Sag C-201/15

Anonymi Geniki Etairia Tsimenton Iraklis (AGET Iraklis)

mod

Ypourgos Ergasias, Koinonikis Asfalisis kai Koinonikis Allilengyis

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Symvoulio tis Epikrateias)

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 98/59/EF – tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 16 – frihed til at oprette og drive egen virksomhed – national lovgivning, der giver en administrativ myndighed beføjelse til at modsætte sig kollektive afskedigelser efter en vurdering af forholdene på arbejdsmarkedet, virksomhedens situation og hensynet til den nationale økonomi – alvorlig økonomisk krise – særdeles høj arbejdsløshed«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 21. december 2016

Direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at det principielt ikke er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken en arbejdsgiver, hvis der ikke foreligger en aftale med arbejdstagernes repræsentanter om en plan om kollektiv afskedigelse, kun kan gennemføre en sådan afskedigelse på betingelse af, at den kompetente nationale offentlige myndighed, som skal meddeles en sådan plan, ikke inden for den frist, som er fastsat i nævnte lovgivning, og efter en gennemgang af sagens akter og en vurdering af forholdene på arbejdsmarkedet, virksomhedens situation og hensynet til den nationale økonomi træffer en begrundet afgørelse om ikke at godkende gennemførelsen af alle eller en del af de påtænkte afskedigelser. Dette gælder imidlertid ikke, hvis det viser sig, at denne lovgivning, henset til de tre bedømmelseskriterier, som nævnte lovgivning henviser til, og nævnte offentlige myndigheds konkrete anvendelse heraf, som er underlagt de kompetente retters efterprøvelse, indebærer, at bestemmelserne i dette direktiv fratages deres effektive virkning, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve. Direktiv 98/59 sikrer således alene en delvis harmonisering af reglerne om beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af kollektive afskedigelser, nemlig den fremgangsmåde, som skal følges ved sådanne afskedigelser. Dette direktiv griber således ikke ind i arbejdsgiverens ret til at foretage eller undlade at foretage kollektive afskedigelser. Nævnte direktiv angiver navnlig ikke, under hvilke omstændigheder arbejdsgiveren bør påtænke kollektive afskedigelser, og berører ikke arbejdsgiverens frihed til at skønne over, om og hvornår denne bør udarbejde en plan om kollektive afskedigelser. De materielle betingelser for, at arbejdsgiveren kan gennemføre eller undlade at gennemføre kollektive afskedigelser, henhører derfor principielt ikke under anvendelsesområdet for direktiv 98/59 og henhører derfor under medlemsstaternes kompetence. Selv om direktiv 98/59 ganske vist kun sikrer en delvis harmonisering af reglerne om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af kollektive afskedigelser, gælder det ikke desto mindre, at en sådan begrænset harmonisering ikke kan fratage dette direktivs artikel 2-4 deres effektive virkning. En medlemsstat kan derfor navnlig ikke vedtage en national foranstaltning, der, skønt den er egnet til at sikre en øget beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder mod kollektive afskedigelser, ikke desto mindre fratager nævnte direktivs artikel 2-4 deres effektive virkning. Dette ville være tilfældet for så vidt angår en national lovgivning, der undergiver kollektive afskedigelser en betingelse om forudgående samtykke fra en offentlig myndighed, hvis enhver reel mulighed for arbejdsgiveren for at gennemføre sådanne kollektive afskedigelser, eksempelvis på grund af de kriterier, på grundlag af hvilke nævnte myndighed skal træffe afgørelse, eller måden, hvorpå denne konkret fortolker og anvender disse kriterier, i praksis var udelukket. (jf. præmis 29-31, 33, 36-38 og 44 samt domskonkl. 1)

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken en arbejdsgiver, hvis der ikke foreligger en aftale med arbejdstagernes repræsentanter om en plan om kollektiv afskedigelse, kun kan gennemføre en sådan afskedigelse på betingelse af, at den kompetente nationale offentlige myndighed, som skal meddeles en sådan plan, ikke inden for den frist, som er fastsat i nævnte lovgivning, og efter en gennemgang af sagens akter og en vurdering af forholdene på arbejdsmarkedet, virksomhedens situation og hensynet til den nationale økonomi træffer en begrundet afgørelse om ikke at godkende gennemførelsen af alle eller en del af de påtænkte afskedigelser. En sådan national lovgivning udgør således et væsentligt indgreb i visse friheder, som erhvervsdrivende generelt er i besiddelse af. Den er derfor egnet til at gøre adgang til det nationale marked mindre attraktiv og, i tilfælde af adgang til markedet, til i betydelig grad at begrænse eller at fjerne mulighederne for erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, der således har valgt at etablere sig på et nyt marked, for senere at foretage ændringer af deres aktivitet på dette marked eller opgive den og med henblik herpå afskedige de arbejdstagere, som de tidligere har ansat. På denne baggrund er en sådan national lovgivning egnet til at udgøre en alvorlig hindring for udøvelse af etableringsfriheden i denne medlemsstat. En sådan hindring vil kun være tilladt, hvis den er begrundet i tvingende almene hensyn. Endvidere kan en sådan national lovgivning kun omfattes af en sådan begrundelse, såfremt den er forenelig med de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte. I det foreliggende tilfælde indebærer den omhandlede nationale lovgivning en begrænsning af udøvelsen af friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er fastslået i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Beskyttelse af arbejdstagerne og fremme af beskæftigelse og ansættelse er blandt de tvingende almene hensyn, som Domstolen allerede har anerkendt. Det er således navnlig anerkendt, at betragtninger vedrørende bevarelse af arbejdspladser under visse omstændigheder og på visse betingelser kan betragtes som acceptable begrundelser for en national lovgivning, der indebærer en hindring for etableringsfriheden. For at dette er tilfældet, er det nødvendigt, at de pålagte restriktioner er egnede til at sikre gennemførelsen af det mål af almen interesse, de forfølger, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det. I denne henseende kan den blotte omstændighed, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning fastsætter, at planer om kollektiv afskedigelse, før de iværksættes, skal meddeles en national myndighed, som er udstyret med kontrolbeføjelser, der indebærer, at den under visse omstændigheder kan modsætte sig en sådan plan af grunde vedrørende beskyttelsen af arbejdstagerne og af beskæftigelsen, hverken anses for at være i strid med etableringsfriheden, som er sikret ved artikel 49 TEUF, eller med friheden til at oprette og drive egen virksomhed, som er fastslået i chartrets artikel 16. En sådan ordning udelukker for det første på ingen måde efter sin karakter enhver mulighed for virksomhederne for at gennemføre kollektive afskedigelser, eftersom den udelukkende tager sigte på at regulere en sådan mulighed, idet den, på dette følsomme område, tager sigte på at forene og skabe den rette balance mellem hensynene til beskyttelsen af arbejdstagerne og beskæftigelsen, herunder beskyttelse mod ubegrundede afskedigelser og mod følgerne af kollektive afskedigelser for arbejdstagerne, og hensynene til erhvervsdrivendes etableringsfrihed og frihed til at oprette og drive egen virksomhed, som er fastslået i artikel 49 TEUF og chartrets artikel 16. Således principielt betragtet vil en sådan regulering af de betingelser, hvorunder der kan gennemføres kollektive afskedigelser, kunne opfylde de krav, som proportionalitetsprincippet indebærer, og dermed, under denne synsvinkel, være forenelig med artikel 49 TEUF og chartrets artikel 16. Hvad for det andet angår de konkrete bestemmelser, der i det foreliggende tilfælde kendetegner den nævnte ordning med regulering af kollektive afskedigelser, og særlig de tre kriterier, som den kompetente offentlige myndighed skal tage hensyn til ved afgørelsen af, hvorvidt den skal modsætte sig en kollektiv afskedigelse, kan det første af disse, nemlig kriteriet vedrørende »hensynet til den nationale økonomi«, ikke anerkendes, idet det forfølger et mål af økonomisk karakter, der ikke kan betragtes som et alment hensyn, der berettiger en restriktion af en grundlæggende frihed, der sikres ved traktaten. Hvad derimod angår de to øvrige bedømmelseskriterier, som den omhandlede nationale lovgivning henviser til, nemlig »virksomhedens situation« og »forholdene på arbejdsmarkedet«, forekommer de ganske vist a priori at kunne henføres til de legitime almene hensyn, som udgøres af beskyttelsen af arbejdstagerne og af beskæftigelsen. Disse kriterier er imidlertid formuleret meget generelt og upræcist. Sådanne kriterier, som ikke er præcise og dermed ikke baseret på objektive betingelser, der kan kontrolleres af domstolene, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå de angivne mål, og kan derfor ikke opfylde de krav, der følger af proportionalitetsprincippet. Heraf følger, at en ordning med kontrol og indsigelsesret som den, der er indført ved den omhandlede lovgivning, på grund af ordningens konkrete bestemmelser ikke opfylder de krav, som følger af proportionalitetsprincippet, og dermed tilsidesætter artikel 49 TEUF. Af de samme grunde tilsidesætter en sådan lovgivning også det i chartrets artikel 52, stk. 1, fastslåede proportionalitetsprincip og dermed dettes artikel 16. I øvrigt kan den eventuelle omstændighed, at der i en medlemsstat foreligger en kontekst, der er kendetegnet ved en alvorlig økonomisk krise og særdeles høj arbejdsløshed, ikke påvirke denne fortolkning. Når bortses fra muligheden for, at visse hindringer for etableringsfriheden som følge af nationale foranstaltninger kan vise sig, henset til visse tvingende almene hensyn, at være begrundede, er det derimod ikke fastsat i traktaterne, at denne primærretlige bestemmelse, ud over i de nævnte tilfælde, kan fraviges, eller at den ganske enkelt kan lades ude af betragtning, fordi der foreligger en sådan national kontekst. (jf. præmis 55-57, 61, 65, 66, 73-75, 80, 83, 88, 90, 94-100, 102-104, 107 og 108 samt domskonkl. 1 og 2)