ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Resolutionens artikel 1 bestemmer, at De Forenede Nationers Sikkerhedsråd: »Decides that all States shall: a) Prevent and suppress the financing of terrorist acts; b) Criminalize the wilful provision or collection, by any means, directly or indirectly, of funds by their nationals or in their territories with the intention that the funds should be used, or in the knowledge that they are to be used, in order to carry out terrorist acts; […] d) Prohibit their nationals or any persons and entities within their territories from making any funds, financial assets or economic resources or financial or other related services available, directly or indirectly, for the benefit of persons who commit or attempt to commit or facilitate or participate in the commission of terrorist acts, of entities owned or controlled, directly or indirectly, by such persons and of persons and entities acting on behalf of or at the direction of such persons; […]«
Artikel 7 i direktiv 2011/7 med overskriften »Urimelige kontraktvilkår og handelspraksisser« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.

Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:

a) enhver klar afvigelse fra god handelspraksis i strid med god tro og redelig handlemåde

b) produktets eller tjenesteydelsens art samt

c) om skyldneren har en objektiv grund til at fravige den lovbestemte rente for forsinket betaling, betalingsfristen i artikel 3, stk. 5, artikel 4, stk. 3, litra a), artikel 4, stk. 4, og artikel 4, stk. 6, eller det faste beløb i artikel 6, stk. 1.

2. For så vidt angår stk. 1 anses et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker morarenter ved forsinket betaling, for at være klart urimelig(t).

3. For så vidt angår stk. 1 formodes et kontraktvilkår eller en handelspraksis, som udelukker kompensation for inddrivelsesomkostninger, jf. artikel 6, at være klart urimelig(t).

[…]«
18

Indledningsvis har Brandconcern gjort gældende, at Scooters India ikke for Retten har bestridt den betragtning, som appelkammeret ved EUIPO har anført i den omtvistede afgørelse, og hvorefter der ikke var blevet gjort brug af varemærket LAMBRETTA for de varer, for hvilke det var blevet registreret – dvs. »køretøjer; befordringsmidler til brug på land, i luften eller i vandet«, der henhører under klasse 12 i Nicearrangementet. Under disse omstændigheder og af denne grund alene burde Retten have afvist Scooters Indias søgsmål. Under alle omstændigheder har Brandconcern gjort gældende, at Retten burde have afvist Scooters Indias søgsmål med den begrundelse, at søgsmålets genstand var forskellig fra genstanden for det nævnte appelkammer. Appellanten har således anført, at Scooters India først rejste spørgsmålet om beskyttelsen af varemærket LAMBRETTA med hensyn til reservedele som »elementer udgørende« de varer, for hvilke varemærket er registreret, under sagen for Retten og ikke for EUIPO.
13

I samme resolutions punkt 6 henviser Sikkerhedsrådet til: »[…] its decision, in resolution 1373 (2001), that all Member States shall ensure that any person who participates in the financing, planning, preparation or perpetration of terrorist acts or in supporting terrorist acts is brought to justice, and decides that all States shall ensure that their domestic laws and regulations establish serious criminal offenses sufficient to provide the ability to prosecute and to penalize in a manner duly reflecting the seriousness of the offense: […] c) the wilful organization, or other facilitation, including acts of recruitment, by their nationals or in their territories, of the travel of individuals who travel to a State other than their States of residence or nationality for the purpose of the perpetration, planning, or preparation of, or participation in, terrorist acts or the providing or receiving of terrorist training […]«.
67

Det følger af de ovenstående betragtninger, at det fjerde og det femte spørgsmål skal besvares med, at artikel 3, stk. 1, og artikel 4 i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at: — Efterprøvelsen af, om et vilkår i en kontrakt, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, eventuelt er urimeligt, indebærer, at det skal fastslås, om dette vilkår bevirker en betydelig skævhed i kontraktparternes rettigheder og forpligtelser til skade for forbrugeren. Denne efterprøvelse skal foretages under hensyntagen til de regler i national lovgivning, der finder anvendelse, såfremt parterne selv ikke har truffet nogen aftale, og under hensyntagen til de midler, forbrugeren råder over i medfør af den nationale lovgivning til at bringe anvendelsen af denne type af kontraktvilkår til ophør, såvel som til, hvilken type varer eller tjenesteydelser den pågældende aftale omfatter, samt til alle omstændighederne i forbindelse med dennes indgåelse. — Såfremt den forelæggende ret finder, at et kontraktvilkår om metoden for beregning af ordinære renter, som det i hovedsagen omhandlede, ikke er affattet klart og forståeligt i den betydning, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13, påhviler det denne ret at efterprøve, om dette vilkår er urimeligt som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1. I forbindelse med denne efterprøvelse skal den nævnte ret bl.a. sammenligne metoden for beregning af den ordinære rentesats, der er fastsat i dette vilkår, og det beløb, der ville fremkomme på grundlag af satsen såfremt de beregningsmetoder, der sædvanligvis anvendes, var blevet anvendt, og den lovbestemte rentesats såvel som markedsrenten på tidspunktet for indgåelsen af den i hovedsagen omhandlede aftale om lån for et beløb og et tidsrum, der svarer til den omhandlede låneaftale. — Hvad angår en national rets vurdering af, om vilkåret om den førtidige ophævelse af låneaftalen på grund af en skyldners misligholdelse i en begrænset periode af sine forpligtelser eventuelt er urimeligt, skal denne ret efterprøve, om den erhvervsdrivendes ret til at ophæve hele lånet er betinget af forbrugerens manglende overholdelse af en forpligtelse, som er af afgørende betydning i forhold til den pågældende aftale, om denne mulighed er tiltænkt tilfælde, hvor en sådan misligholdelse er tilstrækkeligt alvorlig hvad angår lånets varighed og størrelse, om den nævnte ret fraviger de almindelige retsregler, der, hvor der ikke er aftalt specifikke betingelser i kontrakten, er gældende på området, og om den nationale lovgivning fastsætter egnede og effektive midler, som giver den forbruger, der er omfattet af et sådant vilkår, mulighed for at fjerne virkningerne af ophævelsen af lånet.
13

Kommissionen har med sit første anbringende foreholdt Retten at have fastslået, at FL var individuelt berørt af den omtvistede afgørelse, til trods for, at det ifølge denne institution er delstatens tilsynsmyndighed og ikke lufthavnsoperatøren, der fastsætter lufthavnsafgifterne. Ved i den appellerede doms præmis 29-35 at fastslå, at FL med vedtagelsen af regulativet af 2006 havde udøvet beføjelser, som alene FL havde fået overdraget, overså Retten den nationale retsregel, der fandt anvendelse i den foreliggende sag, ifølge hvilken et regulativ om lufthavnsafgifter skal godkendes af delstatens tilsynsmyndighed, som selv er bundet af forbundslovgivningen om lufthavnsafgifter. Det forhold alene, at den offentlige virksomhed, der driver en lufthavn, har ansvaret for at fremsætte forslag til dette regulativ, betyder ikke, at det er denne virksomhed og ikke staten, der har beføjelse til at fastlægge den forretningsførelse og den politik, som den gennemfører ved hjælp af det nævnte regulativ. I denne henseende er Rettens vurdering i modstrid med den, der fremgår af dom af 10. juli 1986, DEFI mod Kommissionen (282/85, EU:C:1986:316), hvori det bl.a. blev fastslået, at den franske regering i henhold til den relevante franske lovgivning havde kompetence til at fastlægge det omhandlede organs forretningsførelse og politik og således fastlægge de interesser, som dette organ skulle varetage.
41

I en sammenhæng som den, der foreligger i hovedsagen, kan artikel 49 TEUF, sammenholdt med artikel 54 TEUF, således ikke indebære, at hjemstedsmedlemsstaten for et moderselskab, der har ydet et lån til et datterselskab med hjemsted i en anden medlemsstat, pålægges at gå videre end at indrømme dette moderselskab en fritagelse svarende til beløbet på de renteudgifter, som datterselskabet ikke ville kunne fradrage, såfremt den førstnævnte medlemsstats regler om tynd kapitalisering fandt anvendelse. Disse bestemmelser kan derfor ikke indebære, at det pålægges den medlemsstat, hvor det nævnte moderselskab har hjemsted, at fritage sidstnævnte for et højere beløb, der har oprindelse i en anden medlemsstats skattesystem, idet den førstnævnte medlemsstats skattemæssige autonomi ellers ville blive begrænset af udøvelsen af den anden medlemsstats beskatningsbeføjelse (jf. analogt dom af 30.6.2011, Meilicke m.fl., C-262/09, EU:C:2011:438, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
76

Den Portugisiske Republik har gjort gældende, at CIRS’ artikel 38 fastsætter skatteudsættelse for kapitalgevinsterne, der er forbundet med selskabsstiftelse eller aktiemajoritet i allerede eksisterende selskaber ved indskuddet af den samlede formue, der er henført til en fysisk persons udøvelse af en selvstændig eller erhvervsmæssig virksomhed. Formålet med denne bestemmelse er at tillade ændringer af den selskabsform, under hvilken en økonomisk virksomhed udøves, uden at beskatte kapitalgevinsterne ved kapitalindskuddet på tidspunktet for dette indskud. Fordelen ved at udsætte beskatningen indtil tidspunktet for en senere overdragelse af de overførte formuegenstande, med forbehold af overholdelsen af visse krav for det modtagende selskab i forbindelse med bogføring af de overførte formuegenstande, gør det muligt at sikre overholdelsen af princippet om økonomisk kontinuitet, således at beskatningen af de tilsvarende indtægter kan sikres. Den betingelse, der er forbundet med placeringen af det modtagende selskabs hovedsæde eller faktiske ledelse, er nødvendig for, i mangel af harmoniseringsforanstaltninger, at sikre overholdelsen af princippet om økonomisk kontinuitet og den senere beskatning af de overførte aktiver og passiver, eftersom den beskatningskompetence, der vedrører beskatningen af et selskab, der har sit hovedsæde eller sin faktiske ledelse uden for portugisisk område, ikke længere tilkommer Den Portugisiske Republik, men den stat, på hvis område dette selskab har sit hovedsæde eller sin faktiske ledelse.
Pos. 9025 i den kombinerede nomenklatur i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 1549/2006 skal fortolkes således, at den omfatter rumtemperaturmålere i papir, som i givet fald er dækket af en plastikfolie, og som ved en irreversibel farveændring og uden mulighed for efterfølgende at anvende den på ny viser, om en eller flere grænsetemperaturer er nået.

Det fremgår således af ordlyden af denne position, at den bl.a. omfatter termometre.

Skønt den kombinerede nomenklatur ikke definerer dette begreb, forholder det sig således, at begrebet efter sin sædvanlige forståelse henviser til instrumenter til måling af temperatur, hvilket i øvrigt i et stort antal sprogversioner af den kombinerede nomenklatur indikeres af den kombination af udtryk af græsk oprindelse, som det er karakteriseret ved.

De nævnte produkter er ved deres egenskaber og objektive kendetegn udelukkende bestemt som instrumenter til måling af temperatur.

Den omstændighed, at de omhandlede produkter er af papir eventuelt betrukket med en plastikfolie, og at de har en mere simpel funktion end visse af de andre måleinstrumenter, som anvender mere sofistikerede mekanismer, eller den omstændighed, at de alene muliggør måling af visse forudfastsatte tærskeltemperaturer eller endog den omstændighed, at de ikke kan anvendes flere gange som følge af, at den farvemarkering, der sker, når disse tærskeltemperaturer opnås, er irreversibel, ikke er til hinder for at sådanne produkter tariferes i pos. 9025 i den kombinerede nomenklatur.

(jf. præmis 26, 27, 30, 36 og 40 samt domskonkl.)
Artikel 24 i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 indeholder et forbud mod enhver efterprøvelse af kompetencen for retten i domsstaten og endda udtrykkeligt fremhæver, at samme forordnings artikel 23, litra a), ikke kan anvendes med henblik på at foretage en sådan efterprøvelse. Det er ganske vist korrekt, at artikel 24 alene henviser til forordningens artikel 3-14, men ikke til dens artikel 15. Artikel 15 i denne forordning, der er indeholdt i forordningens kapitel II med overskriften »Kompetence«, supplerer imidlertid de kompetenceregler, der er fastsat i nævnte kapitels artikel 8-14, med en samarbejdsordning, som gør det muligt for en ret i en medlemsstat, der har kompetence til at påkende sagen i medfør af en af disse kompetenceregler, undtagelsesvis at henvise sagen til en ret i en anden medlemsstat, som er bedre egnet til at behandle den. En påstået overtrædelse af nævnte forordnings artikel 15, begået af en ret i en medlemsstat, gør det således ikke muligt for en ret i en anden medlemsstat at efterprøve førstnævnte rets kompetence, uanset at forbuddet i samme forordnings artikel 24 ikke indeholder en udtrykkelig henvisning til nævnte artikel 15.

(jf. præmis 42-45)
Et søgsmål, hvorved den nationale ret skal tage stilling til nødvendigheden af, at det omhandlede barn får udstedt et pas, og til den sagsøgende forælders ret til uden den anden forælders samtykke at indgive ansøgningen om dette pas og rejse til udlandet med nævnte barn, har som sin genstand udøvelse af forældreansvar over for nævnte barn som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2201/2003, sammenholdt med denne forordnings artikel 2, nr. 7).

Et søgsmål, hvorved den ene af forældrene har nedlagt påstand om, at en ret skal afhjælpe det manglende samtykke fra den anden af forældrene vedrørende deres barns rejse til en anden medlemsstat end den, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted, og om udstedelse af et pas i barnets navn, er omfattet af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar, selv om den afgørelse, der træffes under denne sag, skal tages i betragtning af myndighederne i den medlemsstat, hvor barnet er statsborger, i forbindelse med den administrative procedure for udstedelse af dette pas.

Artikel 12, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar skal fortolkes således, at kompetencen for en ret, ved hvilken der er anlagt sag vedrørende forældreansvar, ikke kan anses for at være udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde accepteret af alle parter i sagen som omhandlet i denne bestemmelse alene som følge af, at den rettergangsfuldmægtig, som repræsenterer sagsøgte, og som, henset til, at det ikke har været muligt at forkynde det indledende processkrift for sagsøgte, ex officio er blevet udpeget af denne ret, ikke har bestridt denne rets kompetence.

For det første forudsætter en sådan accept nemlig som minimum, at sagsøgte har kendskab til den sag, der verserer for disse retter. Selv om dette kendskab ikke i sig selv gælder som accept af kompetencen for en ret, ved hvilken der er anlagt sag, kan en udebleven sagsøgt, for hvem det indledende processkrift ikke er blevet forkyndt, og som ikke har kendskab til den anlagte sag, under alle omstændigheder ikke anses for at have accepteret denne kompetence.

For det andet kan sagsøgte i hovedsagens vilje ikke udledes af adfærden hos den rettergangsfuldmægtig, der er blevet udpeget af disse retter i sagsøgtes fravær. Da denne rettergangsfuldmægtig ikke har været i kontakt med sagsøgte, har vedkommende ikke haft mulighed for fra sagsøgte at få de nødvendige oplysninger med henblik på enten at acceptere eller bestride kompetencen for disse retter på et oplyst grundlag.

(jf. præmis 42, 43 og 47 samt domskonkl. 2)
Artikel 13, stk. 1, i direktiv 2004/48 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder skal fortolkes således, at den forurettede i forbindelse med en krænkelse af dennes intellektuelle ejendomsret, som i overensstemmelse med denne artikels stk. 1, andet afsnit, litra b), kræver erstatning for sit økonomiske tab beregnet på grundlag af de gebyr- eller afgiftsbeløb, som den krænkende part skulle have betalt, hvis han havde anmodet om tilladelse til at anvende den pågældende intellektuelle ejendomsrettighed, samtidig kan kræve erstatning for det i den nævnte artikels stk. 1, andet afsnit, litra a), omhandlede ikke-økonomiske tab.

Henset til formålene med direktiv 2004/48 skal dettes artikel 13, stk. 1, første afsnit, nemlig fortolkes således, at den fastsætter det princip, at beregningen af det erstatningsbeløb, der skal betales til indehaveren af en intellektuel rettighed, skal tilsigte at sikre den sidstnævnte fuld erstatning for det tab, som denne faktisk har lidt, herunder ligeledes det eventuelle ikke-økonomiske tab, der er opstået. Fastlæggelsen af et fast beløb som den erstatning, der skal betales, på grundlag af hypotetiske gebyrer dækker imidlertid alene det økonomiske tab, som indehaveren af den pågældende intellektuelle rettighed har lidt, således at denne indehaver for at have mulighed for fuld erstatning skal kunne anmode om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som denne eventuelt har lidt, ud over den således beregnede erstatning.

(jf. præmis 25-27 og domskonkl.)
Sag C-144/15

Staatssecretaris van Financiën

mod

Customs Support Holland BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse — fælles toldtarif — kombineret nomenklatur — pos. 2304, 2308 og 2309 — tarifering af et sojaproteinkoncentrat«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 3. marts 2016

Toldunion – fælles toldtarif – toldpositioner – sojaproteinkoncentrat, der anvendes som ingrediens i blandingsfoder til helt unge kalve – tarifering i den kombinerede nomenklaturs pos. 2309

(Rådets forordning nr. 2658/87, som ændret ved forordning nr. 948/2009, bilag I, pos. 2309)

Den kombinerede nomenklatur, der er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved forordning nr. 948/2009, skal fortolkes således, at et sojaproteinkoncentrat, der anvendes som ingrediens i blandingsfoder til helt unge kalve, henhører under denne nomenklaturs pos. 2309.

Hvad i denne henseende angår den kombinerede nomenklaturs pos. 2309 skal der ved »tilberedninger« i denne positions forstand forstås enten en forarbejdning af et produkt eller en blanding med andre produkter. For at kunne henføres under den kombinerede nomenklaturs pos. 2309 skal det pågældende produkt desuden dels kun anvendes til dyrefoder, dels have undergået en endelig forarbejdning eller være resultatet af en blanding af forskellige stoffer. Det fremgår desuden af bestemmelse 1 til kapitel 23 i den kombinerede nomenklatur, at denne nomenklaturs pos. 2309 omfatter varer, der er anvendelige som dyrefoder, ikke andetsteds tariferet og fremstillet ved forarbejdning af vegetabilske eller animalske produkter i en sådan grad, at de har mistet deres oprindelige karakteristika, og at positionen ikke omfatter vegetabilske affaldsprodukter samt rest- og biprodukter fra denne forarbejdning.

For at kunne henføres under den kombinerede nomenklaturs pos. 2309 skal et sojaproteinkoncentrat desuden hidrøre fra en proces, der har bevirket, at det vegetabilske produkt, som det er udledt af, har mistet sine oprindelige karakteristika. I denne henseende har den proces for forarbejdning af ekstrakteret sojaskrå, i henhold til hvilken det pågældende produkt er fremstillet, et bestemt zooteknisk formål, idet hensigten med processen er at skabe et proteinkoncentrat, der i modsætning til ekstrakteret sojaskrå kan fordøjes af helt unge kalve. Et sådant produkts objektive karakteristika og egenskaber, og navnlig fjernelsen eller den bevidste nedsættelse af bestemte bestanddele af ekstrakteret sojaskrå med henblik på at gøre dette produkt egnet til at indgå i foderet til en bestemt type dyr, gør det således muligt at fastslå, at produktet opfylder de nødvendige betingelser for at tariferes i den kombinerede nomenklaturs pos. 2309.

(jf. præmis 36, 38, 40, 41 og 49 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 3. marts 2016 –

Spanien mod Kommissionen

(Sag C-26/15 P) ( 1 )

»Appel — forordning (EF) nr. 1234/2007 — fælles markedsordning for landbrugsprodukter — Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 — bilag I, afsnit B 2, punkt VI, D, femte led — sektorerne for frugt og grøntsager og for forarbejdede frugter og grøntsager — citrusfrugter — handelsnormerne — bestemmelser vedrørende mærkning — angivelse af konserveringsmidler og andre kemiske stoffer anvendt ved behandlingen efter høsten«

1. Appel — anbringender — utilstrækkelig begrundelse — anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed (art. 256 TEUF og 296 TEUF) (jf. præmis 21)

2. Landbrug — fælles markedsordning — frugt og grøntsager — betingelser for markedsføring — kommissionens skønsmargen — hensyntagen til anbefalinger vedrørende normerne vedtaget som led i De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Europa — rækkevidde (Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 113, stk. 2; Kommissionens forordning nr. 543/2011, 6. betragtning) (jf. præmis 23-25)

3. Institutionernes retsakter — begrundelse — forpligtelse — rækkevidde — generelle retsakter (art. 296 TEUF; Kommissionens forordning nr. 543/2011) (jf. præmis 29-31)

4. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder — afvisning — 67083 / Domstolens prøvelse af de konstateringer, som Retten har foretaget med hensyn til, om de faktiske omstændigheder, der er påberåbt, er velkendte, uden at der er ført bevis herfor — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 46)

5. Appel — anbringender — urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder — afvisning (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 57 og 94)

6. Appel — anbringender — anbringende rettet mod overflødig præmis — anbringende uden betydning — ikke lagt til grund (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 59-96)

7. EU-ret — principper — ligebehandling — grænser — erhvervsdrivende, der ikke befinder sig i en situation, der er sammenlignelig — konkurrencemæssig ulempe for en af disse som følge af en forskellig behandling — ingen forskelsbehandling (jf. præmis 63 og 64)

8. Appel — anbringender — manglende præcis kritik af et punkt i Rettens argumentation — afvisning (art. 256 TFUE; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 71)

9. Appel — anbringender — anbringende fremført for første gang i forbindelse med appellen — afvisning (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 84) (jf. præmis 84)

10. Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — afvisning (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 169, stk. 2) (jf. præmis 86)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.

( 1 ) – EUT C 89 af 16.3.2015.