ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77

Følgelig skal det andet og det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 18 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en første medlemsstats lovgivning, der under bødeansvar for manglende overholdelse heraf kræver af et luftfartsselskab, der har en licens udstedt af en anden medlemsstat, at selskabet opnår en tilladelse til indflyvning i den første medlemsstats luftområde for at foretage ikke-regelmæssige charter- eller taxaflyvninger fra et tredjeland til denne første medlemsstat, hvorimod en sådan tilladelse ikke afkræves luftfartsselskaber med en licens udstedt af den første medlemsstat, og som gør tildelingen af denne tilladelse betinget af forevisningen af en erklæring, hvorefter det bekræftes, at de luftfartsselskaber, der råder over en licens udstedt af denne første medlemsstat, enten ikke er villige til at foretage de pågældende flyvninger eller ikke er i stand til at foretage disse.
9

Efter at LPN havde genfremsat sin begæring ved en skrivelse af 14. juni 2007, stadfæstede Kommissionen sit afslag på aktindsigt i de omhandlede dokumenter ved den omtvistede afgørelse, idet den fandt, at de begærede dokumenter alle var omfattet af undtagelsen i artikel 4, stk. 2, tredje led, i forordning nr. 1049/2001 om beskyttelse af inspektioner, undersøgelser og revision. Indholdet af denne afgørelse er refereret i den appellerede dom på følgende vis: »20 Kommissionen påpegede bl.a., at forholdet mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat under en traktatbrudsprocedure bør præges af gensidig tillid, således at de kan indlede forhandlinger og indgå kompromiser med det mål at finde en mindelig løsning på tvisten uden at skulle indbringe sagen for Domstolen. Den anførte også, at dels var forhandlingsprocessen mellem Kommissionen og de portugisiske myndigheder stadig i gang, dels var der blevet afholdt eller forventedes der afholdt en lang række drøftelser og møder med henblik på at vurdere dæmningsprojektets virkninger. Kommissionen udledte heraf, at det ville forringe dens muligheder for at behandle den påståede overtrædelse, hvis de ønskede dokumenter blev udleveret, fordi det kunne gøre det vanskeligt at nå til enighed med de portugisiske myndigheder om at bilægge tvisten i mindelighed, inden sagen blev indbragt for Domstolen. Kommissionen fandt det endvidere ikke muligt at give »delvis aktindsigt« i de nævnte dokumenter som omhandlet i artikel 4, stk. 6, i forordning nr. 1049/2001, eftersom den påberåbte undtagelse gjaldt for alle disse dokumenter. 21 Kommissionen mente i øvrigt ikke, at der var tale om nogen »mere tungtvejende offentlige interesse« som omhandlet i artikel 4, stk. 2, sidste sætningsled, i forordning nr. 1049/2001. Artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006, hvorefter der anses at foreligge en tungtvejende offentlig interesse i oplysningernes offentliggørelse, når de oplysninger, der anmodes om, vedrører emissioner til miljøet, gjaldt ifølge Kommissionen ikke for undersøgelser vedrørende mulige overtrædelser af fællesskabslovgivningen, dvs. undersøgelser som denne. Den præciserede, at risikoen for, at der forelå en alvorlig tilsidesættelse af [direktiv 92/43], heller ikke kunne anses for at være en sådan interesse, eftersom Domstolen var den eneste, der havde kompetence til at fastslå, at den pågældende medlemsstat havde tilsidesat sine forpligtelser efter EF-traktaten. Kommissionen mente ikke, at de ønskede dokumenter ville kaste lys over dette spørgsmål, når Domstolen ikke havde taget endelig stilling til det.«
34

Irland har anført, at Rådet ikke kan udvide anvendelsesområdet for artikel 48 TEUF under henvisning til, at der i EF-Schweiz-aftalen om fri bevægelighed for personer findes bestemmelser, der er sammenlignelige med artikel 45 TEUF og 48 TEUF, idet anvendelsesområdet for den primære ret for det første ikke kan udvides ved afledte retsakter om indgåelse af associeringsaftaler med tredjelande, og idet det korrekte retsgrundlag for den anfægtede afgørelse for det andet ikke skal fastlægges under henvisning til den aftale, som den anfægtede afgørelse er blevet vedtaget med henblik på at gennemføre, men i forhold til formålet med og indholdet af de omhandlede foranstaltninger. Irland har desuden afvist den antagelse, at Det Forenede Kongeriges og Irlands manglende deltagelse i en afgørelse truffet i medfør af artikel 79, stk. 2, litra b), TEUF kan være til skade for virkeliggørelsen af formålet med EF-Schweiz-aftalen om fri bevægelighed for personer.
40

I den foreliggende sag fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at de pågældende arbejdstagere under deres første barselsorlov i henhold til gældende kollektive overenskomster har haft ret til fortsat at få udbetalt løn i det mindste i en vis periode. Efter at have taget ulønnet forældreorlov afbrød disse arbejdstagere denne orlov for straks at tage en ny barselsorlov, hvor de fik afslag på fortsat at få udbetalt løn med den begrundelse, at den nye barselsorlov havde afbrudt en ulønnet orlov, og der derfor ikke forud for denne barselsorlov var nogen periode, hvor arbejdet var blevet genoptaget.
Konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, som blev undertegnet i Århus den 25. juni 1998 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 (EUT L 124, s. 1, herefter »Århuskonventionen«), fastsætter følgende i præamblen:

»[…]

som også erkender, at enhver person har ret til at leve i et miljø, der er passende for hans eller hendes sundhed og trivsel, og pligt til, både enkeltvis og i forening med andre, at beskytte og forbedre miljøet til gavn for nulevende og kommende generationer

som vurderer, at enhver, for at kunne nyde godt af denne rettighed og kunne leve op til denne forpligtelse, skal have adgang til information, have ret til at deltage i beslutningsprocesser og have adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, og som erkender, at borgere kan have behov for assistance til at bruge deres rettigheder

[…]

som er interesseret i, at offentligheden, herunder organisationer, har adgang til effektive retslige mekanismer, så dens retmæssige interesser beskyttes og loven håndhæves

[…]«
53

Selv hvis det antages, at Domstolen kunne fortolke artikel 4a, stk. 4, i direktiv 1999/32 i lyset af den svovlindholdsgrænse, der er fastsat i bilag VI, er det tilstrækkeligt at fastslå, at i forhold til det formål, der forfølges med dette bilag, og som er forklaret i overskriften hertil, nemlig beskyttelse af atmosfæren ved at mindske skadelige emission fra søtransport, forekommer denne artikel, for så vidt som den fastsætter en grænse for det maksimale svovlindhold i skibsbrændstoffer, der er lavere end den, som det nævnte bilag fastsætter, ikke at være uforenelig med et sådant formål.
59

Med det første anbringendes andet led har Kommissionen gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at foretage en delvis og formalistisk fortolkning af domskonklusionen i dommen af 2008 og ved således uberettiget at have begrænset genstanden for det traktatbrud, som Domstolen konstaterede i både dommen af 2004 og dommen af 2008. Det var således med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 69 fastslog, at den nævnte domskonklusion indebar, at det var tilstrækkeligt for Den Portugisiske Republik at ophæve lovdekret nr. 48 051 for at efterkomme dommen af 2004, og at tvangsbøden kun skulle betales indtil denne ophævelse.
22

Denne lovs artikel 23 bestemmer: »1. Godkendelsen gives for en bestemt periode, der ikke må være længere end fem år, efter at det er blevet efterprøvet, at betingelserne for iværksættelsen af den indesluttede anvendelse af GMO, der er fastsat ved loven, er opfyldt, jf. dog stk. 4. 2. Før der gives godkendelse, er det muligt: 1) om nødvendigt at opfordre GMO-brugeren, der har indgivet ansøgningen, til inden for den fastsatte frist at supplere de manglende dokumenter, der skal bevise, at GMO-brugeren opfylder de betingelser, som skal opfyldes i henhold til lovgivningen for iværksættelsen af den indesluttede anvendelse af GMO 2) at kræve af GMO-brugeren, at denne fremlægger yderligere oplysninger, der er nødvendige for fuldstændig undersøgelse af sagen, og navnlig den meddelelse, der er omhandlet i artikel 15 3) at foretage en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der er anført i ansøgningen om godkendelse, for at fastslå, om den GMO-bruger, der har indgivet ansøgningen, opfylder betingelserne for iværksættelse af den indesluttede anvendelse af GMO, der er genstand for ansøgningen. 3. Ansøgeren betaler de omkostninger, der er forbundet med fremlæggelsen af de yderligere oplysninger og den meddelelse, der er omhandlet i stk. 2. 4. Ministeren giver afslag på en ansøgning om godkendelse til aktiviteterne i kategori III og IV, når der er god grund til at antage, at de påtænkte beskyttelsesforanstaltninger ikke har det nødvendige sikkerhedsniveau for at udelukke enhver alvorlig eller uoprettelig følge i tilfælde af uheld eller enhver risiko for uheld i forbindelse med den påtænkte indelukkede anvendelse af GMO.«
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – begreb – spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et arbejdsforhold – faktisk og reel udøvelse af virksomhed – samlet vurdering af det omhandlede arbejdsforhold

(Art. 45 TEUF)

2. Unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38 – ligebehandlingsprincippet – undtagelse – ingen forpligtelse for værtsmedlemsstaten til at yde studiestøtte – begrænsninger – situation, hvor en studerende sideløbende udøver en reel og faktisk lønnet beskæftigelse i værtsmedlemsstaten

[Art. 45 TEUF; Rådets forordning nr. 1612/68, art. 7, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 7, stk. 1, litra c), og art. 24, stk. 2]

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 39-43)

2. Artikel 7, stk. 1, litra c), og artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at en unionsborger, som studerer i en værtsmedlemsstat og dér sideløbende udøver en reel og faktisk lønnet beskæftigelse af en art, som tillægger den pågældende status af »arbejdstager« i artikel 45 TEUF’s forstand, ikke kan nægtes den studiestøtte, som indrømmes statsborgere i denne medlemsstat.

Det tilkommer den forelæggende ret at foretage den fornødne efterprøvelse af de faktiske omstændigheder med henblik på at vurdere, om den lønnede beskæftigelse, som den pågældende udøver, er tilstrækkelig til at tillægge ham denne status.

Den omstændighed, at den pågældende er indrejst på værtsmedlemsstatens område med det hovedformål at studere dér, er uden relevans med henblik på at fastslå, om han har status af »arbejdstager« i artikel 45 TEUF’s forstand, og dermed for spørgsmålet, om han har ret til studiestøtte på samme betingelser som en statsborger i værtsmedlemsstaten i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.

(jf. præmis 51 og domskonkl.)
Artikel 13, stk. 3, i forordning nr. 562/2006 om indførelse af en fællesskabskodeks for personers grænsepassage (Schengen-grænsekodeks) fastsætter alene en forpligtelse for medlemsstaterne til at etablere en klageadgang over for afgørelser om afslag på indrejse på deres område, og ikke over for påståede krænkelser begået af grænsevagter under proceduren i forbindelse med vedtagelse af en afgørelse.

Såfremt den nationale domstol i lyset af omstændighederne i den tvist, som er blevet indbragt for den, finder, at situationen for den berørte person er omfattet af EU-retten som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder, tilkommer det dog denne at afgøre, om en nægtelse af at indrømme vedkommende en ret til at indbringe sine krav for en retsinstans krænker de rettigheder, der anerkendes i chartrets artikel 47. Grænsevagterne er under udførelsen af deres opgaver, som omhandlet i nævnte forordnings artikel 6, bl.a. forpligtet til fuldt ud at respektere den menneskelige værdighed. Det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte passende retsmidler i deres interne retsorden med henblik på, under overholdelse af chartrets artikel 47, at sikre beskyttelsen af personer, der gør de rettigheder gældende, som tilkommer dem i medfør af artikel 6 i forordning nr. 562/2006. Hvis den nationale domstol derimod finder, at den omhandlede situation ikke er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, bør den foretage en undersøgelse af denne situation i lyset af den nationale ret og herunder ligeledes tage hensyn til den europæiske menneskerettighedskonvention, som samtlige medlemsstater er parter i.

(jf. præmis 39-42 og domskonkl.)
Artikel 6, stk. 2 og 5, i direktiv 2002/58 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation) skal fortolkes således, at det er tilladt for en udbyder af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester at videregive trafikdata til erhververen af dens fordringer i forbindelse med levering af telekommunikationstjenester med henblik på inddrivelse heraf, og at det er tilladt for erhververen at behandle disse data på betingelse af for det første, at han handler efter bemyndigelse fra tjenesteudbyderen for så vidt angår behandlingen af disse data, og for det andet, at han begrænser sig til alene at behandle de trafikdata, som er nødvendig med henblik på de overdragede fordringers inddrivelse.

En erhverver af fordringer fra en udbyder af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester handler efter bemyndigelse fra den pågældende tjenesteudbyder i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 6, stk. 5, i direktiv 2002/58 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation), når erhververen ved behandlingen af trafikdata alene handler ifølge udbyderens instruktioner og under dennes kontrol. Særligt skal aftalen mellem dem indeholde bestemmelser til at sikre erhververens lovlige behandling af trafikdata og give tjenesteudbyderen mulighed for til enhver tid at sikre sig, at erhververen iagttager disse bestemmelser.

For så vidt som artikel 6, stk. 2 og 5, i direktiv 2002/58 indeholder en undtagelse til den kommunikationshemmelighed, som følger af direktivets artikel 5, stk. 1, skal bestemmelsen fortolkes snævert. Formålet med artikel 6, stk. 5, er i øvrigt at sikre, at outsourcing af inddrivelsen af fordringer ikke berører beskyttelsesniveauet for personoplysninger, som brugeren drager fordel af, ved at begrænse den til personer, der handler »efter bemyndigelse« fra tjenesteudbyderen.

(jf. præmis 23, 26 og 30 samt domskonkl.)
Et traktatbrudssøgsmål kan ikke anses for at have mistet sin genstand, når de nationale bestemmelser, som Kommissionen har anset for at udgøre oprindelsen til denne medlemsstats traktatbrud, er blevet ophævet af en ret med tilbagevirkende kraft efter udløbet af den frist, som Kommissionen havde fastsat for at gøre det muligt for den berørte medlemsstat at efterkomme den begrundede udtalelse.

Den dag, som Domstolen skal lægge til grund for at afgøre, om det foreholdte traktatbrud foreligger, er dagen for udløbet af denne frist. Den omstændighed, at dommen om ophævelse har tilbagevirkende kraft, kan ikke bevirke, at sagens genstand forsvinder, hvis denne ophævelse udspringer af en begivenhed, der er indtrådt efter denne dag, og som af denne grund ikke kan tages i betragtning.

(jf. præmis 43 og 45)
En anmodning fra en forelæggende ret om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure i henhold til procesreglementets artikel 104a er begrundet, når den i hovedsagen berørte person, som er blevet idømt en fængselsstraf på fire år og tre måneder for erhvervsmæssig og bandeorganiseret bistand til ulovlig indvandring, sidder varetægtsfængslet, og den pågældende alt efter Domstolens svar ikke længere vil kunne strafforfølges, og der dermed ikke vil være grundlag for denne frihedsberøvelse.

Artikel 21 og 34 i forordning nr. 810/2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks) skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at der i medfør af nationale bestemmelser pålægges strafansvar for bistand til ulovlig indvandring i tilfælde, hvor de berørte personer, som er tredjelandsstatsborgere, er i besiddelse af et visum, som de har opnået ved svig gennem vildledning af de kompetente myndigheder i udstedelsesmedlemsstaten med hensyn til det egentlige formål med deres rejse, og dette visum ikke forinden er blevet annulleret.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Artikel 11, stk. 2, i vedtægterne for fællesforetagendet Galileo, som er anført i bilaget til forordning nr. 876/2002 om oprettelse af fællesforetagendet Galileo, skal fortolkes således, at den ordning, der gælder for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber, og især de heri indeholdte lønvilkår, ikke finder anvendelse på medarbejderne ved fællesforetagendet Galileo, der er ansat i henhold til midlertidige kontrakter.

(jf. præmis 46 og domskonkl.)
Formodningen om en direkte forskelsbehandling i den betydning, hvori dette begreb bruges i artikel 2, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv forudsætter ikke, at der kan identificeres en klager, som er blevet udsat for forskelsbehandling. Desuden er artikel 9, stk. 2, i direktiv 2000/78 bl.a. under hensyntagen til samme direktivs artikel 8, stk. 1, på ingen måde til hinder for, at en medlemsstat i sin nationale lovgivning foreskriver, at foreninger, som har en legitim interesse i at sikre, at direktivet overholdes, har ret til at indlede retslige eller administrative procedurer med henblik på håndhævelse af forpligtelserne i direktivet, uden at der handles på vegne af en bestemt klager, eller at der ikke kan identificeres en klager. Når en medlemsstat foreskriver en sådan ret, følger det af artikel 8, stk. 1, i direktiv 2000/78, sammenholdt med artikel 9, stk. 2, og artikel 10, stk. 1, 2 og 4, at direktivet heller ikke er til hinder for, at reglerne om bevisbyrden som fastsat i artikel 10, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i tilfælde, hvor en sådan forening indleder en retssag uden at handle på vegne af eller til støtte for en identificeret klager eller med dennes godkendelse.

Artikel 2, stk. 2, og artikel 10, stk. 1, i direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv skal fortolkes således, at offentlige udtalelser, som udelukker ansættelsen af en fodboldspiller, der fremstilles som homoseksuel, kan betegnes som »faktiske omstændigheder, der giver anledning til at formode, at der er sket forskelsbehandling« for så vidt angår en professionel fodboldklub, når de omhandlede udtalelser hidrører fra en person, der præsenterer sig og såvel i medierne som i offentligheden bliver opfattet som denne klubs formand uden nødvendigvis at have rets- og handleevne til at binde eller repræsentere klubben på området for ansættelse.

Den omstændighed alene, at udtalelser ikke direkte hidrører fra en bestemt sagsøgt part, er ikke nødvendigvis til hinder for, at det for så vidt angår denne part kan fastslås, at der foreligger »faktiske omstændigheder, der giver anledning til at formode, at der er sket forskelsbehandling« som omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 1.

Heraf følger, at en sagsøgt arbejdsgiver ikke kan afvise, at der foreligger faktiske omstændigheder, der gør det muligt at formode, at han fører en forskelsbehandlende ansættelsespolitik, ved at begrænse sig til at hævde, at udtalelserne, der antyder, at der foreligger en homofobisk ansættelsespolitik, hidrører fra en person, som til trods for, at vedkommende hævder og synes at spille en vigtig rolle i arbejdsgiverens administration, ikke retligt er i stand til at binde arbejdsgiveren på området for ansættelse. Den omstændighed, at en sagsøgt arbejdsgiver ikke udtrykkeligt tog afstand fra de omhandlede udtalelser, udgør et element, som den nationale ret kan tage i betragtning i forbindelse med den samlede vurdering af de faktiske omstændigheder

(jf. 48-50 og 53 samt domskonkl. 1 )
Den omstændighed, at et varemærke har opnået fornødent særpræg, kan følge af både brugen af en bestanddel af et registreret varemærke – som en del af dette – og brugen af et særskilt varemærke sammen med et registreret varemærke. I begge tilfælde er det tilstrækkeligt, at de relevante omsætningskredse som følge af denne brug faktisk opfatter den vare eller tjenesteydelse, som alene det varemærke, der søges registreret, betegner, som hidrørende fra en bestemt virksomhed.

Betingelsen om reel brug af et varemærke som omhandlet i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker kan være opfyldt, når et registreret varemærke – der har opnået fornødent særpræg som følge af brugen af et andet sammensat mærke, som det udgør en af bestanddelene af – kun bruges ved hjælp af dette andet sammensatte varemærke, eller når det kun bruges sammen med et andet varemærke, og disse to varemærker desuden sammen er registreret som varemærke. Et registreret varemærke, som kun bruges som del af et sammensat mærke eller sammen med et andet varemærke, skal dog fortsat kunne opfattes som en angivelse af den pågældende vares oprindelse, for at denne brug kan anses for at udgøre »reel brug« som omhandlet i nævnte artikel 15, stk. 1.

(jf. præmis 35 og 36 samt domskonkl.)
Princippet om merværdiafgiftens neutralitet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en afgiftsmyndighed på grundlag af en national bestemmelse til gennemførelse af artikel 203 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem giver leverandøren af en afgiftsfritaget levering afslag på tilbagebetaling af den merværdiafgift, som han med urette har faktureret sin kunde, med den begrundelse, at denne leverandør ikke har foretaget en berigtigelse af den fejlbehæftede faktura, når denne myndighed definitivt har givet denne kunde afslag på retten til fradrag af nævnte merværdiafgift, hvilket definitive afslag indebærer, at den nationale lovbestemte ordning om berigtigelse ikke længere er anvendelig.

Når udstederen af fakturaen rettidigt fuldstændigt har afværget risikoen for tab af afgiftsindtægter, følger det af princippet om merværdiafgiftens neutralitet, at den uretmæssigt fakturerede afgift skal kunne berigtiges, uden at medlemsstaterne må gøre en sådan berigtigelse betinget af, at udstederen af nævnte faktura har været i god tro. Denne berigtigelse kan ikke afhænge af afgiftsmyndighedens skøn.

(jf. præmis 27 og 39 samt domskonkl. 1)
Direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, og rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indeholdt i bilaget til dette direktiv, skal fortolkes således, at de hverken finder anvendelse på det tidsbegrænsede ansættelsesforhold mellem en vikaransat og et vikarbureau eller på det tidsbegrænsede ansættelsesforhold mellem en sådan arbejdstager og en brugervirksomhed.

Det fremgår udtrykkeligt af fjerde afsnit i præamblen til rammeaftalen, der kommer til udtryk i dennes § 3, stk. 1, at denne ikke finder anvendelse på personer med tidsbegrænset ansættelse, der af et vikarbureau stilles til rådighed for en brugervirksomhed, idet parterne i rammeaftalen havde til hensigt at indgå en tilsvarende aftale om arbejde formidlet af vikarbureauer. Dette er netop formålet med direktiv 2008/104 om vikararbejde, der, som det fremgår af femte og syvende betragtning til direktivet, blev vedtaget af EU-lovgiver efter resultatløse forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter vedrørende indgåelsen af en sådan aftale.

(jf. præmis 36, 39, 42 og 45 samt domskonkl.)