3.

Den af den franske regering og Kommissionen foreslåede løsning, hvorefter sagen tilbagesendes til den belgiske institution, er ganske vist mulig ifølge en ordret fortolkning af forordning nr. 1408/71. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at Domstolen ikke her blot skal anlægge en ordret fortolkning, da det resultat, man således ville nå til, hverken er foreneligt med forordning nr. 1408/71's ånd eller formål eller med kravet om effektiv retsbeskyttelse. At det ville være åbenbart ubilligt igen at henvise sagsøgeren til den belgiske institution, som allerede havde brugt tretten måneder til at træffe en urigtig afgørelse, som fyldte én side, og yderligere fem uger til at opfylde sin forpligtelse til straks at videresende ansøgningen til den franske institution, er helt klart og kræver ikke yderligere begrundelse. Når henses til den omstændighed, at sagsøgeren tilbragte tyve år ud af den periode på tredive år, hvor han på grund af sit arbejde var udsat for risiko, i Frankrig, kan det ikke med føje bestrides, at det ville være sagligt begrundet, at den franske institution var forpligtet til at påtage sig de omstridte ydelser. Yderligere ville det være urimeligt, om den franske institution kunne drage fordel af en fejl begået af den belgiske institution, hvorved den blev fritaget for at erlægge ydelser, som den efter sagsforholdet var forpligtet til at betale. For at finde en passende løsning af dette retsproblem er det navnlig væsentligt at tage hensyn til den målsætning, som lå til grund for fællesskabslovgiverens udstedelse af forordning nr. 1408/71, nemlig at »reglerne skal sikre, at der inden for Fællesskabet gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne ligebehandling efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede pårørende opnår ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejds- eller bopælssted«. a) Man kunne herefter undersøge, om artikel 86 i forordning nr. 1408/71 virkelig kun har formel betydning som begrænsning af ansøgningsfristerne, eller om den kan tillægges videre betydning. Artikel 86 bestemmer, at begæringer, erklæringer, klage eller appel, der i medfør af en medlemsstats lovgivning skal være indgivet til en myndighed i den pågældende stat inden en bestemt frist, skal anses for rettidigt indgivet, såfremt de inden for samme frist er indgivet til en tilsvarende myndighed i en anden medlemsstat. I så fald skal den myndighed, der har modtaget disse begæringer, straks oversende dem til de kompetente myndigheder i den pågældende stat. Datoen for indgivelsen af disse begæringer til en myndighed i sidstnævnte stat skal anses for at være datoen for deres indgivelse til den kompetente myndighed. Når en begæring således er indgivet til en myndighed i en anden medlemsstat end den, efter hvis lovgivning ydelserne skal tilkendes, er denne myndighed ikke beføjet til at træffe afgørelse om, hvorvidt begæringen kan realitetsbehandles. En sådan afgørelse kan udelukkende træffes af myndigheden i den medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelsen skal tilkendes, og som begæringen i alt fald skal videresendes til ( 4 ). Man kunne herefter undersøge, om den nævnte bestemmelse i artikel 86 kan fortolkes således, at den ikke blot vedrører den rettidige indgivelse af en begæring om en ydelse, men samtidig også har til formål at begrænse de frister, som ifølge national lovgivning er foreskrevet for iværksættelse af bestemte handlinger. Til støtte for denne fortolkning af artikel 86 i forordning nr. 1408/71 kunne anføres det forhold, at ansøgeren ikke har nogen indflydelse på, hvor omgående (»straks«) den institution, som ikke skal præstere ydelser, videresender begæringer til den institution, som er forpligtet hertil. Den forenkling af proceduren, som ansøgeren sikres ifølge artikel 86 i forordning nr. 1408/71, ville miste en betydelig del af sin praktiske betydning (dens gennemslagskraft), hvis ansøgeren ligefrem kunne risikere at miste de fordele, som han indrømmes ifølge artikel 86, på grund af forsømmelighed eller langsommelighed udvist af den institution, som ikke skal præstere ydelserne. Så tillokkende en sådan fortolkning af artikel 86 i forordning nr. 1408/71 end måtte forekomme — og den er ikke i strid med Domstolens hidtidige praksis vedrørende denne bestemmelse — kunne der rejses betænkeligheder, såfremt Domstolen her skulle tage stilling til dette generelle spørgsmål, især da de praktiske virkninger heraf vel ikke kan overskues fuldt ud i alle enkeltheder. Den foreliggende tvist kan nemlig formentlig løses på grundlag af en særbestemmelse for erhvervssygdomme i forordning nr. 1408/71. b) Da Domstolen ifølge sin faste praksis ( 5 ) forsyner den nationale ret med fortolkningsmomenter vedrørende fællesskabsretten, som kan være nyttige for denne ved afgørelsen af hovedsagen, bør det af cour d'appel de Douai forelagte spørgsmål besvares under hensyntagen til samtlige for sagen relevante fællesskabsretlige bestemmelser, også selv om de ikke udtrykkeligt er nævnt i den forelæggende rets spørgsmål. I overensstemmelse med denne retspraksis skal jeg herefter undersøge, om artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 kan anvendes i den foreliggende sag. Artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 bestemmer: »Såfremt tilkendelse af ydelser i anledning af en erhvervssygdom efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at den pågældende sygdom første gang er lægeligt konstateret på dens område, anses denne betingelse for opfyldt, når sygdommen første gang er konstateret på en anden medlemsstats område.« Jeg opfatter denne bestemmelse som en yderligere forenkling af proceduren til gunst for ansøgeren, idet den institution i en medlemsstat, som er forpligtet til at præstere ydelser, skal godtage den første Ixgeerkleering, hvorved en erhvervssygdom konstateres, som gyldig dokumentation, også når erklæringen er udstedt på en anden medlemsstats område. For så vidt fraviger artikel 57, stk. 2, bestemmelsen i artikel 57, stk. 1, hvorefter ydelser »alene tilkendes efter den stats lovgivning, hvis betingelser den pågældende senest har opfyldt«. Selv om begrænsningen udtrykte ved »alene« ganske vist generelt måtte finde anvendelse ved fastsættelsen af ydelsesbeløbet og bevillingsproceduren, gælder den dog ikke for den første lægelige konstatering af erhvervssygdommen. Når den institution, som skal præstere ydelser, er forpligtet til at godtage den lægelige konstatering af en erhvervssygdom, som er fastslået i en anden medlemsstat, må det ligeledes gælde, når den lægelige konstatering ikke har fundet sted ifølge den procedure, der gælder i den medlemsstat, som skal præstere ydelser. Det kan nemlig ikke udelukkes, at det på tidspunktet for den lægelige konstatering af erhvervssygdommen endnu ikke er afgjort, hvilken medlemsstat der er forpligtet til at præstere ydelserne. I øvrigt kan det ikke kræves, at den læge, som anmodes om at konstatere erhvervssygdommen, har kendskab til andre medlemsstaters socialretlige procedurer. Artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 skal derfor fortolkes således, at betingelser, hvorefter tilkendelse af ydelser i anledning af erhvervssygdom i henhold til en medlemsstats lovgivning er betinget af, at den pågældende sygdom første gang er lægeligt konstateret på dens område, også må anses for opfyldt, når den pågældende sygdom er konstateret på en anden medlemsstats område, og således også, når denne konstatering er sket i overensstemmelse med de i den anden medlemsstats gxldende procedureregler. Den franske institution Centre de sécurité sociale des travailleurs migrants har tilsyneladende været af samme opfattelse, da det i sin — ganske vist kortfattede — skrivelse af 28. april 1983 til Caisse primaire blot anmodede denne om at undersøge, om den af sagsøgeren i Frankrig udøvede beskæftigelse kunne have forårsaget den konstaterede nedsættelse af hørelsen. Caisse primaire var således ikke blevet opfordret til at gennemføre hele proceduren til anerkendelse af en erhvervssygdom, men skulle blot udtale sig om et enkelt aspekt. Jeg skal dog yderligere bemærke, at det ikke er helt klart, om tilkendelse af ydelser i anledning af erhvervssygdom ifølge fransk lovgivning er betinget af, at den pågældende sygdom første gang er konstateret på fransk område. Visse bestemmelser i den franske socialsikringslovgivning synes ganske vist at tale herfor, men der er dog her tale om et spørgsmål, som i så fald måtte afgøres af den nationale ret. I den foreliggende sag skal der imidlertid ikke tages afgørende stilling til dette problem. Når nemlig en lægelig konstatering af en erhvervssygdom ifølge procedurereglerne i den medlemsstat, hvor lægen har bopæl, også er tilstrækkelig, selv om denne konstatering ifølge lovgivningen i den medlemsstat, som er forpligtet til at præstere ydelserne, skulle være foretaget på denne stats område, så må en tilsvarende første lægelig konstatering så meget mere være tilstrækkelig, når det ikke udtrykkeligt er foreskrevet, at konstateringen skal foretages i den forpligtede medlemsstat. Også her må det princip gælde, at den læge, som første gang konstaterer en erhvervssygdom, ikke kan være forpligtet til at have kendskab til andre medlemsstaters socialretlige procedurer. For yderligere at belyse spørgsmålet bemærkes, at det andet audiogram, som er foreskrevet i bilag nr. 42 til anordning nr. 46-2959 som ændret ved anordning nr. 81-507, må betragtes som den første lægelige konstatering af erhvervssygdomme, jfr. artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, da forordningen sondrer mellem på den ene side den første lægelige konstatering af erhvervssygdommen og på den anden side forværringen af en arbejdstagers tilstand (artikel 60).