ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Bekendtgørelsens § 3, stk. 3 og 4, bestemmer: »(3) Oplysningerne i stk. 1 angives på emballagen eller på en vedhæftet etiket på et synligt sted, på tysk, i et let forståeligt sprog, tydeligt læseligt og uudsletteligt. Oplysningerne i stk. 1 kan ligeledes gives på et andet let forståeligt sprog, for så vidt som det ikke begrænser oplysningerne til forbrugerne. Oplysningerne må ikke maskeres eller adskilles fra andre oplysninger eller grafiske elementer. Oplysningerne i stk. 1, nr. 1, 4 og 5, og oplysningerne om kvantitet i § 43, stk. 1, i lov om markedsføring og levering af måleudstyr på markedet, dets anvendelse og kalibrering samt om færdigpakninger angives inden for samme synsfelt. (4) Som undtagelse fra stk. 3, 1. kan oplysningerne i stk. 1 vedrørende: a) individuelle færdigretter, der skal leveres til etablissementer med henblik på indtagelse b) færdigpakninger, der skal markedsføres under en sælgers navn eller under en salgsvirksomheds navn, der er etableret i en af medlemsstaterne i Den Europæiske Union eller i en anden kontraherende stat til EØS-aftalen i forbindelse med leveringen til denne c) færdigpakkede levnedsmidler, der er bestemt til levering til forbrugerne som omhandlet i § 1, stk. 1, andet punktum, med henblik på tilberedning, forarbejdning, deling eller opskæring [...], [...] fremgå af handelsdokumenterne for disse levnedsmidler, når disse dokumenter, der indeholder samtlige oplysninger vedrørende mærkningen, med sikkerhed enten ledsager de pågældende levnedsmidler eller er blevet fremsendt før leveringen eller samtidig med denne. For så vidt angår nr. 1, litra b) og c), skal oplysningerne i stk. 1, nr. 1, 2 og 4 ligeledes angives på levnedsmidlernes yderste emballage. For så vidt angår stk. 2, nr. 3, skal oplysningerne i stk. 1, nr. 1 og 4, ikke fremgå af det samme vindue.«
2

Artikel 34, stk. 2, i aftalen mellem Kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Kongeriget Spanien, Den Franske Republik, Storhertugdømmet Luxembourg, Kongeriget Nederlandene og Republikken Østrig om intensivering af det grænseoverskridende samarbejde, navnlig om bekæmpelse af terrorisme, grænseoverskridende kriminalitet og ulovlig migration, der blev undertegnet i Prüm (Tyskland) den 27. maj 2005 (herefter »Prümaftalen«), er affattet således: »The supply of personal data provided for under this Convention may not take place until the provisions of this chapter have entered into force in the national law of the territories of the Contracting Parties involved in such supply. The Committee of Ministers shall decide in accordance with Article 43 whether the conditions have been met.«
13

Den belgiske regering har gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse for det første, at artikel 7, stk. 2a, nr. 1, i lov om sundhedsbeskyttelse ingen forbindelse har til genstanden for tvisten i hovedsagen, idet detailpriserne ved videresalg for tobaksvarer i Belgien er reguleret af andre bestemmelser i belgisk ret. Den har for det andet anført, at fortolkningen af direktiv 2011/64 er uden relevans for løsningen af denne tvist, fordi nævnte artikel 7, stk. 2a, nr. 1, ikke har til formål at gennemføre dette direktiv i belgisk ret. Regeringen er for det tredje af den opfattelse, at forelæggelsesafgørelsen ikke opfylder betingelserne i artikel 94 i Domstolens procesreglement, for så vidt som forelæggelsesafgørelsen hverken indeholder tilstrækkelige oplysninger om tvistens faktiske og retlige omstændigheder eller en redegørelse for de nøjagtige grunde til, at den forelæggende ret har rejst spørgsmål om fortolkningen af EU-rettens bestemmelser. Den franske regering har ligeledes udtrykt tvivl med hensyn til, om denne anmodning kan antages til realitetsbehandling.
37

Som generaladvokaten anførte i punkt 29 i sit forslag til afgørelse, følger det heraf, at fodnote 3 i analogi hermed skal fortolkes således, at den referenceperiode, der skal benyttes ved opgørelsen af data med henblik på at kontrollere, at de omhandlede anlæg fortsat drives i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2001/80, er den samme som den, der giver mulighed for at fastslå, om et anlæg opfyldte betingelserne for at gøre brug af den undtagelse, der fremgår af fodnote 3, eller ej, nemlig et år.
35

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares således, at artikel 6, stk. 2, sidste punktum, i tillæg A til bilag I til forordning nr. 1371/2007 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en person, som rejser med tog uden at være besiddelse af rejsehjemmel med henblik herpå, og som ikke berigtiger sin situation inden for de ved disse bestemmelser fastsatte frister, ikke har et kontraktforhold med jernbaneforetagendet.
51

Domstolen fastslog i præmis 63 og 64 i dom af 18. december 2007, Jundt (C-281/06, EU:C:2007:816), at en sådan forskelsbehandling ikke kunne begrundes i det almene hensyn til fremme af undervisning, forskning og udvikling, for så vidt som den begrænsede friheden for undervisere, som udøvede deres virksomhed som bibeskæftigelse, til at vælge det sted, hvor de ønskede at udbyde deres tjenesteydelser inden for Unionen, uden at det var godtgjort, at det for at virkeliggøre målet om fremme af undervisning var nødvendigt at forbeholde den omhandlede skattefritagelse for skattepligtige, som udøvede sådanne aktiviteter ved universiteter, der var beliggende på det indenlandske område.
9

Proceduren for tildeling af stabilitetsstøtte til et medlem af ESM er beskrevet i ESM-traktatens artikel 13 som følger: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. On receipt of such a request, the Chairperson of the Board of Governors shall entrust the European Commission, in liaison with the ECB, with the following tasks: a) to assess the existence of a risk to the financial stability of the euro area as a whole or of its Member States, unless the ECB has already submitted an analysis under Article 18(2); b) to assess whether public debt is sustainable. Wherever appropriate and possible, such an assessment is expected to be conducted together with the [International Monetary Fund (IMF)]; c) to assess the actual or potential financing needs of the ESM Member concerned. 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of a financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for a financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the [FEU Treaty], in particular with any act of European Union law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The European Commission shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. [...] 7. The European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
8

Proceduren for tildeling af stabilitetsstøtte til et medlem af ESM er beskrevet i ESM-traktatens artikel 13 som følger: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. On receipt of such a request, the Chairperson of the Board of Governors shall entrust the European Commission, in liaison with the ECB, with the following tasks: a) to assess the existence of a risk to the financial stability of the euro area as a whole or of its Member States, unless the ECB has already submitted an analysis under Article 18(2); b) to assess whether public debt is sustainable. Wherever appropriate and possible, such an assessment is expected to be conducted together with the [International Monetary Fund (IMF)]; c) to assess the actual or potential financing needs of the ESM Member concerned. 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of a financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for a financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the [FEU Treaty], in particular with any act of European Union law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The European Commission shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. [...] 7. The European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
Bundesfinanzhof (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»UStG’s § 15, stk. 1, andet punktum, bestemmer, at levering, indførsel eller erhvervelse inden for Fællesskabet af en vare, som en erhvervsdrivende for mindre end 10%’s vedkommende anvender erhvervsmæssigt, ikke anses for at være bestemt for virksomheden – og ophæver i så henseende retten til at fradrage indgående moms.

Ordningen bygger på bemyndigelsesbeslutningens artikel 1, der ved fravigelse fra sjette direktivs artikel 17, stk. 2, bemyndiger Forbundsrepublikken Tyskland til at ophæve fradragsretten for moms på udgifter til varer eller tjenesteydelser, når den afgiftspligtige persons eller den afgiftspligtige persons personales privatforbrug eller mere generelt en ikke-erhvervsmæssig anvendelse af disse udgør over 90% af den samlede anvendelse.

Gælder denne bemyndigelse – i overensstemmelse med dens ordlyd – kun i de tilfælde, der er fastsat i sjette direktivs artikel 6, stk. 2 (artikel 26 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162), eller derudover i samtlige tilfælde, hvor en vare eller en tjenesteydelse kun delvist anvendes erhvervsmæssigt?«
Adgangsdirektivets artikel 13 med overskriften »Forpligtelser vedrørende priskontrol og omkostningsregnskaber« er affattet således:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder kan i medfør af bestemmelserne i artikel 8 pålægge forpligtelser vedrørende omkostningsdækning og priskontrol, herunder forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser og udarbejdelse af omkostningsregnskabssystemer i forbindelse med udbud af bestemte former for samtrafik og/eller adgang, såfremt en markedsanalyse viser, at den pågældende udbyder som følge af en utilstrækkelig konkurrence vil kunne opretholde sine priser på et unaturligt højt niveau eller opretholde en prisklemme til skade for slutbrugerne. For at tilskynde udbyderen til investeringer, herunder i næste generations net, skal de nationale tilsynsmyndigheder tage hensyn til udbyderens investeringer og lade udbyderen få en rimelig forrentning af den relevante investerede kapital under hensyntagen til eventuelle specifikke risici i forbindelse med et bestemt nyt netinvesteringsprojekt.

2. De nationale tilsynsmyndigheder sikrer, at alle mekanismer til omkostningsdækning eller metoder, der kan anvendes til fastlæggelse af priser, sigter mod at fremme effektiviteten og skabe holdbar konkurrence og øgede fordele for forbrugerne. I den forbindelse kan de nationale tilsynsmyndigheder også tage hensyn til de priser, der kan opnås på tilsvarende markeder med konkurrence.

[…]«
26

Dernæst er den forelæggende ret af den opfattelse, at der i de to sager er sket misbrug af tidsbegrænsede kontrakter. For så vidt angår Florentina Martínez Andrés opfylder begrundelsen i udnævnelsen og i de efterfølgende forlængelser ikke de lovbestemte krav med henblik på at sikre, at de tidsbegrænsede kontrakter ikke misbruges. Da der ikke foreligger nogen udtrykkelig angivelse af de ydelser, som de forskellige forlængelser skulle omfatte, finder den forelæggende ret det ikke muligt at undersøge, om forlængelserne reelt er blevet anvendt for at opfylde midlertidige behov eller for at dække permanente og vedvarende administrative behov. For så vidt angår Juan Carlos Castrejana López har den forelæggende ret fremhævet dels, at genstanden for den tidsbegrænsede udnævnelse med henblik på gennemførelse af et planlægningsprogram strakte sig over en lang periode, fra 1995 til 2012, dels, at kontraktforholdet fortsatte ud over tidspunktet for afslutning af det nævnte projekt.
51

Den forelæggende ret har ikke desto mindre henvist til præmis 58 i dom af 27. september 2012, VSTR (C-587/10, EU:C:2012:592), hvori Domstolen udtalte, at sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, ikke er til hinder for, at en medlemsstats skattemyndigheder gør momsfritagelsen for en levering inden for Fællesskabet betinget af, at leverandøren angiver erhververens momsregistreringsnummer, dog under den forudsætning, at afslaget på at indrømme denne fritagelse ikke alene begrundes med, at denne forpligtelse ikke er blevet opfyldt, når leverandøren – efter at have truffet alle de foranstaltninger, som med rimelighed kan kræves af den pågældende – ikke er i stand til i god tro at angive dette registreringsnummer, og når leverandøren i øvrigt er fremkommet med andre oplysninger, som i tilstrækkelig grad kan godtgøre, at erhververen er en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab under den omhandlede transaktion. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det følger heraf, at der kan gives afslag på at indrømme momsfritagelsen med hensyn til en afgiftspligtig person, som i forbindelse med en overførsel inden for Fællesskabet ikke har truffet alle de foranstaltninger, som med rimelighed kan kræves af den pågældende med henblik på at meddele myndighederne et momsregistreringsnummer tildelt af bestemmelsesmedlemsstaten.
Begrundelsen til konventionen og Beneluxlandenes fælles lov om design anfører følgende:

»Artikel 21

[...] [Stk. 3] har til formål at forene kravene til offentlighedens sikkerhed og muligheden for kumulering af to former for beskyttelse. Det er nemlig ønskværdigt, at registret giver så komplet et overblik over beskyttede design som muligt.

I denne forbindelse fastlægger [dette stykke] forpligtelsen for den ophavsmand, der har fundet det passende også at beskytte sig selv ved ansøgning af et design, at afgive en særlig erklæring – i princippet før designretten ophører. For at garantere offentlighedens sikkerhed synes det uomgængeligt at sanktionere undladelsen af at indgive en sådan erklæring ganske strengt. En ophavsret, der ikke er angivet, ophører på samme tid som den designret, som den er kumuleret med […]

Artikel 24

I princippet skal erklæringen være afgivet, inden designretten ophører.

[...]«
46

Henset til de vanskeligheder, som sådanne ansøgere kan blive stillet over for, navnlig som følge af den vanskelige humanitære og materielle situation, som de kan befinde sig i, må det i denne sammenhæng fastslås, at en præklusiv frist som den i hovedsagen omhandlede synes særligt kort og ikke i praksis sikrer alle disse ansøgere en effektiv mulighed for at indgive en ansøgning om tildeling af subsidiær beskyttelse og i givet fald at opnå tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus. En sådan frist kan derfor ikke med rimelighed begrundes i hensynet til at sikre en hensigtsmæssig gennemførelse af proceduren for behandling af ansøgninger om tildeling af subsidiær beskyttelsesstatus.
23

Domstolen har hvad angår et forbud i tysk ret mod postordresalg af lægemidler, der er apoteksforbeholdt i den omhandlede medlemsstat, allerede fastslået, at et sådant forbud medfører større ulemper for apoteker uden for Tyskland end for apoteker, der befinder sig på det tyske område. Selv om det vanskeligt kan bestrides, at forbuddet fratager de tyske apoteker et supplerende eller alternativt middel til at nå de endelige forbrugere af lægemidler på det tyske marked, må det dog konstateres, at de bevarer muligheden for at sælge lægemidlerne i deres apoteker. Internettet er derimod et mere betydningsfuldt middel for apoteker, der ikke er etableret på det tyske område, med henblik på at nå direkte ud på det tyske marked. Et forbud, der rammer apoteker, som er etableret uden for det tyske område, hårdere, kan for så vidt angår adgangen til markedet medføre større ulemper for varer fra andre medlemsstater end for indenlandske varer og udgør således en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion som omhandlet i artikel 34 TEUF (jf. i denne retning dom af 11.12.2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, EU:C:2003:664, præmis 74-76).
1)

Artikel 28 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) skal fortolkes således, at en aftale om et ansættelsesforhold, der er opstået før den 17. december 2009, kun er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, for så vidt som ansættelsesforholdet i henhold til en gensidig aftale mellem de kontraherende parter, der har manifesteret sig fra denne dato, er blevet ændret i et sådant omfang, at det må antages, at en ny aftale er blevet indgået fra den nævnte dato, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
12

Den forelæggende ret er for det første bekendt med Domstolens praksis, hvorefter en tilsidesættelse af forpligtelsen til at give meddelelse om tekniske forskrifter medfører, at de nævnte regler er uden retsvirkning, således at de ikke kan gøres gældende over for tredjeparter. Denne ret har for det andet henvist til Domstolens praksis, hvorefter medlemsstaterne frit kan fastsætte målene for deres politik på hasardspilsområdet. Den nævnte ret har i øvrigt bemærket, at de restriktioner, som pålægges – ifølge samme retspraksis – udelukkende skal bedømmes i forhold til de mål, som den pågældende medlemsstats nationale myndigheder forfølger, og det ønskede beskyttelsesniveau samt opfylde de betingelser, der fremgår af Domstolens praksis, for så vidt angår deres forholdsmæssighed.
18

I denne henseende finder denne ret, at det er tvivlsomt, hvordan navnlig artikel 1 og 3 i forordning nr. 2201/2003 skal fortolkes, og den ønsker en afklaring med hensyn til det materielle anvendelsesområde for denne forordning. Den rejser således for det første spørgsmålet, om en sag om omstødelse af ægteskab, der er anlagt, efter at en af ægtefællerne er afgået ved døden, er omfattet af nævnte forordning. I denne forbindelse bemærker den, at forordning nr. 2201/2003 ophævede Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn (EFT 2000, L 160, s. 19), hvis indhold i vid udstrækning gentog indholdet af konventionen om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager af 28. maj 1998 (EFT 1998, C 221, s. 2). I den forklarende rapport til denne konvention, som blev udarbejdet af Alegria Borrás og godkendt af Rådet (EFT 1998, C 221, s. 27), blev det præciseret, at konventionens anvendelsesområde ikke omfatter sager, hvor der skal tages stilling til et ægteskabs gyldighed på grundlag af en omstødelsesbegæring, der er indgivet, efter at den ene eller eventuelt begge ægtefæller er afgået ved døden.
14

Under disse omstændigheder har Sąd Najwyższy (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal rammedirektivets artikel 4, stk. 1, [første afsnit,] første og tredje punktum, fortolkes således, at hvis en netudbyder anfægter en afgørelse fra den nationale tilsynsmyndighed om afregningssatser for opkaldsterminering i den pågældende udbyders net [(den første afgørelse)], og i tilslutning hertil anfægter en efterfølgende afgørelse fra den nationale tilsynsmyndighed om ændring af en kontrakt mellem [adressaten for den første afgørelse] og en anden virksomhed, hvorved der foretages en tilpasning af satserne for afregning af opkaldsterminering i det net, som [adressaten for den første afgørelse] udbyder, til de i [den første afgørelse] fastlagte satser (gennemførelsesafgørelsen), kan den nationale domstol, der har fastslået, at [den første afgørelse] blev annulleret, henset til rammedirektivets artikel 4, stk. 1 [...] [andet afsnit], og de interesser, der gør sig gældende hos den virksomhed, der drager fordel af gennemførelsesafgørelsen, og som følger af princippet [om] beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, ikke annullere gennemførelsesafgørelsen, eller skal rammedirektivets artikel 4, stk. 1, [første afsnit] første og tredje punktum, sammenholdt med chartrets artikel 47, fortolkes således, at den nationale domstol kan annullere gennemførelsesafgørelsen fra den nationale tilsynsmyndighed og følgelig lade de pligter, der fremgår af gennemførelsesafgørelsen, bortfalde for perioden indtil retsafgørelsen, såfremt den nationale domstol antager, at dette er nødvendigt for at sikre en effektiv retsbeskyttelse af den virksomhed, der har anfægtet den nationale tilsynsmyndigheds afgørelse, som havde til formål at gennemføre pligterne i henhold til den [første] afgørelse, der senere blev annulleret?«
40

Det skal fremhæves, at de regler, der er omhandlet i denne doms præmis 37 og 39, finder anvendelse uden forskel over for fabrikanter og parallelimportører af udstyr til in vitro-diagnostik. Forbuddet mod, at medlemsstaterne kræver en ny overensstemmelsesvurdering, vedrører nemlig alt udstyr, der er forsynet med CE-mærkningen, og som har været genstand for en overensstemmelsesvurderingsprocedure i henhold til artikel 9 i direktiv 98/79. Ligeledes omfatter medlemsstaternes mulighed eller – for så vidt angår udstyr til selvtestning – forpligtelse til at kræve, at den endelige bruger gives en oversættelse til det eller de officielle sprog i medlemsstaten af de oplysninger, der er nødvendige for en sikker anvendelse af udstyr til in vitro-diagnostik, alt udstyr, uanset om dette sælges af fabrikanten eller tredjemand.