Sag C-141/02 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

T-Mobile Austria GmbH, tidligere max-mobil Telekommunikation Service GmbH

»Appel – EF-traktatens artikel 90, stk. 3 (nu artikel 86, stk. 3, EF) – afgiftsbeløb pålagt GSM-operatører af Republikken Østrig – delvis afvisning af klagen – formaliteten«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 21. oktober 2004

Domstolens dom (Store Afdeling) af 22. februar 2005

Sammendrag af dom

1. Appel – formaliteten – afgørelser, der kan gøres til genstand for en appel – del af en dom afsagt af Retten, hvorved denne udtrykkeligt forkastede en afvisningspåstand, før den frifandt sagsøgte i realiteten

(EF-statutten for Domstolen, art. 49, stk. 1)

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – Kommissionens afvisning af at fortsætte undersøgelsen af en klage, hvorved den blev anmodet om at handle på grundlag af traktatens artikel 90, stk. 3 (nu artikel 86, stk. 3, EF) – ikke omfattet

(EF-traktaten, art. 90, stk. 1 og 3 (nu art. 86, stk. 1 og 3, EF), og art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF))

1. Afgørelser, hvorved der tages stilling til en formalitetsindsigelse i betydningen i artikel 49, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, går en af parterne imod, når de tager den pågældende afvisningspåstand til følge eller forkaster den. Det er således muligt at realitetsbehandle en appelsag, der er iværksat af Kommissionen til prøvelse af den del af en af Retten afsagt dom, hvorved denne udtrykkeligt forkastede den afvisningspåstand, som Kommissionen havde fremført mod det søgsmål, der var indledt til prøvelse af afslaget på en klage, der var blevet indgivet til Kommissionen, selv om Retten til sidst frifandt Kommissionen.

(jf. præmis 50)

2. Efter traktatens artikel 90, stk. 3 (nu artikel 86, stk. 3, EF), skal Kommissionen påse, at medlemsstaterne overholder de forpligtelser, som påhviler dem med hensyn til de i traktatens artikel 90, stk. 1, nævnte virksomheder, og bestemmelsen giver udtrykkeligt Kommissionen kompetence til at gribe ind i så henseende ved hjælp af direktiver og beslutninger. Kommissionen er kompetent til at fastslå, at en bestemt statslig foranstaltning er uforenelig med traktatens bestemmelser, og til at angive de foranstaltninger, som den stat, beslutningen er rettet til, skal træffe for at opfylde de forpligtelser, der følger af fællesskabsretten.

En borger kan efter omstændighederne have ret til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning, som Kommissionen har rettet til en medlemsstat i medfør af traktatens artikel 90, stk. 3, såfremt betingelserne i traktatens artikel 173, stk. 4 (efter ændring nu artikel 230, stk. 4, EF), er opfyldt. Det fremgår imidlertid af ordlyden af traktatens artikel 90, stk. 3, og af opbygningen af bestemmelserne i denne artikel i det hele, at Kommissionen ikke er forpligtet til at iværksætte et søgsmål i henhold til de nævnte bestemmelser, idet borgerne ikke kan kræve af denne institution, at den træffer en afgørelse af et bestemt indhold. Den omstændighed, at sagsøgeren måtte have en direkte og individuel interesse i en annullation af Kommissionens beslutning om ikke at tage selskabets klage til følge, kan ikke give det en ret til at anfægte denne beslutning. Sagsøgeren kan heller ikke påberåbe sig en søgsmålsret, som selskabet støtter på forordning nr. 17, der ikke finder anvendelse i forbindelse med traktatens artikel 90. Denne konstatering er hverken i strid med princippet om god forvaltning eller med noget andet almindeligt fællesskabsretligt princip. Der findes således intet almindeligt fællesskabsretligt princip, hvorefter en virksomhed for Fællesskabets retsinstanser skal have adgang til at anfægte Kommissionens afslag på at anlægge sag mod en medlemsstat på grundlag af traktatens artikel 90, stk. 3.

(jf. præmis 66 og 68-72)