ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 12. december 2014 – Alsharghawi mod Rådet

(Sag T-532/14)

»Annullationssøgsmål — fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Libyen — indefrysning af pengemidler og økonomiske ressourcer — søgsmålsfrist — begyndelsestidspunkt — afvisning«

Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed — retsakt, som er blevet offentliggjort og meddelt adressaterne — dato for meddelelse af retsakten — meddelelse til den berørte gennem en offentliggørelse i Den Europæiske Unions Tidende — lovlig (art. 263, stk. 4 og 6, TEUF og art. 275, stk. 2, TEUF; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 1; Rådets afgørelse 2011/137/FUSP, art. 9, stk. 3, og 2011/178/FUSP) (jf. præmis 15, 18-20 og 22)

Angående

Påstand om annullation af dels Rådets afgørelse 2011/137/FUSP af 28. februar 2011 om restriktive foranstaltninger på baggrund af situationen i Libyen (EUT L 58, s. 53), dels Rådets afgørelse 2011/178/FUSP af 23. marts 2011 om ændring af afgørelse 2011/137/FUSP (EUT L 78, s. 24), for så vidt som de vedrører sagsøgeren.

Konklusion

1) Sagen afvises.
2.

Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — afgørelse om ikke at antage et bud inden for rammerne af en udbudsprocedure vedrørende levering af tjenesteydelser — forpligtelse til efter en skriftlig anmodning at meddele karakteristika og fordele ved det bud, der er blevet accepteret, samt navnet på ordremodtageren [art. 296 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra c)] (jf. præmis 23 og 24)
2.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse — foreløbige forholdsregler — betingelser for tildeling — fumus boni juris — umiddelbar undersøgelse af anbringender fremført til støtte for søgsmålet i hovedsagen — søgsmål til prøvelse af en kommissionsafgørelse om at afvise en tilbudsgivers bud i forbindelse med et offentligt udbud — afvisning begrundet i buddets manglende overensstemmelse med udbudsspecifikationerne — tilsidesættelse af princippet om ligebehandling, pligten til gennemsigtighed og af forordning nr. 966/2012 og nr. 1268/2012 — foreligger umiddelbart ikke (art. 256, stk. 1, TEUF, 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 966/2012; Kommissionens forordning nr. 1268/2012) (jf. præmis 17-32)
RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

11. december 2014

Ewelina Jelenkowska-Luca

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — appel indgivet på et andet sprog end det sprog, som Personalerettens afgørelse, som er genstand for appellen, er affattet på — åbenbart, at appellen skal forkastes«

Angående:

Appel iværksat til prøvelse af dom afsagt den 21. januar 2014 af Retten for EU-Personalesager (Første Afdeling), Ewelina Jelenkowska-Luca mod Kommissionen (sag F-114/12, Sml. Pers., EU:F:2014:3), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald:

Appellen forkastes. Ewelina Jelenkowska-Luca bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Retslig procedure – sprogordning – valg af processprog – pligt til at overholde dette valg i tilfælde af appel

[Rettens procesreglement, art. 35, stk. 2, litra c), og art. 136a]

En appel, som ikke er anlagt på processproget for Personalerettens afgørelse, som er genstand for appellen, er ikke udfærdiget i overensstemmelse med Personalerettens sprogordning og kan ikke antages til realitetsbehandling.

Et sådant tilfælde, hvor sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, kan ikke omgås ved en ansøgning om fravigelse af sprogordningen, som er indgivet efter udløbet af fristen for at kunne iværksætte appel.

(jf. præmis 25)

Henvisning til:

Domstolen: kendelse af 21. maj 2010, Petrides mod Kommissionen, sag C-64/98 P-REV, EU:C:2010:279, præmis 16

RETTENS KENDELSE (Appelafdelingen)

11. december 2014

Ewelina Jelenkowska-Luca

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — personalesag — tjenestemænd — appel indgivet på et andet sprog end det sprog, som Personalerettens afgørelse, som er genstand for appellen, er affattet på — åbenbart, at appellen skal forkastes«

Angående

:

Appel iværksat til prøvelse af dom afsagt den 21. januar 2014 af Retten for EU-Personalesager (Første Afdeling), Ewelina Jelenkowska-Luca mod Kommissionen (sag F-114/12, Sml. Pers., EU:F:2014:3), med påstand om ophævelse af denne dom.

Udfald

:

Appellen forkastes. Ewelina Jelenkowska-Luca bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

Retslig procedure – sprogordning – valg af processprog – pligt til at overholde dette valg i tilfælde af appel

[Rettens procesreglement, art. 35, stk. 2, litra c), og art. 136a]

En appel, som ikke er anlagt på processproget for Personalerettens afgørelse, som er genstand for appellen, er ikke udfærdiget i overensstemmelse med Personalerettens sprogordning og kan ikke antages til realitetsbehandling.

Et sådant tilfælde, hvor sagen ikke kan antages til realitetsbehandling, kan ikke omgås ved en ansøgning om fravigelse af sprogordningen, som er indgivet efter udløbet af fristen for at kunne iværksætte appel.

(jf. præmis 25)

Henvisning til:

Domstolen: kendelse af 21. maj 2010, Petrides mod Kommissionen, sag C-64/98 P-REV, EU:C:2010:279, præmis 16
4.

Særlige rettergangsformer — udsættelse af gennemførelse– foreløbige forholdsregler — betingelser — alvorlig og uoprettelig skade — Kommissionens gennemførelsesafgørelse, der ændrer markedsføringstilladelse for et humanmedicinsk lægemiddel — skade på sagsøgerens omdømme — vurdering — ikke-økonomisk skade, der ikke i højere grad end under hovedsagen kan genoprettes ved, at der træffes foreløbig afgørelse — ingen uopsættelighed (art. 278 TEUF og 279 TEUF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2) (jf. præmis 38-41)
1)

Det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen, for så vidt som den vedrører annullation af Det Europæiske Asylstøttekontors skrivelse EASO/ED/2014/134 af 10. juni 2014, hvorved der gives afslag på aktindsigt i beredskabsplanen for indsættelse af Den Europæiske Unions asylstøttehold i Bulgarien.
Rettens kendelse (Syvende Afdeling) af 17. juli 2015 – EEB mod Kommissionen

(Sag T-685/14)

»Miljø — forordning (EF) nr. 1367/2006 — Kommissionens afgørelse om Bulgariens meddelelse af en national overgangsplan som omhandlet i artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU om industrielle emissioner — afvisning af intern fornyet prøvelse — individuel foranstaltning — Århuskonventionen — søgsmålsfrist — for sent anlagt — åbenbart, at søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er retligt ugrundet«

1. Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — dato for offentliggørelse — dato for erhvervelse af kendskab til retsakten — subsidiær karakter — akter, der i henhold til institutionens faste praksis offentliggøres i EU-Tidende — offentliggørelse — begreb (art. 263, stk. 6, TEUF) (jf. præmis 19-22)

2. Internationale aftaler — Unionens aftaler — konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet (Århuskonventionen) — retsvirkninger — forrang for afledte EU-retsakter — fortolkning af den afledte ret under hensyn til de internationale aftaler, som Unionen har indgået — pligt til overensstemmende fortolkning — grænser [art. 216, stk. 2, TEUF; Århuskonventionen, art. 9, stk. 3; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1367/2006, art. 2, stk. 1, litra g), og art. 10] (jf. præmis 29-34)

3. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — Kommissionens afgørelse om en medlemsstats meddelelse af en national overgangsplan som omhandlet i artikel 32 i direktiv 2010/75/EU om industrielle emissioner — søgsmål anlagt af en miljøbeskyttelsesorganisation — ikke individuelt berørt — afvisning [art. 263, stk. 4, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1367/2006, art. 2, stk. 1, litra g); Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75, art. 32] (jf. præmis 40-49)

Angående

Dels påstand om annullation af Kommissionens afgørelse K(2014) 2002 endelig af 31. marts 2014 om Bulgariens meddelelse af en national overgangsplan som omhandlet i artikel 32 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/75/EU om industrielle emissioner, dels påstand om annullation af Kommissionens afgørelse Ares (2014) 2317513 af 11. juli 2014, hvorved denne afviste sagsøgerens anmodning om, at Kommissionen foretager en fornyet prøvelse af dens afgørelse af 31. marts 2014.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.

2) Det er ufornødent at træffe afgørelse vedrørende interventionsbegæringerne fra Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union.

3) Det Europæiske Miljøkontor (EEB) bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
Rettens kendelse (Tredje Afdeling) af 22. juli 2015 – European Children’s Fashion Association og Instituto de Economía Pública mod Kommissionen og EACEA

(Sag T-724/14)

»Annullationssøgsmål — voldgiftsbestemmelse — handlingsprogrammet »Lifelong Learning (2007-2013)« — projektet »Brand & Merchandising manager for SMEs in the children’s product sector« — forhåndsmeddelelse — debetnota — rette sagsøgte — delvis afvisning«

Annullationssøgsmål — betingelser for antagelse til realitetsbehandling — søgsmål anlagt mod udstederen af den anfægtede retsakt — undtagelser — akt udstedt i henhold til fuldmagt, der kan henføres til fuldmagtsgivende institution — akter underskrevet af Forvaltningsorganet for Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur (EACEA) — kompetencen for EACEA til at vedtage sådanne akter — sag anlagt mod Kommissionen — afvisning (art. 263 TEUF; Rådets forordning nr. 58/2003; Kommissionens afgørelse 2007/114/EF) (jf. præmis 21-29, 35 og 36)

Angående

Principalt en påstand støttet på artikel 272 TEUF om, at det fastslås, at EACEA’s krav om tilbagebetaling af de tilskud, der er udbetalt til den første sagsøger i henhold til den aftale, som er blevet indgået med henblik på gennemførelse af projektet »Brand & Merchandising manager for SMEs in the children’s product sector«, er ugrundet, og subsidiært en påstand om annullation dels af EACEA’s forhåndsmeddelelse af 1. august 2014, hvormed det blev meddelt den første sagsøger, at denne skulle tilbagebetale et beløb på 82378,81 EUR som følge af revisionen af det nævnte projekt, dels af debetnota nr. 3241401420, der blev udstedt af EACEA den 5. august 2014 med henblik på tilbagebetalingen af det nævnte beløb.

Konklusion

1) Sagen afvises, for så vidt som den er rettet mod Europa-Kommissionen.
Rettens kendelse (Første Afdeling) af 13. juli 2015 – Neka Novin mod Rådet

(Sag T-436/14)

»Annullationssøgsmål — fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik — restriktive foranstaltninger over for Iran — indefrysning af midler — søgsmålsfrist — offentliggørelse af en meddelelse i Den Europæiske Unions Tidende — artikel 102, stk. 1, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 — formalitetsindsigelsen forkastes«

1. Annullationssøgsmål — frister — begyndelsestidspunkt — retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for en person eller en enhed — retsakt, som er blevet offentliggjort og meddelt adressaterne — dato for meddelelse af retsakten (art. 263, stk. 6, TEUF; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 1) (jf. præmis 15 og 16)

2. Retslig procedure — søgsmålsfrister — afstandsfrist — anlæggelse af søgsmål til prøvelse af offentliggørelsen af en meddelelse i Den Europæiske Unions Tidende om vedtagelse eller opretholdelse af en retsakt, der medfører restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren (art. 263, stk. 6, TEUF; Rettens procesreglement, art. 102, stk. 1 og 2) (jf. præmis 20 og 22-24)

Angående

Påstand om annullation af Rådets afgørelse om at opretholde opførelsen af sagsøgeren på listen i bilag II til Rådets afgørelse 2010/413/FUSP af 26. juli 2010 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af fælles holdning 2007/140/FUSP (EUT L 195, s. 39) og på listen i bilag IX til Rådets forordning (EU) nr. 267/2012 af 23. marts 2012 om restriktive foranstaltninger over for Iran og om ophævelse af forordning (EU) nr. 961/2010 (EUT L 88, s. 1), som meddelt ved en meddelelse af 15. marts 2014.

Konklusion

1) Formalitetsindsigelsen forkastes.
En skrivelse, hvorved ansættelsesmyndigheden afviser at anerkende lovligheden af et lokalt personaleudvalgs afgørelse om tilbagekaldelse af det mandat, som et af dets medlemmer var tildelt med henblik på at repræsentere udvalget ved det centrale personaleudvalg, udgør en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, når det fremgår af denne skrivelses indhold, at den udgør den nævnte myndigheds endelige stillingtagen til spørgsmålet, som tilsigter at skabe bindende retsvirkninger.

Anerkendelsen af en adgang for en part til først for appelinstansen at fremføre et anbringende, som parten ikke har anført for førsteinstansen, ville være ensbetydende med at give ham ret til at forelægge appelinstansen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt førsteinstansen. Under en appel har appelinstansen kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, som er blevet behandlet i første instans.

(jf. præmis 41)

Domstolen: dom af 1. februar 2007, sag C-266/05 P, Sison mod Rådet, Sml., EU:C:2007:75, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis
5.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — bedømmelse af, om et tegn er egnet til at kunne registreres — udelukkende hensyntagen til de unionsretlige bestemmelser — forudgående registrering af varemærket i visse medlemsstater eller i tredjelande — afgørelser, der ikke binder Unionens retsinstanser (Rådets forordning nr. 207/2009) (jf. præmis 27)
I en sag, der er udsat i medfør af vedtægtens artikel 91, stk. 4, bringer en stiltiende afgørelse om afslag på en klage udsættelsen af proceduren til ophør. Fra denne dato råder sagsøgte i medfør af artikel 39 og artikel 100, stk. 3, i Personalerettens procesreglement over en frist på to måneder, hvortil lægges den faste særlige frist på ti dage, til at indgive et svarskrift.

Begrundelsespligten udgør et grundlæggende princip i EU-retten. Kravet i artikel 296, stk. 2, TEUF, som ligeledes fremgår af vedtægtens artikel 25, stk. 2, har således til formål at gøre det muligt for Personaleretten at udøve sin legalitetsprøvelse vedrørende bebyrdende afgørelser og at give de berørte parter tilstrækkelige oplysninger til at bedømme, om disse afgørelser er korrekte, eller om de eventuelt er behæftet med en mangel, der gør det muligt at anfægte deres gyldighed. Det følger heraf, at begrundelsen i princippet skal meddeles den berørte part samtidigt med den bebyrdende retsakt.

For så vidt som afgørelsen er blevet truffet i en sammenhæng, der er velkendt for den berørte, vil den imidlertid ikke kunne anses for at være fuldstændigt ubegrundet, men kun utilstrækkeligt begrundet. En utilstrækkelig begrundelse, der gives under den administrative procedure, kan ikke begrunde en annullation af den trufne afgørelse, når administrationen fremkommer med supplerende oplysninger under sagen.

(jf. præmis 34 og 35)

Domstolen: dom af 19. november 1998, Parlamentet mod Gaspari, C-316/97 P, Sml., EU:C:1998:558, præmis 29

Retten: dom af 12. december 2002, Morello mod Kommissionen, T-164/00, Sml. Pers., EU:T:2002:312, præmis 36; 3. februar 2005, Heurtaux mod Kommissionen, T-172/03, Sml. Pers., EU:T:2005:34, præmis 44, og 10. oktober 2014, EMA mod BU, T-444/13 P, Sml. Pers., EU:T:2014:865, præmis 37
I forbindelse med en påstand om udsættelse af gennemførelsen af en kommissionsafgørelse vedrørende et offentligt udbud må det fastslås, at der foreligger fumus boni juris i tilfælde, hvor usikkerheden med hensyn til, hvordan tilstedeværelsen af et ord, der anvendes i de tekniske specifikationer, skal fortolkes, og dets indflydelse på nævnte udbudsprocedures regelmæssighed, har foranlediget dommeren i sager om foreløbige forholdsregler til at konkludere, at der foreligger en væsentlig juridisk uenighed, hvis løsning ikke gør sig gældende uden videre, hvorfor søgsmålet ikke umiddelbart forekommer at være uden rimeligt grundlag.

Inden for rammerne af tvister vedrørende indgåelse af offentlige kontrakter må det konstateres, at det ikke, når en udelukket tilbudsgiver formår at godtgøre, at der foreligger et tilfælde af særlig alvorlig fumus boni juris, kan kræves, at den pågældende godtgør, at den manglende imødekommelse af begæringen om foreløbige forholdsregler vil indebære, at vedkommende vil lide uoprettelig skade; i modsat fald ville dette indebære et urimeligt og ubegrundet indgreb i den nævnte tilbudsgivers ret til effektiv retsbeskyttelse, som han er sikret i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Der foreligger således fumus boni juris, når den pågældende godtgør, at der foreligger en tilstrækkelig åbenbar og alvorlig ulovlighed, hvis virkninger eller opretholdelsen heraf hurtigst muligt skal forhindres, for så vidt som en afvejning af de foreliggende interesser ikke er fuldstændig til hinder herfor. Under disse helt særlige omstændigheder er det tilstrækkeligt for at opfylde uopsættelighedsbetingelsen, at der føres bevis for, at der vil blive lidt alvorlig skade, hvis der ikke anordnes foreløbige forholdsregler under hensyn til nødvendigheden af at forhindre virkningerne af en sådan ulovlighed.

Når undersøgelsen af de anbringender, der er blevet fremført til støtte for påstanden om udsættelse af gennemførelse, blot har afsløret en usikkerhed, som foranledigede dommeren i sager om foreløbige forholdsregler til at mene, at et af disse anbringender ikke er fuldstændig uden relevans, kan den adfærd og de beslutninger, som den ordregivende myndighed har truffet, ikke betragtes som tilstrækkeligt åbenbare og grove overtrædelser af EU-retten til, at det er nødvendigt at undgå, at de får virkninger i fremtiden, uden at det af sagsøgeren kræves, at denne godtgør den uoprettelige skade, som denne vil lide, hvis den anfægtede afgørelse ikke suspenderes.

Da analysen af de anbringender, der er rejst til støtte for begæringen om udsættelse af gennemførelsen, ikke gør det muligt at konkludere, at der foreligger særlig alvorlig fumus boni juris, skal betingelsen om uopsættelighed undersøges for at afgøre, om sagsøgeren har godtgjort, at den skade, som denne påstår, at der er risiko for opstår, er tilstrækkeligt alvorlig og uoprettelig.

(jf. præmis 62-64)
Rettens kendelse (Syvende Afdeling) af 17. marts 2015 – Mammoet Salvage mod Kommissionen

(Sag T-234/14)

»Passivitets- og erstatningssøgsmål — ansvar i kontraktforhold — ansvar uden for kontraktforhold — formalitetsindsigelse — Den Ottende Europæiske Udviklingsfond — arbejder med fjernelse af 74 skibsvrag i Nouadhibou-bugten — kontrakt indgået mellem sagsøgeren og Mauretanien og godkendt af Kommissionen til EU-finansiering — kontraktopfyldelse — udsættelse af slutdatoen for Unionens betalingsforpligtelser i medfør af kontrakten — åbenbart, at søgsmålet delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er retligt ugrundet«

1. Passivitetssøgsmål — opfordring til institutionen — opfordring til at handle — foreligger ikke — åbningsskrivelse, der ikke var stilet til institutionen — afvisning (art. 265, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 30-35)

2. Retslig procedure — indbringelse af sag for Retten på grundlag af en voldgiftsklausul — Unionens retsinstanser inkompetente i mangel af et samtykke fra parterne om at tildele dem kompetence til at afgøre en kontraktretlig tvist (art. 272 TEUF) (jf. præmis 42-50)

3. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — ulovlighed — skade — årsagsforbindelse — den ene betingelse ikke opfyldt — erstatningssøgsmålet forkastet i det hele (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 58-62 og 66)

4. Ansvar uden for kontraktforhold — betingelser — årsagsforbindelse — begreb — påklagede adfærd den afgørende årsag til tabet (art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 67)

Angående

Principalt en påstand støttet på artikel 265 TEUF om, at det fastslås, at Kommissionen retsstridigt har undladt at besvare sagsøgerens anmodning om at forlænge Unionens betalingsforpligtelser i medfør af den kontrakt, der er indgået mellem sagsøgeren og Den Islamiske republik Mauretanien, om arbejdet med fjernelse af 74 skibsvrag i Nouadhibou-bugten (Mauretanien), og som Kommissionen har godkendt til finansiering inden for rammerne af Den Ottende Europæiske Udviklingsfond, samt subsidiært en påstand om, at Kommissionen i medfør af Unionens ansvar i kontraktforhold tilpligtes at betale sagsøgerens fakturaer, der blev udstedt som led i ovennævnte kontrakt, og endnu mere subsidiært om, at det fastslås, at Unionen er ifaldet et ansvar uden for kontraktforhold.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Rettens kendelse (Første Afdeling) af 23. november 2015 – EREF mod Kommissionen

(Sag T-694/14)

»Annullationssøgsmål — retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 — sammenslutning — medlemmerne ikke umiddelbart berørt — afvisning«

1. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålskompetence — søgsmål anlagt af en faglig sammenslutning til forsvar og repræsentation af dens medlemmer — antagelse til realitetsbehandling — betingelser (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 13 og 14)

2. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålskompetence — umiddelbart berørt — kriterier (art. 263, stk. 4, TEUF) (jf. præmis 15-20)

3. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — søgsmålskompetence — umiddelbart berørt — kriterier — retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020 — søgsmål anlagt af en faglig sammenslutning til forsvar og repræsentation af dens medlemmer — medlemmerne ikke umiddelbart berørt — afvisning (art. 263, stk. 4, TEUF; Kommissionens meddelelse 2014/C 200/01) (jf. præmis 21-38)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens meddelelse af 28. juni 2014 benævnt »Retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse og energi 2014-2020« (EUT C 200, s. 1) for så vidt angår kriterierne for vurderingen af, om støtte til energi fra vedvarende kilder er foreneligt med det indre marked.

Konklusion

1) Sagen afvises.
2.

Retslig procedure — stævning — formkrav — fastlæggelse af søgsmålets genstand — kort fremstilling af søgsmålsgrundene — stævning med påstand om erstatning for skade, som angiveligt er forårsaget af en EU-institution — forhold, der gør det muligt at identificere den adfærd, institutionen hævdes at have udvist, årsagsforbindelsen og den forårsagede skades reelle og sikre karakter [statutten for Domstolen, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement (1991), art. 44, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 30)