Forenede sager T-117/07 og T-121/07

Areva m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – retten til forsvar – begrundelsespligt – tilregnelse af ulovlig adfærd – overtrædelsens varighed – bøder – solidarisk hæftelse for betaling af bøden – skærpende omstændigheder – ledende rolle – formildende omstændigheder – samarbejde«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – fællesskabsregler – virksomhed – begreb – økonomisk enhed

(Art. 81, stk. 1, EF)

2. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – juridisk person ansvarlig for virksomhedens drift under overtrædelsen – undtagelser

(Art. 81, stk. 1, EF)

3. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelse begået af et datterselskab – overtrædelse tilskrevet moderselskabet, henset til de økonomiske og juridiske forbindelser mellem virksomhederne

(Art. 81, stk. 1, EF)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – anbringende om, at begrundelsen mangler eller er utilstrækkelig – anbringende om, at begrundelsen er urigtig – sondring

(Art. 253 EF)

5. Fællesskabsret – almindelige retsprincipper – straffebestemmelser kan ikke have tilbagevirkende gyldighed – anvendelsesområde – konkurrence

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 4, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 5)

6. Konkurrence – aftaler – aftaler mellem virksomheder – bevis for overtrædelsens varighed påhviler Kommissionen

(Art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 3)

7. Konkurrence – administrativ procedure – forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner – begyndelsestidspunkt

(Art. 81 EF; EØS-aftalens art. 53; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25)

8. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde

(Art. 253 EF)

9. Konkurrence – bøder – solidarisk hæftelse for betaling – betingelser

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalens art. 53)

10. Konkurrence – bøder – solidarisk hæftelse for betaling – rækkevidde

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalens art. 53)

11. Konkurrence – bøder – solidarisk hæftelse for betaling – hver debitor har mulighed for at anlægge søgsmål med påstand om annullation af en sådan beslutning

(Art. 81, stk. 1, EF; EØS-aftalens art. 53)

12. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – tilregnelse – princippet om individuelle straffe – rækkevidde

(Art. 81, stk. 1, EF)

13. Fællesskabsret – principper – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – fastslået i den europæiske menneskerettighedskonvention og bekræftet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47)

14. Konkurrence – principper – kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse – effektiv domstolskontrol med Kommissionens beslutninger – uafhængig og upartisk domstol – fuld prøvelsesret

(Art. 81 EF, 229 EF og 230 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17, og nr. 1/2003, art. 31)

15. Konkurrence – fællesskabsregler – ufravigelig karakter

(Art. 81 EF; EØS-aftalens art. 53)

16. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse og pålægges en bøde – pligt til at overholde princippet om kompetencetildeling

(Art. 5 EF og 81 EF; EØS-aftalens art. 53; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 7, stk. 1, og art. 23, stk. 2)

17. Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelse – midlertidig karakter – frafaldelse af klagepunkter, der viser sig ikke at være tilstrækkeligt begrundede i forhold til visse selskaber og medfører en forringelse af situationen for det selskab, der var adressat for den anfægtede beslutning – tilladt henset til selskabets udøvelse af sin ret til at blive hørt

(Rådets forordning nr. 17, art. 19, stk. 1, og nr. 1/2003, art. 27, stk. 1)

18. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – en virksomhed, som har spillet en førende rolle eller har tilskyndet til overtrædelsen – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2 og 3)

19. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – førende rolle i overtrædelsen – rolle spillet successivt af forskellige virksomheder og de selskaber, der leder dem

(Rådets forordning nr.17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 2)

20. Konkurrence – bøder – størrelse – Kommissionens skøn – domstolskontrol – fuld prøvelsesret

(Art. 229 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 17, og nr. 1/2003, art. 31)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – hensyntagen til den globale omsætning i løbet af det sidste fulde år af overtrædelsen, som vedrører de produkter og ydelser, der er omfattet heraf

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2, og nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

1. Begrebet virksomhed skal inden for konkurrenceretten forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende overtrædelse. Artikel 81, stk. 1, EF, hvorefter det bl.a. er forbudt for virksomheder at indgå aftaler eller deltage i samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er rettet til økonomiske enheder bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af bestemmelserne.

(jf. præmis 63)

2. I overensstemmelse med princippet om personligt ansvar, hvorefter en person kun kan drages til ansvar for sine egne handlinger, er det inden for konkurrenceretten som udgangspunkt den person, der ledte virksomheden på det tidspunkt, hvor denne virksomhed deltog i overtrædelsen, der er ansvarlig for overtrædelsen, selv om det på tidspunktet for vedtagelsen af den beslutning, hvorved overtrædelsen blev fastslået, var en anden person, der havde ansvaret for eller ledte virksomhedens drift.

Under visse særlige omstændigheder tillader retspraksis, at princippet om personligt ansvar kan fraviges i medfør af kriteriet om »økonomisk succession«, hvorefter en overtrædelse af konkurrencereglerne kan tilregnes den økonomiske efterfølger til den juridiske person, der har begået overtrædelsen, selv om sidstnævnte stadig eksisterer på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den nævnte overtrædelse fastslås, således at disse reglers effektive virkning ikke begrænses som følge af ændringer, der navnlig vedrører de pågældende selskabers juridiske form.

Kommissionen kan undlade at anvende kriteriet om »økonomisk succession« og lade det moderselskab, som direkte har ledet en virksomhed før overførslen heraf til sine helejede eller næsten helejede datterselskaber frem til salget af disse datterselskaber og den pågældende virksomhed til en anden koncern, ifalde personligt ansvar for denne virksomheds deltagelse i overtrædelsen.

(jf. præmis 65, 66, 72 og 78)

3. På konkurrenceområdet påhviler det i princippet Kommissionen at påvise, at moderselskabet reelt har udøvet en sådan afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, hvilket skal ske på grundlag af en flerhed af faktiske omstændigheder, herunder navnlig at moderselskabet har haft ledelseskompetence i forhold til datterselskabet. Kommissionen kan under sådanne omstændigheder med rimelighed lægge til grund, at et datterselskab, der ejes fuldt ud af moderselskabet, i det væsentlige følger dettes instrukser, og at denne ansvarsformodning indebærer, at Kommissionen ikke er forpligtet til at undersøge, om moderselskabet faktisk har udøvet disse beføjelser i forhold til sit datterselskab. Hvor Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen under henvisning til ansvarsformodningen, der følger af, at datterselskabet er helejet af moderselskabet, oplyser, at den agter at holde moderselskabet personligt ansvarligt for en overtrædelse, som datterselskabet har begået, tilkommer det moderselskabet, som har til hensigt at anfægte det pålagte ansvar, under den administrative procedure eller senest for Unionens retsinstanser at fremlægge tilstrækkelige beviser for at afkræfte formodningen ved at påvise, at datterselskabet, på trods af at det ejes fuldt ud af moderselskabet, reelt selvstændigt bestemte sin adfærd på markedet.

Kommissionen må i den beslutning, der fastslår en overtrædelse, kunne tage de berørte virksomheders svar på klagepunktsmeddelelsen i betragtning. I den forbindelse må den ikke alene kunne godtage eller forkaste de berørte virksomheders argumenter, men også foretage sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder, som virksomhederne har henvist til, med henblik på enten at frafalde klagepunkter, der viser sig ikke at være tilstrækkeligt begrundede, eller, såvel faktisk som retligt, at tilrettelægge og supplere argumentationen til støtte for de klagepunkter, som den opretholder. Dette er tilfældet, når Kommissionens beslutning ikke blot støtter sig på ansvarsformodningen, som følger af, at datterselskaberne ejes fuldt ud af deres moderselskab, men også på faktiske omstændigheder, som blev fremført under den administrative procedure, og som godtgør at:

- den operationelle organisation i koncernen havde forrang for den retlige struktur, og at de anfægtede projektsaktiviteter var ledet på højeste niveau af moderselskabet og dets forgængere

- seks medlemmer af datterselskabernes bestyrelse, samtidigt eller efterfølgende havde været bestyrelsesmedlemmer i centrale selskaber i koncernen før deres efterfølgende overdragelse til en ny koncern

- moderselskabets udpegelse af et nyt medlem af bestyrelsen for de af dets datterselskaber, som var aktive i den omhandlede branche, støttede konklusionen om, at bestyrelsen havde udøvet en afgørende indflydelse på datterselskaberne og

- hvad angik omstruktureringen inden for koncernen vidnede ændringen af selskabsnavnene på de datterselskaber i koncernen, der var aktive i den omhandlede branche, og som fandt sted umiddelbart efter overdragelsen til en anden koncern, om, at de var blevet integreret i koncernen.

Kommissionen var ligeledes berettiget til at fastslå, at delegeringen af handelsfunktioner ikke kunne fritage moderselskabet fra sit ansvar, eftersom selskabet selv erkendte, at det på tidspunktet for overtrædelsen skulle godkende alle tilbud på de anfægtede projekter, som overskred en vis tærskel eller indebar visse væsentlige risici for koncernen.

(jf. præmis 86, 87, 91, 97, 116 og 144)

4. Hvad angår den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen, bl.a. når den vedtager en beslutning, der fastslår en overtrædelse af konkurrencereglerne, gælder, at der skal sondres mellem anbringender vedrørende manglende eller utilstrækkelig begrundelse og anbringender om, at begrundelsen for afgørelsen er urigtig på grund af en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder eller urigtig retsanvendelse. Sidstnævnte aspekt vedrører den materielle gennemgang vedrørende beslutningens lovlighed og ikke tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter og kan således ikke udgøre en tilsidesættelse af artikel 253 EF.

(jf. præmis 88)

5. Forbuddet mod at anvende straffebestemmelser med tilbagevirkende kraft er et princip, som er fælles for alle medlemsstaternes retsordener, og som også er fastslået i artikel 7, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention, og som indgår i de almindelige retsgrundsætninger, som Unionens retsinstanser skal sikre overholdelsen af. Selv om det fremgår af artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17 og af artikel 23, stk. 5, i forordning nr. 1/2003, at Kommissionens beslutninger om pålæggelse af bøder for overtrædelse af konkurrencereglerne ikke er sanktioner i strafferetlig forstand, forholder det sig ikke desto mindre således, at Kommissionen skal respektere EU-rettens almindelige principper, og bl.a. princippet om forbud mod tilbagevirkende kraft, under enhver administrativ procedure, der kan føre til pålæggelse af sanktioner i henhold til konkurrencereglerne.

Respekten herfor kræver, at reglerne om, hvorledes fysiske eller juridiske personer pålægges ansvar for overtrædelser af konkurrenceretten, skal svare til dem, der var foreskrevet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået. Når flere personer kan holdes personligt ansvarlige for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse i konkurrencerettens forstand, skal de anses for at hæfte solidarisk for den nævnte overtrædelse. Det personlige og solidariske ansvar for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse kan i øvrigt både tilregnes den person, hvis ansvar eller ledelse virksomheden direkte var underlagt på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået, og den person, som, fordi denne reelt havde kontrol med den førstnævnte person og bestemte dennes adfærd på markedet, indirekte ledte samme virksomhed på tidspunktet, da overtrædelsen blev begået.

(jf. præmis 131-134)

6. Hvad angår varigheden af en overtrædelse af konkurrencereglerne indebærer retssikkerhedsprincippet, at hvis der ikke foreligger beviser, som direkte kan godtgøre denne varighed, må Kommissionen i det mindste fremføre beviser, som vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at overtrædelsen har varet uafbrudt mellem to præcise datoer. Hvad angår bevismidlerne er det hyppigt forekommende, at de aktiviteter, som konkurrencebegrænsende praksis og aftaler indebærer, gennemføres hemmeligt, at møderne afholdes hemmeligt – som oftest i et tredjeland – og at dokumenterne herom begrænses til et minimum. Selv i tilfælde, hvor Kommissionen opdager dokumenter, der udtrykkeligt viser en ulovlig kontakt mellem erhvervsdrivende, såsom mødereferater, er disse normalt brudstykkeagtige og spredte, hvorfor det ofte viser sig nødvendigt at rekonstruere visse enkeltheder ved hjælp af følgeslutninger. I de fleste tilfælde må den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrenceretten. I forbindelse med en overtrædelse, der strækker sig over flere år, er den omstændighed, at kartellet viser sig i forskellige perioder, som kan adskilles af længere eller kortere mellemrum, fortsat uden betydning for, at dette kartel eksisterer, for så vidt som de forskellige handlinger, der er en del af denne overtrædelse, forfølger et enkelt formål og er omfattet af en enkelt, fortsat overtrædelse.

Det følger heraf, at i det omfang de konkurrencebegrænsende aftaler samlet set kunne have virkning mellem datoen for en af aftalernes ikrafttræden og datoen, da en anden af aftalerne ikke længere var gyldig, har Kommissionen med rette kunnet anse disse aftaler for at udgøre et indicium for, at aftalen fortsatte uafbrudt i hele den pågældende periode. Beviserne for de gentagne manifestationer af kartellet og den række indicier, som Kommissionen har samlet, for at de aktiviteter, som den omhandlede virksomhed inden for rammerne af kartellet deltog i, fortsatte i hele den omhandlede periode, bør således anses for at være et tilstrækkeligt bevis for, at kartellet fortsatte uafbrudt mellem de to datoer, som Kommissionen har fastslået i en beslutning.

(jf. præmis 164-166, 176 og 177)

7. I medfør af artikel 25 i forordning nr. 1/2003 forældes Kommissionens beføjelse til at pålægge en sanktion for en overtrædelse af artikel 81 EF og af artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde efter fem år. Forældelsesfristen regnes fra den dag, hvor overtrædelsen er begået. Ved vedvarende eller gentagne overtrædelser regnes fristen dog først fra den dag, hvor overtrædelsen er ophørt.

(jf. præmis 188)

8. Kommissionen kan ikke kritiseres for ikke særligt at have begrundet beslutningen om at pålægge en bøde til solidarisk betaling af to selskaber i tilfælde af overtrædelse af konkurrencereglerne på baggrund af den omstændighed, at de ikke længere på tidspunktet, da beslutningen blev vedtaget, dannede en enkelt økonomisk enhed, således at denne omstændighed ikke længere ifølge Kommissionen var til hinder herfor. Kommissionen er således ikke forpligtet til i sin beslutning at inkludere en nøjagtig begrundelse for en række forhold, der er åbenbart uvedkommende, uden betydning eller klart af underordnet relevans for dens vurdering.

(jf. præmis 200)

9. Den solidariske betaling af bøder, der skal betales som følge af en overtrædelse af artikel 81 EF og af artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), er en retlig virkning, der følger af de materielle bestemmelser i disse artikler.

Den solidariske betaling af en bøde, der skal betales, fordi en virksomhed har deltaget i en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, skyldes, at hver af de berørte personer kan gøres personligt ansvarlige for virksomhedens deltagelse i overtrædelsen. Med henblik på konkurrencerettens anvendelse begrunder virksomhedens adfærd på markedet som en enhed, at selskaberne eller, mere generelt, retssubjekterne, som kan gøres personligt ansvarlige herfor, hæfter solidarisk. Den solidariske betaling af bøder, som pålægges på grund af en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, idet den medvirker til at sikre den effektive betaling af de nævnte bøder, er et led i det præventive formål, som konkurrenceretten generelt forfølger, og dette under overholdelse af princippet ne bis in idem, hvilket er et grundlæggende princip i EU-retten, der er fastslået i artikel 4 i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention, og som i forhold til den samme overtrædelse af konkurrenceretten forbyder, at den samme adfærd, som en virksomhed har udvist på markedet, gennem de retssubjekter, der kan gøres personligt ansvarlige for adfærden, straffes mere end en gang.

Den omstændighed, at det personlige ansvar, som flere selskaber ifalder på grund af den samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse, ikke er det samme for hvert af dem, er ikke til hinder for, at de kan blive pålagt en bøde til solidarisk betaling, eftersom den solidariske hæftelse for bødens betaling ikke omfatter den periode af overtrædelsen, under hvilken de dannede en enkelt økonomisk enhed og dermed én virksomhed i konkurrencerettens forstand.

(jf. præmis 204-206)

10. For så vidt som anbringendet vedrørende en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet kan fortolkes som en ulovlighedsindsigelse mod reglerne om solidarisk betaling af bøder i forbindelse med overtrædelse af konkurrencereglerne, fordi disse regler skulle være en kilde til usikkerhed hvad angår betaling af bøden – i forhold til fastsættelsen af, hvem der er debitor for betalingsforpligtelsen og i forhold til den retlige situation for debitorerne, som hæfter solidarisk – indebærer dette anbringende, at der skal tages stilling til selve lovligheden af konkurrencerettens ordning om »solidarisk betaling af bøder«, og at det efterprøves, om de sanktionerede selskaber med tilstrækkelig præcision kan have kendskab til de heraf afledte rettigheder og pligter.

På samme måde som begrebet »virksomhed« i konkurrenceretten, som det blot er en virkning af, er begrebet »solidarisk betaling af bøder« et selvstændigt begreb, som skal fortolkes under henvisning til konkurrencerettens formål og opbygning, som det bidrager til, og i givet fald under henvisning til almindelige retsgrundsætninger, som udledes af alle de nationale retssystemer. I mangel på modstridende indikationer i den beslutning, hvorved Kommissionen pålægger flere selskaber en bøde til solidarisk betaling på grund af en virksomheds overtrædelse, pålægger den selskaberne ansvar for overtrædelsen på lige fod. Selskaber, som er blevet pålagt solidarisk at betale en bøde, skal i øvrigt betale en enkelt bøde, hvis beløb beregnes med henvisning til den omhandlede virksomheds omsætning.

Heraf følger, at hver enkelt selskab over for Kommissionen hæfter for bødens samlede beløb, og at betalingen foretaget af et af selskaberne frigør dem alle over for Kommissionen. De selskaber, som pålægges en bøde til solidarisk betaling, og som – medmindre den bødepålæggende beslutning indeholder modstående angivelser – ifalder ansvar for overtrædelsen på lige fod, bør i princippet bidrage til betalingen af den for overtrædelsen pålagte bøde i lige andele. Det selskab, som efter eventuelt at være blevet draget til ansvar af Kommissionen betaler hele bødens beløb, kan følgelig med støtte i selve Kommissionens beslutning rette tilbagesøgningskrav mod sine solidarisk hæftende meddebitorer for hver deres andel. Hvis den beslutning, hvorved flere selskaber pålægges solidarisk at betale en bøde, således ikke umiddelbart gør det muligt at fastslå, hvilket af disse selskaber der reelt opfordres til at betale bødebeløbet til Kommissionen, er dette ikke til hinder for, at hvert af disse selskaber utvetydigt kan have kendskab til den andel af bødebeløbet, der tilkommer det, og rette tilbagesøgningskrav mod solidarisk hæftende debitorer for sådanne beløb, det måtte have betalt ud over sin andel.

(jf. præmis 213 og 215)

11. Den solidariske betaling af bøder i konkurrenceretten er ikke i retlig henseende til hinder for, at hvert af de sanktionerede selskaber anlægger et annullationssøgsmål til prøvelse af den beslutning, hvorved Kommissionen har pålagt en bøde til solidarisk betaling.

(jf. præmis 217)

12. Princippet om individuelle straffe og sanktioner, som gælder i enhver administrativ procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til konkurrenceretten, indebærer, at en person kun forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres for. Dette er tilfældet, når to selskaber er blevet forfulgt på grund af en virksomheds deltagelse i overtrædelsen for omstændigheder, som de individuelt er blevet kritiseret for af Kommissionen, på grund af det ansvar, som de ifalder i kraft af, direkte eller indirekte, at have ledet denne virksomhed.

(jf. præmis 219 og 220)

13. Kravet om domstolskontrol er et almindeligt EU-retligt princip, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner og også er hjemlet i artikel 6 og 13 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Retten til en effektiv domstolsprøvelse er desuden bekræftet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 224)

14. Kravet om en effektiv domstolskontrol finder bl.a. anvendelse på enhver kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten og pålægges sanktioner i anledning heraf. Retten er i henhold til artikel 17 i forordning nr. 17 og artikel 31 i forordning nr. 1/2003 tillagt fuld prøvelsesret med hensyn til klager over beslutninger, hvorved Kommissionen fastsætter eller har fastsat en bøde, og den kan ophæve, nedsætte eller forhøje den pågældende bøde.

I forbindelse med sådanne sager anlagt i medfør af artikel 230 EF må prøvelsen af lovligheden af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten og pålægges de pågældende fysiske eller juridiske personer en bøde herfor, betragtes som en effektiv domstolskontrol med denne beslutning. Intensiteten af Unionens retsinstansers kontrol og følgelig den tilsigtede effektive adgang til retsmidler med hensyn til beslutninger, hvorved Kommissionen konstaterer en overtrædelse af konkurrencereglerne og fastsætter en bøde, styrkes yderligere af den fulde prøvelsesret, som Retten er blevet tillagt på dette område. Ud over en simpel legalitetskontrol, som ikke tillader, at annullationssøgsmålet forkastes, eller at den appellerede retsakt annulleres, giver den fulde prøvelsesret Unionens retsinstanser beføjelse til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den pålagte bøde.

(jf. præmis 225-227)

15. Artikel 81 EF og analogt artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) udgør ufravigelige retsgrundsætninger, der er uomgængeligt nødvendige for udførelsen af de opgaver, der er blevet betroet Det Europæiske Fællesskab og EØS, således at det ansvar og den sanktion, selskaberne tilregnes og pålægges i tilfælde af, at de tilsidesætter disse bestemmelser, ikke frit kan overlades til disse selskaber.

(jf. præmis 229)

16. I henhold til artikel 5 EF handler Det Europæiske Fællesskab inden for rammerne af de beføjelser og mål, der er tillagt det ved traktaten. Det har således kun tildelte kompetencer.

Når Kommissionen indleder en procedure med henblik på at vedtage en beslutning om en tilsidesættelse af artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, er den ifølge artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 eller artikel 7, stk. 1, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 alene kompetent til at fastslå denne overtrædelse og pålægge virksomheder, som forsætligt eller uagtsomt har deltaget heri, bøder. Kommissionen kan ikke uden at tilsidesætte princippet om tildelte kompetencer delegere de beføjelser, den således er blevet tillagt ved de ovennævnte bestemmelser, til en tredjepart.

Kommissionen kan ikke i et bestemt tilfælde anses for at have delegeret en del af de beføjelser, den er blevet tillagt til at fastslå og sanktionere sådanne overtrædelser, til en national domstol eller voldgiftsmand, når den i den beslutning, den har vedtaget i den pågældende sag, har fastsat den respektive andel af to selskabers ansvar for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen, og følgelig fastsat deres respektive andel af det bødebeløb, de solidarisk hæfter for i forhold til Kommissionen.

(jf. præmis 233, 234 og 236)

17. Klagepunktsmeddelelsen er et forberedende dokument, hvis faktiske og retlige bedømmelser alene er af foreløbig karakter. Dette er begrundelsen for, at Kommissionen kan – og endog skal – tage hensyn til resultatet af den administrative procedure, bl.a. med henblik på at frafalde klagepunkter, der viser sig ikke at være tilstrækkeligt begrundede. Når det er godtgjort, at et selskab, som sanktioneres for tilsidesættelse af konkurrenceretten, har været i stand til at gøre sine synspunkter gældende vedrørende den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning frafaldt et klagepunkt, som den tidligere havde fastholdt over for andre selskaber, hvori disse selskaber blev pålagt solidarisk ansvar med førstnævnte selskab for en og samme virksomheds deltagelse i en overtrædelse, før denne beslutning blev vedtaget, er det førstnævnte selskabs ret til forsvar ikke er blevet tilsidesat ved det forhold, at der ikke var overensstemmelse mellem klagepunktsmeddelelsen og den anfægtede beslutning.

(jf. præmis 248, 249 og 262)

18. Ved beregningen af bødens størrelse skal der tages hensyn til, om en eller flere virksomheder har spillet en førende rolle i kartellet, da de virksomheder, som har spillet en sådan rolle, har et særligt ansvar i forhold til de øvrige virksomheder. For at blive kvalificeret som leder af et kartel skal en virksomhed have været en væsentlig drivende kraft bag kartellet eller have haft et særligt og konkret ansvar for dettes funktion. Dette er tilfældet når virksomheden har haft en førende rolle i overtrædelsen ved at påtage sig opgaver som kartellets »europæiske sekretær«, hvilket gav sekretæren en førende rolle i kartellets koordinering og under alle omstændigheder i dets egentlige funktion, og særligt når den »europæiske sekretær« var kontaktleddet mellem kartelmedlemmerne og spillede en afgørende rolle i kartellets egentlige funktion, idet den inden for kartellet lettede udvekslingen af oplysninger, idet den centraliserede, samlede og udvekslede oplysninger, som var afgørende for kartellets funktion, og navnlig oplysninger, der vedrørte visse særligt vigtige projekter, med andre kartelmedlemmer, idet den organiserede og fungerede som sekretariat for arbejdsgruppernes møder, og idet den lejlighedsvis ændrede de koder, der skulle dække over disse møder eller disse kontakter.

(jf. præmis 280, 283 og 287)

19. På konkurrenceområdet gælder, at hvor forskellige virksomheder i en længere periode og under forskellige selskabers ledelse successivt og i klart fastlagte perioder har spillet rollen som leder af overtrædelsen, kræver principperne om ligebehandling og proportionalitet, at selskaber, der har ledet en eller flere virksomheder, som under deres ledelse har spillet rollen som »leder af overtrædelsen«, bliver pålagt en forskellig forhøjelse af grundbeløbet for deres bøde, når der er væsentlig forskel på den periode, hvorunder den eller de nævnte virksomheder under deres ledelse spillede den pågældende rolle. Rollen som leder vedrører kartellets funktion, og i modsætning til rollen som den tilskyndende part til kartellet strækker den sig nødvendigvis over en vis tid. Der bør således tages hensyn til, at et selskab, som ledte en af de virksomheder, der deltog i kartellet, kan blive tilregnet den rolle som drivkraft, som den pågældende virksomhed har spillet i kartellets funktion i en periode på maksimalt lidt over en fjerdedel af den periode, da overtrædelsen fandt sted, mens et andet selskab, som ledte en anden virksomhed, der deltog i kartellet, kan blive tilregnet den rolle som drivkraft, som denne anden virksomhed har spillet i kartellets funktion, i en periode på næsten tre fjerdedele af den omhandlede periode.

Det følger heraf, at Kommissionen ved at pålægge en identisk forhøjelse af bødernes grundbeløb for selskaber, som gennem de virksomheder, de ledede, har spillet en førende rolle i kartellet – på trods af at der var en væsentlig forskel på de perioder, hvorunder den eller de omhandlede virksomheder under deres ledelse havde udøvet funktionerne som kartellets »europæiske sekretær« – tilsidesatte principperne om ligebehandling og proportionalitet.

Selv hvis det antages, at Kommissionen havde foretaget en ulovlig anvendelse af kriterier vedrørende kvalificeringen af lederen af overtrædelsen ved ikke at anvende denne kvalificering i forhold til en virksomhed på trods af den væsentlige rolle, denne virksomhed spillede inden for kartellet, ville en sådan ulovlighed, der er begået til fordel for andre, ikke kunne begrunde, at der gives medhold i klagepunkter om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.

(jf. præmis 307, 308, 311 og 312)

20. Unionens retsinstanser har som følge af den fulde prøvelsesret, som de er tillagt ved artikel 17 i forordning nr. 17 og artikel 31 i forordning nr. 1/2003, beføjelse til, ud over en simpel legalitetskontrol af sanktionen, at sætte deres egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde, når spørgsmålet om bødens størrelse forelægges dem til vurdering. Det skal i forbindelse med denne vurdering sikres, at forhøjelsen, som knytter sig til rollen som leder af overtrædelsen, som den omhandlede virksomhed har spillet, fastsættes på et niveau, der sikrer, at bøden har en afskrækkende virkning.

(jf. præmis 318 og 319)

21. I tilfælde af pålæggelse af bøder til flere selskaber for overtrædelser af konkurrencereglerne, hvori virksomheder under deres ledelse har deltaget, og fastsættelse af deres respektive bøder, fraviger Kommissionen ikke den beregningsmetode, der er fastsat i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten, går ikke ud over den retlige ramme for sanktionerne som fastsat i artikel 15, i forordning nr. 17 og artikel 23 i forordning nr. 1/2003 og tilsidesætter ikke proportionalitetsprincippet, hvis den beslutter generelt at henvise til hver enkelt virksomheds globale omsætning vedrørende de anfægtede projekter i løbet af det sidste fulde år af overtrædelsen med henblik på at vurdere virksomhedens relative størrelse og økonomiske styrke på tidspunktet for overtrædelsen. Dette er særligt tilfældet, når Kommissionen finder, at man, henset til et kartels globale karakter, skal lægge hver enkelt virksomheds andel af den globale omsætning vedrørende de af kartellet omfattede projekter i løbet af det sidste fulde år af virksomhedens deltagelse i den konstaterede overtrædelse til grund for sammenligningen af hver virksomheds relative betydning, idet dette sammenligningsgrundlag kan give et troværdigt billede af hver enkelt virksomheds evne til at påføre andre økonomiske beslutningstagere inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde alvorlig skade, og er en indikator for den pågældende virksomheds bidrag til effektiviteten af kartellet som helhed eller omvendt den mangel på stabilitet, som ville have præget kartellet, hvis virksomheden ikke havde deltaget.

(jf. præmis 360 og 362)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

3. marts 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – markedet for projekter angående gasisoleret koblingsudstyr – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – retten til kontradiktion – begrundelsespligt – tilregnelse af ulovlig adfærd – overtrædelsens varighed – bøder – solidarisk hæftelse for betaling af bøden – skærpende omstændigheder – ledende rolle – formildende omstændigheder – samarbejde«

I sagerne T-117/07 og T-121/07,

Areva, aktieselskab, Paris (Frankrig),

Areva T & D Holding SA, Paris,

Areva T & D SA, Paris,

Areva T & D AG, Oberentfelden (Schweiz),

ved advokaterne A. Schild og J.-M. Cot,

Alstom, aktieselskab, Levallois-Perret (Frankrig), først ved advokat J. Derenne og solicitor W. Broere samt advokaterne A. Müller-Rappard og C. Guirado, derefter ved advokaterne J. Derenne og A. Müller-Rappard,

sagsøgere,

mod

Europa-Kommissionen, først ved X. Lewis og F. Arbault, derefter ved M. Lewis og endelig ved V. Bottka og N. Von Lingen, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en principal påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 6762 endelig af 24. januar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.899 — Gasisoleret koblingsudstyr) og en subsidiær påstand om nedsættelse af den bøde, som sagsøgerne er blevet pålagt,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová (refererende dommer), og dommerne K. Jürimäe og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig C. Kristensen,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 24. marts 2009,

afsagt følgende

Dom

Tvistens baggrund

1 Tvistens baggrund fremgår i det væsentlige af de konstateringer, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har foretaget i beslutning K(2006) 6762 endelig af 24. januar 2007 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.899 — Gasisoleret koblingsudstyr) (herefter »den anfægtede beslutning«). I det omfang disse konstateringer ikke er blevet bestridt eller i hvert fald ikke med føje er blevet bestridt af parterne, skal de i forhold til nærværende tvist anses for godtgjort.

Det omhandlede produkt

2 Gasisolerede koblingsanlæg (gas insulated switchgear, herefter »GIS«) anvendes til at kontrollere energistrømmen i elnet. Der er tale om tungt elektrisk udstyr, der anvendes som hovedkomponent i nøglefærdige transformerstationer.

3 Transformerstationerne er reserveelværker, som omdanner den elektriske spænding. Ud over transformatoren består transformatorstationerne af kontrolsystemer, relæer, batterier, ladeaggregater og koblingsanlæg. Koblingsanlæggets funktion er at beskytte transformatoren mod overbelastning og/eller at isolere kredsløbet og den defekte transformator.

4 Koblingsanlæg kan være gasisolerede, luftisolerede, eller isolationen kan være en hybrid, når de to førnævnte teknikker kombineres. GIS’erne sælges i hele verden som en integrerende del af nøglefærdige transformerstationer eller som en separat del, der skal integreres i sådanne transformerstationer. GIS’erne udgør ca. 30-60% af den samlede pris for disse transformerstationer.

5 Den anfægtede beslutning vedrører GIS-projekter med en spænding på 72,5 kV eller derover (herefter »GIS-projekterne«), hvilket omfatter GIS’er som separate produkter, herunder alle de dertil knyttede tjenester (transport, installation, test, isolering osv.), og nøglefærdige transformerstationer, hvilket inkluderer GIS’er og transformerstationens andre komponenter, såsom transformatorer og alle de dertil knyttede tjenester (transport, kabelføring, opførelse, isolering osv.).

De omhandlede virksomheder

6 Alstom (tidligere Alsthom), som er et fransk aktieselskab med en bestyrelse, er moderselskabet i en koncern (herefter »Alstom-koncernen«). I perioden mellem den 15. april 1988 og den 8. januar 2004 drev Alstom-koncernen virksomhed inden for eltransmission og ‑distribution (herefter »T & D-branchen«) og navnlig på GIS-området.

7 Alstom-koncernens virksomhed på GIS-området blev i Frankrig drevet af Alstom SA (France) indtil 1989, da selskabet tog navneforandring til GEC Alsthom SA, som var helejet af GEC Alsthom NV. Den 16. november 1992 blev Kléber Eylau SA stiftet, og det blev tildelt virksomheden på GIS-området i Frankrig ved en aftale, der trådte i kraft den 7. december 1992. GEC Alsthom SA ejede 99,76% af Kléber Eylau, og Ètoile Kléber ejede 0,04% heraf. I juni 1993 blev Kléber Eylau til GEC Alsthom T & D SA, og dette blev for sin del i juni 1998 til Alstom T & D SA. Sidstnævnte var helejet af Alstom Holdings (France), som for sin del var helejet af Alstom.

8 Fra januar 1986 blev Alstom-koncernens virksomhed på GIS-området drevet parallelt i Schweiz og Frankrig, da Sprecher Energie AG blev et helejet datterselskab af Alsthom. I november 1993 blev Sprecher Energie til GEC Alsthom T & D AG, som i juli 1997 blev til GEC Alsthom AG og i juni 1998 til Alstom AG (herefter »Alstom (Suisse)«). Den 22. december 2000 blev sidstnævnte overtaget af Alstom Power (Schweiz) AG. Den nye enhed fik navneforandring til Alstom (Schweiz) AG. I november 2002 blev der inden for Alstom-koncernen oprettet en ny juridisk enhed, som virksomheden inden for T & D-branchen i Schweiz blev overdraget til. Denne nye enhed, der først blev benævnt Alstom (Schweiz) Services AG, har senere fået navnet Alstom T & D AG.

9 Alstom-koncernens samlede virksomhed inden for T & D-branchen blev den 8. januar 2004 overdraget til en koncern, som Areva, der er et fransk aktieselskab med en direktion og en bestyrelse, er moderselskab i (herefter »Areva-koncernen«). I perioden fra den 9. januar til den 11. maj 2004 blev Areva-koncernens virksomhed på GIS-området drevet af Areva T & D SA og af Areva T & D AG, som er helejede datterselskaber af Arevat T & D Holding SA, som for sin del er helejet af Areva (herefter samlet benævnt »selskaberne i Areva-koncernen«).

Den administrative procedure

10 Den 3. marts 2004 underrettede ABB Ltd Kommissionen om eksistensen af en konkurrencebegrænsende praksis i GIS-branchen og anmodede mundtligt om bødefritagelse i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

11 Den af ABB anmeldte praksis bestod i en verdensomspændende koordinering af salget af GIS-projekter, der indebar en opdeling af markederne, tildeling af kvoter og opretholdelse af de respektive markedsandele, fordeling af GIS-projekterne til dertil udpegede producenter og manipulation med udbudsprocedurer (svindel med tilbud) med henblik på, at kontrakterne blev tildelt disse producenter, samt prisfastsættelse ved hjælp af komplekse ordninger for de GIS-projekter, der ikke var blevet tildelt, og opsigelse af licensaftaler med virksomheder, der ikke deltog i kartellet, og udvekslingen af følsomme oplysninger på markedet.

12 Navnlig den 7. maj 2004 kompletterede ABB sin mundtlige anmodning om bødefritagelse med mundtlige bemærkninger og dokumentbeviser. Den 25. april 2004 indrømmede Kommissionen ABB en betinget bødefritagelse.

13 På grundlag af anmeldelsen fra ABB indledte Kommissionen en undersøgelse og foretog den 11. og 12. maj 2004 kontrolbesøg i forretningslokalerne hos flere selskaber, der drev virksomhed i GIS-branchen.

14 Mellem den 14. og den 25. maj 2004 samarbejdede Areva-koncernen med Kommissionen og fremlagde forskelligt bevismateriale samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

15 Den 4. oktober 2004 besvarede ABB en anmodning om oplysninger fra Kommissionen.

16 Den 6. februar 2006 rettede Kommissionen ligeledes en anmodning om oplysninger til Alstom, som denne besvarede ved skrivelse af 24. februar 2006.

17 Den 20. april 2006 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse, som – ud over Alstom og selskaberne i Areva-koncernen – var rettet til Fuji Electric Holdings Co., Ltd og til Fuji Electric Systems Co., Ltd (herefter under ét »selskaberne i Fuji-koncernen«), til Hitachi og til Hitachi Europe Ltd (herefter under ét »selskaberne i Hitachi-koncernen«), til Japan AE Power Systems Corp. (herefter »JAEPS«), til Mitsubishi Electric System Corp. (herefter »Melco«), til Nuova Magrini Galileo SpA, til Schneider Electric SA (herefter »Schneider«), til Siemens AG, til Toshiba Corp. samt til fem selskaber i en koncern, hvori VA Technologie AG var moderselskabet (herefter »VA Tech-koncernen«), herunder også til selve VA Technologie.

18 Den 5. maj 2006 kunne Alstom i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen konsultere de mundtlige erklæringer fra de andre involverede selskaber.

19 Den 30. juni 2006 tilstillede Alstom og selskaberne i Areva-koncernen inden for den fastsatte frist Kommissionen deres respektive bemærkninger som svar på klagepunktsmeddelelsen. Alstom fremlagde i bilaget til sit svar på klagepunktsmeddelelsen flere interne dokumenter fra Alstom-koncernen, som krævede fortrolig behandling i forhold til enhver tredjepart ud over Kommissionen. Ligeledes svarede ABB, selskaberne i Fuji-koncernen, Hitachi og JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens og Toshiba skriftligt på klagepunktsmeddelelsen inden for den fastsatte frist.

20 Ved skrivelse af 12. juli 2006 samarbejdede selskaberne i Fuji-koncernen med Kommissionen og fremlagde forskelligt bevismateriale samt oplysninger i medfør af samarbejdsmeddelelsen.

21 Den 14. juli 2006 sendte ABB et »supplerende svar på klagepunktsmeddelelsen«.

22 Den 18. og 19. juli 2006 foretog Kommissionen høring af de selskaber, som klagepunktsmeddelelsen var blevet rettet til.

23 Den 25. august 2006 fik parterne i proceduren adgang til uddrag af den ikke-fortrolige version af selskaberne i Fuji-koncernens svar på klagepunktsmeddelelsen, selskaberne i Fuji-koncernens begæring af 12. juli 2006 (jf. præmis 20 ovenfor) i henhold til samarbejdsmeddelelsen, ABB’s supplerende svar på klagepunktsmeddelelsen og supplerende dokumenter, for at de kunne kommentere dem. Alstom indgav den 15. september 2006 sine bemærkninger til disse dokumenter, samtidigt med at virksomheden fremlagde en erklæring fra en af sine ansatte, S., som havde haft et direkte kendskab til de omtvistede faktiske omstændigheder.

24 Den 20. september 2006 rettede Kommissionen en anmodning om oplysninger til selskaber i Areva-koncernen, som disse besvarede den 6. oktober 2006 ved at fremlægge adskillige dokumenter vedrørende den omorganisering af virksomheden inden for Alstom-koncernens T & D-sektor, som var sket med henblik på det ovenfor i præmis 9 nævnte salg til en anden koncern.

25 Den 14. november 2006 meddelte Kommissionen på engelsk Alstom sit standpunkt vedrørende de i præmis 23 ovennævnte supplerende dokumenter, og efter Alstoms begæring herom af 17. november 2006 meddelte Kommissionen den 22. november 2006 dette standpunkt på fransk. Den 27. november 2006 fremlagde Alstom sine bemærkninger til det nævnte standpunkt.

26 Den 4. december 2006 tilstillede Alstom Kommissionen en skrivelse om fastsættelsen af de juridiske personer, som var berørt af de omtvistede faktiske omstændigheder. Denne skrivelse indeholdt bl.a. en række skemaer, der illustrerede de forskellige omstruktureringstiltag af Alstom-koncernens virksomhed inden for T & D-branchen.

Den anfægtede beslutning

27 Den 24. januar 2007 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning, hvoraf der er offentliggjort et resumé i Den Europæiske Unions Tidende af 10. januar 2008 (EUT C 5, s. 7). Beslutningen blev den 8. februar 2007 meddelt Alstom og selskaberne i Areva-koncernen.

28 Ud over til Alstom og Areva-koncernen var den anfægtede beslutning rettet til ABB, til selskaberne i Fuji-koncernen, til selskaberne i Hitachi-koncernen, til JAEPS, til Melco, til Nouva Magrini Galileo, til Schneider, til Siemens AG Österreich, til Siemens Transmission & Distribution Ltd (herefter »Reyrolle«), til Siemens Transmission & Distribution SA, til Toshiba og til VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co KEG.

29 I 113.-123. betragtning til den anfægtede beslutning anførte Kommissionen, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde koordineret fordelingen af GIS-projekter på verdensplan – bortset fra visse markeder – efter aftalte regler navnlig med henblik på at fastholde kvoter, som i vidt omfang afspejlede deres anslåede historiske markedsandele. Kommissionen præciserede, at tildelingen af GIS-projekter var sket på grundlag af en samlet »japansk« kvote og en samlet »europæisk« kvote, som derefter skulle fordeles mellem henholdsvis de japanske og de europæiske producenter. Der var ved en aftale underskrevet i Wien den 15. april 1988 (herefter »GQ-aftalen«) fastsat regler for tildelingen af GIS-projekterne enten til de japanske producenter eller til de europæiske producenter og for at fratrække den tilsvarende kvote deres værdi. I 124.-132. betragtning til den anfægtede beslutning præciserede Kommissionen i øvrigt, at de forskellige virksomheder, der havde deltaget i kartellet, havde oprettet en uskreven ordning (herefter »den fælles ordning«), hvorefter GIS-projekterne i Japan på den ene side og i landene for de europæiske medlemmer af kartellet på den anden side, der under ét betegnedes GIS-projekternes »hjemlande«, var forbeholdt henholdsvis de japanske medlemmer og de europæiske medlemmer af kartellet. GIS-projekterne i »hjemlandene« var ikke genstand for udveksling af oplysninger mellem de to grupper og blev ikke fratrukket deres respektive kvoter.

30 GQ-aftalen indeholdt også regler om udveksling af oplysninger, der var nødvendige for, at kartellet mellem de to producentgrupper fungerede, hvilket bl.a. var sikret ved hjælp af sekretærerne for de to grupper, manipulationen med de berørte udbud og prisfastsættelsen for de GIS-projekter, der ikke kunne tildeles. GQ-aftalen fandt ifølge ordlyden af dens bilag 2 anvendelse på hele verden med undtagelse af De Forenede Stater, Canada, Japan og 17 vesteuropæiske lande. Desuden var GIS-projekterne i andre europæiske lande end »hjemlandene« i medfør af den fælles ordning ligeledes forbeholdt den europæiske gruppe, idet de japanske producenter havde forpligtet sig til ikke at indgive bud på GIS-projekterne i Europa.

31 Ifølge Kommissionen reguleredes fordelingen af GIS-projekterne mellem de europæiske producenter af en aftale, som ligeledes var underskrevet i Wien den 15. april 1988, med titlen »E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement« (E-gruppens aftale om iværksættelse af GQ-aftalen, herefter »EQ-aftalen«). Den anførte, at GIS-projekterne i Europa blev fordelt efter de samme regler og procedurer som dem, der regulerede fordelingen af GIS-projekterne i andre lande. Navnlig skulle GIS-projekterne i Europa også meddeles, registreres, tildeles, systematiseres eller have tildelt en minimumspris.

32 I 142. betragtning til den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at de forskellige kartelmedlemmer både i GQ-aftalen og i EQ-aftalen af hensyn til kartellets tilrettelæggelse og funktionsmåde identificeredes ved en kode, som for de europæiske medlemmer bestod af tal, og for de japanske medlemmer bestod af bogstaver. De oprindelige koder blev fra og med juli 2002 erstattet af numre.

33 I artikel 1, litra b), i den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at Alstom havde overtrådt artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS-aftalen«) ved i branchen for GIS-projekter at have deltaget i et sæt aftaler og samordnet adfærd i EØS-området i perioden fra den 15. april 1988 til den 8. januar 2004. I artikel 1, litra c), d), e) og f), i den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen ligeledes denne dobbelte overtrædelse i forhold til Areva og Areva T & D Holding i perioden fra den 9. januar til den 11. maj 2004, Areva T & D AG i perioden fra den 22. december 2003 til den 11. maj 2004 og Areva T & D SA i perioden fra den 7. december 1992 til den 11. maj 2004.

34 For de i den anfægtede beslutnings artikel 1 konstaterede overtrædelser blev Alstom i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c), pålagt en individuel bøde på 11 475 000 EUR samt en bøde på 53 550 000 EUR, som skulle betales solidarisk med Areva T & D SA.

35 For de i den anfægtede beslutnings artikel 1 konstaterede overtrædelser blev Areva T & D SA i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra c), pålagt en bøde på 53 550 000 EUR, som skulle betales solidarisk med Alstom, og derudover en bøde på 25 500 000 EUR, som skulle betales solidarisk med Areva, Areva T & D Holding og Areva T & D AG.

Retsforhandlinger og parternes påstande

36 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 18. april 2007 har selskaberne i Areva-koncernen og Alstom anlagt de foreliggende sager, der blev registreret som henholdsvis sag T-117/07 og T-121/07.

37 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling i sagerne T-117/07 og T-121/07.

38 Efter at parterne er blevet hørt om dette punkt, har formanden for Rettens Anden Afdeling ved kendelse af 12. marts 2009 forenet sagerne T-117/07 og T-121/07 med henblik på den mundtlige forhandling i henhold til artikel 50 i Rettens procesreglement. Formanden har desuden anordnet, at dokumenterne, der som bilag var vedlagt Alstoms svar på klagepunktsmeddelelsen (jf. præmis 19 ovenfor), og som indgår i sagsakten i sag T-121/07, skal behandles fortroligt.

39 Under retsmødet den 24. marts 2009 fremsatte parterne mundtlige indlæg og besvarede spørgsmål fra Retten. Sagsøgerne bekræftede, at deres anbringender og klagepunkter vedrørende tilsidesættelsen af artikel 81 EF også skulle fortolkes som vedrørende EØS-aftalens artikel 53. Kommissionen har i denne henseende indtaget det standpunkt, at der gælder en formodning for, at det solidariske ansvar for overtrædelsen af konkurrenceretten er et ligeligt fordelt ansvar, når ikke dette præciseres i beslutningens konklusion, der fastslår dette ansvar. Sagsøgerne har derimod bestridt, at der skulle gælde en sådan formodningsregel. Endelig hævdede Kommissionen, at man inden for rammerne af vurderingen af den ledende rolle i en overtrædelse af konkurrenceretten skulle afveje alle kriterierne, herunder varigheden af den ledende rolle og intensiteten af denne rolle. Disse bemærkninger er blevet tilført retsbogen. I deres endelige bemærkninger har selskaberne i Areva-koncernen påpeget den materielle fejl, der bestod i at anse Areva T & D AG for at være det samme selskab som Alstom T & D, hvor kun selskabsbetegnelsen var blevet ændret.

40 Ved skrivelser, som blev indleveret til Justitskontoret den 29. og 30. april 2009, fremsatte henholdsvis Alstom og selskaberne i Areva-koncernen visse bemærkninger til indholdet af retsbogen vedrørende Kommissionens svar på de af Retten stillede spørgsmål angående den solidariske ansvarsordning for overtrædelser af konkurrenceretten.

41 Ved Rettens kendelse af 3. juni 2009 blev den mundtlige procedure genåbnet. I henhold til artikel 7, stk. 1, i instruks for justitssekretæren ved Retten besluttede formanden for Rettens Anden Afdeling at lade skrivelserne indleveret den 29. og 30. april 2009 indgå i sagsakterne.

42 Ved skrivelse, som blev registreret på Rettens Justitskontor den 18. juni 2009, fremsatte Kommissionen sine bemærkninger til de førnævnte skrivelser. Kommissionen gjorde i denne forbindelse gældende, at når den pålægger flere selskaber en bøde til solidarisk betaling uden at præcisere eller angive andet i beslutningens konklusion, har den ikke i forholdet mellem de forskellige hæftende debitorer til hensigt at regulere, hvor meget hver enkelt bidrager med til betaling af denne bøde.

43 Ved beslutning af 1. juli 2009 afslog formanden for Rettens Anden Afdeling begæringen om ændring af retsbogen efter at have efterprøvet det præcise indhold af de mundtlige svar, som Kommissionen havde afgivet under det nævnte retsmøde.

44 Alstom har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), og artikel 2, litra b) og c), annulleres.

– Subsidiært nedsættes den bøde, som er blevet pålagt Alstom ved den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c), væsentligt.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

45 Selskaberne i Areva-koncernen har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede beslutnings artikel 1 annulleres, dels for så vidt som den pålægger Areva T & D SA og Alstom solidarisk ansvar for overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004, dels for så vidt som den pålægger dem solidarisk ansvar for overtrædelsen i perioden fra den 9. januar til den 11. maj 2004.

– Subsidiært annulleres eller nedsættes den bøde, som de er blevet pålagt ved den anfægtede beslutnings artikel 2, litra c), væsentligt.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

46 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

47 Eftersom de foreliggende sager er konnekse for så vidt angår deres genstand, og idet parterne er blevet hørt om dette punkt, finder Retten, at sagerne i henhold til procesreglementets artikel 50 skal forenes med henblik på dommen.

48 I sagerne nedlægges der principal påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), c), d), e) og f), principal eller subsidiær påstand om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c), samt subsidiær påstand om afgørelse af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c).

49 Påstandene om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), c), d), e) og f), skal først undersøges. Herefter skal der om fornødent foretages en undersøgelse af påstandene om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c). Endelig skal påstandene om omgørelse af den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b) og c), undersøges.

50 Selskaberne i Areva-koncernen har gjort syv anbringender gældende til støtte for deres påstande i sag T-117/07. Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af begrundelsespligten i henhold til artikel 253 EF. Det andet anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for overtrædelser, som følger af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, samt en tilsidesættelse af de generelle principper om retssikkerhed og forbuddet mod tilbagevirkende kraft. Det tredje anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for overtrædelser, som følger af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. Det fjerde anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for overtrædelser og om solidarisk betaling af bøder, som følger af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, en tilsidesættelse af artikel 7 EF samt en tilsidesættelse af de generelle principper om ligebehandling og proportionalitet, om retssikkerhed, om forbuddet mod tilbagevirkende kraft og om effektiv rdomstolsbeskyttelse. Det femte anbringende vedrører en tilsidesætte af reglerne om solidarisk betaling af bøder, som følger af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1. Det sjette anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse at artikel 23, stk. 2, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i […] artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1) og af punkt 2 i retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5 (KS) (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«), en fejlagtig bedømmelse samt en tilsidesættelse af de generelle principper om ligebehandling og proportionalitet. Endelig bygger det syvende anbringende i det væsentlige på en fejlagtig bedømmelse og en tilsidesættelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, og af samarbejdsmeddelelsen.

51 Alstom har gjort otte anbringender gældende til støtte for sine påstande i sag T-121/07. Det første anbringende vedrører tilsidesættelsen af adgangen til effektive retsmidler. Det andet anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af reglerne om solidarisk betaling af bøder, som følger af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53, en tilsidesættelse af de generelle principper om retssikkerhed og om individuelle straffe samt en tilsidesættelse af begrundelsespligten. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten, som følger af artikel 253 EF. Det fjerde anbringende vedrører principalt en tilsidesættelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for overtrædelser, som følger af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 samt en retlig fejl, og subsidiært en tilsidesættelse af artikel 25 i forordning nr. 1/2003. Det femte anbringende vedrører i det væsentlige en fejlagtig bedømmelse, en tilsidesættelse af retningslinjerne, en tilsidesættelse af principperne om ligebehandling og proportionalitet samt en tilsidesættelse af begrundelsespligten. Det sjette anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af bevisreglerne for den fortsatte overtrædelse af artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 og af artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i [artikel 81 EF] og [82 EF], med senere ændringer (EFT 1959-1962 s. 81), samt en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet. Det syvende anbringende bygger på en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af retten til forsvar og af artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003. Det ottende anbringende vedrører i det væsentlige en tilsidesættelse af retningslinjerne og subsidiært en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.

52 I det omfang visse af de af sagsøgerne fremførte anbringender er overlappende, vil de af hensyn til en god retspleje blive behandlet samlet.

Påstandene om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), c), d), e) og f)

53 De anbringender og klagepunkter, som bestrider Kommissionens konstatering af, at selskaberne i Areva-koncernen og Alstom har overtrådt artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53, fordi de har deltaget i et sæt aftaler og samordnet adfærd i EØS under de perioder, der er nævnt i den anfægtede beslutnings artikel 1, er rettet mod denne beslutnings artikel 1, litra b), c), d), e) og f).

54 I sag T-117/07 støttes påstanden om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra c), d), e) og f), på de i stævningen fremførte anbringender eller klagepunkter, som rejser tvivl om Kommissionens vurderinger, hvorefter Areva T & D SA i perioden fra den 7. december 1992 til den 11. maj 2004, Areva T & D AG i perioden fra den 22. december 2003 til den 11. maj 2004 og Areva og Areva T & D Holding SA i perioden fra den 9. januar til den 11. maj 2004 personligt stilles til ansvar for deres med GIS-området beskæftigede afdelings deltagelse eller for deres datterselskabers deltagelse i et sæt aftaler og samordnet adfærd i EØS-området (andet, tredje, fjerde og femte anbringende), eller hvorefter der er sket tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, der kunne have haft indvirkning på disse vurderinger (første anbringende).

55 I sag T-121/07 støttes påstanden om annullation af den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), på de i stævningen fremførte anbringender eller klagepunkter, som rejser tvivl om Kommissionens vurderinger, hvorefter Alstom personligt stilles til ansvar for dets med GIS-området beskæftigede afdelingers deltagelse eller for dets datterselskabers deltagelse i et sæt aftaler og samordnet adfærd i EØS i perioden fra den 15. april 1988 til den 8. januar 2004 (fjerde og sjette anbringende), eller som påstår tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, der kunne have haft indvirkning på disse vurderinger (tredje og syvende anbringende).

Indledende bemærkninger

56 Det følger af de i stævningerne fremførte anbringender eller klagepunkter, at selskaberne i Areva-koncernen på den ene side og Alstom på den anden side har diametralt modsatte anskuelser hvad angår ansvarspådragelsen for overtrædelsen for hele eller en del af perioden fra den 15. april 1988 til den 11. maj 2004.

57 Alstom har nærmere bestemt gjort gældende, at det personlige ansvar, selskabet ifaldt på grund af sin med GIS-området beskæftigede afdelings deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 8. januar 2004, er blevet overført på Alstom T & D SA og på Alstom T & D AG som følge af omstruktureringstiltag vedrørende koncernens virksomhed inden for T & D-branchen. Alstom har desuden gjort gældende, at selskabet ikke kan ifalde noget personligt ansvar på grund af disse datterselskabers deltagelse i overtrædelsen i perioden fra henholdsvis den 7. december 1992 til den 8. januar 2004 og den 22. december 2003 til den 8. januar 2004, for så vidt som Alstom T & D SA og Alstom T & D AG, som denne virksomhed var blevet overdraget til, selvstændigt fastlagde deres markedsadfærd. Endelig har Alstom gjort gældende, at det personlige ansvar, selskabet er blevet pålagt på grund af sin med GIS-området beskæftigede afdelings, Alstom T & D SA’s og Alstom T & D AG’s deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 8. januar 2004, sammen med denne afdelings og nævnte datterselskabers virksomhed (datterselskaberne er siden blevet til Areva T & D SA og Areva T & D AG) i forbindelse med salget af aktiviteter inden for T & D-branchen til en anden koncern er blevet overdraget til selskaber i Areva-koncernen.

58 Selskaberne i Areva-koncernen har derimod gjort gældende, at de ikke kan ifalde noget personligt ansvar for selskaber i Alstom-koncernens deltagelse i overtrædelsen i perioderne henholdsvis fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004 og fra den 22. december 2003 til den 8. januar 2004, for så vidt som Alstom T & D SA’s og Alstom T & D AG’s markedsadfærd, som virksomheden på GIS-området var blevet overdraget til, blev fastlagt af Alstom. Desuden har Areva og Areva T & D Holding SA gjort gældende, at de ikke kan pålægges noget personligt ansvar på grund af deres datterselskabers deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 9. januar til den 11. maj 2004, for så vidt som Areva T & D SA og Areva T & D AG, som denne virksomhed var blevet overdraget til, selvstændigt fastlagde deres markedsadfærd.

59 Det skal fastslås, at sagsøgerne i deres skriftlige indlæg lægger den omstændighed til grund, at Areva T & D SA og Areva T & D AG blot er nye selskabsbetegnelser, som Alstom T & D SA og Alstom T & D AG har fået efter deres overdragelse til Areva-koncernen, som fandt sted den 8. januar 2004. I denne forbindelse kan der ikke tages hensyn til de påstande, som selskaberne i Areva-koncernen fremsatte i deres afsluttende bemærkninger under retsmødet, hvorefter Kommissionen begik en materiel fejl, da den antog, at Areva T & D AG var det samme selskab som Alstom T & D AG. I det omfang disse påstande underbygger et anbringende om, at den anfægtede beslutning var behæftet med en faktisk fejl i denne henseende, skal det nemlig bemærkes, at nye anbringender ifølge procesreglementets artikel 48, stk. 2, første afsnit, ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. I det omfang selskaberne i Areva-koncernen i det foreliggende tilfælde ikke er fremkommet med nye væsentlige faktiske forhold, som deres nye anbringende kunne støttes på, og heller ikke har påstået, at disse forhold er kommet frem under retsforhandlingerne, skal de ovennævnte påstande ikke realitetsbehandles. I sagerne T-117/07 og T-121/07 skal Alstom T & D AG og Areva T & D AG således anses for under forskellige selskabsbetegnelser at betegne en og samme juridiske person.

Om overførelsen på Areva T & D SA og Areva T & D AG af det personlige ansvar, som Alstom ifaldt som følge af dennes med GIS-området beskæftigede afdelings deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992.

– Parternes argumenter

60 Inden for rammerne af sit fjerde anbringendes andet led vedrørende en retlig fejl har Alstom kritiseret Kommissionen for ikke i den anfægtede beslutning at have overført det personlige ansvar, som selskabet ifaldt for en del af sin »T & D-sektors« deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992, på Areva T & D SA og Areva T & D AG.

61 Ifølge Alstom begik Kommissionen en retlig fejl i sin anvendelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for en overtrædelse af artikel 81, stk. 1, EF og af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, da den ikke i forhold til dets tidligere datterselskaber, som var beskæftiget i T & D-branchen, havde anvendt det såkaldte kriterium om »økonomisk succession« sådan som opstillet i retspraksis (Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 356-359, og Rettens dom af 27.9.2006, sag T-43/02, Jungbunzlauer mod Kommissionen, Sml. II, s. 3435, præmis 132), og ved personligt at holde Alstom ansvarlig for en del af virksomhedens »T & D-sektors« deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992, uden at tage hensyn til, at denne virksomhed var blevet overdraget til selskabets tidligere datterselskaber, som var aktive i T & D-branchen, hvilket skete som følge af omstruktureringstiltag inden for Alstom-koncernen. Alstom mener, at selv om Alstom-koncernens »T & D-sektor« ikke inden den 7. december 1992 var en juridisk person, ville stiftelsen på denne dato af et datterselskab, der specifikt havde ansvar for »T & D-sektoren« uden for Schweiz, nemlig Kléber Eylau (senere Alstom T & D SA og dernæst Areva T & D SA), have gjort det muligt for Kommissionen på tidspunktet, da den anfægtede beslutning blev vedtaget, at identificere en juridisk person, til hvilken den virksomhed, der havde deltaget i overtrædelsen, var blevet overdraget, og som den nævnte overtrædelse således kunne tilregnes. Et analogt ræsonnement kunne anvendes i forhold til Alstom-koncernens overdragelse den 22. december 2003 af den schweiziske virksomhed i T & D-branchen til Alstom (Schweiz) Services AG (senere Alstom T & D AG og dernæst Areva T & D AG).

62 Kommissionen bestrider de af Alstom fremførte argumenter og har påstået dette klagepunkt forkastet.

– Rettens bemærkninger

63 Begrebet virksomhed skal inden for konkurrenceretten forstås som en økonomisk enhed i relation til den pågældende overtrædelse (jf. i denne retning Domstolens dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm Gerätebau, Sml. s. 2999, præmis 11, samt Rettens dom af 29.6.2000, sag T-234/95, DSG mod Kommissionen, Sml. II, s. 2603, præmis 124, og af 15.9.2005, sag T-325/01, DaimlerChrysler mod Kommissionen, Sml. II, s. 3319, præmis 85). Artikel 81, stk. 1, EF, hvorefter det bl.a. er forbudt for virksomheder at indgå aftaler eller deltage i samordnet praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for det indre marked, er rettet til økonomiske enheder bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der forfølger et økonomisk mål på lang sigt, og som kan medvirke ved overtrædelser af bestemmelserne (jf. i denne retning Rettens dom af 17.12.1991, sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, præmis 235, og af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, præmis 311).

64 Med henblik på anvendelsen og gennemførelsen skal de beslutninger, der træffes i medfør af artikel 81 EF, imidlertid have en enhed, der har status som juridisk person, som adressat (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.1999, forenede sager T-305/94 – T-307/94, T-313/94 – T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 og T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, »PVC II-dommen«, Sml. II, s. 931, præmis 978, og af 12.12.2007, sag T-112/05, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5049, præmis 59). Når Kommissionen således vedtager en beslutning i medfør af artikel 81, stk. 1, EF, skal den identificere den eller de personer, fysiske eller juridiske, som kan drages til ansvar for den pågældende virksomheds adfærd, som kan pålægges en sanktion herfor, og som skal være adressat for beslutningen (jf. i denne retning Hydrotherm Gerätebau-dommen, nævnt i præmis 63 ovenfor, præmis 11).

65 I overensstemmelse med princippet om personligt ansvar (Domstolens dom af 14.7.1972, sag 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151; org.ref.: Rec. s. 619, præmis 131-141, af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125, præmis 78, og af 11.12.2007, sag C-280/06, ETI m.fl., Sml. I, s. 10893, præmis 39; jf. også generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i den ovennævnte dom i sagen ETI m.fl., Sml. I, s. 10892, punkt 71 ff.), hvorefter en person kun kan drages til ansvar for sine egne handlinger (generaladvokat Cosmas’ forslag til afgørelse i dommen i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4130, punkt 74), er det som udgangspunkt den person, der ledte virksomheden på det tidspunkt, hvor denne virksomhed deltog i overtrædelsen, der er ansvarlig for overtrædelsen, selv om det på tidspunktet for vedtagelsen af den beslutning, hvorved overtrædelsen blev fastslået, var en anden person, der havde ansvaret for eller ledte virksomhedens drift (Domstolens domme af 16.11.2000, sag C-297/98 P, SCA Holding mod Kommissionen, Sml. I, s. 10101, præmis 27, og sag C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen, Sml. I, s. 9925, præmis 37; jf. også i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-279/98, Cascades mod Kommissionen, Sml. I, s. 9693, præmis 79).

66 Under visse særlige omstændigheder tillader retspraksis, at princippet om personligt ansvar kan fraviges i medfør af kriteriet om »økonomisk succession«, hvorefter en overtrædelse af konkurrencereglerne kan tilregnes den økonomiske efterfølger for den juridiske person, der har begået overtrædelsen, selv om sidstnævnte stadig eksisterer på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den nævnte overtrædelse fastslås, således at disse reglers effektive virkning ikke begrænses som følge af ændringer, der navnlig vedrører de pågældende selskabers juridiske form (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 105 og 106).

67 I den i præmis 61 ovennævnte dom i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen (præmis 356-359) fastslog Domstolen, at Retten ikke havde begået en fejl, da den fastslog, at Kommissionen med rette inden for rammerne af et koncerninternt virksomhedssalg anså det erhvervende selskab for at være ansvarligt for den af virksomheden begåede overtrædelse inden salget, og dette uanset at det sælgende selskab fortsat eksisterede i retlig forstand. For således at tilsidesætte løsningen i præmis 145 i den ovenfor i præmis 65 nævnte dom i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, hvoraf fulgte, at kriteriet om »økonomisk succession« kun kan finde anvendelse, hvis den juridiske person, der var ansvarlig for virksomhedens drift, er ophørt med at eksistere i retlig forstand, efter at overtrædelsen er blevet begået, støttede Domstolen sig på den omstændighed, at det sælgende selskab havde solgt alle sine økonomiske aktiviteter til det erhvervende selskab, samtidigt med at det fastholdt en strukturel forbindelse til sidstnævnte selskab, som det ejede 50% af aktierne i.

68 I den ovenfor i præmis 61 nævnte dom i sagen Jungbunzlauer mod Kommissionen (præmis 132 og 133) fastslog Retten under henvisning til den ovenfor i præmis 61 nævnte dom i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, at den omstændighed, at et selskab fortsætter med at eksistere som juridisk person, ikke udelukker, at der i henhold til konkurrenceretten kan være overført en del af dets aktiviteter, som i konkurrencerettens forstand udgør en virksomhed, til et andet selskab, som bliver ansvarligt for overtrædelser, som nævnte virksomhed har begået. Retten fastslog således, at Kommissionen ikke havde begået en fejl, da den inden for rammerne af et koncerninternt virksomhedssalg fandt, at den overtrædelse, denne virksomhed havde begået inden salget, skulle tilregnes det erhvervende selskab, uanset at det sælgende selskab fortsat eksisterede i retlig forstand. Selv om det sælgende selskab i det foreliggende tilfælde havde beholdt produktionsaktiviteterne, som var knyttet til den omhandlede virksomhed, havde den bl.a. overdraget forvaltningen eller ledelsen af denne virksomhed til det erhvervende selskab, og i dette omfang kunne sidstnævnte selskab anses for at være den økonomiske efterfølger til det sælgende selskab.

69 I præmis 38-42 i den ovenfor i præmis 65 nævnte dom i sagen ETI m.fl. begrundede Domstolen kriteriet om »økonomisk succession« med nødvendigheden af at sikre, at sanktionen for overtrædelser af konkurrenceretten havde en afskrækkende virkning. Under henvisning til den ovenfor i præmis 61 nævnte dom i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen anførte Domstolen i dommens præmis 48-51, at en sådan sanktionsfastsættelse er berettiget og ikke er i strid med princippet om det personlige ansvar – selv ikke når den enhed, der har begået overtrædelsen, stadigvæk eksisterer på tidspunktet, da den enhed, som har fået overdraget førstnævnte enheds økonomiske aktiviteter, er blevet pålagt en sanktion – når de to pågældende enheder kontrolleres af den samme person og, henset til de tætte bånd, som forener dem på det økonomiske og organisatoriske plan, i alt væsentligt har fulgt de samme kommercielle instrukser. Domstolen fastslog således, at artikel 81 EF ff. skal fortolkes således, at når en adfærd, som udgør én overtrædelse af konkurrenceretten, er blevet begået af en enhed og derefter videreført indtil overtrædelsens ophør af en anden enhed, som efterfulgte den første, der ikke er ophørt med at eksistere, kan denne anden enhed, såfremt enhederne henhører under samme offentlige myndighed, pålægges en sanktion for overtrædelsen i sin helhed, hvis det er godtgjort, at disse to enheder har været underlagt den omhandlede offentlige myndigheds kontrol.

70 Ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på EØS-aftalens artikel 53, stk.1.

71 I det foreliggende tilfælde skal den »virksomhed« i konkurrencerettens forstand, der har deltaget i den overtrædelse, der tilregnes Alstom i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), først og fremmest identificeres. Det fremgår af beskrivelsen af de faktiske omstændigheder i 5.-87. betragtning til den anfægtede beslutning vedrørende »den af proceduren berørte branche«, og i 16.-22. betragtning til den anfægtede beslutning vedrørende »de af proceduren berørte virksomheder«, at den omhandlede virksomhed svarer til den økonomiske enhed bestående af menneskelige, materielle og immaterielle ressourcer, der i Alstom-koncernen og efter salget til en anden koncern, som fandt sted den 8. januar 2004 (jf. præmis 9 ovenfor), i Areva-koncernen udøver aktiviteter på GIS-området (herefter »den omhandlede virksomhed«). Det er således med urette, at Alstom foregiver, at den omhandlede virksomhed bestod af Alstom-koncernens »T & D-sektor«, eller i videre forstand af alle de forhold, som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder bidrog til aktiviteterne i denne branche.

72 Det fremgår også af 357. og 358. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen for at tilregne Alstom den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992 påpegede, at Alstom-koncernens aktiviteter på GIS-området før den 7. december 1992 direkte blev udført af Alsthom SA og siden af GEC Alsthom SA og ikke af Areva T & D SA’s og Areva T & D AG’s forgængere. Kommissionen påpegede også, at Alstom-koncernens aktiviteter i T & D-branchen i Schweiz før december 2002 var blevet udført af Sprecher Energie (som i januar 1986 var blevet købt af Alsthom SA), som er blevet Alstom AG (Suisse). Efter at have konstateret, at de omhandlede juridiske enheder stedse fandtes i Alstom-koncernen under nye navne, antog Kommissionen, at Alstom som moderselskab, der fuldt ud ejede disse forskellige enheder, ifaldt ansvar for deres aktiviteter før stiftelsen af Areva T & D SA’s og Areva T & D AG’s forgængere. Kommissionen udledte heraf, at Areva T & D SA og Areva T & D AG ikke som retlige og økonomiske efterfølgere skulle stilles til ansvar for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen for den omhandlede periode, uanset at Alstom-koncernens T & D-sektors aktiviteter herefter var blevet overdraget til deres respektive forgængere.

73 Alstom har ikke gjort noget specifikt anbringende eller klagepunkt gældende vedrørende begrundelserne for den anfægtede beslutning, som tilregner Alstom den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992, fordi Alstom på tidspunktet for de faktiske omstændigheder ledte den nævnte virksomhed gennem helejede eller næsten helejede datterselskaber. Alstom har nemlig begrænset sig til at gøre gældende, at det ansvar, selskabet i denne henseende ifaldt, i overensstemmelse med princippet om »økonomisk succession«, der blev opstillet i de ovenfor i præmis 61 nævnte domme i sagerne Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen og Jungbunzlauer mod Kommissionen, var blevet overført til Areva T & D SA og Areva T & D AG.

74 Det skal indledningsvis præciseres, at 339. betragtning til den anfægtede beslutning, som 357. betragtning henviser til, ikke kan anses for at støtte Kommissionens beslutning om ikke at overføre ansvaret for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992 til Areva T & D SA og Areva T & D AG. I forhold til de principper, som blev opstillet i de ovenfor i præmis 61 nævnte domme i sagerne Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, præmis 356-359, og Jungbunzlauer mod Kommissionen, præmis 132, behandler 339. betragtning til den anfægtede beslutning nemlig muligheden for i medfør af kriteriet om »økonomisk succession« at overføre ansvaret mellem selskaber i samme koncern. Kommissionen anførte i denne betragtning, at den omstændighed, at et selskab bevarer sin juridiske personlighed efter at have solgt en del af sine aktiviteter til et andet selskab i samme koncern, ikke er til hinder for, at det andet selskab bliver gjort ansvarligt for overtrædelser, som det første selskab har begået. Heraf følger, at der med henblik på at vurdere, om den manglende overførsel af ansvaret for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992 til Areva T & D SA og Areva T & D AG var velbegrundet, ikke kan tages hensyn til henvisningen til 339. betragtning til den anfægtede beslutning, i 357. betragtning.

75 I svarskriftet i sag T-121/07 har Kommissionen gjort gældende, at den i den anfægtede beslutning skulle anvende de regler, der følger af princippet om det personlige ansvar (jf. præmis 65 ovenfor). Det følger nemlig af 357. og 358. betragtning til den anfægtede beslutning, hvis indhold er sammenfattet i præmis 72 ovenfor, at den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992 tilregnes Alstom med den begrundelse, at dette selskab på tidspunktet for de faktiske omstændigheder ledede den nævnte virksomhed gennem helejede eller næsten helejede datterselskaber, der hele tiden eksisterede i Alstom-koncernen.

76 Det spørgsmål, der skal besvares, er således, hvorvidt ansvaret for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992, sådan som Alstom påstår, skal overføres på Areva T & D SA og Areva T & D AG med den begrundelse, at den omhandlede virksomhed var blevet solgt til deres respektive forgængere, nemlig til Kléber Eylau og Alstom (Schweiz) Services, af GEC Alsthom SA den 7. december 1992 og af Alstom AG (Suisse) den 22. december 2003.

77 Det skal i denne henseende fastslås, at det af Alstom fremførte argument ville indebære, at Areva T & D SA og Areva T & D AG skulle være ansvarlige for en overtrædelse, som personligt kunne tilregnes GEC Alsthom SA og Alstom AG (Suisse), som på tidspunktet for de faktiske omstændigheder var Alstoms eller dennes forgængeres helejede eller næsten helejede datterselskaber inden for Alstom-koncernen.

78 I en sådan situation finder kriteriet om »økonomisk succession« imidlertid kun anvendelse, for så vidt som den omhandlede virksomhed ikke længere efter omstruktureringstiltagene inden for Alstom-koncernen, som fandt sted den 7. december 1992 og den 22. december 2003, var underlagt Alstoms ansvar eller ledelse. Hvis derimod Alstom gennem sine helejede eller næsten helejede datterselskaber aldrig frem til salget til en anden koncern, som fandt sted den 8. januar 2004, ophørte med at lede den omhandlede virksomhed, ifalder selskabet personligt ansvar for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 6. december 1992, og Kommissionen vil ikke have begået en retlig fejl ved ikke i forholdet mellem Alstom og dennes i T & D-branchen aktive datterselskaber at have anvendt kriteriet om »økonomisk succession« på baggrund af den ovennævnte omstrukturering inden for koncernen (jf. i denne retning generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i den ovenfor i præmis 65 nævnte dom af 16.11.2000 i sagen SCA Holding mod Kommissionen, Sml. I, s. 10104, punkt 26).

79 Af alle de ovennævnte grunde forekommer det – inden der træffes afgørelse om det foreliggende klagepunkt – hensigtsmæssigt at tage stilling til de anbringender og klagepunkter, der er rettet mod det forhold, at Alstom som moderselskab, der fuldt ud ejer Alstom T & D SA og Alstom T & D AG, i den anfægtede beslutnings artikel 1, litra b), tilregnes den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004.

Om det personlige ansvar, som Alstom som moderselskab, der fuldt ud ejer Alstom T & D SA og Alstom T & D AG, ifaldt som følge af den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004

– Parternes argumenter

80 Med sit fjerde anbringendes første led vedrørende en tilsidesættelse af reglerne om pålæggelse af ansvaret for en overtrædelse af artikel 81 EF og af EØS-aftalens artikel 53 har Alstom kritiseret Kommissionen for i den anfægtede beslutning at have tilregnet Alstom som moderselskab, der fuldt ud ejer Alstom T & D SA og Alstom T & D AG, den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004.

81 Med sit tredje anbringende har Alstom kritiseret Kommissionen for at have overtrådt artikel 253 EF ved ikke i tilstrækkelig grad at have begrundet den omstændighed, at Alstom som moderselskab, der fuldt ud ejer Alstom T & D SA og Alstom T & D AG, tilregnes ansvaret for overtrædelsen, når henses til de beviser, Alstom havde fremlagt under den administrative procedure. Også under retsmødet påberåbte Alstom sig i denne forbindelse en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af retten til forsvar og af princippet om parternes ligestilling for Unionens retsinstanser.

82 Inden for rammerne af sit syvende anbringende har Alstom gjort en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af retten til forsvar og af artikel 27, stk. 1, i forordning nr. 1/2003 gældende, fordi Kommissionen for at tilregne Alstom – som moderselskab, der fuldt ud ejer Alstom T & D SA og Alstom T & D AG – ansvar for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004, i den anfægtede beslutning foreholdt Alstom visse faktiske forhold, som selskaberne i Areva-koncernen havde fremført, uden forudgående at have oplyst Alstom om, at disse forhold kunne bruges mod selskabet, og uden at have givet Alstom mulighed for at fremføre sit synspunkt. Dette gælder også i forhold til de omstændigheder, der er nævnt i 351. og 354. betragtning til den anfægtede beslutning, vedrørende en beslutning af 1. marts 1988 truffet af Conseil de la concurrence français (den franske konkurrencemyndighed), hvorved Alsthom SA – et af dets foregående selskaber – blev sanktioneret, og vedrørende det forhold, at seks medlemmer af Alsthom T & D SA’s bestyrelse samtidigt eller efterfølgende havde beklædt poster i Alsthom SA’s direktion.

83 Kommissionen bestrider Alstoms argumenter og har påstået de ovennævnte anbringender eller klagepunkter forkastet.

– Rettens bemærkninger

84 Med henblik på anvendelsen af konkurrenceretten er den formelle adskillelse mellem to selskaber, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, ikke afgørende, idet der skal lægges vægt på, om de optræder samlet på markedet (jf. i denne retning den ovenfor i præmis 65 nævnte dom i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 140). Det kan således vise sig nødvendigt at tage stilling til, om to selskaber, der er særskilte juridiske personer, udgør eller hører til en og samme virksomhed set som en økonomisk enhed, som udfolder en enkelt adfærd på markedet (den ovenfor i præmis 63 nævnte dom i sagen DaimlerChrysler mod Kommissionen, præmis 85).

85 Ifølge fast retspraksis udelukker den omstændighed, at et datterselskab udgør en selvstændig juridisk person, således ikke, at dets adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet (den ovenfor i præmis 65 nævnte dom i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 132 og 133, og den ovenfor i præmis 64 nævnte dom i sagen PVC II, præmis 960). Når datterselskabet ikke har reel frihed til at tilrettelægge sin politik på markedet, kan forbuddene i artikel 81, stk. 1, EF anses for uanvendelige i dets forhold til moderselskabet, med hvilket det danner en økonomisk enhed (den ovenfor i præmis 65 nævnte dom i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 134, og Rettens dom af 12.1.1995, sag T-102/92, Viho mod Kommissionen, Sml. II, s. 17, præmis 51).

86 I denne forbindelse påhviler det principielt Kommissionen at påvise, at moderselskabet reelt har udøvet en sådan afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd på markedet, hvilket skal ske på grundlag af en flerhed af faktiske omstændigheder, herunder navnlig at moderselskabet har haft ledelseskompetence i forhold til datterselskabet (jf. Rettens dom af 27.9.2006, sag T-314/01, Avebe mod Kommissionen, Sml. II, s. 3085, præmis 136 og den deri nævnte retspraksis). Det følger af Domstolens og Rettens faste praksis, at Kommissionen under sådanne omstændigheder med rimelighed kan lægge til grund, at et datterselskab, der ejes fuldt ud af moderselskabet, i det væsentlige følger dettes instrukser, og at denne ansvarsformodning indebærer, at Kommissionen ikke er forpligtet til at undersøge, om moderselskabet faktisk har udøvet disse beføjelser i forhold til sit datterselskab. Hvor Kommissionen i klagepunktsmeddelelsen under henvisning til ansvarsformodningen, der følger af, at datterselskabet er helejet af moderselskabet, oplyser, at den agter at holde moderselskabet personligt ansvarligt for en overtrædelse, som datterselskabet har begået, tilkommer det moderselskabet, som har til hensigt at anfægte det pålagte ansvar under den administrative procedure eller senest for Unionens retsinstanser at fremlægge tilstrækkelige beviser for at afkræfte formodningen ved at påvise, at datterselskabet, på trods af at det ejes fuldt ud af moderselskabet, reelt selvstændigt bestemte sin adfærd på markedet (jf. Rettens dom af 27.9.2006, sag T-330/01, Akzo Nobel mod Kommissionen, Sml. II, s. 3389, præmis 82 og 83 og den deri nævnte retspraksis).

87 Kommissionen må i den beslutning, der fastslår en overtrædelse, kunne tage de berørte virksomheders svar på klagepunktsmeddelelsen i betragtning. I den forbindelse må den ikke alene kunne godtage eller forkaste de berørte virksomheders argumenter, men også foretage sin egen vurdering af de faktiske omstændigheder, som virksomhederne har henvist til, med henblik på enten at frafalde klagepunkter, der viser sig ikke at være tilstrækkeligt begrundede, eller, såvel faktisk som retligt, at tilrettelægge og supplere argumentationen til støtte for de klagepunkter, som den opretholder (Rettens dom af 15.3.2006, sag T-15/02, BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 497, præmis 93; jf. også i denne retning Domstolens dom af 15.7.1970, sag 41/69, ACF Chemiefarma mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 107; org.ref.: Rec. s. 661, præmis 91 og 92, af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 437 og 438, og af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Sml. s. 3125, præmis 68).

88 Hvad angår den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen, bl.a. når den vedtager en beslutning, der fastslår en overtrædelse af konkurrencereglerne, skal det fastslås, at det af fast retspraksis følger, at der skal sondres mellem anbringender vedrørende manglende eller utilstrækkelig begrundelse og anbringender om, at begrundelsen for afgørelsen er urigtig (på grund af en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder eller urigtig retsanvendelse). Sidstnævnte aspekt vedrører den materielle gennemgang vedrørende beslutningens lovlighed og ikke tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter og kan således ikke udgøre en tilsidesættelse af artikel 253 EF (jf. i denne retning Domstolens dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 67 og 72, af 30.3.2000, sag C-265/97 P, VBA mod Florimex m.fl., Sml. I, s. 2061, præmis 114, og af 2.10.2003, forenede sager C-172/01 P, C-175/01 P, C-176/01 P og C-180/01 P, International Power m.fl. mod NALOO, Sml. I, s. 11421, præmis 145, samt Rettens dom af 7.11.1997, sag T-84/96, Cipeke mod Kommissionen, Sml. II, s. 2081, præmis 47). Som væsentlige formforskrifter skal den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning med henblik på at beskytte deres rettigheder, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret (Domstolens dom af 18.9.2003, sag C-338/00 P, Volkswagen mod Kommissionen, Sml. I, s. 9189, præmis 124). Selv om det i medfør af artikel 253 EF påhviler Kommissionen at angive de faktiske og retlige omstændigheder, som ligger til grund for dens beslutning, og de retlige betragtninger, som har foranlediget den til at træffe denne, kræver bestemmelsen ikke, at Kommissionen behandler alle de faktiske og retlige spørgsmål, som er blevet behandlet under den administrative procedure (Domstolens dom af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, præmis 22, og af 11.7.1989, sag 246/86, Belasco m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2117, præmis 55, samt dommen i sagen Volkswagen mod Kommissionen, præmis 127). Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde og den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).

89 Den ovennævnte retspraksis finder analog anvendelse på Kommissionens beslutninger, der fastslår en overtrædelse af EØS-aftalens artikel 53, stk. 1.

90 I det foreliggende tilfælde har Kommissionen i klagepunktsmeddelelsens punkt 331 og 337 oplyst, at den agter at holde Alstom solidarisk ansvarlig med Areva T & D SA og Areva T & D AG for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 15. april 1988 til den 8. januar 2004, hvilket den støtter på ansvarsformodningen, som følger af, at datterselskaberne ejes fuldt ud af deres moderselskab (jf. præmis 86 ovenfor).

91 Det følger af 335., 348.-356. og 358. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen for at holde Alstom solidarisk ansvarlig med Areva T & D SA for den omhandlede virksomheds deltagelse i overtrædelsen i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004 endte med ikke blot at støtte sig på ansvarsformodningen, som følger af, at datterselskaberne ejes fuldt ud af deres moderselskab, men også på faktiske omstændigheder, som blev fremført under den administrative procedure. I 351. betragtning til den anfægtede beslutning henviste Kommissionen således til en beslutning af 1. marts 1988 truffet af Conseil de la concurrence français, hvorved Alsthom i henhold til fransk konkurrenceret blev pålagt en bøde for samordning af tilbudsgivning ligeledes vedrørende elektriske apparater (mellemspændingstransformatorer). Kommissionen har også i 353. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til forhold, som Alstom selv har fremført, og som skulle godtgøre, at den operationelle organisation i Alstom-koncernen havde forrang for den retlige struktur, og at GIS-projektsaktiviteterne i lighed med T & D-sektorens var ledet på højere niveau af Alstom og dennes forgængere. Endelig har Kommissionen i 354. og 355. betragtning til den anfægtede beslutning henvist til forhold, som selskaber i Areva-koncernen har fremført, som gjorde det muligt at identificere seks medlemmer af Alsthom T & D SA’s bestyrelse, der samtidigt eller efterfølgende havde været bestyrelsesmedlemmer i »centrale selskaber« i Alstom-koncernen før januar 2004, eller som endog havde bestridt posten som øverste direktør.

92 Alstom har ikke bestridt vurderingerne af de faktiske omstændigheder i den anfægtede beslutning, hvorefter Alstom T & D SA og Alstom T & D AG var datterselskaber, som i perioden fra den 7. december 1992 til den 8. januar 2004 var helejede selskaber. I modsætning til det, Alstom har gjort gældende, var det alene disse konstateringer, der tillod, at Kommissionen antog, at Alstom T & D SA og Alstom T & D AG ikke havde reel frihed i forhold til Alstom til at tilrettelægge deres politik på markedet, og at disse selskaber sammen med Alstom derfor udgjorde et og samme selskab i konkurrencerettens forstand. I overensstemmelse med den ovenfor i præmis 86 nævnte retspraksis tilkom det således Alstom, som gjorde gældende, at dets datterselskaber, som drev virksomhed i T & D-branchen, havde reel frihed til at bestemme deres adfærd på markedet under den pågældende periode, at afkræfte den ansvarsformodning, som følger af, at datterselskaberne ejes fuldt ud af deres moderselskab, ved at fremlægge tilstrækkelige beviser i denne henseende.

93 I punkt 90-150 i sit svar på klagepunktsmeddelelsen har Alstom gjort gældende, at den omhandlede virksomhed svarede til »T & D-sektoren« i Alstom-koncernen, og at i det omfang denne sektor havde reel frihed til at bestemme sin egen adfærd på markedet, kunne alene de operationelle datterselskaber med ansvar for T & D-branchen gøres ansvarlige herfor. Ifølge Alstom bekræftede den adskillelse, der i Alstom-koncernen eksisterede mellem den operationelle organisation og den retlige struktur, at der ikke var nogen forbindelse mellem de økonomiske bindinger og sektorernes adfærd på markedet og deres forskellige aktiviteter, idet sektorerne fungerede og traf beslutninger på helt decentraliseret og selvstændig vis. Alstom havde ikke som moderselskab for Alstom-koncernen haft nogen midler til – hverken personalemæssigt, organisationsmæssigt eller ekspertisemæssigt – at udøve afgørende indflydelse på sine sektorers erhvervspolitik. Alstom begrænsede sig derfor til gennem sin bestyrelse at fastsætte og kontrollere den overordnede strategi og økonomiske mål, som sektorerne skulle gennemføre og nå, forretningsrisici, der er uadskilleligt forbundet med sektorernes virksomhed, samt beslutninger truffet af de operationelle datterselskaber med ansvar for dem, når de kunne udgøre en økonomisk risiko for hele Alstom-koncernen. »T & D-sektoren« i Alstom-koncernen havde således udarbejdet sine egne regler, som fastlagde måden, hvorpå de forskellige handelsaktiviteter skulle struktureres og forvaltes. Navnlig hvad angik adfærden i forhold til aktiviteter på GIS-området var Alstoms rolle blevet begrænset til, at bestyrelsen på grundlag af summariske oplysninger godkendte tilbud på GIS-projekter, der overskred en vis tærskel eller indebar visse »væsentlige risici« for Alstom-koncernen. I denne forbindelse ville det være helt umuligt for Alstom, henset til de begrænsede handelsoplysninger, der blev stillet til dets rådighed, at konstatere, at en del af Alstom-koncernens »T & D-sektor« deltog i overtrædelsen. De få personer, der tog del i aktiviteterne på GIS-området og tilhørte de operationelle datterselskaber med ansvar for disse aktiviteter – nemlig Alstom T & D SA og Alstom T & D AG – og som havde deltaget i kartelmøderne, havde handlet uden Alstom og dets direktørers vidende.

94 Alstom har til støtte for sin argumentation som svar på klagepunktsmeddelelsen fremlagt forskellige dokumenter, som også er blevet tilført sagsakterne i sag T-121/07, og for hvilke der er givet tilsagn om fortrolig behandling (jf. præmis 19 og 38 ovenfor). Det drejer sig om »Information Memorandum« (informationsmemorandum), affattet i marts 2003, vedrørende Alstom-koncernens salg af »T & D-sektoren« til Areva-koncernen, en kopi af den nævnte sektors interne instrukser, som siden 1999 har været tilgængelig på Alstom-koncernens hjemmeside, Alstoms »e-Book« (elektroniske bog), to blanke formularer til godkendelse af tilbud på GIS-projekter og endelig en kopi af referaterne fra alle Alstom-koncernens bestyrelsesmøder, som blev afholdt fra begyndelsen af 1999 til slutningen af 2003.

95 I 348. betragtning til den anfægtede beslutning konstaterede Kommissionen, at Alstom i punkt 90-150 i sit svar på klagepunktsmeddelelsen – som sammenfattet i 345.-347. betragtning til den anfægtede beslutning – ikke havde givet nogen gyldige forklaringer eller fremført nogen overbevisende argumenter, der gjorde det muligt at konkludere, at selskabet ikke var i stand til at udøve afgørende indflydelse på sine i T & D-branchen aktive da