Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 3. oktober 1990. - CARMINA DI LEO MOD LAND BERLIN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: VERWALTUNGSGERICHT DARMSTADT - TYSKLAND. - LIGEBEHANDLING - BARN AF EN EF-ARBEJDSTAGER - UDDANNELSESSTOETTE. - SAG C-308/89.



Samling af Afgørelser 1990 side I-04185

svensk specialudgave side 00583

finsk specialudgave side 00607



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved kendelse af 11 . september 1989 har Verwaltungsgericht Darmstadt forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 12 i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 af 15 . oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ( 1 ). Spoergsmaalet er blevet forelagt Domstolen under en sag, som Carmina di Leo har anlagt mod Land Berlin .

2 . Sagsoegeren, der er italiensk statsborger, er datter af en italiensk vandrende arbejdstager, som i 25 aar har haft beskaeftigelse i Forbundsrepublikken Tyskland . Ifoelge forelaeggelsesafgoerelsen er di Leo' s faste bopael beliggende i Forbundsrepublikken Tyskland . Som foelge af de restriktive adgangsbetingelser, der dengang gjaldt medicinstudiet i Forbundsrepublikken Tyskland, besluttede di Leo at gennemfoere nogle medicinstudier i Italien, idet hun blev optaget paa universitetet i Siena for det akademiske aar 1986/1987 . Den 15 . maj 1987 ansoegte hun med henblik paa at gennemfoere disse studier om ydelser efter den tyske forbundslov om uddannelsesstoette, den saakaldte BAfoeg, fra den 30 . september 1986 til 1992 . Ansoegningen blev afslaaet af vedkommende nationale myndighed, ligesom di Leo' s klage over denne afgoerelse blev moedt med et afslag . Hun anlagde herefter, den 18 . september 1987, sag ved Verwaltungsgericht Darmstadt, og det er denne sag, der har givet anledning til det praejudicielle spoergsmaal for Domstolen .

3 . Sagsoegte i hovedsagen, Land Berlin, har for den nationale retsinstans nedlagt paastand om frifindelse under henvisning til en raekke bestemmelser i BAfoeg . Jeg bemaerker her, at loven undergik nogle aendringer mellem det tidspunkt, hvor di Leo fik afslag paa sin ansoegning om ydelser, og det tidspunkt, hvor Verwaltungsgericht Darmstadt besluttede at forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal . I henhold til den affattelse, der var i kraft indtil den 30 . juni 1988, gjaldt det, at uddannelsesstoette til studier i Europa, men uden for Forbundsrepublikken Tyskland - en stoette, der efter loven kunne gives, saafremt uddannelsen, f.eks . som foelge af en adgangsbegraensning, ikke kunne gennemfoeres i Tyskland, og saafremt den uddannelsessoegende raadede over de fornoedne sprogkundskaber - kun kunne ydes til tyskere i forfatningens forstand og til udenlandske statsloese, asylberettigede og flygtninge . Ifoelge de da gaeldende bestemmelser i BAfoeg kunne udenlandske EF-statsborgere ikke opnaa uddannelsesstoette efter denne lov med henblik paa at studere i udlandet . Efter en aendring, der har vaeret gaeldende siden den 1 . juli 1988, gives stoette nu ogsaa til "uddannelsessoegende, der i henhold til lov om EF-statsborgeres ophold som boern har ret til fri bevaegelighed eller ophold" ( 2 ). Den nationale lov indeholder dog en begraensning med hensyn til denne udvidelse, idet der efter loven ikke kan gives stoette til de foernaevnte EF-statsborgere i tilfaelde, hvor uddannelsen "gennemfoeres i en stat, som de har statsborgerskab i" ( 3 ).

4 . Det er saaledes klart, at di Leo ved sin ansoegning ikke opfyldte betingelserne i BAfoeg, hverken i den affattelse, der var gaeldende indtil den 30 . juni 1988, eller den senere affattelse ( 4 ). Den nationale retsinstans har dog ikke fundet at kunne udelukke, at faellesskabsretten indeholder en forpligtelse for en medlemsstat, i henhold til hvis lovgivning der kan ydes stoette til en uddannelse i udlandet, til at give en saadan til en person, hvis forhold er som di Leo' s . Retten har herved naermere bestemt henvist til artikel 12 i forordning nr . 1612/68 .

5 . Som bekendt gaelder det i henhold til denne bestemmelse, at "saafremt en statsborger i en medlemsstat er eller har vaeret beskaeftiget paa en anden medlemsstats omraade, har hans boern, hvis de er bosat paa denne medlemsstats omraade, adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse paa samme vilkaar som statsborgere i denne stat ". Ifoelge Domstolens faste praksis, jf . senest dom af 15 . marts 1989, Echternach og Moritz, omfatter artikel 12 i forordning nr . 1612/68 :

"ikke blot de egentlige adgangsregler, men ogsaa de generelle foranstaltninger, der skal lette adgangen til undervisningen" ( 5 ).

I samme dom fastslog Domstolen som svar paa et spoergsmaal om, hvorvidt oekonomisk stoette til studier efter en nederlandsk lov af 1986 maatte henregnes til de i artikel 12 omhandlede rettigheder, at

"stoette, der skal daekke udgifterne til en studerendes undervisning og underhold, skal anses for sociale fordele, som EF-arbejdstageres boern har ret til paa samme betingelser som dem, paa hvilke de samme fordele indroemmes indlaendinge" ( 6 ).

6 . Under hovedsagen er det ikke blevet bestridt, at den ved BAfoeg indfoerte stoette til uddannelse i udlandet er en stoette, der ydes med henblik paa at daekke udgifterne til de paagaeldendes undervisning og underhold i den i Domstolens praksis forudsatte betydning . Fortolkningsvanskeligheden gaelder en eventuel geografisk begraensning af anvendelsesomraadet for artikel 12 . Forbundsrepublikken Tysklands regering har navnlig under henvisning til saetningen, "hvis de er bosat paa denne medlemsstats omraade", i bestemmelsens foerste afsnit og under paaberaabelse af faellesskabslovgivers maalsaetninger med forordning nr . 1612/68 gjort gaeldende, at forpligtelsen for en medlemsstat til at give boern af en statsborger i en anden medlemsstat, der er eller har vaeret beskaeftiget i medlemsstaten, de samme vilkaar med hensyn til adgang til undervisning som dem, der gaelder medlemsstatens egne statsborgere, ikke har kunnet binde Forbundsrepublikken Tyskland, for saa vidt angaar tilfaelde, hvor boern af vandrende arbejdstagere udrejser for at gennemfoere studier i udlandet . Den nederlandske regering har under den mundtlige forhandling afgivet et indlaeg, der gaar i samme retning . Hvad angaar Kommissionen, har denne, stoettet af Den Italienske Republiks regering, gjort sig til talsmand for det modsatte synspunkt . Herefter maa det som led i en ikke-indskraenkende fortolkning af artikel 12 antages, at boern af vandrende arbejdstagere i vaertsmedlemsstaten har krav paa de samme fordele, for saa vidt angaar stoette til uddannelse i udlandet, som dem, der indroemmes denne medlemsstats egne statsborgere . Paa di Leo' s vegne er der under den mundtlige forhandling afgivet et indlaeg, der stoetter en tilsvarende fortolkning .

7 . Det er ubestrideligt, at artikel 12 i forordning nr . 1612/68 opstiller en bopaelsbetingelse, idet vaertsmedlemsstaten skal sikre de i bestemmelsen omhandlede lige vilkaar for boern af vandrende arbejdstagere, saafremt boernene er bosat i medlemsstaten . Endvidere kan forpligtelsen for vaertsmedlemsstaten til at give boern af vandrende arbejdstagere adgang til "almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse" paa de samme vilkaar som dem, der gaelder medlemsstatens egne statsborgere, pr . definition kun angaa de betingelser for adgang til den paagaeldende uddannelse, som det henhoerer under vaertslandet at fastsaette, hvilket ville kunne give anledning til den antagelse, at uddannelse, der gennemfoeres uden for medlemsstaten, under alle omstaendigheder falder uden for anvendelsesomraadet for artikel 12 . Selve ordlyden af bestemmelsen tillaegger dog ikke denne en saadan aabenbar karakter, at det med sikkerhed kan antages, at et barn af en vandrende arbejdstager, der gennemfoerer en uddannelse uden for vaertslandet, ikke kan paaberaabe sig bestemmelsen til stoette for et krav om en stoette til uddannelse i udlandet, som den paagaeldende medlemsstat yder til boern af indenlandske statsborgere . Der er endnu ikke i Domstolens praksis taget stilling til, hvorvidt affattelsen af artikel 12 medfoerer, at bestemmelsen ikke omhandler fordele, der har sammenhaeng med uddannelsesaktiviteter uden for vaertslandet . Det er derfor Domstolens opgave i naervaerende sag paa dette punkt at praecisere, hvorledes bestemmelsen skal fortolkes .

8 . Selve formuleringen af bopaelsklausulen i artikel 12 giver mig anledning til en indledende bemaerkning . Naar bestemmelsen omhandler lige betingelser for at faa adgang til uddannelse, er formaalet hermed at sikre boern af vandrende arbejdstagere de samme vilkaar som vaertslandets egne statsborgere, saafremt der er tale om boern, der er bosat i medlemsstaten . Jeg bemaerker her, at man i bestemmelsen haefter sig ved det sted, hvor barnet er bosat, og ikke det sted, hvor uddannelsesaktiviteten finder sted . Man kan forestille sig en situation, hvor der i en medlemsstat til boern af dennes egne statsborgere, der bor i et graenseomraade, ydes en stoette til en skolegang, som boernene gennemfoerer paa den anden side af graensen, samtidig med at de fortsat er bosat inden for denne . Kan en saadan medlemsstat afslaa at yde den paagaeldende stoette til boern af vandrende arbejdstagere, der bor i det samme graenseomraade, og som paa samme maade undervises paa den anden side af graensen uden at skifte bopael? Jeg har svaert ved at tro, at en saadan medlemsstat vil kunne paaberaabe sig bopaelsklausulen i artikel 12 til stoette for at naegte at give en saadan ligebehandling i tilfaelde som det naevnte, hvor den vandrende arbejdstagers boern fortsat er bosat i vaertslandet og maa antages at opfylde de betingelser, som klausulen opstiller . Den omstaendighed, at uddannelsen gennemfoeres i udlandet, uden for vaertslandet, er saaledes ikke i alle tilfaelde ensbetydende med en manglende bopael i vaertslandet . Problemet vedroerende raekkevidden af artikel 12 er derfor relevant, saavel for saa vidt angaar spoergmaalet om det sted, hvor uddannelsen gennemfoeres, som hvad angaar spoergsmaalet om den bopaelsbetingelse, som bestemmelsen opstiller .

9 . Til stoette for, at artikel 12 boer fortolkes snaevert, har Forbundsrepublikken Tysklands regering navnlig gjort gaeldende, at en stoette til et barn af en vandrende arbejdstager med henblik paa studier uden for vaertslandet er uden sammenhaeng med maalsaetningen med forordning nr . 1612/68, som er at fremme den vandrende arbejdstagers og dennes families integration . Dette argument giver anledning til, at man i lyset af Domstolens praksis maa soege praecist at fastlaegge, hvilket integrationsformaal der er tale om .

10 . I tredje betragtning til forordning nr . 1612/68 hedder det, at "den frie bevaegelighed for arbejdstagere og deres familie er en fundamental ret", og i femte betragtning anfoeres det uddybende, at denne ret forudsaetter, "for at den objektivt set kan udoeves i frihed og vaerdighed, at der sikres ligestilling, faktisk som retlig, i alt, der vedroerer den egentlige udfoerelse af loennet beskaeftigelse og adgang til bolig; alle hindringer, der staar i vejen for arbejdskraftens bevaegelighed, skal endvidere fjernes, isaer med henblik paa, at arbejdstageren kan samles med sin familie i modtagerlandet og betingelserne for denne families integration i modtagerlandets miljoe ".

11 . Domstolen har i sin praksis faaet anledning til at praecisere den sammenhaeng, der bestaar mellem henholdsvis de ved forordning nr . 1612/68 indfoerte foranstaltninger med hensyn til ligebehandling og integrationsbegrebet . Jeg vil ikke her citere Domstolens tidligste domme, hvis udtalelser i dag har en klassisk karakter, men vil noejes med at henvise til de meget afgoerende udtalelser i den tidligere naevnte dom i sagen Echternach og Moritz . Domstolen fremhaever saaledes foelgende :

"Den ligebehandling, som tilkommer de arbejdstagere fra én medlemsstat, der er beskaeftiget i en anden medlemsstat, i forhold til de indenlandske arbejdstagere med hensyn til de fordele, som tildeles deres familiemedlemmer, bidrager til disse arbejdstageres integration i opholdslandets sociale liv, hvilket er i overensstemmelse med formaalene med arbejdskraftens frie bevaegelighed" ( 7 ).

12 . Domstolen fremhaevede i samme dom den bestaaende sammenhaeng mellem henholdsvis det krav, som boern af vandrende arbejdstagere har med hensyn til offentlig studiestoette, og saadanne boerns integration, idet Domstolen udtalte :

"Status som barn af en EF-arbejdstager i den i forordning nr . 1612/68 forudsatte betydning medfoerer navnlig, at det i henhold til faellesskabsretten anerkendes, at disse boern skal have adgang til statslig studiestoette med henblik paa deres integration i opholdslandets sociale liv" ( 8 ).

Naar henses til disse udtalelser, mener jeg, at det er paa grundlag af de maalsaetninger, som Domstolen saaledes har udledt med hensyn til spoergsmaalet om integration, at der maa ske en vurdering af raekkevidden af artikel 12 i forordning nr . 1612/68, for saa vidt angaar for det foerste en eventuel geografisk begraensning med hensyn til de former for studier, der er omfattet af bestemmelsen, og derefter den bopaelsbetingelse, som bestemmelsen opstiller .

13 . Der er herefter ingen grund for mig til at skjule, at jeg ikke finder det foernaevnte argument - hvorefter studier, som et barn af en vandrende arbejdstager gennemfoerer uden for vaertsmedlemsstaten, ikke kan bidrage til integrationen i denne - saerligt overbevisende . Ser jeg naermere bestemt paa den situation, hvor vaertsmedlemsstaten afslaar at give et barn af en vandrende arbejdstager en stoette til studier i udlandet, som i oevrigt tildeles medlemsstatens egne statsborgere, er det tvaertimod en udsigt til en mangel paa integration, som tegner sig .

14 . Lad mig et oejeblik forestille mig et tilfaelde med to unge - den ene statsborger i én medlemsstat, den anden barn af en vandrende arbejdstager med oprindelse i en anden medlemsstat - der sammen har gennemfoert deres grundlaeggende og videregaaende skoleuddannelse, og som har villet gennemfoere de samme universitetsstudier, men saaledes at kun den foerste vil kunne opnaa en statslig stoette til at gennemfoere disse studier i udlandet, mens den anden vil faa afslag herpaa . Kan man virkelig tro, at sidstnaevnte unge, naar han faar meddelelse om afslaget, vil naere den foelelse at vaere integreret i vaertsmedlemsstaten, foelelsen af i denne medlemsstat ikke at vaere underlagt andre vilkaar end sin kammerat, hvis nationalitet han ikke deler . Integration er ikke blot et juridisk begreb, det er ogsaa noget, der leves, noget, der maerkes paa en personlig og naer maade . Jeg foeler mig derfor ikke sikker paa, at faar et barn af en vandrende arbejdstager rent faktisk mulighed for at studere uden for vaertslandet, en mulighed, som en statslig stoette kan bidrage til at fremme, er dette paa forhaand irrelevant i henseende til den omhandlede maalsaetning med hensyn til integration i vaertslandet .

15 . Den fortolkning, hvorefter stoette til uddannelse uden for vaertslandet ikke er omfattet af anvendelsesomraadet for artikel 12, er saaledes efter min opfattelse ikke den mest logiske, naar henses til den generelle maalsaetning, som det er, at de paagaeldende integreres i det sociale liv i vaertslandet . De forskellige vilkaar for henholdsvis boern, der er statsborgere i vaertslandet, og boern af vandrende arbejdstagere, som er en foelge af denne fortolkning, kan saa meget mindre undgaa at blive udsat for kritik, naar henses til, at den ene og den anden persons konkrete situation meget vel kan vaere naesten den samme . Har man levet siden foedslen eller den tidligere barndom paa et bestemt sted med sin familie, indebaerer en afrejse for at studere i et andet land en forandring med hensyn til materielle og foelelsesmaessige livsvilkaar, der maa sidestilles, uanset om man er statsborger i det land, man forlader . Den stoette, som man modtager, eller ikke modtager, fra dette land for at kunne laere at leve med denne forandring, er ogsaa her utvivlsomt ikke uden betydning for foelelsen af at vaere integreret i dette land .

16 . Paa dette grundlag er jeg af den opfattelse, at den maalsaetning, som det er, at vedkommende skal integreres i det sociale liv i vaertsmedlemsstaten, paa ingen maade tvinger til en fortolkning af artikel 12, hvorefter bestemmelsen ikke finder anvendelse paa studier uden for denne medlemsstat, og at maalsaetningen tvaertimod kan begrunde, at saadanne studier maa vaere omfattet af det ligebehandlingsprincip, som bestemmelsen opstiller .

17 . Jeg bemaerker endvidere, at denne indfaldsvinkel for mig at se stoettes af Domstolens dom af 27 . september 1988 i Matteucci-sagen ( 9 ). Domstolen fortolkede heri artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68, hvorefter en arbejdstager med statsborgerskab i én medlemsstat i de andre medlemsstater nyder de samme sociale fordele som indenlandske arbejdstagere, og udtalte om denne bestemmelse, at den

"opstiller ... en generel regel, hvorefter der paa det sociale omraade paalaegges enhver medlemsstat et ansvar over for alle arbejdstagere, der er statsborgere i en anden medlemsstat, men er bosat paa foerstnaevnte medlemsstats omraade, for saa vidt angaar ligebehandling i forhold til indenlandske arbejdstagere",

hvorfor det maatte gaelde, at

"naar en medlemsstat giver indenlandske arbejdstagere mulighed for at foelge en undervisning i en anden medlemsstat, maa denne mulighed derfor ogsaa gaelde for faellesskabsarbejdstagere, der er bosat paa dens omraade" ( 10 ).

18 . Artikel 7, stk . 2, er en bestemmelse, der har ret snaever tilknytning til et territorialbegreb, idet det krav paa ligebehandling, som bestemmelsen skal sikre, gaelder paa en medlemsstats "omraade" og beskytter arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater . Som jeg har redegjort for, har Domstolen imidlertid anlagt en fortolkning af dette begreb, der ikke er til hinder for, at en rettighed, som en medlemsstat indroemmer indenlandske statsborgere, for saa vidt angaar uddannelse uden for dens territorium, skal udstraekkes til ogsaa at omfatte vandrende EF-arbejdstagere med fast tilknytning til medlemsstatens territorium . Efter min opfattelse er der intet i vejen for, at det territorialbegreb, som forudsaetningsvis er indeholdt i artikel 12, kan fortolkes paa tilsvarende maade . Jeg mener herefter, at kravet om den mest fuldstaendige form for integration i det sociale liv i vaertsmedlemsstaten maa foere til, at artikel 12 rent faktisk fortolkes paa denne maade . Jeg tilslutter mig her generaladvokat Sir Gordon Slynn' s opfattelse i dennes forslag til afgoerelse i Matteucci-sagen, hvori han for Domstolen udtalte :

"Det er efter min opfattelse klart, at hvis en medlemsstat giver sine egne statsborgere adgang til at foelge kurser, som gives i en anden medlemsstat, og som, hvis de blev afholdt i foerstnaevnte medlemsstat, enten ville udgoere sociale fordele ( artikel 7, stk . 2 ), uddannelse i faglige uddannelsesinstitutioner eller omskolingscentre ( artikel 7, stk . 3 ) eller almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse ( artikel 12 ), falder disse kurser ind under henholdsvis artikel 7, stk . 2, artikel 7, stk . 3, eller artikel 12, selv om de afholdes i en anden medlemsstat . De maa betragtes som en del af statens uddannelsessystem" ( 11 ).

19 . Jeg bemaerker endvidere, at en overensstemmende fortolkning af artikel 12 og artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 som den, Kommissionen oensker Domstolen skal anlaegge, synes at finde stoette i Domstolens nyeste praksis . Domstolen fremhaevede saaledes i sin dom i sagen Echternach og Moritz, jf . ovenfor, den overensstemmelse, der bestaar mellem de to bestemmelser, idet Domstolen udtalte, at

"en stoette til underhold og uddannelse med henblik paa gennemfoerelse af studier paa gymnasieniveau eller hoejere niveau ifoelge Domstolens praksis (( skal )) anses for en social fordel i den i artikel 7, stk . 2, i forordning nr . 1612/68 forudsatte betydning, som vandrende arbejdstagere har ret til paa samme betingelser som indlaendinge ".

Domstolen tilfoejede herefter :

"Samme princip gaelder for arbejdstagernes boern, naar de faar adgang til undervisning i opholdslandet i henhold til forordningens artikel 12, som uden denne fortolkning ofte ville vaere helt virkningsloes" ( 12 ).

20 . Den vaegt, som Domstolen ved fortolkningen af artikel 12 i forordning nr . 1612/68 har lagt paa forordningens artikel 7, stk . 2, og som fremgaar af disse citater, giver mig, naar henses til, hvad der kan udledes af dommen i Mateucci-sagen, saaledes yderligere grund til at vaere af den opfattelse, at en ligebehandling efter foerstnaevnte bestemmelse af boern af vandrende arbejdstagere ikke er udelukket, for saa vidt angaar tilfaelde, hvor vaertsmedlemsstaten for sine egne statsborgere gennemfoerer foranstaltninger, der begunstiger studier uden for medlemsstaten .

21 . Det maa dog endnu undersoeges, hvorvidt bopaelsbetingelsen i artikel 12 kan vaere til hinder for en anvendelse af ligebehandlingsprincippet i tilfaelde, hvor et barn af en vandrende arbejdstager forlader vaertslandet for at gennemfoere studier uden for dette og i denne forbindelse maa opholde sig dér, hvor studierne finder sted . Forbundsrepublikken Tysklands regering og den nederlandske regering har gjort gaeldende, at naar et barn af en vandrende arbejdstager forlader vaertsmedlemsstaten for rent faktisk at leve i det land, hvor de studier, han eller hun har indledt, finder sted, opfylder vedkommende ikke laengere den naevnte bopaelsbetingelse .

22 . Jeg minder om, at vaertsmedlemsstaten i henhold til artikel 12 skal give boern af vandrende arbejdstagere adgang til undervisning paa de samme vilkaar som dem, der gaelder medlemsstatens egne statsborgere, "hvis (( boernene )) er bosat paa denne medlemsstats omraade ". Forbundsrepublikken Tysklands regering har anfoert, at efter den tysksprogede version af forordning nr . 1612/68 er der i artikel 12 tale om en betingelse, hvorefter den paagaeldende mere konkret skal "bo", idet der ikke er tale om begrebet bopael . Det er rigtigt, at den tyske version af bestemmelsen formulerer den omhandlede betingelse saaledes : "Wenn sie im Hohheitsgebiet dieses Mitgliedstaats wohnen ". Dette kan oversaettes med, "saafremt de bor paa denne medlemsstats omraade ". Den nederlandske version anvender en formulering, der ligger op ad den tyske : "indien zij aldaar woonachtig zijn ". Ordret betyder dette, "saafremt de er indbyggere dér ". Den italienske version ligger taettere op ad den franske version, idet betingelsen her af saaledes formuleret : "se i figli stessi vi risiedono", dvs . "saafremt ogsaa boernene er bosat dér ". Jeg bemaerker dog, at paa tysk kan wohnen anvendes saavel for "bo" som for "vaere bosat", og at woonachtig paa nederlandsk kan oversaettes med "indbygger", eller "bosat ". Der er saaledes en uklarhed med hensyn til anvendelsen af det naevnte udtryk, og det er paa ingen maade utvivlsomt, at der i den tyske og den nederlandske version sigtes til en "boen", der er mere konkret, frem for til en "bopael", der kan vaere mere abstrakt . I det foelgende vil jeg fortsat tale om "bopaelsbetingelsen ".

23 . Denne betingelse maa antages at kunne goeres til genstand for flere forskellige fortolkninger, for saa vidt angaar tilfaelde, hvor et barn forlader vaertsmedlemsstaten for at gennemfoere nogle studier uden for denne, saaledes at dets daglige tilvaerelse forloeber der, hvor det studerer . Man maa holde sig for oeje, at man herved naar til forskellige resultater, alt efter om man kraever af den studerende, at han eller hun rent faktisk er bosat i vaertslandet under forloebet af de studier, i forbindelse med hvilke der stilles krav om ligebehandling med hensyn til adgangsbetingelser, eller blot, at dette er tilfaeldet paa det tidspunkt, hvor den paagaeldende traeffer beslutningen om at indlede studierne i udlandet . Efter min opfattelse kan man ikke tage nogen stilling uden at inddrage den generelle maalsaetning med en raekke af bestemmelserne i forordning nr . 1612/68, herunder artikel 12, som er at fremme den vandrende arbejdstagers families integration i det sociale liv i vaertsmedlemsstaten . Naar henses til mine tidligere betragtninger med hensyn til de ubestrideligt negative konsekvenser for integrationen af et barn af en vandrende arbejdstager, som vil vaere en foelge af et afslag i vaertslandet paa at give en stoette til nogle studier i udlandet, som samtidig gives vedkommendes skole - og gymnasiekammerat, der er statsborger i vaertslandet, mener jeg, at en bopaelsbetingelse, der medfoerer et saadant afslag med den begrundelse, at den paagaeldende indtager sine maaltider, sover og har sin fritid dér, hvor han eller hun studerer, samtidig med at stoetten opretholdes for den statsborger i vaertslandet, der paa studiestedet har de samme aktiviteter, strider mod maalsaetningen med forordning nr . 1612/68, der maa ses som led i en fuldstaendig gennemfoerelse af arbejdskraftens frie bevaegelighed .

24 . Jeg mener herefter, at en fortolkning af bopaelsbetingelsen, hvorefter denne ikke laengere er opfyldt, naar et barn forlader vaertslandet for at studere i udlandet og under studieforloebet lever dér, hvor studierne finder sted, ikke kan laegges til grund, og at det maa antages, at forudsaetningen efter artikel 12 for retten til den i bestemmelsen omhandlede ligebehandling er en faktisk bopael paa tidspunktet for beslutningen om i udlandet at foelge den undervisning, som giver anledning til kravet om ligebehandling . Jeg henviser her igen til Sir Gordon Slynn' s opfattelse, jf . hans forslag til afgoerelse i Mateucci-sagen, hvori han vedroerende studier uden for vaertsmedlemsstaten anfoerte :

"Argumentet om, at artikel 12 ikke kan finde anvendelse, fordi barnet ikke laengere vil have bopael i denne stat, er uholdbart . Bopael i medlemsstaten er en betingelse for at faa adgang til kurset, ikke for at gennemfoere det" ( 13 ).

25 . Jeg tilfoejer, at det ikke er en uantagelig opfattelse fra Kommissionens side, at naar en studerende forlader vaertsmedlemsstaten for at studere i udlandet og dermed for at leve det sted, hvor studierne gennemfoeres, medfoerer dette ikke, at han eller hun har opgivet sin bopael i denne medlemsstat, hvor familien er forblevet . Paa grundlag af det bopaelsbegreb, som Domstolen fortolkede i forbindelse med forordning nr . 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere ( 14 ), vil det kunne antages, at den studerende har opretholdt det varige centrum for sine interesser i den medlemsstat, hvor den paagaeldendes familie bor, og at han eller hun dermed fortsat er bosat dér . Jeg bemaerker, at i samme retning gaar den fortolkning af begrebet "saedvanligt opholdssted" i en medlemsstat, der er lagt til grund i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28 . marts 1983 ( 15 ), for saa vidt angaar spoergsmaalet om afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af koeretoejer, idet det i direktivets artikel 7 hedder : "At foelge undervisningen paa et universitet eller en skole medfoerer ikke overflytning af det saedvanlige opholdssted ." Lad mig endelig i forbindelse med en anden naerliggende problematik naevne, at Domstolen, for saa vidt angaar retten til udlandstillaeg efter vedtaegten for tjenestemaend i Faellesskaberne, har antaget, at den omstaendighed, at en luxembourgsk statsborger havde studeret i Strasbourg i en vis periode, ikke forhindrede, at han i Luxembourg havde opretholdt det varige centrum for sine interesser ( 16 ).

26 . Jeg finder det dog ikke utvivlsomt, at en fortolkning af bopaelsbegrebet, hvorefter den studerende, der har forladt vaertsmedlemsstaten for at studere i udlandet, fortsat er bosat i denne medlemsstat, forudsat at vedkommende dér har opretholdt det varige centrum for sine interesser, boer laegges til grund i forbindelse med artikel 12 i forordning nr . 1612/68 . En saadan fortolkning medfoerer i realiteten, at det overlades til den nationale retsinstans at vurdere, i hvilket omfang den studerende i den medlemsstat, der er familiens vaertsland, har opretholdt det varige centrum for sine interesser, eller ikke har det, og en saadan fortolkning er derfor ensbetydende med en ordning, der ud fra et praktisk synspunkt er meget vanskelig at administrere . Hvor mange frem - og tilbagerejser mellem studiestedet og vaertslandet skal der til, for at det maa laegges til grund, at den studerende har opretholdt det varige centrum for sine interesser dér? Skal der sondres paa grundlag af varigheden af de ophold, som den studerende gennemfoerer hos sin familie? Det fremgaar heraf, at der vil kunne vaere en tilboejelighed til at drage analogislutninger til loesninger, som laegges til grund i andre sammenhaenge, og at dette vil kunne foere til subtile og i sidste instans meget komplicerede analyser . Jeg mener derfor, at det vil vaere at foretraekke, at Domstolen holder sig til det raesonnement, som jeg i foerste omgang foreslog lagt til grund, saaledes at der laegges vaegt paa den faktiske bopael, som det paagaeldende barn af en vandrende arbejdstager har paa det tidspunkt, hvor vedkommende beslutter at gennemfoere studierne i udlandet, frem for paa den mere eller mindre fiktive bopael i vaertslandet under studieforloebet .

27 . Der er behov for en sidste bemaerkning vedroerende bopaelsbetingelsen i artikel 12 . Jeg finder, at Forbundsrepublikken Tysklands regering og den nederlandske regering ved deres argumentation har placeret spoergsmaalet om denne betingelse i en sammenhaeng, hvor det ikke hoerer hjemme . Det afgoerende formaal med bopaelsbetingelsen maa antages at vaere at forhindre, at det i artikel 12 fastsatte ligebehandlingsprincip kan paaberaabes af boern, der aldrig har fulgt den vandrende arbejdstager til den medlemsstat, hvor denne har slaaet sig ned . Dette har ikke meget at goere med det forhold, at en studerende, der har integreret sig i det sociale liv i den medlemsstat, hvor en af den paagaeldendes foraeldre har slaaet sig ned for at arbejde, behandles ringere end en studerende med statsborgerskab i denne medlemsstat, for saa vidt angaar stoette til studier i udlandet .

28 . Jeg mener herefter, at artikel 12 ikke fra det i bestemmelsen fastsatte ligebehandlingsprincip som saadan udelukker studier uden for vaertsmedlemsstaten, og at dette ogsaa gaelder uanset den faktiske omstaendighed, at barnet har forladt medlemsstaten for at leve uden for denne med henblik paa at gennemfoere studierne i udlandet .

29 . Maa det imidlertid antages, at naar et barn af en vandrende arbejdstager forlader vaertslandet for at studere i den medlemsstat, som han eller hun er statsborger i, falder dette uden for anvendelsesomraadet for artikel 12? Spoergsmaalet fra den nationale retsinstans omtaler udtrykkeligt en saadan situation . I henhold til BAfoeg har det saaledes siden den 1 . juli 1988 kun vaeret studerende, der tager til den medlemsstat, hvori de er statsborgere, som ikke har kunnet opnaa stoette i form af stoette til studier i udlandet . Hvad derimod angaar artikel 12, saaledes som jeg har redegjort for bestemmelsens retsvirkninger, for saa vidt angaar spoergsmaalet om en eventuel geografisk begraensning samt bopaelsbetingelsen, indeholder bestemmelsen derimod efter sin ordlyd ingen sondring som den i den nationale lov omhandlede . Som jeg har naevnt, kan artikel 12 ikke antages at opstille nogen undtagelse, hverken for saa vidt angaar studier uden for vaertslandet, eller med hensyn til studerende, der forlader dette for med henblik paa de paagaeldende studier at bo i udlandet . Bestemmelsen opstiller ingen saerlige vilkaar for studier, der gennemfoeres i en medlemsstat, som den studerende har statsborgerskab i .

30 . Den i spoergsmaalet fra den nationale retsinstans anfoerte sondring fremgaar saaledes ikke af ordlyden af artikel 12 og synes ikke at kunne finde nogen stoette i affattelsen i oevrigt . Dette maa vaere tilstraekkeligt til at se bort fra sondringen, da der er tale om en bestemmelse, som er indeholdt i en forordning, der er "bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat" ( 17 ), hvorfor det utvivlsomt er begrundet, at man paa bestemmelsen bringer den traditionelle laeresaetning i anvendelse, hvorefter "der ikke boer sondres, hvor loven ikke sondrer ".

31 . Jeg skylder dog at tilfoeje, at jeg i oevrigt heller ikke finder det opportunt at operere med den naevnte sondring . Som jeg har redegjort for, kan man ikke som hovedregel antage, at den studerende, som har tilbragt mere end 20 aar hos sine foraeldre i en medlemsstat, som vedkommende ikke er statsborger i - naar han eller hun forlader vaertslandet og sin familie for at studere i et andet land, heller ikke selv om vedkommende er statsborger i dette - ikke moeder vanskeligheder, der i hvert fald delvis maa sidestilles med dem, en studerende med statsborgerskab i vaertslandet vil komme ud for . Forbundsrepublikken Tysklands regering og den nederlandske regering har omtalt en abstrakt situation, hvor den studerende vender tilbage til faedrelandet og befinder sig som en fisk i vandet i dettes samfund og kultur . Der foreligger ogsaa meget konkret tilfaelde, hvor boern er foedt i en anden medlemsstat end den, hvori de er statsborgere, eller hvor de er kommet til denne anden medlemsstat som meget unge og dér har gennemfoert hele deres skolegang og knyttet venskaber med indenlandske statsborgere, og hvor disse boern kun er vendt tilbage til deres oprindelseslande i forbindelse med ferier af mere eller mindre kortvarig laengde .

32 . Der tales ofte om, at "anden generations-indvandrere" har foelelsen af hverken at vaere fuldstaendigt knyttet til samfundet i vaertslandet eller til samfundet i oprindelseslandet . Naar vi taler om at flytte fra en EF-medlemsstat til en anden, kan denne foelelse maaske vaere mindre udtalt, end naar det drejer sig om to samfund paa forskellige kontinenter . Men jeg finder det ikke muligt at tilslutte mig rigtigheden af det billede af saa at sige idyl, som de naevnte to regeringer har villet fremstille . Naar et barn af en vandrende arbejdstager forlader vaertslandet for at studere i et land, som han eller hun er statsborger i, kan man ikke altid vide, om vedkommende i forhold til det hjem, der forlades, foeler sig rodloes . Det indebaerer heller ikke noedvendigvis, at barnet paa ny befinder sig i et fuldstaendigt hjemligt miljoe . Jeg finder derfor, at det savner grundlag fra anvendelsesomraadet for artikel 12 at goere en undtagelse, der rammer boern, som begiver sig til den medlemsstat, hvori de er statsborgere, for at studere . Naar henses til det brede spektrum af konkrete situationer, man kan komme ud for, for saa vidt angaar spoergsmaalet om de mere eller mindre betydelige vanskeligheder, som kan moede et barn af en vandrende arbejdstager, der forlader vaertslandet for at studere i den medlemsstat, hvori han eller hun er statsborger, finder jeg ikke, at der er grundlag for en sondring som den omhandlede i forbindelse med en bestemmelse, som, lad mig gentage dette, efter sin ordlyd ikke opererer med en saadan .

33 . Jeg kan til yderligere stoette for denne opfattelse i oevrigt anfoere, at studier i et land, hvori den studerende er statsborger, men hvor han eller hun aldrig eller kun for en kort tid har levet, paa ingen maade udelukker et udbytte for vedkommende i form af en aandelig berigelse, hvilket ifoelge Forbundsrepublikken Tyskland er maalsaetningen med en national ordning om stoette til studier i udlandet som ordningen efter BAfoeg . Jeg tilfoejer, at naar der gives stoette til statsborgere i Forbundsrepublikken med henblik paa, at de paagaeldende kan rejse til udlandet for at studere medicin, et studium, det som foelge af adgangsbegraensning er vanskeligt eller umuligt at faa adgang til i Forbundsrepublikken, synes dette at have sammenhaeng med et formaal, der ikke alene har at goere med et udbytte af kulturel art .

34 . Det kunne ogsaa anfoeres, at en udrejse med henblik paa at gennemfoere nogle studier i den stat, hvori den paagaeldende er statsborger, ikke noedvendigvis maa anses som et foerste skridt hen imod en senere bosaettelse i denne stat . En tilbagevenden til vaertslandet med henblik paa at arbejde dér, hvor den paagaeldende har tilbragt sin barndom med sin familie, og hvor denne maaske stadig bor, er ikke det mest usandsynlige perspektiv . I denne forbindelse kan en stoette fra vaertslandet til at gennemfoere studier i udlandet, ogsaa selv om der er tale om den stat, hvori den studerende er statsborger, vise sig at vaere en betydningsfuld faktor med hensyn til den paagaeldendes integration i vaertslandet .

35 . Jeg bemaerker endelig, at saafremt der foreligger en risiko for, at en studerende kan kumulere ydelser, fordi vedkommende samtidig har ret til en stoette fra vaertslandet og til legater fra det land, han eller hun er statsborger og gennemfoerer sine studier i, er forordning nr . 1612/68 ikke til hinder for, at de nationale lovgivninger i forbindelse med spoergsmaalet om adgangen til stoetten eller dennes beregning kan tage hensyn til en tilsvarende ydelse, der rent faktisk udbetales i en anden medlemsstat . Et eksempel herpaa fremgaar i oevrigt af nogle bestemmelser i BAfoeg . Det er klart, at reglerne herom i de nationale lovgivninger skal anvendes paa samme maade, uanset om der er tale om studerende med statsborgerskab i den paagaeldende medlemsstat eller om studerende tilhoerende familien til en vandrende arbejdstager, der har etableret sig i medlemsstaten . En medlemsstat vil ikke lovligt kunne tage hensyn til stoette ydet i udlandet til et barn af en vandrende arbejdstager, der er flyttet fra familiens opholdssted for at studere, og samtidig undlade at tage hensyn til den samme form for stoette, naar denne ydes til egne statsborgere, der er udrejst med henblik paa at gennemfoere lignende studier . Endelig gaelder det, at det ene forhold, at man kan forestille sig, at enkeltpersoner ulovligt forsoeger at omgaa antikumulationsbestemmelser, i forbindelse med hvilke medlemsstaterne eventuelt kan indfoere sanktioner, ikke er noget argument til stoette for en indskraenkende fortolkning af artikel 12 i forordning nr . 1612/68 .

36 . Jeg er saaledes af den opfattelse, at en uddannelse, som en studerende gennemfoerer i den medlemsstat, hvori han eller hun er statsborger, ikke er udelukket fra denne bestemmelses anvendelsesomraade .

37 . Inden jeg afslutter dette forslag til afgoerelse, vil det utvivlsomt vaere nyttigt, at jeg naevner nogle af konsekvenserne af en fortolkning af artikel 12, der er mere indskraenkende end den, som jeg foreslaar, at Domstolen laegger til grund .

38 . Jeg bemaerker for det foerste, at en snaever opfattelse med hensyn til territorialbegrebet eller bopaelsbetingelsen vil medfoere forskellige vilkaar af en saadan art, at det svarer til en forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet . Ogsaa den studerende, der er statsborger i vaertslandet, vil have sin faktiske bopael uden for dette land i forbindelse med sine studier i udlandet, men han eller hun vil i modsaetning til boern af vandrende arbejdstagere etableret i landet ikke dermed miste retten til stoette . Efter min opfattelse er en saadan forskelsbehandling saa meget mindre antagelig, naar henses til, at noget saadant som allerede naevnt synes at vaere i direkte modstrid med integrationsmaalsaetningen .

39 . Lad mig endvidere anfoere, at den fortolkning, som Forbundsrepublikken Tysklands regering og den nederlandske regering har slaaet til lyd for i sagen, er ensbetydende med, at Domstolen ville gaa bort fra den grundopfattelse, den gav udtryk for i dommen i sagen Echternach og Moritz, for saa vidt angaar sammenhaengen mellem raekkevidden af henholdsvis artikel 7, stk . 2, og artikel 12 i forordning nr . 1612/68 . Saafremt Domstolen laegger en fortolkning af artikel 12 til grund, der afviger fra fortolkningen af artikel 7, stk . 2, vil konsekvensen blive, at en social fordel i form af uddannelsesstoette, som en medlemsstat skal indroemme en vandrende arbejdstager, der har etableret sig i medlemsstaten, ogsaa selv om uddannelsen gennemfoeres i en anden medlemsstat, ikke skal indroemmes den paagaeldendes soen eller datter, fordi der er tale om en uddannelse, som gennemfoeres i en anden medlemsstat, og Domstolen ville dermed utvivlsomt handle i strid med de tanker, der laa til grund for afgoerelsen i sagen Echternach og Moritz . Domstolens oenske om ved fortolkningen af artikel 12 at laegge vaegt paa artikel 7, stk . 2, er efter min opfattelse kommet til udtryk paa meget afgoerende maade i punkt 5 i konklusionen i dommen, som jeg allerede har henvist til ( 18 ). Omtalen af begrebet sociale fordele, som optraeder dér, er aabenbart mere baseret paa artikel 7, stk . 2, hvori det er udtrykkeligt naevnt, end paa ordlyden af artikel 12, hvori det ikke optraeder . Ved at tilnaerme de to bestemmelser til hinanden naaede Domstolen i form af en saa at sige sammenholdende fortolkning til en formulering af besvarelsen, paa grundlag af hvilken det vil kunne antages, at et barn af en vandrende arbejdstager har krav paa en stoette i vaertslandet til studier i udlandet, saafremt en saadan stoette ydes til landets egne statsborgere . Man kan selvsagt ikke se bort fra affattelsen af artikel 12 i forordning nr . 1612/68 og fra bopaelsbetingelsen heri, men dette forhindrer ikke, at man laegger vaegt paa den generelle og ubetingede karakter af den paagaeldende besvarelse, der blev givet i anledning af et spoergsmaal, som udtrykkeligt sigtede til artikel 12 . Jeg kan ikke se, hvad der skulle kunne faa Domstolen til at tage et nyt udgangspunkt og nu anlaegge en ikke-sammenhaengende fortolkning af artikel 7, stk . 2, og artikel 12 .

40 . Denne inddragelse af artikel 7, stk . 2, giver mig endelig anledning til at bemaerke, at det fremgaar af de oplysninger, vi fik under den mundtlige forhandling, at di Leo paa det tidspunkt, hvor hun besluttede at studere medicin i Siena, blev forsoerget af sin far, og at denne i oejeblikket i hvert fald delvis underholder hende i forbindelse med hendes studier i Italien ved at give hende 800 DM om maaneden . Naar henses til, hvad der blev lagt til grund i Domstolens dom af 18 . juni 1987, Lebon ( 19 ), og i dens dom i den tidligere naevnte Mateucci-sag, er jeg af den opfattelse, at en stoette til en uddannelse i udlandet som den i BAfoeg omhandlede for en vandrende arbejdstager udgoer en social fordel i den i artikel 7, stk . 2, forudsatte betydning, for saa vidt stoetten har til formaal at sikre et underhold af et barn af den paagaeldende, som udrejser for at gennemfoere nogle studier uden for vaertsmedlemsstaten . di Leo vil derfor - saafremt det som foelge af en indskraenkende fortolkning af artikel 12 antages, at hun ikke kan stoette direkte ret paa ligebehandlingsprincippet i denne bestemmelse - paa det naevnte grundlag indirekte kunne stoette ret paa artikel 7, stk . 2, nemlig i kraft af faderens retsstilling . Jeg bemaerker herved for at imoedegaa en indvending fra forbundsregeringen, at en stoette eller ydelse kan udgoere en social fordel efter artikel 7, stk . 2, for en vandrende arbejdstager, ogsaa selv om de ydelsesberettigede efter den nationale lovgivning er boernene og ikke deres foraeldre . Denne problematik er der efter min opfattelse blevet truffet en meget klar afgoerelse om i Domstolens dom i den tidligere naevnte Lebon-sag .

41 . Naar alt kommer til alt, er jeg overbevist om, at det afgoerende i forbindelse med det foreliggende problem er integrationsbegrebet . Laegger Domstolen en fortolkning af artikel 12 i forordning nr . 1612/68 til grund, hvorved det antages at vaere i overensstemmelse med den maalsaetning, det er at integrere de paagaeldende i det sociale liv i vaertsmedlemsstaten, at nogle studier, som et barn af en vandrende arbejdstager er udrejst for at gennemfoere uden for denne medlemsstat, i realiteten forbliver et oekonomisk ansvar for denne vandrende arbejdstager, der er etableret i medlemsstaten med sin familie, mens tilsvarende studier giver anledning til offentlig stoette i medlemsstaten, naar de gennemfoeres af dennes egne statsborgere, vil Domstolen tage udgangspunkt i en ganske overordentlig snaever opfattelse af omfanget af den omhandlede integration . Jeg mener derfor, at Domstolen boer anlaegge en fortolkning af artikel 12, som giver udtryk for den fulde raekkevidde af den maalsaetning, det er at integrere den vandrende arbejdstager og dennes familie, og som goer det unoedvendigt at inddrage artikel 7, stk . 2 . Er den egentlige logik i forordning nr . 1612/68 da ikke ogsaa i virkeligheden, at der kun bestaar et enkelt begreb med hensyn til integration i det sociale liv i vaertslandet, hvis indhold ikke kan variere fra en bestemmelse til en anden, alt efter om der er tale om arbejdstageren eller om det barn, der er udvandret sammen med denne?

42 . Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa foelgende domskonklusion :

"Artikel 12 i forordning ( EOEF ) nr . 1612/68 skal fortolkes saaledes, at stoette ydet af en medlemsstat med henblik paa at gennemfoere studier i udlandet skal anses som sociale fordele, som boern af vandrende arbejdstagere har ret til paa samme vilkaar som indenlandske statsborgere, hvorved der ikke gaelder nogen undtagelse, for saa vidt angaar tilfaelde, hvor et barn udrejser for at studere i den medlemsstat, som han eller hun er statsborger i ."

(*) Originalsprog : fransk .

( 1 ) EFT 1968 II, s . 467 .

( 2 ) § 8, stk . 1, nr . 5, i BAfoeg .

( 3 ) § 5, stk . 2, andet afsnit, i BAfoeg .

( 4 ) Efter en endnu senere aendring af BAfoeg, som Forbundsrepublikken Tysklands regerings befuldmaegtigede redegjorde for under den mundtlige forhandling, er stoetten til studier i udlandet nu begraenset til et aar .

( 5 ) Dom i sag 389/87 og 390/87, praemis 33 ( Sml . s . 723 ).

( 6 ) Dom i sag 389/87 og 390/87, jf . ovenfor, praemis 36 .

( 7 ) Dom i sag 389/87 og 390/87, jf . ovenfor, praemis 20 .

( 8 ) Praemis 35 .

( 9 ) Dom i sag 235/87 ( Sml . s . 5589 ).

( 10 ) Praemis 16 .

( 11 ) Sml . 1988, s . 5603 .

( 12 ) Dom i sag 389/87 og 390/87, jf . ovenfor, praemis 34 .

( 13 ) Dom i sag 235/87, jf . ovenfor ( Sml . s . 5603 ).

( 14 ) Dom af 12.7.1973, Angenieux, praemisserne 23-32 og punkt 3 i domskonklusionen ( sag 13/73, Sml . s . 935 ).

( 15 ) Direktiv om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler ( EFT L 105, s . 59 ).

( 16 ) Dom af 13.11.1986, Richter mod Kommissionen ( sag 330/85, Sml . s . 3439 ).

( 17 ) EOEF-Traktatens artikel 189, stk . 2 .

( 18 ) Jf . punkt 5 i dette forslag til afgoerelse .

( 19 ) Dom i sag 316/85 ( Sml . s . 2811 ).