ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 237/12

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 28. april 2022 — Caruter s.r.l. mod S.R.R. Messina Provincia S.c.P.A. m.fl. (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana — Italien)

(Sag C-642/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2014/24/EU - indgåelse af offentlige kontrakter - artikel 63 - en sammenslutning af økonomiske aktørers anvendelse af andre enheders kapacitet - den ordregivende myndigheds mulighed for at kræve, at visse centrale opgaver udføres af en deltager i denne sammenslutning - national lovgivning, hvorefter hovedleverandøren skal opfylde betingelserne og udføre størstedelen af ydelserne)

(2022/C 237/15)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Caruter s.r.l.

Sagsøgte: S.R.R. Messina Provincia SCpA, Comune di Basicò, Comune di Falcone, Comune di Fondachelli Fantina, Comune di Gioiosa Marea, Comune di Librizzi, Comune di Mazzarrà Sanant’Andrea, Comune di Montagnareale, Comune di Oliveri, Comune di Piraino, Comune di San Piero Patti, Comune di Sant’Angelo di Brolo, Regione Siciliana — Urega — Ufficio regionale espletamento gare d’appalti lavori pubblici Messina og Regione Siciliana — Assessorato regionale delle infrastruktutture e della mobilità

procesdeltagere: Ditta individuale Pippo Pizzo, Onofaro Antonino Srl, Gial Plast Srl og Colombo Biagio Srl,

Konklusion

Artikel 63 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den virksomhed, der repræsenterer en sammenslutning af økonomiske aktører, som deltager i en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt, skal opfylde de betingelser, der er fastsat i udbudsbekendtgørelsen, og udføre størstedelen af de ydelser, der fremgår af kontakten.

(1) EUT C 79 af 8.3.2021.
1)

En bestemmelse i en medlemsstats skattelovgivning, der pålægger formidlere, for så vidt angår turistindkvarteringsvirksomheder, der er beliggende i en region i denne medlemsstat, for hvilke de agerer formidler eller fører reklamepolitik, at meddele den regionale skatteforvaltning, efter sidstnævntes skriftlige anmodning, oplysninger om driftsbestyreren og turistindkvarteringsvirksomhedernes kontaktoplysninger samt antallet af overnatninger og anvendte indkvarteringsenheder i det forudgående år, skal efter sin art anses for at være uløseligt forbundet med den lovgivning, som den er en del af, og er derfor omfattet af »beskatningsområdet«, som udtrykkeligt er udelukket fra anvendelsesområdet for Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8. juni 2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»Direktivet om elektronisk handel«).
1)

Artikel 80, stk. 2, litra a) og c), og artikel 90, stk. 3, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 skal fortolkes således, at den i et V I 1-dokument indeholdte attest, der er udfærdiget i medfør af artikel 43 i Kommissionens forordning (EF) nr. 555/2008 af 27. juni 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 om den fælles markedsordning for vin for så vidt angår støtteprogrammer, samhandel med tredjelande, produktionskapacitet og kontrol i vinsektoren for et parti vin importeret til Den Europæiske Union, hvorefter det pågældende parti er fremstillet med brug af de ønologiske fremgangsmåder, der er anbefalet og offentliggjort af Den Internationale Vinorganisation eller godkendt af EU, er relevant med henblik på at vurdere, om dette parti er i overensstemmelse med de ønologiske fremgangsmåder, der er omhandlet i artikel 80, stk. 2, litra a) og c), i forordning nr. 1308/2013, uden at attesten imidlertid i sig selv er tilstrækkelig til at påvise en sådan overensstemmelse.
Domstolens dom (Niende Afdeling) af 28. april 2022 — Happy Education SRL mod Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca og Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Cluj (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunalul Cluj — Rumænien)

(Sag C-612/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 132, stk. 1, litra i) - fritagelse i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse - fritagelser med tilknytning til uddannelse af børn og unge og skole- og universitetsundervisning - levering af undervisningsydelser som supplement til skolens pensum - privatretligt organ, der leverer disse tjenesteydelser med erhvervsmæssigt formål)

(2022/C 237/13)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Cluj

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Happy Education SRL

Sagsøgte: Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca og Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Cluj

Konklusion

Artikel 132, stk. 1, litra i), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at begrebet »organ, der er anerkendt som havende tilsvarende formål« som et offentligretligt uddannelsesorgans formål i denne bestemmelses forstand ikke omfatter en privat enhed, der udøver undervisningsvirksomhed af almen interesse, som navnlig består i tilrettelæggelse af aktiviteter, der supplerer skolens pensum, såsom lektiehjælp, uddannelsesprogrammer og sprogkurser, og som har opnået en tilladelse fra det nationale kontor for handelsregistret i form af tildeling af koden CAEN 8559 — »Andre former for undervisning« som omhandlet i klassificeringen af nationale økonomiske aktiviteter, når dette foretagende under alle omstændigheder ikke opfylder betingelserne i national ret for at kunne opnå denne anerkendelse.

(1) EUT C 53 af 15.2.2021.
Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 28. april 2022 — NovaText GmbH mod Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof — Tyskland)

(Sag C-531/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - intellektuelle ejendomsrettigheder - direktiv 2004/48/EF - artikel 3 - generel forpligtelse vedrørende de foranstaltninger, procedurer og retsmidler, der er nødvendige for at sikre håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder - artikel 14 - begrebet »rimelige og forholdsmæssigt afpassede sagsomkostninger« - patentagent - den nationale ret uden mulighed for at vurdere, om de udgifter, der påhviler den part, der har tabt sagen, er rimelige og forholdsmæssigt afpassede)

(2022/C 237/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: NovaText GmbH

Sagsøgt: Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg

Konklusion

Artikel 3 og 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en fortolkning heraf, der ikke gør det muligt for den ret, for hvilken der verserer en sag, som henhører under dette direktiv, i hvert enkelt tilfælde at tage behørigt hensyn til sidstnævntes specifikke karakteristika med henblik på at vurdere, om de sagsomkostninger, som den part, der har vundet sagen, har afholdt, er rimelige og forholdsmæssigt afpassede.

(1) EUT C 28 af 25.1.2021.
—

for det tredje er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at når betaling af eksportrestitutioner, en økonomisk sanktion, antidumpingtold eller importafgifter alt efter omstændighederne er blevet afslået eller pålagt i strid med EU-retten, kan der kun betales renter for perioden fra anlæggelsen af et søgsmål med henblik på at opnå betaling eller tilbagebetaling af det omhandlede pengebeløb til det tidspunkt, hvor den kompetente ret træffer afgørelse, men ikke for den forudgående periode. Disse principper er derimod ikke i sig selv til hinder for, at det ved en sådan lovgivning fastsættes, at den nævnte betaling kun skal foretages, hvis et sådant søgsmål er blevet anlagt, for så vidt som dette ikke medfører, at det bliver uforholdsmæssigt vanskeligt for borgerne at udøve de rettigheder, som de har i henhold til EU-retten.
2)

Artikel 14 i direktiv 2004/48 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter, at i en situation, hvor en krænkelse af en intellektuel ejendomsrettighed er begået af en fysisk person uden for rammerne for dennes erhvervsmæssige eller forretningsmæssige virksomhed, skal godtgørelsen af de i denne bestemmelse omhandlede »andre udgifter«, som rettighedshaveren er berettiget til, beregnes efter en fast sats på grundlag af en sagsværdi, der er begrænset ved denne lovgivning, medmindre den nationale retsinstans finder, at anvendelsen af en sådan begrænsning i betragtning af de specifikke karakteristika i den sag, der er indbragt for den, er urimelig.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 28. april 2022 — Skatteverket mod DSAB Destination Stockholm AB (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Högsta förvaltningsdomstolen — Sverige)

(Sag C-637/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - direktiv 2006/112/EF - det fælles merværdiafgiftssystem - artikel 30a, nr. 1) - begrebet »voucher« - artikel 30a, nr. 3) - begrebet »voucher til flere formål« - salg af et kort, som i en begrænset periode giver indehaveren ret til at benytte forskellige turistydelser)

(2022/C 237/14)

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Högsta förvaltningsdomstolen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Skatteverket

Sagsøgt: DSAB Destination Stockholm AB

Konklusion

Artikel 30a i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv (EU) 2016/1065 af 27. juni 2016, skal fortolkes således, at et instrument, der giver indehaveren ret til i en begrænset periode på et bestemt sted at benytte ydelser op til en vis værdi, kan udgøre en »voucher« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 30a, nr. 1), selv om en gennemsnitsforbruger på grund af dette instruments begrænsede gyldighedsperiode ikke kan benytte samtlige ydelser, som kortet giver mulighed for. Dette instrument udgør en »voucher til flere formål« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 30a, nr. 3), eftersom den merværdiafgift, der skal betales af disse ydelser, ikke kendes på tidspunktet for udstedelsen af instrumentet.

(1) EUT C 53 af 15.2.2021.
1)

Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for lovgivningsmæssige foranstaltninger, der med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed i forebyggende øjemed foreskriver generel og udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata. Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder er derimod ikke til hinder for lovgivningsmæssige foranstaltninger, der med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed foreskriver — målrettet lagring af de trafikdata og lokaliseringsdata, som på grundlag af objektive og ikke-diskriminerende forhold er afgrænset ud fra kategorier af berørte personer eller ved hjælp af et geografisk kriterium, i en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det strengt nødvendige, men som kan forlænges — generel og udifferentieret lagring af de IP-adresser, der er tildelt kilden til en forbindelse, i en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det strengt nødvendige — generel og udifferentieret lagring af de data, der vedrører identiteten på brugerne af elektroniske kommunikationsmidler, og — mulighed for, ved en afgørelse fra den kompetente myndighed, som er underlagt en effektiv domstolsprøvelse, at pålægge udbydere af elektroniske kommunikationstjenester et påbud om i en begrænset periode at foretage hurtig lagring af de trafikdata og lokaliseringsdata, som disse tjenesteudbydere råder over, for så vidt som disse foranstaltninger ved klare og præcise regler sikrer, at lagringen af de omhandlede data er underlagt overholdelsen af de dermed forbundne materielle og proceduremæssige betingelser, og at de berørte personer råder over effektive garantier mod risikoen for misbrug.
2)

Artikel 27, stk. 1, litra e), i Rådets direktiv 92/83/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for alkohol og alkoholholdige drikkevarer skal fortolkes således, at vanilleoleoresiner, som henhører under underposition 1302 19 05 i den i bilag I til forordning nr. 2658/87 indeholdte kombinerede nomenklatur, som ændret ved gennemførelsesforordning 2015/1754, skal anses for at være »aromastoffer« i denne bestemmelses forstand, forudsat at de udgør en ingrediens, der giver en smag eller en duft, som er specifik for et bestemt produkt.
1)

Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19. januar 2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1310/2013 af 17. december 2013, og Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der gør opnåelsen af støtte i henhold til den generelle arealbetalingsordning betinget af en forpligtelse for ansøgeren til at godtgøre, at vedkommende har en »brugsret« til det landbrugsareal, der er genstand for denne ansøgning, forudsat at de formål, der forfølges med den pågældende EU-lovgivning, og de almindelige EU-retlige principper, navnlig proportionalitetsprincippet, overholdes.
2)

Artikel 2, litra b), og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2008/118/EF af 16. december 2008 om den generelle ordning for punktafgifter og om ophævelse af direktiv 92/12/EØF samt artikel 2, stk. 1, litra d), og artikel 70 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at toldskyldens ophør af den grund, der er fastsat i artikel 124, stk. 1, litra e), i forordning nr. 952/2013, ikke medfører, at afgiftsskylden vedrørende henholdsvis punktafgifter og merværdiafgift for varer, der indføres ulovligt i Den Europæiske Unions toldområde, ophører.
3)

Artikel 60 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1306/2013 af 17. december 2013 om finansiering, forvaltning og overvågning af den fælles landbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 352/78, (EF) nr. 165/94, (EF) nr. 2799/98, (EF) nr. 814/2000, (EF) nr. 1290/2005 og (EF) nr. 485/2008 skal fortolkes således, at en situation, hvori en ansøger om finansiel støtte efter den generelle arealbetalingsordning til støtte for sin ansøgning fremlægger en koncessionsaftale om græsningsarealer og vederlagsfrie aftaler om brugslån vedrørende dyr, der er bestemt til græsning på disse arealer, kan være omfattet af begrebet »kunstigt skabte betingelser« i denne bestemmelses forstand, for så vidt som det for det første fremgår af et sammenfald af objektive omstændigheder, at det formål, som de relevante bestemmelser forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt, og, for det andet, at der godtgøres et ønske om at drage fordel af EU-bestemmelserne ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel.
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 7. april 2022 — V A og Z A mod TP (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Cour de cassation — Frankrig)

(Sag C-645/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - forordning (EU) nr. 650/2012 - artikel 10 - subsidiær kompetence i arvesager - afdøde havde på dødstidspunktet sit sædvanlige opholdssted i en stat, der ikke er bundet af forordning (EU) nr. 650/2012 - afdøde var statsborger i en medlemsstat og ejede formuegoder i denne medlemsstat - forpligtelse for retten i denne medlemsstat, ved hvilken sagen er anlagt, til ex officio at undersøge kriterierne for dens subsidiære kompetence - udpegelse af en bobestyrer)

(2022/C 213/16)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: V A og Z A

Sagsøgt: TP

Konklusion

Artikel 10, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis skal fortolkes således, at en ret i en medlemsstat ex officio skal tage stilling til sin kompetence i henhold til reglen om subsidiær kompetence, der er fastsat i denne bestemmelse, når den, i tilfælde, hvor sagen er anlagt på grundlag af den generelle kompetenceregel i forordningens artikel 4, konstaterer, at den ikke har kompetence i henhold til sidstnævnte bestemmelse.

(1) EUT C 53 af 15.2.2021.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 7. april 2022 — J mod H Limited (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Oberster Gerichtshof — Østrig)

(Sag C-568/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - retligt samarbejde i civile sager - retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område - forordning (EU) nr. 1215/2012 - anvendelsesområde - artikel 2, litra a) - begrebet »retsafgørelse« - betalingspåbud udstedt i en anden medlemsstat efter en summarisk og kontradiktorisk undersøgelse af en afgørelse truffet i et tredjeland - artikel 39 - eksigibilitet i medlemsstaterne)

(2022/C 213/15)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: J

Sagsøgt: H Limited

Konklusion

Artikel 2, litra a), og artikel 39 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at en kendelse om betalingspåbud, der er afsagt af en ret i en medlemsstat på grundlag af endelige domme afsagt i et tredjeland, udgør en retsafgørelse og er eksigibel i de øvrige medlemsstater, såfremt den er afsagt efter en kontradiktorisk procedure i domsstaten og er blevet erklæret eksigibel i denne stat, idet dens karakter af retsafgørelse imidlertid ikke fratager rekvisitus retten til i henhold til denne forordnings artikel 46 at anmode om, at fuldbyrdelse afslås af en af de grunde, som er omhandlet i forordningens artikel 45.

(1) EUT C 28 af 25.1.2021.
2)

Artikel 132, stk. 1, litra b), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at med henblik på at afgøre, om behandlingsydelser, der leveres af et privathospital, udføres under sociale betingelser svarende til dem, der gælder for offentligretlige organer, kan de kompetente myndigheder i en medlemsstat, når de har til formål at nå målet om at nedbringe udgifterne til lægebehandling og at gøre behandling af høj kvalitet mere tilgængelig for borgerne, tage hensyn til de lovgivningsmæssige betingelser, der gælder for ydelser, som leveres af offentligretlige hospitaler, og til indikatorerne for dette privathospitals ydeevne for så vidt angår personale, lokale og udstyr samt ledelsens omkostningseffektivitet, såfremt disse indikatorer også gælder for offentligretlige hospitaler. Der kan ligeledes tages hensyn til de nærmere regler for beregningen af faste daglige satser og til, om de ydelser, der leveres af det pågældende privatretlige hospital, dækkes af socialsikringsordningen eller i henhold til aftaler indgået med offentlige myndigheder, således at patientens udgifter nærmer sig de udgifter, som en patient på et offentligretligt hospital afholder for lignende ydelser.
1)

Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af [Den Europæiske Unions] finansielle interesser skal fortolkes således, at denne bestemmelse under forudsætning af, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet overholdes, ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter adressaten — med henblik på at anfægte en afgørelse om inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb, der er vedtaget efter udløbet af forældelsesfristen for retsforfølgning som omhandlet i denne bestemmelse — er forpligtet til inden for en bestemt frist for den kompetente forvaltningsdomstol at gøre gældende, at denne afgørelse er uregelmæssig, idet retten hertil ellers prækluderes, og ikke længere kan gøre indsigelse mod fuldbyrdelsen af den nævnte afgørelse ved at påberåbe sig denne uregelmæssighed inden for rammerne af den retslige procedure for tvangsinddrivelse, der er blevet indledt mod denne.
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 12. maj 2022 — Europa-Kommissionen mod Hansol Paper Co. Ltd og European Thermal Paper Association (ETPA)

(Sag C-260/20 P) (1)

(Appel - dumping - gennemførelsesforordning (EU) 2017/763 - import af visse typer letvægtstermopapir med oprindelse i Republikken Korea - endelig antidumpingtold - forordning (EU) 2016/1036 - artikel 6, 16 og 18 - bevis - oplysninger tilvejebragt uden for besvarelsen af et antidumpingspørgeskema - vægtningen af salg, der påvirker dumpingberegningen - artikel 2, stk. 1 og 3 - beregning af den normale værdi - rangorden mellem beregningsmetoder - artikel 3, stk. 2 og 3 - skade - beregning af underbudsmargenen - kontraappel - artikel 2, stk. 11 - dumpingens fulde omfang - artikel 18 - fritagelse fra at besvare et antidumpingspørgeskema - ikke manglende samarbejdsvilje)

(2022/C 257/04)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (først ved J.-F. Brakeland og A. Demeneix, derefter ved J.-F. Brakeland og G. Luengo, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Hansol Paper Co. Ltd (ved avocats J.-F. Bellis, B. Servais og V. Crochet) og European Thermal Paper Association (ETPA) (ved advocaten H. Hobbelen, B. Vleeshouwers og K. Huyghebaert samt abogado J. Rivas)

Konklusion

1) Hovedappellen og kontraappellen forkastes.

2) Europa-Kommissionen betaler omkostningerne i hovedappellen.

3) European Thermal Paper Association (ETPA) betaler sagsomkostningerne i forbindelse med kontraappellen.

(1) EUT C 271 af 17.8.2020.