RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Anden Afdeling)

15. februar 2012

Sag F-113/10

AT

mod

Forvaltningsorganet for

»Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur«

»Personalesag – midlertidigt ansat – bedømmelsesrapport – endelig karakter – søgsmålsfrist – for sent indgivet – førtidig opsigelse af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt som følge af utilstrækkelig faglig indsats – domstolsprøvelse – åbenbart urigtigt skøn«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a, hvorved AT i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af hans bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. juni til den 31. december 2008 og af Forvaltningsorganet for »Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur« (EACEA)’s afgørelse af 12. februar 2010 om førtidig opsigelse af hans tidsbegrænsede ansættelseskontrakt og om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, han har lidt.

Udfald: Forvaltningsorganet for »Undervisning, Audiovisuelle Medier og Kultur« frifindes. AT betaler sagens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – forudgående administrativ klage – frister – begyndelsestidspunkt – modtagerens kendskab til indholdet af en afgørelse – bevisbyrde – bevis fremgår af en e-mail affattet af den pågældende

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90, stk. 2; ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 46)

2. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – søgsmål – søgsmål til prøvelse af en afgørelse om opsigelse af en kontrakt – anbringende om, at den bedømmelsesrapport, der ikke blev anfægtet rettidigt, er mangelfuld – ikke tilladt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 90 og 91)

3. Tjenestemænd – midlertidigt ansatte – opsigelse af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt som følge af utilstrækkelig faglig indsats – administrationens skønsbeføjelse – rækkevidde – åbenbart urigtigt skøn – bevisbyrde

1. I henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, der finder anvendelse på midlertidigt ansatte i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 46, skal klager indbringes inden for en frist på tre måneder fra den dag, afgørelsen meddeles modtageren, og i alle tilfælde senest den dag, den pågældende får kendskab til den, hvis det drejer sig om en foranstaltning af individuel karakter.

Det påhviler den part, der gør gældende, at fristen er overskredet, at føre bevis for, fra hvilken dag denne frist er begyndt at løbe. Hvis dette bevis ikke kan baseres alene på indicier, der giver anledning til at antage, at sagsøgeren har modtaget en afgørelse tidligere end det af ham oplyste, kan beviset for tidspunktet for, hvornår han har gjort sig bekendt med denne afgørelse, følge af andre omstændigheder end en formel meddelelse af afgørelsen. Det kan bl.a. følge af en e-mail fra sagsøgeren, hvoraf utvivlsomt fremgår, at den pågældende på fornøden vis har gjort sig bekendt med afgørelsen inden den påståede dato.

(jf. præmis 38 og 39)

Henvisning til:

Personaleretten: 7. oktober 2009, sag F-101/08, Pappas mod Kommissionen, præmis 43, 44 og 51-53

2. Det ville være i strid med de principper, som ligger til grund for den i vedtægten fastsatte ordning, samt med det retssikkerhedshensyn, som den hviler på, såfremt man gav en midlertidigt ansat, som har ladet de ufravigelige frister, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91, udløbe uden at anfægte gyldigheden af sin bedømmelsesrapport, mulighed for at anfægte denne bedømmelsesrapport i forbindelse med en sag til prøvelse af en afgørelse om opsigelse, for hvilken vedtagelsen af bedømmelsesrapporten har spillet en rolle som et forberedende element.

(jf. præmis 70)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 29. februar 1996, sag T-547/93, Lopes mod Domstolen, præmis 128; 27. september 2006, sag T-156/05, Lantzoni mod Domstolen, præmis 103

3. En fejl er åbenbar, når den umiddelbart og tydeligt kan konstateres på baggrund af et af de kriterier, som lovgiver har ønsket skal anvendes ved vedtagelsen af en myndigheds afgørelse, som er blevet påklaget. Med henblik på at føre bevis for, at der er sket en fejl, påhviler det sagsøgeren at frembringe tilstrækkelige beviser for at godtgøre, at myndighedens vurdering er usandsynlig. De af sagsøger fremførte beviser er således ikke tilstrækkelige, såfremt den af myndigheden påklagede vurdering kan anses for at være korrekt eller gyldig. Dette gælder i særdeleshed, når den anfægtede afgørelse er behæftet med vurderingsfejl, som samlet set kun har en mindre betydning, der ikke kan have haft en afgørende indflydelse på administrationens afgørelse.

I forbindelse med afskedigelse af en midlertidig ansat på grund af en utilstrækkelig faglig indsats, vil beviserne navnlig anses for utilstrækkelige, når afgørelsen om at opsige den midlertidigt ansattes kontrakt blev vedtaget enstemmigt, hvis afgørelsen aldrig er blevet anfægtet, såfremt den midlertidigt ansatte løbende og omhyggeligt er blevet instrueret, fulgt og evalueret af sine overordnede, og såfremt det er blevet konstateret, at hans egnethed og hans indsats var utilstrækkelig, og såfremt han havde vanskeligheder ved at opretholde de samarbejdsevner, der var krævet for hans funktioner. Såfremt den midlertidigt ansatte med føje kan hævde, at han ikke var i stand til at udøve sine arbejdsopgaver tilfredsstillende som følge af psykisk chikane, eller påstå, at den ansvarlige for den psykiske chikane, som han blev udsat for, deltog i udarbejdelsen eller vedtagelsen af den afgørelse, som vedrører ham, med henblik på at skade ham, skal han under alle omstændigheder kunne dokumentere sine påstande.

(jf. præmis 73-77, 82 og 84)

Henvisning til:

Domstolen: 23. november 1978, sag 56/77, Agence européenne d’intérims mod Kommissionen, præmis 20

Retten i Første Instans: 8. maj 1996, sag T-19/95, Adia interim mod Kommissionen, præmis 49; 12. december 1996, sag T-380/94, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, præmis 59; 12. februar 2008, sag T-289/03, BUPA m.fl. mod Kommissionen, præmis 221; 21. maj 2008, sag T-495/04, Belfass mod Rådet, præmis 63; 6. juli 2000, sag T-139/99, AICS mod Parlamentet, præmis 39

Personaleretten: 24. februar 2010, sag F-2/09, Menghi mod ENISA, præmis 70 og 71; 24. marts 2011, sag F-104/09, Canga Fano mod Rådet, præmis 35