Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 26. maj 1998. - Foreningen af danske Videogramdistributører som mandatar for Egmont Film A/S, Buena Vista Home Entertainment A/S, Scanbox Danmark A/S, Metronome Video A/S, Polygram Records A/S, Nordisk Film Video A/S, Irish Video A/S og Warner Home Video Inc. mod Laserdisken. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Retten i Ålborg - Danmark. - Ophavsret og beslægtede rettigheder - Udlejning af laserdiscs. - Sag C-61/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-05171



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Faktiske omstaendigheder og relevante retsforskrifter i hovedsagen samt de forelagte praejudicielle spoergsmaal

1 Retten i Aalborg har i medfoer af EF-traktatens artikel 177 anmodet om, at Domstolen forsyner den med de noedvendige fortolkningselementer vedroerende foelgende spoergsmaal:

»Er EF-traktatens [herefter 'traktaten'] artikel 30 sammenholdt med artikel 36 samt artikel 85 og 86 til hinder for, at den, der af indehaveren af enerettighederne til et filmvaerk har faaet overdraget en eneret til fremstilling og distribution af eksemplarer af filmvaerket i en medlemsstat, kan give samtykke til udlejning af egne udgivelser og samtidig forhindre udlejning af importerede udgivelser, der er bragt paa markedet i en anden medlemsstat, hvor indehaveren af enerettighederne til fremstilling og distribution af eksemplarer af filmvaerker har overdraget eksemplarerne til eje under stiltiende accept af, at eksemplarerne udlejes i dette medlemsland?

Under hensyntagen til, at raadsdirektivet 92/100/EOEF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlaansrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslaegtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret [herefter 'direktivet' (1)] er traadt i kraft, stilles det samme spoergsmaal under forudsaetning af, at det laegges til grund, at direktivet er gaeldende for besvarelsen.«

Retten i Aalborg anmoder herved Domstolen om at foeje endnu en brik til den mosaik, der omhandler problematikken vedroerende udlejningsrettigheder - defineret som befoejelsen til at stille et aandsvaerk, der er overfoert til en fysisk baerer, til raadighed for et begraenset tidsrum med henblik paa brug - hvilket er en af de rettigheder, som tilkommer ophavsretsindehaveren (2). Princippet om konsumption af en rettighed, naar det produkt, hvori det beskyttede vaerk er fikseret, for foerste gang ved salg er bragt i omsaetning inden for Faellesskabet, finder ikke anvendelse paa retten til udlejning. Dette fastslog Domstolen i Warner Brothers-sagen (3), og dette er efterfoelgende fastslaaet i direktivet. Med de praejudicielle spoergsmaal oensker retten i Aalborg oplyst, om det samme gaelder, naar den foerste spredning af baereren finder sted i form af udlejning.

2 De faktiske omstaendigheder i hovedsagen, saaledes som de fremgaar af forelaeggelseskendelsen, kan sammenfattes som foelger. Sagsoegte i hovedsagen, Laserdisken, er en virksomhed, der er beliggende i Aalborg, og som markedsfoerer filmvaerker paa laserdiscs (dvs. paa »laserdiscs«, hvilket sikrer, at gengivelsen bliver af hoej kvalitet) (4). Laserdisken importerede laserdiscene direkte fra Det Forenede Kongerige, hvor de lovligt var fremstillet af forskellige selskaber i henhold til gyldige licensaftaler. De paagaeldende produkter blev ikke (og bliver ifoelge det oplyste fortsat ikke) markedsfoert i Danmark, hverken direkte af indehaverne af ophavsrettighederne til de paagaeldende vaerker eller af tredjemand med deres samtykke (saadanne vaerker kan i oevrigt faas paa videokassette; se nedenfor punkt 3). I 1987 begyndte Laserdisken at udbyde eksemplarer af de importerede laserdiscs til udlejning - ud over med henblik paa salg. Herved soegte virksomheden at fremme salget af de paagaeldende produkter, som paa grund af den hoeje pris (navnlig i forhold til prisen paa de tilsvarende vaerker paa videokassette) hovedsageligt koebes af forbrugere, som allerede har set og nydt vaerket. Ifoelge forelaeggelseskendelsen havde indehaverne for Det Forenede Kongerige af ophavsretten til de vaerker, der var gengivet paa de paagaeldende laserdiscs, i praksis tolereret, at de blev udbudt til udlejning paa britisk omraade efter det foerste salg, ogsaa for saa vidt angaar de eksemplarer, der blev udbudt til salg efter den 1. august 1989, hvor Copyright, Designs and Patents Act 1988 traadte i kraft, og hvorved der - hvilket er relevant for denne sag - blev indfoert bestemmelser om, at producenter af filmvaerker har eneret til udlejning (jf. section 16, 17 og 18) (5). Dette har sagsoegerne i hovedsagen i oevrigt bestridt, idet de haevder, at de ikke paa noget tidspunkt, hverken stiltiende eller paa anden maade, har givet deres samtykke til, at laserdiscs udbydes til udlejning i Det Forenede Kongerige eller i andre medlemsstater (men dog har anfoert, at denne omstaendighed ikke synes at vaere relevant ved afgoerelsen af, om eneretten til udlejning paa dansk omraade er udtoemt; se herom nedenfor i punkt 4). Det er heller ikke omtvistet mellem parterne, at Laserdisken har udbudt de paagaeldende produkter til udlejning i Danmark uden foerst at have erhvervet retten hertil af sagsoegerne i hovedsagen.

3 I januar 1992 blev Laserdisken staevnet af Foreningen af danske Videogramdistributoerer (herefter »FDV«) for ulovlig udlejning i strid med ophavsretslovens (6) § 23, stk. 3, hvori det hed: »Naar et filmvaerk er udgivet i form af salg til almenheden, kan de eksemplarer, der er omfattet af udgivelsen, spredes videre. Dog maa de ikke uden ophavsmandens samtykke spredes til almenheden gennem laan eller udlejning«. FDV er mandatar for otte selskaber (7), som ved en licensaftale har erhvervet eneret til i Danmark at fremstille og distribuere, under en hvilken som helst form (herunder altsaa ogsaa paa laserdiscs), eksemplarer med danske undertekster af de fleste af de filmvaerker, som Laserdisken markedsfoerte paa laserdisc. Retten i Aalborg har bemaerket, at de sagsoegende selskaber udlejer de paagaeldende vaerker paa det danske marked paa videokassette (dvs. overfoert til en anden fysisk baerer). For Domstolen har Warner anfoert, at det var FDV, der paa sine medlemmers vegne forhandlede de naermere vilkaar for salg til detailhandlere af videokassetter, til hvilke medlemmerne havde erhvervet ophavsrettighederne. De standardaftaler, FDV indgik med de forskellige forhandlere, omfattede ogsaa saerlige klausuler om begraensning af mulighederne for at distribuere i form af udlejning og et udtrykkeligt forbud mod »kaede«-udlejning. Ved kendelse afsagt af fogedretten i februar 1992, som Vestre Landsret stadfaestede i september 1992, nedlagdes der forbud mod Laserdisken's udlejning af de i sagen omhandlede produkter. I kendelsen paalagdes det FDV at stille en sikkerhed paa 1 mio. kr. for den skade og ulempe, som ved forbuddet kunne paafoere rekvisitus. Det er som led i justifikationssagen, at retten i Aalborg har indgivet den praejudicielle anmodning til Domstolen.

II - Parternes anbringender og argumenter

4 FDV og de selskaber, foreningen optraeder paa vegne af, har med henvisning til dommen i Warner Brothers-sagen bemaerket, at formaalet med de danske ophavsretlige bestemmelser, som sagsoegerne har paaberaabt sig, ikke er at forhindre eller begraense importen af laserdiscs fra Det Forenede Kongerige med henblik paa videresalg i Danmark. Sagsoegerne har tilfoejet, at uanset om traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser finder anvendelse paa samhandelen med de omtvistede audiovisuelle baerere, maa enhver udoevelse af udlejningsretten - paa linje med, hvad der sker med hensyn til retten til offentlig fremfoerelse - sidestilles med en tjenesteydelse, og den udgoer en form for udnyttelse af det beskyttede vaerk, som klart adskiller sig fra et salg af den paagaeldende fysiske baerer. Retten til at kontrollere hele den mulige raekke af udlejninger af solgte eksemplarer falder ifoelge sagsoegerne ind under ophavsrettens saerlige genstand, og der er tale om et hensyn, som i henhold til traktatens artikel 36 principielt kan begrunde foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, der ellers ville vaere uforenelige med traktatens artikel 30 (8). Hverken paa nationalt plan eller paa faellesskabsplan er udlejningsretten derfor omfattet af princippet om konsumption af rettigheden, naar den fysiske baerer for foerste gang er bragt i omsaetning, og det er uden betydning, om dette sker i form af salg eller udlejning. Uanset om de omtvistede produkter importeres, og selv om det antages, at de har vaeret udbudt til udlejning i Det Forenede Kongerige med rettighedshaverens stiltiende samtykke, har Laserdisken udbudt dem til udlejning i Danmark uden forinden at have erhvervet retten hertil, hverken udtrykkeligt eller stiltiende, fra de respektive rettighedshavere.

5 Ifoelge FDV er det irrelevant, naar sagsoegte goer gaeldende, at de selskaber, FDV optraeder paa vegne af, har givet tilladelse til, at de omtvistede film udlejes i Danmark, naar de er overfoert til en anden fysisk baerer (videokassette). Henset til den paagaeldende rettigheds karakter kan ophavsmanden ganske enkelt ved salg af den fysiske baerer forbyde, at det beskyttede vaerk efterfoelgende udbydes til udlejning. Saafremt ophavsmanden efterfoelgende beslutter at tillade udlejning af enkelte eksemplarer, ville han herved faa mulighed for at opnaa det stoerst mulige oekonomiske udbytte af den kommercielle udnyttelse ved at begraense licensaftalen til kun at omfatte et naermere angivet omraade eller tidsrum, en enkelt licenshaver (eksklusiv licens) eller en bestemt fysisk baerer. Af betydning for denne sag kan ophavsmanden f.eks. give tilladelse til udlejning af et filmvaerk paa videokassette, men ikke paa laserdisc (9). Ifoelge sagsoegerne sker der saaledes en tilsidesaettelse af eneretten til udlejning, hver gang en videokassette eller en laserdisc udlejes uden rettighedshaverens samtykke. Saafremt det af Laserdisken anfoerte blev tiltraadt, ville et stiltiende eller formodet samtykke fra ophavsmanden i én medlemsstat medfoere, at den paagaeldende ikke ville kunne modsaette sig, at eksemplarer af det beskyttede vaerk blev udbudt til udlejning i importmedlemsstaten, selv om han er indroemmet ret hertil i sidstnaevnte stat. Foelgen bliver, at ophavsmanden afskaeres fra at opnaa honorarer svarende til antallet af faktiske udlejninger, hvilket er i strid med Domstolens dom i Warner Brothers-sagen. Den danske, den franske og den finske regering samt Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen synes i det vaesentlige at vaere af samme opfattelse (10).

6 Ifoelge Laserdisken, stoettet af intervenienterne i hovedsagen (11), hjemler den danske ophavsretslov alene mulighed for, at rettighedshaverne kan modsaette sig udlejning af laserdiscs, der er importeret, men ikke laserdiscs, der er fremstillet i Danmark. Da der herved er tale om en mulighed for vilkaarlig forskelsbehandling og en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne, kan den ikke begrundes i henhold til traktatens artikel 36. Sagsoegte har endvidere bemaerket, at selv om det i direktivet udtrykkeligt er fastsat, at udlejningsretten ikke udtoemmes ved salg eller anden form for distribution af eksemplarer af det beskyttede vaerk (jf. artikel 1, stk. 4, og artikel 9, stk. 3), er det i direktivet ikke praeciseret, om retten til at forbyde efterfoelgende udlejning maa antages at vaere udtoemt, naar rettighedshaveren har givet tilladelse til udlejning af eksemplarerne. Ifoelge Laserdisken maa dette vaere tilfaeldet. Laserdisken har tilfoejet, at direktivets formaal er at indfoere et indre marked, der er kendetegnet ved fuld og fri konkurrence. Da spredningsretten udtoemmes i kraft af ophavsmandens samtykke til det foerste salg, maa retten til udlejning udtoemmes paa hele Faellesskabets omraade, naar der foerste gang gives tilladelse til udbud til udlejning i en hvilken som helst medlemsstat. Ifoelge Laserdisken er dette resultat i overensstemmelse med det generelle princip, som kan udledes af Domstolens praksis (12), hvorefter samtykke medfoerer konsumption. Ogsaa den paaberaabte dom i Warner Brothers-sagen er baseret paa dette princip. I den paagaeldende sag kunne retten til at forbyde udlejning paa det danske marked af videokassetter importeret fra Det Forenede Kongerige netop ikke vaere udtoemt, fordi hverken rettighedshaveren eller hans retssuccessorer havde givet samtykke til, at videokassetterne kunne udbydes til udlejning i eksportstaten. Det vil endvidere vaere i strid med direktivets formaal, saafremt der kunne gives samtykke til udlejning i en enkelt medlemsstat, men ikke i nogen af de oevrige (ligesom et samtykke ikke i en medlemsstat kan begraenses til kun at omfatte en del af medlemsstatens omraade).

III - Besvarelse af det forelagte praejudicielle spoergsmaal

Stillingtagen i relation til traktatens artikel 30 og 36

7 I de indlaeg, de har indgivet til Domstolen, har baade parterne, Kommissionen og regeringerne alle i en eller anden form henvist til de principper, Domstolen opstillede i dommen i Warner Brothers-sagen (13). Ligesom det er tilfaeldet i hovedsagen i den foreliggende sag, var problemet i Warner Brothers-sagen, om bestemmelsen om eneret til udlejning i den danske ophavsretslovgivning (jf. ovenfor, punkt 3) er forenelig med traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser i et tilfaelde, hvor der i Danmark sker udlejning uden tilladelse af videogrammer, der er lovligt erhvervet i Det Forenede Kongerige. Domstolen fastslog navnlig, at i og med, at den paagaeldende lov hjemlede mulighed for, at ophavsmanden eller producenten af det filmvaerk, der var gengivet paa videokassette, kunne forbyde udlejning af de paagaeldende baerere paa det nationale omraade, kunne den »indvirke paa handelen med videogrammer [i den paagaeldende medlemsstat] og foelgelig indirekte paavirke samhandelen inden for Faellesskabet med disse varer«. Domstolen fastslog herefter, at en saadan lovgivning maa betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er forbudt i henhold til traktatens artikel 30 (praemis 10). Domstolen behandlede derefter spoergsmaalet om, hvorvidt en saadan restriktion i det konkrete tilfaelde kunne anses for begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, jf. artikel 36. Domstolen understregede, at det maatte konstateres, at den omhandlede danske lovgivning fandt anvendelse uden forskel, og at den derfor ikke i sig selv indebar nogen vilkaarlig forskelsbehandling i handelen mellem medlemsstater af indfoerte videogrammer i forhold til videogrammer, der var produceret i Danmark (praemis 11 og 12). De her naevnte principper kan efter min opfattelse ogsaa anvendes i den foreliggende sag.

8 I dommen i Warner Brothers-sagen blev der opstillet flere andre principper med hensyn til fastlaeggelsen af en konkret udlejningsret, forstaaet som en befoejelse, der er en del af ophavsrettens saerlige genstand, og dens indvirkning paa de frie varebevaegelser. Og netop med hensyn til disse principper vil jeg her fremkomme med yderligere bemaerkninger. Inden jeg uddyber disse principper (nedenfor, punkt 12), vil jeg imidlertid fremkomme med nogle korte betragtninger, som kan saette den afgoerelse, der skal traeffes i denne sag, ind i en stoerre sammenhaeng hvad angaar begrundelsen for og raekkevidden af det ophavsretlige konsumptionsprincip.

9 Som det er tilfaeldet for varemaerke- og patentretten, er den regel om (national) konsumption af ophavsretten - naermere bestemt eneretten til distribution (eller til at bringe i omsaetning) - der er fastsat i en raekke medlemsstaters retsordener, begrundet i, at saafremt rettighedshaveren (eller andre med hans samtykke) ved overdragelse bringer de fysiske baerere i omsaetning, paa hvilke det beskyttede vaerk er gengivet, modtager han én gang for alle det honorar, der tilkommer ham for en saadan gengivelse. I forbindelse med det indre marked har der i retspraksis vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 36 vaeret bestraebelser for - med henblik paa at stimulere opfindsomhed og kreativitet eller at skabe nye markeder - at forene hensynet til indehaveren af eneretten med det almene hensyn til de paagaeldende produkters frie bevaegelighed (14). Domstolen har saaledes tiltraadt princippet om, at den paagaeldende ret uden videre udtoemmes for hele Faellesskabets omraade, saaledes at der - som foelge af, at de nationale bestemmelser om industriel, kommerciel og intellektuel ejendomsret har territorial karakter - ikke kan ske det, at det honorar, der er forbundet med, at produktet foerste gang bringes i omsaetning, udbetales endnu en gang til indehaveren af eneretten, alene fordi det produkt, som er udtryk for hans opfindsomhed og kreativitet, videresaelges i en anden medlemsstat end den, hvor det foerste salg fandt sted (15). En modsat regel, som ville bidrage til en afskaermning af de forskellige nationale markeder, ville i oevrigt vaere i strid med traktatens formaal, som er at sammensmelte de nationale markeder til et faelles marked (16).

10 Konsumptionsprincippet kan imidlertid ikke finde anvendelse paa eneretten til fremfoerelse - dvs. retten til at fremfoere det beskyttede vaerk offentligt, enten live gennem udoevende kunstnere (som f.eks. fremfoerelse af et dramatisk vaerk) eller ved hjaelp af fysiske baerere af vaerket (f.eks. at en plade afspilles gennem radioen, en film udsendes i fjernsynet eller fremvises offentligt) - og generelt paa ophavsretten til et vaerk, hvis udbredelse offentligt ikke kraever, at en fysisk baerer er i omsaetning. I et saadant tilfaelde kommer udnyttelsen af vaerket ikke i konflikt med princippet om de frie varebevaegelser. Kriteriet om, at produktet skal vaere bragt i omsaetning, kan i saa fald ikke anvendes med henblik paa fastlaeggelse af enerettens omfang (17). Eftersom flere paa hinanden foelgende fremfoerelser af vaerket er indbyrdes uafhaengige, kan den foerste fremfoerelse ikke medfoere, at retten udtoemmes. Hver enkelt fremfoerelse bevirker, at vaerkets »kommercielle substans« genopstaar (18) og er derfor en saerskilt udnyttelse og giver ret til vederlag. Retsordenen beskytter en saadan mulighed, som »er en del af hovedfunktionen af ophavsretten til denne type litteraere og kunstneriske vaerker«, idet udoevelsen af retten er betinget af rettighedshaverens samtykke (19).

Hvad saerligt angaar de befoejelser, der tilkommer indehaveren af retten til fremfoerelse af et filmvaerk, har Domstolen fastslaaet, at udoevelsen af ophavsretten og de dertil knyttede honorarer »ikke kan tilrettelaegges uafhaengigt af mulighederne for fjernsynsudsendelse« af vaerket. En saadan udsendelse vil derfor lovligt kunne forbydes indtil udloebet af et naermere fastsat »udnyttelses-window«, hvor filmen alene maa forevises i biografer (20). Paa baggrund af det »tvingende hensyn« til, at der gives impulser til at skabe saadanne vaerker, kan medlemsstaternes retsordener derfor - uden at vaere i strid med de faellesskabsretlige bestemmelser om varers frie bevaegelighed - i en begyndelsesperiode sikre, at fremvisningen af film i biografer, der er af afgoerende betydning for filmproduktionens rentabilitet, tillaegges forrang for andre former for spredning, navnlig for distribution paa videokassette (21).

11 Saafremt det med henblik paa en offentlig fremfoerelse af vaerket kraeves, at der anvendes en fysisk baerer (f.eks. i tilfaelde af afspilning i et diskotek af musikvaerker, der er indspillet paa en plade), »maa en afvejning af hensynene til de frie varebevaegelser, den frie udveksling af tjenesteydelser paa den ene side og hensynet til beskyttelse af ophavsrettighederne paa den anden side bevirke, at indehavere af ophavsrettigheder ... kan goere deres eneret gaeldende og saaledes opkraeve afgift ...«. Dette gaelder ogsaa, selv om salg af en saadan lydbaerer ikke i det land, hvor den offentlige spredning finder sted, kan medfoere nogen opkraevning af afgifter for fremfoerelsen af vaerket, idet ophavsmanden allerede har faaet udbetalt en saadan afgift i eksportmedlemsstaten (22). Domstolen har saaledes fastslaaet, at ophavsmandens ret til at kontrollere en offentlig udnyttelse af baerere af vaerker, der kun maa anvendes til privat brug, med henblik paa at faa fordel af efterfoelgende anvendelse af saadanne baerere ikke er i strid med princippet om frie varebevaegelser, i hvert fald ikke for saa vidt dette princip paaberaabes med henblik paa at paalaegge erhververen af de paagaeldende eksemplarer begraensninger med hensyn til brugen, som ikke kan antages at begraense deres bevaegelighed (23).

12 Som Domstolen fastslog i dommen i Warner Brothers-sagen, maa der paa tilsvarende maade sondres mellem retten til at bringe den fysiske baerer af et filmvaerk (et videogram) i omsaetning og retten til at udleje det vaerk, der er gengivet paa den. Domstolen haeftede sig i den forbindelse ved, at der er opstaaet et saerligt og stadigt voksende marked for udlejning, som allerede er et reelt marked, og som er forskelligt fra salgsmarkedet. Domstolen bemaerkede, at det paagaeldende marked »retter sig mod et stoerre publikum end salgsmarkedet[,] og ... udgoer i oejeblikket en betydelig potentiel indtaegtskilde for ophavsmaend til film« (praemis 13 og 14) (24). Domstolen udledte heraf, at en saerlig beskyttelse af retten til udlejning af saadanne baerere var noedvendig og begrundet med henblik paa at sikre ophavsmaend til film et vederlag, som staar i rimeligt forhold til det faktiske antal udlejninger, og som sikrer disse ophavsmaend en tilfredsstillende del af udlejningsmarkedet. Domstolen bemaerkede i den forbindelse, at en loesning, hvorefter »[ophavsmaendene] kun [havde] ret til honorar i forbindelse med deres samtykke til salg til saavel almindelige privatpersoner som udlejere af videogrammer« ikke ville sikre, at et saadant maal blev naaet (jf. praemis 15). En saadan loesning ville vaere saerdeles belastende for ophavsmanden, idet han paa det tidspunkt, hvor hans vaerk for foerste gang bringes i omsaetning, skulle fastlaegge alle de anvendelser af vaerket, der efterfoelgende kunne ske (25). Der er ingen tvivl om, at der bestaar en ret til vederlag paa det tidspunkt, hvor den fysiske baerer for foerste gang bringes i omsaetning, og det foelger af det anfoerte, at retten til at oppebaere en royalty-afgift for hver enkelt udlejning er omfattet af den saerlige genstand for ophavsretten til en film, der er overfoert paa et videogram (paa linje med muligheden for at kraeve et honorar for hver enkelt offentlig fremfoerelse af vaerket) (26). I ovennaevnte dom afviste Domstolen derfor, at en eneret til udlejning, der er fastsat i en medlemsstats lovgivning (konkret i Danmark) er udtoemt, naar ophavsretsindehaveren har valgt for foerste gang at udbyde de videokassetter, som indeholder hans vaerk, til salg i en anden medlemsstat (konkret i Det Forenede Kongerige), hvis lovgivning - som det var tilfaeldet i den paagaeldende sag - ikke tillaegger ham en saadan ret. Domstolen fulgte ikke den af generaladvokat Mancini foreslaaede loesning (27), men fastslog, at den omstaendighed, at en tredjemand erhverver ejendomsretten til det formuegode, hvortil vaerket er overfoert (det saakaldte »corpus mechanicum«), ikke er ensbetydende med, at indehaveren af den intellektuelle rettighed mister enhver befoejelse. Domstolen fastslog saaledes, at »i tilfaelde, hvor en national lovgivning giver ophavsmaend en saerlig ret til udlejning af videogrammer, ville denne ret miste sit indhold, hvis rettighedshaveren ikke kunne bestemme over udlejning«, f.eks. ved at modsaette sig udlejning (praemis 17 og 18) (28).

13 Man maa efter min opfattelse rejse det spoergsmaal, om ovennaevnte principper fuldt ud kan overfoeres paa den sag, der verserer for retten i Aalborg, eller om den korrekte loesning er en anden, naar henses til en omstaendighed, som Laserdisken har henvist til. Indehaverne af ophavsrettighederne for Det Forenede Kongerige til de vaerker, der er overfoert paa laserdiscs, har undladt at udoeve den ret til udlejning, der i mellemtiden er blevet indfoert i britisk ret, med henblik paa at modsaette sig dispositioner fra britiske forhandleres side, som de ikke havde givet tilladelse til. Ifoelge Laserdisken er dette stiltiende samtykke til udlejning af baererne paa britisk omraade paa linje med det foerste salg heraf, afgoerende for, at retten til udlejning ogsaa er udtoemt i de oevrige medlemsstater.

14 Selv om ovennaevnte omstaendigheder, hvorved den foreliggende sag saavel retligt som faktisk adskiller sig fra Warner Brothers-sagen, utvivlsomt er relevante, kan de efter min opfattelse ikke foere til, at Domstolen maa tiltraede det af Laserdisken anfoerte. Udgangspunktet for afgoerelsen af den foreliggende praejudicielle sag kan kun vaere den loesning, Domstolen opstillede for ti aar siden, nemlig at selv om retten til udlejning kan vaere en hindring for videogrammers bevaegelighed mellem medlemsstater, udtoemmes den ikke ved, at saadanne produkter bringes i omsaetning inden for Faellesskabet. Jeg har allerede gennemgaaet baggrunden for en saadan regel. Ophavsmandens ret til at kontrollere, hvorledes vaerket anvendes paa det sekundaere marked, giver ham ikke samtidig mulighed for at opstille hindringer for import eller videresalg af varerne. Ved afvejningen af de involverede interesser maa ophavsmandens interesse i at oppebaere et passende vederlag som grundlag for hans fortsatte kreative og kunstneriske virksomhed gaa forud for det almene hensyn til videogrammers frie bevaegelighed mellem medlemsstater, ogsaa i den forstand, at de er til raadighed med henblik paa udlejning til en vaesentligt lavere pris end salgsprisen.

15 Naar dette er sagt, maa det ogsaa understreges, at eneretten til at stille de enkelte eksempler af vaerket overfoert paa et videogram til raadighed med henblik paa brug i et begraenset tidsrum efter sin karakter maa antages at aabne mulighed for en udnyttelse i form af gentagne og naermest ubegraensede dispositioner, som hver for sig giver ret til vederlag. Naar ophavsmanden beslutter at overdrage retten til udlejning i henhold til en licensaftale, kan han derfor lovligt begraense en saadan aftale til kun at omfatte en bestemt fysisk baerer, et naermere angivet tidsrum eller et vist geografisk omraade og herved maksimere det oekonomiske udbytte, han forventer af den kommercielle udnyttelse af vaerket gennem udlejningen. Jeg har vanskeligt ved at se, hvorledes ophavsmaend og producenter kunne opnaa et rimeligt vederlag for deres intellektuelle virksomhed og deres investeringer, saafremt udenforstaaende erhvervsdrivende (som f.eks. Laserdisken i hovedsagen) frit og alene med henvisning til, at rettighedshaverens ret til udlejning var udtoemt, uden en licensaftale kunne udnytte videogrammerne gennem betaling fra forbrugernes side. Resultatet deraf ville vaere, at de retmaessige indehavere af retten ville blive beroevet en oekonomisk fordel ved aandsvaerket, som tilkommer dem, uden at det ville vaere muligt at afhjaelpe dette. Det kan derfor ikke antages, at retten til udlejning udtoemmes, naar retten udoeves foerste gang, og at alle efterfoelgende udlejninger af baereren er unddraget ophavsmandens kontrol. Det er naermest overfloedigt at bemaerke, at en automatisk konsumption af retten til udlejning som foelge af det foerste udbud til udlejning ikke kan gaelde paa faellesskabsplan, idet der ikke - medmindre andet er fastsat ved lov - sker konsumption efter lovgivningen i den stat, hvor det foerste udbud til udlejning sker (29). Ophavsretsindehaveren maa derfor kunne modsaette sig en udlejning af sit vaerk, som han ikke har givet tilladelse til, ogsaa selv om han paa sit eget nationale omraade har foretaget den foerste udlejning. Saafremt de af Laserdisken fremfoerte argumenter blev taget til foelge, ville det bevirke, at den ret for ophavsmanden - der kan udledes af ovennaevnte domme i Coditel- og Cinéthèque-sagerne (30) - til at tilrettelaegge den tidsmaessige raekkefoelge af de forskellige former for distribution af et filmvaerk, som ogsaa omfatter retten til at forbyde, at der indtil udloebet af det »udnyttelses-window«, hvor filmen kun maa vises i biografer, sker markedsfoering i form af udbud til udlejning af videokassetter med den samme film, der er importeret fra andre medlemsstater, hvor det paagaeldende »window« allerede er udloebet.

Stillingtagen i relation til direktivet

16 Som sagsoegerne, de regeringer, der har afgivet indlaeg, og Kommissionen har gjort gaeldende, er den her foreslaaede loesning ikke i strid med de relevante bestemmelser i direktivet, som tvaertimod underbygger den (jf. naermere nedenfor). Ved direktivet er der netop gennemfoert en harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om udlejningsret (og om udlaansret) med de danske bestemmelser som forbillede. Paa dette sted skal jeg dog bemaerke, at den loesning, faellesskabslovgiver har valgt, for mig at se i det mindste i teknisk henseende er irrelevant i relation til det praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt i naervaerende sag. I henhold til direktivets artikel 13 har dets bestemmelser virkning fra den 1. juli 1994, dvs. efter at de danske domstole nedlagde fogedforbud over for Laserdisken. Som bekendt sondres der efter direktivet mellem udlejningsretten (jf. artikel 1, stk. 2) og spredningsretten (dvs. »eneret[ten] til at goere disse genstande, herunder eksemplarer deraf, tilgaengelige for almenheden ved salg eller paa anden maade«), der er reguleret i direktivets artikel 9, stk. 2 og 3 (31). Kun spredningsretten vil kunne udtoemmes, naar en af de relevante genstande for foerste gang saelges i Faellesskabet af rettighedshaveren eller med dennes tilladelse. Salg eller spredning i en hvilken som helst form af en saadan frembringelse medfoerer derimod ikke, at udlejningsretten udtoemmes. Netop fordi genstanden og anvendelsesomraadet for de to rettigheder er forskellige, har Domstolen - i den nyligt afsagte dom i Metronome-sagen - afvist, at den omstaendighed, at der ved direktivet indfoeres en eneret til udlejning, skulle udgoere en overtraedelse af princippet om konsumption af spredningsretten (32).

Stillingtagen i relation til traktatens artikel 85 og 86

17 For at afrunde de retlige overvejelser, der er noedvendige med henblik paa besvarelsen af det forelagte spoergsmaal, skal jeg fremkomme med nogle bemaerkninger vedroerende spoergsmaalet om en mulig overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86. Efter min opfattelse kan der imidlertid ikke konkret tages stilling hertil, idet forelaeggelseskendelsen ikke indeholder nogen beskrivelse af den adfaerd fra sagsoegernes side, hvis indvirkning paa konkurrencen retten i Aalborg oensker en vurdering af. Der er saaledes ikke oplyst noget naermere om aftaler eller samordnet praksis, som kunne vaere konkurrencefordrejende (licensaftaler mellem sagsoegerne og producenterne, eventuelle horisontale aftaler mellem de sagsoegere, der er medlemmer af FDV), eller om en adfaerd, hvorved sagsoegerne skulle misbruge deres eventuelle kollektive dominerende stilling (naegtelsen af at give Laserdisken samtykke til at udbyde de importerede laserdiscs til udlejning, det haevdede afslag paa at levere de videokassetter, der er fremstillet af sagsoegerne, til Laserdisken med henblik paa udlejning). I det spoergsmaal, retten har forelagt, er der kun i meget generelle vendinger henvist til saadanne aftaler og/eller former for adfaerd. De bestaar ifoelge det oplyste deri, at der gives samtykke til udlejning af egne produkter (videokassetter), samtidig med, at det forbydes at udleje importerede produkter (laserdiscs), som i en anden medlemsstat udbydes af en tredjemand (ikke importoeren) med stiltiende samtykke fra indehaveren af eneretten til produktion og distribution. I det mindste i mangel af naermere oplysninger svarer det til, hvad de rettigheder, der tilkommer ophavsmanden og hans retssuccessorer, lovligt giver dem mulighed for at goere under de her beskrevne omstaendigheder (erhvervelse af en eneret til udlejning gennem en licensaftale). Med den bemaerkning in mente skal jeg imidlertid praecisere, at jeg ikke vil afvise, at konkurrencereglerne kan vaere relevante ved afgoerelsen af, om de faktiske og retlige omstaendigheder i sagen er forenelige med faellesskabsretten, hvilket henhoerer under den nationale rets kompetence. Efter min opfattelse er det f.eks. relativt klart, og Laserdisken har paapeget det under hele sagen, at saafremt sagsoegerne udoever deres eneret til udlejning negativt, alene med henblik paa at forhindre, at der i Danmark opbygges et marked for udlejning af laserdiscs - med den foelge, at interesserede danske forbrugere bliver tvunget til at koebe produkter til en hoejere pris, selv om de ville foretraekke at leje disse - kan en saadan adfaerd fordreje konkurrencen paa markedet (33). Retten i Aalborg har imidlertid for mig at se ikke i fornoedent omfang redegjort for de faktiske omstaendigheder i sagen, der danner grundlag for denne del af spoergsmaalet, og har saaledes ikke sat Domstolen i stand til at give retten en relevant fortolkning af artikel 85 og 86 (34). Dette er imidlertid ikke til hinder for, at den forelaeggende ret paa ny, saafremt det findes hensigtsmaessigt, kan anmode Domstolen om en fortolkning ved at forelaegge yderligere praejudicielle spoergsmaal som led i den samme hovedsag.

IV - Forslag til afgoerelse

Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at de praejudicielle spoergsmaal, retten i Aalborg har forelagt, besvares som foelger:

»Det er foreneligt med traktatens artikel 30 og 36, at det i ophavsretslovgivningen i en medlemsstat er fastsat, at indehaveren af fremstillings- og distributionsrettighederne til et filmvaerk eller hans enelicenshaver i den paagaeldende medlemsstat kan modsaette sig, at videogrammer, der indfoeres uden tilladelse af en tredjemand fra en anden medlemsstat, udbydes til udlejning, ogsaa selv om ophavsretsindehaveren ved salg maatte have bragt dem i omsaetning i eksportmedlemsstaten og stiltiende maatte have givet samtykke til, at de solgte eksemplarer udbydes til udlejning i sidstnaevnte stat. Dette gaelder ogsaa efter den 1. juli 1994, hvor Raadets direktiv 92/100/EOEF af 19. november 1992 om udlejnings- og udlaansrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslaegtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret fik virkning.«

(1) - EFT L 346, s. 61.

(2) - Som bekendt omfatter en ophavsret en raekke af hinanden uafhaengige oekonomiske og ideelle rettigheder. Udoevelsen af en af de paagaeldende rettigheder er saaledes ikke til hinder for en eneret til at udoeve de oevrige rettigheder enkeltvis (jf. M. Fabiani: Normativa CEE e diritto di autore sul noleggio di videocassette i Diritto d'autore, 1990, s. 433, saerlig s. 440, og M. Roettinger: L'épuisement du droit d'auteur i Revue internationale du droit d'auteur, 1993, s. 50, saerlig paa s. 53, 54 og 55).

(3) - Dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers, Sml. s. 2605; jf. nedenfor punkt 7 og 12.

(4) - En laserdisc er i Ztek Co. Catalog Multimedia Glossary (http://www.xkt.com/BIBGLOS/glossary.html) defineret som foelger: »En cirkulaer fysisk baerer til lagring [af oplysninger] med henblik paa optisk laesning, med en diameter paa 8 eller 12 tommer, som kan indeholde enten billed- eller lydsignaler. En laserdisc findes i to forskellige formater: det udvidede format, den saakaldte CLV [Constant Linear Velocity (med op til 60 minutters film pr. side), som normalt anvendes med henblik paa lineaer applikation, som f.eks. film og koncerter], og standardformatet, det saakaldte CAV [Constant Angular Velocity, som normalt anvendes med henblik paa interaktiv applikation, og som giver mulighed for lagring af omkring 54 000 separat tilgaengelige fotogrammer, samt optagelse af op til 30 minutters videofilm med lyd pr. side]. Billederne paa en laserdisc lagres analogt, lydsignalerne analogt eller digitalt. I forhold til en videokassette frembyder en laserdisc en raekke fordele, bl.a. en hoejere kvalitet og laengere billedvarighed og hurtigere soegningsmuligheder [navnlig i CAV-formatet]. Oplysninger, der er registreret paa en laserdisc, kan i oevrigt ikke slettes« (Domstolens oversaettelse).

(5) - Forud for dette tidspunkt var forholdet i henhold til Copyright Act 1956 det, at »britisk ophavsret ikke anerkend[te] nogen spredningsret for ophavsmanden eller producenten i Det Forenede Kongerige, og at koeberen af et filmvaerk paa videogram derfor [kunne] udleje det i Det Forenede Kongerige uden enerettighedshaverens samtykke«, og uden at enerettighedshaveren kunne kraeve vederlag, medmindre koebekontrakten indeholdt et udtrykkeligt forbud (jf. den ovenfor i note 3 naevnte dom af 17.5.1988, s. 2606 og 2619). Som Det Forenede Kongeriges regering har bemaerket i det indlaeg, den har indgivet til Domstolen i den foreliggende sag, har ophavsretsindehavere siden august 1989 leveret eksemplarer af videogrammer, der saerlig er bestemt til udlejning, til en hoejere pris end prisen paa de eksemplarer, der er bestemt til salg.

(6) - Lov nr. 158 af 31.5.1961, som aendret ved lov nr. 274 af 16.6.1985. Paa nuvaerende tidspunkt er de relevante bestemmelser artikel 19, stk. 1 og 2, i lov nr. 395 af 14.6.1995.

(7) - Naermere bestemt Warner Home Video (herefter »Warner«), en division af det californiske selskab Time Warner Entertainment, samt de danske selskaber Egmont Film, Buena Vista Home Entertainment, Scanbox Danmark, Polygram Records, Nordisk Film Video, Irish Video og Metronome Video (paa det for sagen relevante tidspunkt havde sidstnaevnte selskab i henhold til en licensaftale eneret til i Danmark at fremstille og distribuere videokassetter med de film, hvor Home Video-spredningsretten tilhoerer Warner. Disse rettigheder omfattede retten til at saelge de fremstillede baerere udelukkende med henblik paa udlejning efter udloebet af et »udnyttelses-window« paa atten maaneder, efter at videokassetten var frigivet til udlejning paa det danske marked).

(8) - Dom af 22.1.1981, sag 58/80, Dansk Supermarked, Sml. s. 181, praemis 11.

(9) - En saadan mulighed svarer til, at en films ophavsmand kan bestemme over antal, raekkefoelge, format, tid og sted for hver enkelt offentlige fremfoerelse (f.eks. ved at fastsaette forskellige tidsmaessige begraensninger og betingelser for fremfoerelse i biografer og udsendelse paa »pay-tv« og »free-tv«). Ifoelge FDV har Domstolen anerkendt lovligheden og vigtigheden af saadanne »udnyttelses-windows«, hvis tidsmaessige udstraekning kan variere medlemsstaterne imellem (for at tage hensyn til, hvor meget tid der i hver enkelt stat kraeves til synkronisering og til at indsaette undertekster, til, hvornaar det er saeson for biografforestillinger og til omfanget af konkurrerende spredningsmuligheder), jf. dommene i Coditel- og Cinéthèque-sagerne (henholdsvis dom af 6.10.1982, sag 262/81, Coditel, Sml. s. 3381, og af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque m.fl., Sml. s. 2605).

(10) - For at goere sammenfatningen saa kort som muligt har jeg i det foregaaende - som jeg i oevrigt ogsaa vil goere med hensyn til Laserdisken's bemaerkninger (i punkt 6) - bevidst ikke omtalt de argumenter, der vedroerer den oenskede fortolkning af traktatens artikel 85 og 86. Efter min opfattelse kan Domstolen ikke give den forelaeggende ret et relevant svar paa denne del af det praejudicielle spoergsmaal, idet retten end ikke kortfattet har forklaret de konkrete omstaendigheder, som har bevirket, at den har vaeret i tvivl med hensyn til fortolkningen af de naevnte bestemmelser i relation til hovedsagens faktiske omstaendigheder og de gaeldende nationale bestemmelser (jf. punkt 17). Ikke overraskende er henvisningen i forelaeggelseskendelsen til konkurrencereglerne blevet opfattet forskelligt af parterne i hovedsagen, af de forskellige regeringer og af Kommissionen, saaledes som det klart fremgaar af de indlaeg, der er indgivet til Domstolen, og hvori der tages stilling til forskellige dele af de teoretisk set relevante aftaler og former for adfaerd (den franske regering har imidlertid rejst det andet problem, om de danske bestemmelser er forenelige med konkurrencereglerne, sammenholdt med traktatens artikel 5).

(11) - Sammenslutningen af Danske Filminstruktoerer, Michael Viuf Christiansen (som repraesentant for doedsboet efter hans far, Erik Viuf Christiansen, der var sagsoegt i hovedsagen i Warner Brothers-sagen), videoforhandler Ove Jensen, der blev erklaeret konkurs, efter at FDV i 1991 havde opsagt en forhandleraftale om udbud til udlejning af produkterne, og selskabet Pioneer Electronics Denmark, som staar for markedsfoeringen af laserdiscs.

(12) - Jf. navnlig den ovenfor i note 8 naevnte dom af 22.1.1981.

(13) - Naevnt ovenfor i note 3.

(14) - V.B. Castell: L'»épuisement« du droit intellectuel en droits allemand, français et communautaire, Paris, 1989, saerlig s. 131.

(15) - V.C. Dautrelepont: Les arrêts Coditel face au droit interne et au droit européen i Journal des Tribunaux, 1984, s. 397, paa s. 407.

(16) - Jf. blandt mange domme dom af 8.6.1971, sag 78/70, Deutsche Grammophon, Sml. s. 125, org. ref.: Rec. s. 487, og den ovenfor i note 8 naevnte dom af 22.1.1981.

(17) - V.V.-L. Benabou: Droits d'auteur, droit voisins et droit communautaire, Bruxelles, 1997, saerlig s. 100.

(18) - V.B. Edelman: nota di commento alla sentenza Warner Brothers i JCP, e.g., 1989, II, s. 21173.

(19) - Jf. dom af 18.3.1980, sag 62/79, Coditel, Sml. s. 881, praemis 12, 13 og 14, og af 13.7.1989, sag 395/87, Tournier, Sml. s. 2521, praemis 12.

(20) - Jf. den ovenfor i note 19 naevnte dom af 18.3.1980, praemis 13 og 14. Domstolen tilfoejede, at en overdragelse af retten til fremfoerelse i fjernsynet lovligt kan begraenses til en medlemsstats omraade, og at en saadan begraensning ikke er uforenelig med traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser. Det fremgaar i oevrigt relativt klart af dommen, at den loesning, Domstolen valgte, vedroerte en situation - som den paa det paagaeldende tidspunkt forelaa i medlemsstaterne - hvor »organisationen af fjernsynet ... i vidt omfang hviler paa lovbestemte udsendelsesmonopoler, hvilket indebaerer, at en anden afgraensning af det geografiske anvendelsesomraade for en overdragelse ofte ikke kan gennemfoeres«.

(21) - To betingelser skal her vaere opfyldt, nemlig i) at forbuddet mod udnyttelse af videokassetter i den periode, hvor filmene alene maa forevises i biografer, finder anvendelse uden forskel paa produkter, der er fremstillet paa det nationale omraade, og paa indfoerte produkter, og ii) at de af forbuddet flydende hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet ikke er mere vidtgaaende end noedvendigt af hensyn til gennemfoerelsen af det tilsigtede maal (jf. den ovenfor i note 9 naevnte dom af 11.7.1985).

(22) - Jf. den ovenfor i note 19 naevnte dom af 13.7.1989, praemis 13, og dom af 9.4.1987, sag 402/85, Basset mod SACEM, Sml. s. 1747.

(23) - Jf. V.T. Desurmont: Le droit de l'auteur de contrôler la destination des exemplaires sur lequels son oeuvre se trouve reproduite i Revue internationale du droit d'auteur, 1987, s. 3, paa s. 61.

(24) - Domstolen bemaerkede, at de faktorer, der var baggrunden for, at der var opstaaet et saadant saerligt marked, navnlig var »en forbedring af fremstillingsprocessen, som har bevirket, at videogrammerne er blevet mere solide og holdbare, publikums erkendelse af, at de kun sjaeldent ser de videogrammer, de har koebt, og endelig den forholdsvis hoeje koebspris« (jf. den ovenfor i note 3 naevnte dom af 17.5.1988, praemis 14).

(25) - Som anfoert af Benabou (naevnt ovenfor i note 17, s. 131) vil problemerne ved en saadan fastlaeggelse vaere saa meget desto stoerre, som den teknologiske udvikling i hoej grad bidrager til at udvikle nye spredningsmuligheder.

(26) - Jf. G. Bonet's kommentar til dommen i Warner Brothers-sagen i Revue trimestrielle de droit européen, 1988, s. 647, paa s. 652.

(27) - Ifoelge generaladvokaten kunne udlejning - som er en form for udnyttelse, der er karakteriseret af gentagelser - ikke sidestilles med offentlig fremfoerelse af et vaerk, der er overfoert paa en videokassette. Generaladvokaten understregede derimod de lighedspunkter, der er mellem udlejning og salg: Begge er en kommerciel udnyttelse, som »noedvendigvis indebaerer en markedsfoering af produktet til fordel for forbrugeren«. Videre anfoerte generaladvokaten, at naar ophavsmanden til en film »har solgt videogrammet og saaledes definitivt har overdraget sin ejendomsret til denne vare og givet sin tilladelse til, at den frit kan omsaettes, kan ikke benytte sig af en anden stats regler for at goere sin eneret til det vaerk, som er indspillet paa videogrammet, gaeldende og reelt forhindre, at det indfoeres til denne stat. Dette krav er nemlig motiveret af den samme oekonomiske interesse, som laa til grund for den foerste disposition over vaerket, og naar det er tilfaeldet, maa det boeje sig for reglen i artikel 30 ... [idet man ellers ville] unddrage forbrugerne, her de danske borgere, en ret, som tilkommer dem i medfoer af traktaten« (kursiveret i den originale tekst). Med hensyn til den foreslaaede loesning var konsumptionen af retten for filmens ophavsmand til at modsaette sig udlejning af videogrammer, han havde bragt i omsaetning inden for faellesmarkedet, til dels opvejet af, at han antoges at have ret til et rimeligt vederlag eller andre former for formueretlig beskyttelse, idet han kunne beskytte sig »ved at indfoeje bestemmelser med henblik herpaa i salgskontrakten« (forslag til afgoerelse i sag 158/86, jf. ovenfor i note 3, fremsat den 26.1.1988, Sml. s. 2618, paa s. 2622, 2623 og 2624).

(28) - Domstolen fastslog, at »traktatens artikel 30 og 36 ... ikke [er] til hinder for anvendelse af en national lovgivning, som giver ophavsmanden mulighed for at goere udlejning af videogrammer betinget af, at han giver sit samtykke, naar der er tale om videogrammer, der allerede med hans tilladelse er bragt i omsaetning i en anden medlemsstat, efter hvis lovgivning ophavsmanden kan kontrollere det foerste salg, men ikke forbyde udlejning«.

(29) - Jf. G. Marenco-K. Banks: Intellectual Property and the Community Rules on Free Movement: Discrimination Unearthed, i European Law Review, 1990, s. 224, paa s. 248 og 249. Forfatterne henviser til, at der ikke sker konsumption af eneretten til udlejning, efter at den fysiske baerer for foerste gang er udbudt til salg, men et lignende raesonnement maa gaelde i den foreliggende sag.

(30) - Jf. ovenfor i note 20 og 21. Se ogsaa F. Pollaud-Dulian: Le droit de destination: le sort des exemplaires en droit d'auteur, Paris, 1989, s. 464, og det ovenfor i note 17 naevnte vaerk af Benabou, s. 117 [hvor der henvises til den af Tribunal de Charleroi afsagte dom af 27.3.1986, forenede sager 48.587 og 51.363, GPFI m.fl. mod DGD og VRP (Revue internationale du droit d'auteur, 1986, IV, s. 128), hvori det hedder, at »saafremt det antages, at en film kan vaere genstand for en territorial eneret med hensyn til distribution i biografer, men at en saadan ret ikke kan goeres gaeldende over for tredjemand for saa vidt angaar videokassetter, vil en eneret til udnyttelse i biografer klart blive beroevet sit indhold, idet det nationale marked i saa fald ville blive oversvoemmet af videokassetter, hvilket ville vaere til skade for den udnyttelse af filmen i biografer, som eneretten netop tilsigter at beskytte« (Domstolens oversaettelse)].

(31) - Direktivets artikel 1, som har overskriften »Harmoniseringens genstand«, har foelgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne indfoerer i overensstemmelse med bestemmelserne i dette kapitel ... ret til at tillade eller forbyde udlejning og udlaan af originalvaerker og eksemplarer af ophavsretligt beskyttede vaerker samt af andre frembringelser, der er naevnt i artikel 2, stk. 1 [dvs. optagelser af udoevende kunstneres fremfoerelser, fonogrammer og den foerste optagelse af en film].

2. I dette direktiv forstaas ved 'udlejning': det forhold, at et vaerk med henblik paa direkte eller indirekte oekonomisk eller kommerciel fordel for et begraenset tidsrum stilles til raadighed med henblik paa brug.

(...)

4. Salg eller anden form for distribution af originalvaerker, eksemplarer af ophavsretligt beskyttede vaerker og andre frembringelser, jf. artikel 2, stk. 1, medfoerer ikke, at de i stk. 1 omhandlede rettigheder udtoemmes.«

Direktivets artikel 2 (»Rettighedshavere samt vaerker, der er genstand for udlejnings- og udlaansrettigheder«) bestemmer i stk. 4: »De rettigheder, der er omhandlet i stk. 1, kan overfoeres eller overdrages, eller der kan gives licenser til udnyttelse heraf ved kontrakt.«

Endelig hedder det i artikel 9 (»Spredningsret«), som findes i direktivets kapitel 2 om ophavsretsbeslaegtede rettigheder:

»(...)

2. Spredningsretten inden for Faellesskabet ... udtoemmes foerst, naar genstanden for foerste gang saelges i Faellesskabet af rettighedshaveren eller med dennes tilladelse.

3. Spredningsretten beroerer ikke de saerlige rettigheder ifoelge kapitel 1, saerlig artikel 1, stk. 4.«

(32) - Jf. dom af 28.4.1998, sag C-200/96, Metronome Musik, Sml. I, s. 1953, praemis 13-20, og generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse af 22.1.1998, punkt 13, 14, 25 og 26.

(33) - Jf. blandt mange domme den ovenfor i note 9 naevnte dom af 6.10.1982, praemis 17-20, hvori Domstolen fastslog, at selv om ophavsretten til en film og den heraf foelgende fremfoerelsesret ikke i sig selv er omfattet af forbuddet i artikel 85, »kan udoevelsen af disse rettigheder i en bestemt oekonomisk eller retlig sammenhaeng, som foerer til en betydelig begraensning i filmdistributionen eller fordrejer konkurrencen paa filmmarkedet, under hensyn til markedets saerlige forhold vaere omfattet af dette forbud«. Domstolen tilfoejede, at det tilkommer de nationale domstole at foretage de noedvendige undersoegelser, »herunder navnlig efterproeve, om udoevelsen af eneretten til at fremfoere filmen skaber kunstige hindringer, som ikke er berettiget under hensyn til filmindustriens forhold, eller om filmens indspilningsmuligheder overstiger, hvad der maa anses for et rimeligt afkast af de foretagne investeringer, eller endelig, om enerettens gyldighedsperiode er uforholdsmaessig lang under hensyn til de paagaeldende krav ... [og] generelt ... om udoevelsen af den overdragne eneret paa et bestemt geografisk omraade kan hindre, begraense eller fordreje konkurrencen paa det faelles marked.« Senest har generaladvokat Tesauro paa baggrund af Domstolens nyere afgoerelser understreget, at det er tvivlsomt, »om de generelle hensyn, der har begrundet tildelingen af eneretten [til udlejning], ogsaa kan begrunde en udoevelse af denne ret, som er i aabenbar strid med traktatens artikel 86« (forslag til afgoerelse i sag C-200/96, fremsat den 22.1.1998, naevnt ovenfor i note 32, punkt 33).

(34) - I henhold til Domstolens faste praksis gaelder dette krav i saerlig grad inden for konkurrenceomraadet, der er kendetegnet ved komplekse faktiske og retlige omstaendigheder (jf. blandt mange domme dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo, Sml. I, s. 939, praemis 6 og 7, og af 14.12.1995, sag C-387/93, Banchero, Sml. I, s. 4663, praemis 18-21).