2.

Jeg kommer nu til undersøgelsen af sagsøgernes anbringende vedrørende støttebestemmelserne for hård hvede. Sagsøgerne gør gældende, at i en situation, hvor verdensmarkedspriserne lå over fællesskabsbestemmelsernes prisniveau, kunne en yderligere støtte til producenterne af hård hvede ikke være berettiget. Dette skulle have haft til følge, at støtten i hvert fald delvis er blevet videregivet til de virksomheder, der forarbejder hård hvede, altså til møllerierne. På et tidspunkt, hvor verdensmarkedsprisen ligger under fællesskabsniveauet, skulle den omstændighed, at støtten bliver sat i forhold til interventionsprisen og ikke indikativprisen, bevirke, at markedsprisen kommer til at ligge i nærheden af interventionsprisen; dette skulle navnlig gælde i områder med højt udbytte pr. hektar — som i Frankrig —, hvor producenten ikke har brug for hele støttebeløbet. Fordelen ved denne gunstige prisudvikling er imidlertid overvejende kommet de franske møllerier, der ligger i nærheden af produktionsområderne, til gode; de tyske møllerier skulle kun have haft en meget begrænset adgang til dette marked. Af denne grund skulle det altså kunne siges, at støttereglerne har haft en diskriminerende virkning. a) Lad mig i denne sammenhæng først beskæftige mig med den principielle kritik af den støtteordning, der gælder for producenterne af hård hvede. Hvis det viser sig, at denne kritik er korrekt, må det derefter yderligere undersøges, om dette har nogen indflydelse på sagsøgernes konkurrencemæssige stilling. Støtteordningens formål er det imidlertid ikke nødvendigt at omtale. Det er bekendt, at man på denne måde fremmer den i Fællesskabet underskudsgivende produktion af hård hvede og søger at ændre landbrugsstrukturen. I betragtning af det ringere udbytte og de højere omkostninger i sammenligning med produktionen af blød hvede, og idet man ikke anså en finansiering over priserne på forbrugernes bekostning for hensigtsmæssig, blev det besluttet at finansiere disse foranstaltninger ved hjælp af offentlige midler. I begyndelsen af høståret 1974/75 var verdensmarkedsprisen for hård hvede steget kraftigt, og da verdensmarkedspriserne ville slå igennem på Fællesskabets underskudsmarked, blev også fællesskabspriserne for hård hvede stærkt forhøjet. Et par tal kan tydeliggøre dette. Den minimalpris for hård hvede, der skulle opnås ved hjælp af støtten, androg i 1970/71 145 RE, i 1971/72 147,90 RE, i 1972/73 153,80 RE og i 1973/74 155,33 RE — alt pr. ton —, mens den for høståret 1974/75 blev fastsat til 196,83 RE. De af verdensmarkedet påvirkede markedspriser i Fællesskabet lå imidlertid dengang, som det fremgår af Kommissionens tabeller og de af sagsøgerne fremlagte tal — betragtligt højere. Man kan herefter sige, at det for producenten uden videre var muligt på markedet at opnå en rimelig fortjeneste; det er på dette grundlag muliggjort at slutte, at en støtte af offentlige midler i denne økonomiske situa tion var ganske og aldeles overflødig. Denne slutning anfægtes ikke af de betragtninger, de sagsøgte har gjort gældende i denne forbindelse for at retfærdiggøre støtteordningen. De sagsøgte fremhæver, at man ikke kunne ophæve støtten, fordi man ikke ville skabe det indtryk, at der var sket en grundlæggende ændring i landbrugspolitikken og at man havde opgivet tanken om, at fremme Fællesskabets stadige underskudsgivende produktion af hård hvede, som imidlertid var ønsket af strukturelle grund. De sagsøgte henviser for det andet til den kendsgerning, at de italienske producenter havde et stort selvforbrug af hård hvede (ca. 600000 tons eller en tredjedel af den samlede høst), og at det ønskede mål, da en indkomstforbedring gennem markedet således var udelukket, kun kunne nås ned hjælp af støtten. Hertil er at sige, at det også havde været muligt at forhindre et falskt indtryk af politikken til fremme af produktionen af hård hvede, hvis man ved i princippet at opretholde støtteordningen midlertidigt ophævede støtteudbetalingen på grund af markedssituationen. Hvad de italienske producenters selvforbrug angår, synes det for det andet at være tvivlsomt, om man i den anførte situation faktisk burde tage hensyn hertil. Man kan forestille sig, at markedsordningen var udformet således, at de italienske producenter blev tilskyndet til at sætte den dyrere hårde hvede på markedet og til eget forbrug at anvende billigere kornsorter. Herudover — og dette er af større betydning, idet det ikke berører spørgsmålet om de italienske producenters selvforbrug — er en løsning i form af en differentiering af støtten nærliggende, således som Kommissionen også nu faktisk overvejer i betragtning af det temmeligt forskellige hektarudbytte (1973/74: Frankrig 2,94 tons pr. hektar mod 1,76 ton pr. hektar i Italien). Således kunne man i høståret 1974/75 have kunnet undlade støtten i det mindste i de franske produktionsområder. Hvis det således må antages, at kritikken af støtteordningen er berettiget, for så vidt angår første halvdel af høståret 1974/75 med de i denne periode gældende høje verdensmarkedspriser, så kan det vanskeligt forholde sig anderledes — det må straks siges — hvad angår den af sagsøgerne betegnet »normalsituation«, dvs. for perioder, i hvilke, hvad jo allerede var tilfældet i andet halvdel af høståret 1974/75, verdensmarkedsprisen for hård hvede ligger under Fællesskabets prisniveau. Ganske vist vil jeg ikke tilslutte mig sagsøgernes opfattelse, hvorefter det i almindelighed er tilstrækkeligt, at støttens størrelse beregnes ved fra mindsteprisen at gå tilbage til indikativprisen som den pris, der antages i reglen at kunne opnås på et marked med underskud. Det er nemlig i denne forbindelse for det første vigtigt, at det er minimalprisen, der er den afgørende målestok i støtteordningen, og at denne i funktion faktisk svarer til interventionsprisen. Dernæst kan det siges, at det i en normal prissituation er berettiget at tage hensyn til de italienske producenters særlige stilling på grund af deres høje selvforbrug, og at det på dette grundlag er nødvendigt at opretholde støtten i det hidtidige omfang for på tilstrækkelig måde at tilskynde til dyrkning af hård hvede. Man må imidlertid i denne sammenhæng huske på den store forskel i hektarudbyttet, som der allerde har været tale om for Frankrigs og Italiens vedkommende, samt muligheden for på dette grundlag at differentiere støtten. Herefter anser jeg det ikke for umuligt, at de franske producenter af hård hvede også i en prismæssig normalsituation, som der her er tale om, ville kunne klare sig uden støtte eller i hvert fald med et væsentligt lavere støttebeløb, hvilket i virkeligheden betyder, at den uændrede opretholdelse af støtten også i anden halvdel af høståret 1974/75 kan kritiseres. b) Herefter må det yderligere undersøges, om der kan påvises en sammenhæng mellem støtteudbetalingen til de franske producenter og markedsprisen for den franske hårde hvede, som sagsøgerne — dette kommer vi tilbage til — påstår ikke at have haft den samme adgang til som de franske møllerier. For at kunne undersøge dette utvivlsomt særlige vanskelige spørgsmål er det nødvendigt at danne sig et så nøjagtig billede som muligt af den franske markedssituation og sammenholde dette med udviklingen på verdensmarkedet i den pågældende periode. Denne opgave er sikkert ikke blevet lettere efter den mængde oplysninger, parterne har fremlagt i løbet af forhandlingerne. Efter min opfattelse kan man som udgangspunkt tage de franske markedspriser, således som disse er blevet beregnet af Kommissionen på grundlag af prisoplysninger fra det franske interventionsorgan ONIC. Sammenfaldende hermed er nemlig helt klart vidneudsagent af prokuristen ved Grands Moulins de Strasbourg, en af sagsøgernes store franske konkurrenter. Sammenligner man disse priser med de af Kommissionen oplyste cif-priser, altså verdensmarkedsprisen for hård hvede, får man følgende billede: I månederne august og september 1974 lå de franske markedspriser til dels væsentligt under verdensmarkedsprisen. Man kan her nævne en størrelsesorden på mellem 25 og 200 francs pr. ton eller i september mellem 50 og 140 francs pr. ton. Hvis man imidlertid lægger de oplysninger, sagsøgerne har fremlagt over priserne ved deres indkøb på verdensmarkedet til grund, bliver forskellene til dels formindsket på betragtelig måde. I de følgende måneder af året 1974 finder man en klar formindskelse af forskellen, selv om man tager hensyn til de af Kommissionen nævnte verdensmarkedspriser. For så vidt de franske priser overhovedet lå under verdensmarkedets niveau, er der tale om en størrelsesorden på mellem 40 og i yderste fald 180 francs pr. ton. Imidlertid lå de franske markedspriser til dels i disse måneder allerede over cif-prisen. Helt forandret er situationen i begyndelsen af året 1975, dvs. på det tidspunkt, hvor verdensmarkedspriserne faldt ned under tærskelprisens niveau. Således lå de franske markedspriser i månederne januar og februar 1975 klart over tærskelprisen; dette gælder delvis endnu i marts måned 1975. I de følgende måneder af året 1975 viste der sig på ny et fald i de franske priser. De lå på dette tidspunkt under tærskelprisen, og faktisk nærmere interventionsprisen end tærskelprisen. Dette skyldtes imidlertid åbenbart — det må straks siges —, at der på dette tidspunkt var sat store mængder af hård hvede, der var blevet holdt tilbage af høsten 1974/75 — vidnet Pegler talte om fra 100000 til 150000 tons — på markedet, hvor en tilsvarende efterspørgsel ikke fandtes. I betragtning af disse omstændigheder betvivler jeg stærkt, om det kan anses for godtgjort, at den til producenterne af hård hvede ydede støtte har været årsag til at de franske priser i enkelte af høstårets måneder ikke i større omfang har nærmet sig til verdensmarkedsprisen. Det må fastslås, at prisudviklingen hvad angår forholdet til verdensmarkedsprisen har været ganske uensartet. Jeg kan ikke se, hvorledes dette kan forklares, hvis støtteordningen har haft afgørende indflydelse. Tvivlen bliver endnu større, hvis man tænker på den måde, støtten udbetales på. Efter hvad vi herom har hørt fra Kommissionen var der faktisk sørget for, at støtten kom producenten til gode; støtten blev kort efter leveringen udbetalt til indsamlingsstedet og afregnet klart uden hensyntagen til salgsprisen. Man kan yderligere uden videre forestille sig, at det lavere franske prisniveau i det væsentlige kan forklares ved de traditionelle forbindelser mellem de franske møllerier og de franske producenter af hård hvede og de på de sidstnævntes vegne optrædende handelscentraler. Denne opfattelse kom allerede klart til udtryk i dommen i den tidligere sag (sagerne 63 til 69/72) (Sml. 1973, s. 1229) og denne opfattelse har så meget desto mere for sig, som vi i den første halvdel af høståret 1974/75 står over for ganske usædvanlige prisforhold, som netop ikke kunne være helt forbilledligte for forbindelser med gamle kunder. Det er endvidere muligt, at det eksportforbud for hård hvede, der blev indført ved beslutning af 4. august 1973 og opretholdt indtil begyndelsen af april 1975, til dels har haft betydning. Endelig kan også udviklingen i valutasituationen have spillet en vis rolle. Under disse omstændigheder kan jeg ikke gå ind for en fra dommen i sagerne 63 til 69/72 afvigende bedømmelse og følge sagsøgernes standpunkt vedrørende årsagssammenhængen mellem støtten til hård hvede og de franske markedspriser. Lad mig imidlertid endnu gøre følgende to bemærkninger: årsagssammenhængen forudsat måtte man utvivlsomt også spørge, om der kunne være tale om en adækvat årsagssammenhæng mellem den af Fællesskabet forudsatte adfærd og de tyske mølleriers tab, og om en sådan sammenhæng er et tilstrækkeligt grundlag for ansvaret. Også her er tvivl imidlertid på sin plads, og ikke mindst under hensyn til de retssystemer, hvorefter der kræves en direkte skade, som f.eks. i engelsk og fransk ret. Endvidere er det for ansvarsgrundlaget afgørende, om de prismæssige konsekvenser, som i et marked med underskud utvivlsomt må anses for usædvanlige, overhovedet var påregnelige for fællesskabsinstitutionerne. Dette kan med god grund betvivles, og det kan i det mindste antages, at der ikke foreligger nogen uagtsomhed, nogen skyld. Af alle de anførte grunde og helt bortset fra, om den mulige kritik af støttebestemmelserne gør det berettiget at antage, at der foreligger en kvalificeret regel til beskyttelse af private, således som dette begreb er anvendt i hidtidig retspraksis, er jeg tilbøjelig til at mene, at det af sagsøgerne anførte vedrørende støttebestemmelserne til støtte for deres krav, ikke synes tilstrækkeligt. Jeg vil dog endnu en gang subsidiært vende tilbage til dette spørgsmål i en senere sammenhæng, fordi jeg ikke kan udelukke, at spørgsmålet også kan bedømmes anderledes.