemlig om og i hvilket omfang Kommissionen, efter at den paa det konkurrenceretlige omraade har vedtaget en eller flere sproglige versioner af en beslutning, der er rettet til virksomheder, paa grundlag af artikel 27 i Kommissionens forretningsorden maa uddelegere en befoejelse til det medlem af Kommissionen, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, til at vedtage de (oevrige) autentiske sproglige versioner af beslutningen. Spoergsmaalet om, hvorvidt Rettens ovenstaaende (i punkt 35) citerede praemis 55 indeholder en korrekt fortolkning af artikel 12 i forretningsordenen, vil jeg nu behandle naermere. Det vil fremgaa paa grundlag af en analyse af denne bestemmelse i den foelgende del af mit forslag til afgoerelse.

2) Kollegialitetsprincippet og kriterierne for delegation i Domstolens praksis

38. En kort skitse af de retlige rammer forekommer mig at vaere noedvendig. Som bekendt ligger kollegialitetsprincippet til grund for beslutningsprocessen i Kommissionen (85). Paa traktatniveau kommer princippet til udtryk i artikel 17, stk. 1, i fusionstraktaten, som bestemmer, at "Kommissionens afgoerelser traeffes af et flertal af det i artikel 10 naevnte antal medlemmer" (86). Det blev naermere uddybet i forretningsordenen, hvori det bestemmes, at Kommissionen i henhold til bestemmelserne i denne forretningsorden optraeder som en samlet enhed (artikel 1), og at Kommissionen i reglen traeffer sine beslutninger under sine moeder (artikel 2). Domstolen har selv rammende gengivet udstraekningen af dette kollegialitetsprincip i AKZO-dommen af 23. september 1986:

"Dette kollegialitetsprincip [dvs. fusionstraktatens artikel 17] er altsaa baseret paa, at Kommissionens medlemmer i lige grad deltager i beslutningerne, og indebaerer dels at beslutningerne droeftes i faellesskab, dels at samtlige kommissionsmedlemmer i politisk henseende som kollegial enhed har et kollektivt ansvar for de trufne beslutninger." (87)

Forretningsordenen indeholder dog en raekke undtagelser fra de kollegiale forhandlinger, navnlig den saakaldte skriftlige procedure i henhold til artikel 11, (hvorved godkendelse fra Kommissionens medlemmer indhentes skriftligt) og ° navnlig ° delegation af befoejelser, som er mulig i medfoer af artikel 27, stk. 1. Siden aendringer heraf i 1975 (88) lyder denne bestemmelse som foelger:

"Kommissionen kan ° under forudsaetning af, at princippet om dens ansvar som kollegium overholdes fuldt ud ° bemyndige sine medlemmer til i sit navn og under sin kontrol at traeffe klart angivne foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art." (89)

39. Kan Kommissionen inden for rammerne heraf og i saerdeleshed i henhold til den citerede bestemmelse i Kommissionens forretningsorden, artikel 27, stk. 1, give det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, til opgave at udstede en beslutning paa ét eller flere af de autentiske sprog, som var forskellige fra de sprog, som udkastet til beslutningen var blevet forelagt Kommissionen paa og vedtaget af denne som kollegialt organ?

For at finde svaret paa dette spoergsmaal, vil jeg undersoege Domstolens praksis, hvor ovennaevnte AKZO-dom af 23. september 1986 efter min opfattelse har afgoerende betydning. Jeg kan naevne, at Kommissionen saavel ved Retten som ved Domstolen har paaberaabt sig denne afgoerelse som stoette for, at den i naervaerende sag fulgte procedure var i overensstemmelse med kollegialitetsprincippet (90). Retten var aabenbart ikke overbevist herom, da den kun har tilkendt AKZO-dommen vaerdi som praecedens for saa vidt angaar muligheden for i henhold til forretningsordenens artikel 27 at traeffe foranstaltninger af forberedende og proceduremaessig art under den administrative forberedelse af Kommissionens beslutning, navnlig foranstaltninger, der traeffes til udoevelse af Kommissionens generelle undersoegelsesbefoejelser i henhold til forordning nr. 17 (91).

40. AKZO-sagen angik et annullationssoegsmaal, som to virksomheder i AKZO-koncernen havde anlagt vedroerende en beslutning truffet af det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, hvorunder der blev indledt en kontrolundersoegelse hos disse virksomheder i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17. Virksomhederne gjorde bl.a. gaeldende, at den stedfundne delegation af befoejelser, paa grundlag af hvilken den anfaegtede beslutning blev truffet, var i strid med kollegialitetsprincippet som fastsat i fusionstraktatens artikel 17.

Domstolen afviste i staerke vendinger dette anbringende. Til bedoemmelse af, om bemyndigelsesproceduren var forenelig med kollegialitetsprincippet, saaledes som dette bl.a. er blevet affattet i forretningsordenens artikel 27, henviste Domstolen foerst og fremmest til sin saedvanlige praksis, hvorefter:

"Kommissionen inden for visse graenser og under naermere angivne betingelser kan bemyndige sine medlemmer til at traeffe visse beslutninger paa sine vegne, uden at dette kommer i strid med det kollegialitetsprincip, som ligger til grund for Kommissionens virksomhed" (92).

Derefter understreger Domstolen, at denne faste praksis bygger paa to retlige overvejelser:

"For det foerste indebaerer en saadan kompetencedelegation, hvorved det kommissionsmedlem, som tillaegges befoejelsen, overdrages en vis besluttende myndighed, ikke, at Kommissionen fratages kompetencen. Beslutninger i henhold til en kompetencedelegation traeffes paa Kommissionens vegne og dennes fulde ansvar og kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal efter de samme betingelser, som hvis den var blevet droeftet i plenum. Endvidere har Kommissionen indfoert regler til sikring af, at visse foranstaltninger, der ellers kan traeffes i henhold til en kompetencedelegation, traeffes af den samlede Kommission. Endelig har Kommissionen forbeholdt sig en befoejelse til at aendre beslutninger om kompetencedelegationer.

Hertil kommer, at en saadan ordning, naar den begraenses til naermere angivne foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art ° hvilket udelukker delegation af principbeslutninger ° er noedvendig, for at Kommissionen kan udfoere sine opgaver, paa grund af den vaesentlige foroegelse i antallet af de retsakter, Kommissionen skal traeffe. I ethvert besluttende organ maa der nemlig sikres en hensigtsmaessig arbejdsform, hvilket princip har gyldighed for enhver organisation, der er udstyret med institutioner, og hvilket princip for Faellesskabernes vedkommende er kommet til udtryk i fusionstraktatens artikel 16, hvori det hedder, at 'Kommissionen fastsaetter sin forretningsorden med henblik paa at sikre sin egen og sine tjenestegrenes virksomhed' ." (93)

41. Heraf udleder jeg foelgende. For det foerste har ovennaevnte praemisser efter min opfattelse en raekkevidde, som gaar langt ud over tvisten i AKZO-sagen, saa meget desto mere som Domstolen i den sag udtaler sig i principielle vendinger ° uden at koncentrere sig om de forud for beslutningen i hovedsagen trufne proceduremaessige foranstaltninger i medfoer af forordning nr. 17 ° og foerst i den foelgende praemis gaar over til at anvende disse principper paa de konkrete omstaendigheder i AKZO-sagen (94).

Dernaest forekommer det mig, at der for Domstolens argumentation vedroerende godkendelse af Kommissionens delegations- eller bemyndigelsesprocedure laegges til grund, at kollegialitetsprincippet skal bringes i overensstemmelse med, og derfor finder en begraensning i, princippet om det beslutningsdygtige organs behoerige funktion; et princip for institutionerne, som forretningsordenen ifoelge Domstolen ° dette er ogsaa vigtigt (se nedenfor, punkt 55) ° skal ses paa baggrund af. I betragtning af stigningen i det antal beslutninger, der skal traeffes af Kommissionen, anser Domstolen paa baggrund af dette princip endog kompetencedelegation for at vaere noedvendig for en behoerig udfoerelse af Kommissionens opgaver, i det mindste for saa vidt angaar visse kategorier af foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art.

Endelig opstiller Domstolen to kriterier, som kompetencedelegationen skal opfylde, saafremt den skal vaere i overensstemmelse med kollegialitetsprincippet. Bemyndigelsen skal for det foerste respektere visse kompetencegraenser, der betyder: i) at Kommissionen ikke maa give bemyndigelsen fra sig ° den delegerede kompetence maa med andre ord ikke omdannes til en enekompetence, der meddeles et medlem af Kommissionen ° saaledes at der ikke kan herske nogen tvivl om "den besluttende myndigheds (nemlig Kommissionens) identitet og kompetence" (95); ii) at Kommissionen fortsat maa baere det fulde ansvar (et afgoerende element i kollegialitetsprincippet); og iii) at den fortsat skal have kompetencen til at forbeholde en uddelegeret sag for Kommissionen som kollegialt organ og til at omgoere kompetencedelegationen. For det andet skal de beslutninger, der traeffes paa grundlag af bemyndigelsen, kunne anfaegtes under samme betingelser, som hvis de var blevet truffet in plenum af Kommissionen. Beslutningens adressaters retsbeskyttelse maa med andre ord ikke beroeres: De maa ikke fratages den mulighed, at de kan anfaegte beslutningens lovlighed eller den beslutning, som er truffet i medfoer af kompetencedelegationen (96).

3) De forskellige niveauer for beslutningskompetence

42. De kriterier, som Domstolen har udviklet i AKZO-dommen, er efter min opfattelse fuldt ud forenelige med de andre afgoerelser, hvori Domstolen har undersoegt kompetencedelegation for saa vidt angaar faellesskabsinstitutioner. Sammenholder jeg disse afgoerelser, kan der med hensyn til Kommissionens udoevelse af sin kompetence i konkurrencesager i store traek sondres mellem tre niveauer.

For det foerste er der udoevelse af kompetence paa politisk plan. Det drejer sig her om det centrale i den politiske kompetence, som i henhold til EOEF-traktaten er tildelt Kommissionen vedroerende konkurrencespoergsmaal, hvor Kommissionen ved forvaltningsmaessige foranstaltninger eller ved individuelle beslutninger udformer sin konkurrencepolitik (97). Set paa baggrund af Domstolens AKZO-kriterier drejer det sig her om "principbeslutninger", som fortsat skal vaere forbeholdt Kommissionen som kollegialt organ. Det er klart, saaledes som Retten i PVC-dommen (98) og Kommissionen i denne appelsag understreger det, at udstedelse af beslutninger rettet til virksomheder vedroerende EOEF-traktatens artikel 85 ff. hoerer hjemme i denne kategori. Saadanne beslutninger forudsaetter nemlig vidtraekkende politiske og skoensmaessige befoejelser og betyder, at Kommissionen tager stilling til komplekse oekonomiske og juridiske forhold. Kollegialitetsprincippet skal her respekteres strengt, saa delegation af kompetence til at traeffe saadanne beslutninger er udelukket (99).

Paa et andet niveau ligger de saakaldte foranstaltninger af forvaltningsmaessig eller administrativ art i snaever forstand. I konkurrencesager omfatter dette navnlig paabud om at foretage bevisfoerelse, dvs. foranstaltninger, som Kommissionen under den forberedende fase af beslutningsprocessen traeffer med henblik paa konstatering af en vis adfaerd, der er i strid med konkurrencebestemmelserne. Naar saadanne foranstaltninger traeffes, er der en vis ° om end (ogsaa allerede paa grund af retsaktens forberedende karakter) begraenset ° skoensmargen. I denne kategori findes f.eks. de beslutninger, som Kommissionen kan vedtage i henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 17 om at foretage kontrolundersoegelser i virksomheder. I AKZO-dommen har Domstolen fastslaaet, at saafremt de ovennaevnte (i punkt 41) kriterier er opfyldt, kan udoevelsen af denne befoejelse af Kommissionen delegeres til det medlem af Kommissionen, der har konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade:

"... en beslutning, hvorved en virksomhed paalaegges at underkaste sig en kontrolundersoegelse, anses for en simpel administrativ beslutning, der traeffes som led i en undersoegelse. Det gaelder ogsaa, selv om virksomheder modsaetter sig kontrolundersoegelsens gennemfoerelse" (100).

Endelig er der det plan, hvorpaa den materielle fuldbyrdelse, inklusive rent interne organisationsmaessige foranstaltninger, sker. Strengt taget er der ikke tale om en delegation af befoejelser. Det drejer sig om foranstaltninger til den praktiske fuldbyrdelse af allerede trufne beslutninger, som f.eks. meddelelse eller fremsendelse af beslutninger til disses adressater samt andre materielle gennemfoerelsesforanstaltninger (101). Saadanne materielle gennemfoerelsesforanstaltninger indeholder ikke nogen som helst skoensmargen. Et velkendt eksempel er den befoejelse, som er givet generaldirektoeren for konkurrencespoergsmaal til at underskrive meddelelsen om klagepunkter som omhandlet i artikel 2 i Kommissionens forordning nr. 99/63. Domstolen har gentagne gange accepteret lovligheden af denne praksis paa baggrund af forretningsordenens artikel 27: Den paagaeldende tjenestemand handler nemlig "inden for rammerne ikke af en kompetencedelegation, men af en simpel bemyndigelse til at underskrive, som var tildelt ham af det kompetente medlem af Kommissionen" (102). En saadan meddelelse af bemyndigelse til at underskrive er ifoelge Domstolen, "en foranstaltning vedroerende den interne ordning af Kommissionens tjenestegrene" (103) og derfor "den normale maade, hvorpaa Kommissionen udoever sin kompetence" (104).

4) Anvendelse af sondringen mellem beslutningsniveauer paa den foreliggende problematik

43. Inden jeg vil sammenholde den foretagne sondring med den foreliggende problematik, vil jeg sige foelgende om sprogbrugen ved en faellesskabsinstitutions, som Kommissionens, interne virke. Som alle faellesskabsinstitutioner arbejder Kommissionen officielt paa alle Faellesskabets officielle sprog (105). Det hindrer dog ikke, at den maa anvende ét eller flere af Faellesskabets sprog som internt arbejdssprog, naar blot den udadtil fuldt ud respekterer princippet om alle de officielle faellesskabssprogs ligeberettigelse, saaledes som det er fastsat i forordning nr. 1 (106). Valget af et saadant arbejdssprog eller flere arbejdssprog kan nemlig, som anfoert i AKZO-dommen (se ovenfor, punkt 41), vise sig at vaere noedvendigt for Kommissionens virke som organ med beslutningskompetence, dvs. af hensyn til hensigtsmaessig forhandling og beslutningsproces. I den henseende mener jeg, at Kommissionen ogsaa i konkurrencesager kan vedtage en beslutning paa grundlag af et udkast til beslutning, som er affattet paa ét eller flere af Kommissionens arbejdssprog. Det, det drejer sig om, er nemlig, at alle kommissionsmedlemmer paa baggrund af kollegialitetsprincippet faar mulighed for at deltage i forhandlingerne og beslutningsprocessen paa et sprog, som de behersker (se ovenfor, punkt 38) (107).

De appelindstaevntes argumenter om, at forelaeggelsen af et udkast til beslutning i alle retsgyldige sproglige versioner for Kommissionen in plenum skulle udgoere en garanti for, at disse versioner blev gennemset (da i saa fald mindst ét af Kommissionens medlemmer, hvis modersmaal er et af de paagaeldende sprog, ville kunne kontrollere ordlyden af den paagaeldende version), kan ikke tages alvorligt. Kommissionsmedlemmernes arbejde ligger paa det niveau, hvor forhandlinger finder sted og beslutninger tages ° og det kan som sagt, af praktiske grunde ske paa ét eller flere af Kommissionens arbejdssprog ° og det ligger absolut ikke dér, hvor der finder en sproglig kontrol af en tekst sted.

44. Det foerer mig frem til foelgende stillingtagen. Kollegialitetsprincippet er overholdt, naar kommissionsmedlemmerne paa grundlag af én eller flere sproglige versioner, eventuelt kun paa et eller flere arbejdssprog, faktisk har forhandlet og besluttet at vedtage en beslutning, hvori det fastslaas, at der foreligger en tilsidesaettelse af EOEF-traktatens artikel 85, og der i den anledning paalaegges sanktioner. At dette i det foreliggende tilfaelde er sket, bestrides ikke af nogen af parterne, og det fremgaar ogsaa af det, Retten faktisk har fastslaaet (108).

I modsaetning til Retten er jeg af den opfattelse, at en bemyndigelse givet til det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, til at fastsaette teksten i en af det kollegiale organ (paa ét eller flere arbejdssprog) truffet beslutning i de oevrige retsgyldige (eller ikke-retsgyldige) sproglige versioner maa anses for at vaere en foranstaltning vedroerende den materielle fuldbyrdelse eller vedroerende intern organisation. I realiteten gives der nemlig kun bemyndigelse til at foretage materielle gennemfoerelsesforanstaltninger, nemlig oversaettelse og i fornoedent omfang koordinering af denne med de oevrige oversaettelser, vedroerende en allerede vedtaget beslutning.

Selv om man, i betragtning af at (nogle af) de sproglige versioner, der skal udstedes, skal vaere retsgyldige, gik ud fra, at den bemyndigelse, som Kommissionen som kollegialt organ ifoelge moedereferatet fra det 945. moede har givet det kommissionsmedlem, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, er en foranstaltning af forvaltningsmaessig eller administrativ art i snaever forstand, mener jeg alligevel, at Kommissionen kunne give en saadan bemyndigelse. Ved naermere eftertanke er de betingelser, som i AKZO-dommen blev fastsat for en saadan situation, nemlig opfyldt. Det er saaledes foerst og fremmest, for saa vidt angaar graenserne for kompetencen, klart, at Kommissionen med den omhandlede bemyndigelse ikke paa nogen maade har uddelegeret sin kompetence til at traeffe en principbeslutning eller har givet afkald paa sit ansvar som kollegialt organ for beslutningen. Det fremgaar af moedereferatets tekst, at Kommissionen foerst selv har forhandlet og vedtaget beslutningen paa et arbejdssprog (i det foreliggende tilfaelde flere arbejdssprog, nemlig tysk, engelsk og fransk), og at den derefter har anmodet kommissionsmedlemmet, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, om at lade beslutningens tekst oversaette til de oevrige officielle sprog. Bemyndigelsen kan derfor ikke med rimelighed fortolkes som en tilkendt befoejelse til at traeffe en ny beslutning, men kun som en meddelelse af bemyndigelse til paa Kommissionens vegne at kontrollere oversaettelsen af beslutningen til de oevrige (retsgyldige eller ikke-retsgyldige sproglige versioner) i overensstemmelse med den af Kommissionen vedtagne beslutning i den tyske, engelske og franske version. Desuden er de virksomheder, til hvem beslutningen i de paagaeldende retsgyldige sproglige versioner er rettet, ikke paa nogen maade beroert med hensyn til deres retsbeskyttelse. De kunne nemlig indbringe beslutningen for Domstolen ved et annullationssoegsmaal ° hvilket de ogsaa gjorde ° paa noejagtigt de samme betingelser, som om beslutningen i de paagaeldende sproglige versioner var vedtaget af selve det kollegiale organ. Ifoelge PVC-dommen var der i oevrigt ingen af de appelindstaevnte, til hvem beslutningen var rettet paa italiensk eller nederlandsk, der paa dette punkt havde fremsat noget anbringende i foerste instans (109).

45. Jeg konkluderer saaledes, at Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at fastslaa, at Kommissionen som kollegialt organ ikke kunne give det medlem af Kommissionen, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, bemyndigelse til at vedtage beslutningens tekst paa de oevrige retsgyldige sprog, navnlig italiensk og nederlandsk. Jeg vil dog understrege, at ovenstaaende vurdering af Rettens bedoemmelse af den saglige inkompetence hos det kommissionsmedlem, der havde konkurrencespoergsmaal som ansvarsomraade, ikke har noget som helst at goere med spoergsmaalet om det paagaeldende kommissionsmedlems, Sutherland' s, tidsmaessige kompetence til at forkynde beslutningen for adressaterne. Gaar man ud fra den faktiske omstaendighed, der er fastslaaet af Retten, at beslutningen saavel paa de fem retsgyldige sprog som paa de fire oevrige officielle faellesskabssprog foerst var endeligt parat ° dvs. efter oversaettelse og sprogrevision ° i slutningen af januar 1989, kan det ikke bestrides, at Sutherland, hvis embedsperiode udloeb den 5. januar 1989, ikke laengere var kompetent til i eget navn, men paa vegne af Kommissionen, at give adressaterne meddelelse om beslutningen. Det er klart, at denne meddelelse burde vaere foretaget af Sutherland' s efterfoelger. Spoergsmaalet om, hvorvidt denne mangel kan beroere beslutningens lovlighed eller endog dens eksistens, vil jeg tage op til droeftelse i den sidste del af mit forslag til afgoerelse.

VI ° Raekkevidden og fortolkningen af Kommissionens forretningsordens artikel 12 for saa vidt angaar bekraeftelse af beslutninger

46. Ifoelge Kommissionen er PVC-dommen udtryk for en saerlig streng formalisme og en urigtig opfattelse for saa vidt angaar formaalet med og raekkevidden af bekraeftelsen af beslutningerne i henhold til forretningsordenens artikel 12. De formaliteter, der er fastsat i bestemmelserne i artikel 10 (som vedroerer godkendelse af moedereferater over kommissionsmoeder) og artikel 12 i forretningsordenen (som vedroerer bekraeftelser af beslutninger vedtaget af Kommissionen) (110), tjener kun som en paamindelse for Kommissionen, og de har som saadan en rent intern virkning. De indeholder ifoelge Kommissionen ingen konstitutive elementer for retsakternes godkendelse og deres eksistens og da slet ikke elementer, der goer retsakterne eksigible eller garanterer deres optagelse i Faellesskabets retsorden. En retsakt indgaar tvaertimod foerst i institutionens eksterne juridiske liv, naar den traeder i kraft eller faar virkninger i forhold til adressaterne, dvs. ved henholdsvis offentliggoerelse eller forkyndelse deraf i henhold til EOEF-traktatens artikel 191.

47. To retsspoergsmaal, der haenger noeje sammen, er efter min mening centrale paa dette sted, nemlig i) hvilken juridisk betydning har bekraeftelsen af kommissionsbeslutninger i henhold til forretningsordenens artikel 12, og ii) om tredjemand kan paaberaabe sig, at disse bestemmelser ikke er overholdt. Af hensyn til en behoerig behandling af disse spoergsmaal vil jeg foerst behandle den praksis, som Domstolen mere generelt har udviklet med hensyn til forretningsordenens retlige status og spoergsmaalet om, hvorvidt en faellesskabsinstitutions eller et faellesskabsorgans forretningsorden kan paaberaabes.

A ° Forretningsordenens status og Domstolens praksis vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt forretningsordenen kan paaberaabes

1) Traktatbestemmelser og retspraksis

48. Alle Faellesskabets institutioner, bortset fra Domstolen og Retten (som har et procesreglement (111)), har en forretningsorden, som de skulle udarbejde i henhold til EOEF-traktaten eller fusionstraktaten (112). For Kommissionen foelger denne forpligtelse af fusionstraktatens artikel 16, der bestemmer:

"Kommissionen fastsaetter sin forretningsorden med henblik paa at sikre sin egen og sine tjenestegrenes virksomhed i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaterne om oprettelse af Det Europaeiske Kul- og Staalfaellesskab, Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Det Europaeiske Atomenergifaellesskab samt i denne traktat. Den drager omsorg for, at forretningsordenen offentliggoeres."

Efter fusionstraktatens artikel 16 faar Kommissionen saaledes tilkendt en kompetence til selv at bestemme sin organisatoriske opbygning (113). Denne institutionelle selvbestemmelsesret, der i AKZO-dommen udtrykkes som foelger: "hvilket princip har gyldighed for enhver organisation, der er udstyret med institutioner" (ovenfor, punkt 39), bliver dog ° i modsaetning til i andre institutioner (114) ° udtrykkelig anbragt inden for rammerne af Kommissionens og dens tjenestegrenes virkeomraade i henhold til faellesskabstraktaterne (115).

49. I oevrigt regulerer traktaterne intetsteds udtrykkeligt de paagaeldende forretningsordeners retlige status og spoergsmaalet om, hvorvidt de kan paaberaabes. Domstolen har dog undersoegt disse spoergsmaal for saa vidt angaar Raadets forretningsorden i sin dom i Nakajima-sagen af 7. maj 1991 (116). Det drejede sig om en antidumpingsag, hvori Nakajima paastod annullation af en endelig antidumpingforordning. I den forbindelse gjorde Nakajima gaeldende, at der forelaa tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter, da Raadet ikke havde overholdt to bestemmelser i sin forretningsorden: Fristerne for fastsaettelsen af Raadets foreloebige dagsorden var ikke overholdt (tilsidesaettelse af artikel 2), og den dag, da forordningen blev vedtaget af Raadet, forelaa den ikke i alle sproglige versioner (tilsidesaettelse af artikel 8) (117). Domstolen forkastede dette anbringende i staerke vendinger:

"Det bemaerkes herom, at formaalet med en faellesskabsinstitutions forretningsorden er at sikre en hensigtsmaessig forretningsgang inden for institutionen. De regler, som en forretningsorden indeholder, navnlig vedroerende fremgangsmaaden i forbindelse med forhandlinger og afgoerelser, skal saaledes i det vaesentlige sikre et teknisk set hensigtsmaessigt forhandlingsforloeb, hvorved der fuldt ud tages hensyn til de befoejelser, som tilkommer de enkelte medlemmer af institutionen.

Det foelger heraf, at fysiske og juridiske personer ikke kan paaberaabe sig, at der er sket en tilsidesaettelse af saadanne regler, som ikke har til formaal at beskytte borgerne." (118)

50. Om Nakajima-dommens vaerdi som praecedens for den foreliggende sag har der vaeret sagt en del. Kommissionen havde allerede under den mundtlige forhandling i foerste instans paaberaabt sig denne dom som stoette for, at tredjemand ikke kan paaberaabe sig artikel 12 i forretningsordenen. Retten afviste dog udtrykkelig dette synspunkt:

"... dette argument kan ikke tiltraedes. Efter Rettens opfattelse skal dommen nemlig i virkeligheden fortolkes saaledes, at man maa sondre mellem de bestemmelser i en institutions forretningsorden, hvis tilsidesaettelse ikke kan paaberaabes af fysiske og juridiske personer, fordi de kun indeholder bestemmelser vedroerende institutionens interne forvaltning og ikke kan paavirke borgernes retsstilling, og de bestemmelser, hvis tilsidesaettelse derimod kan paaberaabes, da de ligesom artikel 12 i Kommissionens forretningsorden skaber rettigheder for borgerne og har betydning for borgernes retssikkerhed" (119).

For Domstolen paaberaaber Kommissionen sig paa ny Nakajima-dommen. Under retsmoedet gjorde dens repraesentant gaeldende, at selv om Retten har taget stilling til denne dom ° der er afsagt efter at skriftvekslingen i foerste instans var afsluttet ° har dommen ikke faaet den opmaerksomhed, som den fortjener i den foreliggende problematik.

2) Domstolens saakaldte "faste praksis" vedroerende forretningsordenen

51. Om Kommissionens kritik er berettiget, vil jeg undersoege naermere. Foerst vil jeg skabe klarhed om en anden kritik, som Kommissionen fremkom med under retsmoedet, nemlig at Retten i praemis 77 i dommen paa ukorrekt maade er naaet til den konklusion, at det er Domstolens faste praksis at lade tredjemand paaberaabe sig tilsidesaettelse af en faellesskabsinstitutions forretningsorden. De af Retten i den forbindelse naevnte domme naevner ganske vist forretningsordenen for en faellesskabsinstitution, men i ingen af tilfaeldene var tilsidesaettelsen af den paagaeldende forretningsorden blevet paaberaabt af sagsoegeren og proevet af Domstolen.

Retten henviser i praemis 77 i PVC-dommen ganske rigtigt til en lang raekke af Domstolens domme ikke blot i tjenestemandssager, men ogsaa paa "andre omraader inden for faellesskabsretten", hvo