2.

Det spørgsmål, som den belgiske ret har forelagt, vedrører således artikel 51 i forordning nr. 1408/71. Bestemmelsen har overskriften »Regulering og fornyet beregning af ydelser« og er indeholdt i kapitel 3 (»Alderdom og dødsfald (pensioner)«); men af indlysende grunde finder bestemmelserne i afdeling 2 i kapitel 2 ligeledes analog anvendelse på invaliditeit. Artikel 51 bestemmer: »1. Såfremt størrelsen af ydelser i de pågældende medlemsstater ændres med en bestemt procentdel ... som følge af stigninger i leveomkostningerne, ..., finder en sådan ændring direkte anvendelse på de ydelser, der er fastsat efter bestemmelserne i artikel 46, uden at der behøver foretages fornyet beregning ... 2. Derimod skal der, i tilfælde af ændring af reglerne for fastsættelse eller beregning af ydelser, foretages fornyet beregning efter bestemmelserne i artikel 46«. Domstolen har allerede beskæftiget sig med artikel 51 i dommen af 2. februar 1982, sag 7/81, Sinatra mod FNROM (Sml. 1982, s. 137), hvor den fastslog, at bestemmelsen har til formål at forenkle procedurerne i forbindelse med udbetaling af ydelserne. Domstolen fastslog navnlig, at bestemmelsen tilsigter at udelukke fornyet beregning, »når ændringer i ydelserne skyldes omstændigheder, som ikke har forbindelse med den forsikredes individuelle forhold...« (præmis 10). Situationen i den foreliggende sag og i ovennævnte dom er således ikke den samme. A. Sinatra fik udbetalt ydelser af samme art (invalidepension). Salvatore Cinciuolo får desuden en ydelse — en løbende ydelse i anledning af erhvervssygdom — som ikke har nogen forbindelse med pensionsydelser. Som jeg har nævnt, har INAMI lagt vægt på den forskel. Efter institutionens opfattelse finder artikel 51 kun anvendelse på ydelser af samme art. Tik støtte herfor har INAMI fremført to argumenter. Den har anført, at bestemmelsen udelukkende henviser til artikel 46, som omhandler ydelser af samme art, mens den ikke nævner artikel 12, hvorefter ydelsernes art er uden betydning i forbindelse med antikumulationsreglerne, og hvorefter der ligeledes kan tages hensyn til indtægter, der hidrører fra erhvervsmæssig beskæftigelse. Heraf følger, at hvis en invalidepension kunne kumuleres med ydelser a anden art og navnlig med indtægter fra erhvervsmæssig beskræftigelse, ville problemerne ved beregningen i henhold til artikel 51 blive uovervindelige. Efter min opfattelse er dette argument ikke overbeviseende. Lad mig først og fremmest bemærke, at der ikke i artikel 51 sondres mellem ydelserne på grundlag af deres art. I bestemmelsen kræves det blot, at ændringen vedrører »ydelser i de pågældende medlemsstater... der er fastsat efter bestemmelserne i artikel 46«. Det er ganske indlysende, at en løbende ydelse i anledning af erhvervssygdom er en social sikringsydelse. Dette bestemmes udtrykkeligt i artikel 4, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1408/71. Men lad mig komme nærmere ind på de argumenter, INAMI har fremført. Med hensyn til det første argument er det efter min opfattelse klart, at henvisningen i artikel 51 til artikel 46 omfatter sidstnævnte artikel i dens helhed. Den omfatter således også stk. 3, hvorefter ydelser af anden art skal tages i betragtning ved beregningen af pensionen, for så vidt nævnte ydelser er omfattet af reglen om forbud mod dobbeltydelser i artikel 12 i forordning nr. 1408/71 og i artikel 7 i forordning nr. 574/72. Som jeg har nævnt ovenfor, er det i øvrigt netop på det grundlag, at INAMI den 6. november 1980 tog den italienske løbende ydelse i anledning af erhvervssygdom i betragtning og nedsatte den belgiske invalidepension tilsvarende. For så vidt angår det andet argument, finder jeg ikke, at den parallel, INAMI har draget mellem de pågældende løbende ydelse og indtægter hidrørende fra erhvervsmæssig beskæftigelse er relevant. For det første er det tvivlsomt, når artikel 51 henviser til ændringen i »ydelserne i medlemsstaterne«, at artikel 51 ligeledes henviser til de svingninger, sådanne ydelser kan udsættes for. Man må dog indrømme, at de i kraft af artikel 12, har haft indflydelse på beregningen af en ydelse, der er fastsat i henhold til artikel 46. Efter min opfattelse er de vanskeligheder, INAMI omtaler, ikke helt uovervindelige, selv ikke i dette grænsetilfælde. Man kan opstille to teorier. Efter den første afhænger ændringen af indtægterne fra erhvervsmæssig beskæftigelse af udefra kommende omstændigheder, som f.eks. højere leveomkostninger. Ifølge Sinatra-dommen er artikel 51 til hinder for, at man foretager en fornyet beregning. Efter den anden følger den samme situation af en omstændighed, som vedrører den forsikredes personlige forhold: f.eks en forbedring eller en forværring af hans helbredstilstand. I henhold til dommen i Sinatra-sagen skal den sociale sikringsinstitution foretage en fornyet beregning af ydelsen. Det er givet, at ovennævnte betragtninger a fortiori gælder med hensyn til ydelser, som ikke kan betragtes som pensionsydelser, men som heller ikke er indtægter hidrørende fra erhvervsmæssig beskræftigelse.