ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

ESM-traktatens artikel 13 (med titlen »Procedure for granting stability support«) bestemmer: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. On receipt of such a request, the Chairperson of the Board of Governors shall entrust the European Commission, in liaison with the ECB, with the following tasks: (a) to assess the existence of a risk to the financial stability of the euro area as a whole or of its Member States, unless the ECB has already submitted an analysis under Article 18(2); (b) to assess whether the public debt is sustainable. Whenever appropriate and possible, such an assessment is expected to be conducted together with the IMF; (c) to assess the actual or potential financing needs of the ESM Member concerned. 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the TFEU, in particular with any act of European Union law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The European Commission shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. […] 7. The European Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
9.

Der henvises desuden til retningslinjerne af 2006 ( 7 ), hvori Kommissionen har fastsat sin administrative praksis vedrørende beregning af bøder. I disse retningslinjers punkt 4-6 samt punkt 13 findes bl.a. disse forklaringer: »4. Kommissionens beføjelser til at pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt overtræder […] artikel 81 [EF] eller 82 [EF], er et af de midler, den har til at udføre den tilsynsopgave, der påhviler den i henhold til traktaten. [...] I denne forbindelse skal Kommissionen påse, at dens tiltag har de nødvendige afskrækkende virkninger [...] Når Kommissionen fastslår, at […] artikel 81 [EF] eller 82 [EF] er overtrådt, kan det derfor være nødvendigt at pålægge dem, der har overtrådt disse regler, en bøde. Der bør fastsættes så høje bøder, at de er tilstrækkelig afskrækkende, ikke blot som sanktioner over for de pågældende virksomheder (specifik afskrækkende virkning), men også som middel til at få andre virksomheder til at afholde sig fra at udøve eller fortsat udøve en adfærd, der er i strid med […] artikel 81 [EF] eller 82 [EF] (generel afskrækkende virkning). 5. For at nå disse mål vil Kommissionen fastsætte bøderne på grundlag af værdien af de afsatte varer eller tjenester, som overtrædelsen omfatter. Overtrædelsens varighed bør også spille en vigtig rolle ved fastsættelsen af bødens størrelse. Overtrædelsens varighed har nødvendigvis indflydelse på overtrædelsens potentielle virkninger på markedet. Det er derfor vigtigt, at bøden også afspejler, i hvor lang en årrække virksomheden har deltaget i overtrædelsen. 6. Værdien af den afsætning, overtrædelsen omfatter, kombineret med overtrædelsens varighed anses for i tilstrækkelig grad at afspejle både overtrædelsens og de enkelte deltagende virksomheders økonomiske betydning. Anvendelsen af disse faktorer giver et godt fingerpeg om bødens størrelse og bør ikke opfattes som grundlag for en automatisk og aritmetisk beregningsmetode. […] 13. Med henblik på at fastsætte bødens grundbeløb anvender Kommissionen værdien af virksomhedens afsætning af varer eller tjenester, som er direkte eller indirekte forbundet med overtrædelsen, i det relevante geografiske område inden for EØS. Kommissionen anvender normalt virksomhedens afsætning i det seneste fulde regnskabsår, hvor den har deltaget i overtrædelsen [...].«
EF-varemærkeforordningens artikel 104 bestemmer følgende:

»1. En EF-varemærkedomstol, der skal afgøre et søgsmål som omhandlet i artikel 96, bortset fra søgsmål til fastslåelse af, at der ikke foreligger krænkelse, udsætter sagen, medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling, enten ex officio efter at have hørt parterne eller på anmodning af en af parterne og efter at have hørt de øvrige parter, såfremt der ved en anden EF-varemærkedomstol allerede er fremsat et modkrav, hvorved EF-varemærkets gyldighed bestrides, eller der til Harmoniseringskontoret er indgivet begæring om varemærkets fortabelse eller ugyldighed.

2. Harmoniseringskontoret udsætter sin behandling af en begæring om varemærkets fortabelse eller ugyldighed, medmindre der er særlige årsager til at fortsætte sagens behandling, enten ex officio efter at have hørt parterne eller på anmodning af en af parterne og efter at have hørt de øvrige parter, såfremt der ved en EF-varemærkedomstol allerede er fremsat et modkrav, hvorved EF-varemærkets gyldighed bestrides. Hvis en af parterne i sagen for EF-varemærkedomstolen anmoder om det, kan domstolen dog udsætte sagen efter at have hørt de øvrige parter i sagen. Harmoniseringskontoret fortsætter i så fald behandlingen af begæringen.«
32.

Genstanden for det præjudicielle spørgsmål er ikke, hvorvidt nægtelsen af en modregning af den polske kildeskat af udbytte som sådan – dvs. uafhængigt af en sammenligning med modregningsmulighederne i forbindelse med et tredjeland – udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser. For så vidt angår dette spørgsmål har Domstolen også allerede fastslået, at en juridisk dobbeltbeskatning af udbytte principielt ikke udgør en restriktion for en grundlæggende frihed. Den er nemlig en følge af, at to forskellige medlemsstater udøver deres beskatningskompetence sideløbende med hinanden ( 8 ). Ingen af de berørte medlemsstater er således eneansvarlig for den ulempe, der følger af den juridiske dobbeltbeskatning. Ifølge retspraksis kan de grundlæggende friheder derfor principielt heller ikke forpligte den medlemsstat, hvor aktionæren er hjemmehørende, til at forhindre den juridiske dobbeltbeskatning, f.eks. ved modregning af den anden medlemsstats kildeskat i dennes egen skat ( 9 ). Kongeriget Belgien kan således i det foreliggende tilfælde principielt frit vælge at modregne den polske kildeskat eller at undlade dette.
Henset til de ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) således:

»En medlemsstats indgriben, der består i at pålægge visse leverandører, herunder den oprindelige leverandør, at tilbyde den endelige forbruger af naturgas lovbestemte tariffer, men som ikke udgør en hindring for, at alle leverandører på markedet kan fremsætte konkurrerende tilbud til priser, der er lavere end disse tariffer, udgør efter sin art en hindring for fuldførelsen af et konkurrencebaseret marked for naturgas som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF.

Direktiv 2009/73, navnlig dets artikel 3, stk. 2, fortolket i lyset af artikel 14 TEUF og 106 TEUF samt protokol nr. 26 om tjenesteydelser af almen interesse giver medlemsstaterne mulighed for at afgøre, om der af hensyn til den almene økonomiske interesse er grund til at pålægge virksomheder i gassektoren offentlige serviceforpligtelser i forhold til leveringsprisen for naturgas, med henblik på bl.a. at sikre forsyningssikkerheden og den territoriale samhørighed, forudsat dels, at alle de i nævnte direktivs artikel 3, stk. 2, opstillede betingelser, og nærmere bestemt sådanne forpligtelsers ikke-diskriminerende karakter, er opfyldt, dels at den pågældende foranstaltning overholder proportionalitetsprincippet.

I dette tilfælde er artikel 3, stk. 2, i direktiv 2009/73 ikke principielt til hinder for en omkostningsbaseret metode til fastsættelse af prisen, forudsat at anvendelsen af en sådan metode ikke bevirker, at den statslige indgriben går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål af almen økonomisk interesse.«
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål således:

»Artikel 34, nr. 2), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den heri nævnte mulighed for at anfægte en retsafgørelse kun omfatter de tilfælde, hvor den pågældende retsafgørelse kan anfægtes inden for den frist, der er fastsat i national ret, men ikke de tilfælde, hvor denne frist allerede er udløbet, men hvor der kan indgives anmodning om tilsidesættelse af virkningerne af, at fristen for appel er udløbet, hvorefter den egentlige appel – efter at denne anmodning er imødekommet – kan iværksættes.

Artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1393/2007 skal fortolkes således, at den på anvendelsesområdet for forordning nr. 1393/2007 udelukker anvendelse af bestemmelserne i national ret om tilsidesættelse af virkningerne af, at fristen for appel er udløbet.«
48.

I denne forbindelse kan det være hensigtsmæssigt at præcisere, at blodplasma klart ikke er et lægemiddel, men, som det er forklaret, kan være en komponent, som anvendes i fremstillingen af sådanne lægemidler. Hverken plasma beregnet til behandlingsformål eller til industriel anvendelse blandes med andre stoffer eller behandles på en måde, som ændrer deres væsentlige karakteristika. Den eneste proces, der gennemføres for at fremstille produktet, er den proces, der er nødvendig til at separere de forskellige blodkomponenter. Det argument, som TMD har fremført, synes at indebære, at enhver forarbejdning, som produktet undergår inden leveringen, vil føre til et nyt eller forskelligt produkt. Dette argument kan, hvis det bringes til sine logiske grænser, føre til urimelige resultater. Ville eksempelvis frysning af mælk fra mennesker til fremtidig spædbørnsernæring ændre den afgiftsmæssige behandling af denne mælk? Ville den omstændighed, at et organ efter fjernelse kan tilføres konserverende opløsninger for at muliggøre lagring og transport, betyde, at leveringen af dette organ bliver momspligtig?
75.

Navnlig overser ARCO i denne forbindelse, at statslige indgreb – uanset hvilken form de end måtte have – anses for støtte i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, hvis de direkte eller indirekte kan favorisere visse virksomheder ( 31 ) . Det er hævet over enhver tvivl, at ARCO som en virksomhed, der opererer i finanssektoren, i det mindste var indirekte favoriseret af den belgiske garantiordning. Det var nemlig først med denne garantiordning, at ARCO-koncernen blev beskyttet mod deres andelshaveres truende flugt fra de tre finansielle ARCO-kooperativer ( 32 ) og samtidig blev i stand til som hovedaktionær at medvirke til den i sin tid planlagte rekapitalisering af Dexia-banken. I øvrigt skal det erindres, at de finansielle ARCO-kooperativer selv – i modsætning til alle andre finansielle kooperativer – ansøgte om at komme med i garantiordningen. De ville næppe have sendt en sådan ansøgning, hvis de ikke forventede en konkret økonomisk fordel af det.
46.

I lighed med den italienske regering finder Kommissionen, at en ordlydsfortolkning af de omhandlede bestemmelser, der giver de polske retter mulighed for at fastslå deres internationale kompetence til at træffe afgørelse i en sag om omstødelse af et ægteskab, som er indgået i Frankrig, og som er anlagt af tredjemand, strider mod formålet med forordning nr. 2201/2003. Efter Kommissionens opfattelse er det utænkeligt, at EU-lovgiver har haft til hensigt, at udtrykket »sagsøger« kan betegne en tredjemand under en sag om omstødelse af ægteskabet, såfremt denne har en retlig interesse i henhold til national ret. Ifølge Kommissionen er idéen med de kompetenceregler, der er fastsat i denne forordning, at beskytte ægtefællernes interesser, ikke interesserne for tredjemand, der eventuelt kan iværksætte en sådan sag. Såfremt en sådan tredjemand er berettiget til at anlægge en sag af denne art, er den pågældende bundet af de kompetenceregler, der er fastsat af hensyn til ægtefællerne.
32.

En påberåbelse af princippet om tilbagevirkende kraft af mildere straffe (in mitius), som henvisningen til chartrets artikel 49 synes at være et udtryk for, er efter min opfattelse ej heller ikke mulig. Dette princip er reelt en bestemmelse om successiv anvendelse af lovene over tid, sådan som det fremgår af selve teksten til chartrets artikel 49, stk. 1. Det er også et krav, at der findes på hinanden følgende love vedrørende den samme lovovertrædelse, hvilket ikke er tilfældet her, eftersom der ikke er sket nogen ændringer af hverken lovovertrædelsens strafbarhed eller straffen herfor.
30.

Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (arbejdsret nr. 33 i Barcelona) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal det generelle forbud mod forskelsbehandling, som er fastlagt i [chartrets] artikel 21, stk. 1, […] fortolkes således, at det forbud og den retsbeskyttelse, der foreskrives heri, kan omfatte en arbejdsgivers beslutning om at afskedige en arbejdstager, som indtil det pågældende tidspunkt havde et godt fagligt omdømme, udelukkende af den grund, at denne var midlertidigt uarbejdsdygtig – på ubestemt tid – som følge af en arbejdsulykke, når denne modtager sundhedsydelser og økonomisk støtte fra den sociale sikring? 2) Skal [chartrets] artikel 30 […] fortolkes således, at den beskyttelse, som bør gøre sig gældende for en arbejdstager, der er genstand for en tydeligvis vilkårlig afskedigelse uden grund, skal være den beskyttelse, der i den nationale lovgivning er fastlagt for enhver afskedigelse, der tilsidesætter en grundlæggende rettighed? 3) Er en arbejdsgivers beslutning om at afskedige en arbejdstager, som indtil det pågældende tidspunkt havde et godt fagligt omdømme, udelukkende af den grund, at denne var midlertidigt uarbejdsdygtig – på ubestemt tid – som følge af en arbejdsulykke, når denne modtager sundhedsydelser og økonomisk støtte fra den sociale sikring, omfattet af anvendelsesområdet for og/eller retsbeskyttelsen i henhold til [chartrets] artikel 3, artikel 15, artikel 31, artikel 34, stk. 1, og artikel 35, stk. 1, […] (en, flere eller samtlige artikler)? 4) Såfremt de tre foregående spørgsmål (eller nogen af dem) besvares bekræftende, og det vurderes, at en beslutning om at afskedige en arbejdstager, som indtil det pågældende tidspunkt havde et godt fagligt omdømme, udelukkende af den grund, at denne var midlertidigt uarbejdsdygtig – på ubestemt tid – som følge af en arbejdsulykke, når denne modtager sundhedsydelser og økonomisk støtte fra den sociale sikring, er omfattet af anvendelsesområdet for og/eller retsbeskyttelsen i henhold til en eller flere artikler i [chartret], kan de da anvendes af en national ret til at afgøre en strid mellem private, da det, idet det drejer sig om en »rettighed« eller et »princip«, forstås, at de har horisontal virkning, eller idet »princippet om overensstemmende fortolkning« anvendes? 5) Såfremt de fire foregående spørgsmål besvares benægtende, stilles et femte spørgsmål: Er en arbejdsgivers beslutning om at afskedige en arbejdstager, som indtil det pågældende tidspunkt havde et godt fagligt omdømme, udelukkende af den grund, at denne var midlertidigt uarbejdsdygtig – på ubestemt tid – som følge af en arbejdsulykke, omfattet af begrebet »direkte forskelsbehandling på grund af handicap« som grund til forskelsbehandling som omhandlet i artikel 1, 2 og 3 i direktiv 2000/78?«
96.

Jeg bemærker, at Retten ikke udelukkede, at det ud fra den omtvistede udformning kunne udledes, at de sorte linjer har til formål at adskille puslespillets bevægelige bestanddele. Retten bemærkede imidlertid, at selv i en sådan situation ville en objektiv iagttager »ikke præcist kunne vurdere, om disse bestanddele skal drejes eller skilles ad for dernæst at sættes sammen igen, eller for at kunne give terningen en anden form« (den appellerede doms præmis 57). Det var efter Rettens opfattelse væsentligt, at det anfægtede varemærke var blevet registreret for »»tredimensionale puslespil« i almindelighed, dvs. uden at indskrænke sig til puslespil med rotationsevne«, og at varemærkeindehaveren ikke havde vedlagt sin registreringsansøgning en beskrivelse med en præcisering af, at den omhandlede udformning have en sådan evne (den appellerede doms præmis 55).
66.

Efter min opfattelse – og med forbehold af den forelæggende rets undersøgelse – sikrer en tilbagebetalingsordning, såsom den i forelæggelsesafgørelsen beskrevne, ikke den rimelige balance, der søges opnået med direktiv 2001/29, af mindst fire indbyrdes forbundne årsager. Gennemførelsen af denne ordning overlades for det første til SIAE’s skøn uden udtrykkelige retsforskrifter vedrørende tilbagebetaling. Som Altroconsumo har anført, begrænser dette klart rådigheden og offentliggørelsen af muligheden for at opnå tilbagebetaling. I henhold til de regler, der anvendes af SIAE, er fysiske personer udelukket fra den kreds af personer, som har ret til at anmode om tilbagebetaling. Dette gælder også, selv om disse personer kan bevise, at de har erhvervet udstyret, apparaterne eller medierne til erhvervsmæssige formål. Der er efter min opfattelsen ingen grund til, at fysiske personer (eksempelvis selvstændige) ikke skal kunne anmode om tilbagebetaling, hvis de kan bevise, at de har erhvervet det udstyr, der er pålagt afgift for privatkopiering, til erhvervsmæssige formål. Tilbagebetalingen af en uretmæssigt opkrævet afgift kræver for det tredje, at de pågældende juridiske personer overholder en adfærdskodeks vedrørende anvendelsen af de pågældende apparater og metoder, udfører særlige kontroller for at håndhæve denne adfærdskodeks og anmoder om tilbagebetaling inden for en bestemt tidsfrist (90 dage fra fakturadato). Sådanne yderligere betingelser for tilbagebetaling – der efter SIAE’s skøn kan ændres over tid – vil uden tvivl afskrække de berørte personer fra at anmode om tilbagebetaling. For det fjerde og mere generelt er det særdeles problematisk, at opnåelse af tilbagebetaling er baseret på SIAE’s anvisninger vedrørende tilbagebetaling, som denne frit kan ændre.
Adgangsdirektivets artikel 13 med overskriften »Forpligtelser vedrørende priskontrol og omkostningsregnskaber« er affattet således:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder kan i medfør af bestemmelserne i artikel 8 pålægge forpligtelser vedrørende omkostningsdækning og priskontrol, herunder forpligtelser vedrørende omkostningsbaserede priser og udarbejdelse af omkostningsregnskabssystemer i forbindelse med udbud af bestemte former for samtrafik og/eller adgang, såfremt en markedsanalyse viser, at den pågældende udbyder som følge af en utilstrækkelig konkurrence vil kunne opretholde sine priser på et unaturligt højt niveau eller opretholde en prisklemme til skade for slutbrugerne. For at tilskynde udbyderen til investeringer, herunder i næste generations net, skal de nationale tilsynsmyndigheder tage hensyn til udbyderens investeringer og lade udbyderen få en rimelig forrentning af den relevante investerede kapital under hensyntagen til eventuelle specifikke risici i forbindelse med et bestemt nyt netinvesteringsprojekt.

2. De nationale tilsynsmyndigheder sikrer, at alle mekanismer til omkostningsdækning eller modeller, der kan anvendes til fastlæggelse af priser, sigter mod at fremme effektiviteten og skabe holdbar konkurrence og øgede fordele for forbrugerne. I den forbindelse kan de nationale tilsynsmyndigheder også tage hensyn til de priser, der kan opnås på tilsvarende markeder med konkurrence.

3. Har en udbyder pligt til sikre, at priserne er omkostningsbaserede, er det udbyderen selv, der skal bevise, at taksterne er baseret på omkostningerne inklusivve en rimelig forrentning af investeringerne. Til fastlæggelse af omkostningerne i forbindelse med et effektivt udbud af ydelser kan de nationale tilsynsmyndigheder foretage en omkostningsberegning, der er uafhængig af virksomhedens omkostningsberegning. De nationale tilsynsmyndigheder kan anmode en udbyder om at fremlægge fuld dokumentation for priserne og om nødvendigt kræve, at priserne tilpasses.«
41.

I denne forbindelse opstår to spørgsmål. Det skal på den ene side afklares, om der kan træffes en abstrakt afgørelse om en sådan opretholdelse gældende for alle berørte planer og programmer eller – som Frankrig foreslår – i det mindste for visse kategorier af planer eller programmer (herom under 2). På den anden side skal det undersøges, hvorvidt dette kræver, at Domstolen forelægges en anmodning om præjudiciel afgørelse (herom under 3). Inden da skal det imidlertid undersøges, om en således fortolket anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
51.

I overensstemmelse med den praksis, der følger af dommen i sagen Keck og Mithouard, fastslog Domstolen, at anvendelse af nationale bestemmelser, som begrænser eller forbyder bestemte former for salg, på varer fra andre medlemsstater ikke udgør en sådan hindring, forudsat at disse bestemmelser finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandske varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde. Når disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af sådanne bestemmelser på salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne får adgang til markedet, eller medføre større ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer ( *23 ).