Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 11. november 1999. - European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Antidumping - Irrelevante anbringender - Ret til kontradiktion. - Sag C-46/98 P.



Samling af Afgørelser 2000 side I-07079



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag skal Domstolen træffe afgørelse i en appelsag, som European Fertilizer Manufacturers Association (herefter »EFMA«) har anlagt til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans den 17. december 1997 i sagen EFMA mod Rådet (1). Ved denne dom frifandt Retten Rådet for EFMA's påstand om annullation af artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 477/95 af 16. januar 1995 om ændring af de endelige antidumpingforanstaltninger gældende for indførslen til Fællesskabet af urinstof med oprindelse i det tidligere Sovjetunionen og om bortfald af antidumpingforanstaltningerne gældende for indførslen til Fællesskabet af urinstof med oprindelse i det tidligere Tjekkoslovakiet (herefter »den anfægtede forordning«) (2).

De faktiske omstændigheder og den retlige baggrund for det annullationssøgsmål, som appellanten i denne sag anlagde ved Retten i Første Instans

2 Sagens faktiske omstændigheder er beskrevet som følger i den appellerede dom. EFMA er en erhvervssammenslutning af gødningsproducenter. I juli 1986 anmodede CMC-Engrais, der er medlem af EFMA, Kommissionen om, at der blev indledt en antidumpningprocedure vedrørende import af urinstof med oprindelse i tredjelande (3) i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 2176/84 af 23. juli 1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (4).

Den procedure, som Kommissionen indledte, førte til vedtagelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 3339/87 af 4. november 1987 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af urinstof med oprindelse i Libyen og Saudi-Arabien og om godtagelse af tilsagn i forbindelse med importen af urinstof med oprindelse i Den Tyske Demokratiske Republik, Jugoslavien, Kuwait, Sovjetunionen, Tjekkoslovakiet og Trinidad og Tobago samt om afslutning af de pågældende undersøgelser (5). De tilsagn, der blev godkendt ved nævnte forordning, blev bekræftet ved Kommissionens afgørelse 89/143/EØF af 21. februar 1989 (6).

3 På EFMA's begæring indledte Kommissionen den 29. oktober 1992 en fornyet undersøgelse, idet den fandt, at der var beviser for ændrede omstændigheder, som kunne begrunde, at der indledtes en procedure vedrørende de afgivne tilsagn.

Den 10. maj 1994 fremsendte Kommissionen en skrivelse til samtlige de berørte parter med oplysning om resultatet af dens undersøgelse samt de væsentligste overvejelser, på grundlag af hvilke den påtænkte at anbefale vedtagelse af endelige foranstaltninger. I skrivelsen gav Kommissionen forklaringer vedrørende valget af Slovakiet som referenceland i stedet for Australien og Canada, beregningen af den normale værdi (i Slovakiet), sammenligningen mellem den normale værdi og eksportpriserne og endelig ansættelsen af skaden. Den forklarede også, hvorfor det forekom den rigtigt at fastsætte en fortjenstmargen for EF-producenterne på 5% og foretage en justering på 10% af prisen på urinstof fra Rusland for at beregne niveauet for den påtænkte told. Denne justering blev begrundet med to betragtninger, nemlig at russisk urinstof havde tendens til at forringes under transporten, og at der ikke for dette var den samme sikkerhed for forsyningen af markedet. Dette medførte, at det havde en lavere pris.

Der fulgte herefter en udveksling af skrivelser samt forskellige møder mellem repræsenter for EFMA og Kommissionen, i hvilken forbindelse tilpasningen på 10% og fastsættelsen af en gevinstmargen på 5% blev drøftet.

4 Den 16. januar 1995 udstedte Rådet den anfægtede forordning om ændring af de endelige antidumpingforanstaltninger gældende for indførslen til Fællesskabet af urinstof med oprindelse i det tidligere Sovjetunionen og om bortfald af antidumpingforanstaltningerne gældende for indførslen til Fællesskabet af urinstof med oprindelse i det tidligere Tjekkoslovakiet.

Tærsklen for afhjælpning af skaden var lavere end den dumpingmargen, der var fastsat for Rusland. Derfor blev den endelige antidumpingtold i henhold til artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 2423/88 (7) (herefter »grundforordningen«) fastsat til niveauet for tærsklen for afhjælpning af skaden.

Den anfægtede forordnings artikel 1 bestemmer følgende:

»1. Der indføres en endelig antidumpingtold på indførslen af urinstof henhørende under KN-kode 3102 10 10 og 3102 10 90 og med oprindelse i Den Russiske Føderation.

2. Tolden fastsættes til forskellen mellem 115 ECU pr. ton og nettoprisen, frit Fællesskabets grænse, ufortoldet, hvis sidstnævnte pris er den laveste.

3. Medmindre andet er fastsat, finder gældende bestemmelser for told anvendelse.«

Rettens dom

5 EFMA anlagde den 17. april 1995 sag ved Retten med påstand om annullation af artikel 1 i den anfægtede forordning. Sagsøgeren anmodede om, at »det bestemmes, at den ved forordningen pålagte antidumpingtold opretholdes, indtil de kompetente institutioner har truffet de strengere foranstaltninger, som er nødvendige for at opfylde den af sagsøgeren krævede dom.«

EFMA gjorde til støtte for sine påstande tre anbringender gældende. Den kritiserede for det første, at Slovakiet var blevet valgt som referenceland, idet dette stred mod grundforordningen. For det andet blev det gjort gældende, at der forelå en yderligere tilsidesættelse af denne forordning, idet den normale værdi og eksportpriserne var blevet sammenlignet i to forskellige faser. Subsidiært gjorde EFMA gældende, at sammenligningen var behæftet med en åbenbar skønsfejl. I forbindelse med dette punkt hævdede den tillige, at den anfægtede forordning var utilstrækkeligt begrundet. Det tredje anbringende angik endelig ansættelsen af skaden. EFMA gjorde i denne forbindelse to anbringender gældende: For det første, at Rådet ved at foretage en justering af prisen på urinstof fremstillet i Rusland for at udligne visse påståede forskelle i kvalitet dels havde begået en åbenbar skønsfejl, dels havde tilsidesat retten til kontradiktion, og for det andet, at tilsvarende mangler forelå i forbindelse med fastsættelsen af fortjenstmargenen for EF-producenterne, som EFMA anså for at være for lav.

6 Ved dom af 17. december 1997, som er genstand for nærværende appelsag, frifandt Retten Rådet. Dommen gennemgik først det tredje anbringende, der vedrørte ansættelsen af skaden. Retten fandt herved, at institutionerne ikke havde overskredet grænserne for det skøn, som de har, da de fastsatte justeringen til 10% med henvisning til kvalitetsforskelle mellem urinstof fremstillet i Rusland og urinstof fremstillet i Fællesskabet. For så vidt angår anbringendet om, at EFMA's ret til kontradiktion var blevet tilsidesat under den administrative procedure, fandt Retten, at EFMA var blevet informeret under denne procedure »om de vigtigste omstændigheder og overvejelser, på grundlag af hvilke institutionerne nåede frem til deres konklusioner« (8). Følgelig fandtes retten til kontradiktion ikke at være blevet tilsidesat. Stadig vedrørende det tredje anbringende forkastede Retten dernæst EFMA's argument om, at anvendelsen af en fortjenstmargen på 5% for EF-producenternes vedkommende ikke var en rimelig ansættelse af den manglende fortjeneste. Retten fandt i denne forbindelse, at EFMA ikke havde fremlagt »noget antageligt bevis for at godtgøre, at Kommissionen [ved fastlæggelsen af fortjenstmargenen havde] gjort sig skyldig i en åbenbar skønsfejl« (9). Retten tillagde ikke den Z/Yen-undersøgelse, som EFMA havde fremlagt til støtte for sine anbringender, betydning, med henvisning til, at undersøgelsen først blev fremlagt under retssagen og efter vedtagelsen af den anfægtede forordning. Retten fastslog endvidere, at EFMA's ret til kontradiktion ikke var blevet tilsidesat, idet sammenslutningen »fik mulighed for at gøre sit synspunkt gældende vedrørende relevansen af tallet 5% og påvise, hvorfor en fortjeneste før skat på 10% var nødvendig« (10). Ikke desto mindre, hed det videre i dommen, »begrænsede sagsøgeren sig til i almindelige vendinger at udtale, at en fortjeneste på 10% var mere rimelig, uden i øvrigt at anmode om nærmere forklaringer vedrørende en bestemt form for metode til beregning af fortjenstmargenen« (11).

7 Efter at have forkastet det tredje anbringende, beskæftigede Retten sig kun kort med EFMA's to andre anbringender. Den udtalte, at de »ingen betydning« havde for sagens afgørelse i den forstand, at selv om det antoges, at de havde været begrundede, ville dette under ingen omstændigheder have ført til annullation af den anfægtede forordning og til en højere told end den, institutionerne her havde fastsat.

8 EFMA har anfægtet denne dom og har i det væsentlige gjort seks appelanbringender gældende.

Det første anbringende

9 Med det første anbringende gør appellanten gældende, at dommen er utilstrækkeligt begrundet: Retten har ikke anført, hvorfor den ikke gennemgik de to første anbringender, som blev fremført under sagen for Retten i Første Instans, idet den fandt, at de »ingen betydning« havde.

Denne indsigelse er åbenbart grundløs. Det fastslås således i dommen (12), at det i grundforordningens artikel 13, stk. 3, er bestemt, at den endelige antidumpingtold under ingen omstændigheder må fastsættes til et niveau, der overstiger tærsklen for afhjælpning af skaden, såfremt tærsklen for afhjælpning af skaden er lavere end dumpingmargenen. Når det således engang var fastslået, at institutionerne havde ansat skaden korrekt, var det under alle omstændigheder udelukket i henhold til artikel 13, stk. 3, at fastsætte tolden til et højere niveau end denne tærskel, således som EFMA dog havde nedlagt påstand om. Denne begrundelse fremgår udtømmende af dommens præmis 115-122, og jeg er ærlig talt ude af stand til indse, at det er muligt at gøre begrundelsesmangler gældende på dette punkt.

Det andet anbringende

10 Med det andet anbringende gør appellanten gældende, at Retten med urette har lagt til grund, at sammenslutningen ikke havde en berettiget interesse i at opnå en afgørelse vedrørende de første to anbringender, som blev fremført i første instans. Dette må ifølge appellanten anses for en tilsidesættelse af EF-traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF).

Også denne indsigelse er åbenbart ugrundet. Den retspraksis, som EFMA har anført til støtte for sin argumentation, vedrører et spørgsmål, der er fuldstændig irrelevant for den foreliggende sag, nemlig spørgsmålet om en sagsøgers interesse i at opnå annullation af en foranstaltning (13). I den foreliggende sag afviste Retten imidlertid på ingen måde, at sagsøgeren var søgsmålsberettiget, ligesom den ikke tog stilling til, om appellanten havde interesse i, at forordningen blev annulleret. Dommen begrænsede sig ganske enkelt til at anvende grundforordningens artikel 13, stk. 3: Når det først var fastslået, at antidumpingtolden skulle fastsættes til niveauet for afhjælpning af skaden, og institutionerne havde handlet korrekt ved fastsættelsen af den, var der i medfør af den førnævnte materielle bestemmelse i grundforordningen herefter ikke længere mulighed for at få fastsat en højere antidumpingtold, således som appellanten havde nedlagt påstand om. Det følger derfor heraf, at når det tredje anbringende - netop vedrørende fastsættelse af skaden - en gang var blevet forkastet, var EFMA's argument om, at antidumpingtolden skulle havde været fastsat til et højere niveau, herefter afskåret som følge af bestemmelserne i grundforordningen. Dette er begrundelsen for, at det var ufornødent at undersøge det første og det andet anbringende: Der kunne nemlig under ingen omstændigheder fastsættes en told, der oversteg tærsklen for afhjælpning af skaden. Dette er begrundelsen for, at det var korrekt, når Retten fastslog, at første og andet anbringende var uden betydning. Dette er udtryk for en konsekvent anvendelse af princippet om procesøkonomi, som kendes fra utallige eksempler i Domstolens praksis: det kan med rette fastslås, at et anbringende er uden betydning, såfremt der alligevel ikke ville blive givet sagsøgeren medhold, selv om det eventuelt blev fastslået, at anbringendet var begrundet. I så tilfælde er hverken Retten eller Domstolen forpligtet til at undersøge anbringendet, som under alle omstændigheder ville være uden betydning for dommens konklusion (14).

Det tredje anbringende

11 EFMA gør med det tredje anbringende gældende, at der var en indholdsmæssig fejl i Rettens fastlæggelse af sagens faktiske omstændigheder, og at bevislighederne var forkert gengivet. Appellanten bemærker i denne forbindelse, at Domstolen i appelsager alene har kompetence til at tage stilling til retsspørgsmål, ikke faktiske omstændigheder. Appellanten har imidlertid anført, at Domstolen selv har gjort en undtagelse herfra i sager, hvor det er åbenbart, at Rettens gengivelse af sagens bevisligheder er fejlagtig (15). Det gøres herved gældende, at den appellerede dom netop er behæftet med en sådan mangel, for så vidt som det i dommens præmis 77 fastslås, at EF-producenterne under den administrative procedure havde erkendt, at en justering af en størrelsesorden på 5% ville kunne accepteres på grundlag af kvalitetsforskellen mellem russisk urinstof og urinstof produceret i Fællesskabet. Det gøres gældende, at EF-producenterne i virkeligheden aldrig har givet en sådan accept.

Dette anbringende savner fuldstændig grundlag. For det første er en urigtig gengivelse af beviserne, som kan gøres gældende for Domstolen, fortsat noget helt exceptionelt, idet Domstolen nemlig i så tilfælde skulle foretage en fornyet gennemgang af Rettens behandling af sagens faktiske omstændigheder, hvor det særlige forhold blot er, at der er tale om en åbenbar og let påviselig fejl. Det er således ikke nogen tilfældighed, at Domstolen ganske vist har bekræftet, at denne mulighed består, men aldrig konkret har bragt den i anvendelse. Når dette er sagt, er det let at konstatere, at den appellerede dom ikke er behæftet med den af appellanten påståede mangel. Retten har således aldrig fastslået, at EF-producenterne havde accepteret en justering på 5%. Den passus i dommen, som appellanten citerer, er alene en gengivelse af et udsagn, som Rådet havde fremført. Dette udsagn indgår således i dommen som en partsudtalelse, ikke som Rettens vurdering. Hvad dernæst angår rigtigheden af Rådets udsagn vedrører dette åbenbart sagens faktiske omstændigheder, hvilket det falder uden for Domstolens kompetence at tage stilling til.

Det fjerde anbringende

12 EFMA gør gældende, at Retten gengav beviserne forkert, idet den fastslog, at »sagsøgerens argumenter, for så vidt som de tager sigte på den fysiske og kemiske sammensætning af urinstof fra russiske fabrikker, [er] irrelevante« (16). Det gøres gældende, at Retten herved så bort fra de undersøgelser, som EF-producenterne havde foretaget.

Dette anbringende kan ikke realitetsbehandles. Appellanten gør ikke herved gældende, at der er tale om en retlig fejl i dommen, men bestrider alene Rettens bedømmelse af en faktisk omstændighed, hvilket Domstolen ikke har kompetence til at efterprøve under en appelsag.

Det femte anbringende

13 Appellanten gør gældende, at den ikke fik meddelelse om visse oplysninger af afgørende betydning for prisjusteringen under den administrative procedure, mens den først fik kendskab til andre oplysninger under sagen for Retten i Første Instans. Retten begik følgelig en fejl, da den fastslog, at der ikke var sket tilsidesættelse af retten til kontradiktion.

Dette argument kan heller ikke tages til følge. Det hedder i dommen, at »sagsøgeren er blevet informeret under antidumpingproceduren om de vigtigste omstændigheder og overvejelser, på grundlag af hvilke institutionerne nåede frem til deres konklusioner. Rådets eneste yderligere oplyste forhold i så henseende er, inden for rammerne af den skriftlige forhandling for Retten ... kun ... en bekræftelse, og da den ikke er en del af begrundelsen for den anfægtede forordning, har den omstændighed, at oplysningen ikke er kommet offentligt frem, ikke kunnet tilsidesætte sagsøgerens ret til kontradiktion« (17). På grundlag af denne konstatering - som Domstolen ikke kan efterprøve - har jeg vanskeligt ved at se, hvorledes man kan hævde, at Retten begik en retlig fejl, da den konstaterede, at »sagsøgerens ret til kontradiktion ikke er blevet tilsidesat« (18). Dommens anvendelse af princippet om, at »ifølge retspraksis er kravet om overholdelsen af retten til kontradiktion respekteret, når den pågældende virksomhed under den administrative procedure har haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder« (19), er således her korrekt.

Det sjette anbringende

14 Appellanten gør gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at den ikke kunne tage hensyn til Z/Yen-undersøgelsen, som appellanten fremlagde i første instans for at godtgøre, at den anfægtede forordning var behæftet med en åbenbar skønsfejl for så vidt angik fastsættelsen af EF-producenternes fortjenstmargen. Retten fandt, at der ikke kunne tages hensyn til undersøgelsen, idet EFMA ikke havde henvist hertil under den administrative procedure, men først fremlagde den, efter at den anfægtede forordning var vedtaget. Denne bedømmelse er efter appellantens opfattelse udtryk for en tilsidesættelse af traktatens artikel 173, navnlig for så vidt angår kravet på retsbeskyttelse: en parts ret til at fremføre argumenter til støtte sine synspunkter kan ikke begrænses alene med den begrundelse, at disse ikke blev gjort gældende under den administrative procedure. Til støtte for dette argument har EFMA henvist til to domme vedrørende statsstøtte, der anerkendte denne mulighed (20).

15 Dette anbringende kan heller ikke tages til følge. Den relevante passage i dommen findes i præmis 108, hvori det hedder: »Det tilkommer imidlertid Retten at fastslå, om institutionerne har støttet sig på rigtige faktiske omstændigheder, og om disse eventuelt er blevet vurderet åbenbart fejlagtigt inden for rammerne af den situation, der forelå på tidspunktet for udstedelse af den anfægtede retsakt. Konkret er det blevet helt klarlagt, at sagsøgeren under den administrative procedure ikke har forelagt noget bevis til støtte for sin påstand om, at en højere fortjenstmargen ville være nødvendig. Institutionerne kunne derfor ikke tage hensyn til dette forhold på det tidspunkt, da de udstedte den anfægtede forordning. Af den grund finder Retten, at der ikke bør tages hensyn til Z/Yen-undersøgelsen under sagen.« Nærmere bestemt lægges det således - efter min opfattelse korrekt - til grund i dommen, at Retten ikke i den konkrete sag havde kompetence til at efterprøve den anfægtede foranstaltning materielt under hensyntagen til samtlige oplysninger, som kunne anses for relevante, men måtte nøjes med at tage stilling til, om institutionerne i forbindelse med udstedelsen af retsakten havde begået en åbenbar fejl ved deres vurdering af det materiale, de havde til rådighed på tidspunktet for udstedelsen af retsakten. Der kunne følgelig ikke tages hensyn til Z/Yen-undersøgelsen af den simple grund, at den først blev fremlagt efter, at den anfægtede forordning var blevet vedtaget.

Jeg finder heller ikke, at den retspraksis vedrørende statsstøtte, som appellanten har henvist til, kan anses for relevant for den foreliggende sag. For så vidt angår det spørgsmål, som sagen konkret angår - nemlig dumping - følger kravet om, at institutionerne alene skal lægge de faktiske omstændigheder til grund, der er fremkommet under den administrative procedure, af selve grundforordningen. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at citere artikel 12, stk. 1, som bestemmer: »Fremgår det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder, at der foreligger dumping eller subsidier i undersøgelsesperioden samt deraf følgende skade ... træffer Rådet ... afgørelse om pålæggelse af en endelig antidumping- eller udligningstold.« I medfør af denne bestemmelse kan Rådet således ved indførelsen af en told alene påberåbe sig den situation, som fremgår af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder. Retten, der skal tage stilling til om, der foreligger en åbenbar skønsfejl, kan følgelig ved sin retlige efterprøvelse af den retsakt, som Rådet har vedtaget, alene tage hensyn til de oplysninger, som fremkom ved undersøgelserne, og som var tilgængelige på det tidspunkt, da retsakten blev vedtaget.

16 Det bemærkes endvidere, at undersøgelsesproceduren i dumpingsager, således som den er reguleret i grundforordningens artikel 7, kendetegnes af, at den tillægger de berørte parter en ret til at blive bekendt med samt at blive hørt vedrørende alle oplysninger, der har betydning for varetagelsen af deres interesser, og som Kommissionen anvender i undersøgelsen, blot med undtagelse af oplysninger, som er omfattet af artikel 8. Denne grundlæggende ret ville åbenbart blive tilsidesat, såfremt det ansås for muligt, som det gøres gældende af appellanten i sagen, at rejse tvivl om resultaterne af undersøgelsen ved at fremlægge materiale, som ikke var blevet fremlagt under den administrative procedure, og som de øvrige interesserede parter ikke havde haft adgang til.

Det er følgelig min konklusion, at Retten ikke begik en retlig fejl, da den afslog at tage hensyn til Z/Yen-undersøgelsen, som appellanten fremlagde under retssagen, men ikke under den administrative procedure. Jeg finder tværtimod, at dommen har fortolket de principper, som grundforordningen foreskriver, korrekt, hvorefter en vurdering af, om institutionerne begik en åbenbar skønsfejl ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder, skal vurderes på baggrund af de oplysninger, der forelå, da retsakten blev vedtaget, således som de fremgår af antidumpingundersøgelsen.

Forslag til afgørelse

17 På baggrund af de således anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:

- Appellen forkastes.

- Appellanten betaler Rådets omkostninger.

(1) - Sag T-121/95, Sml. II, s. 2391.

(2) - EFT L 49, s. 1.

(3) - Nærmere: Tjekkoslovakiet, Den Tyske Demokratiske Republik, Kuwait, Libyen, Saudi-Arabien, Sovjetunionen, Trinidad og Tobago og Jugoslavien.

(4) - EFT L 201, s. 1.

(5) - EFT L 317, s. 1.

(6) - EFT L 52, s. 37.

(7) - Rådets forordning nr. 2423/88 af 11.7.1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EFT L 209, s. 1).

(8) - Dommens præmis 87.

(9) - Dommens præmis 106.

(10) - Præmis 111.

(11) - Ibidem.

(12) - Præmis 115-122.

(13) - Sagsøgeren henviser til dom af 26.4.1988, sag 207/86, Apesco mod Kommissionen, Sml. s. 2151, præmis 16, og af 9.11.1994, sag T-46/92, Scottish Football mod Kommissionen, Sml. II, s. 1039, præmis 14.

(14) - Jf. særligt for så vidt angår dumping dom af 5.10.1988, forenede sager 260/85 og 106/86, TEC mod Rådet, Sml. s. 5855, præmis 39, og af 10.2.1998, sag C-245/95 P, Kommissionen mod NTN og Koyo Seiko, Sml. I, s. 401, præmis 45. Jf. endvidere dom af 18.3.1993, sag C-35/92 P, Parlamentet mod Frederiksen, Sml. I, s. 991, præmis 31: Ifølge sammendraget af dommen anses netop et appelanbringende som værende »uden betydning«, når det, selv om det blev taget til følge, ville være uden betydning for domskonklusionen.

(15) - Sagsøgeren henviser til dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, af 16.9.1997, sag C-362/95 P, Blackspur Diy m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 4775, og kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435.

(16) - Præmis 66.

(17) - Præmis 87.

(18) - Præmis 89.

(19) - Præmis 84, hvori der henvises til dom af 7.5.1991, sag C-69/89, Nakajima mod Rådet, Sml. I, s. 2069, præmis 108, og af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis 15 og 17.

(20) - Appellanten citerer dom af 29.2.1996, sag C-56/93, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 723, præmis 5, og af 12.12.1996, sag T-380/94, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, Sml. II, s. 2169, præmis 64.