ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 12a, stk. 1a, i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 647/2005 af 13. april 2005, skal fortolkes således, at en E 101-attest, som i medfør af artikel 14, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 647/2005 af 13. april 2005, er udstedt af den institution, der er udpeget af en medlemsstats kompetente myndighed, er bindende for såvel socialsikringsinstitutionerne i den medlemsstat, hvor arbejdet udføres, som denne medlemsstats domstole, selv hvis disse har fastslået, at betingelserne for den pågældende arbejdstagers virksomhed åbenbart ikke er omfattet af det materielle anvendelsesområde for nævnte bestemmelse i forordning nr. 1408/71.

Eftersom Domstolen i sin praksis har fastslået, hvilken procedure der skal følges med henblik på at løse en eventuel uenighed mellem de omhandlede medlemsstaters institutioner vedrørende gyldigheden eller rigtigheden af en E 101-attest, skal institutionerne i de stater, som skal anvende forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72, herunder Det Schweiziske Forbund, følge denne procedure, selv hvis det viser sig, at betingelserne for de pågældende arbejdstageres virksomhed åbenbart ikke er omfattet af det materielle anvendelsesområde for den bestemmelse, der ligger til grund for udstedelsen af E 101-attesten.

(jf. præmis 53 og 61 samt domskonkl.)
De forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 1, stk. 9, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18 af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1251/2011 af 30. november 2011, skal fortolkes således, at et selskab, som for det første ejes fuldt ud af en ordregivende myndighed, hvis virksomhed imødekommer almenhedens behov, og som for det andet gennemfører transaktioner både for denne ordregivende myndighed og på et konkurrencepræget marked, skal kvalificeres som et »offentligretligt organ« som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt selskabets virksomhed er nødvendig for, at den ordregivende myndighed kan udøve sin virksomhed, og selskabet med henblik på at imødekomme almenhedens interesse lader sig lede af andre hensyn end økonomiske, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve. I denne forbindelse har det ingen betydning, at værdien af de interne transaktioner i fremtiden kan udgøre mindre end 90% eller en uvæsentlig del af selskabets samlede omsætning.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Sag C-701/15

Malpensa Logistica Europa

mod

Società Esercizi Aeroportuali SpA (SEA)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)

»Præjudiciel forelæggelse – offentlige kontrakter – transport – begrebet »udnyttelse af et geografisk område med henblik på tilrådighedsstillelse af lufthavne eller andre transportterminaler for transportvirksomheder, der opererer i luften« – direktiv 2004/17/EF og 96/67/EF – national lovgivning, der ikke foreskriver en forudgående udbudsprocedure for tildeling af lufthavnsområder«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 13. juli 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – fremgangsmåder ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester – direktiv 2004/17 – anvendelsesområde – tildelinger, selv foreløbige, af lufthavnsområder beregnet til ground handling-ydelser, som ikke medfører nogen betaling af vederlag fra lufthavnens forvaltningsorgan – ikke omfattet – national lovgivning, der ikke foreskriver en forudgående udbudsprocedure for sådanne tildelinger – lovlig

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17, art. 7; Rådets direktiv 96/67, art. 16, stk. 2)

Artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som ikke fastsætter en forudgående offentlig udbudsprocedure for tildelinger, selv foreløbige, af lufthavnsområder beregnet til ground handling-ydelser, som ikke medfører nogen betaling af vederlag fra lufthavnens forvaltningsorgan.

Derimod er et forvaltningsorgan for en lufthavn, såsom SEA, underlagt bestemmelserne i direktiv 96/67.

Det fremgår af artikel 16, stk. 2, i direktiv 96/67, at det pågældende forvaltningsorgan skal overholde de krav, der følger af denne bestemmelse, hvorefter den disponible ground handling-plads i lufthavnen på grundlag af regler og kriterier, der er relevante, objektive, gennemsigtige og ikke-diskriminerende, skal fordeles mellem de forskellige leverandører af tjenesteydelser og de forskellige brugere, der udfører egen-handling, herunder nytilkomne, i det omfang det er nødvendigt for, at de kan udøve deres rettigheder, og for at sikre reel og loyal konkurrence, uden at dette organ imidlertid er forpligtet til at iværksætte en forudgående udbudsprocedure.

(jf. præmis 32, 33, 35 og domskonkl.)
Hvad i denne forbindelse for det første angår de ord, der anvendes, skal det bemærkes, at ordet »program« har en bred betydning, og at ordene »program« og »projekt« kan anvendes i flæng som omhandlet i forordningens artikel 3, stk. 1. Således udgør begrebet »flerårigt program« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, i forordning nr. 2988/95 et tværgående begreb, der kan forekomme på alle områder af Unionens politikker, for så vidt som der her gøres brug af Unionens budgetmidler.

Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 skal fortolkes således, at forældelsesfristen for en uregelmæssighed, der har fundet sted i forbindelse med et »flerårigt program« som det i hovedsagen omhandlede projekt, løber fra det tidspunkt, hvor den pågældende uregelmæssighed fandt sted i henhold til artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95, idet det præciseres, at forældelsesfristen, såfremt der er tale om en »vedvarende eller gentagen« uregelmæssighed, løber fra den dag, hvor uregelmæssigheden er ophørt i henhold til artikel 3, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 2988/95.

Derudover anses et »flerårigt program« for at være »endeligt afsluttet« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, i forordning nr. 2988/95 på den slutdato for programmet, som er fastsat i de bestemmelser, der regulerer det. Særligt skal et flerårigt program, der er omfattet af Rådets forordning (EF) nr. 1164/94 af 16. maj 1994 om oprettelse af Samhørighedsfonden, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1264/1999 af 21. juni 1999, og ved Rådets forordning (EF) nr. 1265/1999 af 21. juni 1999, samt ved akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, anses for at være »endeligt afsluttet« som omhandlet i den pågældende bestemmelse på den dato, der er angivet i Europa-Kommissionens beslutning om godkendelse af projektet, som slutdatoen for afslutningen af byggearbejdet og for gennemførelsen af betalingerne af de dertilhørende støtteberettigede udgifter, med forbehold for en eventuel forlængelse gennem en ny beslutning fra Kommissionen i denne anledning.

(jf. præmis 70 og domskonkl. 2)
Artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker skal fortolkes således, at der ikke foreligger brug som varemærke i overensstemmelse med begrebet »reel brug« som omhandlet i denne bestemmelse, når indehaveren af et individuelt EU-varemærke eller tredjemand med dennes samtykke anbringer dette varemærke på varer som kvalitetsmærke. Anbringelsen af det nævnte varemærke udgør imidlertid en sådan reel brug, såfremt det ligeledes og samtidigt over for forbrugerne garanterer, at disse varer hidrører fra én bestemt virksomhed, der kontrollerer fremstillingen af de nævnte varer, og som kan tillægges ansvaret for deres kvalitet. I det sidste tilfælde har indehaveren af varemærket ret til i henhold til denne forordnings artikel 9, stk. 1, litra b), at forbyde tredjemand at anbringe et lignende tegn på varer af samme art, såfremt denne anbringelse skaber en risiko for forveksling i kundekredsens bevidsthed.

(jf. præmis 51 og domskonkl. 1)
Artikel 3, stk. 3a, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national lovgiver under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder annullerer en igangværende udvælgelsesprocedure for tildeling af digitale radiofrekvenser, som foranstaltes af den kompetente nationale tilsynsmyndighed, efter at proceduren er blevet suspenderet af et nationalt ministerium.

Artikel 9 i direktiv 2002/21, som ændret ved direktiv 2009/140, artikel 3, 5 og 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet), som ændret ved direktiv 2009/140, og artikel 2 og 4 i Kommissionens direktiv 2002/77/EF af 16. september 2002 om konkurrence på markederne for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en vederlagsfri udvælgelsesprocedure for tildeling af radiofrekvenser, der blev afholdt med henblik på at afhjælpe ulovlig udelukkelse af visse operatører på markedet, erstattes med en udvælgelsesprocedure mod vederlag, som bygger på en omarbejdet plan for tildeling af radiofrekvenser efter en reduktion af antallet heraf, forudsat at den nye udvælgelsesprocedure bygger på objektive, transparente, ikke-diskriminerende og forholdsmæssige kriterier samt er i overensstemmelse med de mål, der er anført i artikel 8, stk. 2-4, i direktiv 2002/21, som ændret. Det tilkommer den forelæggende ret med hensyn til samtlige relevante omstændigheder at efterprøve, om de betingelser, der er fastsat for udvælgelsesproceduren mod vederlag, er egnede til, at nye markedsaktører faktisk kan komme ind på markedet for digital-tv, uden at operatører, som i forvejen er veletablerede på markedet for analogt eller digitalt tv, uberettiget begunstiges.

(jf. præmis 77 og domskonkl. 2)
Hvad angår ordlyden af afsnit A, nr. 1), i bilag I til direktiv 2004/39 skal det, selv om den forelæggende ret har konstateret en vis uoverensstemmelse mellem de forskellige sprogudgaver af ordet »vedrørende«, der, alt efter den pågældende sprogudgave, kan antyde en mere eller mindre direkte forbindelse mellem ordrerne og det eller de finansielle instrumenter, der er omfattet af bestemmelsen, imidlertid bemærkes, at ordet »ordre«, hvis modtagelse og formidling udgør den investeringsservice eller -aktivitet, der er genstand for den pågældende bestemmelse, er det samme i de sprogudgaver, som den forelæggende ret har nævnt, nemlig den spanske, tyske, engelske og franske udgave. Selv om ordet ikke i sig selv er defineret i direktiv 2004/39, skal det konstateres, at ordene »vedrørende et eller flere finansielle instrumenter« blot præciserer den form for ordre, der er tale om, dvs.de ordrer, der omfatter køb eller salg af sådanne finansielle instrumenter. Denne fortolkning af ordet »ordre« bekræftes af den sammenhæng, hvori det indgår. Nærmere bestemt skal det fortolkes i lyset af afsnit A, nr. 2), i bilag I til dette direktiv, som nævner den investeringsservice, der består i »[u]dførelse af ordrer for kunders regning«. Den tjenesteydelse, der er omhandlet i afsnit A, nr. 2), i bilag I til direktiv 2004/39, og som består i »[u]dførelse af ordrer for kunders regning«, defineres i direktivets artikel 4, stk. 1, nr., 5), som »indgåelse af aftaler om køb eller salg på kunders vegne af et eller flere finansielle instrumenter«. Det følger heraf, at de ordrer, der er genstand for den investeringsservice, som er nævnt afsnit A, nr. 1), i bilag I til det pågældende direktiv, er ordrer vedrørende køb eller salg af et eller flere finansielle instrumenter.

(jf. præmis 27-29, 31 og 32)
Sag C-605/15

Minister Finansów

mod

Aviva Towarzystwo Ubezpieczeń na Życie S.A. w Warszawie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Naczelny Sąd Administracyjny)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – artikel 132, stk. 1, litra f) – fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse – afgiftsfritagelse for selvstændige grupper af personers levering af ydelser til deres medlemmer – anvendelse på området for forsikringsydelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. september 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse – tjenesteydelser udført af selvstændige grupper af personer, der udøver en virksomhed, som er fritaget fra afgift, med henblik på at yde deres medlemmer tjenesteydelser – anvendelsesområde – økonomisk virksomhed på området for forsikringsydelser – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra f)]

Artikel 132, stk. 1, litra f), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse alene vedrører selvstændige grupper af personer, hvis medlemmer udøver en virksomhed af almen interesse nævnt i dette direktivs artikel 132, og at tjenesteydelser præsteret af en selvstændig gruppe af personer, hvis medlemmer udøver en økonomisk aktivitet på området for forsikringsydelser, som ikke udgør en sådan virksomhed af almen interesse, følgelig ikke kan drage fordel af denne fritagelse.

(jf. præmis 40 og domskonkl.)
Sag C-326/15

»DNB Banka« AS

mod

Valsts ieņēmumu dienests

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administratīvā apgabaltiesa)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – artikel 132, stk. 1, litra f) – fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse – afgiftsfritagelse for selvstændige grupper af personers levering af ydelser til deres medlemmer – anvendelse på området for finansielle tjenesteydelser«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. september 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse – tjenesteydelser udført af selvstændige grupper af personer, der udøver en virksomhed, som er fritaget fra afgift, med henblik på at yde deres medlemmer tjenesteydelser – anvendelsesområde – økonomisk aktivitet på området for finansielle tjenesteydelser – ikke omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra f)]

Artikel 132, stk. 1, litra f), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte fritagelse alene vedrører selvstændige grupper af personer, hvis medlemmer udøver en virksomhed af almen interesse nævnt i dette direktivs artikel 132, og at tjenesteydelser præsteret af en gruppe, hvis medlemmer udøver en økonomisk aktivitet på området for finansielle tjenesteydelser, som ikke udgør en sådan virksomhed af almen interesse, følgelig ikke kan drage fordel af denne fritagelse.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 20. februar 2008, skal fortolkes således, at virksomhed med postforsendelse som den i hovedsagen omhandlede ikke henhører under befordringspligten, hvis brugerne ikke til enhver tid overalt på medlemsstatens område har adgang til et udbud af posttjenester af nærmere fastlagt kvalitet til priser, der er overkommelige for alle brugere. Levering af postforsendelsestjenester, som ikke henhører under befordringspligten, kan alene være underlagt et krav om udstedelse af en generel tilladelse.

Det bemærkes, at selv om det fremgår af 33. betragtning til direktiv 2008/6, at medlemsstaterne bør have lov til at benytte generelle og individuelle tilladelser, når det er berettiget og står i et rimeligt forhold til formålet, forholder det sig ikke desto mindre således, at artikel 9, stk. 1, i direktiv 97/67, i modsætning til bestemmelsens stk. 2, ikke fastsætter nogen mulighed for at gøre levering af posttjenester betinget af udstedelsen af en individuel tilladelse.

(jf. præmis 28 og 30 samt domskonkl. 1)
Den ret til aktindsigt i institutionernes dokumenter, som med forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter er tildelt offentligheden er underlagt visse begrænsninger af hensyn til offentlige og private interesser. I overensstemmelse med sin 11. betragtning fastsætter forordning nr. 1049/2001 i artikel 4 nærmere bestemt en undtagelsesordning, der tillader institutionerne at give afslag på aktindsigt i et dokument, hvis udbredelse ville være til skade for beskyttelsen af en af de i denne artikel nævnte interesser. Da de fraviger princippet om, at der skal gives størst mulig adgang til dokumenterne, skal de nævnte undtagelser ganske vist fortolkes og anvendes strengt.

Det i artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1049/2001 omhandlede begreb »beslutningsproces« skal således anses for at vedrøre selve beslutningsprocessen og ikke hele den administrative procedure, der fører til denne afgørelse. En sådan fortolkning fremgår først og fremmest af selve ordlyden af denne bestemmelse, og den opfylder kravet om, at denne bestemmelse skal fortolkes strengt.

Hvad angår retten til aktindsigt miljøoplysninger, der er i EU-institutioners eller -organers besiddelse, gør denne fortolkning af artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1049/2001 sig ligeledes gældende i forhold til formålet med forordning nr. 1367/2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer. Denne forordnings artikel 6 begrænser sig ganske vist til at bestemme, at undtagelsen i artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1049/2001 skal fortolkes restriktivt uden at definere begrebet »beslutningsproces« som omhandlet i denne bestemmelse. En begæring om adgang til miljøoplysninger kan imidlertid i henhold til Århuskonventionens artikel 4, stk. 4, litra a), afslås, hvis offentliggørelsen vil kunne have en ugunstig indvirkning på den fortrolige karakter af myndigheders forhandlinger, hvor en sådan fortrolighed har hjemmel i national ret, og ikke på hele den administrative procedure, i forbindelse med hvilken disse myndigheder træffer afgørelse.

(jf. præmis 62-64 og 76-81)
Når Kommissionen efter annullationen af en beslutning vedtaget på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, som fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, efter udløbet af denne traktat genvedtager den annullerede beslutning på grundlag af artikel 7, stk. 1 og 3, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, skal den procedure, som resulterer i denne nye beslutning, være i overensstemmelse med de proceduremæssige regler, som er fastsat ved denne forordning, selv om denne procedure er begyndt inden ikrafttrædelsen af denne forordning.

Henset til, at den procedure, som tilsigter at erstatte en annulleret retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, har Kommissionen ikke pligt til at vedtage en ny klagepunktsmeddelelse, inden den genvedtager en beslutning, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, hvilken beslutning er blevet annulleret, fordi Kommissionen ikke havde kompetence til at vedtage den på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, der ikke længere var i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af denne beslutning.

Under den procedureordning, som er indført med forordning nr. 1/2003, som uddybet i forordning nr. 773/2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til [artikel 101 TEUF og 102 TEUF], bestemmes det imidlertid, at konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne indbydes til at deltage i den mundtlige høring, som efter anmodning fra adressaterne for en klagepunktsmeddelelse finder sted efter udstedelsen af denne. Heraf følger, at Kommissionen har pligt til i medfør af artikel 12 og 14 i forordning nr. 773/2004 at give parterne lejlighed til at fremføre deres argumenter under en mundtlig høring, hvilken høring den har indbudt konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne til.

Når der henses til vigtigheden i forbindelse med den procedure, der er foreskrevet i forordning nr. 1/2003 og nr. 773/2004, af afholdelsen, efter anmodning fra de berørte parter, af en mundtlig høring, som konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne indbydes til i overensstemmelse med artikel 14, stk. 3, i den sidstnævnte forordning, udgør undladelsen af at afholde en sådan mundtlig høring en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. For så vidt som retten til en sådan mundtlig høring som foreskrevet i forordning nr. 773/2004 ikke er blevet overholdt, er det ikke nødvendigt for den virksomhed, hvis rettigheder således er blevet tilsidesat, at godtgøre, at denne tilsidesættelse har kunnet påvirke forløbet af proceduren og indholdet af den omtvistede beslutning til skade for virksomheden. Den nævnte procedure er derfor nødvendigvis behæftet med en fejl, uafhængig af de eventuelt skadelige konsekvenser for den berørte virksomhed, som måtte følge af en sådan tilsidesættelse.

(jf. præmis 25, 26, 29, 34, 35, 38, 40, 44, 45 og 47-49)