ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 80/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 30. november 2011 — Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer mod Anneliese Kuso

(Sag C-614/11)

2012/C 80/10

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer

Sagsøgt: Anneliese Kuso

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 3, stk. 1, litra a) og c), i direktiv 76/207/EØF (1), som affattet ved direktiv 2002/73/EF, til hinder for en national ordning, hvorefter spørgsmålet, om der foreligger forskelsbehandling på grundlag af køn i forbindelse med ophør af et ansættelsesforhold — hvilket i henhold til en personlig tidsbegrænset ansættelsesaftale, som er indgået, før det nævnte direktiv trådte i kraft (her: før Østrigs tiltrædelse af Den Europæiske Union), udelukkende sker ved ansættelsesperiodens udløb — ikke skal bedømmes på grundlag af det før tiltrædelsen indgåede vilkår om tidsbegrænset ansættelse som »afskedigelsesvilkår«, men kun i sammenhæng med afslaget på ansøgningen om aftaleforlængelse som »ansættelsesvilkår«?

(1) Rådets direktiv 76/207/EØF af 9.2.1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår, EFT L 39, s. 40, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23.9.2002.
4)

Udgør den omstændighed alene, at et kreditinstitut tilbyder et komplekst finansielt instrument, der er forbundet med et boliglån, jf. direktivets artikel 19, stk. 9, og som indgås med dette institut eller et andet, en tilstrækkelig grund til at udelukke opfyldelse af forpligtelsen til at udføre den egnetheds- og hensigtsmæssighedstest, som i henhold til direktivets artikel 19 skal foretages i relation til en privat investor?
2)

Kommissionen finder, at pligten til at udpege en i Spanien hjemmehørende skatterepræsentant i de nævnte tilfælde udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, eftersom den medfører en yderligere byrde for de pågældende fysiske og juridiske personer, der er nødsaget til at gøre brug af en sådan repræsentants ydelser. Denne pligt udgør tillige en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser for personer og virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, og som ønsker at udbyde skatterepræsentationsydelser til fysiske eller juridiske personer, der driver virksomhed i Spanien.
1)

Alliance One International, Inc., tidligere Dimon, Inc. (herefter »appellanten«), nedlægger påstand om, i) at Rettens dom af 12. oktober 2011 i sag T-41/05, for så vidt som den finder Alliance One International (herefter »AOI«), Inc., tidligere Dimon, Inc. (herefter »Dimon«), solidarisk ansvar for den overtrædelsen, der er begået af Agroexpansión, ophæves, ii) at Kommissionens beslutning af 20. oktober 2004 i sag COMP/C.38.238/B.2 — Råtobak Spanien annulleres, i det omfang den vedrører appellanten, og at den bøde, der er pålagt appellanten, nedsættes tilsvarende, samt iii) at Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne.
1)

Skal artikel 43 EF og 49 EF fortolkes således, at de i princippet er til hinder for en national lovgivning, som den italienske bestemmelse i artikel 88 i T.U.L.P.S., som bestemmer, at »Bevilling til indgåelsen af væddemål udelukkende må gives til dem, der har opnået koncession eller tilladelse fra et ministerium eller et andet organ, som loven forbeholder ret til at organisere eller afholde væddemål, samt til personer, som i kraft af koncessionen eller tilladelsen repræsenterer koncessionshaveren eller indehaveren af tilladelsen«, og artikel 2, stk. 2b, i lovdekret nr. 40 af 25. marts 2010, ophøjet til lov nr. 73/2010, på baggrund af hvilken »artikel 88 i den konsoliderede lovtekst vedrørende lovene om den offentlige sikkerhed (Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza), i medfør af kongeligt dekret nr. 773 af 18. juni 1931 som ændret, skal fortolkes således, at den heri omhandlede tilladelse — hvor den udstedes til kommercielle aktiviteter i forbindelse med afvikling og indsamling af offentlige spil med pengegevinster — kun kan gøres gældende efter udstedelse til indehaverne af samme aktiviteter af en koncession med henblik på afvikling og indsamling af sådanne spil fra Ministero dell’economia e delle finanze — Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato (uafhængigt organ under Økonomi- og Finansministeriet, som forvalter statsmonopolerne)«?
For det første har Retten begået en retlig fejl, idet den ved anvendelse af nye kriterier fastslog, at der er risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 (1). Ifølge den appellerede dom er det tilstrækkeligt, at begge begreber stammer fra et fælles overbegreb, for at der foreligger en begrebsmæssig lighed, og at begreberne — selv om de begrebsmæssigt set er forskellige — ikke er modstridende, hvilket ikke er foreneligt med den hidtidige retspraksis.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 133/14

Appel iværksat den 30. november 2011 af ara AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 22. september 2011 i sag T-174/10, ara mod KHIM

(Sag C-611/11 P)

2012/C 133/26

Processprog: fransk

Parter

Appellant: ara AG (ved Rechtsanwalt M. Gail)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Allrounder SARL

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen, der blev afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 22. september 2011 i sag T-174/10, ophæves.

— Afgørelse truffet den 26. januar 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 481/2009-1) annulleres.

— Harmoniseringskontoret og intervenienten i første instans tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (1).

Appellanten har i denne forbindelse for det første gjort gældende, at Retten har tilsidesat begrundelsespligten, idet den i forbindelse med helhedsvurderingen af risikoen for forveksling ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for så vidt angår kriterierne vedrørende den relevante kundekreds, sammenligningen af varemærkerne og risikoen for forveksling. Den fastslog således fejlagtigt, at den omhandlede kundekreds bestod af gennemsnitsforbrugere, som udviser et middelhøjt opmærksomhedsniveau ved købet af de omhandlede varer, selv om det indledningsvist er påvist, at forbrugeren sjældent har mulighed for at foretagen en direkte sammenligning af de forskellige varemærker. I forbindelse med sammenligningen af varemærkerne fastslog Retten desuden fejlagtigt, at forekomsten af de to trekantdesign vil være fremtrædende i forbrugerens opfattelse af det omtvistede varemærke. Retten har dermed tillagt en eller flere af bestanddelene i varemærket for megen vægt.

Retten har desuden tilsidesat begrundelsespligten ved ikke have henvist til de dokumenter, som intervenienten indgav i forbindelse med vurderingen af, om der er en risiko for forveksling.

Endelig undervurderede Retten betydningen af princippet om undersøgelse ex officio.

(1) EUT L 78, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 133/15

Appel iværksat den 6. december 2011 af Brighton Collectibles, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 27. september 2011 i sag T-403/10 — Brighton Collectibles mod KHIM — Felmar

(Sag C-624/11 P)

2012/C 133/27

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Brighton Collectibles, Inc. (ved avocat J. Horn)

De andre parter i sagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Felmar

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-403/10 ophæves.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at bære sine egne omkostninger og betale de af Brighton Collectibles, Inc. afholdte omkostninger.

— Selskabet Felmar tilpligtes at bære sine egne omkostninger såfremt det indtræder i sagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med denne appel har appellanten gjort gældende, at Retten hverken foretog en gyldig bedømmelse af de beviser, som appellanten forelagde den, eller gav en tilstrækkelig begrundelse for afgørelsen for så vidt angår den påberåbte nationale ret, nærmere bestemt den irske og den britiske retspraksis vedrørende »Passing off«. Retten tilsidesatte følgelig bestemmelserne i artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (1).

(1) EUT L 78, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 118/8

Appel iværksat den 8. december 2011 af Regione autonoma della Sardegna til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 20. september 2011 i de forenende sager T-394/08, T-408/08, T-453/08 og T-454/08, Regione autonoma della Sardegna m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-631/11 P)

2012/C 118/13

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Regione autonoma della Sardegna (ved avvocato A. Fantozzi)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Selene di Alessandra Cannas Sas m.fl.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Ophævelse og/eller ændring af Rettens dom af 20. september 2001 i de forenende sager T-394/08, 408/08, T-453/08 og T-454/08.

— Annullation af Kommissionens beslutning af 3. juli 2008 (statsstøtte C1/2004 Italien — SG Greffe (2008) D/204339), om støtteordningen »Regionallov nr. 9 af 1998 — Misbrug af støtte N 272/98«.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for sin appel fremført to anbringender.

Første anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 107, stk. 3, TEUF. Appellanten har navnlig påberåbt sig tilsidesættelse og fejlagtig anvendelse af nødvendighedsprincippet og af princippet om støttens tilskyndelsesvirkning på grund af en for formalistisk tilgang i strid med princippet om indhold frem for formalia, og manglende stillingtagen til de særlige kendetegn vedrørende den tidsmæssige anvendelse af bestemmelserne i den pågældende sag.

Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt tilsidesættelse af artikel 14 i forordning nr. 659/1999 (1). Klagepunkterne tager udgangspunkt i sagens særlige kendetegn for så vidt angår den tidsmæssige retsanvendelse, hvilket er tilsidesat i den appellerede dom. Retten har ikke overholdt de krav, der følger af retspraksis på området, ved at kræve en grad af påpasselighed fra en økonomisk operatør, som er umulig at opnå, for så vidt som betingelsen om, at anmodningen skal indgives før arbejdets påbegyndelse udgør et fællesskabsretligt parameter, som blev indført samtidig med de faktiske omstændigheder i sagen, og som derfor ikke kunne være kendt på tidspunktet for den pågældende virksomheds viljesdannelse.

(1) EFT L 83, s. 1.
1)

Hvorledes kan en medlemsstat gøre brug den mulighed, der er fastsat i artikel 2, stk. 4, i Rådets forordning (EØF) nr. 4045/89 af 21. december 1989 om medlemsstaternes kontrol med de foranstaltninger, der indgår i ordningen for finansiering gennem EUGFL, Garantisektionen (1), for at udvide kontrolperioden til »at dække perioder […] som ligger forud for eller følger efter tolv-måneders perioden«, henset dels til kravene om beskyttelse af Fællesskabernes finansielle interesser, dels til retssikkerhedsprincippet og nødvendigheden af ikke at overlade tilsynsmyndighederne en uafgrænset beføjelse?
1)

Udgør de rumænske skattemyndigheders afvisning af en anmodning om godtgørelse af punktafgifter en tilsidesættelse af EU-lovgivningen (såvel artikel 7 og 22 i direktiv 92/12/EØF (1) som betragtningerne til direktivet), henset til: a) at den erhvervsdrivende, som anmoder om godtgørelse af punktafgifterne, har bevist, at alle de i den rumænske lovgivning fastlagte tekniske betingelser for at efterkomme anmodningen om godtgørelse er opfyldt, og i særlig grad betingelserne vedrørende: (i) bevis for betaling af punktafgifterne i Rumænien; (ii) bevis for afsendelse af de varer, som var punktafgiftspligtige i en anden medlemsstat b) at visse af de dokumenter, som i henhold til kravene i den rumænske skattelovgivning (artikel 192f i skatteloven, punkt 18d i gennemførelsesbestemmelserne i regeringsbeslutning nr. 44/2004 og bilag 11 i skattelovens afsnit VII) skulle ledsage anmodningen om godtgørelse, først kunne indsendes efter levering af de varer, som var punktafgiftspligtige i en anden medlemsstat c) at den rumænske skattelovgivning (punkt 18d, stk. 4, i gennemførelsesbestemmelserne, som henviser til artikel 135 i loven om skatteprocedure) fastsætter en generel frist på fem år for anmodninger om godtgørelse/tilbagebetaling?
2)

Appellanten har gjort gældende, at der var fejl i anvendelsen af bødemeddelelsen, af princippet om individuelle straffe og af proportionalitetsprincippet, hvad angår den periode, hvori Agroexpansión ikke udgjorde en del af Dimon-koncernen. Appellanten har gjort gældende, at der med henblik på fastsættelse af størrelsen af den bøde, som Agroexpansión er blevet pålagt for perioden forud for optagelsen i Dimon-koncernen, ikke skal anvendes nogen korrigerende faktor på grundbeløbet for Agroexpansións bøde, idet den pågældende enhed i denne periode ikke var et datterselskab i nogen multinational koncern. Subsidiært, såfremt Domstolen finder, at der bør pålægges en samlet bøde, har appellanten gjort gældende, at den nævnte bøde skal nedsættes med henblik på at udelukke den uforholdsmæssige anvendelse af multiplikationsfaktoren.
1)

Når det viser sig, at en producent, som har fået tildelt EF-støtte til oplagring af koncentreret druemost mod at have indgået en oplagringskontrakt med det nationale interventionsorgan, har erhvervet druemosten fra et fiktivt eller ikke eksisterende selskab, og der herefter på hans ansvar er foretaget en koncentrering af druemosten før oplagringen heraf, kan han da anses for at være »ejer« af den koncentrerede druemost i den forstand, hvori udtrykket anvendes i bestemmelserne i artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1059/83 af 29. april 1983 (1)? Finder samme forordnings artikel 17 anvendelse, når den oplagringskontrakt, der er indgået med det nationale interventionsorgan, er behæftet med en særligt alvorlig mangel, som navnlig består i, at det selskab, der har indgået kontrakten med det nationale interventionsorgan, ikke kan anses for at være ejer af den oplagrede vare?
—

Europa-Kommissionens immunitet ophæves, og der gives bemyndigelse til at foretage arrest eller udlæg, eventuelt også hos tredjemand indenfor lovens rammer, i de aktiver, der er nødvendige for at dække det krav, som rekvirenten har på Europa-Kommissionen, i overensstemmelse med det betalingspålæg, som retten i Tricase udstedte den 1. februar 2010.
1)

Udgør dels den omstændighed, at et beløb på 12,08 ECU pr. hektoliter alkohol, der ikke er blevet eksporteret inden for den fastsatte frist, ifølge artikel 5, stk. 5, i Kommissionens forordning (EF) nr. 360/95 af 22. februar 1995 (1) fortabes af den sikkerhedsstillelse for korrekt gennemførelse, som tilslagsmodtageren stiller over for de interventionsorganer, der ligger inde med den alkohol, der er givet tilslag for, såfremt tilslagsmodtageren overskrider fristen for eksport; dels den omstændighed, at et beløb svarende til 15 % under alle omstændigheder og 33 % af restbeløbet for hver dag, den pågældende frist er overskredet, ifølge artikel 91, stk. 12, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1623/2000 af 25. juli 2000 (2) fortabes af sikkerhedsstillelsen for eksportens gennemførelse, såfremt den alkohol, der er givet tilslag for, eksporteres for sent, sanktioner af administrativ eller anden karakter?
Appellanterne har ligeledes anført, at Retten (ii) har begået en retlig fejl ved at fastslå, at Stabiliserings- og associeringsaftalen mellem EU og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien giver grundlag for lovlig forskelsbehandling af appellanterne, (iii) har begået en retlig fejl ved vurderingen af forpligtelserne i henhold til antidumpinggrundforordnings artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4 (2), og ved vurderingen af princippet om retten til forsvar, (iv) har foretaget en fejlagtig vurdering af betydningen af de processuelle garantier og af institutionernes forpligtelser i forbindelse med de administrative procedurer i antidumpingsager og (v) har gengivet den klare betydning af de faktiske omstændigheder i forbindelse med det tilsagn, der blev afgivet af appellanterne, og det tilsagn, der blev afgivet af en anden producent, fejlagtigt og er således nået til en fejlagtig konklusion i denne forbindelse, hvilket påvirker gyldigheden af den appellerede dom.
—

Dom afsagt af Retten den 25. oktober 2011 ophæves, for så vidt som Retten ikke annullerede den anfægtede forordning og pålagde appellanterne at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Retten.
1)

Skal bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23. september 2002 (1) om ændring af Rådets direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligestilling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse og forfremmelse samt arbejdsvilkår og bestemmelserne i rammeaftalen om forældreorlov, der er knyttet som bilag til Rådets direktiv 96/34/EF af 3. juni 1996 (2) om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, fortolkes således, at de er til hinder for, at en arbejdsgiver foretager enhver handling (navnlig vurdering af den ansatte i dennes fravær), der har til følge, at en kvinde, der har forældreorlov, kan miste sin stilling efter at have genoptaget sit arbejde?
1)

Er fritagelsen for udbytteskat, som ungarsk lovgivning indrømmer en udbyttemodtager, som er hjemmehørende i Ungarn, forenelig med de bestemmelser i EU-traktaterne, der regulerer princippet om fri etableringsret (artikel 49 TEUF), ligebehandlingsprincippet (artikel 54 TEUF) og princippet om kapitalens frie bevægelighed (artikel 56 TEUF [sic]), selv om a) en ikke-hjemmehørende udbyttemodtager kun er fritaget for udbytteskat, hvis han opfylder bestemte lovkrav, nemlig om at hans andel (i forbindelse med aktier, de nominelle aktier) i kapitalen i et hjemmehørende selskab på tidspunktet for udlodning (tildeling) af udbyttet permanent har været på mindst 20 % i mindst to på hinanden følgende år, under hensyn til at såfremt den permanente andel på 20 % er blevet opretholdt i mindre end to på hinanden følgende år, er det selskab, som udlodder udbyttet, ikke forpligtet til at indeholde udbytteskat, og det udbyttemodtagende selskab eller i tilfælde af ikke-pengemæssige ydelser, det selskab, der udlodder udbyttet, ikke forpligtet til at betale den nævnte skat i forbindelse med indgivelsen af sin skatteangivelse, hvis en anden person eller den, der udlodder udbyttet, har garanteret betaling af skatten b) og det forholder sig således, at en ikke-hjemmehørende udbyttemodtager ikke opfylder kravene i henhold til national lovgivning for at kunne indrømmes skattefritagelse, hvis hans andel (i forbindelse med aktier, de nominelle aktier) i kapitalen i det hjemmehørende selskab på tidspunktet for udlodningen (tildelingen) af udbyttet ikke når op på mindstetærsklen på de lovfastsatte 20 %, eller hvis han ikke har opretholdt den nævnte procent permanent i mindst to på hinanden følgende år, eller hvis den permanente deltagelse på 20 % er blevet opretholdt i mindre end to på hinanden følgende år, såfremt betalingen af skatten ikke er blevet garanteret af tredjemand eller af den, der udlodder udbyttet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 157/2

Sag anlagt den 28. februar 2012 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-103/12)

2012/C 157/02

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved L.G. Knudsen, I. Díez Parra og I. Liukkonen, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2012/19/EU (1) af 16. december 2011 om godkendelse på Den Europæiske Unions vegne af erklæringen om tildeling af fiskerimuligheder i EU-farvande til fiskerfartøjer, der fører Den Bolivariske Republik Venezuelas flag, i den eksklusive økonomiske zone ud for Fransk Guyanas kyst, annulleres.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med søgsmålet har Europa-Parlamentet nedlagt påstand om annullation af Rådets afgørelse 2012/19/EU af 16. december 2011 om godkendelse på Den Europæiske Unions vegne af erklæringen om tildeling af fiskerimuligheder i EU-farvande til fiskerfartøjer, der fører Den Bolivariske Republik Venezuelas flag, i den eksklusive økonomiske zone ud for Fransk Guyanas kyst. Parlamentet anfægter det anvendte retsgrundlag. Det anfører i hovedsagen, at artikel 43, stk. 3, sammenholdt med artikel 218, stk. 6, litra b), TEUF ikke kan udgøre det korrekte retsgrundlag, da den pågældende retsakt svarer til en international aftale om adgang til EU-farvande med henblik på udøvelsen af fiskeriaktiviteter af en tredjestat. Retsakten burde derfor have været vedtaget på grundlag af artikel 43, stk. 2, og artikel 218, stk. 6, litra a), TEUF og altså efter godkendelse af Europa-Parlamentet.

Subsidiært er Parlamentet af den opfattelse, at Rådet ved at have anvendt proceduren foreskrevet i artikel 218, stk. 6, litra b), TEUF har anlagt en forkert fortolkning af litra a), i samme stykke. Selv hvis det antages, at artikel 43, stk. 3, TEUF kan udgøre den rette hjemmel for en intern EU-retsakt, som har det samme indhold, som den anfægtede afgørelse, hvilket Parlamentet bestrider, forholder det sig ikke desto mindre således, at den fælles fiskeripolitik ved indgåelsen af internationale aftaler i EU udgør en uadskillelig del af proceduren. Derfor er enhver aftale på dette område en »aftale[…], som dækker områder, hvor den almindelige lovgivningsprocedure […] finder anvendelse« i henhold til artikel 218, stk. 6, litra a), TEUF. Således burde retsakten under alle omstændigheder have været vedtaget under iagttagelse af godkendelsesproceduren ifølge nævnte litra a).

(1) EUT 2012 L 6, s. 8.
1)

Skal betingelsen vedrørende selektivitet i artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med en procedure for godkendelse i medfør af § 122, stk. 3 i den finske tuloverolaki fortolkes således, at den udgør en hindring for at godkende fradragsret i ejerskiftesituationer uden at følge proceduren i artikel 108, stk. 3, sidste punktum, TEUF?
1)

bestemmelserne i en medlemsstat (såsom Det Forenede Kongerige) foreskriver, at et selskab (et »anmodende selskab«) kun kan kræve koncernlempelse for tab for et selskab, der er ejet af et konsortium (et »konsortiumselskab«), på betingelse af, at et selskab, der er medlem af den samme koncern som det anmodende selskab, også er medlem af konsortiet (et »forbundet selskab«), og
3)

Kan artikel 101, stk. 1, TEUF (tidligere artikel 81, stk. 1, EF) fortolkes således, at det for at fastslå, at der foreligger en konkurrencebegrænsende aftale, er nødvendigt at godtgøre den personlige adfærd for den vedtægtsmæssige repræsentant eller et personligt samtykke i form af et mandat fra denne vedtægtsmæssige repræsentant i en virksomhed, som har/kan have deltaget i den konkurrencebegrænsende aftale, til en af hans underordnedes adfærd, når virksomheden ikke har taget afstand fra den underordnedes adfærd, og aftalen endog samtidig er blevet iværksat?
1)

Forudsætter artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 (1) i tilfælde, hvor den måde, hvorpå en erhvervsdrivende fremtræder på sit netsted opfylder kriteriet om »rettet mod«, endvidere som en stiltiende betingelse, at forbrugeren er blevet foranlediget til aftaleindgåelsen af den erhvervsdrivendes netsted, således at der skal være kausalitet mellem den erhvervsdrivendes fremtræden på netstedet og aftaleindgåelsen?