RETTENS DOM (Femte Afdeling)

11. juli 1996

Sag T-587/93

Elena Ortega Urretavizcaya

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — midlertidigt ansatte — tilbud — kontrakt som midlertidigt ansat — ændring af lønklasse og opgaver — berettiget forventning«

Fuldstændig gengivelse på spansk II-1027

Angående:

Påstande om: — annulation af den afgørelse om indplacering, der fremgår af artikel 2 og 3 i sagsøgerens kontrakt om ansættelse som midlertidigt ansat — erstatning.

Udfald:

Annulation af Kommissionens afgørelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren ansøgte om en stilling som »forskningsassistent« i forbindelse med en udvælgelsesprocedure for midlertidigt ansatte, som Kommissionen gennemførte i 1991 med henblik på at oprette en reserve af teknikere i stillingsgruppe C3, B5 og B3. Efter at have bestået prøven blev sagsøgeren opført på reservelisten.

Den 11. september 1992 tilbød Kommissionen hende en stilling som midlertidigt ansat for en ubestemt periode med indplacering i lønklasse B3, løntrin 1 (med forbehold af indplaceringsudvalgets godkendelse). Ved skrivelse af 16. september 1992 accepterede sagsøgeren Kommissionens tilbud. Hun tiltrådte stillingen den 16. oktober 1992. Fra denne dato betalte Kommissionen sagsøgeren den løn, der svarer til lønklasse B3, løntrin 1, i overensstemmelse med vilkårene i tilbuddet.

Ved skrivelse af 19. februar 1993 anmodede sagsøgeren under henvisning til stillingstilbuddet af 11. september 1992 Kommissionen om at forelægge hende en skriftlig ansættelseskontrakt som midlertidigt ansat. Den 3. marts 1993 sendte Kommissionen hende en kontrakt, som var i uoverensstemmelse med stillingstilbuddet af 11. september 1992 i to henseender: For det første defineres arbejdsopgaverne i kontraktens artikel 2 som en assistents opgaver, og for det andet fastslår artikel 3 en indplacering i lønklasse B5, løntrin 3. Den 10. marts 1993 underskrev sagsøgeren kontrakten som midlertidigt ansat uden at tage nogen forbehold. Med virkning fra marts 1993 udbetalte Kommissionen sagsøgeren den løn, der svarer til lønklasse B5, løntrin 3. Den 10. juni 1993 indgav sagsøgeren en klage, som stiltiende blev afvist. Ved skrivelse af 25. april 1994 indgav sagsøgeren sin afskedsbegæring til Kommissionen. Den 22. juli 1994 anmodede sagsøgeren på Kommissionens opfordring om, at Kommissionen så bort fra sidstnævnte skrivelse.

Formaliteten

Søgsmålsinteresse

Retten bemærkede, at de i artikel 90 og 91 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) fastsatte betingelser for realitetsbehandling af et søgsmål er ufravigelige, og at Fællesskabets retsinstanser således kan undersøge dem ex officio (præmis 25).

Henvisningtil: Retten. 6. december 1990. sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II. s. 761. præmis 1; Retten. 11. maj 1992. sag T-34/91. Whitehead mod Kommissionen. Sml. II. s. 1723, præmis 18 og 19; Retten. 16. maj 1994. sag T-37/93. Stagakis mod Parlamentet, Sml. Pers. II. s. 451. præmis 17.

Vedtægtens regler om klageadgang giver ikke mulighed for at anfægte en kontrakt, idet der kun kan indbringes klager over bebyrdende retsakter fra ansættelsesmyndighedens side. Der er i nærværende sag enighed mellem parterne om, at Kommissionen har truffet en afgørelse om indplacering, som er integreret i den omtvistede kontrakt. En sådan afgørelse kan i princippet udgøre en bebyrdende retsakt i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand. Den omstændighed, at en tjenestemand accepterer en bebyrdende retsakt, medfører ikke, at retsakten ikke længere er bebyrdende. I modsat fald ville den berørte person blive frataget enhver mulighed for at anfægte retsakten, også selv om den måtte være ulovlig, hvilket ville være i strid med reglerne om klageadgang i EF-traktaten og vedtægten. Retten bemærkede endelig, at det i henhold til retspraksis er muligt at anfægte en afgørelse om indplacering, der er indeholdt i en ansættelseskontrakt som midlertidigt ansat (præmis 26-29).

Henvisning til: Domstolen, 9. december 1982. sag 191/81. Plug mod Kommissionen. Sml. s. 4229. præmis 15 tf.; Domstolen. 4. februar 1987. sag 302/85. Pressler-lloeft mod Revisionsretten. Sml. s 513. præmis 4.

Påbud om at træffe en ny afgørelse

Retten bemærkede, at det fremgår af fast retspraksis, at Fællesskabets retsinstanser ikke har kompetence til at meddele forvaltningen påbud i forbindelse med domstolsprøvelsen i henhold til vedtægtens artikel 91, og at den berørte institution, såfremt en retsakt annulleres, i medfør af EF-traktatens artikel 176 har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger (præmis 33).

Henvisning til: Domstolen, 21. november 1989, forenede sager 41/88 og 178/88, Becker og Starquit mod Parlamentet, Sml. s. 3807, præmis 6; Retten, 9. juni 1994, sag T-94/92, X mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 481, præmis 32 og 33; Retten, 8. juni 1995, sag T-583/93, P. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 433, præmis 17 og 18.

Overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet

Formålet med princippet om, at der skal være overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet, er, at ansættelsesmyndigheden under den administrative procedure skal have et tilstrækkeligt nøjagtigt kendskab til den berørte persons indsigelser mod den anfægtede afgørelse, således at der skabes mulighed for en mindelig løsning af tvisten. Princippet indebærer et krav om, at de indsigelser, der fremsættes i stævningen, skal have samme genstand og hvile på samme grundlag som de i klagen anførte, idet sagen ellers må afvises fra realitetsbehandling. Sagsøgeren kan dog under søgsmålet uddybe sine indsigelser ved anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse med den. Administrationen må i øvrigt under den administrative procedure ikke fortolke klager restriktivt, idet den tværtimod skal indtage en smidig holdning ved behandlingen af dem (præmis 37).

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1988, forenede sager 23/87 og 24/87, Aldinger og Virgili mod Parlamentet, Sml. s. 4395, præmis 15; Domstolen, 26. januar 1989, sag 224/87, Koutchoumoffmod Kommissionen, Sml. s. 99, præmis 10; Retten, 7. februar 1991, sag T-2/90, Ferreira de Freitas mod Kommissionen, Sml. II, s. 103, præmis 41; Retten, 20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 47; Retten, 7. maj 1991, sag T-18/90, Jongen mod Kommissionen, Sml. II, s. 187, præmis 22; Retten, 3. marts 1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, præmis 83; Retten, 8. juni 1995, sag T-496/93, Allo mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 405, præmis 26 og 27.

Påstanden om afvisning af sagen som følge af en overtrædelse af princippet om overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet blev ikke taget til følge (præmis 42).

Annullationspåstanden

Anbringendet om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning

Retten bemærkede, at enhver borger, som befinder sig i en situation, hvoraf det fremgår, at administrationen har fremkaldt begrundede forhåbninger hos den pågældende, kan påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Han kan dog kun påberåbe sig dette princip, hvis han fra administrationens side har opnået præcise forsikringer under hensyntagen til vedtægtens bestemmelser (præmis 57).

Henvisning til: Domstolen, 19. maj 1983, sag 289/81, Mavridis mod Parlamentet, Sml. s. 1731, præmis 21; Domstolen, 6. februar 1986, sag 162/84. Vlachou mod Revisionsretten, Sml. s. 481, præmis 6; Retten, 27. marts 1990, sag T-123/89, Chomel mod Kommissionen, Sml. II, s. 131, præmis 25 og 26; Retten, 30. juni 1993, sag T-46/90, Devillezm.fi. mod Parlamentet, Sml. II, s. 699, præmis 38; Retten, 9. februar 1994, sag T-3/92, Latham mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 83, præmis 58; Retten, 14. juli 1994. sag T-534/93, Grynberg og Hall mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 595. præmis 53; Retten, 30. november 1994, sag T-498/93, Dornonvillede la Cour mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 813, præmis 46.

Retten fandt, at det omtvistede tilbud dels kan sidestilles med præcise forsiklinger, dels kunne fremkalde begrundede forhåbninger hos sagsøgeren, som omhandlet i ovennævnte retspraksis (præmis 65).

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt stillingstilbuddet var i overensstemmelse med vedtægtens bestemmelser, bemærkede Retten dels, at det i meddelelsen om udvælgelsesprøven var anført, at udvælgelsesprøven ville blive afholdt med henblik på oprettelse af en reserveliste til ansættelse af teknikere i stillingsgruppe C3, B5 og B3, dels at Kommissionen ikke har bestridt, at sagsøgeren opfyldte alle betingelser for en ansættelse i lønklasse B3 med hensyn til uddannelse, erfaring og anciennitet (præmis 66).

Retten bemærkede endvidere, at sagsøgerens stilling er af administrativ karakter, hvilket Kommissionen i øvrigt har bekræftet. Stillingstilbuddet drejede sig om arbejde som overassistent og kontrakten som midlertidigt ansat om arbejde som assistent. Der er imidlertid i begge tilfælde tale om opgaver, der henhører under den administrative tjenestegruppe, jf. vedtægtens bilag I A. Desuden blev kontrakten på grundlag af artikel 2, litra d), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne indgået for en ubestemt periode, og en sådan kontrakt kan ifølge artikel 8, stk. 4, andet led, loin indgås for midlertidigt ansatte, der udfører administrativt arbejde. Det er derfor - i modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende - ikke bilag I B vedrørende de videnskabelige og tekniske tjenestemænd, men derimod bilag IA vedrørende den administrative tjenestegruppe, der skal lægges til grund ved afgørelsen af, om det i det foreliggende tilfælde er lovligt at besætte en stilling i lønklasse B3. Bilag I A giver netop mulighed herfor (præmis 67).

For så vidt angår Kommissionens argument om, at det ikke var muligt at tildele sagsøgeren en stilling i lønklasse B3, fordi man manglede de nødvendige budgetbevillinger - et argument, som blev fremsat for første gang under retsmødet - fandt Retten, at det er fremsat for sent, idet det ikke er støttet på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, hvorfor der er tale om et nyt anbringende i procesreglementets artikel 48, stk. 2's forstand. Kommissionen har desuden ikke fremført nogen beviser til støtte for dette argument (præmis 69 og 70).

Erstatningspåstanden

Retten udtalte, at Fællesskabets ansvar forudsætter, at den adfærd, der bebrejdes den pågældende institution, er ulovlig, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem adfærden og det påberåbte tab. I det foreliggende tilfælde udgør annullationen af den anfægtede retsakt en passende erstatning for den ikke-økonomiske skade, sagsøgeren har lidt (præmis 77 og 78).

Henvisning til Retten. 9. februar 1994. sag T-82/91. Latham mod Kommissionen. Sml. Pers. II. s. 61. præmis 72; Retten, 11 oktober 1995. forenede sager T-39/93 og T-553/93. Baltsavias mod Kommissionen, Sml. Pers. II. s. 695. præmis 80.

Den økonomiske skade, sagsøgeren har lidt som følge af, at hun blev skuffet i sin berettigede forventning, svarer til forskellen mellem på den ene side det nettovederlag, hun ville have oppebåret, hvis hun med virkning fra den 1. marts 1993 var blevet indplaceret i lønklasse B3 på det løntrin, der følger af Kommissionens beslutning af 1. september 1983 vedrørende de i forbindelse med ansættelse gældende kriterier for indplacering i lønklasse og på løntrin, ganget med det antal måneder, der er forløbet fra det tidspunkt, hvor den omtvistede afgørelse blev truffet, til tidspunktet for afsigelsen af nærværende dom, under hensyn til de automatiske avancementer til højere løntrin, sagsøgeren ville have opnået, og på den anden side de vederlag, hun faktisk har oppebåret. Dette beløb skal forrentes med 8% fra det tidspunkt, hvor sagsøgeren anlagde nærværende sag (præmis 79).

Konklusion:

1) Sagen afvises, for så vidt angår påstanden om, at det pålægges Kommissionen at træffe en ny afgørelse.

2) Kommissionens afgørelse om indplacering, som fremgår af ansættelseskontrakten, annulleres.

3) Det beløb, der skal betales til sagsøgeren i erstatning, svarer til forskellen mellem på den ene side det nettovederlag, hun ville have oppebåret, hvis hun med virkning fra den 1. marts 1993 var blevet indplaceret i lønklasse B3 på det løntrin, der følger af beslutningen om indplacering i den administrative tjenestegruppe, ganget med det antal måneder, der er forløbet fra det tidspunkt, hvor den omtvistede afgørelse blev truffet, til tidspunktet for afsigelsen af nærværende dom, under hensyn til de automatiske avancementer til højere løntrin, sagsøgeren ville have opnået, og på den anden side de vederlag, hun faktisk har oppebåret.

4) Det i punkt 3 nævnte beløb forrentes med 8% p.a. fra den 23. december 1993, indtil betaling sker.