Ordlyden af artikel 50, stk. 1, litra e), i Personalerettens procesreglement, der trådte i kraft den 1. oktober 2014, er mere krævende end det tidligere procesreglements artikel 35, stk. 1, litra e), idet den fastsætter, at stævningen skal indeholde en klar fremstilling af de relevante faktiske omstændigheder i kronologisk orden samt en særskilt, præcis og struktureret fremstilling af de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende. Formålet med den pågældende ændring bestod således bl.a. i at styrke sagsøgernes forpligtelse til at fremstille deres anbringender klart ved at kræve, at disse anbringender er baseret på en præcis fastsættelse af det juridiske retsgrundlag, at den argumentation, der er fremsat under hvert anbringende, udelukkende står i forhold til dette retsgrundlag, og at hvert anbringende er strengt adskilt fra de andre anbringender, idet dette er i alle retlige aktørers, borgeres, advokaters, retssubjekters og dommeres interesse.

Det skøn, ansættelsesmyndigheden har ved udnævnelser og ansættelser, forudsætter, at den omhyggeligt og objektivt undersøger hver enkelt ansøgers forhold og nøje overholder de i meddelelsen om ledig stilling opstillede betingelser, således at den skal se bort fra enhver ansøger, der ikke opfylder disse betingelser. Meddelelsen om ledig stilling udgør nemlig en retlig ramme, ansættelsesmyndigheden selv har opstillet, og som den derfor nøje skal overholde.

Hvad angår bedømmelsen af en eventuel fejl i valget af den valgte ansøger skal en sådan fejl være åbenbar og bør overskride det vide skøn, som ansættelsesmyndigheden råder over inden for de retlige rammer, der er fastlagt ved meddelelsen om ledig stilling, ved sammenligningen af ansøgernes fortjenester og ved bedømmelsen af tjenestens interesser. Unionens retsinstansers kontrol skal begrænses til spørgsmålet, om denne ansættelsesmyndighed i betragtning af de synspunkter, som den har støttet sin vurdering på, har holdt sig inden for rimelige grænser og ikke har udøvet sit skøn åbenbart fejlagtigt eller til uvedkommende formål. Unionens retsinstanser kan således ikke sætte deres vurdering af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer i stedet for den vurdering, der er foretaget af ansættelsesmyndigheden, når ingen oplysninger i sagen gør det muligt at bekræfte, at myndigheden ved vurderingen af disse fortjenester og kvalifikationer har begået en åbenbar fejl.

Den omstændighed, at en ansøger har klare og anerkendte fortjenester, udelukker imidlertid ikke i denne forbindelse ved sammenligningen af ansøgernes fortjenester, at andre ansøgere kan have bedre fortjenester. På tilsvarende vis er den omstændighed, at en ansøger opfylder samtlige udvælgelseskriterierne i meddelelsen om ledig stilling, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at godtgøre, at ansættelsesmyndigheden har anlagt et åbenbart urigtigt skøn.

De forudgående betragtninger gælder så meget desto mere ved den vide skønsbeføjelse ved sammenligningen af ansøgernes fortjenester til en stilling som midlertidigt ansat, som den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter, råder over. Myndigheden kan derfor inden for rammerne af sin organiseringsbeføjelse og ved interne regler generelt beslutte, at alene de ansøgere, der har opnået et antal point, der er højere end en vis tærskel, kan blive indkaldt til en samtale med udvælgelseskomitéen.

Den omstændighed, at en ansøger ikke er blevet udvalgt til at deltage i ansættelsesprocedurens næste fase, er ikke i denne forbindelse i sig selv tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at afgørelser i denne henseende er diskriminerende eller vilkårlige. Afgørelsen om afslag på dennes ansøgning er tværtimod resultatet af udvælgelseskomitéens sammenligning af de forskellige ansøgers fortjenester. Den omstændighed, at denne ansøgers erhvervserfaring kvantitativt er større end den valgte ansøgers, er ikke i sig selv afgørende.

(jf. præmis 29-31, 33, 34 og 37)

Domstolen: dom af 30. oktober 1974, Grassi mod Rådet, 188/73, EU:C:1974:112, præmis 26, 38 og 41, og af 4. februar 1987, Bouteiller mod Kommissionen, 324/85, EU:C:1987:59, præmis 6

Retten i Første Instans: dom af 13. december 1990, Moritz mod Kommissionen, T-20/89, EU:T:1990:80, præmis 29, af 19. februar 1998, Campogrande mod Kommissionen, T-3/97, EU:T:1998:43, præmis 124, af 16. december 1999, Cendrowicz mod Kommissionen, T-143/98, EU:T:1999:340, præmis 67, af 9. juli 2002, Tilgenkamp mod Kommissionen, T-158/01, EU:T:2002:180, præmis 50 og 59 og den deri nævnte retspraksis, og af 18. september 2003, Pappas mod Regionsudvalget, T-73/01, EU:T:2003:237, præmis 54

Personaleretten: dom af 6. maj 2009, Campos Valls mod Rådet, F-39/07, EU:F:2009:45, præmis 43, og af 11. december 2012, Trentea mod FRA, F-112/10, EU:F:2012:179, præmis 101, 102 og 104