I forbindelse med et afslag på forlængelse af en tjenestefrihed uden løn med yderligere et år fastsætter artikel 52, stk. 4, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union en mekanisme, der har til formål at beskytte både den ansattes ret til at genindtræde i en stilling i det agentur, med hvilket han har indgået en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, og agenturets interesse i at drage nytte af de ansattes ydelser, når disse har fået tilbudt en sådan kontrakt, eller, såfremt den ansatte afslår den tilbudte stilling, at ansætte en anden i hans sted. Den forpligtelse, der påhviler agenturet til inden for en rimelig frist at tilbyde den pågældende ansatte en stilling svarende til hans lønklasse og ansættelsesgruppe, indebærer en samtidig forpligtelse for den ansatte til at genindtræde i agenturet ved at acceptere en sådan stilling eller risikere konsekvenserne af et eventuelt afslag.

Det følger heraf, at selv om den ansatte er i stand til at godtgøre, at der foreligger personlige årsager, der ville kunne berettige en forlængelse af tjenestefrihed uden løn, ligesom ved den første tjenestefrihed uden løn, kan en sådan forlængelse kun tildeles, såfremt den ansøgte tjenestefrihed er forenelig med tjenestens interesse. Hvis dette ikke er tilfældet, er agenturet forpligtet til at afslå hans ansøgning om tjenestefrihed uden løn eller om forlængelse af en sådan tjenestefrihed, der i henhold til artikel 17, stk. 1, i de nævnte ansættelsesvilkår alene kan gives i undtagelsestilfælde, og – til forskel fra, hvad der er fastsat med henblik på tildeling og forlængelse af tjenestefrihed af personlige årsager til tjenestemænd – når det er bydende nødvendigt af personlige årsager. På den baggrund påhviler det ikke agenturet med henblik på at afslå en forlængelse at godtgøre et presserende behov, der er materialiseret ved en ledig stilling, der ikke kan besættes på anden måde end ved den ansattes genindtræden.

På samme måde viser begrænsningen til et år af enhver tjenestefrihed uden løn, at det påhviler agenturet at vurdere tjenestens interesser på tidspunktet for behandlingen af enhver ansøgning om forlængelse, og selv om den begrundelse, der berettigede tildelingen af den første tjenestefrihed uden løn, er forblevet identisk, kan tjenestens interesser i mellemtiden have udviklet sig i en favorabel eller ikke-favorabel retning for opretholdelsen af den berørte ansattes tjenestefrihed uden løn.

Endelig skal retspraksis finde anvendelse i forhold til ansøgninger om tjenestefrihed uden løn, hvorefter institutionerne, når de forelægges en ansøgning om tjenestefrihed af personlige årsager, har en bred skønsbeføjelse både for så vidt angår lovligheden af den begrundelse, som den tjenestemand, der ønsker en sådan tjenestefrihed, har anført, og foreneligheden af tjenestefriheden med tjenestens interesser.

Det følger heraf, at et agentur er fuldt ud berettiget til ikke at forlænge en tjenestefrihed uden løn, når det begrunder afgørelsen med behovet for intern organisering, uden at det derved er forpligtet til at godtgøre, at der foreligger et aktuelt og presserende behov.

(jf. præmis 51-55)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 16. december 1976, Mascetti mod Kommissionen, 2/76, EU:C:1976:187, præmis 5