Ved behandlingen af det forelagte spørgsmål — også deri må man følge Kommissionen — skal der først gås ind på det problem, om artikel 62 i Lomé-konventionen er direkte anvendelig i den i den nævnte retspraksis forudsatte betydning, dvs. om private, især statsborgere fra AVS-staterne, kan udlede rettigheder deraf, som de nationale retter skal beskytte. Spørgsmålenes formulering berører i øvrigt det problem, om artikel 62 i Lomé-konventionen afføder en ret for en statsborger fra en AVS-stat. Desuden ses det ikke, at fortolkningen af artikel 62 — f.eks. med henblik på udlægningen af nationale bestemmelser — er af betydning for den forelæggende ret, også selv om det er sikkert, at bestemmelsen ikke afføder rettigheder for private.

For så vidt angår dette første problem kan man ikke komme til et benægtende svar alene under henvisning til, at Lomé-konventionen åbenbart ikke udviser ligevægt med hensyn til forpligtelser men derimod dels sikrer AVS-staterne større fordele end medlemsstaterne og dels hviler på rent ensidige indrømmelser fra de sidstnævnte. Også dette er allerede klarlagt i retspraksis, således som Kommissionen har påpeget.

På den anden side lader et bekræftende svar sig ikke blot retfærdiggøre ved den omstændighed, at konventionen for så vidt angår Fællesskabet er blevet indgået ved en forordning (Rådets forordning nr. 199/76 af 30. 1. 1976). Det kan nemlig ikke afhænge heraf, men derimod alene af arten af den i det konkrete tilfælde omtvistede forpligtelse, dvs. indholdet og opbygningen af artikel 62. Det er ligeledes allerede for længst afklaret i retspraksis, under hvilke forudsætningen det kan antages, at en traktatforpligtelse er umiddelbart anvendelig. Sammenfattende kan det anføres, at det skal dreje sig om klare og fuldstændige bestemmelser, der foreskriver ubetingede forpligtelser, og som navnlig ikke lader nogen mulighed åben for skønsafgørelser.

Hvis man anvender disse kriterier i det foreliggende tilfælde, kan det vel vanskeligt bestrides, at de er opfyldt, for så vidt angår artikel 62, første punktum, der omhandler ikke-forskelsbehandling af henholdsvis medlemsstaternes og AVS-staternes statsborgere og selskaber på området for bestemmelserne vedrørende etablering. Imidlertid skal denne forpligtelse ses i sammenhæng med det efterfølgende punktum, hvori det hedder:

»Såfremt en AVS-stat eller en af medlemsstaterne ikke er i stand til at sikre en sådan behandling for en bestemt form for virksomhed, er medlemsstaterne henholdsvis AVS-staterne ikke med hensyn til den pågældende form for virksomhed forpligtet til at give statsborgere og selskaber i den pågældende stat en sådan behandling.«

Vi står her over for et forbehold, der åbenbart indskrænker påbudet om ligebehandling med den konsekvens, at statsborgerne i den pågældende stat gennem tilsidesættelse af påbudet ikke opnår fordelen herved på det pågældende område. Desuden er forebeholdet og dermed forudsætningerne for at anvende forbudet mod forskelsbehandling fuldstændig ubestemt. I artikel 62 findes der ingen holdepunkter for, hvornår det må antages, at en stat ikke er i stand til at sikre ligebehandling. Under alle omstændigheder er der intet, som taler for kun at lade forbeholdet gælde, således som Razanatsimba mener, når anvendelsen af forbudet mod forskelsbehandling er fuldstændig udelukket af økonomiske grunde. Hvis dette havde været tilsigtet, ville en tilsvarende formulering uden videre havde ladet sig indføje i artikel 62. Men heller ikke en sådan formulering ville kunne anses for tilstrækkelig bestemt, således som den franske regering med rette har betonet, og dette både hvis der skal gås ud fra økonomisk umulighed og ved antagelsen af, at det skal dreje sig om en retlig umulighed, som man desuden ikke rigtigt kan forestille sig ved suveræne stater. Der må desuden gås ud fra, at artikel 62 skal videreføre ordningen efter den tidligere Yaoundé-konvention (fra årene 1963 og 1969), for så vidt som der heller ikke der var nævnt betingelser for afvigelser fra grundsætningen om ligebehandling. Således står imidlertid kun den følgeslutning tilbage, at de deltagende stater gennem forbeholdet blev indrømmet en vid skønsbeføjelse, der ikke indebærer nogen begrundelsespligt, også selv om den vel ikke — som den franske regering har indrømmet — kan udøves rent vilkårligt. Selv om staterne altså fra tilfælde til tilfælde kan afgøre, om de med hensyn til en bestemt virksomhed og med henblik på en bestemt stat vil fravige påbudet om ligebehandling, og selv om en anvendelse af artikel 64 i Lomé-konventionen — hvorefter Ministerrådet behandler de problemer, der måtte opstå blandt andet ved anvendelsen af artikel 62, og fremsætter henstillinger — under alle omstændigheder for så vidt de kommer i betragtning, kan der faktisk ikke, som følge af utilstrækkelig bestemthed i forpligtelsens indhold, tænkes på en direkte anvendelse af artikel 62.