ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 30. juni 2015 –

Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag C-575/14 P) ( 1 )

»Appel — voldgiftsbestemmelse — kontrakt om økonomisk støtte ydet af Den Europæiske Union til et projekt inden for rammerne af programmet eContent — Europa-Kommissionens opsigelse af kontrakten — betaling af de beløb, der ikke er blevet udbetalt, og erstatning for den skade, sagsøgeren angiveligt har lidt — urigtig gengivelse af sagsakterne — åbenbart, at appellen skal afvises for en del og er ugrundet for resten — påstand om, at Den Europæiske Unions Rets afgørelse om sagsomkostningerne skal ændres — åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Appel — anbringender — urigtig gengivelse af beviserne — foreligger ikke — klart ugrundet anbringende (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Den Europæiske Unions Domstol, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 14-19)

2. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (art. 256, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 20)

3. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Den Europæiske Unions Domstol, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 21 og 22)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE betaler sagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 65 af 23.2.2015.

Domstolens kendelse (Anden Afdeling) af 30. juni 2015 –

Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen

(Sag C-575/14 P) ( 1 )

»Appel — voldgiftsbestemmelse — kontrakt om økonomisk støtte ydet af Den Europæiske Union til et projekt inden for rammerne af programmet eContent — Europa-Kommissionens opsigelse af kontrakten — betaling af de beløb, der ikke er blevet udbetalt, og erstatning for den skade, sagsøgeren angiveligt har lidt — urigtig gengivelse af sagsakterne — åbenbart, at appellen skal afvises for en del og er ugrundet for resten — påstand om, at Den Europæiske Unions Rets afgørelse om sagsomkostningerne skal ændres — åbenbart afvisningsgrundlag«

1. Appel — anbringender — urigtig gengivelse af beviserne — foreligger ikke — klart ugrundet anbringende (art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Den Europæiske Unions Domstol, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 14-19)

2. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (art. 256, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 20)

3. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Den Europæiske Unions Domstol, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 21 og 22)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 65 af 23.2.2015.
3.

EF-varemærker — bestemmelser om sagsbehandlingen — prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder — rækkevidde — forpligtelse til at fastslå rigtigheden af almindeligt kendte faktiske omstændigheder — foreligger ikke — bestridelse for Retten — Domstolens prøvelse af Rettens vurdering af, om de faktiske omstændigheder er velkendte — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Rådets forordning nr. 207/2009, art. 76) (jf. præmis 65)
Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 4. juni 2015 –

Argenta Spaarbank

(Sag C-578/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — selskabsskat — direktiv 90/435/EØF — artikel 1, stk. 2, og artikel 4, stk. 2 — moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater — fælles beskatningsordning — moderselskabets mulighed for at fradrage skattepligtigt udbytte — faktisk og retlig baggrund for tvisten i hovedsagen — begrundelserne for nødvendigheden af en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål — ikke tilstrækkelige oplysninger — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodning uden nærmere oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og uden angivelse af grunde, som berettiger en forelæggelse for Domstolen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 14-22)

Konklusion

Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgien) ved afgørelse af 28. november 2014 skal afvises.

( 1 ) EUT C 81 af 9.3.2015.

Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 4. juni 2015 –

Argenta Spaarbank

(Sag C-578/14) 1 ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — selskabsskat — direktiv 90/435/EØF — artikel 1, stk. 2, og artikel 4, stk. 2 — moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater — fælles beskatningsordning — moderselskabets mulighed for at fradrage skattepligtigt udbytte — faktisk og retlig baggrund for tvisten i hovedsagen — begrundelserne for nødvendigheden af en besvarelse af det præjudicielle spørgsmål — ikke tilstrækkelige oplysninger — åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål — formaliteten — anmodning uden nærmere oplysninger om den faktiske og retlige baggrund og uden angivelse af grunde, som berettiger en forelæggelse for Domstolen — åbenbart afvisningsgrundlag (art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94) (jf. præmis 14-22)

Konklusion

Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgien) ved afgørelse af 28. november 2014 skal afvises.

( 1 ) – EUT C 81 af 9.3.2015.
2)

Artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en restriktiv national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter hasardspilskoncessionshaveren i forbindelse med ophøret af aktiviteten som følge af udløbet af koncessionens varighed pålægges vederlagsfrit at overdrage anvendelsen af egne materielle og immaterielle aktiver, som udgør nettet til forvaltning og indsamling af væddemål, såfremt denne restriktion går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, der faktisk forfølges med denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. januar 2016 –

Alcoa Trasformazioni mod Kommissionen

(Sag C-604/14 P) ( 1 )

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — statsstøtte — støtte, der er ydet af Den Italienske Republik til fordel for Alcoa Trasformazioni Srl — udligningskassens refusion af en del af de elektricitetsomkostninger, som dette selskab af sin leverandør faktureres for — uforenelighed med fællesmarkedet — fordel — pligt for Europa-Kommissionen til at foretage en økonomisk analyse«

1. Appel — anbringender — urigtig gengivelse af national ret anvendt som bevis — nødvendigheden af præcist at angive de urigtigt gengivne beviser og påvise de fejl i analysen, der har ført til denne urigtige gengivelse (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 19-27)

2. Statsstøtte — begreb — tildeling af en fordel til støttemodtagerne — bedømmelseskriterier — Kommissionen i alle tilfælde forpligtet til at foretage en kompleks analyse af den hypotetiske markedspris — foreligger ikke (art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 35-39)

3. Statsstøtte — administrativ procedure — fastlæggelse af støttens størrelse — Kommissionen i alle tilfælde forpligtet til at foretage en kompleks analyse af den hypotetiske markedspris — foreligger ikke (art. 107, stk. 1, TEUF) (jf. præmis 60-62)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Alcoa Trasformazioni Srl betaler sagens omkostninger.

( 1 ) EUT C 89 af 16.3.2015.
2.

EU-ret — principper — ret til forsvar — indefrysning af pengemidler, der tilhører visse enkeltpersoner og enheder, på baggrund af situationen i Zimbabwe — institutionernes pligt til løbende at tage den situation, der begrundede vedtagelsen af retsakten om restriktive foranstaltninger, op til fornyet overvejelse og muligheden for at forlænge dem — rækkevidde — ulovligheden af retsakten betinget af beviset for en eventuel proceduremæssig betydning af tilsidesættelsen af nævnte pligt (Rådets forordning nr. 314/2004) (jf. præmis 51, 52, 55 og 57)
Gennemgangen af artikel 16, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61, som ændret ved direktiv 2009/29, for så vidt som denne artikel fastsætter en bøde på 100 EUR for hvert ton udledt kuldioxidækvivalent, for hvilket driftslederen ikke har returneret kvoter, har intet frembragt, der i henseende til proportionalitetsprincippet, kan rejse tvivl om bestemmelsens gyldighed.

(jf. præmis 35 og 43 samt domskonkl. 1)
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 17. december 2015 –

YARA Brunsbüttel GmbH mod Hauptzollamt Itzehoe

(Sag C-529/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — direktiv 2003/96/EF — beskatning af energiprodukter og elektricitet — artikel 2, stk. 4, litra b) — dobbelt anvendelse af energiprodukter — begreb — energiprodukt, der anvendes til varmebehandling af affald og røggas«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 20 og 21)

2. Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — beskatning af energiprodukter og elektricitet — direktiv 2003/96 — anvendelsesområde — dobbelt anvendelse af energiprodukter — begreb — naturgas, der dels anvendes i en ammoniakproduktionsproces, dels anvendes til termisk nedbrydning og udledning af de gasser, der bliver tilovers i denne produktionsproces — ikke omfattet — indrømmelse af en skattefritagelse — betingelser [Rådets direktiv 2003/96, art. 2, stk. 4, litra b), som ændret ved direktiv 2004/75] (jf. præmis 28-31 samt domskonkl.)

Konklusion

Artikel 2, stk. 4, litra b), i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, som ændret ved Rådets direktiv 2004/75/EF af 29. april 2004, skal fortolkes således, at naturgas, der for det første anvendes til at overophede og tørre damp, som dernæst anvendes i en ammoniakproduktionsproces, og for det andet anvendes til termisk nedbrydning og udledning af de gasser, der bliver tilovers i denne produktionsproces, ikke udgør et energiprodukt med dobbelt anvendelse, der er udelukket fra direktivets anvendelsesområde som omhandlet i nævnte bestemmelse. Medlemsstaterne kan følgelig ikke indrømme en skattefritagelse for anvendelsen af et sådant energiprodukt, medmindre denne fritagelse er i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i direktiv 2003/96, som ændret ved direktiv 2004/75.

( 1 ) EUT C 65 af 23.2.2015.
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 6. oktober 2015 – Tamoil Italia

(Sag C-156/14) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — artikel 191, stk. 2, TEUF — direktiv 2004/35/EF — miljøansvar — national ordning, der ikke giver myndighederne adgang til at pålægge ejere af forurenede arealer, som ikke har medvirket til den pågældende forurening, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, og som kun fastsætter en forpligtelse til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb — forenelighed med princippet om, at forureneren betaler, forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats og indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden«

1. Præjudicielle spørgsmål — besvarelse, der klart kan udledes af retspraksis — anvendelse af procesreglementets artikel 99 (art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 99) (jf. præmis 9 og 10)

2. Miljø — forebyggelse og afhjælpning af miljøskader — miljøansvarlighed — direktiv 2004/35 — forureneren betaler-princippet — umuligt at fastslå, hvem der er ansvarlig for forureningen eller at pålægge denne at iværksatte afhjælpende foranstaltninger — national ordning, der pålægger ejerne af de forurenede arealer, som ikke er ansvarlige for forureningen, at godtgøre myndighederne de indgreb, som disse har foretaget — lovlig (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35) (jf. præmis 11 og domskonkl.)

Konklusion

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den kompetente myndighed – såfremt det ikke er muligt at fastslå, hvem der er ansvarlig for forureningen af et areal, eller at pålægge den ansvarlige at iværksætte afhjælpende foranstaltninger – ikke kan pålægge ejeren af dette areal, som ikke er ansvarlig for forureningen, at gennemføre foranstaltninger til forebyggelse og afhjælpning, idet denne kun er forpligtet til at godtgøre udgifterne til de af myndighederne gennemførte indgreb, begrænset til ejendommens markedsværdi efter gennemførelsen af disse indgreb.

( 1 ) EUT C 194 af 24.6.2014.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 15. oktober 2015 – Naderhirn

(Sag C-581/14)

»Præjudiciel forelæggelse — artikel 99 i Domstolens procesreglement — princippet om loyalt samarbejde — artikel 267 TEUF — en lavere rets forpligtelse til at efterkomme instruktioner fra en højere ret«

EU-ret — forrang — modstridende national ret — denne modstrid fastslået ved Domstolens dom — ingen nationale processuelle retsforskrifter, der fastsætter regler for behandlingen af sager, der verserer for de nationale domstole — princippet om loyalt samarbejde — en lavere rets forpligtelse til at efterkomme instruktioner fra en højere ret, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten — ikke tilladt (art. 4, stk. 3, TEU; art. 267 TEUF) (jf. præmis 30, 31 og 35-37 samt domskonkl.)

Konklusion

EU-retten skal fortolkes således, at den er til hinder for en retsstilling i national ret, der er kendetegnet ved dels, at der ikke foreligger nationale retsforskrifter, der regulerer, hvorledes en national ret i en sag, der verserer for den, skal tage hensyn til den omstændighed, at det af en dom afsagt af Domstolen følger, at en national retsforskrift er i strid med EU-retten, dels, at der foreligger nationale retsforskrifter, hvorefter den pågældende domstol ubetinget er bundet af en anden national domstols fortolkning af EU-retten, for så vidt som den nationale domstol i forbindelse med udøvelsen af sin kompetence, som følge af en sådan national retsforskrift, forhindres i at sikre EU-rettens forrang ved at træffe alle nødvendige foranstaltninger med henblik herpå.
Sag C-517/14 P

Schutzgemeinschaft Milch und Milcherzeugnisse e.V.

mod

Europa-Kommissionen

»Appel — artikel 181 i Domstolens procesreglement — landbrug — forordning (EF) nr. 510/2006 — register over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser — registrering af betegnelsen »Edam Holland« — producenters anvendelse af navnet »Edam« — manglende søgsmålsinteresse«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 6. oktober 2015

Landbrug — ensartede lovgivninger — beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler — forordning nr. 510/2006 — mulighed for fysiske eller juridiske personer, som er etableret eller har bopæl i en medlemsstat, for at indgive en indsigelse mod registrering af en geografisk betegnelse eller en oprindelsesbetegnelse til Kommissionen — foreligger ikke

Det fremgår af ottende betragtning til forordning nr. 1121/2010 om registrering af en betegnelse i registret over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser (Edam Holland (IGP)), der udtrykkeligt henviser til artikel 13, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 510/2006 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og fødevarer, at udtrykket »Edam« fortsat kan anvendes. Det fremgik nemlig af denne bestemmelse i forordning nr. 510/2006, at hvis navnet på et landbrugsprodukt eller en fødevare, der indgår i en registreret betegnelse i registret over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser, er en artsbetegnelse, anses den kommercielle brug af den pågældende artsbetegnelse ikke for at være i strid med hensynet til beskyttelsen af den nævnte registrerede betegnelse. Det er tilfældet med hensyn til betegnelsen »Edam«.

Det følger heraf, at en brancheorganisation for producenter og distributører af Edammerost ikke har søgsmålsinteresse i en annullation af forordning nr. 1121/2010, for så vidt som en eventuel annullation af den omtvistede forordning ikke vil medføre nogen fordel for brancheorganisationens medlemmer, da det fremgår af forordningen, at betegnelsen »Edam« fortsat kan anvendes bl.a. i forbindelse med salg ost, forudsat at EU-rettens principper og forskrifter overholdes. (jf. præmis 21 og 22)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 26)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 28 og 42)
4.

Landbrug — ensartede lovgivninger — beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler — forordning nr. 510/2006 — mulighed for fysiske eller juridiske personer, som er etableret eller har bopæl i en medlemsstat, for at indgive en indsigelse mod registrering af en geografisk betegnelse eller en oprindelsesbetegnelse til Kommissionen — foreligger ikke (Rådets forordning nr. 510/2006, art. 7, stk. 1 og 2) (jf. præmis 32-34)
Artikel 14 i direktiv 98/71 om retlig beskyttelse af mønstre og artikel 110 i forordning nr. 6/2002 om EF-design skal fortolkes således, at de ikke som undtagelse til bestemmelserne i direktiv 2008/95 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker og forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker tillader en producent af reservedele og tilbehør til motorkøretøjer, såsom hjulkapsler, at påføre sine produkter et tegn, som er identisk med et varemærke, der bl.a. er registreret for sådanne produkter af en producent af motorkøretøjer, uden den pågældende producents samtykke, med den begrundelse, at den brug, der således er gjort af varemærket, udgør den eneste måde, hvorpå det omhandlede køretøj kan repareres med henblik på at genetablere det sammensatte produkts oprindelige udseende.

Det følger for det første af ordlyden af artikel 14 i direktiv 98/71 og artikel 110 i forordning nr. 6/2002, at disse bestemmelser således indebærer visse begrænsninger i beskyttelsen af mønstre eller design uden nogen henvisning til beskyttelsen af varemærker.

Ifølge artikel 2 i direktiv 98/71 finder direktivet for det andet kun anvendelse på mønstre, der er registreret hos bestemte nationale og internationale myndigheder, samt på ansøgninger om registrering af mønstre i denne henseende. Desuden følger det af artikel 1 i forordning nr. 6/2002, sammenholdt med femte betragtning til forordningen, at forordningen alene tilsigter at indføre en EF-designret, der er direkte anvendelig i hver enkelt medlemsstat.

Endelig fremgår det for det tredje dels af syvende betragtning til og artikel 16 i direktiv 98/71, dels af 31. betragtning til og artikel 96, stk. 1, i forordning nr. 6/2002, at disse EU-retsakter ikke berører Unionens eller vedkommende medlemsstats lovgivning om bl.a. varemærker.

Det følger heraf, at artikel 14 i direktiv 98/71 og artikel 110 i forordning nr. 6/2002 ikke indeholder nogen undtagelser til bestemmelserne i direktiv 2008/95 og forordning nr. 207/2009.

(jf. præmis 39-42 og 45 samt konkl.)
2.

EF-varemærker — definition på og erhvervelse af et EF-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — nødvendigt at fastslå en lighed mellem de omfattede varer eller tjenesteydelser [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 45-47)
Artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der ikke giver den ret, ved hvilken en forbruger har anlagt et individuelt søgsmål med henblik på, at det fastslås, at et vilkår i en kontrakt, der binder forbrugeren til en erhvervsdrivende, er urimeligt, mulighed for, så længe den finder det nyttigt, af egen drift at vedtage foreløbige forholdsregler i afventning af, at der afsiges endelig dom i et verserende kollektivt søgsmål, hvis afgørelse kan lægges til grund for det individuelle søgsmål, når sådanne forholdsregler er nødvendige for at sikre den fulde virkning af den retlige afgørelse, som træffes om eksistensen af de rettigheder, som forbrugeren har gjort krav på i henhold til direktiv 93/13.

Når det er umuligt for den ret, der skal træffe afgørelse i en sag, at vedtage foreløbige forholdsregler af egen drift, såfremt en forbruger som led i et individuelt søgsmål ikke udtrykkeligt har begæret sådanne forholdsregler for at udsætte anvendelsen af en »gulvklausul« i afventning på en endelig dom i et verserende, parallelt kollektivt søgsmål, kan denne ret ikke hindre, at forbrugeren under den retslige procedure, hvis varighed kan være betydelig, betaler større månedlige ydelser end de reelt skyldige, såfremt der skulle ses bort fra det pågældende vilkår. Dette gælder så meget desto mere, når der er en reel og umiddelbar risiko for, at denne forbrugers betalingsevne i mellemtiden skades, og pengeinstitutterne indleder procedurer med henblik på realisering af pant i fast ejendom for ved afhændelsen af forbrugerens og dennes families bolig at opnå betaling for et eventuelt ikke skyldigt beløb.

( jf. præmis 35, 37 og domskonkl.)