ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social de Gerona (Spanien) den 9. juli 2018 — WA mod Instituto Nacional de la Seguridad Social

(Sag C-450/18)

(2018/C 399/26)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social de Gerona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WA

Sagsøgt: Instituto Nacional de la Seguridad Social

Præjudicielt spørgsmål

Udgør det en krænkelse af princippet om ligebehandling, som forbyder enhver forskelsbehandling på grundlag af køn, og som er anerkendt i artikel 157 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde samt i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår og i direktiv 2002/73 om ændring heraf (1), som omarbejdet ved direktiv 2006/54/EF (2) af 5. juli 2006, når en national retsforskrift (nærmere bestemt artikel 60, stk. 1, i lov om social sikring) som følge af deres demografiske bidrag til den sociale sikringsordning anerkender retten til et pensionstillæg for [org. s. 15] kvinder, der har fået biologiske eller adopterede børn, og som i henhold til en hvilken som helst ordning under den sociale sikringsordning modtager bidragsbaserede ydelser i form af alderspension, enkepension eller pension ved varig uarbejdsdygtighed, mens mænd, der befinder sig i en tilsvarende situation, derimod ikke indrømmes en sådan ret?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23.9.2002 om ændring af Rådets direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT L 269, s. 15).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5.7.2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning) (EUT L 204, s. 23).
2)

Kan det på grundlag af Montreal-konventionens artikel 35, stk. 2, [hvorefter] »[m]etoden for beregning af dette tidsrum fastlægges efter gældende lov på det sted, hvor sagen anlægges«, antages, at en bestemmelse i national ret om starttidspunktet for beregningen af fristen kan have forrang for den almindelige regel i artikel 35, stk. 1, om at fristen regnes fra ankomsten til bestemmelsesstedet?
2)

Skal artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar fortolkes således, at de af en part i sagen anførte omstændigheder (dvs.: Barnet er født i Frankrig, barnets far er fransk statsborger, barnet har blodsbeslægtet familie bestående af to søstre, en bror, en niece (søsterdatter) og farfar samt farens nuværende partner og deres mindreårige datter i Frankrig, hvorimod barnet i Rumænien ikke har slægtninge på morens side, barnet går i fransk skole, barnets opdragelse og mentalitet har altid været fransk, og hjemmesproget mellem forældrene indbyrdes og mellem forældrene og barnet har altid været fransk) udgør omstændigheder, der viser, at barnet har en særlig tilknytning til Frankrig […], og at den nationale ret derfor skal erklære, at en fransk ret er bedre egnet til at behandle sagen?
Appel iværksat den 18. juli 2018 af Forbundsrepublikken Tyskland til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 8. maj 2018 i sag T-283/15, Esso Raffinage mod Det Europæiske Kemikalieagentur

(Sag C-471/18 P)

(2018/C 399/29)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Forbundsrepublikken Tyskland (ved Rechtsanwälte P. Klappich og C. Schmidt)

De andre parter i appelsagen: Esso Raffinage, Det Europæiske Kemikalieagentur, Den Franske Republik og Kongeriget Nederlandene

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 8. maj 2018 i sag T-283/15 ophæves.

— Sagen afvises.

— Sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen for Domstolen og Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten støtter appellen på følgende appelanbringender:

Appellanten har for det første gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den tillagde skrivelsen »Statement of Non-Compliance following a Dossier Evaluation Decision under Regulation (EC) No 1907/2006« (erklæring om manglende overensstemmelse på baggrund af en afgørelse om dossiervurdering i henhold til forordning (EF) nr. 1907/2006), som ECHA den 1. april 2015 sendte til det franske ministerium for miljø, bæredygtig udvikling, transport og bolig (herefter »skrivelsen«), retlig betydning og kvalificerede den som en retsakt, der kan anfægtes ved et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263 TEUF.

Appellanten har for det andet gjort gældende, at Retten på retlig fejlagtig måde inddrog artikel 42, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1907/2006 (1) og overså REACH-forordningens artikel 22, stk. 2.

For det tredje deler appellanten ikke Rettens opfattelse vedrørende den generelle kompetencefordeling mellem medlemsstaterne og ECHA, hvorefter ECHA alene har kompetence til at træffe afgørelse om registreringsoplysningers overensstemmelse med REACH-kravene.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (EUT 2006, L 396, s. 1).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Italien) den 28. juni 2018 — Consorzio Nazionale Servizi Società Cooperativa (CNS) mod Gruppo Torinese Trasporti Gtt SpA

(Sag C-425/18)

(2018/C 399/25)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Consorzio Nazionale Servizi Società Cooperativa (CNS)

Sagsøgt: Gruppo Torinese Trasporti Gtt SpA

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 53, stk. 3, og artikel 54, stk. 4, i direktiv 2004/17/EF (1), sammenholdt med artikel 45, stk. 2, litra d), i direktiv 2004/18/EF (2), til hinder for en bestemmelse som artikel 38, stk. 1, litra f), i lovdekret nr. 163/2006 fra Den Italienske Republik, som fortolket i national retspraksis, der fra anvendelsesområdet for en såkaldt »alvorlig fejl«, som en økonomisk aktør har begået »i forbindelse med udøvelsen af sit erhverv«, udelukker adfærd, der indebærer en overtrædelse af konkurrencereglerne, og som er blevet fastslået og pålagt sanktioner af den nationale konkurrencemyndighed, hvis afgørelse er blevet bekræftet af domstolene, hvilket a priori forhindrer de ordregivende myndigheder i selvstændigt at vurdere disse overtrædelser med henblik på en eventuel, men ikke obligatorisk, udelukkelse af en sådan økonomisk aktør fra et udbud om tildeling af en offentlig kontrakt?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester (»forsyningsvirksomhedsdirektivet«) (EUT L 134, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv Nr. 2004/18/EF af 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134, s. 114).
2)

Skal bestemmelserne i direktivet af 8. juni 2000 (2) sammenholdt med artikel 6, 7, 8, 11 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de tillader en stat at indføre en national lovgivning, der pålægger personer, hvis virksomhed består i at tilbyde adgang til offentlige onlinekommunikationstjenester, og fysiske eller juridiske personer, der, selv vederlagsfrit, med henblik på tilrådighedsstillelse for offentligheden via offentlige onlinekommunikationstjenester varetager oplagring af signaler, skrift, billeder, lyd eller meddelelser af enhver art, der leveres af modtagere af disse tjenester, at lagre data, som vil kunne gøre det muligt at identificere enhver, der har bidraget til at skabe indholdet eller en del af indholdet af de tjenester, som de leverer, for at den retslige myndighed i påkommende tilfælde kan kræve videregivelse heraf med henblik på at sikre overholdelsen af reglerne om civil- eller strafferetligt ansvar?
3)

Skal direktivet af 12. juli 2002 sammenholdt med Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at det i alle tilfælde gør retmæssigheden af procedurer til indsamling af forbindelsesdata betinget af opfyldelsen af et krav om underretning af de berørte personer, når en sådan underretning ikke længere kan skade de kompetente myndigheders efterforskning, eller kan sådanne procedurer anses for at være retmæssige henset til samtlige øvrige eksisterende proceduremæssige garantier, idet disse sikrer, at adgangen til retsmidler er effektiv?
4.

For det fjerde en retlig fejl med hensyn til den manglende virkning af overtrædelsen, idet Retten undlod at udøve sin ubegrænsede kompetence i henhold til artikel 261 TEUF og artikel 31 i forordning nr. 1/2003 og selv nedsætte grovhedskoefficienten for at tage hensyn til, at størstedelen af den af den anfægtede afgørelse omfattede afsætning reelt ikke var påvirket af overtrædelsen.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Opolu (Polen) den 24. juli 2018 — Profi Credit Polska S.A., med hjemsted i Bielsko- Biała mod OH

(Sag C-483/18)

(2018/C 427/11)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Opolu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Profi Credit Polska S.A., med hjemsted i Bielsko- Biała

Sagsøgt: OH

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (med ændringer), navnlig direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, samt bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (2) (med ændringer), navnlig direktivets artikel 22, stk. 3, fortolkes således, at de er til hinder for en forståelse af artikel 10 sammenholdt med artikel 17 i prawo wekslowe (vekselloven) af 28. april 1936, hvorefter en domstol ikke må handle ex officio, når den på grundlag af materiale, som ikke stammer fra sagens parter, er af den faste og begrundede overbevisning, at den kontrakt, som det underliggende forhold beror på, er i det mindste delvis ugyldig, og sagsøgeren gør sit krav gældende på grundlag af en blanko udstedt egenveksel, mens sagsøgte ikke gør indsigelse og forholder sig passivt?

(1) EUT 1993, L 95, s. 29

(2) EUT 2008, L 133, s. 66
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 14. august 2018 — GN, repræsenteret ved sin far, HM mod ZU, som kurator i konkursboet Niki Luftfahrt GmbH

(Sag C-532/18)

(2018/C 427/13)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: GN, repræsenteret ved sin far, HM

Sagsøgt: ZU som kurator i konkursboet Niki Luftfahrt GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Er der tale om en »ulykke«, der udløser erstatningsansvar for luftfartsselskabet som omhandlet i artikel 17, stk. 1, i konvention om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring, der blev indgået i Montreal den 28. maj 1999, undertegnet af Det Europæiske Fællesskab den 9. december 1999 på grundlag af artikel 300, stk. 2, EF og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2001/539/EF (1) af 5. april 2001 (herefter »Montrealkonventionen«), når et krus varm kaffe, der er stillet på det klapbord, som befinder sig på bagsiden af sædet foran i et fly, som befinder sig i luften, af ukendte årsager rutsjer og vælter, hvorved en passager bliver skoldet?

(1) Rådets afgørelse 2001/539/EF af 5.4.2001 om Det Europæiske Fællesskabs godkendelse af konventionen om indførelse af visse ensartede regler for international luftbefordring (Montreal-konventionen) (EFT L 194, 2001, s. 38).
—

Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at tiltrædelsen af Rådets påstand om afvisning ville føre til »oprettelsen, inden for selve Den Europæiske Unions retsorden, af enheder, hvis handlinger og adfærd ikke ville kunne medføre, at Den Europæiske Union ifalder ansvar«.
2)

Skal artikel 6, stk. 1, samt artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler fortolkes således, at de pålægger den ret, der skal træffe afgørelse i en sag som nævnt i første spørgsmål, en pligt til ex officio at undersøge, om bestemmelserne i den kontrakt, der ligger til grund for vekselforpligtelsen, indeholder urimelige kontraktvilkår, også i tilfælde, hvor den sagsøgende erhvervsdrivende udelukkende støtter sit krav på vekselforholdet?
3)

Skal begrebet forringelse af tilstanden af en grundvandsforekomst i vandrammedirektivets artikel 4, stk. 1, litra b), nr. 1), fortolkes således, at der foreligger en forringelse af den kemiske tilstand, så snart mindst en miljøkvalitetsnorm for et parameter overskrides som følge af projektet, og at enhver yderligere (målbar) forhøjelse af koncentrationen uafhængigt heraf, når den relevante grænseværdi for et skadeligt stof allerede er overskredet, udgør en forringelse?
3)

Såfremt spørgsmål 1. besvares benægtende: Er artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder til hinder for en national praksis, hvorefter en retskraftig afgørelse vedtaget af tilsynsmyndigheden i henhold til artikel 4 i direktiv 2004/25/EF, hvorved det blev fastslået, at en person havde overtrådt de nationale bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse af direktiv 2004/25/EF, i forbindelse med en efterfølgende administrativ straffesag mod samme person har bindende virkning, således at denne person er hindret i at anfægte den allerede retskraftigt fastslåede lovovertrædelse i retlig og faktisk henseende?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 7. september 2018 — Coty Germany GmbH mod Amazon Services Europe Sàrl, Amazon FC Graben GmbH, Amazon Europe Core Sàrl og Amazon EU Sàrl

(Sag C-567/18)

(2018/C 427/21)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Coty Germany GmbH

Sagsøgt: Amazon Services Europe Sàrl, Amazon FC Graben GmbH, Amazon Europe Core Sàrl og Amazon EU Sàrl

Præjudicielt spørgsmål

Er en person, der oplagrer varer, som krænker en varemærkeret, for en tredjemand uden at have kendskab til overtrædelsen, i besiddelse af den pågældende vare med det formål at udbyde den til salg eller markedsføre den, når det ikke er personen selv, men derimod kun tredjemanden, der har til hensigt at udbyde varen til salg eller markedsføre den (1)?

(1) Fortolkning af artikel 9, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1) og fortolkning af artikel 9, stk. 3, litra b) i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT L 154, s.).
»1.

De beløb, som skal afholdes over el-systemet med henblik på finansieringen af Handlingsplan 2008-2012, der blev vedtaget ved Acuerdo de Consejo de Ministros de 8 de julio de 2005, por el que se concretan las medidas del documento de »Estrategia de ahorro y eficiencia energética en España 2004-2012« aprobado por Acuerdo de Consejo de Ministros de 28 de noviembre de 2003 (afgørelse fra ministerrådet af 8.7.2005 om konkret udmøntning af foranstaltningerne i dokumentet »Strategi for energibesparelser og energieffektivitet i Spanien 2004-2012«, vedtaget ved afgørelse fra ministerrådet af 28.11.2003), der for 2011 og 2012 er fastsat til 270 millioner euro henholdsvis 250 millioner euro, finansieres ved et bidrag fra hver af de producerende virksomheder i overensstemmelse med de i det følgende skema fastsatte procentdele: Virksomhed Procentdel Endesa Generación, S.A. 34,66 Iberdrola Generación, S.A. 32,71 GAS Natural S.D.G, S.A. 16,37 Hidroeléctrica del Cantábrico, S.A. 4,38 E.ON Generación, S.L. 2,96 AES Cartagena, S.R.L. 2,07 Bizkaia Energía, S.L. 1,42 Castelnou Energía, S.L. 1,58 Nueva Generadora del Sur, S.A. 1,62 Bahía de Bizkaia Electricidad, S.L. 1,42 Tarragona Power, S.L. 0,81 I alt 100,00 «
1.

Retten foretog en urigtig retsanvendelse og tilsidesatte herved EU-retten, idet den fastslog, at Rådet med rette havde lagt den antagelse til grund, at appellanten var en fremtrædende forretningsmand i Syrien, selv om der ikke forelå et retsgrundlag for denne antagelse, og selv om den, henset til det forfulgte lovlige formål, var uforholdsmæssig.
2)

Skal artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58/EF, sammenholdt med artikel 4,7, 8, 11 og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning — såsom den omhandlede, der fastsætter en generel pligt for operatører og udbydere af elektroniske kommunikationstjenester til at lagre trafik- og lokaliseringsdata som omhandlet i direktiv 2002/58/EF, der genereres og behandles af dem inden for rammerne af udbuddet af disse tjenester — såfremt denne lovgivning bl.a. har til formål at opfylde de positive forpligtelser, der påhviler myndigheden i henhold til chartrets artikel 4 og 8, der består i at fastsætte en retlig ramme, der muliggør en effektiv strafferetlig efterforskning af og en effektiv retshåndhævelse over for seksuelt misbrug af mindreårige, og som rent faktisk gør det muligt at identificere gerningsmanden bag overtrædelsen, selv i tilfælde, hvor der gøres brug af elektroniske kommunikationsmidler?
Appel iværksat den 13. september 2018 af Den Tjekkiske Republik til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 28. juni 2018 i sag T-147/15, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen

(Sag C-575/18 P)

(2018/C 408/56)

Processprog: tjekkisk

Parter

Appellant: Den Tjekkiske Republik (ved M. Smolek, J. Vláčil og O. Serdula, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede kendelse ophæves.

— Europa-Kommissionens formalitetsindsigelse forkastes.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse vedrørende den påstand, Den Tjekkiske Republik nedlagde i stævningen.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremsat et enkelt anbringende om en tilsidesættelse af artikel 263 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF), sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).

Retten konkluderede i den appellerede kendelse med urette, at den anfægtede retsakt, henset til navnlig Kommissionens manglende bemyndigelse til at træffe en afgørelse på området for traditionelle egne indtægter, ikke var en retsakt, der kunne anfægtes ved et søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF, hvilket ifølge Retten ikke stred mod Den Tjekkiske Republiks ret til effektive retsmidler som omhandlet i chartrets artikel 47, for så vidt som det var muligt for Den Tjekkiske Republik at betale det omtvistede beløb under forbehold, fremsætte indvendinger mod Kommissionens retlige stillingtagen og afvente, at Kommissionen anlagde søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF.

Rettens konklusioner strider mod artikel 263 TEUF, sammenholdt med chartrets artikel 47, idet betaling under forbehold ikke sikrer, at tvistens substans i fremtiden vil blive bedømt af Domstolen. Dette følger af Domstolens faste praksis vedrørende Kommissionens skønsbeføjelser i forbindelse med traktatbrudsprocedurer, af fraværet af bestemmelser vedrørende begrebet betaling under forbehold, og navnlig af Kommissionens tidligere praksis inden for dette område.
1.

Retten begik en fejl ved at fastslå, at artikel 20 i forordning nr. 1/2003 (1) ikke er til hinder for, at Kommissionen kan tage kriminaltekniske kopier af hele harddiske, der tilhører virksomhedens ansatte, uden at have undersøgt deres indhold, eller for, at den fortsætter undersøgelsen i Kommissionens lokaler i Bruxelles. Den korrekte fortolkning af bestemmelsen er, at kontrolundersøgelser kun kan foretages i virksomhedens lokaler, og Kommissionen kan kun tage kopier af dokumenter, hvis relevans den har undersøgt. Henset til indgrebet i selskabernes og deres ansattes grundlæggende rettigheder skal en praksis vedrørende kriminaltekniske kopier af hele harddiske ikke henvises til en forklarende note, der giver Kommissionen et frit skøn, men skal reguleres ved lov i overensstemmelse med legalitetsprincippet.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Cassatie (Belgien) den 19. juli 2018 — JM mod Belgische Staat

(Sag C-470/18)

(2018/C 427/08)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van Cassatie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: JM

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at bestemmelsen med hensyn til merværdiafgiftsansættelse under alle omstændigheder er til hinder for brug af bevismidler, der er tilvejebragt under tilsidesættelse af retten til respekt for privatlivet, som sikres af chartrets artikel 7, eller tillader den en national ordning, hvorefter den ret, der skal afgøre, om et sådant bevismiddel kan lægges til grund for en momsansættelse, skal foretage en afvejning som bekrevet i punkt 20 og 21 i denne afgørelse?
2.

For det andet er den ungarske regering af den opfattelse, at det anfægtede direktiv er i strid med artikel 153 TEUF, stk. 5, som udelukker Unionens lovgivningskompetence vedrørende regulering af lønforhold på arbejdsmarkedet, for så vidt som EU-lovgiver, da denne fastslog, at arbejdstageres løn skal tilpasses lovgivningen i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er udstationeret, har fastsat en regel, der i det væsentlige vedrører løn på arbejdsmarkedet. EU-lovgiver valgte de i det anfægtede direktiv anførte retsgrundlag, fordi denne, henset til at Unionen ikke havde nogen kompetence, indså, at det var den eneste mulighed for at regulere spørgsmålet om løn, som udgør et af de væsentligste elementer i dette direktiv, og begik derved magtfordrejning (andet anbringende).
1)

Skal artikel 37 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF (1) af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF fortolkes således, at en person, der er forbrugerkunde hos en netvirksomhed, og som har indledt en sag for den nationale regulerende myndighed, der vedrører netvirksomheden, skal anses for at være en »berørt part« som omhandlet i artikel 37, stk. 17, der er berørt af en afgørelse truffet af en regulerende myndighed og dermed har beføjelse til at indbringe en afgørelse vedrørende netvirksomheden, som er vedtaget af den nationale regulerende myndighed, for en national domstol?