Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Europæisk unionsborgerskab – ret til fri bevægelighed og ophold på medlemsstaternes område – direktiv 90/364

(Art. 18 EF; Rådets direktiv 90/364, art. 1, stk. 1, første afsnit)

2. Fri bevægelighed for personer – ret for medlemsstaternes statsborgere til indrejse og ophold – direktiv 68/360, 73/148, 90/364, 90/365 og 93/96

(Rådets direktiv 68/360, art. 4, direktiv 73/148, art. 4, direktiv 90/364, art. 2, direktiv 90/365, art. 2, og direktiv 93/96, art. 2)

Sammendrag

1. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 18 EF og direktiv 90/364 om opholdsret, såfremt den ved anvendelsen af direktivet på statsborgere fra en medlemsstat, som påberåber sig deres rettigheder i henhold til dette direktiv og artikel 18 EF, ikke ved vurderingen af, om den pågældende råder over tilstrækkelige midler, tager hensyn til indkomster fra en samlever, som er bosat i værtsmedlemsstaten, medmindre der er indgået en aftale for en notar, som indeholder en forsørgelsesklausul.

Ifølge selve ordlyden af artikel 1, stk. 1, første afsnit, i direktiv 90/364 er det tilstrækkeligt, at statsborgere i en medlemsstat »råder« over de nødvendige midler, uden at denne bestemmelse indebærer noget som helst krav med hensyn til, hvor midlerne kommer fra. Såfremt man ud over betingelsen om, at den pågældende skal råde over tilstrækkelige midler, stillede krav til midlernes oprindelse, navnlig krav om, at der består et bindende retsforhold mellem yderen og modtageren af midlerne, ville det udgøre et uforholdsmæssigt indgreb i udøvelsen af den grundlæggende ret til fri bevægelighed og ophold, som er garanteret ved artikel 18 EF, da det ikke er nødvendigt for at opnå det formål, der forfølges med direktiv 90/364, nemlig at beskytte værtsmedlemsstatens offentlige finanser.

[jf. præmis 40-42, 46 og 51 samt domskonkl. 1, litra a)]

2. En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i direktiv 90/364 om opholdsret og artikel 4 i direktiv 68/360 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer, artikel 4 i direktiv 73/148 om ophævelse af rejse- og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser, artikel 2 i direktiv 93/96 om opholdsret for studerende og artikel 2 i direktiv 90/365 om opholdsret for lønmodtagere og selvstændige, der er ophørt med erhvervsaktivitet, såfremt den fastsætter mulighed for automatisk at meddele unionsborgere, der ikke inden en bestemt frist har fremlagt de dokumenter, som er påkrævet for at opnå en opholdstilladelse, påbud om at forlade det nationale territorium.

En sådan automatisk afgørelse om udvisning udgør et indgreb i selve kernen i den opholdsret, som er direkte hjemlet i fællesskabsretten. Selv om en medlemsstat i påkommende tilfælde kan træffe en afgørelse om udvisning, såfremt en statsborger i en medlemsstat ikke er i stand til inden en bestemt frist at fremlægge dokumenter til godtgørelse af, at han opfylder de nødvendige finansielle betingelser, indebærer den omstændighed, at afgørelsen om udvisning er automatisk, som det er tilfældet i den belgiske lovgivning, at den er uforholdsmæssig.

[jf. præmis 68 og 72 samt domskonkl. 1, litra b)]