Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – ligeløn – bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 75/117)

2. Socialpolitik – mandlige og kvindelige arbejdstagere – ligeløn – arbejdstagere, som udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi – bedømmelseskriterier – bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling – begrundelse for en lønforskel – bedømmelseskriterier

(Art. 141 EF; Rådets direktiv 75/117)

Sammendrag

1. I henhold til de almindelige regler om bevisførelse påhviler det i princippet den arbejdstager, der finder at have været udsat for kønsdiskrimination med hensyn til løn, for den nationale ret at bevise, at betingelserne for, at der må formodes at foreligge en lønmæssig forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til artikel 141 EF og direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, er opfyldt.

Det tilkommer derfor arbejdstageren med alle retlige midler at bevise, at han får udbetalt en løn, der er lavere end den, som hans arbejdsgiver udbetaler til hans kollegaer, der sammenlignes med, og at han reelt udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, der kan sammenlignes med det, som de sidstnævnte udfører, og at han således umiddelbart er udsat for en form for forskelsbehandling, som kun kan forklares med forskellen med hensyn til køn.

Såfremt arbejdstageren måtte bevise, at kriterierne for, at der er tale om forskellig løn til en kvindelig og en mandlig arbejdstager, samt for, at der er tale om tilsvarende arbejde, er opfyldt i den foreliggende sag, er der tale om tilsyneladende forskelsbehandling. Det påhviler i så fald arbejdsgiveren at bevise, at der ikke er sket tilsidesættelse af ligelønsprincippet bl.a. ved med alle retsmidler at godtgøre, at de arbejdsopgaver, de to berørte arbejdstagere faktisk har udført, ikke reelt kan sammenlignes, eller at den konstaterede lønforskel er begrundet i objektive forhold, der intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.

Den faglige uddannelse udgør i denne forbindelse ikke alene et af de forhold, der objektivt kan begrunde en forskellig aflønning af arbejdstagere, der udfører samme arbejde. Den er også blandt de kriterier, der kan lægges til grund ved efterprøvelsen af, om arbejdstagerne udfører samme arbejde eller ej.

(jf. præmis 18-20 og 29)

2. Artikel 141 EF og direktiv 75/117 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder skal fortolkes på følgende måde:

– Arbejdstagere udfører samme arbejde eller arbejde af samme værdi, såfremt de ud fra en flerhed af faktorer, såsom arbejdets art, uddannelseskrav og arbejdsvilkår, kan anses for at befinde sig i en sammenlignelig situation, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere.

– Hvad angår indirekte forskelsbehandling med hensyn til løn tilkommer det arbejdsgiveren at give en objektiv begrundelse for den konstaterede lønforskel mellem de arbejdstagere, som mener, at de har været udsat for forskelsbehandling, og referencepersonerne.

– Arbejdsgiverens begrundelse for lønforskellen, som viser en tilsyneladende forskelsbehandling på grundlag af køn, skal vedrøre de referencepersoner, der – på grund af at deres situation er karakteriseret ved pålidelige statistiske oplysninger, som omfatter et tilstrækkeligt antal personer, som ikke er udtryk for rent tilfældige eller kortvarige omstændigheder, og generelt set viser sig at være væsentlige – er blevet taget i betragtning af den nationale ret med henblik på at konstatere nævnte forskelsbehandling.

– Interessen i gode forhold mellem arbejdstagere og arbejdsgivere kan derfor ikke i sig selv udgøre det eneste grundlag, der kan begrunde en sådan forskelsbehandling i aflønningen af mandelige og kvindelige arbejdstagere. Den nationale ret kan tage denne interesse i betragtning blandt andre forhold, der gør det muligt for den at vurdere, om forskellene mellem aflønningen af de to grupper af arbejdstagere skyldes objektive faktorer, der intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn og er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at konstatere og vurdere de faktiske omstændigheder, at afgøre, i hvilket omfang denne interesse kan tages i betragtning i den tvist, der verserer for den med henblik på at begrunde en tilsyneladende indirekte kønsdiskrimination med hensyn til løn.

(jf. præmis 27, 31, 41, 45, 48 og 50-52 samt domskonkl.)