17.

Mange virksomheder har som et andet anbringende til støtte for deres mod de individuelle bødebeslutninger rettede påstande gjort gældende, at deres salg til priser under mindstepriserne har været retmæssige, idet de er sket i en nøds- eller en force majeuresituation eller endog har været »nødværgehandlinger«. Disse forskellige begrundelser er i nogle sager blevet sammenblandet uden nogen ordentlig klarlæggelse af deres anvendelsesområde og gyldighed i fællesskabsretten. Det er imidlertid efter min mening nødvendigt at søge en vis afklaring af disse spørgsmål tilvejebragt, før man går ind på de faktiske forhold. I mit forslag til afgørelse for nylig i sag 42/79 Milch-, Fett- und Eier-Kontor, fremsat for Domstolens anden afdeling forgangne 15. november havde jeg lejlighed til at undersøge force majeure-begrebet, således som det er udviklet i Domstolens praksis med hensyn til landbrugsforordningerne. Jeg fremhævede dengang, at begrebet har to karakteristiske forudsætninger; for det første som en objektiv forudsætning, at der indtræder en ekstraordinær begivenhed, som den forpligtede ikke har indflydelse på, for det andet som en subjektiv forudsætning, at den forpligtede har udvist al den forudseenhed og agtpågivenhed, som var ham mulig, for at undgå at den pågældende begivenhed indtraf. Men Domstolens praksis var tilblevet under indflydelse fra regler i den afledede fællesskabsret, som Domstolen nogle gange har anvendt direkte og andre gange analogisk. Det er ikke godtgjort, at der findes et generelt princip, hvoraf der kan udledes et ensartet force majeure-princip, der kan anvendes på hele fællesskabsretten, og det bliver efter min mening vanskeligt at gøre det (jf. mit forslag til afgørelse af 18. 1. 1978 i sag 68/77, IFG, Sml. 1978, s. 370). I Domstolens dom af 11. juli 1968 i sag 4/68, Schwarzwaldmilch (Sml. 1965-1968, s. 527) anerkendes det faktisk, at »begrebet force majeure ikke har et ensartet indhold inden for de forskellige retlige discipliner og anvendelsesområder« og at dets betydning [derfor skal] fastlægges under hensyn til den retlige sammenhæng, hvori dets virkninger skal udspille sig«. På samme måde fastslås force majeurebegrebets varierende rækkevidde i dom af 30. januar 1974 i sag 158/73, Kampffmeyer (Sml. 1974, s. 101), hvori det hedder, at dette begrebs mening skal bestemmes inden for den juridiske sammenhæng, hvori det får betydning. Og endelig anføres det i ovennævnte dom af 14. februar 1978 i sag 68/77, at medlemsstaternes retssystemer vel anerkender en retsgrundsætning om force majeure, men kun i visse sammenhænge og retsforhold. Man kunne efter min mening godt på grundlag af alt det her anførte indtage et radikalt standpunkt og hævde, at force majeure i mangel af en udtrykkelig regel herom ikke kan påberåbes i fællesskabsretten. Men antages det nu, at begrebet som her omtalt anses for anvendeligt i al almindelighed, så bliver det dog fremdeles under alle omstændigheder nødvendigt, at den begivenhed, der påberåbes som konstituerende force majeure udfolder sine virkninger uden for den forpligtedes indflydelsesområde, således at den dermed er årsag til den objektivt retsstridige adfærd. Med andre ord: Denne adfærd skal være forårsaget af en ydre begivenhed, der har afskåret den handlende fra andre valgmuligheder (et klassisk eksempel: Undladelse af at levere det solgte, fordi det skib, hvormed det blev transporteret, er sunket eller fordi et lynnedslag har ødelagt det). I det foreliggende tilfælde derimod har de forpligtede gjort gældende, at de blev tvunget til at sælge til priser, der var ulovlige i medfør af beslutning 962/77, som følge af en række forskellige forhold såsom markedsudviklingen efter den adfærd, andre erhvervsdrivende udviste (navnlig de handlende, der var frit stillet ved prisfastsættelsen, men sandelig også konkurrerende producenter, der allerede havde overtrådt beslutningen) samt den deraf flydende fare for en voldsom afsætningsnedgang og de skader, denne kunne forvolde både for virksomhedens økonomi og for produktion og beskæftigelse. Ingen af de her nævnte omstændigheder kan imidlertid betegnes som en ydre begivenhed, der i og for sig skulle kunne være årsag til den forpligtedes adfærd. Virksomhederne valgte selv bevidst at sælge til lavere priser, hvilket andre virksomheder i samme situation ikke gjorde (jeg tænker herved på de italienske små og mellemstore virksomheder, der overholdt mindsteprisordningen), og dette gjorde de også, selv om de blot mente, at de havde tungtvejende grunde til denne adfærd, og at denne var nødvendig for at undgå det værste. Jeg mener således, at de af de sagsøgende selskaber anførte omstændigheder ikke kan anses for at konstituere force majeure; det ligger nærmere at undersøge, om der har foreligget en nødssituation, eller om overtrædelsen af mindsteprisordningen er sket i nødværge. Også herved opstår spørgsmålet, om fællesskabsretten anerkender disse to ansvarsfritagelsesgrunde. Kommissionen besvarer dette spørgsmål benægtende (i de af Brescia-virksomhederne anlagte sager, men ikke i sagerne 83 og 85/79), idet den anfører, at nødværge og nødret anerkendes i medlemsstaternes retssystemer, når de udøves til beskyttelse af væsentlige livsværdier og den personlige integritet, medens der i fællesskabsretten bliver tale om beskyttelse af interesser, der efter deres formueretlige beskaffenhed ikke kan sammenlignes med de nævnte væsentlige retsgoder. Herved er der imidlertid bortset fra et interessant præjudikat i Domstolens praksis, nemlig dom af 12. juli 1962 i sag 16/61, Acciaierie, Ferriere e Fonderie di Modena (Smi. 1954-1964, s. 329), hvorefter Domstolen ikke ville udelukke, at nødværge kunne påberåbes i henhold til fællesskabsretten, idet den dog samtidig fastslog, at »nødværge forudsætter en handling, der var uomgængeligt nødvendig for at undgå en fare, der truede den handlende, at denne trussel var direkte, at faren var overhængende, og at den ikke kunne undgås på en anden og lovlig måde.« På dette grundlag blev det i nævnte sag sagsøgende selskabs anbringende om nødværge afvist. Selskabet påberåbte sig nødværge som begrundelse for en anvendelse af priser under listepriserne, der skyldtes illoyal konkurrence fra konkurrenter, som havde kunnet undgå Den høje Myndigheds kontrolforanstaltninger. Selv om de berørte virksomheder i de sager, i hvilke jeg her fremsætter forslag til afgørelse, også har anvendt priser under mindstepriserne og har gjort gældende, at andre erhvervsdrivendes adfærd gav dem anledning hertil, mener jeg ikke, at det er relevant at tale om nødværge i den forbindelse; i al fald to grunde kommer herved i betragtning: For det første var den fare, der indtrådte, forvoldt ved visse erhvervsdrivendes (de handlende, virksomhederne i tredjelande) retmæssige adfærd, således at der ikke blot har været tale om en reaktion over for andres retsstridige handling; for det andet har de berørte selskaber også omtalt senere indtrådte omstændigheder (således har det sagsøgende selskab Stefana lagt stor vægt på vanskelighederne ved at tilvejebringe den fornødne finansiering, og selskabet Maxhütte har fremhævet utilstrækkeligheden af Kommissionens kontrol). Det eneste forhold, der herefter efter min mening abstrakt kan tjene som undskyldning for de sagsøgende selskabers adfærd, bliver i betragtning af de grunde, de har påberåbt sig, en foreliggende nødsituation. Men de afgørende kriterier for, om der foreligger en nødsituation frembyder stor lighed med de i nævnte dom af 12. juli 1962 beskrevne kriterier for nødværge; der skal være tale om en alvorlig overhængende fare, som kun kan afværges gennem en objektivt retsstridig adfærd. Der kræves herved såvel i folkeretten som i staternes interne ret, både at faren skal være så alvorlig, at den truer den retsundergivnes eksistens, og at den forpligtede ikke ved sit eget forhold har bidraget til den farlige situations opståen. Desuden kan der, såvidt jeg kan se, ikke være tvivl om, at der i retsanvendelsen må udvises den allerstørste tilbageholdenhed, når det gælder anerkendelsen af en nødsituation, fordi en sådan anerkendelse er ensbetydende med, at den retsundergivne kan undlade at opfylde ganske bestemte forpligtelser, og således kun undtagelsesvis kan forekomme. De sagsøgende selskaber hævder, at de blev tvunget til at undlade at anvende mindsteprisordningen for at undgå en trussel mod deres fortsatte eksistens; jeg synes imidlertid, at de generelt har været ude af stand til at bevise såvel farens truende og meget alvorlige karakter, som den manglende mulighed for på retmæssig måde i al fald delvis at afværge den. De oplysninger, de sagsøgende selskaber er fremkommet med, viser dog, at beslutning 962/77 havde givet anledning til en meget dårlig stemning og objektive vanskeligheder i sektoren. Alle beklager sig over den truende udsigt til at miste kunderne samt over det alvorlige afsætningsfald som følge af kundernes modvilje mod højere priser samt deres mulighed for i kraft af ordningens mangler fortsat at købe til fordelagtige priser hos de handlende eller hos producenter i tredjelande. De italienske virksomheder har desuden godtgjort, at det på grund af beskæftigelseskrisen i Italien og risikoen for strejker og uro i anledning af afskedigelser var så godt som umuligt at nedbringe de faste omkostninger gennem personalenedskæringer, medens de tyske virksomheder på deres side særligt fremhæver dels konkurrencen fra de nævnte italienske producenter, der havde besluttet at sælge uden at holde mindstepriserne, dels den mangel på effektivitet, der prægede Kommissionens kontrolforanstaltninger. Alle disse forhold bevidner, at der ved beslutning 962/77 var blevet pålagt de mest konkurrencedygtige virksomheder tunge byrder, men at opfatte dem som udtryk for, at der forelå en overhængende uundgåelig fare for de nævnte virksomheders beståen, kan ikke lade sig gøre. Dette synspunkt mener jeg at kunne støtte på to grunde. For det første var en vigende konkurrenceevne hos de mindst omkostningskrævende virksomheder og dermed en vis salgsnedgang naturlig i forbindelse med beslutning 962/77, eftersom beslutningen — som det flere gange er nævnt — skulle tjene gennemførelsen af en ny markedsfordeling ved -at gøre det lettere for de mindre effektive virksomheder at afsætte deres produkter. Faren for at miste kunder var altså påregnelig — og det så meget mere, som hensigtsmæssigheden af indførelsen af en mindsteprisordning dengang allerede i nogen tid havde været drøftet. For at kunne tale om en nødsituation måtte ordningens fejl have foranlediget ikke blot en afsætningsnedgang, men også en overhængende fare for virksomhedslukninger; en sådan fare så man imidlertid ikke noget til, og ikke engang de sagsøgende selskaber har anført, at de var ude i en sådan udtalt krise. For det andet må det siges, at de mere konkurrencedygtige virksomheder ikke ville have manglet lovlige midler til imødegåelse af krisen, selv om beslutning 962/77 skulle have sat deres beståen på spil. De italienske virksomheders vanskeligheder er navnlig kommet til udtryk i mindskede afsætningsmuligheder på markederne i andre lande i Fællesskabet, men der var fortsat visse salgsudsigter såvel på det italienske marked (idet mindsteprisordningen ikke kom producenterne til skade ved afsætning lokalt) som på markederne i tredjelande (hvor nogle virksomheder også tilsyneladende faktisk har kunnet opnå en kompensation for den vigende afsætning i Fællesskabet). Desuden var det frem til marts 1978, dvs. indtil beslutning 527/78 trådte i kraft, muligt at gennemføre tilpasning til priser hos producenter i tredjelande. De sagsøgende selskaber kan derfor ikke anses for at have været truet på livet af en fare, som de ikke på nogen måde kunne undgå. For det tredje skulle påberåbelsen af en nødsituation have været støttet på særlige beviser vedrørende hver enkelt virksomheds situation, men et flertal af de sagsøgende selskaber har henholdt sig almindeligt formulerede argumenter. Selv de af nogle selskaber (således Ferriera Valsabbia og Officine Laminatoi Sebino) givne oplysninger om deres produktions-og salgsnedgang i 1977 kan ikke fortolkes som beviser for, at der forelå en af beslutning 962/77 affødt farlig situation, idet der ikke er tale om en nedgang, hvorved disse virksomheders eksistens blev sat på spil. På den anden side foreligger der ikke overalt beviser for en årsagssammenhæng mellem mindsteprisordningen og produktions- eller salgsnedgangen. I så henseende vil jeg fremhæve virksomheden Korfs tilfælde; dette selskab, der er sagsøger i sag 85/79, har gjort gældende, at dets markedsandel faldt til 10,2 % i løbet af tredje kvartal 1977, mens den i det foregående kvartal havde ligget på 12,3 %, og dette bestrides ikke fra Kommissionens side. Men Kommissionen mener blot, at dette forhold ligger i forlængelse af den allerede igangværende tilbagegang i forhold til de mere konkurrencedygtige virksomheder og anfører, at virksomheden Korf netop fra tredje kvartal begyndte at underbyde mindstepriserne. Når alt kommer til alt, finder jeg det udelukket at benytte en påstået nødsituation til retfærdiggørelse af de sagsøgende selskabers adfærd. For så vidt angår selskabet Stefana Antonio, der er sagsøger i sag 226/78, kan der gøres en undtagelse. Dette selskab befandt sig på tidspunktet for mindsteprisordningens indførelse i en særlig vanskelig økonomisk situation; det havde optaget lån til finansiering af en omlægning af virksomheden og så sig truet af de generelle vanskeligheder, der opstod på det italienske kreditmarked, medens denne omlægning stod på. En måned efter vedtagelsen af beslutning 962/77 underrettede denne virksomhed (ved telex af 6. 6. 1977) Kommissionen om, at de reelle markedspriser for rundt armeringsstål fortsat lå under de bindende mindstepriser, og at overholdelsen af disse sidste gav det et mærkbart fald i afsætningen. Og selskabets afsætning faldt faktisk fra gennemsnitligt 6570 tons i de første fire måneder i 1977 til 3866 tons i maj og til 2474 tons i juni. I slutningen af juni var selskabet Stefanas gæld oppe på næsten 3 milliarder lire mod tidligere 1 milliard 700 mio lire. Selskabet meddelte derfor ved telex af 1. juli 1977 Kommissionen, at det under den herskende konkurrence så sig nødsaget til at sælge til priser under de påbudte, og det gjorde selskabet — ifølge det af Kommissionen oplyste — faktisk også fra den 13. juli 1977 og frem til den 5. september 1977. Der foreligger altså i dette tilfælde faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det eventuelt vil kunne anerkendes, at selskabet Stefana har været i nød. Selskabet var på baggrund af den nævnte gældsbyrde ude i en veritabel konkursrisiko. Alligevel finder jeg heller ikke i dette tilfælde farens overhængende karakter bevist. Desuden hersker der fortsat tvivl med hensyn til, hvorvidt selskabets økonomiske situation har måttet tilskrives den mangel på forsigtighed, hvormed der blev investeret, og selskabet havde endelig også mulighed for at forsøge at overvinde de foreliggende vanskeligheder ved at benytte de lovlige midler, jeg har omtalt i det foregående. Omtrent det samme kan siges om selskabet Maximilianshütte, der er sagsøger i sag 83/79. Også dette selskab var afgjort ude for et voldsomt fald i afsætningen efter indførelsen af mindsteprisordningen. Dets markedsandel i Bayern var i første kvartal af 1977 på 29 %, men faldt så i løbet af andet kvartal samme år til under 20 %. Kommissionen har henvist til, at markedsandelen i første kvartal af 1977 ikke kan bruges som målestok, idet andelen da var usædvanlig høj ; dette bekræftes tilsyneladende af det forhold, at den procentvise andel for andet kvartal forblev uændret i 1978, selv om selskabet — efter hvad sagsøgte har anført — var begyndt at anvende priser under mindstepriserne fra den 14. juni 1977. Kommissionen har i øvrigt også indvendt, at afsætningsnedgangen for en væsentlig del var betinget af andre forhold end mindsteprisordningen, herunder sæsonudsving på markedet, hvor der normalt om sommeren hersker en vis mathed. Men det er dog også korrekt, at indførslerne af rundt armeringsstål fra Schweiz til Forbundsrepublikken Tyskland til priser under mindstepriserne steg betragteligt i andet halvår af 1977 (fra 12000 tons i andet kvartal til 19000 tons i tredje kvartal). Virksomheden Maximilianshütte anser dette for et bevis på Kommissionens utilstrækkelige kontrol, som producenterne i Brescia udnyttede for at sælge rundt armeringsstål via Schweiz. Selv om ordningens mangler har betydet, at den blev mere byrdefuld for de virksomheder, der var i stand til at producere billigt, kan man nu efter min mening ikke sige, at Kommissionen har undladt at føre kontrol; de sanktioner, der blev pålagt et stort antal virksomheder, hvoraf kun en del har anfægtet de til dem rettede bødebeslutninger, beviser det modsatte. Endelig finder jeg ikke, at selskabet Maximilianshütte har bevist, at det var truet af konkurs eller lukning, og heller ikke at det forgæves havde søgt at sikre sin fastsatte beståen med andre midler end en overtrædelse af mindsteprisordningen. Spørgsmålet, om der har foreligget en nødsituation må altså besvares benægtende i alle de tilfælde, hvor denne fritagelsesgrund er blevet påberåbt. Der vil snarere ved behandlingen af spørgsmålet om en omgørelse af bødebeslutningerne kunne tages hensyn til de grunde, som nogle virksomheder har fremført til undskyldning for deres adfærd.