Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 10. januar 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - FORBUD MOD AT HENLAEGGE AFFALD HIDROERENDE FRA EN ANDEN MEDLEMSSTAT. - SAG C-2/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04431

svensk specialudgave side I-00031

finsk specialudgave side I-00031



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. I denne sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i henhold til

1) Raadets direktiv 75/442/EOEF af 15. juli 1985 om affald (EFT L 194, s. 39)

2) Raadets direktiv 84/631/EOEF af 6. december 1984 om overvaagning af og kontrol inden for Faellesskabet med graenseoverskridende overfoersel af farligt affald (EFT L 326, s. 31)

3) artikel 30 og 36 i EOEF-traktaten,

idet det har indfoert forbud mod, at der i den vallonske region oplagres, deponeres og aflaesses affald hidroerende fra andre medlemsstater eller andre belgiske regioner end den vallonske.

2. De forbud, Kommissionen har paatalt, findes i en bekendtgoerelse af 19. marts 1987 fra regionalstyret for den vallonske region om deponering af visse former for affald i den vallonske region (Moniteur belge af 28.3.1987, s. 4671). Bekendtgoerelsens artikel 1, stk. 1, som aendret ved artikel 130 i bekendtgoerelse af 23. juli 1987 (Moniteur belge af 29.9.1987, s. 14078), bestemmer, at det ikke er tilladt at oplagre, deponere og aflaesse, lade oplagre, deponere og aflaesse affald fra et andet land paa depoter, lageranlaeg og lossepladser i Vallonien, hvortil der kraeves tilladelse, bortset fra depoter i forbindelse med et anlaeg til destruktion, neutralisering eller bortskaffelse af giftigt affald. Ifoelge artikel 1, stk. 2, maa indehavere af anlaeg til bortskaffelse af affald ikke godkende eller acceptere, at affald fra andre lande oplagres osv. paa deres anlaeg. Ifoelge artikel 2 kan regionalstyret for den vallonske region dispensere fra artikel 1 i et begraenset tidsrum, der ikke overskrider to aar, og dispensationen skal vaere begrundet i tungtvejende og ganske saerlige hensyn. I henhold til artikel 3 er det heller ikke tilladt i Vallonien at oplagre, deponere og aflaesse affald fra de oevrige belgiske regioner, nemlig Flandern og Bruxelles, men der kan goeres undtagelser i medfoer af aftaler indgaaet med disse regioner. I henhold til artikel 4 kan endvidere offentlige eller private personer, som producerer, indsamler eller fjerner affald, anmode om undtagelser fra artikel 3. I henhold til artikel 5, stk. 1, skal affald hidroerende fra en anden stat eller en anden region forstaas som affald, der ikke er produceret i den vallonske region.

3. Bekendtgoerelsen af 19. marts 1987 ophaevede og traadte i stedet for en bekendtgoerelse af 17. marts 1983 (Moniteur belge af 14.6.1983, s. 7717), som i det vaesentlige indeholdt de samme bestemmelser. Det bestrides ikke, at bekendtgoerelsen af 19. marts 1987 virker som et totalt forbud mod indfoersel af alle former for affald til Vallonien, dog med forbehold af de i bekendtgoerelsen indeholdte undtagelser og af muligheden for yderligere undtagelser.

4. Kommissionen har paaberaabt sig tilsidesaettelse af to EF-direktiver. Det foerste af disse, direktiv 75/442 om affald, indeholder en raekke almindelige bestemmelser og principper om bortskaffelse af affald. Medlemsstaterne skal traeffe hensigtsmaessige foranstaltninger til fremme af forebyggelse, recirkulation og forarbejdning af affald (artikel 3) samt de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at affaldet bortskaffes, uden at menneskers sundhed bringes i fare, og uden at miljoeet skades (artikel 4). Medlemsstaterne skal nedsaette eller udpege den eller de kompetente myndigheder, som det paahviler inden for et bestemt omraade at planlaegge, organisere, tillade og foere tilsyn med bortskaffelse af affald (artikel 5). Ethvert anlaeg eller enhver virksomhed, som for andres regning varetager behandling, oplagring eller deponering af affald, skal fra den kompetente myndighed indhente en tilladelse (artikel 8) og lade sig kontrollere regelmaessigt af denne myndighed (artikel 9). Virksomheder, der varetager transport, indsamling, oplagring, deponering eller behandling af eget affald, saavel som virksomheder, der for andres regning indsamler eller transporterer affald, er ligeledes undergivet den kompetente myndigheds tilsyn (artikel 10). I artikel 1, litra a), defineres "affald" bredt som ethvert stof eller enhver genstand, som indehaveren skiller sig af med eller er forpligtet til at skille sig af med i henhold til gaeldende nationale bestemmelser.

5. Ved direktiv 84/631, som aendret ved Raadets direktiv 86/279/EOEF af 12. juni 1986 (EFT L 181, s. 13) og Raadets direktiv 87/112/EOEF af 23. december 1986 (EFT L 48, s. 31), blev der indfoert et system for overvaagning af og kontrol med graenseoverskridende overfoersel af farligt affald. Dersom affaldets indehaver agter at overfoere eller lade overfoere affald fra én medlemsstat til en anden eller lade det passere gennem en eller flere medlemsstater, skal han anmelde dette til de beroerte medlemsstaters kompetente myndigheder ved hjaelp af et standardledsagedokument (artikel 3). Overfoerslen maa foerst finde sted, efter at de kompetente myndigheder har bekraeftet modtagelsen af anmeldelsen. De kompetente myndigheder i bestemmelsesmedlemsstaten eller transitmedlemsstaten kan inden en maaned efter anmeldelsen fremsaette indsigelser mod overfoerslen. Eventuelle indsigelser skal vaere begrundet i love eller andre forskrifter om miljoebeskyttelse, offentlig orden og sikkerhed eller sundhedsbeskyttelse, som er i overensstemmelse med direktivet og andre faellesskabsretsakter (artikel 4). Direktivet omfatter (med enkelte mindre undtagelser) giftigt og farligt affald som defineret i Raadets direktiv 78/319/EOEF af 20. marts 1978 om giftigt og farligt affald (EFT L 84, s. 43), og PCB som defineret i Raadets direktiv 76/403/EOEF af 6. april 1976 om bortskaffelse af polychlordiphenyler og polychlortriphenyler (EFT L 108, s. 41).

Tilsidesaettelse af direktiverne

6. Kommissionen har gjort gaeldende, at ingen bestemmelse i de to direktiver giver en medlemsstat ret til at nedlaegge et saadant forbud, som er indeholdt i bekendtgoerelsen af 19. marts 1987. Den har tilfoejet, at saadanne forbud er i strid med direktivernes opbygning og formaal, idet deres formaal er at sikre fri bevaegelighed for affald, samtidig med at sundheden og miljoeet beskyttes.

7. Belgien har svaret, at selv om der ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse, der giver tilladelse til forbuddet, er der heller ikke nogen bestemmelse, der udelukker et forbud. Belgien har gjort gaeldende, at forbuddet er foreneligt med det vaesentlige formaal med begge direktiver, nemlig beskyttelsen af den menneskelige sundhed og af miljoeet.

8. Efter min opfattelse er det ikke godtgjort, at direktiv 75/442 er blevet tilsidesat. Det er rigtigt, at formaalet med direktivet, som angivet i den foerste betragtning, ikke alene er at beskytte sundheden og miljoeet, men ogsaa at undgaa forskelle mellem nationale bestemmelser, som kan skabe ulige konkurrencevilkaar og indvirke paa det faelles markeds funktion. Det kan saaledes haevdes, at direktivet tager sit udgangspunkt i de frie varebevaegelser. Men derudover fastsaetter direktivet blot en almindelig ramme af regler om overvaagning af bortskaffelsen af affald. Det indeholder ikke nogen konkret bestemmelse, der saerligt vedroerer handelen mellem medlemsstater med affaldsprodukter, eller som udtrykkeligt eller stiltiende udelukker den type foranstaltning, der er vedtaget af regionalstyret for den vallonske region.

9. Situationen er anderledes for saa vidt angaar direktiv 84/631. Ogsaa med dette direktiv soeges det som anfoert i den fjerde betragtning sikret, at forskelle mellem bestemmelserne om bortskaffelse af farligt affald ikke skaber ulige konkurrencevilkaar og derved direkte paavirker det faelles markeds funktion. Men i modsaetning til direktiv 75/442 vedroerer direktiv 84/631 ligeledes udtrykkeligt graenseoverskridende overfoersel af farligt affald og indfoerer et detaljeret, ensartet system for overvaagning og kontrol, herunder saerligt den obligatoriske forhaandsanmeldelse af paataenkte overfoersler. Efter min opfattelse udelukker den omstaendighed, at der i direktivet er valgt et system med forudgaaende anmeldelse, hvor det er bestemmelsesmedlemsstaten, der skal fremsaette indsigelser, i sig selv muligheden af at indfoere et alternativt kontrolsystem, som f.eks. et generelt forbud mod indfoersel med forbehold af undtagelser.

10. Det forhold, at direktiv 84/631 fastsaetter, at bestemmelsesmedlemsstaten kan fremsaette indsigelser, tyder paa, at direktivet faktisk giver mulighed for at begraense indfoersel af farligt affald. Men ordlyden og opbygningen af bestemmelserne om anmeldelse og indsigelser goer det klart, at saadanne begraensninger skal have begraenset raekkevidde. Ordlyden af artikel 3, saerlig henvisningen til de oplysninger, ledsagedokumentet skal indeholde, viser, at den forudgaaende anmeldelse vedroerer den paataenkte overfoersel af en bestemt ladning affald. I henhold til artikel 4, stk. 1, skal indsigelser fremsaettes senest en maaned efter anmeldelsen, dvs. anmeldelsen af den paataenkte overfoersel ved hjaelp af ledsagedokumentet. Efter min opfattelse foelger det heraf, at eventuelle indsigelser fra bestemmelsesmedlemsstaten skal vedroere den bestemte ladning, der er genstand for anmeldelsen, samt de oplysninger om ladningen, der er indeholdt i ledsagedokumentet. Saaledes kan en medlemsstat f.eks. eventuelt forsinke en overfoersel, saafremt den ikke er tilfreds med de foranstaltninger, der er truffet for at sikre sikker transport, eller saafremt den ikke mener, at modtageren af affaldet har den fornoedne tekniske kapacitet til at sikre bortskaffelse af det paagaeldende affald. Disse forhold skal indehaveren af affaldet kunne give fyldestgoerende oplysning om (artikel 3, stk. 3, tredje og fjerde led). Under alle omstaendigheder udelukker disse bestemmelser et globalt forudgaaende forbud mod indfoersel af affald.

11. Denne fortolkning af de relevante bestemmelser stoettes af direktivets formaal, som bl.a. er at sikre, at systemet med overvaagning af og kontrol med graenseoverskridende overfoersel af farligt affald ikke foraarsager hindringer for handelen inden for Faellesskabet eller paavirker konkurrencen (sjette betragtning). Som jeg vil soege at paavise, stoettes fortolkningen tillige af traktatens artikel 30.

12. Jeg finder derfor, at Kommissionen har godtgjort, at der er sket en tilsidesaettelse af direktiv 84/631.

Tilsidesaettelse af traktatens artikel 30

13. Kommissionen har nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat traktatens artikel 30 og 36. Da det er artikel 30, der indeholder det egentlige forbud, idet der i artikel 36 blot fastsaettes en raekke undtagelser, finder jeg det forkert at paaberaabe sig tilsidesaettelse af artikel 36 som saadan. Jeg vil derfor behandle spoergsmaalet, som om det kun vedroerer tilsidesaettelse af artikel 30.

14. Kommissionen har gjort gaeldende, at forbuddet mod at oplagre, deponere og aflaesse affald fra andre lande klart er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i den i traktatens artikel 30 forudsatte betydning. Den har ligeledes anfoert, at det er udelukket at paaberaabe sig artikel 36, da der ved direktiverne er indfoert et ensartet, harmoniseret system med overvaagning af bortskaffelse af affald og af affaldsoverfoersler mellem staterne, som udelukker, at medlemsstaterne stadig har visse restbefoejelser. Den har tilfoejet, at forbuddet mod indfoersel af affald fra andre medlemsstater under alle omstaendigheder udgoer et middel til vilkaarlig forskelsbehandling i den i artikel 36, andet punktum, angivne betydning, da der ikke er nogen grund til at mene, at affald fra andre medlemsstater er farligere end affald, der er produceret i Vallonien.

15. Belgien har gjort gaeldende, at affald ° i hvert fald naar det hverken kan recirkuleres eller genanvendes ° ikke har nogen kommerciel vaerdi og derfor ikke kan anses for vaerende omfattet af bestemmelserne om frie varebevaegelser. Belgien har herved stoettet sig paa Domstolens dom i sag 7/68, Kommissionen mod Italien (Sml. s. 541; org. ref.: Rec. s. 617, paa s. 626), hvori det paa s. 544 hedder, at ved varer i traktatens artikel 9' s forstand "skal der forstaas produkter, hvis vaerdi kan maales i penge, og som i sig selv kan vaere genstand for omsaetning". Belgien har ligeledes paapeget, at forbuddene i bekendtgoerelsen ikke alene rammer affald, der er produceret i andre medlemsstater, men tillige affald fra andre belgiske regioner. Endelig har Belgien gjort gaeldende, at forbuddet er berettiget i henhold til artikel 36, og at det skal betragtes som en presserende og midlertidig beskyttelsesforanstaltning, som er truffet for at forhindre Vallonien i at blive "Europas skraldespand" som foelge af tilstroemningen af affald fra lande, hvor reglerne for bortskaffelse er strammere og afgifterne hoejere.

16. Efter min opfattelse skal traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser forstaas som omfattende alle former for affald, ogsaa affald, der ikke kan recirkuleres eller genanvendes. Mens det er klart, at saadanne produkter ikke i sig selv har nogen kommerciel vaerdi ° tvaertimod har de snarere en negativ vaerdi ° er der ingen tvivl om, at de er genstand for kommercielle transaktioner, idet de virksomheder, der bortskaffer affaldet, faar betaling herfor. Faktisk er der, som Kommissionens befuldmaegtigede paapegede i retsmoedet, en hel industri, der beskaeftiger sig med bortskaffelse af affald. Der boer ligeledes tages hensyn til formaalet med Faellesskabets bestemmelser om frie varebevaegelser, nemlig fjernelsen af alle indre graenser. Accepteres det, at visse produktkategorier ikke er omfattet af disse bestemmelser, ville det nemlig i praksis betyde genoprettelse af indre graenser. Jeg skal tilfoeje, at dette synspunkt synes at have stoette i Domstolens dom af 10. marts 1983 i sag 172/82, Inter-Huiles (Sml. s. 555), hvori denne statuerede, at faellesskabsreglerne om frie varebevaegelser og Raadets direktiv 75/439 om bortskaffelse af olieaffald ikke bemyndiger en medlemsstat til paa sit omraade at lade indsamling og bortskaffelse af olieaffald foretage saaledes, at det er forbudt at eksportere affaldet til en godkendt virksomhed i en anden medlemsstat, der bortskaffer affaldet eller genanvender det.

17. Naar det foerst accepteres, at alt affald er omfattet af traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser, er det efter min opfattelse klart, at en foranstaltning, som forbyder oplagring, deponering og aflaesning af affald, medfoerer en begraensning af affaldsimporten fra andre medlemsstater og maa betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning. I denne forbindelse er det uden betydning, at forbuddet ogsaa gaelder affald fra andre belgiske regioner. At en foranstaltning, som begraenser samhandelen mellem medlemsstaterne, ligeledes begraenser handelen mellem den paagaeldende medlemsstats regioner, kan ikke bevirke, at foranstaltningen holdes uden for artikel 30' s anvendelsesomraade. Som tidligere naevnt, er det endvidere muligt at fastsaette undtagelser fra forbuddet ved aftaler indgaaet med de oevrige belgiske regioner; en mulighed, der ikke findes med hensyn til indfoersler fra andre medlemsstater. Som Kommissionen paapeger i et svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen, kan forbuddet mod indfoersel fra andre belgiske regioner under alle omstaendigheder styrke forbuddet mod indfoersel fra andre medlemsstater, idet det vil forhindre affald fra andre medlemsstater i at blive behandlet i den flamske region eller Bruxelles-regionen og derefter endeligt bortskaffet i Vallonien.

18. Efter min opfattelse er det ligeledes uden betydning, at der i medfoer af bekendtgoerelsens artikel 2 kan indroemmes undtagelser fra forbuddet mod indfoersel af affald fra andre lande. Ifoelge fast retspraksis kan det blotte krav om, at importoerer og erhvervsdrivende skal opfylde visse administrative formaliteter, i sig selv udgoere en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion (se f.eks. dom af 24.1.1978, sag 82/77, Van Tiggele, Sml. s. 25).

19. Spoergsmaalet opstaar da, om man kan paaberaabe sig artikel 36. Direktiv 75/442, som kun indeholder de generelle rammer for overvaagningen af affaldsbortskaffelse, fortraenger efter min mening ikke artikel 36. Dog finder jeg, at direktiv 84/631 udelukker paaberaabelse af artikel 36, i hvert fald for saa vidt angaar de kategorier af farligt affald, der er omhandlet i direktivet. Som naevnt indfoerer direktiv 84/631 et detaljeret, ensartet system for overvaagning af og kontrol med graenseoverskridende overfoersler af farligt affald. Domstolen har imidlertid udtalt, at naar de i medfoer af traktatens artikel 100 udstedte faellesskabsdirektiver foreskriver harmonisering af foranstaltninger, som er noedvendige for at sikre beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed og indfoerer faellesskabsprocedurer for at kontrollere, om disse foranstaltninger respekteres, ophoerer begrundelsen for at anvende artikel 36, og de egnede kontrolforanstaltninger og beskyttelsesforanstaltninger maa traeffes inden for de rammer, som harmoniseringsdirektiverne angiver (dom af 5.10.1977, sag 5/77, Tedeschi, Sml. s. 1555, praemis 35, og af 5.4.1979, sag 148/78, Ratti, Sml. s. 1629, praemis 36).

20. Efter min opfattelse kan Belgien under ingen omstaendigheder paaberaabe sig artikel 36 for at begraense indfoerslen af ufarligt affald. I henhold til fast retspraksis skal artikel 36 fortolkes indskraenkende (se f.eks. dom af 25.1.1977, sag 46/76, Bauhuis, Sml. s. 5), og jeg mener derfor ikke, at den undtagelse, der bygger paa "menneskers sundhed", kan fortolkes bredt, saaledes at restriktioner vedroerende stoffer, der ikke er sundheds- eller livstruende, men hoejst truer "livskvaliteten", tillades. Det er heller ikke muligt at paaberaabe sig de undtagelser fra artikel 30, der beror paa "tvingende hensyn" og omfatter miljoebeskyttelse (se dom af 20.9.1988, sag 302/86, Kommissionen mod Danmark, Sml. s. 4607). Disse undtagelser kan kun goeres gaeldende i forbindelse med foranstaltninger, der ikke er diskriminerende. Men det er klart, at den paagaeldende foranstaltning, som begunstiger affald produceret i en region i en medlemsstat, ikke er en foranstaltning, som anvendes uden hensyntagen til, om der er tale om nationale eller indfoerte produkter.

21. Det foelger heraf, at Belgien principielt alene kan paaberaabe sig artikel 36 i forbindelse med de kategorier af farligt affald, der ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 84/631, som f.eks. det radioaktive affald, der er udelukket ved artikel 3 i direktiv 78/319, eller de klorholdige og organiske oploesningsmidler, der er udelukket ved artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 84/631. Uden at det er noedvendigt at undersoege den eventuelle berettigelse af at begraense indfoerslen af saadanne produkter til Vallonien, finder jeg det tilstraekkeligt at anfoere, at et globalt forudgaaende forbud mod indfoersel af affald fra andre medlemsstater klart hverken er noedvendigt eller rimeligt med henblik paa at undgaa de eventuelle skader paa folkesundheden, som disse produkter eventuelt kan medfoere.

22. Afslutningsvis vil jeg kort gennemgaa visse generelle argumenter, der blev fremsat af Belgien i retsmoedet.

23. Belgien gjorde gaeldende, at den foranstaltning, der er truffet af regionalstyret for den vallonske region, er forenelig med visse principper for bortskaffelse af affald, der er fastsat i folkeretten, og som er ved at blive indfoert i faellesskabsretten. Der er tale om for det foerste princippet om uafhaengighed i forbindelse med bortskaffelse af affald og for det andet naerhedsprincippet, dvs. at affald skal bortskaffes saa taet som muligt paa produktionsstedet for at reducere transporten af affald til et minimum. Belgien anfoerte, at disse principper er fastsat i Basel-konventionen af 22. marts 1989 om kontrol med graenseoverskridende overfoersel af farligt affald og bortskaffelse heraf, som er underskrevet af Faellesskabet og anerkendt i Raadets resolution af 7. maj 1990 om affaldspolitik (EFT C 122, s. 2) samt i forslag til Raadets forordning om overvaagning af og kontrol med overfoersel af affald i, til og fra Faellesskabet, som blev forelagt af Kommissionen den 10. oktober 1990 (EFT C 289, s. 9).

24. I praeamblen til Raadets resolution af 7. maj 1990 hedder det, at det er af stor betydning, at Faellesskabet bliver i stand til selv at bortskaffe sit affald, og at de enkelte medlemsstater hver isaer boer bestraebe sig paa at opnaa en saadan uafhaengighed (femte betragtning). I overensstemmelse hermed hedder det i resolutionens punkt 7, at der paa regionalt eller omraade-plan (men ikke paa nationalt plan) i Faellesskabet boer etableres et egnet og integreret net af bortskaffelsesfaciliteter for at goere det lettere at bortskaffe affald i et af de naermeste, egnede anlaeg. Endvidere hedder det i praeamblen til resolutionen (syvende betragtning) og i punkt 11, at transport af affald boer begraenses til et minimum. Men selv om resolutionen er en bindende retsakt, er der efter min mening intet i disse erklaeringer, der retfaerdiggoer en saa vidtraekkende foranstaltning som den, regionalstyret for den vallonske region har vedtaget.

25. Forslaget til forordning har bl.a. til formaal at gennemfoere Basel-konventionen. Det bygger paa traktatens artikel 100 A og 113 og skal traede i stedet for direktiv 84/631. Ifoelge forslagets ottende betragtning gaar Faellesskabets strategi med hensyn til bortskaffelse af affald ud paa at begraense overfoersel af affald til det strengt noedvendige. Afsnit II i forslaget til forordning, som vedroerer overfoersel af affald inden for Faellesskabet, udbygger det system med forudgaaende anmeldelse, der er fastsat i direktiv 84/631. I henhold til forslagets artikel 4, stk. 1, 2 og 3, kan enten afsendelsesmedlemsstaten eller bestemmelsesmedlemsstaten fremsaette indsigelser mod en overfoersel af affald og om noedvendigt naegte at give tilladelse, saafremt der eksisterer et godkendt og egnet center for bortskaffelse af affald, som ligger betydelig naermere end det center, anmelderen har valgt. Selv om dette system ganske vist er mere restriktivt end det i direktiv 84/631 fastsatte system, ville det, selv om forslaget var i kraft, vaere umuligt at paaberaabe sig det som grundlag for det generelle forbud, der er indfoert af regionalstyret for den vallonske region.

26. Jeg skal tilfoeje, at der efter min mening ikke er nogen principiel uforenelighed mellem traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser og principperne om uafhaengighed og naerhed, forudsat at disse principper anvendes inden for en faellesskabsramme og ikke en rent national ramme. Dette synes faktisk ogsaa at vaere hensigten med saavel den naevnte raadsresolution som det naevnte forslag til forordning. Saaledes paavirker disse sidste argumenter ikke den konklusion, jeg er naaet frem til.

27. Selv om Kommissionen efter min mening ikke har godtgjort, at der er sket tilsidesaettelse af direktiv 75/442, finder jeg, at den har kunnet godtgoere sine paastande for saa vidt angaar sagens realitet, hvorfor den er berettiget til at faa sine sagsomkostninger refunderet.

Forslag til afgoerelse

28. Jeg foreslaar derfor Domstolen at fastslaa foelgende:

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i henhold til Raadets direktiv 84/631/EOEF og EOEF-traktatens artikel 30, idet det har indfoert forbud mod, at der i den vallonske region oplagres, deponeres og aflaesses affald fra andre medlemsstater og, for saa vidt angaar affald hidroerende fra andre medlemsstater, fra andre belgiske regioner end den vallonske.

2) I oevrigt frifindes sagsoegte.

3) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: engelsk.