FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 5. december 2018 ( 1 )

Sag C-341/17 P

Den Hellenske Republik

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – EUGFL, EGFL og ELFUL – udgifter, der er udelukket fra EU-finansiering – udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt – forordning (EF) nr. 1782/2003 – forordning (EF) nr. 796/2004 – arealstøtteordning – begrebet »permanente græsarealer« – fast finansiel korrektion«

I. Indledning

1. Med denne appel har Den Hellenske Republik nedlagt påstand om ophævelse af dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 30. marts 2017 i sagen Grækenland mod Kommissionen ( 2 ), for så vidt som Retten heri frifandt Kommissionen med hensyn til Den Hellenske Republiks søgsmål til prøvelse af Europa-Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/950/EU ( 3 ), hvorved der blev foretaget faste nedsættelser af Den Europæiske Unions bidrag til forskellige former for landbrugsstøtte, som Den Hellenske Republik havde udbetalt.

2. EU’s fælles landbrugspolitiks støtteordninger er ikke blot kendetegnet ved en vis teknisk kompleksitet, men også ved, at reglerne herfor til stadighed præciseres, ajourføres og videreudvikles.

3. En konsekvens heraf er bl.a., at der sideløbende findes forskellige begreber til definition af støtteberettigede landbrugsarealer. De terminologiske forskelle, der først og fremmest kan tilskrives den specifikke retlige sammenhæng, hvori de pågældende begreber anvendes, kan føre til betydelige vanskeligheder, når vilkårene for de berørte arealers støtteberettigelse skal fastslås.

4. Disse vanskeligheder kommer til syne i den foreliggende appelsag med hensyn til fastlæggelsen af rækkevidden af begrebet »permanente græsarealer«, således som det var gennemført i den fælles landbrugspolitiks ordninger fra 2005 til 2015. Appelsagen rejser navnlig spørgsmålet, om Kommissionens snævre fortolkning af dette begreb, som Retten tiltrådte i den appellerede dom, er retmæssig ( 4 ). Ifølge denne fortolkning skal arealer kun kvalificeres som »permanente græsarealer«, såfremt de helt overvejende er dækket af græs og grøntfoder, men ikke af træagtige planter. Denne snævre fortolkning har vidtrækkende konsekvenser for udbetalingen af landbrugsstøtte i Middelhavslandene, hvilket er årsagen til, at Kongeriget Spanien er indtrådt i sagen som intervenient til støtte for Den Hellenske Republik. Fastlæggelsen af rækkevidden af begrebet »permanente græsarealer« er foruden for den foreliggende sag også af betydning for en anden appelsag, som Den Hellenske Republik har iværksat ved Domstolen ( 5 ), og for en sag, som Kongeriget Spanien har anlagt ved Retten ( 6 ).

II. Retsforskrifter

5. Den foreliggende appelsag vedrører nedsættelser af EU-bidragene til støttebetalinger vedrørende ansøgningsåret 2008. Den relevante retlige ramme herfor udgøres af forordning (EF) nr. 1782/2003 ( 7 ) samt gennemførelsesforordning (EF) nr. 795/2004 ( 8 ) og nr. 796/2004 ( 9 ), der er vedtaget på dette grundlag.

6. Forordning (EF) nr. 1782/2003 blev erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 ( 10 ), der på sin side blev erstattet af forordning (EU) nr. 1307/2013 ( 11 ). Sidstnævnte påberåbes i den foreliggende sag af Den Hellenske Republik, eftersom definitionen af permanente græsarealer i denne forordning i det mindste ifølge dens ordlyd udtrykkeligt er mere omfattende end definitionen i forordning nr. 1782/2003, der er relevant i den foreliggende sag.

A. Forordning nr. 1782/2003

7. Forordning nr. 1782/2003 fastlagde fælles betingelser for direkte betalinger inden for den fælles landbrugspolitiks forskellige indkomststøtteordninger. I 3., 4., 21. og 24. betragtning til forordning nr. 1782/2003 anførtes i så henseende følgende: »(3) For at undgå, at landbrugsarealer ikke længere bliver dyrket[,] og sikre, at de bevares i god landbrugs- og miljømæssig stand, bør der fastlægges normer, uanset om der er et grundlag herfor i medlemsstaternes bestemmelser. Der bør derfor fastlægges en fællesskabsramme, inden for hvilken medlemsstaterne kan indføre normer under hensyntagen til de pågældende områders særlige karakteristika, herunder jordbunds- og klimaforhold og eksisterende landbrugssystemer (arealanvendelse, vekseldrift, landbrugspraksis) og landbrugsstrukturer. (4) Da permanente græsarealer har en positiv miljøvirkning, bør der indføres foranstaltninger for at fremme bevarelsen af de eksisterende permanente græsarealer og undgå en massiv omlægning til agerjord. […] (21) Den fælles landbrugspolitiks støtteordninger omfatter direkte indkomststøtte særlig med henblik på at sikre landbrugerne en rimelig levestandard. Dette mål hænger nøje sammen med bevarelsen af landdistrikterne. For at undgå fejlfordeling af fællesskabsmidlerne bør der ikke foretages støtteudbetalinger til landbrugere, der kunstigt har skabt betingelser for sådanne betalinger. […] (24) En forøgelse af fællesskabslandbrugets konkurrenceevne og fremme af fødevarekvaliteten og miljønormer indebærer nødvendigvis en nedgang i de institutionelle priser for landbrugsvarer og en stigning i produktionsomkostningerne for landbrugsbedrifterne i Fællesskabet. For at nå disse mål og fremme et mere markedsorienteret og bæredygtigt landbrug er det nødvendigt at fuldføre overgangen fra produktionsstøtte til producentstøtte ved indførelse af et system med afkoblet indkomststøtte til hver bedrift. Mens afkoblingen ikke vil medføre nogen ændring af de beløb, der faktisk udbetales til landbrugerne, vil den gøre indkomststøtten betydeligt mere effektiv. Enkeltbetalingen til en bedrift bør derfor gøres betinget af krydsoverensstemmelse med kriterierne for miljø, fødevaresikkerhed, dyresundhed og dyrevelfærd og bevarelse af bedriften i god landbrugs- og miljømæssig stand.«

8. I henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1782/2003 defineredes »»landbrugsaktivitet« som produktion, avl eller dyrkning af landbrugsprodukter, herunder høst, malkning, opdræt af husdyr og hold af husdyr til landbrugsformål, eller bevarelse af jorden i god landbrugs- og miljømæssig stand som fastlagt i henhold til artikel 5«.

9. Artikel 29 i forordning nr. 1782/2003 fastsatte følgende: »Uden at det berører eventuelle særlige bestemmelser i de enkelte støtteordninger, foretages der ingen betaling til modtagere, om hvem det konstateres, at de kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af sådanne betalinger for at få en fordel i strid med den pågældende støtteordnings mål.«

10. Et centralt element i forordning nr. 1782/2003 var den generelle, fra produktionen afkoblede, enkeltbetalingsordning, der var reguleret i afsnit III. For at opnå en enkeltbetaling skulle landbrugerne erhverve »betalingsrettigheder«, der ledsaget af en støtteberettiget hektar, som landbrugeren havde anmeldt, førte til en enkeltbetaling. Herom anførtes det i artikel 44 (»Anvendelse af betalingsrettigheder«), stk. 2, i den affattelse, der er relevant for den foreliggende sag ( 12 ): »2. Ved »støtteberettiget hektar« forstås ethvert landbrugsareal på bedriften, der er udlagt som agerjord og permanente græsarealer, undtagen arealer med permanente afgrøder eller skov, eller som anvendes til ikke-landbrugsaktiviteter.«

B. Forordning nr. 795/2004 og nr. 796/2004

11. Artikel 2 i forordning nr. 795/2004 i den affattelse, der er relevant i den foreliggende sag ( 13 ), havde bl.a. følgende ordlyd: »I afsnit III i forordning (EF) nr. 1782/2003 og nærværende forordning forstås ved: (a) »Landbrugsareal«, det samlede areal med agerjord, permanente græsarealer og permanente afgrøder.«

12. Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 796/2004, som ændret ved forordning nr. 239/2005 og nr. 972/2007, i den affattelse, der er relevant i den foreliggende sag ( 14 ), indeholdt følgende definitioner: »1) »agerjord«: arealer, der dyrkes med henblik på produktion af afgrøder, og arealer, der er udtaget eller som holdes i god landbrugs- og miljømæssig stand, jf. artikel 5 i forordning (EF) nr. 1782/2003, samt arealer i væksthuse og under fast eller mobilt overdække 1a) »landbrugsparcel«: et sammenhængende jordstykke, hvorpå én landbruger dyrker én afgrødegruppe; hvis der i forbindelse med denne forordning kræves en anmeldelse af anvendelsen af et areal inden for en afgrødegruppe, afgrænses landbrugsparcellen dog yderligere af denne særlige anvendelse […] 2) »permanente græsarealer«: arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som har været holdt uden for bedriftens omdrift i mindst fem år, eksklusive arealer, der er omfattet af udtagningsordninger […] 2a) »græs eller andet grøntfoder«: alle urteagtige planter, der traditionelt forekommer på naturlige græsarealer eller normalt inkluderes i blandinger af frø til græsarealer eller enge i medlemsstaten (uanset om de anvendes til græssende dyr eller ej) […]«.

13. Med hensyn til artikel 2, stk. 1, nr. 2) og 2a), i forordning nr. 796/2004 anførtes det i første betragtning til forordning nr. 239/2005, hvorfra disse bestemmelser i den her gengivne affattelse stammer: »Artikel 2 i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 omfatter en række definitioner, som bør præciseres. Dette gælder navnlig definitionen af »permanente græsarealer« i artikel 2, nr. 2), og det er endvidere nødvendigt at definere begrebet »græs eller andet grøntfoder«. I denne sammenhæng bør det dog tages i betragtning, at der må være en vis fleksibilitet, så medlemsstaterne kan tage hensyn til lokale agronomiske forhold.«

14. Artikel 8 (»Generelle principper for landbrugsparceller«), stk. 1, i forordning nr. 796/2004 i den affattelse, der er relevant i den foreliggende sag (dvs. inden den blev ændret ved forordning nr. 380/2009) ( 15 ), bestemte: »1. En parcel med træer betragtes i forbindelse med de arealrelaterede støtteordninger som en landbrugsparcel, såfremt landbrugsaktiviteter som omhandlet i artikel 51 i forordning (EF) nr. 1782/2003 eller i givet fald den planlagte produktion kan foregå på lignende måde som på parceller uden træer i samme område.«

15. Artikel 30, stk. 2, i forordning nr. 796/2004, der ikke er blevet ændret på noget tidspunkt, har følgende ordlyd: »2. En landbrugsparcels samlede areal kan kun tages i betragtning, hvis parcellen fuldt ud anvendes efter de sædvanlige normer i den pågældende medlemsstat eller region. I andre tilfælde tages det faktisk udnyttede areal i betragtning. I de regioner, hvor elementer som hække, grøfter og mure traditionelt indgår i god dyrknings- eller driftspraksis i landbruget, kan medlemsstaterne fastsætte, at dette areal betragtes som en del af det fuldt udnyttede areal, hvis det ikke overstiger en samlet bredde, der fastlægges af medlemsstaterne. Denne bredde skal svare til den traditionelle bredde i den pågældende region og må ikke overstige 2 meter. […]«

C. Forordning nr. 1307/2013

16. Med forordning nr. 1307/2013 blev der fulgt op på reformprocesserne i 1990’erne og 00’erne vedrørende den fælles landbrugspolitik.

17. Artikel 4 i forordning nr. 1307/2013 bestemmer nu: »1. I denne forordning forstås ved: […] h) »permanente græsarealer og permanente græsningsarealer« (der tilsammen benævnes »permanente græsarealer«): arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som er holdt uden for bedriftens omdrift i fem år eller mere; det kan omfatte andre arter, f.eks. buske og/eller træer, der kan afgræsses, forudsat at der fortsat er mest græs og andet grøntfoder samt, såfremt det besluttes af medlemsstaterne, arealer, der kan afgræsses, og som indgår i en etableret lokal praksis, hvor græs og andet grøntfoder ikke traditionelt er fremherskende i græsningsområder […] 2. Medlemsstaterne: […] Medlemsstaterne kan beslutte, at jord, der kan afgræsses, og som udgør en del af etableret lokal praksis, hvor græs og andet grøntfoder ikke traditionelt er fremherskende i græsningsområder, skal betragtes som permanente græsarealer, jf. stk. 1, litra h).«

18. Artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1307/2013 om gennemførelsen af grundbetalingsordningen, der i princippet svarer til enkeltbetalingsordningen i forordning nr. 1782/2003, har desuden følgende ordlyd: »Med henblik på fastsættelse af »støtteberettiget hektar« kan medlemsstater, som har truffet beslutningen omhandlet i artikel 4, stk. 2, andet afsnit, ved hjælp af en nedsættelseskoefficient konvertere de pågældende hektar til »støtteberettigede hektar«.«

III. Tvistens baggrund

A. Kommissionens afgørelse

19. I henhold til præmis 1-11 i den appellerede dom kan sagens baggrund sammenfattes som følger.

20. I september 2008 og i februar 2009 gennemførte Europa-Kommissionen to undersøgelser vedrørende de udgifter, som Den Hellenske Republik havde afholdt til arealstøtte henholdsvis arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) ( 16 ).

21. Ved skrivelser af 21. november 2008 og af 13. maj 2009 meddelte Kommissionen Den Hellenske Republik resultaterne af undersøgelserne, hvortil Den Hellenske Republik fremsatte skriftlige bemærkninger i januar og i juli 2009.

22. Derefter blev der afholdt et bilateralt møde den 8. april 2010. Den 2. juni 2010 fremsendte Kommissionen sine konklusioner til Den Hellenske Republik, som sidstnævnte besvarede den 2. august 2010.

23. Den 31. maj 2013 underrettede Kommissionen Den Hellenske Republik om, at den fastholdt sit standpunkt vedrørende nettobeløbet og begrundelsen for de påtænkte korrektioner.

24. Derefter indbragte Den Hellenske Republik den 11. juli 2013 sagen for forligsorganet, der endelig i sin udtalelse af 31. januar 2014 ganske vist ikke kunne notere nogen tilnærmelse af parternes opfattelser, men opfordrede parterne til på ny at tage kontakt med hinanden.

25. Den 26. marts 2014 vedtog Kommissionen sin endelige stillingtagen. Kommissionen anførte, at der, for det første, forelå svagheder i systemet til identifikation af landbrugsparceller/det geografiske informationssystem ( 17 ), som påvirkede krydskontrollerne og de administrative kontroller, for det andet, svagheder i kontrollerne på stedet samt, for det tredje, fejlagtige beregninger af betalingerne og sanktionerne. Kommissionen fremhævede endvidere, at disse mangler var blevet konstateret gentagne gange. Det endelige nettobeløb af den korrektion, der blev pålagt Den Hellenske Republik, beløb sig til 86007771,11 EUR.

26. Den 19. december 2014 vedtog Kommissionen den omtvistede gennemførelsesafgørelse. Ved denne afgørelse afviste Kommissionen over for Den Hellenske Republik for ansøgningsåret 2008 for det første udgifter på 61012096,85 EUR på området for arealstøtte, hvoraf den efterfølgende fradrog et beløb på 2135439,32 EUR, hvorved der fremkom finansielle virkninger på 58876657,53 EUR. For det andet afviste Kommissionen udgifter på 10504391,90 EUR på området for arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, hvoraf den efterfølgende fradrog et beløb på 2588231,20 EUR, hvorved der fremkom finansielle virkninger på 7916160,70 EUR.

27. Korrektionerne vedrørte følgende klassifikationer: – For de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, blev der pålagt en fast korrektion på 10%. – For de landbrugere, der ikke havde anmeldt græsarealer, blev der pålagt en fast korrektion på 2%. – For den supplerende arealstøtte blev der pålagt en fast korrektion på 5%. – For alle arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne blev der pålagt en fast korrektion på 5%.

28. I sin sammenfattende rapport, der var vedlagt den omtvistede gennemførelsesafgørelse ( 18 ), begrundede Kommissionen korrektionerne med de mangler i det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem, der gentagne gange var blevet konstateret, navnlig i LPIS-GIS’ funktionsmåde og ved kontrollerne på stedet, der ikke havde været i overensstemmelse med kravene i artikel 20 i forordning nr. 1782/2003 henholdsvis i artikel 23 og 30 i forordning nr. 796/2004. Der var bl.a. blevet konstateret følgende uoverensstemmelser: – Ved anvendelsen af LPIS-GIS var der – særligt på de arealer, der blev anvendt som græsarealer – konstateret vedrørende grænserne for referenceparcellerne og deres maksimale støtteberettigede areal. På denne baggrund var de krydskontroller, der havde til formål at forhindre, at den samme støtte med urette blev tildelt flere gange, ofte ikke tilstrækkelige. – Ved kontrollerne på stedet var arealer erklæret støtteberettigede, som ikke opfyldte de kriterier for græsarealer, som følger af artikel 2, stk. 1, nr. 2) og 2a), i forordning nr. 796/2004; arealerne var dækket af træagtige planter og grøntfoder, befandt sig i fjerntliggende områder og havde ingen synlige grænser. En opmåling af arealerne havde ikke fundet sted. Desuden var kontrollerne på stedet ved telemåling samt de almindelige kontroller på stedet utilstrækkelige.

29. Disse svagheder udgjorde en varig mangel ved hoved- og støttekontrollernes funktionsmåde og indebar dermed en risiko for tab for landbrugsfondene i forhold til arealstøtte. Den supplerende støtte, der var »koblet« til arealet, blev også påvirket.

B. Rettens dom

30. Ved søgsmål af 2. marts 2015 nedlagde Den Hellenske Republik for Retten påstand om, at den omtvistede gennemførelsesafgørelse annulleres, for så vidt som den for ansøgningsåret 2008 udelukker 10% af de samlede udgifter, der blev afholdt til støtte til græsarealer, 5% af de samlede udgifter, der blev afholdt til supplerende arealstøtte, og 5% af de samlede udgifter, der blev afholdt til arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, fra EU-finansiering.

31. Retten konstaterede for det første for så vidt angår korrektionen på 10% af udgifterne til støtte til græsarealer, at denne korrektion uanset fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« var begrundet og forholdsmæssig alene på grund af mangler i det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem ( 19 ). I denne forbindelse henviste Retten til den fejlagtige anvendelse af LPIS-GIS med virkninger for opdagelse af flere anmeldelser af samme parcel og for pålideligheden af de administrative krydskontroller, for den manglende opmåling af arealerne i forbindelse med kontrollerne på stedet samt for den fejlagtige gennemførelse af kontrollerne ved telemåling; der var ligeledes ikke registreret oplysninger, der kunne gøre det muligt at efterprøve faktisk gennemførte kontroller på stedet ( 20 ). Henset til disse omfattende mangler anså Retten ikke spørgsmålet om, hvorvidt de anmeldte arealer var støtteberettigede som »permanente græsarealer« i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, og dermed spørgsmålet om fortolkningen af dette begreb, for at være relevant for afgørelsen ( 21 ). Ikke desto mindre accepterede Retten udtrykkeligt Kommissionens vurdering af arealernes støtteberettigelse og den definition af begrebet »permanente græsarealer«, der lå til grund for denne vurdering ( 22 ).

32. For det andet opretholdt Retten korrektionen på 5% for den supplerende arealstøtte ( 23 ).

33. For det tredje annullerede Retten den omtvistede gennemførelsesafgørelse, for så vidt som der med hensyn til de arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne var blevet foretaget en korrektion på 5007867,36 EUR med finansielle virkninger på 2689811,61 EUR (efter fradrag af 2318055,75 EUR) for udgifter, der var blevet pålagt for regnskabsåret 2009 vedrørende ansøgningsåret 2008. Ifølge Retten havde Kommissionen nemlig ikke behørigt begrundet, hvorvidt der var taget højde for en tidligere korrektion, der var foretaget i gennemførelsesafgørelse 2013/214/EU ( 24 ), for at undgå en dobbelt pålæggelse ( 25 ).

34. I øvrigt frifandt Retten Kommissionen og pålagde Den Hellenske Republik at betale sagsomkostningerne.

IV. Parternes påstande og retsforhandlingerne ved Domstolen

35. Ved appelskrift af 6. juni 2017 har Den Hellenske Republik iværksat den foreliggende appel til prøvelse af den appellerede dom. Den har nedlagt følgende påstande: – Den appellerede dom ophæves, for så vidt som Europa-Kommissionen blev frifundet i Den Hellenske Republiks søgsmål. – Den omtvistede gennemførelsesafgørelse annulleres. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

36. Kommissionen har nedlagt følgende påstande: – Appellen afvises delvis fra realitetsbehandling og forkastes delvis som ugrundet. – Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

37. Kongeriget Spanien er indtrådt i sagen som intervenient til støtte for Den Hellenske Republik. Kongeriget Spanien har nedlagt følgende påstande: – Appellen tages til følge. – Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

38. Parterne har afgivet skriftlige indlæg. Retsmødet fandt sted den 13. september 2018.

V. Retlig bedømmelse

39. Appellen, som ifølge Kommissionens påstand ikke bør antages til realitetsbehandling (herom A.), er støttet på i alt seks appelanbringender. Med de første tre appelanbringender har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens vurdering vedrørende den faste korrektion på 10% for landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer (herom B.). Med det fjerde og det femte appelanbringende har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens vurdering af den faste korrektion på 5% med hensyn til den supplerende arealstøtte (herom C.). Med det sjette appelanbringende har Den Hellenske Republik endelig kritiseret Rettens vurdering af den faste korrektion på 5% i sektoren for udvikling af landdistrikterne, for så vidt som denne korrektion ikke blev annulleret af Retten (herom D.).

A. Formaliteten med hensyn til appellen

40. I modsætning til det, som Kommissionen har gjort gældende, har Den Hellenske Republik ikke begrænset sig til at gentage de anbringender, der allerede blev gjort gældende mod Kommissionens oprindelige afgørelse i første instans. Uanset appelanbringendernes lighed med de anbringender, der oprindeligt blev gjort gældende mod Kommissionens afgørelse, og de udførlige henvisninger til processkrifterne i første instans har Den Hellenske Republik derimod fremsat en selvstændig retlig kritik af Rettens bemærkninger med henvisning til konkrete, til dels ordret gengivne domspassager.

41. Søgsmålet kan derfor antages til realitetsbehandling.

B. Appelanbringender mod Rettens vurdering af den finansielle korrektion på 10% af udgifterne til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer

42. Den Hellenske Republik har fremsat tre appelanbringender mod Rettens vurdering af den faste korrektion på 10% af udgifterne til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer ( 26 ).

43. Det første og det andet appelanbringende er knyttet til spørgsmålet om, hvorvidt de anmeldte arealer var støtteberettigede i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, der definerer begrebet »permanente græsarealer« (herom 1. og 2.). Med det tredje appelanbringende har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens vurdering, hvorefter den faste korrektion på 10% kunne pålægges allerede på grund af manglerne i det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem (herom 3.).

1. Det første appelanbringende

44. Med sit første appelanbringende har Den Hellenske Republik for det første gjort gældende, at der foreligger en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 på grund af en retlig fejl med hensyn til fortolkningen af »permanente græsarealer« (herom a). For det andet har Den Hellenske Republik gjort gældende, at betragtningen i den appellerede doms præmis 66 er behæftet med en retlig fejl og er utilstrækkeligt begrundet (herom b). For det tredje har Den Hellenske Republik foreholdt Retten, at den ikke har redegjort behørigt for de relevante kriterier for fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« (herom c).

a) Det første appelanbringendes første led

45. Den Hellenske Republik har gjort gældende, at den appellerede dom ser bort fra den korrekte fortolkning af begrebet »permanente græsarealer« med hensyn til de deraf omfattede vegetationstyper.

46. Ifølge Retten var det kriterium, som blev anvendt i forordning nr. 796/2004 for så vidt angår støtten til græsarealer, den form for vegetation, som forefandtes på det omhandlede areal. Dette skulle sikre, at der ikke blev udbetalt støtte til arealer, som ikke var anvendt til landbrugsvirksomhed. Det forhold, at der forelå en overvægt af andre planter end urteagtige planter, udgjorde nemlig en indikation på, at landbrugsaktiviteten var blevet indstillet på de omhandlede arealer. Begrænsningen af definitionen af »permanente græsarealer« til kun at omfatte arealer med græs eller grøntfoder tilsigtede at forebygge en risiko for, at arealer, der ikke rent faktisk blev anvendt til opdræt af dyr, blev indrømmet støtte ( 27 ).

47. Ifølge det af Retten anførte ( 28 ) skulle arealer, for at kunne klassificeres som »permanente græsarealer« i henhold til forordning nr. 1782/2003 og nr. 796/2004, derfor være et »areal, hvorpå der blev udøvet landbrugsvirksomhed« ( 29 ), hvilket »i princippet«»kun [omfattede] græs eller grøntfoder« ( 30 ), hvorimod »skove og parceller med træagtige planter i princippet« ( 31 ) var udelukket. Der kunne alene tillades »en beskeden bevoksning med træagtige planter«, »for så vidt som de[t] ikke bringer udviklingen af grøntfoderressourcerne og derved den effektive udnyttelse af parcellerne som græsarealer i fare« ( 32 ).

48. Der er ikke anført enkeltheder, navnlig om det konkret tilladte omfang af den samtidige forekomst af urteagtige og træagtige planter. I denne forbindelse har Retten ganske vist henvist til håndbogen offentliggjort af Kommissionens Fælles Forskningscenter med retningslinjer om, hvorledes de gældende lovbestemmelser vedrørende den fælles landbrugspolitik bedst muligt overholdes ( 33 ) fra 2008 ( 34 ), men undladt at redegøre for den præcise betydning, som Retten tillægger denne håndbog ( 35 ).

49. Den Hellenske Republik har, med støtte fra Kongeriget Spanien, argumenteret for en bred fortolkning af begrebet »permanente græsarealer«, der også omfatter de såkaldte »græsarealer af middelhavstype«, hvis vegetation også (eller udelukkende) er præget af krat og træagtige planter.

50. Ifølge den faste praksis fra EU’s retsinstanser skal EU-retlige bestemmelser ikke blot fortolkes med henblik på deres ordlyd, men også under hensyn til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som de udgør en del af ( 36 ).

51. Grundlaget for fortolkningen er i den foreliggende sag ordningen for arealstøtte, således som den var udformet i henhold til forordning nr. 1782/2003 og nr. 796/2004, der var gældende for ansøgningsåret 2008.

52. Den Hellenske Republik har desuden henvist til artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1307/2013, der indeholder en bred definition af begrebet »permanente græsarealer«. I henhold hertil kan »permanente græsarealer« også omfatte arealer med andre arter, f.eks. buske og/eller træer, der kan afgræsses, forudsat at der enten fortsat er mest græs og andet grøntfoder eller de pågældende arealer, på steder hvor græs og andet grøntfoder ikke traditionelt er fremherskende i græsningsområder, indgår i en etableret lokal praksis ( 37 ).

53. Som alle procesdeltagere med rette har anført, kan en umiddelbar anvendelse af denne bestemmelse, der først er trådt i kraft efter den periode, der er relevant for den foreliggende sag, ikke komme på tale, idet det ikke er bestemt, at den skal gælde med tilbagevirkende kraft. I modsætning til det af Den Hellenske Republik anførte kan bestemmelsen også i forbindelse med fortolkningen kun inddrages med forbehold. Efterfølgende bestemmelser indeholder nemlig isoleret betragtet i første omgang ingen bindende udsagn om det normative indhold af deres forgængerbestemmelse, eftersom forandringer i ordlyden ikke kun skal ses som præcisering, men også som indholdsmæssige ændringer af retsstillingen ( 38 ). I den foreliggende sag bør det dog fastslås, at definitionen af »permanente græsarealer« i forordning nr. 1307/2013 i det mindste ikke er til hinder for en bred fortolkning af dette begreb i den periode, hvor forordning nr. 1782/2003 var gældende.

54. Udgangspunktet for fortolkningen er dermed artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 i den affattelse, der var gældende på det tidspunkt, som er relevant for den foreliggende sag ( 39 ). I denne bestemmelse defineres »permanente græsarealer« som »arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som har været holdt uden for […] omdrift i mindst fem år«. »Græs eller andet grøntfoder« er i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2a), i forordning nr. 796/2004 »alle urteagtige planter, der traditionelt forekommer på naturlige græsarealer eller normalt inkluderes i blandinger af frø til græsarealer eller enge i medlemsstaten (uanset om de anvendes til græssende dyr eller ej)« ( 40 ).

55. Heraf kan drages følgende tre konklusioner: For det første skal der i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2) og 2a), i forordning nr. 796/2004 foreligge en vegetation af »urteagtige planter«, for at et areal kan kvalificeres som permanent græsareal ( 41 ). For det andet er det uden betydning, hvor denne vegetation stammer fra. Artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 tager udtrykkeligt udgangspunkt i både tilsåede og selvsåede arealer. Heraf følger for det tredje, at ordet »dyrkning« i formuleringen »til dyrkning af græs eller andet grøntfoder« ikke skal fortolkes i den traditionelle forstand som beplantning og aktiv arealforvaltning med henblik på produktion af landbrugsprodukter. Formuleringen kan højst være en henvisning til en anvendelse til landbrugsformål.

56. Det er således kun landbrugsarealer, der udelukkende er dækket af urteagtige planter, der uden tvivl er omfattet af ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004. Ordlyden vedrørende blandede arealer er uklar. Det er således et spørgsmål, om formålet med den udtrykkelige henvisning til »græs eller andet grøntfoder« var at udelukke en tilstedeværelse eller anvendelse til landbrugsformål af andre vegetationsformer.

57. En snæver fortolkning, hvorefter blandede arealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, ikke er omfattet af begrebet »permanente græsarealer«, bør dog afvises.

58. For det første skal medlemsstaterne i henhold til første betragtning til forordning nr. 239/2005 indrømmes en vis fleksibilitet i forbindelse med definitionerne af henholdsvis »permanente græsarealer« og »græs eller andet grøntfoder«, så medlemsstaterne kan tage hensyn til de forskellige agronomiske forhold i Unionen ( 42 ). Heraf kan modsætningsvis udledes, at definitionen af »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, som ændret ved forordning nr. 239/2005 – navnlig også med henblik på vegetationen – ikke skal fortolkes for restriktivt. Som både Den Hellenske Republik og Kongeriget Spanien har fremhævet på retsmødet, er faktorer, der har indvirkning på de agronomiske forhold, navnlig miljøfaktorer som geografi og klima samt landbrugsmæssige traditioner.

59. For det andet skal der tages hensyn til, at forordning nr. 796/2004 med sin definition af »permanente græsarealer« har til formål at gennemføre forordning nr. 1782/2003, der bl.a. regulerer enkeltbetalingsordningen, inden for hvis rammer »permanente græsarealer« er støtteberettigede arealer ( 43 ). En gennemførelsesforordning skal så vidt muligt fortolkes således, at den bringes i overensstemmelse med bestemmelserne i grundforordningen ( 44 ).

60. Forordning nr. 1782/2003 fastsætter ikke en specifik vegetation som forudsætning for »permanente græsarealer«. Forordningens artikel 44, stk. 2, udelukker alene »permanente afgrøder« og »skov« ( 45 ). Nogle sprogversioner af denne bestemmelse peger ganske vist i retning af en vegetation af »urteagtige planter« ( 46 ), men langt den største del af sprogversionerne anvender dog vegetationsneutrale begreber, der snarere kan oversættes med »permanent(e) græsningsareal(er)« ( 47 ).

61. Desuden er »permanente græsarealer« i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003, sammenholdt med artikel 2, litra a), i forordning nr. 795/2004, en underkategori af landbrugsarealer. I artikel 2, litra a), i forordning nr. 795/2004 defineres begrebet »landbrugsareal« nemlig som »det samlede areal med agerjord, permanente græsarealer og permanente afgrøder« ( 48 ).

62. Det afgørende kendetegn ved ethvert støtteberettiget landbrugsareal er, at der på dette udøves »landbrugsaktivitet« i henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1782/2003 ( 49 ). Dette følger dels af afgrænsningen fra de landbrugsarealer, der ikke længere dyrkes, således som den er nævnt i 3. betragtning til samme forordning, dels af enkeltbetalingsordningens funktion, således som den kommer til udtryk i 21. og 24. betragtning, som er at stabilisere landbrugsindkomsterne med henblik på at sikre landbrugerne en rimelig levestandard ( 50 ). Indkomststøtten skal dog ifølge begrundelsen til Kommissionens forslag til forordning nr. 1782/2003 kun ydes til aktive landbrugere, »der rent faktisk producerer eller holder jorden i god agronomisk stand og således bevarer tilknytningen til jorden« ( 51 ).

63. Med hensyn til definitionen af »permanente græsarealer« følger det af ovenstående, at vegetationstypen er et underordnet kriterium i forhold til arealets anvendelse. Det afgørende er således den faktiske anvendelse af arealet til en landbrugsaktivitet, der er typisk for »permanente græsarealer« ( 52 ). Det kan i henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1782/2003 eksempelvis være husdyrhold, som Den Hellenske Republik og Kongeriget Spanien har anført.

64. Følgelig kan tilstedeværelsen af træagtige planter ikke være til hinder for, at arealer klassificeres som »permanente græsarealer«, når dette ikke skader den effektive udøvelse af landbrugsaktiviteten. Dette kan f.eks. være tilfældet, hvis de træagtige planter kun spiller en underordnet rolle i forhold til de urteagtige planter. Desuden kan effektiviteten af udøvelsen af landbrugsaktiviteten endog fremmes ved tilstedeværelsen af træagtige planter. Effektivitet skal nemlig til enhver tid forstås i den konkrete sammenhæng med de ovenfor nævnte ( 53 ) agronomiske betingelser. Følgelig skal blandede arealer, hvor træagtige planter er fremherskende, eller arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, i al fald også være omfattet af begrebet »permanente græsarealer«, såfremt der på grundlag af de foreliggende agronomiske betingelser ikke kan forventes at være tale om en vegetation, hvor urteagtige planter er fremherskende, og disse arealer derfor skal anvendes til aktiviteter, der er typiske for »permanente græsarealer«.

65. Denne brede fortolkning af begrebet »permanente græsarealer«, der foruden rene arealer med urteagtige planter også omfatter blandede arealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, såfremt disse er genstand for en effektiv anvendelse til landbrugsformål, er også i overensstemmelse med målene med forordning nr. 1782/2003, nemlig stabilisering af landbrugsindkomster, bevarelse af landdistrikterne og miljøbeskyttelse.

66. Målsætningen om stabilisering af landbrugsindkomsterne ( 54 ) gælder i henhold til udformningen af forordning nr. 1782/2003 uden forskel for hele landbrugsbefolkningen i Unionen. Følgelig må en landbrugers regionale oprindelse ikke, heller ikke indirekte, være afgørende for adgangen til den i denne forordning fastsatte enkeltbetaling. Dette ville imidlertid være konsekvensen, såfremt en vegetationstype, hvis forekomst i vidt omfang er klimatisk betinget, var afgørende for landbrugsarealers støtteberettigelse. Det ville derfor ikke være acceptabelt, at aktive landbrugere, der under de foreliggende agronomiske betingelser effektivt anvender de arealer, de råder over, alene på grund af, at vegetationen klimatisk betinget er anderledes, i ringere grad kan drage fordel af en stabilisering af deres indkomst ved hjælp af enkeltbetalinger end landbrugere i andre EU-medlemsstater.

67. Endvidere hænger indkomststabiliseringen i henhold til 21. betragtning til forordning nr. 1782/2003 nøje sammen med bevarelsen af landdistrikterne ( 55 ). I så henseende var Kommissionen i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik 2003 også opmærksom på den målrettede støtte af de mangfoldige traditionelle og miljømæssigt værdifulde driftsformer, for at bremse tendensen til stærkere specialisering af husdyrbrug og kornproduktion samt til flerårige kulturer ( 56 ). På denne baggrund forekommer netop traditionelt anvendte blandingsarealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, at være støtteberettigede.

68. Derudover er miljøbeskyttelse ikke kun et af de generelle mål for den fælles landbrugspolitik ( 57 ), men også et af de konkrete mål med enkeltbetalingsordningen i henhold til forordning nr. 1782/2003 ( 58 ). I så henseende er støtte til »permanente græsarealer« ifølge tredje og fjerde betragtning til denne forordning af særlig betydning, eftersom den skaber økonomiske incitamenter til at undgå scenarier, der ikke er ønskelige ud fra et miljøsynspunkt, navnlig at landbrugsarealer ikke længere dyrkes, eller at yderligere arealer omlægges til agerjord. Det ville imidlertid undergrave denne mekanismes effektivitet, hvis definitionen af »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 blev fortolket alt for restriktivt med henblik på vegetationen. Og selv hvis der ikke er risiko for et ophør af dyrkning eller en omlægning, forekommer en bred definition nødvendig med henblik på miljøbeskyttelsen. I modsat fald ville der nemlig blive skabt et incitament til at fjerne andre vegetationsstrukturer uden hensyntagen til deres miljømæssige værdi, selv om disse ikke har negativ indvirkning på udøvelsen af landbrugsaktiviteten på de berørte arealer.

69. En bred fortolkning af »permanente græsarealer«, der er støttet på målene i forordning nr. 1782/2003, og som hovedsageligt tager udgangspunkt i en effektiv anvendelse til landbrugsformål, er dog ikke ensbetydende med, at vegetationskriteriet i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 bliver overflødigt. Derimod begrunder dette en lovmæssig formodning i den forstand, at et areal, der anvendes til landbrugsformål, og hvis vegetation udelukkende består af urteagtige planter, uden videre kan kvalificeres som »permanente græsarealer« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004. Derimod skal der i tilfælde med blandede arealer eller arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, foretages en nærmere undersøgelse, hvorunder den effektive anvendelse og eventuelt den traditionelle driftsform skal godtgøres positivt.

70. Desuden fremhæves det i artikel 8, stk. 1, og artikel 30, stk. 2, i forordning nr. 796/2004 ( 59 ), at den effektive anvendelse til landbrugsformål henholdsvis de traditionelle driftsformer er vigtigere for et areals støtteberettigelse end landskabets elementer. I henhold til disse bestemmelser anses parceller med træer eller andre markelementer, navnlig hække, grøfter og mure, alligevel for landbrugsparceller, såfremt landbrugsaktiviteten ikke begrænses eller disse markelementer er en del af de lokale landbrugstraditioner ( 60 ).

71. Derimod er artikel 132, stk. 3, andet afsnit, i forordning nr. 1782/2003 (om ekstensiveringsbeløb), hvortil Kongeriget Spanien har henvist, ikke direkte relevant for fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer«. Ekstensiveringsbeløbet er en del af en ikke-arealrelateret støtteordning, som tager sigte på at reducere intensiv husdyravl, og som allerede blev anvendt før indførelsen af enkeltbetalingsordningen. Begrebet »græsareal«, der anvendes i denne forbindelse, beskriver ikke et støtteberettiget areal, men tjener blot som referencepunkt for beregningen af belægningsgraden, dvs. forholdet mellem antal storkreaturer og antal hektar. Selv om der set i lyset af, at »permanente græsarealer« navnlig anvendes til opdræt af dyr, må forventes en vis tilnærmelse af begreberne, skal begrebet »permanente græsarealer« alligevel alene fastlægges i dets specifikke sammenhæng.

72. En inddragelse af blandede arealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, i definitionen af »permanente græsarealer« i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 forøger endelig ikke risikoen for misbrug. I henhold til 21. betragtning til forordning nr. 1782/2003 og forordningens artikel 29 foretages der ganske vist ingen betaling til modtagere, der kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af enkeltbetalinger for at få en fordel i strid med enkeltbetalingsordningens mål ( 61 ). Blandede arealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter, som højst proforma, dvs. uden vilje til at udnytte arealernes landbrugspotentiale, kun benyttes til at etablere en støtteberettigelse, modtager dog heller ikke støtte efter den brede definition af »permanente græsarealer«, eftersom denne definition først og fremmest tager udgangspunkt i anvendelsen af arealerne til landbrugsformål.

73. Endelig er den brede fortolkning af begrebet »permanente græsarealer« i forordning nr. 1782/2003 og forordning nr. 796/2004, der var gældende for ansøgningsåret 2008, og som er baseret på den effektive anvendelse af et areal til en landbrugsaktivitet, der er typisk for »permanente græsarealer«, dermed stærkt tilnærmet definitionen af »permanente græsarealer« i artikel 4, stk. 1, litra h), i den senere forordning nr. 1307/2013. Denne definition omfatter foruden rene græsarealer udtrykkeligt også arealer med andre plantearter, der kan afgræsses og indgår i en lokal praksis ( 62 ). Selv om forordning nr. 1307/2013 i sig selv som udgangspunkt ikke kan føre til en konklusion om fortolkningen af forordning nr. 796/2004 ( 63 ), fremgår det heraf, at begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 i al fald ikke skal fortolkes videre end begrebet i artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1307/2013.

74. I så henseende tillader forordning nr. 1307/2013, at der inden for beregningen af enkeltbetalingen tages hensyn til, at omkostningerne til bevarelsen af arealer udelukkende med urteagtige planter typisk er højere end til blandede arealer og arealer, der udelukkende er dækket af træagtige planter. Artikel 32, stk. 5, i forordning nr. 1307/2013 fastsætter nemlig med henblik herpå en nedsættelseskoefficient, som medlemsstaterne kan vælge at anvende. Denne koefficients virkning har lighed med et pro rata-system, som det, der eksempelvis er fastsat i den græske handlingsplan fra 2012, der er nævnt i den appellerede dom ( 64 ), med henblik på den nye ordning i forordning nr. 1307/2013 ( 65 ). Ved anvendelsen af et sådant system nedsættes det samlede antal hektar for »permanente græsarealer« med henblik på beregningen af den enkeltbetaling, der skal udbetales, procentuelt i forhold til tilstedeværelsen af træagtige planter.

75. Såfremt begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 fortolkes som et areal, der anvendes effektivt til en landbrugsaktivitet, der er typisk for »permanente græsarealer«, er dette således ikke til hinder for anvendelsen af et sådant pro rata-system. Dette system gør det muligt at tage forholdsmæssigt hensyn til mængden af urteagtige planter på de permanente græsarealer ved støtteberegningen.

76. Derved rejses der imidlertid ikke tvivl om den principielle klassificering af det pågældende areal som »permanent græsareal«. I modsætning til Kommissionens opfattelse går spørgsmålet, om et »permanent græsareal« er støtteberettiget, som Kongeriget Spanien med rette anførte på retsmødet, forud for spørgsmålet om, hvorvidt støtten til dette areal kan nedsættes procentuelt ved hjælp af et pro rata-system på grundlag af tilstedeværelsen af træagtige planter.

77. I den appellerede dom fastslog Retten ganske vist, at faktisk, effektiv anvendelse af et areal til en landbrugsaktivitet udgjorde en principiel betingelse for, at det pågældende areal var støtteberettiget i henhold til forordning nr. 1782/2003 ( 66 ). Retten tiltrådte dog i sidste ende Kommissionens vurdering i den omtvistede gennemførelsesafgørelse og tillagde dermed den betydning som indicium, som vegetation bestående af urteagtige planter har som afgørende betingelse for kvalificeringen af et areal som »permanent græsareal«, for stor betydning ( 67 ). Det følger heraf, at det første appelanbringendes første led kan tages til følge.

b) Det første appelanbringendes andet led

78. Med det første appelanbringendes andet led har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 66, hvorefter de omtvistede arealer ikke ville have været støtteberettigede uanset definitionen af begrebet »permanente græsarealer«. Retten har – ligesom Kommissionen i den omtvistede gennemførelsesafgørelse – ikke taget fornødent hensyn til, at kun en lille del af de anmeldte arealer blev anvendt til at aktivere betalingsrettigheder inden for rammerne af enkeltbetalingsordningen ( 68 ).

79. Med dette klagepunkt har Den Hellenske Republik henvist til den såkaldte »stødpudevirkning«. Denne fremkommer som følge af, at mange landbrugere besidder mere land, end de har betalingsrettigheder, hvorfor kun en del af de anmeldte »permanente græsarealer« kan være grundlag for en enkeltbetalingsstøtte. Derigennem reduceres den tabsrisiko for landbrugsfondene, der foreligger, når der anvendes arealer til aktivering af betalingsrettigheder, som ikke opfylder de fastsatte kriterier. Man går nemlig ud fra, at der findes arealer, der endnu ikke er blevet anmeldt, og som ville have opfyldt kriterierne. Dermed er stødpudevirkningen en vigtig faktor ved beregningen af den korrektionssats, der fastsættes på grundlag af omfanget af manglerne i kontrolsystemet og den deraf følgende tabsrisiko for landbrugsfondene.

80. I den appellerede doms præmis 66 har Retten dog ikke taget stilling til beregningen af korrektionen, men blot præciseret, at de omtvistede arealer ikke havde været støtteberettigede uanset definitionen af »permanente græsarealer«. Som det fremgår af præmis 40 og blev bekræftet af Kommissionen på retsmødet, var de omtvistede arealer nemlig hverken rene græsarealer eller blandede arealer henholdsvis arealer, der var dækket af træagtige planter, men derimod – for så vidt de kunne lokaliseres – sandet kystområde, skov eller lignende.

81. Det følger heraf, at dette anbringende bør forkastes.

c) Det første appelanbringendes tredje led

82. Med det første appelanbringendes tredje led har Den Hellenske Republik gjort en begrundelsesmangel gældende, idet den har anført, at der i Rettens bemærkninger i den appellerede doms præmis 20-22 ikke i fornødent omfang er redegjort for bedømmelseskriterierne for det første anbringende. Bemærkningerne har ingen relation til det centrale juridiske problem i det første anbringende, nemlig fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004.

83. Dette klagepunkt er baseret på en urigtig læsning af den appellerede doms præmis 20-22. Bemærkningerne heri tager nemlig slet ikke sigte på at redegøre for de retlige kriterier for bedømmelsen af det første anbringende. De går derimod forud for den retlige bedømmelse af alle anbringenderne og forklarer de – for hele dommen relevante – principper i retspraksis vedrørende bevisbyrden og oplysningspligten, som Kommissionen er underlagt, såfremt den afviser udgifter afholdt for landbrugsfondene på grund af overtrædelser af EU-retten. De bestemmelser, der efter Rettens opfattelse er relevante for fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer«, er derimod behandlet i den appellerede doms præmis 27-32. Dette udgør ikke en retlig fejl.

84. Det første appelanbringendes tredje led er derfor ugrundet.

2. Det andet appelanbringende

85. Med sit andet appelanbringende har Den Hellenske Republik for det første gjort gældende, at artikel 296 TEUF, hvorefter Unionens retsakter skal begrundes, er blevet tilsidesat, eftersom Retten har begået en retlig fejl ved at forkaste klagepunktet om, at den omtvistede gennemførelsesafgørelse ikke var behørigt begrundet (herom a). Endvidere har Den Hellenske Republik gjort gældende, at selve den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel, eftersom Retten ikke har begrundet denne dom behørigt, som det kræves i henhold til artikel 36, sammenholdt med artikel 53, stk. 1, i Domstolens statut samt artikel 117 i Rettens procesreglement (herom b).

a) Det andet appelanbringendes første led

86. Med det andet appelanbringendes første led har Den Hellenske Republik gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 296 TEUF i den appellerede doms præmis 68-76. Retten begik således en retlig fejl, da den forkastede anbringendet, hvorefter det ikke var alle argumenter, som Den Hellenske Republik havde fremført vedrørende fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer«, der blev taget hensyn til i begrundelsen af Kommissionens omtvistede gennemførelsesafgørelse.

87. Som Retten har redegjort for under henvisning til den relevante retspraksis ( 69 ), er begrundelsen for en afgørelse om ikke-finansiering af udgifter afholdt for landbrugsfondene tilstrækkelig, når brevvekslingen under proceduren for regnskabsafslutning og den sammenfattende rapport viser, at den pågældende medlemsstat var snævert inddraget i proceduren og derfor kendte til de grunde, hvorpå afgørelsen var baseret. Dette er berettiget på grund af den særlige karakter af proceduren for regnskabsafslutning, hvorefter medlemsstaterne inddrages i vidt omfang. Ifølge Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 72-74, som ikke er blevet bestridt af Den Hellenske Republik, blev spørgsmålet om fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« i den foreliggende sag drøftet under proceduren for regnskabsafslutning. Der ses således ikke at foreligge nogen retlig fejl i forbindelse med, at Den Hellenske Republiks anbringende om manglende begrundelse af Kommissionens afgørelse blev forkastet.

88. Følgelig er det andet appelanbringendes første led ubegrundet.

b) Det andet appelanbringendes andet led

89. Det klagepunkt, der fremføres med det andet appelanbringendes anden del, hvorefter Den Hellenske Republiks argumentation vedrørende definitionen af begrebet »permanente græsarealer« ikke er behandlet tilstrækkeligt indgående i selve den appellerede dom, bør ligeledes forkastes.

90. Retten har nemlig behandlet fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« udførligt og har i denne forbindelse henvist til Den Hellenske Republiks argumenter ( 70 ). I denne forbindelse har Retten navnlig også behandlet Den Hellenske Republiks argumenter i det andet appelanbringende om betydningen for Middelhavslandene af støtteberettigelsen for græsarealer af middelhavstype samt den nye ordning i forordning nr. 1307/2013.

3. Det tredje appelanbringende

91. Med sit tredje appelanbringende har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 88-103, hvorefter korrektionen på 10% med hensyn til støtten til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer, er forholdsmæssig – uanset definitionen af begrebet »permanente græsarealer«. I denne forbindelse har Den Hellenske Republik i det væsentlige gjort gældende, at Retten har suppleret begrundelsen for den omtvistede gennemførelsesafgørelse på ulovlig vis, ikke har begrundet den appellerede dom tilstrækkeligt i så henseende (herom a) og har tilsidesat proportionalitetsprincippet (herom b).

a) Det tredje appelanbringendes første led

92. Den Hellenske Republik anser den appellerede doms præmis 88-103 for fejlagtig i tre henseender. For det første har Retten retsstridigt suppleret den omtvistede gennemførelsesafgørelse, idet den har lagt til grund, at uregelmæssighederne i forvaltnings- og kontrolsystemet i sig selv var tilstrækkelige til at begrunde korrektionen på 10% for landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer. Denne afgørelse er nemlig alene baseret på den manglende støtteberettigelse for de arealer, der var anmeldt som »permanente græsarealer«, og dermed på en fejlagtig fortolkning af begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004. For det andet har Retten ikke behandlet den ugrundede forhøjelse af korrektionen til 10% i forhold til 5% for det foregående år eller de konstaterede forbedringer i forbindelse med de traditionelle kontroller på stedet. For det tredje er den såkaldte »stødpudevirkning« ( 71 ) og dens indflydelse på korrektionssatsen ikke behandlet tilstrækkeligt i dommen.

93. I modsætning til Den Hellenske Republiks opfattelse fremgår det imidlertid af den sammenfattende rapport, der indeholder begrundelsen for den omtvistede gennemførelsesafgørelse, at Kommissionen ikke hovedsageligt har baseret korrektionen på 10% med hensyn til støtten til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer, på visse arealers manglende støtteberettigelse, men på kontrolsystemets mangler. Den manglende støtteberettigelse anvendes alene som et indicium for manglerne ved kontrollerne på stedet. Retten har således ikke retligt ukorrekt suppleret Kommissionens afgørelse ved i den appellerede dom at begrunde korrektionssatsen med de enkelte mangler ved kontrolsystemet ( 72 ).

94. Retten har desuden udtrykkeligt behandlet betydningen af den konstaterede forbedring af kontrollerne på stedet ( 73 ), korrektionen for det foregående år ( 74 ) og stødpudevirkningen ( 75 ).

95. På denne baggrund fremstår konklusionen på denne bedømmelse, navnlig at manglerne ved kontrolsystemet begrunder korrektionen uanset spørgsmålet om definitionen af »permanente græsarealer«, hverken som en ulovlig supplering af Kommissionens begrundelse eller mangelfuldt begrundet. Det tredje appelanbringendes første led må derfor forkastes.

b) Det tredje appelanbringendes andet led

96. Den Hellenske Republik anser opretholdelsen af korrektionen på 10% med hensyn til støtten til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer, i den appellerede doms præmis 88-103 for en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Medlemsstaten har gjort gældende, at korrektionen burde have været på 5%. Korrektionen blev fastsat til 10%, fordi manglerne ved kontrolsystemet med hensyn til alle anmeldte arealer blev vurderet uden behørig hensyntagen til stødpudevirkningen ( 76 ).

97. Ifølge de kriterier, som Retten har lagt til grund ( 77 ), og som er blevet opstillet i retspraksis, fastsættes størrelsen af en fast korrektion på grundlag af omfanget af manglerne i kontrolsystemet og den deraf følgende tabsrisiko for landbrugsfondene som følge af udgifter, der ikke dækkes af EU-retten. Ved fastsættelsen af korrektionen skal der altid tages hensyn til proportionalitetsprincippet.

98. I den foreliggende sag har Retten i lighed med Kommissionen lagt til grund, at de konstaterede uregelmæssigheder i LPIS-GIS og kontrollerne på stedet skal anses for en yderst mangelfuld anvendelse af kontrolsystemet, der typisk er forbundet med høj tabsrisiko for fondene. Efter Rettens opfattelse ville dette ifølge Kommissionens retningslinjer for beregning af de finansielle følger ved udarbejdelsen af beslutningen om regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen ( 78 ) principielt have berettiget til en korrektion på 25% ( 79 ). Under den mundtlige forhandling i appelsagen har Kommissionen endog anført, at den overvejede en korrektion på op til 50%. Ved den senere, fornyede registrering af de omtvistede arealer i Grækenland på grundlag af en bredere definition fremkom et fald i de støtteberettigede arealer på rundt regnet 50%, hvilket viste omfanget af det oprindelige problem ved anvendelsen af kontrolsystemet. Dette aspekt blev også nævnt i den appellerede dom ( 80 ). Den – set i forhold til 25% eller 50% – store nedsættelse af korrektionen til 10% skyldes således, at der blev taget hensyn til stødpudevirkningen ( 81 ).

99. Disse betragtninger dokumenterer, at Retten i tilstrækkelig grad har forholdt sig til proportionalitetsprincippet og de synspunkter, der er relevante i denne forbindelse, hvorved der ikke ses at foreligge retlige fejl. I denne sammenhæng skal der i øvrigt altid tages hensyn til, at der er tale om en fast korrektion. Netop dette synes Den Hellenske Republik at se bort fra, når den mener, at fejlene i kontrolsystemet kun er blevet taget i betragtning, for så vidt som disse har optrådt i forbindelse med de arealer, der er blevet anvendt til at aktivere betalingsrettigheder.

100. Desuden har Den Hellenske Republik argumenteret for, at proportionalitetsprincippet er blevet tilsidesat som følge af, at bemærkningerne i den appellerede doms præmis 103 er i modstrid med Domstolens bemærkninger i Planes Bresco-dommen ( 82 ). Det fremgår imidlertid ikke, hvilken betydning den anførte passage fra Planes Bresco-dommen, der begrebsmæssigt afgrænser de støtteberettigede permanente græsarealer i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 fra de foderarealer i henhold til samme forordnings artikel 43, stk. 2, der oprindelig blev anvendt til beregningen af en bedrifts betalingsrettigheder, skulle have.

101. Følgelig skal det tredje appelanbringendes anden del også forkastes som ugrundet.

4. Foreløbig konklusion

102. Det må således konkluderes, at kun det første appelanbringendes første del kan tages til følge. Retten har begået en retlig fejl ved at lægge en for restriktiv fortolkning af begrebet »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 til grund for den appellerede dom.

103. I den foreliggende sag fører denne retlige fejl imidlertid ikke til ophævelse af den appellerede dom ( 83 ). Retten har nemlig udtrykkeligt fastslået, at manglerne i det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem begrunder den fastsatte korrektion på 10% med hensyn til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer, uanset spørgsmålet om definitionen af »permanente græsarealer« ( 84 ). Dermed har Retten selv angivet de grunde, der støtter domskonklusionen i den appellerede dom uanset fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer«. Den Hellenske Republik har ikke kunnet imødegå Rettens konstatering i så henseende. Af denne grund kan tiltrædelsen af det første appelanbringendes første led ikke føre til ophævelse af den appellerede dom.

104. Det rejser i øvrigt ikke tvivl om denne konstatering, at der i den foreliggende sag ikke kun for så vidt angår støtten til landbrugere, der kun har anmeldt græsarealer, men for så vidt angår alle former for støtte, der er berørt af nedsættelserne i den omtvistede gennemførelsesafgørelse, er tale om støtte til anmeldte landbrugsarealer ( 85 ).

105. For det første er den supplerende arealstøtte nemlig ikke knyttet til tilstedeværelsen af permanente græsarealer som støtteberettiget areal, men til de arealer, der anvendes til dyrkning af visse landbrugsprodukter ( 86 ). For det andet har Den Hellenske Republik i sit appelskrift ikke anfægtet Rettens konstateringer vedrørende nedsættelser af støtten til de arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne, med hensyn til de anvendte arealers støtteberettigelse eller nedsættelsernes forholdsmæssighed, men kun med hensyn til den manglende hensyntagen til gennemførelsesafgørelsen 2013/214 vedrørende ansøgningsåret 2008/budgetåret 2010 ( 87 ).

106. Dermed kan konstateringen af Rettens retlige fejl i forbindelse med fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« inden for rammerne af den foreliggende appel ikke spille nogen rolle for vurderingen af nedsættelserne vedrørende den supplerende arealstøtte og de arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne.

C. Appelanbringender mod Rettens vurdering af den finansielle korrektion på 5% vedrørende den supplerende arealstøtte

107. Med det fjerde og det femte appelanbringende har Den Hellenske Republik anfægtet Rettens vurdering af den faste korrektion på 5% vedrørende den supplerende arealstøtte ( 88 ).

1. Det fjerde appelanbringende

108. Med det fjerde appelanbringende har Den Hellenske Republik gjort gældende, at der foreligger en urigtig og/eller utilstrækkeligt begrundet fortolkning og anvendelse af artikel 31 i forordning (EF) nr. 1290/2005 ( 89 ), sammenholdt med artikel 11 i forordning (EF) nr. 885/2006 ( 90 ). Disse bestemmelser krævede, at Kommissionen på eget initiativ drøftede alle kontrolresultaterne, som den finansielle korrektion i sidste ende var baseret på, med den berørte medlemsstat på et bilateralt møde.

109. Retten har ikke tillagt det bilaterale møde en sådan betydning. Ifølge Retten indledes den kontradiktoriske sagsbehandling, der fører til en afgørelse vedrørende regnskabsafslutningen, i henhold til artikel 11, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 885/2006 af en første skriftlig meddelelse, der skal give medlemsstaten et fuldkomment kendskab til kontrolresultaterne, for at denne sikres fuld garanti for at kunne fremføre alle dens synspunkter ( 91 ). Såfremt Kommissionen har opfyldt denne informationspligt, kan medlemsstaten ikke gøre gældende, at resultaterne ikke også blev drøftet på det bilaterale møde i henhold til artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 885/2006 ( 92 ).

110. Denne fortolkning ses ikke at være behæftet med retlige fejl.

111. Hverken artikel 31 i forordning nr. 1290/2005 eller artikel 11 i forordning nr. 885/2005 indeholder krav til indholdet af det bilaterale møde. Førstnævnte bestemmelse fastsætter blot, at resultaterne af efterprøvningen skal meddeles medlemsstaten skriftligt, hvilket i sidstnævnte bestemmelse præciseres således, at dette allerede skal finde sted i den første skriftlige meddelelse.

112. Selve det bilaterale møde tager herefter ikke længere hovedsageligt sigte på at informere medlemsstaten, men skal allerede på dette tidlige tidspunkt i proceduren på basis af den forudgående udveksling af oplysninger gøre det muligt at nå til den enighed om den retlige vurdering af overtrædelserne og de foranstaltninger, der skal træffes, som kræves i henhold til artikel 31, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005.

113. Desuden har Retten anvendt sin opfattelse af indholdet af de proceduremæssige garantier i artikel 31 i forordning nr. 1290/2005, sammenholdt med artikel 11 i forordning nr. 885/2006 logisk på de faktiske omstændigheder, som er blevet lagt til grund ( 93 ).

114. I øvrigt er Rettens bemærkninger også tilstrækkeligt udførlige og forståelige. Herefter skal Den Hellenske Republiks klagepunkt om, at Rettens begrundelse vedrørende de nævnte proceduregarantier er mangelfuld og selvmodsigende, ligeledes forkastes.

115. Det fjerde appelanbringende er således ugrundet i det hele.

2. Det femte appelanbringende

116. Inden for rammerne af det femte appelanbringende har Den Hellenske Republik gjort gældende, at begrundelsen for den pålagte faste korrektion på 5% vedrørende den supplerende arealstøtte er utilstrækkelig, samt at begrundelsen af den omtvistede gennemførelsesafgørelse er blevet suppleret ulovligt ved den appellerede doms præmis 126-128, 132 og133.

117. Modsat Kommissionens opfattelse skal dette femte appelanbringende ikke afvises fra realitetsbehandling. Ganske vist er begrundelsen af dette anbringende – i lighed med andre steder i appelskriftet – vagt formuleret, men anbringendet er i alt væsentligt, netop også gennem henvisningen til bestemte domspassager, tilstrækkeligt konkret til, at det kan prøves i realiteten.

118. Modsat Den Hellenske Republiks opfattelse fremgår de synspunkter, der var relevante for pålæggelsen af korrektionen på 5% vedrørende den supplerende arealstøtte, på forståelig vis af den appellerede dom ( 94 ). Denne vedrører navnlig de ovenfor nævnte uregelmæssigheder i kontrolsystemet, der, som allerede anført, også fremgår af den sammenfattende rapport ( 95 ), samt stødpudevirkningen, der ikke er relevant i forbindelse med den supplerende arealstøtte ( 96 ), og dermed det forhold, at nedsættelsessatsen på 5% vedrørende den supplerende arealstøtte var højere end den på 2% vedrørende støtte til landbrugere, der ikke har anmeldt græsarealer ( 97 ). I sin behandling heraf har Retten taget behørigt hensyn til Den Hellenske Republiks argumenter desangående.

119. Dermed er også det femte appelanbringende ugrundet.

D. Appelanbringendet mod Rettens vurdering af den finansielle korrektion på 5% vedrørende arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne (det sjette appelanbringende)

120. Det sjette appelanbringende vedrører den faste korrektion på 5% i sektoren for udvikling af landdistrikterne, for så vidt som denne korrektion ikke blev annulleret af Retten ( 98 ).

121. Desangående har Den Hellenske Republik gjort gældende, at Retten ikke har behandlet Den Hellenske Republiks klagepunkt i første instans i dets helhed, hvilket skal sidestilles med en begrundelsesmangel. Retten har således kun behandlet klagepunktet om, at der ikke i tilstrækkeligt omfang er blevet taget hensyn til den korrektion vedrørende støtten til udvikling af landdistrikterne, der allerede blev foretaget ved gennemførelsesafgørelse 2013/214, for så vidt angår ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009, men ikke for så vidt angår ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010.

122. I sin stævning i første instans havde Den Hellenske Republik i sit anbringende om korrektionen på 5% vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne i første omgang påberåbt sig en begrundelsesmangel samt en fejl ved bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og dermed anfægtet den pågældende korrektion i dens helhed (dvs. 5% af de berørte udgifter, hvilket udgør et beløb på 10504391,90 EUR ( 99 )). For det andet havde Den Hellenske Republik gjort gældende, at Kommissionen ikke i tilstrækkeligt omfang havde taget hensyn til en tidligere korrektion, der blev foretaget af de samme grunde ved gennemførelsesafgørelse 2013/214, og som androg 6175094,49 EUR, da den kun foretog et fradrag på 2588231,20 EUR i beløbet på 10504391,90 EUR ( 100 ). Den Hellenske Republiks mål med dette anbringende var ikke en ophævelse af grundbeløbet for korrektionen vedrørende støtten til udvikling af landdistrikterne (5% af de berørte udgifter, 10504391,90 EUR), men en ophævelse af den omtvistede gennemførelsesafgørelse, for så vidt som der ved beregningen af det beløb, der skulle fratrækkes dette grundbeløb, ikke var taget behørigt hensyn til gennemførelsesafgørelse 2013/214.

123. I den appellerede dom forkastede Retten indledningsvis klagepunktet om begrundelsesmangel samt – om end implicit – klagepunktet om den urigtige bedømmelse af de faktiske omstændigheder og tilsidesættelsen af proportionalitetsprincippet ( 101 ). Desangående havde Den Hellenske Republik gjort gældende, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad havde taget hensyn til stigningen i antallet af kontroller på stedet, selv om denne øgede kontrolaktivitet havde ført til en væsentlig nedbringelse af risikoen med hensyn til de konstaterede fejl. Retten har behandlet dette klagepunkts indhold og forkastet det, selv om Retten ikke udtrykkeligt har nævnt de retlige grunde om urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder og tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet igen ( 102 ). Det følger af denne forkastelse, at Retten i det hele har frifundet Kommissionen med hensyn til Den Hellenske Republiks påstand om ophævelse af korrektionen på 5% vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne.

124. For så vidt angår det andet led i klagepunktet herom, der vedrørte den utilstrækkelige hensyntagen til den korrektion, der allerede var blevet foretaget ved den forudgående gennemførelsesafgørelse 2013/214, og som det foreliggende appelanbringende henviser til, har Retten til dels givet Den Hellenske Republik medhold. På trods af egne undersøgelser og beregninger konkluderede Retten således, at det ikke fremgik, hvordan de beløb, som Kommissionen havde trukket fra korrektionen på 5% vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne, var blevet beregnet. På denne baggrund konkluderede Retten, at den omtvistede gennemførelsesafgørelse var behæftet med en begrundelsesmangel med henblik på, om der var taget hensyn til den tidligere korrektion vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne, der blev foretaget ved gennemførelsesafgørelse 2013/214 ( 103 ).

125. Retten har imidlertid uden nogen åbenbar grund både i præmisserne og i domskonklusionen i den appellerede dom begrænset sine bemærkninger desangående til korrektionen vedrørende ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009 i den omtvistede gennemførelsesafgørelse og det beløb, der blev fratrukket desangående (korrektion på 5007867,36 EUR, fradrag på 2318055,75 EUR og endeligt beløb på 2689811,61 EUR ( 104 )). I sin stævning i første instans henviste Den Hellenske Republik imidlertid udtrykkeligt til inddragelsen af hele korrektionen vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne i henhold til gennemførelsesafgørelse 2013/214 inden for rammerne af den omtvistede gennemførelsesafgørelse, som hver især vedrørte både ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009 og ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010. Det fremgår rent faktisk af gennemførelsesafgørelse 2013/214 og den omtvistede gennemførelsesafgørelse samt de dertil hørende sammenfattende rapporter, at begge gennemførelsesafgørelser vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne fastsætter korrektioner for ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009 og for ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010 ( 105 ).

126. Idet Rettens behandling har været begrænset til korrektionen for ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009, har det følgelig ikke behandlet Den Hellenske Republiks anbringende i dets helhed. Dette udgør en tilsidesættelse af begrundelsespligten ( 106 ).

127. Det følger heraf, at det sjette anbringende er begrundet.

128. Det fremgår i øvrigt af bemærkningerne i punkt 122 og 125 i dette forslag til afgørelse, at dette appelanbringende, modsat det af Kommissionen anførte, ikke udgør en udvidelse af anbringenderne i første instans. Desuden vedrører dette appelanbringende den appellerede doms begrundelse og spørgsmålet om, hvorvidt Den Hellenske Republiks anbringende blev behørigt behandlet af Retten, og ikke, som Kommissionen mener, spørgsmål om faktiske omstændigheder, som ikke kan efterprøves under en appelsag.

129. Imidlertid skal det, som anført af Kommissionen, fastslås, at domskonklusionen i den anfægtede dom set i lyset af samme doms præmisser skal forstås således, at Retten ikke har ophævet korrektionen på 5% vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne for ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009 for så vidt angår grundbeløbet herfor, men kun for så vidt angår det (utilstrækkelige) beløb, som Kommissionen har fratrukket i dette grundbeløb for at tage højde for den korrektion, der allerede blev foretaget ved gennemførelsesafgørelse 2013/214 ( 107 ). I overensstemmelse hermed skal det foreliggende appelanbringende forstås således, at Den Hellenske Republik har nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, for så vidt som Retten med hensyn til støtten til udvikling af landdistrikterne ikke har taget hensyn til den korrektion vedrørende ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010, der allerede var blevet foretaget ved gennemførelsesafgørelse 2013/214 af de samme grunde.

VI. Ophævelse af den appellerede dom og endelig afgørelse af tvisten

130. Ifølge artikel 61, stk. 1, i Domstolens statut ophæver Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, den af Retten trufne afgørelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten til afgørelse.

131. Det første appelanbringendes første led og det sjette appelanbringende bør tiltrædes. Det er dog allerede fastslået, at tiltrædelsen af det første appelanbringendes første led ikke kan føre til ophævelse af den appellerede dom ( 108 ). Følgelig skal den appellerede dom kun ophæves med hensyn til Rettens vurdering af den finansielle korrektion på 5% vedrørende støtten til udvikling af landdistrikterne, som det sjette appelanbringende omhandler.

132. I så henseende er den foreliggende sag også moden til påkendelse. Retten har kun behandlet klagepunktet om den dobbelte pålæggelse af en korrektion med henblik på ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009. Bemærkningerne herom, hvorefter Kommissionen ikke har kunnet godtgøre, hvorvidt den korrektion, der blev pålagt i gennemførelsesafgørelse 2013/214, har påvirket størrelsen af korrektionen i den omtvistede gennemførelsesafgørelse, kan dog også anvendes på korrektionen vedrørende ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010. Dermed kan Domstolen træffe endelig afgørelse i sagen vedrørende dette punkt.

VII. Sagsomkostninger

133. Domstolens procesreglements artikel 138, stk. 3, som i medfør af dette procesreglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, fastsætter, at hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter, bærer hver part sine egne omkostninger. Domstolen kan dog, hvis dette efter omstændighederne findes begrundet, beslutte, at en part, ud over at bære sine egne omkostninger, skal betale en del af modpartens omkostninger.

134. I den foreliggende sag har Den Hellenske Republik fået delvist medhold både i appelsagen og i sagen i første instans.

135. Dermed forekommer det begrundet både med hensyn til sagsomkostningerne i første instans og med hensyn til omkostningerne i appelsagen at fastsætte, at Den Hellenske Republik bærer en tredjedel af sine egne omkostninger og betaler en tredjedel af Kommissionens omkostninger, og at Kommissionen bærer to tredjedele af sine egne omkostninger og betaler to tredjedele af Den Hellenske Republiks omkostninger.

VIII. Forslag til afgørelse

136. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen af træffe følgende afgørelse: »1) Dommen afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 30. marts 2017 (T-112/15, EU:T:2017:239) ophæves, for så vidt som Retten frifandt Europa-Kommissionen med hensyn til klagepunktet om dobbelt pålæggelse af en korrektion af samme grund med henblik på ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010 angående den finansielle korrektion på 5% vedrørende støtte til udvikling af landdistrikternes og tilpligtede Den Hellenske Republik at betale samtlige omkostninger i sagen i første instans. 2) Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/950/EU af 19. december 2014 annulleres hvad angår de udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt på området for udvikling af landdistrikterne ELFUL Akse 2 (2007-2013, arealrelaterede foranstaltninger), for så vidt som den vedrører inddragelsen af Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/214/EU af 2. maj 2013 i beregningen af korrektionen for regnskabsåret 2010 på grund af svagheder i systemet til identifikation af landbrugsparceller (LPIS) og i kontrollerne på stedet (anden søjle, ansøgningsår 2008). 3) I øvrigt forkastes appellen. 4) Den Hellenske Republik bærer en tredjedel af sine egne omkostninger i første instans og af sine omkostninger i appelsagen og betaler en tredjedel af Kommissionens omkostninger i første instans og en tredjedel af Kommissionens omkostninger i appelsagen. 5) Kommissionen bærer to tredjedele af sine egne omkostninger i første instans og af sine omkostninger i appelsagen og betaler to tredjedele af Den Hellenske Republiks omkostninger i første instans og to tredjedele af Den Hellenske Republiks omkostninger i appelsagen.«

( 1 ) – Originalsprog: tysk.

( 2 ) – T-112/15, EU:T:2017:239 (herefter »den appellerede dom«).

( 3 ) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/950/EU af 19.12.2014 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2014, L 369, s. 71) (herefter »den omtvistede gennemførelsesafgørelse«).

( 4 ) – Denne fortolkning er i mellemtiden blevet tiltrådt endnu en gang ved dom af 4.10.2018, Grækenland mod Kommissionen (T-272/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:651, præmis 33-66).

( 5 ) – Sag C-252/18 P, Grækenland mod Kommissionen.

( 6 ) – Sag T-459/16, Spanien mod Kommissionen.

( 7 ) – Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29.9.2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EUT 2003, L 270, s. 1). Forordning nr. 1782/2003 er blevet ændret flere gange. Så vidt det fremgår, blev det hverken i den omtvistede gennemførelsesafgørelse eller i den appellerede dom udtrykkeligt anført, hvilken ændret affattelse Kommissionen og Retten støttede sig til i den foreliggende sag. Blandt de bestemmelser i forordning nr. 1782/2003, der er relevante i den foreliggende sag, vedrører, så vidt det fremgår, senere ændringer kun artikel 44, stk. 2; desangående fremgår det af den appellerede doms præmis 28, at Retten har lagt den oprindelige affattelse af artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 til grund, dvs. affattelsen af denne bestemmelse før dens ændring ved artikel 123, nr. 5), i Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 af 29.4.2008 om den fælles markedsordning for vin, om ændring af forordning (EF) nr. 1493/1999, (EF) nr. 1782/2003, (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 3/2008 og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2392/86 og (EF) nr. 1493/1999 (EUT 2008, L 148, s. 1), som i henhold til denne forordnings artikel 129, stk. 2, litra c), i øvrigt først fandt anvendelse fra den 1.1.2009. Dette forslag til afgørelse er derfor også baseret på den oprindelige affattelse af artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 (jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse).

( 8 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 795/2004 af 21.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (EUT 2004, L 141, s. 1). Forordning nr. 795/2004 er ligeledes blevet ændret flere gange. Det er ikke nødvendigt at afklare, hvilken senest ændret affattelse af denne forordning der fandt anvendelse i den periode, der er relevant i den foreliggende sag; med henblik på den foreliggende sag er det tilstrækkeligt at fastslå, at den her (punkt 11 i dette forslag til afgørelse) anførte artikel 2, litra a), i al fald gjaldt i sin oprindelige affattelse, eftersom den først udgik ved artikel 1, nr. 1), i Kommissionens forordning (EF) nr. 370/2009 af 6.5.2009 om ændring af forordning (EF) nr. 795/2004 om gennemførelsesbestemmelser til enkeltbetalingsordningen i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT 2009, L 114, s. 3).

( 9 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (EUT 2004, L 141, s. 18). Forordning nr. 796/2004 er ligeledes blevet ændret flere gange. Heller ikke her er det dog nødvendigt at afklare nærmere, hvilken senest ændret affattelse af denne forordning der fandt anvendelse i den periode, der er relevant i den foreliggende sag; med henblik på den foreliggende sag er det tilstrækkeligt at fastslå, at de bestemmelser, der er relevante i den foreliggende sag, i al fald var gældende i den affattelse, der var blevet ændret ved forordning (EF) nr. 239/2005 (EUT 2005, L 42, s. 3) samt forordning (EF) nr. 972/2007 (EUT 2007, L 216, s. 3), men endnu ikke ved Kommissionens forordning (EF) nr. 380/2009 af 8.5.2009 (EUT 2009, L 116, s. 9) (jf. punkt 12-14 i dette forslag til afgørelse).

( 10 ) – Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19.1.2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT 2009, L 30, s. 16).

( 11 ) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17.12.2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landsbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 637/2008 og Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (EUT 2013, L 347, s. 608).

( 12 ) – Jf. ovenfor, fodnote 7.

( 13 ) – Jf. ovenfor, fodnote 8.

( 14 ) – Jf. ovenfor, fodnote 9.

( 15 ) – Jf. ovenfor, fodnote 9.

( 16 ) – Begge herefter under ét: »landbrugsfonde«.

( 17 ) – Herefter »LPIS/GIS«.

( 18 ) – Herefter »den sammenfattende rapport«.

( 19 ) – Jf. navnlig den appellerede doms præmis 40-43 og 66 samt præmis 77 og 84-97.

( 20 ) – Jf. navnlig den appellerede doms præmis 40 og 41 samt præmis 89-94.

( 21 ) – Jf. navnlig den appellerede doms præmis 66, 88 og 95.

( 22 ) – Jf. den appellerede doms præmis 24-67, navnlig præmis 33-36.

( 23 ) – Den appellerede doms præmis 107-137.

( 24 ) – Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/214/EU af 2.5.2013 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (EUT 2013, L 123, s. 11).

( 25 ) – Den appellerede doms præmis 152-168.

( 26 ) – Den appellerede doms præmis 23-106.

( 27 ) – Præmis 35 i den anfægtede dom.

( 28 ) – Den appellerede doms præmis 24-67.

( 29 ) – Den appellerede doms præmis 29.

( 30 ) – Den appellerede doms præmis 34.

( 31 ) – Den appellerede doms præmis 36.

( 32 ) – Den appellerede doms præmis 35 og 51.

( 33 ) – Herefter »anbefalinger i henhold til WikiCAP«.

( 34 ) – Findes på: http://ies-webarchive-ext.jrc.it/mars/mars/Bulletins-Publications/Art-30-guidelines-version-of-22-05-2008-for-the-2008-campaign.html

( 35 ) – Den appellerede doms præmis 37-39.

( 36 ) – Dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 61), af 14.1.2016, Vodafone (C-395/14, EU:C:2016:9, præmis 40), og af 25.1.2018, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik (C-314/16, EU:C:2018:42, præmis 47).

( 37 ) – Jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse.

( 38 ) – Noget andet følger ikke af Rettens dom af 6.11.2014, Grækenland mod Kommissionen (T-632/11, EU:T:2014:934, præmis 90-99), som Den Hellenske Republik har nævnt. Også i denne dom skete den fortolkning, der var relevant for afgørelsen, nemlig alene på grundlag af de regler, der fandt tidsmæssig anvendelse, mens henvisningen til den efterfølgende bestemmelse kun tjente til illustration.

( 39 ) – Jf. punkt 5 og fodnote 9 samt punkt 12 og fodnote 14 i dette forslag til afgørelse.

( 40 ) – Jf. punkt 12 i dette forslag til afgørelse.

( 41 ) – Eftersom artikel 2, stk. 1, nr. 2) og 2a), i forordning nr. 796/2004 udtrykkeligt nævner tilstedeværelsen af »græs eller andet grøntfoder«, kan man lægge et sådant »krav om urteagtige planter« til grund, selv om hovedparten af sprogversionerne som betegnelse for selve det berørte areal anvender vegetationsneutrale begreber, der snarest kan oversættes med »permanent(e) græsningsareal(er)«. Jf. på den ene side den tyske (»Dauergrünland«), den nederlandske (»blijvend grasland«), den danske (»permanente græsarealer«) og den polske (»trwałe użytki zielone«) sprogversion, og på den anden side den franske (»pâturages permanents«), den engelske (»permanent pasture«), den italienske (»pascolo permanente«), den spanske (»pastos permanentes«), den portugisiske (»pastagens permanentes«), den estiske (»püsikarjamaa«), den finske (»pysyvä laidun«), den græske (»μόνιμος βοσκότοπος«), den ungarske (»állandó legelő«) eller den bulgarske (»постоянни пасбища«) sprogversion. Jf. herom ligeledes punkt 60 og fodnote 46 og 47 i dette forslag til afgørelse.

( 42 ) – Jf. punkt 13 i dette forslag til afgørelse.

( 43 ) – Jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse.

( 44 ) – Dom af 10.3.1971, Deutsche Tradax (38/70, EU:C:1971:24, præmis 10), af 19.7.2012, Pie Optiek (C-376/11, EU:C:2012:502, præmis 34), og af 26.7.2017, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen (C-696/15 P, EU:C:2017:595, præmis 33).

( 45 ) – Jf. endnu en gang punkt 10 i dette forslag til afgørelse.

( 46 ) – Jf. f.eks. den tyske (»Dauergrünland«), den nederlandske (»blijvend grasland«) eller den danske (»permanente græsarealer«) sprogversion.

( 47 ) – Jf. f.eks. den franske (»pâturages permanents«), den engelske (»permanent pasture«), den italienske (»pascolo permanente«), den spanske (»pastos permanentes«), den portugisiske (»pastagens permanentes«), den estiske (»püsikarjamaa«), den finske (»pysyvän laitumen«), den polske (»trwałe pastwiska«), den græske (»μόνιμους βοσκοτόπους«), den ungarske (»állandó legelőből«) eller den bulgarske (»постоянни пасища«) sprogversion.

( 48 ) – Jf. punkt 11 i dette forslag til afgørelse.

( 49 ) – Jf. punkt 8 i dette forslag til afgørelse.

( 50 ) – Jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse.

( 51 ) – KOM(2003) 23 endelig udg., s. 4.

( 52 ) – Jf. i denne retning også dom af 14.10.2010, Landkreis Bad Dürkheim (C-61/09, EU:C:2010:606, præmis 37), af 2.10.2014, Grund (C-47/13, EU:C:2014:2248, præmis 35), af 2.7.2015, Wree (C-422/13, EU:C:2015:438, præmis 36), og af 9.6.2016, Planes Bresco (C-333/15 og C-334/15, EU:C:2016:426, præmis 35).

( 53 ) – Jf. punkt 58 i dette forslag til afgørelse.

( 54 ) – Jf. punkt 62 i dette forslag til afgørelse.

( 55 ) – Jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse.

( 56 ) – Jf. meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet – Midtvejsrevision af den fælles landbrugspolitik af 10.7.2002, KOM(2002) 394 endelig udg., s. 8, 12 og 13.

( 57 ) – Dom af 16.7.2009, Horvath (C-428/07, EU:C:2009:458, præmis 29).

( 58 ) – Jf. KOM(2002) 394 endelig udg., s. 9, 13, 21, og KOM(2003) 23 endelig udg., s. 10, samt dom af 14.10.2010, Landkreis Bad Dürkheim (C-61/09, EU:C:2010:606, præmis 39 med henvisning til 3., 21. og 24. betragtning til forordning nr. 1782/2003).

( 59 ) – Jf. punkt 14 og 15 i dette forslag til afgørelse.

( 60 ) – Jf. med forklaringer herom anbefalingerne i WikiCAP 2008 (http://ies-webarchive-ext.jrc.it/mars/mars/Bulletins-Publications/Art-30-guidelines-version-of-22-05-2008-for-the-2008-campaign.html) og anbefalingerne i WikiCAP 2009 (http://ies-webarchive-ext.jrc.it/mars/mars/Bulletins-Publications/Art30-guidelines-for-the-2009-campaign.html).

( 61 ) – Jf. punkt 7 og 9 i dette forslag til afgørelse.

( 62 ) – Jf. punkt 17 og 52 i dette forslag til afgørelse.

( 63 ) – Jf. punkt 53 i dette forslag til afgørelse.

( 64 ) – Jf. navnlig den appellerede doms præmis 58, 61 og 64.

( 65 ) – På forespørgsel i retsmødet har Kommissionen oplyst, at handlingsplanen, der blev udarbejdet i slutningen af 2012, havde til formål trinvist at afhjælpe problemerne vedrørende kontrolsystemet. Handlingsplanen kom dog først til anvendelse parallelt med reformen af den fælles landbrugspolitik ved forordning nr. 1307/2013.

( 66 ) – Jf. den appellerede doms præmis 29.

( 67 ) – Jf. punkt 46 og 47 i dette forslag til afgørelse.

( 68 ) – Om enkeltbetalingsordningen, jf. punkt 10 i dette forslag til afgørelse.

( 69 ) – Den appellerede doms præmis 71.

( 70 ) – Jf. den appellerede doms præmis 24-65, navnlig præmis 43-65.

( 71 ) – Om stødpudevirkningen, jf. punkt 79 i dette forslag til afgørelse.

( 72 ) – Jf. punkt 31 i dette forslag til afgørelse samt den appellerede doms præmis 84-96.

( 73 ) – Den appellerede doms præmis 98-100.

( 74 ) – Den appellerede doms præmis 101.

( 75 ) – Den appellerede doms præmis 95, 102 og 103.

( 76 ) – Jf. punkt 92 i dette forslag til afgørelse.

( 77 ) – Den appellerede doms præmis 78-83.

( 78 ) – Dokument nr. VI/5330/97 af 23.12.1997.

( 79 ) – Den appellerede doms præmis 82, 95 og 105.

( 80 ) – Den appellerede doms præmis 102; bemærkningen heri om »anvendelsen fra 2012 af den bredere definition af »permanente græsarealer«, som omfatter træagtig vegetation«, står ikke i modsætning til den appellerede doms præmis 64, hvorefter der ikke foreligger holdepunkter for, at den førnævnte handlingsplan fandt anvendelse før 2012. Præmis 102 omhandler nemlig udelukkende den fornyede registrering af arealerne med henblik på ajourføringen af LPIS-GIS, som ifølge Kommissionens oplysninger under retsmødet blev indledt allerede umiddelbart efter udarbejdelsen af handlingsplanen med henblik på at forberede den faktiske anvendelse af denne fra 2014/2015.

( 81 ) – Den appellerede doms præmis 95, 102 og 103.

( 82 ) – Dom af 9.6.2016 (C-333/15 og C-334/15, EU:C:2016:426, præmis 39).

( 83 ) – Domstolen kan også efter en materiel prøvelse af et anbringende fastslå, at det pågældende anbringende er irrelevant, idet domskonklusionen fremgår at være baseret på andre retlige grunde, jf. dom af 12.11.1996, Ojha mod Kommissionen (C-294/95 P, EU:C:1996:434, præmis 52).

( 84 ) – Den appellerede doms præmis 66, 88 og 95.

( 85 ) – Jf. punkt 26 og 27 i dette forslag til afgørelse.

( 86 ) – Jf. Rettens bemærkninger i den appellerede doms præmis 136 samt artikel 72 ff. i forordning nr. 1782/2003.

( 87 ) – Jf. punkt 120 og 121 i dette forslag til afgørelse.

( 88 ) – Den appellerede doms præmis 107-137.

( 89 ) – Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21.6.2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (EUT 2005, L 209, s. 1).

( 90 ) – Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21.6.2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (EUT 2006, L 171, s. 90).

( 91 ) – Den appellerede doms præmis 113-116.

( 92 ) – Den appellerede doms præmis 120.

( 93 ) – Den appellerede doms præmis 115-119.

( 94 ) – Den appellerede doms præmis 126-136.

( 95 ) – Jf. punkt 93 i dette forslag til afgørelse.

( 96 ) – Om stødpudevirkningen, jf. punkt 79 i dette forslag til afgørelse. Som Retten har redegjort for i den appellerede doms præmis 136, kan stødpudevirkningen ikke finde anvendelse på supplerende arealstøtte. For denne type støtte, der er koblet til produktionen, gøres der nemlig ikke brug af »betalingsrettigheder«, der aktiveres af støtteberettigede arealer, hvis antal kan være lavere end det samlede areal, der er anmeldt af en landbruger. Hvad angår supplerende arealstøtte er det derimod kun det areal, der rent faktisk dyrkes, og som er anmeldt, der begrunder en tilsvarende støtte.

( 97 ) – Jf. punkt 27 i dette forslag til afgørelse.

( 98 ) – Den appellerede doms præmis 138-168.

( 99 ) – Jf. punkt 26 og 27 i dette forslag til afgørelse.

( 100 ) – Jf. punkt 26 i dette forslag til afgørelse.

( 101 ) – Den appellerede doms præmis 140-151.

( 102 ) – Den appellerede doms præmis 141-145 samt 150 og151.

( 103 ) – Den appellerede doms præmis 152-168.

( 104 ) – Den samlede korrektion vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne i medfør af den omtvistede gennemførelsesafgørelse består af følgende elementer: samlet korrektion på 10504391,90 EUR, heraf 5007867,36 EUR vedrørende regnskabsåret 2009 og 5496524,54 EUR vedrørende regnskabsåret 2010; samlet fradrag på 2588231,20 EUR, heraf 2318055,75 EUR vedrørende regnskabsåret 2009 og 270175,45 EUR vedrørende regnskabsåret 2010; samlet endeligt beløb på 7916160,70 EUR, heraf 2689811,61 EUR vedrørende regnskabsåret 2009 og 5226349,09 EUR vedrørende regnskabsåret 2010.

( 105 ) – Der har muligvis kunnet opstå forvirring som følge af, at gennemførelsesafgørelse 2013/214 ikke kun fastsatte korrektioner vedrørende ansøgningsåret 2008, men også vedrørende ansøgningsåret 2009. Det fremgår dog af den sammenfattende rapport om denne gennemførelsesafgørelse, at korrektionerne for ansøgningsåret 2008 vedrørte regnskabsårene 2009 og 2010. Dermed vedrørte gennemførelsesafgørelse 2013/214 i lighed med den omtvistede gennemførelsesafgørelse både ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2009 og ansøgningsåret 2008/regnskabsåret 2010. I øvrigt har Kommissionen både i sine skriftlige bemærkninger og på retsmødet oplyst, at den med henblik på opfyldelse af den omtvistede dom er i færd med at udarbejde en ny beregning af det beløb, der under hensyntagen til gennemførelsesafgørelse 2013/214 skal fradrages i den i den omtvistede gennemførelsesafgørelse foretagne korrektion vedrørende støtte til udvikling af landdistrikterne, og at dette fradrag både vil vedrøre korrektionen på 5007867,36 EUR for regnskabsåret 2009 og korrektionen på 5496524,54 EUR for regnskabsåret 2010.

( 106 ) – Dom af 14.7.2005, Acerinox mod Kommissionen (C-57/02 P, EU:C:2005:453, præmis 36), af 11.4.2013, Mindo mod Kommissionen (C-652/11 P, EU:C:2013:229, præmis 41), og af 30.5.2018, L’Oréal mod EUIPO (C-519/17 P og C-522/17 P – C-525/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:348, præmis 81 ff.).

( 107 ) – Jf. punkt 122-124 i dette forslag til afgørelse.

( 108 ) – Jf. punkt 103 i dette forslag til afgørelse.