Forslag til afgørelse fra generaladvokat Elmer fremsat den 15. juli 1997. - Rådet for Den Europæiske Union mod Lieve de Nil og Christiane Impens. - Appel - Tjenestemænd - Intern udvælgelsesprøve - Foranstaltninger til opfyldelse af en dom om annullation - Overgang til en højere kategori efter en udvælgelsesprøve uden tilbagevirkende gyldighed - Økonomisk og ikkeøkonomisk skade. - Sag C-259/96 P.



Samling af Afgørelser 1998 side I-02915



Generaladvokatens forslag til afgørelse

Indledning

1 I denne appelsag har Raadet for Den Europaeiske Union nedlagt paastand om ophaevelse af dom af 26. juni 1996 afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (herefter »Retten«) i sag T-91/95, Lieve de Nil og Christiane Impens mod Raadet (1) (herefter »dommen«), hvorved Retten annullerede Raadets afslag paa deres anmodninger om erstatning og godtgoerelse for oekonomisk og ikke-oekonomisk skade som foelge af Raadets utilstraekkelige foranstaltninger til fuldbyrdelse af Rettens dom af 11. februar 1993 (herefter »Raiola-Denti-dommen«) (2). Lieve de Nil og Christiane Impens har nedlagt paastand om, at appellen forkastes.

Sagens faktiske omstaendigheder

2 Retten har i dommen anfoert foelgende vedroerende sagens faktiske omstaendigheder:

»1 Den 26. oktober 1990 offentliggjorde Raadet ... en meddelelse om intern udvaelgelsesproeve B/228 med henblik paa besaettelse af 15 stillinger som assistent i loenklasse B5 derved, at tjenestemaend i loenklasse C1 kunne opnaa en 'opnormering' af deres stilling til denne loenklasse ... Det anfoertes i meddelelsen, at der som foelge af den paagaeldende udvaelgelsesproeves karakter ikke ville blive oprettet en reserveliste, og at antallet af personer, der bestod udvaelgelsesproeven, ikke maatte overstige de 15 stillinger, der skulle opnormeres fra kategori C til kategori B for 1990.

2 [Lieve de Nil og Christiane Impens], som paa davaerende tidspunkt var tjenestemaend i Raadet i loenklasse C1, fik adgang til proeverne i forbindelse med udvaelgelsesproeven ved individuel meddelelse af 4. december 1990. Da udvaelgelseskomitéen ikke optog dem paa egnethedslisten for udvaelgelsesproeven, anlagde de den 13. april 1991 sammen med syv andre sagsoegere sag med paastand om annullation af de afgoerelser, der var truffet af udvaelgelseskomitéen ... [I Raiola-Denti-dommen] ... fastslog Retten, at udvaelgelsesproeve B/228 ikke var blevet afviklet i overensstemmelse med meddelelsen om udvaelgelsesproeve B/228, fordi udvaelgelseskomitéen havde tilsidesat denne meddelelse og havde beroevet den fastsatte sprogproeve enhver mening. Retten annullerede foelgelig 'de dispositioner, der blev truffet efter afgoerelserne om at give ansoegerne adgang til proeverne i den interne udvaelgelsesproeve B/228 ...'

3 Efter [Raiola-Denti-dommen], som ikke blev appelleret, besluttede Raadet dels at opretholde afgoerelserne om aendret indplacering af de 15 ansoegere, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228, med virkning fra den 1. januar 1991, dels den 1. september 1993 at offentliggoere en meddelelse om intern udvaelgelsesproeve B/228a med henblik paa besaettelse af seks stillinger som assistent i loenklasse B5 ved opnormering af stillingerne i loenklasse C1. Arten af proeverne i forbindelse med udvaelgelsesproeve B/228a og de naermere bestemmelser om vurderingen af proeverne var identiske med, hvad der gjaldt for proeverne ved udvaelgelsesproeve B/228. Det anfoertes i meddelelsen om udvaelgelsesproeve B/228a, at de ansoegere kunne faa adgang til proeven, som allerede havde faaet adgang til proeverne i forbindelse med udvaelgelsesproeve B/228. De beroerte tjenestemaend blev anmodet om skriftligt at bekraefte deres deltagelse i udvaelgelsesproeve B/228a inden den 15. oktober 1993 ...

4 [Lieve de Nil og Christiane Impens] bekraeftede inden for den fastsatte frist deres deltagelse i udvaelgelsesproeve B/228a og blev, efter at proeverne var gennemfoert, optaget paa egnethedslisten. [Lieve de Nil og Christiane Impens'] stillinger blev placeret i loenklasse B5 med virkning fra den 1. januar 1994.

5 [Lieve de Nil og Christiane Impens] var imidlertid af den opfattelse, at Raadet uanset denne aendrede indplacering ikke reelt kunne antages at have truffet foranstaltninger til at erstatte det tab, der var blevet paafoert dem som foelge af, at udvaelgelseskomitéen for udvaelgelsesproeve B/228 havde afslaaet at optage dem paa egnethedslisten for denne udvaelgelsesproeve, for saa vidt som de som foelge af dette afslag ikke havde opnaaet en aendret indplacering med virkning fra den 1. januar 1991.

6 Den 9. februar 1994 indgav [Lieve de Nil og Christiane Impens] foelgelig en anmodning ... om erstatning for det tab, de havde lidt som foelge af denne ulovlige afgoerelse fra udvaelgelseskomitéen for udvaelgelsesproeve B/228. De anmodede ansaettelsesmyndigheden om at 'fastslaa, at den raekke fejl, der er begaaet af udvaelgelseskomitéen for udvaelgelsesproeve B/228, har paafoert dem saavel ikke-oekonomisk som oekonomisk skade'. De anmodede ansaettelsesmyndigheden om til hver at betale et beloeb paa 500 000 BFR som fuld erstatning for baade den ikke-oekonomiske og den oekonomiske skade ...

7 Denne anmodning blev foerst afslaaet ved et stiltiende afslag ... og derefter ved et udtrykkeligt afslag, som blev meddelt [Lieve de Nil og Christiane Impens] ved notat af 15. juni 1994 fra direktoeren for personale og administration.

8 Den 6. september 1994 indgav [Lieve de Nil og Christiane Impens] en klage over afslaget paa deres anmodning ...

9 Den 4. januar 1995 traf ansaettelsesmyndigheden en udtrykkelig afgoerelse om afvisning af klagen.«

Sagen for Retten

3 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. marts 1995 anlagde Lieve de Nil og Christiane Impens herefter sag ved Retten med paastand om annullation af Raadets afgoerelse.

4 Retten anfoerte foelgende i dommen:

»34 ... for at efterkomme den forpligtelse, som traktatens artikel 176 paalaegger den, skal den institution, der har udstedt en retsakt, som er blevet annulleret af Faellesskabets doemmende myndigheder, fastslaa, hvilke foranstaltninger der er noedvendige for at opfylde annullationsdommen, hvorved den under udoevelse af det skoen, der i saa henseende tilkommer den, skal tage hensyn til saavel konklusionen og praemisserne i den dom, den har pligt til at opfylde, som til bestemmelserne i faellesskabsretten...

35 Idet den paagaeldende institution med henblik paa opfyldelsen af en dom skal overholde faellesskabsretten, skal den sikre overholdelsen af principperne om ligebehandling af tjenestemaend og om deres adgang til karriere, der gaelder for ansaettelse ved EF-institutionerne ...

36 I den foreliggende sag var Raadet forpligtet til at overholde disse to principper, da den fastsatte arten og indholdet af de foranstaltninger, der blev truffet for at opfylde [Raiola-Denti-dommen] ...

...

38 Ved at afslaa at aendre [Lieve de Nil og Christiane Impens'] indplacering med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. januar 1991, som det var tilfaeldet for de tjenestemaend, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228, fratog Raadet dem en udsigt til ... loenklasse B4, og videre paa et tidligere tidspunkt til loenklasse B3, og dermed muligheden for, at deres karriere kunne forloebe paa de samme vilkaar som karrieren for de ansoegere, som havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228. Som [Lieve de Nil og Christiane Impens] har anfoert uden at blive modsagt af Raadet, var 11 af de 15 tjenestemaend, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 og havde faaet indplacering i 1991, allerede blevet forfremmet til loenklasse B3 pr. 1. januar 1996, og tre af disse vil i 1996 kunne forfremmes til loenklasse B2, mens de fire andre tjenestemaend, der havde bestaaet, pr. samme dato var blevet forfremmet til loenklasse B4, og tre af disse vil i 1996 kunne forfremmes til loenklasse B3. Som svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Retten har Raadet indroemmet, at saafremt [Lieve de Nil og Christiane Impens] var blevet indplaceret i loenklasse B5 i januar 1991, kunne de muligvis selv ... vaere blevet forfremmet til loenklasse B4 i juli 1991 og til loenklasse B3 pr. 1. juli 1993, paa hvilket tidspunkt deres nettovederlag ville have oversteget det vederlag, som de paa davaerende tidspunkt faktisk oppebar.

39 [Lieve de Nil og Christiane Impens'] udsigter til udvikling af deres karriere er saaledes blevet fordrejet i forhold til udsigterne for de tjenestemaend, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 ... Efter ivaerksaettelsen af udvaelgelsesproeve B/228a ... havde Raadet nemlig kunnet bestemme, at de aendrede indplaceringer af de tjenestemaend, som havde bestaaet, ville faa virkning fra samme tidspunkt som de aendrede indplaceringer af de tjenestemaend, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228. Da det ikke paa forhaand fastsatte denne loesning, burde det, efter at det havde modtaget [Lieve de Nil og Christiane Impens'] anmodninger herom, have trukket afgoerelserne om aendret indplacering pr. 1. januar 1994 tilbage og derefter for at sikre ligebehandling have genoprettet de paagaeldendes karrierer ...

...

41 For det foerste hviler den kraevede tilbagevirkende gyldighed ikke paa en fiktion om, at [Lieve de Nil og Christiane Impens] havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 og derefter var blevet optaget paa egnethedslisten for denne, men vedroerer virkningerne af, at de faktisk bestod udvaelgelsesproeve B/228a ...

42 For det andet bemaerkes, at de to udvaelgelsesproever ikke var forskellige. Ved [Raiola-Denti-dommen] ... blev saaledes kun de dispositioner annulleret, der blev truffet efter afgoerelserne om at give [Lieve de Nil og Christiane Impens] adgang til udvaelgelsesproeve B/228. Foelgelig var denne udvaelgelsesproeve ikke afsluttet ... men var stadig under gennemfoerelse, og ansoegningerne fra de personer, der havde faaet adgang til proeven ... laa fortsat til behandling i ansaettelsesmyndigheden ... Da Raadet ivaerksatte udvaelgelsesproeve B/228a, genoptog det saaledes reelt blot dispositionerne i forbindelse med udvaelgelsesproeve B/228 i forhold til de ansoegere - og kun dem - der ikke var blevet optaget paa den egnethedsliste, der var oprettet efter de foregaaende proever ... Foelgelig maa de tjenestemaend, der bestod de afholdte proever paa grundlag af meddelelserne B/228 og B/228a, anses for at have bestaaet én og samme udvaelgelsesproeve. Raadet havde dermed pligt til at behandle de personer, der havde bestaaet proeverne paa grundlag af meddelelse B/228a, paa samme maade som de personer, der havde bestaaet proeverne paa grundlag af meddelelse B/228, nemlig ved at tillaegge den aendrede indplacering af den foerste gruppe de samme virkninger som den aendrede indplacering af den anden gruppe.

...

44 ... Raadets afslag paa at traeffe de konkrete foranstaltninger, som ville have gjort det muligt for det at stille [Lieve de Nil og Christiane Impens] paa lige fod med deres kolleger ... udgjorde en overtraedelse af traktatens artikel 176.

45 Raadet skal foelgelig erstatte de tab, der faktisk er lidt som foelge af denne overtraedelse.

...

47 ... [Lieve de Nil og Christiane Impens har] godtgjort at vaere berettiget til erstatning for det tab, der skyldes, at de ikke blev indplaceret i kategori B samtidig med de tjenestemaend, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228, for selv om de ikke havde haft ret til forfremmelse, efter at deres indplacering var blevet aendret, mistede de under alle omstaendigheder en udsigt til et fremtidigt karriereforloeb svarende til karrieren for de ansoegere, der har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 ...

48 [Lieve de Nil og Christiane Impens] goer gaeldende, at de i oevrigt har lidt et ikke-oekonomisk tab, som de opgoer til et symbolsk beloeb paa 1 ECU.

...

50 Retten finder, at den ikke-oekonomiske skade, som [Lieve de Nil og Christiane Impens] reelt har lidt, vedroerer den langvarige tilstand af uvished, som de befandt sig i med hensyn til forloebet af deres karriere. Det fremgaar i saa henseende af de saerlige omstaendigheder i sagen, at der har foreligget vaesentlige mangler i forbindelse med afviklingen af de proever, der blev afholdt paa grundlag af meddelelse B/228, og en alvorlig tilsidesaettelse af [Lieve de Nil og Christiane Impens'] ret til, at disse proever blev afviklet forskriftsmaessigt, hvortil kommer, at Raadets afslag paa at stille dem paa lige fod med deres kolleger ... blev givet paa et tidspunkt, hvor de allerede havde bestaaet de proever, der var afholdt paa grundlag af meddelelse B/228a.

51 Retten finder, at de oekonomiske og ikke-oekonomiske tab, som [Lieve de Nil og Christiane Impens] hver har lidt, med foeje og efter ret og rimelighed samlet kan opgoeres til 500 000 BFR tilsammen ... Raadet vil herefter vaere at doemme til at betale dette beloeb til [Lieve de Nil og Christiane Impens].«

Stillingtagen

5 Raadet har til stoette for paastanden om ophaevelse af dommen fremfoert seks anbringender.

Raadets foerste anbringende

6 Raadet har under sit foerste anbringende anfoert, at Retten har fastslaaet, at Raadet ikke har truffet tilstraekkelige foranstaltninger til at fuldbyrde Raiola-Denti-dommen, da det ved udoevelsen af sin skoensbefoejelse besluttede at gennemfoere en ny udvaelgelsesproeve og omplacere kandidaterne herfra fra den 1. januar 1994. Efter Raadets opfattelse har Retten herved misforstaaet raekkevidden af bestemmelsen i traktatens artikel 176, som denne er fastlagt i dommene Detti (3), Albani (4) og Meskens (5). Endvidere finder Raadet, at Retten modsiger sig selv, naar den paa den ene side udtaler, at det ikke tilkommer Retten at bestemme, hvilke foranstaltninger der skal gennemfoeres for at opfylde en dom, og derefter paa den anden side opremser, hvilke foranstaltninger Raadet kunne have truffet. Herved goeres praksis om, at den paagaeldende institution har en skoensbefoejelse til at vaelge foranstaltninger, virkningsloes.

7 Lieve de Nil og Christiane Impens har heroverfor gjort gaeldende, at Retten med sin dom ikke har tilsidesat traktatens artikel 176 og ovennaevnte retspraksis, idet det foelger heraf, at den paagaeldende institution fuldt ud skal godtgoere den lidte skade, og at Retten efterfoelgende kan kontrollere, om institutionen inden for sin skoensbefoejelse har valgt tilstraekkeligt effektive foranstaltninger til fuldbyrdelse af en dom.

8 Bestemmelsen i EF-traktatens artikel 176, stk. 1, fastsaetter, at:

»Den eller de institutioner, fra hvilken en annulleret retsakt hidroerer, eller hvis undladelse er erklaeret stridende mod denne traktat, har pligt til at gennemfoere de til dommens opfyldelse noedvendige foranstaltninger.«

9 Det foelger af Rettens og Domstolens faste praksis (6), at:

»traktatens artikel 176 fordeler kompetencen mellem den doemmende og den administrative myndighed saaledes, at det tilkommer den institution, der har udstedt den annullerede akt, at bestemme, hvilke foranstaltninger der skal gennemfoeres for at opfylde en annullationsdom ...

Ved udoevelsen af dette skoen skal den administrative myndighed overholde saavel de faellesskabsretlige bestemmelser som konklusionen og praemisserne i den dom, den skal opfylde ...«

10 Domstolen udtalte endvidere i dom af 9. august 1994 (7), at:

»... EF-traktatens artikel 176 indebaerer nemlig, ud over en forpligtelse for administrationen til at traeffe foranstaltninger til opfyldelse af Domstolens dom, en forpligtelse til at erstatte det yderligere tab, som i givet fald er opstaaet paa grund af den ulovlige retsakt, der er annulleret ... Det er saaledes ikke nogen betingelse efter traktatens artikel 176 for at erstatte dette tab, at der er begaaet en ny tjenestefejl, som er forskellig fra den oprindelige ulovlige retsakt, der er annulleret, men der skal efter artikel 176 ydes erstatning for det tab, som skyldes denne retsakt, og som varer ved, efter at den er annulleret, og efter at administrationen har opfyldt annullationsdommen.

I den foreliggende sag havde Retten ... fastslaaet, at Parlamentet havde begaaet en tjenestefejl ved at afslaa at give Mireille Meskens adgang til at deltage i udvaelgelsesproeve B/164. Det maatte derfor tillige undersoeges, om det tab, der var opstaaet paa grund af denne retsakt, varede ved, efter at den var annulleret.

Denne undersoegelse foretog Retten i den appellerede dom. Den antog herved, at den ikke-oekonomiske skade, som var forvoldt paa grund af den omhandlede ulovlige retsakt, varede ved, fordi Parlamentet ikke havde truffet nogen foranstaltninger til at bortskaffe retsaktens foelger.«

11 Jeg er paa denne baggrund enig med Raadet i, at institutionerne paa det tidspunkt, hvor Retten har afsagt en annullationsdom, har en skoensbefoejelse til at beslutte, hvilke foranstaltninger der skal traeffes for at fuldbyrde denne dom. Retten kan imidlertid ved et efterfoelgende sagsanlaeg kontrollere, om institutionen inden for denne skoensbefoejelse har valgt tilstraekkeligt effektive foranstaltninger til fuldbyrdelse af den paagaeldende dom. Herved goeres institutionernes skoensbefoejelse ikke indholdsloes. Hvis blot institutionerne vaelger foranstaltninger, der er tilstraekkeligt effektive til at opfylde dommen, kan institutionerne frit skoenne over, hvilke foranstaltninger der maa anses for at vaere mest hensigtsmaessige i det konkrete tilfaelde.

12 At Retten i praemis 39 i dommen anfoerer, hvilke foranstaltninger Raadet kunne have truffet for paa tilfredsstillende maade at fuldbyrde dommen, paavirker endvidere paa ingen maade institutionernes oprindelige skoensbefoejelse, idet Retten blot eksempelvis naevner, hvilke foranstaltninger institutionen kunne have truffet.

13 Domstolen har vedroerende valget af foranstaltninger til opfyldelse af en dom i Detti-dommen, der vedroerte uregelmaessigheder i forbindelse med en generel udvaelgelsesproeve med henblik paa oprettelse af en ansaettelsesreserve, udtalt, at:

»... sagsoegerens rettigheder [vil] vaere tilstraekkeligt beskyttet, hvis udvaelgelseskomitéen og ansaettelsesmyndigheden tager deres beslutninger op til fornyet overvejelse og soeger en rimelig loesning paa sagen ... uden at det er noedvendigt at omstoede resultatet af udvaelgelsesproeven som helhed eller at annullere de udnaevnelser, som er foretaget paa grundlag heraf ...« (8).

Domstolen tilfoejede i Albani-dommen, efter at have gentaget ovennaevnte passus, at:

»Denne retspraksis bygger paa noedvendigheden af at forene interesserne hos de ansoegere, der har lidt skade paa grund af en ulovlighed i forbindelse med en udvaelgelsesproeve, og de oevrige ansoegeres interesse. Faellesskabets retsinstanser skal nemlig tage hensyn til ikke alene noedvendigheden af at genindsaette de forurettede ansoegere i deres rettigheder, men ogsaa til de bestaaede ansoegeres berettigede forventning« (9).

14 Det foelger for det foerste heraf, at institutionen skal erstatte kandidaterne fra en udvaelgelsesproeve det tab, som de maatte have lidt paa grund af den ulovlige retsakt. Dette skal goeres ved at soege en rimelig loesning paa sagen, hvorved der ligeledes tages hensyn til de oevrige ansoegere. Dommen paavirker imidlertid ikke kandidaterne fra udvaelgelsesproeve B/228, idet der ikke er tale om, at Retten kraever, at Raadet skal omstoede resultatet af udvaelgelsesproeven som helhed eller skal annullere de omplaceringer, der fulgte heraf. Retten fastslaar alene i dommen, at Lieve de Nil og Christiane Impens skulle have haft samme rettigheder som disse. Retspraksis vedroerende raekkevidden for traktatens artikel 176 er saaledes efter min opfattelse ikke tilsidesat ved Rettens dom.

15 Raadets foerste anbringende kan herefter ikke tages til foelge.

Raadets andet anbringende

16 Med sit andet anbringende goer Raadet gaeldende, at Retten i dommens praemis 42 fejlagtigt har antaget, at udvaelgelsesproeve B/228 og B/228a udgoer en samlet proeve og ikke to selvstaendige proever.

Raadet har i den forbindelse anfoert, at den berettigede forventning hos de femten personer, der bestod udvaelgelsesproeve B/228, ikke beskyttes, hvis man, som Retten har gjort, antager, at udvaelgelsesproeve B/228 var under behandling i ca. to aar. Det foelger endvidere af vedtaegtens artikel 30, at ansaettelsesmyndigheden skal udpege en udvaelgelseskomité til hver udvaelgelsesproeve, hvilket Raadet i dette tilfaelde netop har gjort.

17 Lieve de Nil og Christiane Impens har gjort gaeldende, at spoergsmaalet om, hvorvidt udvaelgelsesproeve B/228 og B/228a udgoer en sammenhaengende proeve eller to selvstaendige proever, er et spoergsmaal om faktum, som i henhold til artikel 51 i statutten for Domstolen ikke kan goeres til genstand for appel.

18 Det foelger af artikel 51, stk. 1, i statutten for Domstolen at:

»Appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal. Den kan kun stoettes paa, at Retten savner kompetence, at der er begaaet rettergangsfejl, som kraenker appellantens interesser, eller at Retten har overtraadt faellesskabsretten.«

19 Retten har i dommens praemis 42 fastslaaet, at udvaelgelsesproeve B/228 og B/228a ikke var to selvstaendige udvaelgelsesproever, men en sammenhaengende proeve. Raadet anmoder med sit andet anbringende i virkeligheden om en revurdering af faktum, idet det reelt goer gaeldende, at der var tale om to selvstaendige proever. Det foelger imidlertid af artikel 51 i statutten for Domstolen, at appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal. Domstolen kan saaledes under en appelsag ikke tage stilling til faktum, men skal laegge faktum, som fastslaaet i Rettens dom, uproevet til grund (10).

20 Raadets andet anbringende kan paa denne baggrund efter min opfattelse ikke antages til realitetsbehandling.

Raadets tredje anbringende

21 Med det tredje anbringende goer Raadet gaeldende, at det er i strid med princippet om ligebehandling at opnormere dem, der har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228a fra samme dato som dem, der har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228, idet de har bestaaet en ny proeve med nye spoergsmaal vurderet af andre personer.

Endvidere blev de seks opnormeringer, der fulgte af udvaelgelsesproeve B/228a, bevilget for fem stillingers vedkommende paa budgettet for 1991 og en stilling paa budgettet for 1993. Det ville saaledes kun vaere muligt at opnormere fem af de seks personer, der bestod udvaelgelsesproeve B/228a med virkning fra den 1. januar 1991, hvilket ligeledes ville vaere i strid med princippet om ligebehandling.

22 Lieve de Nil og Christiane Impens har hertil gjort gaeldende, at udvaelgelsesproeve B/228 blev annulleret paa grund af uregelmaessigheder. For fuldt ud at erstatte den skade, som de herved har lidt, maa det kraeves, at de saettes i en situation, der svarer til den, som de ville have vaeret i, hvis uregelmaessighederne ikke havde foreligget.

23 Den foerste del af Raadets tredje anbringende hviler paa ny paa den antagelse, at udvaelgelsesproeve B/228 og B/228a var to selvstaendige udvaelgelsesproever. Som ovenfor anfoert har Retten imidlertid endeligt fastslaaet, at der var tale om én sammenhaengende udvaelgelsesproeve. Det er saaledes ikke i strid med princippet om ligebehandling at behandle dem, der har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228a, paa samme maade som dem, der har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228. Tvaertimod ville det, paa baggrund af Rettens konstatering af, at der var tale om én sammenhaengende proeve, vaere i strid med princippet om ligebehandling ikke at behandle disse to grupper ens.

24 Den anden del af anbringendet henviser til, at det af budgetmaessige aarsager kun ville have vaeret muligt at opnormere fem af de seks personer, der bestod udvaelgelsesproeve B/228a, med virkning fra den 1. januar 1991, hvilket ligeledes ville vaere i strid med princippet om ligebehandling.

25 Som ovenfor anfoert foelger det af retspraksis, at institutionerne fuldt skal erstatte deres tjenestemaend den skade, de maatte have lidt som foelge af en ulovlig retsakt. Budgetmaessige problemer kan i den forbindelse ikke frigoere institutionerne fra denne forpligtelse. Raadet maatte saaledes i denne sag have soegt at opnaa budgetmaessig mulighed for at opnormere alle de seks personer, der bestod udvaelgelsesproeve B/228a, fra den 1. januar 1991 eller have udbetalt den eller de paagaeldende, der ikke kunne opnormeres fra denne dato, erstatning herfor.

26 Raadets tredje anbringende kan saaledes efter min opfattelse ikke tages til foelge.

Raadets fjerde anbringende

27 Med det fjerde anbringende goer Raadet gaeldende, at Retten har tilsidesat reglen i vedtaegtens artikel 45, stk. 2, om, at en tjenestemands overgang fra en tjenestegruppe eller kategori til en anden tjenestegruppe eller hoejere kategori kun kan finde sted paa grundlag af en udvaelgelsesproeve, ved at kraeve, at Lieve de Nil og Christiane Impens opnormeres med virkning fra den 1. januar 1991, idet de ikke har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228.

28 Lieve de Nil og Christiane Impens har hertil gjort gaeldende, at dette anbringende igen hviler paa argumentationen om, at udvaelgelsesproeve B/228 og B/228a udgoer to selvstaendige proever. Dette spoergsmaal kan imidlertid som anfoert under det andet anbringende ikke goeres til genstand for appel.

29 Det foelger af vedtaegtens artikel 45, stk. 2, at en tjenestemands overgang fra en tjenestegruppe eller kategori til en anden tjenestegruppe eller hoejere kategori kan kun finde sted paa grundlag af en udvaelgelsesproeve. Som ovenfor anfoert har Retten fastslaaet, at dem, der bestod udvaelgelsesproeve B/228, og dem, der bestod udvaelgelsesproeve B/228a, maa anses for at have bestaaet én og samme udvaelgelsesproeve. Denne vurdering af faktum kan ikke goeres til genstand for appel. Vedtaegtens artikel 45, stk. 2, er saaledes ikke tilsidesat, idet den kraevede opnormering af Lieve de Nil og Christiane Impens pr. 1. januar 1991 netop foelger af, at de har bestaaet udvaelgelsesproeve B/228-B/228a.

30 Raadets fjerde anbringende kan derfor ikke tages til foelge.

Raadets femte anbringende

31 Raadet goer med sit femte anbringende gaeldende, at det er udtryk for forkert retsanvendelse, naar Retten i dommens praemis 38 har lagt faktum paa tidspunktet for dommen i stedet for faktum paa tidspunktet for indgivelsen af staevningen til grund.

Raadet har saaledes henvist til, at Lieve de Nil og Christiane Impens i staevningen oplyste, hvor mange af de femten personer, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 og var blevet opnormeret pr. 1. januar 1991, i december 1994 var blevet forfremmet. Dommen baserer sig derimod paa oplysninger, der er givet under sagens behandling, om situationen i januar 1996. Det foelger imidlertid af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, at nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

32 Lieve de Nil og Christiane Impens har heroverfor anfoert, at Raadet ikke under Rettens behandling af sagen har gjort indsigelse mod disse oplysninger. Det er saaledes et nyt anbringende, som ikke for foerste gang kan goeres gaeldende under appelsagen. Subsidiaert har de anfoert, at oplysningerne om situationen pr. 1. januar 1996 for de femten personer, der bestod udvaelgelsesproeve B/228, udgoer et element, der har til formaal at saette Retten i stand til at vurdere raekkevidden af den lidte skade. Disse oplysninger kan ikke anses for at vaere nye anbringender.

33 Efter artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Saafremt en part havde adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke tidligere var blevet fremfoert for Retten, ville det vaere ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgoerelse, der er blevet truffet vedroerende de anbringender, der er blevet behandlet i foerste instans (11).

34 Raadet har erkendt, at det under Rettens behandling af sagen ikke gjorde indsigelse over for de naevnte oplysninger. Raadets anbringende om, at det er udtryk for forkert retsanvendelse, naar Retten har lagt faktum paa tidspunktet for dommen i stedet for faktum paa tidspunktet for indgivelsen af staevningen til grund, er saaledes et nyt anbringende, som ikke for foerste gang kan goeres gaeldende under appelsagen.

35 Raadets femte anbringende kan paa denne baggrund ikke antages til realitetsbehandling.

Raadets sjette anbringende

36 Med sit sjette anbringende goer Raadet for det foerste gaeldende, at tre betingelser efter praksis skal vaere opfyldt for at paalaegge en institution erstatningsansvar, nemlig at der skal vaere en ulovlig adfaerd fra institutionens side, at der skal vaere lidt et tab, og at der skal vaere aarsagsforbindelse mellem adfaerden og det lidte tab. Den foerste betingelse om ulovlig adfaerd fra en institutions side er imidlertid ikke opfyldt, idet Raadet ikke har handlet ulovligt ved at traeffe de paagaeldende foranstaltninger til opfyldelse af Raiola-Denti-dommen. Raadet goer endvidere gaeldende, at den sum paa 500 000 BFR, som Retten har tillagt hver af parterne i erstatning for den lidte oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, er uforholdsmaessig stor i forhold til de summer, der tidligere er tillagt af Retten og Domstolen. Raadet har i den forbindelse redegjort for, hvilke summer der tidligere er blevet tillagt tjenestemaend eller kandidater til udvaelgelsesproever.

37 Lieve de Nil og Christiane Impens har til den foerste del af dette anbringende anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt betingelserne for paalaeggelse af erstatningsansvar er opfyldt, er en vurdering af faktum, som foretages af Retten, og som ikke kan goeres til genstand for appel. For saa vidt angaar stoerrelsen af den tillagte erstatning har Lieve de Nil og Christiane Impens anfoert, at Domstolen under en appelsag ikke har kompetence til at vurdere overensstemmelsen mellem den erstatning, som Retten har tillagt de paagaeldende, og den lidte skade.

38 For saa vidt angaar den foerste del af dette anbringende har Domstolen i relation til spoergsmaalet om vurdering af faktum udtalt, at (12):

»Det er saaledes alene Retten, der er kompetent til at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen ... Det er ogsaa Retten, der alene er kompetent til at tage stilling til disse faktiske omstaendigheder ... Omvendt har Domstolen, naar Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstaendigheder, kompetence til at gennemfoere den kontrol, som ifoelge EOEF-traktatens artikel 168 A er dens opgave, naar den har fastlagt disse faktiske omstaendigheders retlige beskaffenhed og herved har haft anledning til at drage retlige konklusioner. I det foreliggende tilfaelde gaelder dette saaledes Rettens vurdering om, at den forberedende procedures langstrakthed udgoer en fejl ...«

39 Retten har i dommens praemis 44 efter at have fastlagt de faktiske omstaendigheder i sagen fastslaaet, at Raadets afslag paa at traeffe de konkrete foranstaltninger, som ville have gjort det muligt at stille Lieve de Nil og Christiane Impens paa lige fod med deres kolleger, udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 176, dvs. en fejl. Domstolen er paa baggrund af de af Retten fastlagte faktiske omstaendigheder kompetent til at kontrollere Rettens retlige konklusion. Denne del af anbringendet maa derfor antages til realitetsbehandling.

40 Den foerste betingelse for paalaeggelse af erstatningsansvar, nemlig betingelsen om ulovlig adfaerd fra institutionens side, er efter Rettens vurdering opfyldt, idet Retten har fastslaaet, at Raadet handlede ulovligt ved ikke at opnormere Lieve de Nil og Christiane Impens pr. 1. januar 1991. Retten har ved denne retlige konklusion efter min opfattelse ikke begaaet nogen fejl, idet det fremgaar af sagen (13), at Lieve de Nil og Christiane Impens ved Raadets adfaerd blev diskrimineret i forhold til de tjenestemaend, der deltog i og bestod udvaelgelsesproeve B/228.

41 Denne del af Raadets sjette anbringende kan herefter ikke tages til foelge.

42 Anden del af det sjette anbringende vedroerer stoerrelsen af det idoemte beloeb for oekonomisk og ikke-oekonomisk skade, idet Raadet har gjort gaeldende, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat.

43 Det foelger af Domstolens praksis (14), at

»... alene Retten ... har kompetence til, inden for rammerne af den nedlagte paastand, at fastslaa, hvorledes og i hvilket omfang skaden skal erstattes.«

44 Det foelger heraf, at Domstolen under en appelsag ikke har kompetence til at saette sit skoen over tabets stoerrelse i stedet for Rettens. Opgoerelsen af stoerrelsen af et tab henhoerer saaledes under fastlaeggelsen af faktum, og Domstolen kan ikke tage stilling hertil under en appelsag. Det foelger imidlertid ligeledes af ovennaevnte retspraksis, at erstatningen skal ligge inden for rammerne af den nedlagte paastand, og at det af Retten skal fastslaas, hvorledes og i hvilket omfang den lidte skade skal erstattes. Efter min opfattelse maa Domstolen saaledes vaere kompetent til at kontrollere, om Retten har idoemt en erstatning, der ligger inden for den nedlagte paastand, og om det med tilstraekkelig klarhed fremgaar af Rettens dom, hvorledes det idoemte erstatningsbeloeb fremkommer.

45 Domstolen har i den forbindelse i dom af 20. februar 1997 (15) fastslaaet, at:

»... spoergsmaal om manglende eller utilstraekkelig begrundelse, der vanskeliggoer en ... domstolskontrol, ikke blot kan, men skal tages under paakendelse ex officio af Faellesskabets retsinstanser, da de angaar grundlaeggende retsprincipper ...«.

46 I denne sag har Retten i dommen fastslaaet, at Lieve de Nil og Christiane Impens har lidt baade en oekonomisk og en ikke-oekonomisk skade som foelge af Raadets ulovlige adfaerd. Retten har imidlertid ved fastsaettelsen af erstatningsbeloebet ikke skelnet mellem erstatningen for den oekonomiske skade og erstatningen for den ikke-oekonomiske skade, idet den blot har angivet ét samlet beloeb i erstatning.

47 Dommen indeholder ikke nogen form for opgoerelse over de tab, som Lieve de Nil og Christiane Impens faktisk har lidt, og som er dem, Raadet ifoelge praemis 45 skal erstatte. Efter i praemis 48 at have refereret paastanden om 1 ECU i erstatning for ikke-oekonomisk skade og efter i praemis 50 at have begrundet, at Lieve de Nil og Christiane Impens har lidt ikke-oekonomisk skade, foretager Retten i praemis 51 en samlet udmaaling af erstatningen til 500 000 BFR til hver. Som begrundelse anfoeres blot helt lakonisk, at tabet »med foeje og efter ret og rimelighed samlet kan opgoeres til 500 000 BFR tilsammen«.

48 Denne begrundelse er efter min opfattelse ganske utilstraekkelig. Den manglende angivelse i dommen af, hvorledes erstatningsbeloebet for den oekonomiske skade naermere er opgjort, goer det efter min opfattelse ikke muligt at se, hvordan Retten er naaet frem til dette beloeb, og om Retten herved har foretaget et skoen paa baggrund af foreliggende oekonomiske oplysninger om tabet ved ikke at blive forfremmet paa det paagaeldende tidspunkt, eller om der er tale om et beloeb, der ikke er udtryk for et beregnet tab, men i stedet er fastsat som en slags »punitive damages« og indeholder en erstatning for ikke-oekonomisk skade, der gaar ud over den paastaaede 1 ECU. Den utilstraekkelige begrundelse medfoerer efter min opfattelse endvidere, at Domstolen er ude af stand til at foretage en vurdering af Raadets anbringende om, at der ved tilkendelsen af beloebet paa 500 000 BFR er sket en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet.

49 Efter min opfattelse burde Retten i dommen have skelnet mere klart mellem et erstatningsbeloeb for oekonomisk skade og et erstatningsbeloeb for ikke-oekonomisk skade og derefter have vurderet og udmaalt disse skader hver for sig. Retten burde saaledes for den oekonomiske skades vedkommende ikke blot have angivet, at Lieve de Nil og Christiane Impens »mistede ... en udsigt til et fremtidigt karriereforloeb svarende til karrieren for de ansoegere, der havde bestaaet udvaelgelsesproeve B/228 ...« (16), men burde have angivet, hvorledes Retten naermere havde beregnet erstatningsbeloebet ud fra oplysninger om, hvilket tab de paagaeldende havde lidt ved ikke at blive opnormeret pr. 1. januar 1991 og ved ikke at blive forfremmet i takt med dem, der oprindelig bestod udvaelgelsesproeve B/228, sammenholdt med fordelen ved at faa dette beloeb udbetalt nu.

50 Det maa paa denne baggrund efter min opfattelse konstateres, at dommen ikke indeholder tilstraekkelig begrundelse for erstatningsfastsaettelsen. Den anfaegtede dom maa derfor i medfoer af artikel 54, stk. 1, i statutten for Domstolen ophaeves for saa vidt angaar dette spoergsmaal og hjemvises til Retten til fornyet afgoerelse. Afgoerelsen om sagens omkostninger boer samtidig udsaettes.

Forslag til afgoerelse

51 Paa denne baggrund foreslaar jeg Domstolen at afsige foelgende dom:

1) Den dom, som Retten i Foerste Instans har afsagt den 26. juni 1996 i sag T-91/95, Lieve de Nil og Christiane Impens mod Raadet for Den Europaeiske Union, ophaeves, for saa vidt som Raadet for Den Europaeiske Union blev tilpligtet at betale Lieve de Nil og Christiane Impens hver 500 000 BFR.

2) Sagen hjemvises til Retten i Foerste Instans til fornyet afgoerelse af spoergsmaalet om opgoerelse af den oekonomiske, henholdsvis den ikke-oekonomiske skade og spoergsmaalet om fastsaettelse af erstatningsbeloebet.

3) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

(1) - Sml. Pers. I-A, s. 327/II, s. 959.

(2) - Sag T-22/91, Raiola-Denti m.fl. mod Raadet, Sml. II, s. 69.

(3) - Dom af 14.7.1983, sag 144/82, Sml. s. 2421.

(4) - Dom af 6.7.1993, sag C-242/90 P, Sml. I, s. 3839.

(5) - Dom af 9.8.1994, sag C-412/92 P, Sml. I, s. 3757.

(6) - Jf. bl.a. Rettens dom af 8.10.1992, sag T-84/91, Meskens mod Parlamentet, Sml. II, s. 2335.

(7) - Jf. note 5, praemis 24, 25 og 26.

(8) - Jf. note 3, praemis 33.

(9) - Jf. note 4, praemis 14.

(10) - Jf. f.eks. kendelse af 20.3.1991, sag C-115/90 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 1423, dom af 2.4.1992, sag C-378/90 P, Pitrone mod Kommissionen, Sml. I, s. 2375, kendelse af 26.9.1994, Sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379.

(11) - Jf. bl.a. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981.

(12) - Jf. bl.a. den i note 11 naevnte dom af 1.6.1994.

(13) - Jf. dommens praemis 39.

(14) - Jf. bl.a. den i note 11 naevnte dom af 1.6.1994, praemis 81.

(15) - Sag C-166/95 P, Kommissionen mod Daffix, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 24.

(16) - Jf. dommens praemis 47.