Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – retten til ud- og indrejse – anvendelsesområde

(Art. 20 TEUF og 21 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 4, stk. 1)

2. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsning i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – generelle principper – direkte virkning

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 27)

3. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsning i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed eller sundhed – rækkevidde

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 27)

4. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsning i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed

(Art. 21 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 27)

5. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – begrænsning i retten til indrejse og ophold af hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 27, stk. 1 og 2)

Sammendrag

1. En person, som har statsborgerskab i en medlemsstat, er i henhold til artikel 20 TEUF unionsborger og kan derfor påberåbe sig de rettigheder, der er knyttet til denne status, herunder over for sin oprindelsesmedlemsstat, og navnlig den ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som er fastsat i artikel 21 TEUF. Retten til fri bevægelighed omfatter både EU-borgeres ret til at indrejse i en anden medlemsstat end den, hvor de har oprindelse, og den tilsvarende ret til at udrejse af sidstnævnte. De grundlæggende friheder i denne traktat ville således blive berøvet deres indhold, hvis oprindelsesmedlemsstaten uden gyldig grund kunne forbyde sine egne statsborgere at forlade dens område og indrejse på en anden medlemsstats område.

Eftersom artikel 4, stk. 1, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område udtrykkeligt bestemmer, at alle unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, har ret til at forlade en medlemsstats område for at rejse til en anden medlemsstat, er en situation, hvor en person vil rejse til en anden medlemsstats område fra den medlemsstats område, hvor han er statsborger, følgelig omfattet af unionsborgernes ret til fri bevægelighed og til frit at opholde sig i medlemsstaterne.

(jf. præmis 24-27)

2. Det forhold, at en national lov om gennemførelse af direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område ikke finder anvendelse på statsborgere i den omhandlede medlemsstat, kan ikke have til følge, at den nationale ret forhindres i at sikre den fulde virkning af de EU-retlige bestemmelser, der finder anvendelse, og i særdeleshed af nævnte direktivs artikel 27. Det tilkommer således den ret, som sagen er indbragt for, at undlade at anvende en bestemmelse i national ret, der strider imod EU-retten, herunder at ophæve en individuel administrativ afgørelse, der er truffet på grundlag af en sådan bestemmelse. Desuden kan bestemmelserne i ovennævnte artikel, der er ubetingede og tilstrækkelig præcise, påberåbes af en borger over for den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger.

(jf. præmis 31 og 32)

3. Selv om medlemsstaterne i det væsentlige frit i overensstemmelse med deres nationale behov, der kan variere fra medlemsstat til medlemsstat og fra periode til periode, kan bestemme, hvad hensynene til den offentlige orden og den offentlige sikkerhed kræver, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse krav i EU-retlig sammenhæng, og særligt som begrundelse for en undtagelse til det grundlæggende princip om den frie bevægelighed for personer, skal fortolkes strengt, således at deres rækkevidde ikke ensidigt kan fastlægges af den enkelte medlemsstat uden kontrol fra Unionens institutioner.

(jf. præmis 34)

4. EU-retten er ikke til hinder for en medlemsstats lovbestemmelse, der gør det muligt for den administrative myndighed at forbyde en statsborger i denne stat at udrejse heraf med den begrundelse, at en skattegæld i det selskab, hvor han er en af direktørerne, ikke er blevet betalt, dog på den dobbelte betingelse, at den omhandlede foranstaltning under visse særlige omstændigheder, som bl.a. kunne følge af karakteren eller størrelsen af denne gæld, har til formål at modsvare en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod en grundlæggende samfundsinteresse, og hvis tilsigtede mål således ikke alene opfylder økonomiske betragtninger. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om denne dobbelte betingelse er opfyldt.

Dels kan det således ikke principielt udelukkes, at den manglende inddrivelse af fordringer i forbindelse med skatter og afgifter kan være omfattet af hensynet til den offentlige orden. Dels gælder, at eftersom inddrivelse af offentligretlige fordringer, herunder navnlig skatter, har til formål at sikre finansiering af foranstaltninger, der træffes af den omhandlede medlemsstat, og som er udtryk for dennes almindelige politik på det økonomiske og sociale område, kan de af de offentlige myndigheder trufne foranstaltninger med henblik på at sikre denne inddrivelse principielt heller ikke anses for at have været vedtaget udelukkende ud fra økonomiske betragtninger som omhandlet i artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område.

(jf. præmis 37, 38 og 40 samt domskonkl. 1)

5. Selv hvis det antages, at forbudsforanstaltningen mod at udrejse af området er blevet vedtaget på de betingelser, der er fastsat i artikel 27, stk. 1, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, er de betingelser, der er fastsat i samme artikels stk. 2, til hinder for en sådan foranstaltning, hvis den udelukkende er baseret på eksistensen af en skattegæld i et selskab, hvori den berørte part er en af direktørerne, og alene på grund af denne egenskab, uden at der er foretaget en specifik vurdering af hans personlige adfærd, og uden at det er godtgjort, at han på nogen måde udgjorde en trussel mod den offentlige orden, og hvis forbuddet mod at udrejse af området ikke er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som det forfølger, og går videre end nødvendigt for at nå dette. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, som den har fået forelagt.

(jf. præmis 49 og domskonkl. 2)