Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 2. april 1987. - KWEKERIJ GEBROEDERS VAN DER KOOY BV, JOHANNES WILHELMUS VAN VLIET, LANDBOUWSCHAP OG KONGERIGET NEDERLANDENE MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - STATSSTOETTE - NATURGAS - PRAEFERENCETARIF FOR GARTNERIET I NEDERLANDENE. - FORENEDE SAGER 67, 68 OG 70/85.



Samling af Afgørelser 1988 side 00219

svensk specialudgave side 00305

finsk specialudgave side 00307



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Ved beslutning 85/215/EOEF ( EFT 1985, L 97, s . 49 ) erklaerede Kommissionen, at praeferencetariffen for naturgas til vaeksthusgartneriet i Nederlandene var stoette, som var uforenelig med Faellesmarkedet i henhold til Traktatens artikel 92 . Den paalagde den nederlandske regering at bringe stoetten til ophoer ( artikel 1 ) og inden den 15 . marts 1985 at meddele Kommissionen, hvilke foranstaltninger den havde truffet for at efterkomme den ( artikel 2 ).

Sagsoegerne har efter Traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af beslutningen . De er henholdsvis to gartnerivirkskomheder, nemlig virksomheden Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV, et selskab med begraenset ansvar, og en virksomhed tilhoerende hr . Van Vliet, en fysisk person ( sag 67/85; jeg vil herefter benaevne disse sagsoegere : "Van der Kooy "), Landbouwschap, et ved lov oprettet organ, som optraeder i disse sager som repraesentant for den nederlandske gartnerisektor ( sag 68/85 ) og Kongeriget Nederlandene, som beslutningen var rettet til ( sag 70/85 ). Sagsoegerne fremsatte en begaering om foreloebige forholdsregler, herunder udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningen, hvilket blev afslaaet ved kendelse afsagt af Domstolens praesident den 3 . maj 1985 . Efter at denne kendelse var afsagt, blev gastariffen for vaeksthusgartnerier forhoejet, men efter Kommissionens vurdering ikke til et niveau, som eliminerede dens karakter af stoette . Kommissionen har derfor i sag 213/85 i henhold til Traktatens artikel 93, stk . 2, nedlagt paastand om, at det statueres, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Traktaten ved ikke at efterkomme beslutningens artikler 1 og 2 . Kongeriget Danmarks og Det Forenede Kongeriges regeringer har interveneret til stoette for Kommissionen i alle fire sager, Forbundsrepublikken Tysklands regering kun i de tre forenede sager .

Spoergsmaalet, om naturgastariffen for gartnerier i Nederlandene er lovlig efter faellesskabsretten, har vaeret under debat i adskillige aar og har tidligere vaeret genstand for en beslutning fra Kommissionen . Baggrunden er foelgende .

Nederlandene har betydelige naturgasreserver . I midten af 1970' erne gav man, delvis af miljoehensyn, gartnere skattemaessige incitamenter til at omstille fra svaer braendselsolie til naturgas . Nu stammer over 95% af gartneriets energiforbrug i Nederlandene ifoelge Kommissionens beslutning fra naturgas .

NV Nederlandse Gasunie har aabenbart monopol paa naturgas, der produceres offshore og onshore i Nederlandene . Det er et privatretligt selskab, hvis aktier for 10%' s vedkommende ejes direkte af staten og for 40%' s vedkommende af De Staatsmijnen (" DSM "), der igen fuldt ud ejes af staten, men som ifoelge Kommissionen handler "alene paa grundlag af markedskraefterne"; selskaberne Esso og Shell ejer hver 25 %. Gasunie leverer gas direkte til distributionsselskaber og stoerre gasforbrugere . Smaa forbrugere forsynes af lokale distributionsselskaber, der tilhoerer en sammenslutning ved navn Vegin .

Et af hovedspoergsmaalene i sagen er, i hvilket omfang regeringen er inddraget i fastsaettelsen af Gasunie' s tariffer . Det er dog ubestridt, at tarifferne skal godkendes af Gasunie' s bestyrelse med 3/4 af de afgivne stemmer . Bestyrelsen bestaar i oejeblikket af otte medlemmer, hvoraf et udpeges af staten, tre af DSM og to af hvert af olieselskaberne . Staten har saaledes ikke flertal i bestyrelsen, og Shell og Esso kan modsaette sig forslag, der ikke er i overensstemmelse med deres interesser . De saaledes aftalte priser skal godkendes af oekonomiministeren . Ministerens kompetence paa dette omraade er fastlagt baade ved lov og ved aftale med Gasunie fra 1963 .

Efter en undersoegelse af konkurrenceforholdene i vaeksthusgartnerisektoren udstedte Kommissionen den 15 . december 1981 beslutning 82/73/EOEF ( EFT 1982, L 37, s . 29; "1981-beslutningen "). Efter Kommissionens opfattelse var der tale om en praeferencetarif til fordel for vaeksthusgartnere, som maatte vaere statsstoette i strid med Traktaten . Den paapegede, at prisniveauet var lavere end for andre industrielle forbrugere, og at graensen for at kunne opnaa maengderabat var sat meget lavere for gartnerier end for industrielle forbrugere ( 30 000 m3 i modsaetning til 170 000 m3 ). Desuden var revisionsperioden meget laengere for vaeksthusgartnere end for industrielle forbrugere og smaa forbrugere . I henhold til de dagaeldende kontrakter var gartneritariffen for gas knyttet til braendselsolieprisen for de 15 forudgaaende maaneder og blev justeret én gang aarligt . Justeringen skulle kun genforhandles én gang i loebet af de fem aar, som aftalen mellem Gasunie, Landbouwschap og Vegin gjaldt for . Industritariffen blev derimod justeret hvert kvartal paa basis af en teoretisk "paritetspris" paa svaer braendselsolie . Aftalen bestemte, at forskellen mellem gartneritariffen og industritariffen gradvis skulle formindskes over en 2 1/2 aars periode fra 1 . april 1982, og at gartneritariffen fra oktober 1982 skulle indeksreguleres efter paritetsprisen .

Ved artikel 1 i 1981-beslutningen bestemtes det, at "den stoette, som praeferencetariffen for gartneriet udgoer, ophaeves inden den 1 . oktober 1982, idet gartneritariffen bringes paa hoejde med industritariffen" og at forskellen ikke maatte oeges i forhold til situationen pr . 1 . december 1981 .

Den nederlandske regering, Landbouwschap og to avlere, hvoraf den ene var Van der Kooy, indbragte 1981-beslutningen for Domstolen ( sagerne 67, 68 og 70/82 ). Droeftelserne mellem Kommissionen og den nederlandske regering fortsatte imidlertid, og der blev indgaaet en ny kontrakt mellem Gasunie og Landbouwschap . Kommissionens opfattelse af situationen er der redegjort for i dens skrivelse til den nederlandske regering af 29 . juli 1982 .

Gasunie og Landbouwschap blev enige om, at forskellen mellem gartneri - og industritariffen skulle ophaeves i tre trin mellem den 1 . april 1982 og den 1 . april 1983, og at gartneritariffen paa sidstnaevnte dato skulle vaere den samme som industritariffen plus en 1/2% pr . kubikmeter . Ligesom industritariffen skulle gartneritariffen knyttes til paritetsprisen for svaer braendselsolie som fastsat af Centraal Bureau voor de Statistiek ( CBS ) og ligeledes justeres hvert kvartal . Kommissionen skulle underrettes om den kvartalsmaessige paritetspris og den deraf foelgende gartneritarif, enhver aendring i formlen som foelge af udviklingen i opvarmningsteknikken eller aendringer i de oekonomiske forhold og beregningsmetoden for fremtidige justeringer .

Paa grundlag af denne aftale ophaevede Kommissionen 1981-beslutningen ved en ny beslutning (( 82/518/EOEF ( EFT 1982, L 229, s . 38 ) )), og sagsoegerne haevede sagerne . Selv om denne ordning ikke tilfredsstillede vaeksthusgartnerne i andre medlemsstater paa grund af den periode, i hvilken deres hollandske konkurrenter fortsat ville have fordel af en praeferencetarif, greb Kommissionen ikke ind igen foer oktober 1984 .

Ved telex af 4 . oktober 1984 underrettede den nederlandske regering Kommissionen om, at Gasunie, Vegin og Landbouwschap havde indgaaet nye aftaler, som skulle gaelde fra 1 . oktober 1984 til 1 . oktober 1985 . Mens disse aftaler opretholdt princippet om, at gartneritariffen skulle knyttes til industritariffen, lagde de et loft over gartneritariffen : den maatte ikke overskride gennemsnittet for gartneritariffen som justeret ved anvendelse af formlen for 1983 plus 10%, hvilket resulterede i et loft paa 42,5 cents pr . kubikmeter ( ct/m3 ). Ifoelge den anfaegtede beslutning ville anvendelse af den fra 1 . april 1983 gaeldende formel have resulteret i priser paa 46,6 ct/m3 i fjerde kvartal 1984 og 48 ct/m3 i foerste kvartal 1985 . Som resultat af de nye aftaler sparede gartnerne saaledes henholdsvis 4,1 ct/m3 og 5,5 ct/m3 i disse perioder . Hvis prisen imidlertid faldt under 42,5 cents i nogen periode, skulle der foretages justeringer med hensyn til priserne for de foregaaende kvartaler, naar prisen ellers ville have vaeret over den ovennaevnte hoejeste pris .

Den nederlandske regering anfoerte udtrykkeligt i sit telex af 4 . oktober 1984, at den underrettede Kommissionen om denne nye kontrakt i henhold til forudsaetningerne i Kommissionens skrivelse af 29 . juli 1982 til den nederlandske regering . Den nederlandske regering har hele tiden fastholdt den opfattelse, at tariffen ikke var stoette og derfor ikke skulle meddeles Kommissionen i henhold til artikel 93, stk . 3 . Det er under alle omstaendigheder klart, at den nye tarif var gaeldende, foer Kommissionen blev underrettet om det . Alligevel erklaerede Kommissionen som svar paa den nederlandske regerings telex, at den ansaa dette telex for en underretning i henhold til artikel 93, stk . 3, og mindede den nederlandske regering om, at en meddelt paataenkt foranstaltning ikke maa gennemfoeres, foer Kommissionen har fuldfoert sin undersoegelse . Den anmodede ogsaa om yderligere oplysninger, som den nederlandske regering gav .

Kommissionen indledte derefter proceduren i artikel 93, stk . 2, paa den saedvanlige maade ved at offentliggoere en meddelelse i EF-Tidende og ved at skrive til medlemsstaterne . I sin skrivelse til den nederlandske regering af 27 . november 1984, hvori denne blev anmodet om at udtale sig, kritiserede Kommissionen igen regeringen for at gennemfoere foranstaltningen uden at underrette Kommissionen i henhold til artikel 93, stk . 3, mindede den om, at ulovlig gennemfoerelse af stoette kunne foere til paalaeg om tilbagesoegning eller tilbageholdelse af udbetalinger fra EUGFL, og anmodede den om at tage alle noedvendige skridt til at ophaeve den paastaaede stoette .

Kommissionen modtog kommentarer fra forskellige medlemsstater og beroerte parter, herunder Landbouwschap, den eneste beroerte part, der udtalte sig til fordel for praeferencetariffen . Alle de andre medlemsstater og parter, som afgav udtalelser til Kommissionen, anfoerte aabenbart, at de ansaa foranstaltningen for at vaere stoette i den i artikel 92 stk . 1, forudsatte betydning, som var uforenelig med Faellesmarkedet og fordrejede konkurrencen i gartnerisektoren . Adskillige medlemsstater gav udtryk for deres bekymring over dette paa Raadets moeder mellem oktober 1984 og januar 1985 og udtalte, at gartnerivirksomheder i deres lande forsoegte at presse dem til at goere noget ved det, som de ansaa for illoyal konkurrence fra nederlandske gartnere .

Efter at have overvejet de modtagne bemaerkninger og resultatet af sine undersoegelser blev Kommissionen bekraeftet i sine oprindelige opfattelse, nemlig at den nye tarif var stoette til nederlandske vaeksthusgartnere, som ikke var forenelige med Faellesmarkedet, og udstedte den anfaegtede beslutning .

Kommissionen har foerst fremsat formalitetsindsigelse i de af Van der Kooy og Landbouwschap anlagte sager .

Efter skriftvekslingens afslutning i disse sager har Domstolen afsagt dom i sag 169/84, Compagnie Française de l' Azote ( Cofaz ) mod Kommissionen ( dom af 28 . januar 1986, Sml . s . 391 ), hvorefter en sag anlagt af private i henhold til Traktatens artikel 173, stk . 2, under paaberaabelse af statsstoettereglerne blev admitteret, mens der endnu ikke er truffet afgoerelse om sagens realitet .

Denne sag angik ogsaa tariffen for naturgas i Nederlandene . Efter at Kommissionen havde indledt proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, vedroerende en praeferencetarif, som den haevdede blev indroemmet producenter af ammoniak, der anvendtes til at fremstille kvaelstofgoedning, blev der indfoert en ny sats for stoerre industrielle aftagere, som ammoniakproducenterne kunne drage fordel af . Kommissionen ansaa ikke dette for statsstoette og indstillede proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, da tariffen blev anvendt uden forskel for de forskellige sektorer og var oekonomisk begrundet i, at indtaegterne ved den lavere tarif blev udlignet af andre besparelser . Tre franske kvaelstofproducenter anlagde sag i henhold til EOEF-Traktatens artikel 173 med paastand om annullation af beslutningen om at indstille proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2 .

I dommen fremhaevede Domstolen, at naar en forordning giver processuelle garantier, hvorefter virksomhederne kan fremsaette en begaering til Kommissionen om, at denne konstaterer en overtraedelse af faellesskabsretten, maa de ogsaa have adgang til at anlaegge sag for at beskytte deres berettigede interesser . Naar virksomheder har spillet en rolle i den administrative procedure, har de ret til at paaberaabe sig artikel 173, saa laenge deres stilling paa markedet i vaesentligt omfang paavirkes af den stoetteforanstaltning, den anfaegtede beslutning drejer sig om ( praemisserne 23-25 ).

Under sagen havde sagsoegerne godtgjort, at Kommissionens beslutning alvorligt kunne bringe deres stilling paa markedet i fare i betragtning af den paastaaede vaesentlige stoette til nederlandske producenter, den omstaendighed, at naturgas udgjorde 80% af kostprisen ab fabrik paa ammoniak, og den store foroegelse af den nederlandske andel af det franske marked .

Disse faktorer foranledigede Domstolen til at antage, at beslutningen beroerte sagsoegerne individuelt . Med hensyn til spoergsmaalet, om de var umiddelbart beroert, antog Domstolen, at det var "tilstraekkeligt at bemaerke, at ved Kommissionens beslutning om indstilling af proceduren har det omhandlede prissystem fortsat kunnet virke i fuldt omfang, mens den af de sagsoegende virksomheder begaerede procedure ville kunne affoede en beslutning om ophaevelse eller aendring af naevnte system" ( dommens praemis 30 ).

Med hensyn til spoergsmaalet, om Van der Kooy' s soegsmaal kan admitteres, har Kommissionen fremsat to synspunkter . Det foerste er, at der maa sondres mellem, hvad den kalder individuel stoette ( dvs . stoette med en enkelt konstateret modtager ) og stoette til en hel gruppe eller sektor som i det foreliggende tilfaelde, hvor alle vaeksthusgartnere faar stoette . Kommissionen har anfoert, at sagsoegeren i denne sag herefter ikke kan paaberaabe sig Domstolens afgoerelser i sag 730/79 ( Philip Morris Holland mod Kommissionen, Sml . 1980, s . 2671 ) eller sag 323/82 ( Intermills mod Kommissionen, Sml . 1984, s . 3809 ) hvori Domstolen tillod modtageren af en individuel stoetteforanstaltning at anfaegte Kommissionens negative beslutning .

Kommissionens andet argument er, at det har visse retlige konsekvenser, at praeferencetariffen blev indfoert uden forudgaaende underretning af Kommissionen i henhold til artikel 93, stk . 3 . Denne ulovlige indfoerelse, foer Kommissionen havde naaet en beslutning, maa ikke stille modtagerne af stoetten i en bedre situation, end de ville have vaeret i, saafremt den nederlandske regering havde opfyldt sin forpligtelse til at give underretning . Der maa saaledes sondres mellem denne situation og den situation, at man anfaegter en kommissionsbeslutning med paalaeg om ophaevelse eller aendring af en lovligt bestaaende stoette, som Kommissionen tvivler paa kunne admitteres under nogen omstaendigheder . Kommissionens krav om, at den nederlandske regering ikke gennemfoerer en stoetteforanstaltning, som den ulovligt havde gennemfoert, kan ikke gyldigt anfaegtes af nederlandske gartnere eller deres repraesentanter . Da medlemsstaterne ikke var forpligtet til at indfoere stoetteordninger, var der ingen tilsvarende ret til at modtage stoette, og det kan ikke goeres gaeldende, at en negativ beslutning fra Kommissionen paavirkede den potentielle modtagers stilling paa markedet i henhold til det kriterium, som Domstolen fastsatte i Cofaz-dommen .

Van der Kooy har anfoert, at man blev beroert af den anfaegtede beslutning, som afskaffer praeferencetarifferne . Man forventede, at den tarif, som blev aftalt mellem Gasunie og Landbouwschap, ville gaelde fra 1 . oktober 1984 til 1 . oktober 1985, og planlagde i overensstemmelse hermed . Det udtales intetsteds i Philip Morris-dommen, at sagen kunne admitteres, fordi det drejede sig om individuel stoette . I Cofaz-dommen accepterede Domstolen ikke Kommissionens indsigelse om, at der var tale om en generel foranstaltning og ikke om en individuel stoette, og at denne derfor ikke kunne anfaegtes af sagsoegerne .

Paa grundlag af de fremfoerte argumenter er jeg ikke overbevist om, at der med henblik paa den foreliggende sag skal opstilles en absolut sondring mellem individuel stoette og mere generelt gaeldende stoetteforanstaltninger . I Philip Morris - og Intermills-sagerne, hvor der utvivlsomt var tale om individuelle stoetteforanstaltninger, fremsatte Kommissionen ikke formalitetsindsigelser, og Domstolens domme fastslaar blot denne omstaendighed . Jeg kan ikke se, hvorfor en paataenkt modtager af en individuel stoette i princippet skulle stilles bedre med hensyn til soegsmaalskompetence for Domstolen end en paataenkt modtager af en foranstaltning, der skal vaere til fordel for to, ti eller flere virksomheder . En individuel stoette behoever ikke at vaere kvalitativt forskellig fra stoette til fordel for et stoerre antal . Den har ikke noedvendigvis stoerre eller mindre indvirkning paa konkurrence og handel i Faellesmarkedet . Et af saerkenderne ved medlemsstaternes stoetteforanstaltninger er, at der er blevet udviklet en lang raekke teknikker, og det ville efter min opfattelse vaere kunstigt og uheldigt at sondre a priori mellem stoette til fordel for en enkelt virksomhed og stoette til fordel for flere, saa laenge kriterierne i f.eks . sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen ( Sml . 1954-1964, s . 411 ) er opfyldt .

Efter min mening har en virksomhed, som klart vil blive beroert, hvis en allerede indfoert "stoette" beordres ophaevet, fordi den ikke laengere vil modtage stoetten, ret til at indbringe en saadan beslutning for Domstolen . Det ville vaere forkert at tillade faktisk beroerte konkurrenter at anfaegte en stoetteforanstaltning, mens skuffede modtagere, som faktisk maa anses for at vaere mindst lige saa beroert af den forventede stoettes ophaevelse, naegtes ret til at anfaegte Kommissionens negative beslutning .

Med hensyn til Kommissionens argument om, at der gaelder andre betragtninger, naar den paagaeldende stoette blev indfoert, foer der blev givet underretning, boer to punkter kommenteres . Det foerste er, at Kommissionen har vidtgaaende befoejelser med hensyn til ulovlig indfoerelse af stoette . Her i sagen valgte Kommissionen ikke udelukkende at paaberaabe sig denne ulovlige indfoerelse, men at undersoege, om stoetten var forenelig med Faellesmarkedet, som om den havde faaet behoerig underretning . Den anlagde ikke sag mod den nederlandske regering for tilsidesaettelse af artikel 93, stk . 3; den fremsatte ikke begaering for Domstolen om foreloebige forholdsregler; den gav intet paalaeg om tilbagesoegning af stoetten i selve beslutningen, og skoent den forbeholdt sig at tilbagesoege paa et senere tidspunkt, jfr . beslutningens sidste betragtning, oplyste den under den mundtlige forhandling Domstolen om, at der ikke var taget saadanne skridt . Jeg mener ikke, at Kommissionen kan rejse formalitetsindsigelse paa dette grundlag, naar behandlingen af sagens realitet er paabegyndt . For det andet har modtagere af ulovligt indfoert stoette tidligere anlagt sager ved Domstolen, som ikke alene er blevet admitteret, men hvor sagsoegerne ogsaa har faaet medhold i realiteten ( f.eks . Intermills og de forenede sager 296 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek BV mod Kommissionen (" LPF-sagen", dom af 13 . marts 1985, Sml . s 810 ). I begge sager kunne sagsoegeren ikke godtgoere, at den paagaeldende statslige foranstaltning ikke var statsstoette, men beslutningerne blev annulleret paa andet grundlag . Det er saaledes ikke afgoerende, at stoetten blev indfoert uden underretning af Kommissionen .

Efter min opfattelse boer Van der Kooy' s soegsmaal admitteres . Beslutningen beroerte sagsoegerne umiddelbart og individuelt .

Landbouwschap' s stilling rejser andre spoergsmaal . Ved en erklaering af 13 . oktober 1967 overdrog repraesentanter for arbejdsgivere og arbejdstagere inden for landbrug og gartneri Landbouwschap at repraesentere deres interesser paa visse omraader, herunder forhandling af gastariffer . Kommissionen har foerst rejst det spoergsmaal, om Landbouwschap i henhold til nederlandsk lovgivning har pligt til at repraesentere gartnernes interesser . Der er dog ingen tvivl om, at det paagaeldende organ faktisk har gjort dette i droeftelserne med Kommissionen vedroerende gastarifferne foer 1981-beslutningen, og at Kommissionen har behandlet organet, som om det var tilfaeldet . Desuden er der efter min mening ( uanset hvad der gaelder om dets forpligtelser i henhold til national ret ) rigeligt grundlag for, at Domstolen kunne acceptere Landbouwschap' s krav om at repraesentere avlerne . Dette er dog ikke afgoerende for spoergsmaalet om, hvorvidt beslutningen beroerer Landbouwschap umiddelbart og individuelt i den i artikel 173 forudsatte betydning .

Sammenslutninger som Landbouwschap kan spille en vaerdifuld rolle i de administrative procedurer i henhold til artikel 93 . De er bedre end deres individuelle medlemmer i stand til at fremlaegge den paagaeldende erhvervsgrens sag for Kommissionen . De kan forventes at have eller vaere i stand til at faa de nyeste oplysninger og statistikker; de maa formodes at vaere i stand til paa mere koordineret maade end nogen af deres medlemmer at fremlaegge de saerlige omstaendigheder i den paagaeldende erhvervsgren og de forskelle, der findes inden for erhvervsgrenen som helhed . Det er klart, at Landbouwschap her spillede en saadan rolle . Det er klart, at der er retsplejemaessige fordele ved at tillade en saadan sammenslutning at fremlaegge sagen .

Paa den anden side er det helt klart, at Landbouwschap ikke er direkte modtager af den haevdede stoette . Det driver ikke selv gartneri og aftager heller ikke gas til praeferencetariffen for gartneriet . Sammenslutningen kan efter min mening heller ikke paa grundlag af Domstolens tidligere afgoerelser udlede en soegsmaalsret af den blotte omstaendighed, at de personer, som den repraesenterer, ville have draget fordel af den nedsatte tarif og kunne godtgoere, at Kommissionens beslutning beroerte dem umiddelbart og individuelt . Domstolen har tidligere antaget, at "en forening, der er oprettet til forsvar af en gruppe retsundergivnes kollektive interesser, ikke (( kan )) anses for umiddelbart og individuelt beroert af en retsakt, som paavirker denne gruppes generelle intereser" ((( sag 72/74, Union syndicale mod Raadet, Sml . 1975, s . 401 ), jfr . s . 410; se ogsaa de forenede sager 16 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes mod Raadet ( Sml . 1954-1964, s . 359, jfr . s . 363, sag 135/81, Groupement des agences de voyage mod Kommissionen ( Sml . 1982, s . 3799 ), og sag 250/81, Greek Canners Association mod Kommissionen ( Sml . 1982, s . 3535 ) )). Landbouwschap har ikke godtgjort at befinde sig i en retsstilling, som materielt adskiller sig fra de i de anfoerte domme omhandlede sammenslutningers .

Dette udelukker ikke, at Domstolen naar til det resultat, at Landbouwschap er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede beslutning paa en anden maade end gartnerne . Landbouwschap har soegt at godtgoere, at man blev saaledes beroert i to henseender . For det foerste har sammenslutningen med henvisning til praemis 24 i Cofaz-dommen soegt at godtgoere, at deltagelse i proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, var tilstraekkelig til, at man var umiddelbart og individuelt beroert . Dette er klart en misforstaaelse, naar henses til bemaerkningen i praemis 25 om, at deltagerne i proceduren ogsaa skal godtgoere, at "deres stilling paa markedet i vaesentligt omfang paavirkes af (( stoetteforanstaltningen ))". Det fremgaar klart af dommens oevrige praemisser samt af generaladvokat VerLoren van Themaat' s forslag til afgoerelse, at Domstolen sigtede til en stilling paa det samme marked som stoettemodtagerne . Jeg mener saaledes ikke, at Landbouwschap kan paaberaabe sig Cofaz-dommen . For det andet har Landbouwschap haevdet at ville blive beroert af en ophaevelse af praeferencetariffen paa forskellige maader : man ville miste trovaerdighed som forhandler for gartnerisektoren, hvilket igen kunne foere til, at avlere tilbageholdt de bidrag eller afgifter, som de betaler til Landbouwschap, og - mere vaesentligt - det ville foere til mange gartneres konkurs, hvilket igen ville medfoere et betydeligt indtaegtstab for Landbouwschap; endelig ville det vaere noedsaget til at indgaa en ny kontrakt med Gasunie, hvilket viser, at dets retsstilling beroeres af den anfaegtede beslutning .

Et muligt indtaegtstab er naturligvis noget, der maa bekymre Landbouwschap, men det synes mig at vaere for fjerntliggende til at give grundlag for en ret til at anfaegte den paagaeldende beslutning i henhold til artikel 173 . Selv om det maaske er mere tvivlsomt, mener jeg heller ikke, at noedvendigheden af at forhandle en ny kontrakt giver Landbouwschap soegsmaalsret i disse sager . Det forhandler en saadan kontrakt paa de gartneres vegne, som vil vinde eller tabe som foelge af de aftalte nye betingelser .

Trods fordelene ved at give en sammenslutning som Landbouwschap soegsmaalsret mener jeg ikke, at den i sagen her lider nogen skade ved ikke at have den . Landbouwschap' s og Van der Kooy' s staevninger er i alt vaesentligt identiske; de repraesenteres af samme advokat . De har indgivet faelles svarskrift . Det er helt klart, at hvad der er blevet anfoert paa Van der Kooy' s vegne, i vaesentligt omfang har trukket paa Landbouwschap' s knowhow og ressourcer . Efter min opfattelse er Landbouwschap ikke beroevet muligheden for at forsvare sine medlemmers interesser, fordi sammenslutningen ikke kan anlaegge sag i eget navn, naar den kan staa bag den ene eller den anden af sine medlemmer, og naar sagens realitetsspoergsmaal kan behandles i fuldt omfang . Foelgelig boer Landbouwschap' s soegsmaal i overensstemmelse med tidligere praksis efter min mening afvises . Selv om der kan opstaa et tilfaelde, hvor retfaerdigheden kraever, at en sammenslutning boer tillaegges soegsmaalsret, boer det princip, der er fastslaaet i de tidligere afgoerelser, efter min mening foelges i dette tilfaelde .

Jeg gaar nu over til sagens realitet .

I beslutningen greb Kommissionen sagen an med udgangspunkt i den betragtning, at en praeferencetarif ( som gartnernes gaspris blev anset for at vaere ) er uforenelig med Faellesmarkedet i henhold til Traktatens artikel 92, stk . 1, naar den : 1 ) "er til fordel for visse virksomheder eller visse produktioner, der konkurrerer med virksomheder og produktioner i andre medlemsstater, naar de paagaeldende produkter er genstand for handel mellem medlemsstaterne"; 2 ) "den er paalagt af de offentlige myndigheder"; 3 ) "den giver anledning til statsgodtgoerelse til distributionsselskabet eller anledning til faerre statsindtaegter ".

Den konkluderede, at den pris, som Gasunie anvender over for de nederlandske vaeksthusgartnere, var en stoette, som begunstigede dem i forhold til andre gasforbrugere i Nederlandene, som fordrejede konkurrencen mellem disse avlere og vaeksthusgartnerier i andre medlemsstater, og som paavirkede samhandelen inden for Faellesskabet . Den var foelgelig uforenelig med Faellesmarkedet i henhold til Traktatens artikel 92, stk . 1; det var ikke godtgjort, at der forelaa nogen af undtagelserne i henhold til artikel 92, stk . 2 .

Da den nederlandske regering fastholder, at den ikke gav underretning om praeferencetariffen i henhold til artikel 93, stk . 3 ( fordi den ikke mente, at der var tale om stoette ), og i hvert fald satte den i kraft ( hvis det var en stoette ) foer Kommissionens endelige beslutning, er det ved foerste blik ejendommeligt, at Kommissionen ikke blot erklaerede, at den gennemfoerte foranstaltning var ulovlig og skulle ophaeves, og om noedvendigt anlagde sag ved Domstolen ( sagerne 31/77 R, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml . 1977, s . 921, og 171/83 R, Kommissionen mod Frankrig, Sml . 1983, s . 2621 ). Det eneste spoergsmaal ville saa have vaeret, om der var tale om stoette, og ikke om den var forenelig med Faellesmarkedet .

Imidlertid blev proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, indledt, og sagsoegerne anfaegter den faktiske beslutning med henvisning til tre hovedanbringender - tilsidesaettelse af artikel 92, tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter og manglende behoerig begrundelse som kraevet i Traktatens artikel 190 .

For saa vidt angaar artikel 92 anfoeres det, at Kommissionen begik en fundamental fejl ved at antage, at stoetten, selv hvis der var tale om en saadan, "ydes af staten eller af statsmidler under enhver taenkelig form ".

Kommissionen definerede som sagt spoergsmaalet som gaaende ud paa, om den paastaaede stoette var "paalagt af de offentlige myndigheder ". Den accepterede, at staten ikke havde aktiemajoriteten i Gasunie eller et afgoerende stemmeflertal, naar der skulle traeffes prisafgoerelser, men fandt, at den kunne nedlaegge veto mod beslutninger, som den misbilligede . Desuden gjaldt tarifferne foerst efter OEkonomiministeriets godkendelse, og Gasunie havde forpligtet sig til ikke at anvende priser, der ikke var i overensstemmelse med det prisniveau, der tidligere var godkendt af ministeren for den paagaeldende aftagergruppe . Kommissionen paapeger, at oekonomiministeren i henhold til en lov af 19 . december 1974 er bemyndiget til at forbyde levering af gas til under den af ministeren fastsatte pris, hvis han mener, at gassen leveres til en pris under dens vaerdi, og til at fastsaette forskellige priser for forskellige kategorier af gas, og den henviser til, at denne lov ifoelge de af regeringen givne oplysninger ikke var blevet anvendt ( beslutningens afsnit I, punkt 5 ). Kommissionen konkluderer, at regeringen har "en afgoerende indflydelse", "om ikke paa anden vis saa ved veto-befoejelser med hensyn til fastlaeggelse af den fordel, der indroemmes gartnerivirksomhed", og at med hensyn til gartnernes gastarif "tager Gasunie desuden hensyn til de oekonomiske noedvendigheder, som den nederlandske stat udstikker ". Denne konklusion blev bekraeftet af, at der "efter en normal oekonomisk betragtning" ikke er grundlag for den anvendte differentierede tarif .

Med hensyn til statens deltagelse har Van der Kooy og den nederlandske regering fremhaevet aktiebesiddelsen og afstemningsstrukturen i Gasunie, som ifoelge dem viser, at det passerede i intet tilfaelde kunne tilregnes staten . Staten kan ikke fastsaette tariffen som aktieindehaver . Desuden gaar ministerens tilsynsbefoejelser i foerste raekke ud paa efterfoelgende at kontrollere, at regeringens energipolitik gennemfoeres, og at sikre sig, at priserne hverken er for hoeje for de endelige forbrugere eller saettes lavere end vaerdien af den solgte gas . Ministeren indfoerte ikke den beskrevne prisstruktur og udoevede ikke nogen af sine befoejelser i denne sag . Der forelaa en rent privatretlig aftale indgaaet paa grundlag af oekonomiske hensyn, i hvilken DSM handlede som uafhaengig oekonomisk enhed, hvis politik ikke blev dikteret af staten . Kommissionen misforstod derfor fuldstaendig situationen og havde ikke befoejelse til at paalaegge den nederlandske regering at gribe ind i en privatretlig aftale, som den ikke var part i .

Der er styrke i disse sidstnaevnte argumenter, men jeg er ikke overbevist om, at de udelukker det resultat, at hvad der blev gjort her, kan vaere en stoette i den i artikel 92 forudsatte betydning .

I sagerne 78/76, Steinike & Weinlig ( Sml . 1977, s . 595 ) og 290/83, Kommissionen mod Frankrig ( Sml . 1985, s . 439 ), anerkendte Domstolen, som jeg har laest dommene, at naar det skal afgoeres, om en ydelse til en bestemt sektor, som gives paa anden maade end direkte af staten, er statsstoette, kan der tages hensyn til de ledsagende omstaendigheder . Hvis det ikke var tilfaeldet, ville det vaere for let at omgaa Traktatens artikler 92 og 93 . Disse sager er ikke helt parallelle med den foreliggende sag, men det maa bemaerkes, at saavel landbrugsministerens undladelse i sag 290/83 af at gribe ind i ydelsen af en solidaritetsstoette, naar han havde kompetence til det, som kravet om myndighedernes godkendelse af det skete blev accepteret som relevante omstaendigheder .

Som jeg forstaar det, skal Domstolen ikke tage stilling til, om der i denne sag faktisk var tale om statslig deltagelse, men vurdere, om Kommissionen svaevede i en vildfarelse med hensyn til, hvad der kan udgoere statslig deltagelse, eller har handlet ulovligt, da den naaede til det resultat, at der var tale om en saadan deltagelse, paa grundlag af materiale, som ikke kunne berettige et saadant resultat . I denne sag var DSM fuldt ud ejet af staten . DSM' s 40% aktiebesiddelse sammen med statens direkte besiddelse af 10% og stemmeprocentsatserne har maaske ikke gjort det muligt for de samlede stemmer uafhaengigt at faa gennemfoert en praeferencetarif; de gjorde det imidlertid muligt at forhindre vedtagelse af ethvert forslag, som de misbilligede, og at udoeve betydelig indflydelse paa Gasunie' s beslutninger . Selv hvis det accepteres, at oekonomiministerens kompetence skulle udoeves efterfoelgende, forekommer det mig urealistisk at antage, at Gasunie ville anvende tariffer og foere en politik, som ikke ville blive godkendt af ministeren . Endvidere maa det anfoeres, at regeringen var inddraget i forhandlingerne om en ordning med Kommissionen efter 1981-beslutningen, og at Gasunie og Landbouwschap aendrede deres aftaler for at saette denne ordning i kraft . Regeringen var efter min opfattelse ogsaa inddraget i forhandlingerne efter den i sagen her omhandlede 1985-beslutning om fremlaeggelse af en alternativ plan . Taget som helhed kan det efter min mening ikke haevdes, at staten blot gav en effektiv opmuntring . Det, der skete, skete efter krav fra eller under indflydelse af staten, og efter min mening forelaa der materiale, paa grundlag af hvilket Kommissionen kunne konkludere, at der her var tale om statslig deltagelse, som, hvis de fastsatte priser var lave og ikke oekonomisk berettiget, og hvis statsmidler var direkte eller indirekte involveret, kunne udgoere en statsstoette . Jeg er ikke enig i, at Kommissionen svaevede i en vildfarelse, da den henviste til statens "dominerende indflydelse ". Den begyndte med at stille som betingelse, at tariffen er "paalagt" af en offentlig myndighed . Hvis staten udoevede en dominerende indflydelse ved fastsaettelsen af tariffen, kan dette med henblik paa den betingelse sidestilles med, at tariffen paalaegges .

Efter min mening var Kommissionen ogsaa berettiget til at laegge til grund, at der var inddraget statslige midler . Staten gav afkald paa sin andel af den fortjeneste, som Gasunie ville have haft, hvis priserne havde vaeret hoejere, og den synes at vaere accepteret som modtager af selskabsskat, selv om de andre aktieejere ogsaa lider tab som foelge heraf . Det betyder naturligvis ikke, at hver gang en erhvervsvirksomhed, som staten ejer aktier i, nedsaetter sine priser eller ikke maksimerer sin fortjeneste, skal tabet anses for statsstoette . Det er kun, naar det sker efter krav fra eller under dominerende eller faktisk indflydelse fra statens side, at der kan vaere tale om statsstoette .

Der opstaar saa det spoergsmaal, om fastsaettelsen af denne praeferencetarif, selv hvis den skete under statens indflydelse og medfoerte tab for staten, var noedvendiggjort af oekonomiske betragtninger, som er uforenelige med dens karakter af "stoette ". Var Kommissionen berettiget til at antage, at der ikke var "sunde oekonomiske praemisser", der berettigede den vedtagne differentierede tarif?

Jeg laeser ikke beslutningen, som den nederlandske regering aabenbart goer gaeldende, som gaaende ud paa, at hvis en fastsat tarif er lavere for én sektor end for andre, er det automatisk en stoette . Det er ikke Kommissionens synspunkt . En lavere tarif er kun en stoette, hvis den ikke er oekonomisk berettiget .

Kommissionens holdning er, at forskellig behandling af forskellige sektorer skal vaere baseret paa objektive, verificerbare kriterier og vaere resultatet af normale oekonomiske faktorer .

Jeg anser holdningen for korrekt . Det vaesentlige element i en statsstoette er, at den er ikke-kommerciel i den forstand, at staten traeder ind, hvor markedet ikke ville goere det . Staten kan have sine grunde til at goere dette, men de er ikke kommercielle i ordets saedvanlige betydning . Staten kan saaledes erhverve aktier i et selskab eller give laan, men naar den goer det i et omfang eller paa betingelser, som ikke ville vaere acceptable for en kommerciel investor, giver den stoette, som er omfattet af artikel 92, hvis denne bestemmelses kriterier er opfyldt . I sag 40/85, Belgien mod Kommissionen ( dom af 10 . juli 1986, Sml . s . 2321 ) opretholdt Domstolen saaledes Kommissionens konstatering af, at to betydelige kapitaltilfoersler af offentlige midler til et selskab, hvis aarlige tab var loebet op i hundreder af mio BFR i loebet af den relevante periode, var statsstoette, fordi ingen privat investor eller aktieejer ville have stillet saadanne summer til raadighed, naar der ikke forelaa et rentabelt genopretningsprogram .

Spoergsmaalet om tariffens oekonomiske berttigelse er blevet undersoegt ud fra to synsvinkler . Var der gode grunde til at behandle gartnere og andre industrisektorer forskelligt? Var tariffens faktiske niveau berettiget paa baggrund af den paastaaede risiko for overgang til kul?

Den nederlandske regering har gjort gaeldende, at denne forskel var berettiget af de betydelige stigninger i priserne paa svaer braendselsolie og af sandsynligheden for svingninger, som ville foere til ustabile gaspriser og til, at kul blev mere konkurrencedygtigt som en alternativ braendselskilde, der blev brugt i stigende omfang i nabostaterne, og som i de fire aar efter 1980/1981-saesonen havde foert til, at 22 ud af 8 000 nederlandske gartnerivirksomheder gik over til kul . Kul blev et attraktivt valg for nogle nederlandske avlere ved en pris paa 37-38 cents/m3 og for mange ved en pris over 42-43 cents/m3 . Forbruget inden for gartnerisektoren var forskelligt fra forbruget i industrien, f.eks . ved at braendsel udgjorde en hoejere procentdel af omkostningerne, fordi 60% af avlerne maatte udskifte deres fyringsanlaeg i naer fremtid, og paa grund af de stoerre energibesparende foranstaltninger, som avlerne allerede havde indfoert, og som gjorde det vanskeligere at indfoere nye besparelsesforanstaltninger, da gaspriserne steg, og endelig paa grund af den laengere amortiseringsperiode, der var indfoert inden for gartneriet ( fem aar over for mellem to og tre aar for industrien ).

I beslutningen anlagde Kommissionen et andet syn paa disse spoergsmaal . Den aendring, der bestod i, at gasprisen i stedet for at blive tilpasset prisen paa svaer braendselsolie blev tilpasset kulprisen, var baade midlertidig og ufuldstaendig, da den for det foerste kun skulle vare et aar og paritetsprisen for braendselsolie ikke blev helt afskaffet . Dens indflydelse paa avlere, der overvejede at omstille til kul, kunne saaledes kun vaere begraenset . Dertil kommer, at mens regeringens angivelige oenske om at sikre prisstabilitet og begraense risikoen for omstilling til kul var forstaaeligt ( selv om Gasunie kunne forventes at drage fordel af markedsforhold, der virkede til dets fordel ), er det ikke blevet forklaret, hvorfor en lignende fremgangsmaade ikke blev anvendt over for tilsvarende sektorer i industrien . Endvidere har Kommissionen haevdet, at det er dyrere at levere gas til gartnerier ( aabenbart fordi de typisk er mindre forbrugere ) end til industrivirksomheder, hvilket goer den differentierede tarif endnu mere uberettiget .

En gennemgang af de nyeste data - ejendommenes stoerrelse ( gennemsnitsejendommene er paa 15 000 m2 og forbruger 650 000 m3 gas om aaret; store ejendomme er paa 40 000 m2 og forbruger 1 600 000 m3 gas om aaret ), forskellen i investeringsudgifterne mellem en gas - og kulinstallation, prisforskelle, driftsomkostninger og forskellen i ydelse mellem gas og kul

" foerer saaledes til den konklusion, at ligevaegtsprisen, dvs . den pris, ved hvilken gas kan konkurrere med kul, uden at der er fordele eller ulemper i forbindelse med det ene eller det andet braendsel, ligger paa mellem 43 og 44,3 cents/m3 . Ved denne pris holder virksomheden fast ved naturgas hovedsagelig af foelgende grunde : bekvemmeligheden ved anvendelse af naturgas, mindre anlaegsinvesteringer, intet oplagringsproblem og ingen miljoebelastning . Den pris, ved hvilken der ville ske en betydelig overgang til kul, ligger paa 46,5 cents/m3 for en bedrift af gennemsnitsstoerrelse og paa 47,5 cents/m3 for en stoerre bedrift under de gunstigste forhold . Inden for denne margen, der er beregnet paa grundlag af en amortiseringsperiode paa fem aar, regnes der med, at 30% af den naturgas, der forbruges i gartnerierhvervet, ville blive erstattet af kul paa mindre end tre aar . Deraf foelger, at den pris, der har vaeret anvendt siden den 1 . oktober 1984, giver naturgas en betydelig fordel; denne pris er lavere end ligevaegtsprisen og ligger et godt stykke under den taerskel, hvorfra der ville vaere en maerkbar overgang til kul .

Gasprisen for gartnerierhvervet er saaledes for lav og medfoerer forskelsbehandling ".

Kommissionen konkluderede foelgelig, at 1984-aftalen havde til formaal at nedsaette prisen paa gas for gartneriet, hvilket var et politisk og oekonomisk krav fra staten og ikke noget, der fulgte af normal ledelse af en privat virksomhed .

Kommissionen erkendte, at de differentierede tariffer A-F behoerigt kan gaelde for industrielle forbrugere paa basis af forbrugets stoerrelse . Den accepterede desuden i den ordning, der fulgte efter 1981-beslutningen, at der kunne gaelde en praeferencetarif for gartneriet . Indtil 1984 blev tarif D, ( som normalt gjaldt for brugere af mellem 10 og 50 mio m3 ) plus 0,5 cents/m3 anvendt trods det betydeligt lavere forbrug i gartnerivirksomheder af baade gennemsnitlig og stor stoerrelse ( henholdsvis 650 000 m3 og 1 600 000 m3 ).

Paa den anden side anlagde Kommissionen den betragtning, at gartneritariffen burde staa i et passende forhold til industritariffen bredt betragtet . Da der blev indfoert prisstop i foerste kvartal 1985, skete der det, at industritariffen faktisk blev nedsat med ca . 3%, mens gartneritariffen blev nedsat med 10% for et aar . Selv om det, som sagsoegerne har gjort gaeldende, var mindre sandsynligt, at industribrugere ville gaa over til kul, var det klart, at nogle ville goere det, og praeferencen til fordel for gartnere var vaesentlig, og det er ikke blevet godtgjort, at den var berettiget .

De tal, som Kommissionen accepterede, med hensyn til hvad der var ligevaegtsprisen ( mellem 43 og 44,3 cents/m3 ) og med hensyn til den pris, ved hvilken gennemsnits og store bedrifter sandsynligvis ville omstille til kul ( henholdsvis 46,5 og 47,5 cents/m3 ) er blevet staerkt bestridt .

Sagsoegerne baserer deres argument om ligevaegtsprisen paa to rapporter, den ene udarbejdet i 1984 af en gruppe institutioner, herunder Landbouw Economische Instituut ( LEI ) og paa yderligere en LEI-rapport fra januar 1985 . Den nederlandske regering haevder, at den gav Kommissionen en kopi af den foerstnaevnte rapport, da proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, blev indledt i januar 1985 . Det benaegtes af Kommissionen, som haevder ikke at have set rapporten, foer den blev vedlagt den nederlandske regerings staevning i denne sag . Uanset hvordan det forholder sig, kan jeg ikke acceptere det af Van de Kooy anfoerte om, at Kommissionen burde have anmodet om rapporten, fordi den var naevnt i korrespondancen . Det tilkom Kommissionen at tage stilling til, om der var tale om stoette, paa grundlag af dens undersoegelser og paa grundlag af materiale, som faktisk blev forelagt den . I denne sag har Kommissionen heller ikke bevisbyrden for, at de af sagsoegerne paaberaabte rapporter er ukorrekte ( som sagsoegerne goer gaeldende ); det paahviler snarere sagsoegerne at bevise, at rapporten fra Société Belge de Gestion d' Energie SA (" GFE-rapporten "), som blev udarbejdet for og vedtaget af Kommissionen, var saa upraecis eller saa forkert, at Kommissionen ikke med rimelighed paa grundlag af den kunne drage de konklusioner, som den gjorde .

Van der Kooy mener, at GFE-rapporten er baseret paa et for snaevert grundlag . 1984 - og 1985-rapporterne, som sagsoegerne paaberaaber sig, behandler en stoerre kreds af gartnerivirksomheders stilling og kommer til mere nuancerede resultater, navnlig at det ikke er rigtigt at tale om en enkelt ligevaegtspris, da den pris, ved hvilken en virksomhed vil vaere fristet til at omstille til kul, afhaenger af en kombination af tekniske faktorer . I sit indlaeg anfoerer Kommissionen kun ligevaegtsprisen paa 46,9 cents/m3 beregnet i LEI 1985-rapporten for en enkelt gruppe virksomheder, nemlig virksomheder med en saakaldt kombineret kondensator indbygget i deres varmesystem . Imidlertid har kun 892 ud af 8 174 gartnerivirksomheder, eller 11%, i Nederlandene et saadant udstyr . Ifoelge Van der Kooy er over halvdelen af nederlandske gartneriejendomme ikke udstyret med en kondensator overhovedet, og den i LEI-1985-rapporten anfoerte ligevaegtspris for saadanne ejendomme er 37,9 cents/m3 for en ejendom, der har 25 000 m2 under glas, og 38,3 cents/m3 for en ejendom, der har 12 500 m2 under glas . Van der Kooy mener, at GFE-rapporten koncentrerer sig om en repraesentativ ejendom, nemlig en paa 15 000 m2 med et forbrug paa 650 000 m3 gas om aaret, men kritiserer den af tre tekniske grunde ( man overvurderer effektiviteten af et fyringsanlaeg med en simpel kondensator forbundet med returstroemkredsen, rapporten afspejler ikke kuls hoejere kalorievaerdi og overvurderer omfanget af ekstraarbejde foraarsaget af kul ) og udleder heraf den slutning, at den af GFE beregnede ligevaegtspris boer nedsaettes med 4,1 cent/m3 .

Den nederlandske regering har fremsat lignende betragtninger . Den har anfoert, at LEI-rapporten opdeler bedrifterne i fire kategorier, dem med en kombineret kondensator, dem med en simpel kondensator forbundet med et separat kredsloeb, dem med en simpel kondensator forbundet med returstroemkredsen og dem uden kondensatorer, og angiver en forskellig ligevaegtspris for hver af disse ( henholdsvis 46,9, 45,3, 42,9 og 41 cents/m3 for en bedrift med 12 500 m2 under glas ). Den nederlandske regering haevder, at disse kategorier repraesenterer henholdsvis 18%, 37%, 6% og 39% af bedrifter, med et forbrug paa mindst 50 m3 energi pr . m2 . Den nederlandske regering mener ogsaa, at GFE overvurderer fyringsanlaeggenes effektivitet og det ekstra arbejde, der foraarsages af kul .

Tilsyneladende har sagsoegerne i et vist omfang misforstaaet GFE-rapporten . Den behandlede ikke blot sandsynligheden for, at bedrifter ville omstille fra gas til kul . Den behandlede spoergsmaalet, om en bedrift, der havde behov for at udskifte sit fyringsanlaeg eller udvide dets kapacitet, ville vaelge gas eller kul . GFE' s opfattelse, som ikke bestrides af sagsoegerne, er, at paa det nuvaerende tekniske udviklingstrin kan et gasfyringsanlaeg med en simpel kondensator forbundet med returstroemkredsen installeres paa praktisk talt enhver lille bedrift, og det er sandsynligt, at en avler, som for oejeblikket ikke har en kondensator, ville installere et saadant udstyr, hvis han skulle udskifte sit fyringsanlaeg, navnlig da det kun koster lidt mere end et fyringsanlaeg uden kondensator . Det af sagsoegerne anfoerte om, at GFE bygger paa statistisk set urepraesentativt materiale, synes saaledes at savne grundlag . Der var intet statistisk bevismateriale i LEI-1985-rapporten, men i beslutningen citerede Kommissionen den nederlandske regering for at have udtalt, at fyringsanlaeggene maatte udskiftes paa ca . 60% af de nederlandske bedrifter i naer fremtid . Det forekommer mig derfor, at GFE-rapporten er relevant i videre udstraekning end af sagsoegerne haevdet .

Den rapport, som de paaberaaber sig, synes at forudsaette, at valget staar mellem omstilling til kul eller fornyelse af bestaaende anlaeg af noejagtig samme art . Kun for bedrifter, uden kondensator fastslog LEI-rapporten en ligevaegtspris under 42,5 cents/m3, uanset om den teoretiske daekning af bedriftens braendselsbehov med kul kunne opnaas . Paa dette punkt henviser Van der Kooy til den lavere ligevaegtspris, der kunne opnaas, hvis fuld teoretisk daekning opnaas, og den nederlandske regering antager mere forsigtigt, at fuld teoretisk daekning ikke kan opnaas . Med hensyn til andre faktorer som f.eks . det ekstra arbejde, der haevdes at vaere noedvendigt for kul ( Van der Kooy har naevnt 125 timer om aaret mod de 250, der er anfoert i GFE-rapporten ), bestaar disse af blotte paastande og omkostningsberegninger paa begge sider, som Domstolen ikke kan tage stilling til .

Imidlertid tror jeg ikke, at det af sagsoegerne anfoerte har godtgjort, at GFE-rapporten er saa upraecis eller forkert paa et vaesentligt punkt eller baseret paa fejlagtige betragtninger i en saadan grad, at det goer det urimeligt, at Kommissionen laegger den til grund . Den blotte omstaendighed, at LEI naaede til andre resultater, beviser ikke det modsatte; eksperter, f.eks . jurister, naar ofte til forskellige resultater med hensyn til de slutninger, der skal drages af de faktiske omstaendigheder . Selv hvis det accepteres, at GFE tog fejl i nogle detailspoergsmaal, er rapportens konklusioner ikke blevet undermineret . Det hypotetiske tilfaelde, som GFE tager som udgangspunkt, nemlig den avler, som ved fornyelsen af sit anlaeg koeber det mest avancerede og oekonomiske udstyr, der kan faas, forekommer mig mere overbevisende end det tilfaelde, at en avler vaelger mellem at omstille til en anden braendselskilde eller at forny sit eksisterende anlaeg uden at modernisere det .

Jeg mener saaledes, at der forelaa materiale, som Kommissionen var berettiget til at laegge til grund, og som godtgjorde, at gartneritariffen var blevet sat paa et niveau vaesentligt under det, var noedvendigt for at tage hensyn til risikoen for omstilling til kul, eller med andre ord et niveau, som ikke var oekonomisk berettiget . Af de allerede anfoerte grunde konkluderer jeg ogsaa, at Kommissionen kunne drage den slutning, at den nederlandske regering havde spillet en betydelig rolle ved fastsaettelsen af denne tarif . Kommissionen var berettiget til at fastslaa, at tariffen var en statsstoette i den i artikel 92 stk . 1, forudsatte betydning, som skulle have vaeret meddelt Kommissionen, foer den blev gennemfoert .

Strengt taget er det ikke noedvendigt at overveje, om en saadan stoette fordrejer konkurrencen og paavirker handelen mellem medlemsstater, eller om den er forenelig med Faellesmarkedet . Jeg er enig med Kommissionen i det den har anfoert i svarskriftet, nemlig at anvendelsesomraadet for artikel 93 er videre end for artikel 92, stk . 1, idet artikel 93 ikke begraenser underretningspligtens anvendelsesomraade til stoette, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen og paavirker handelen mellem medlemsstater . Som Kommissionen anfoerer, skal disse spoergsmaal undersoeges af Kommissionen ved dens gennemgang af den paataenkte stoette .

Efter at Kommissionen har gennemgaaet den paataenkte stoette efter proceduren i artikel 93, stk . 2, goeres det imidlertid nu gaeldende, at dens konklusioner om, at praeferencetariffen fordrejede konkurrencen og paavirkede handelen mellem medlemsstater og var uforenelig med Faellesmarkedet, ikke er korrekte .

I belutningen anfoerte Kommissionen nogle statistikker vedroerende nederlandsk eksport, som jeg citerer :

"Nederlandene :

a ) tegner sig i oejeblikket for :

- 75% af vaeksthusproduktionen af agurker og drueagurker i Faellesskabet,

- 40% af salatproduktionen og

- 65% af tomatproduktionen,

b ) og eksporterer :

- 91% af landets tomatproduktion,

- 68% af produktionen af agurker og drueagurker,

- 84% af produktionen af snitblomster;

Forbundsrepublikken Tyskland alene aftager

- 55% af tomateksporten,

- 73% af eksporten af agurker og drueagurker,

- 62% af eksporten af blomster og blomsterknopper fra Nederlandene .

Udfoerselen af blomster har i stigende grad trykket det tyske marked siden 1975 . Udfoerselen af disse produkter til Det Forenede Kongerige, Danmark, Belgien og Frankrig er steget betydeligt siden 1974 ."

Kommissionens konklusion var foelgende :

" Denne stoettes virkning paa konkurrencen og samhandelen inden for Faellesskabet kan konstateres ved at sammenligne produktionen i opvarmede vaeksthuse for nederlandsk gartneri og den tilsvarende produktion for hele Faellesskabet under hensyn til virkningen af den ganske vist beskedne fordel, der bestaar med hensyn til opvarmningsudgifterne . Selv om omkostningerne varierer staerkt for de forskellige produkter og mellem medlemsstaterne, er den nederlandske produktion tilstraekkelig stor til, at selv en beskeden fordel for saa vidt angaar opvarmningsomkostningerne faar indflydelse paa produktionsprisen . Nederlandsk gartneriproduktion har derfor en fordel, der noedvendigvis paavirker samhandelen inden for Faellesskabet, saa meget desto mere som stoerstedelen af den nederlandske produktion eksporteres til andre medlemsstater ."

Denne konklusion blev staerkt stoettet af de tre intervenerende medlemsstater . Navnlig understregede Kongeriget Danmark og Det Forenede Kongerige, at de gentagne gange havde lagt pres paa Kommissionen, for at den skulle gribe ind over for den nederlandske tarif, fordi den gav nederlandske avlere en saa betydelig fordel . Det Forenede Kongerige har saaledes anfoert, at aftalen mellem Kommissionen og den nederlandske regering i 1982 var et kompromis, i henhold til hvilket de fleste nederlandske avlere fortsat fik en betydelig praeferencemargen i forhold til andre brugere, fordi gartneritariffen blev bragt paa linje med tarif D . Den yderligere fordel, som nederlandske avlere fik ved den i oktober 1984 indfoerte tarif, udgjorde en nedsaettelse af varmeomkostningerne for sidste kvartal 1984 paa 10%, over 11% i foerste kvartal 1985 og naesten 16% i andet kvartal 1985 . I betragtning af, at varmeomkostningerne udgoer mellem 25 og 30% af produktionsomkostningerne, er besparelsernes betydning indlysende . Det Forenede Kongerige anslaar den til 50-100% af fortjenesten for en rimeligt effektiv avler i Det Forenede Kongerige i 1984 og anfoerte under den mundtlige forhandling, at en rimeligt effektiv avler i Det Forenede Kongerige foerst ville have opnaaet balance mellem indtaegter og udgifter i 1985 . Tilsvarende har den danske regering beregnet, at hvis danske avlere havde haft den fordel, som nederlandske avlere fik i 1984/1985-fyringssaesonen, ville de gennemsnitligt have sparet 6,83 DKR pr . m2 . De intervenerende medlemsstater har ogsaa paapeget konsekvenserne for avlere i deres stater af ikke at vaere beskyttet mod stigninger i braendselsomkostninger ( som i Det Forenede Kongerige, hvor 80% af avlerne bruger svaer braendselsolie, steg med 43% mellem 1 . april 1983 og 1 . januar 1985, i hvilken periode gartnerigastariffen i Nederlandene kun steg med 8 %). Dette giver klart nederlandske avlere en betydelig fordel med hensyn til planlaegning og investering . Den uvished, som avlere i andre medlemsstater staar overfor, foranlediger dem paa mellemlang sigt til at nedsaette deres produktion eller endog traekke sig ud af markedet, jfr . saaledes Det Forenede Kongeriges indlaeg, og beroever dem de noedvendige midler til omstrukturering, jfr . den danske regerings indlaeg . Intervenienterne har ogsaa paapeget, at nederlaenderne er prisfoerende, og at prisbevaegelser paa hjemmemarkedet afspejler nederlandske og ikke indenlandske tendenser . Ikke desto mindre erkender de, at den nederlandske succes ikke udelukkende skyldes praeferencetariffen; effektiv markedsfoering har ogsaa spillet en rolle ligesom ydre faktorer, f.eks . svingninger i vekselkurser . Imidlertid er praeferencetariffen utvivlsomt den mest betydningsfulde komponent i den nederlandske succes .

Jeg finder ikke sagsoegernes forsoeg paa at imoedegaa de anfoerte punkter overbevisende . Van der Kooy har fremhaevet de oevrige faktorer, der bidrager til den nederlandske succes, herunder specialisering, streng anvendelse af kvalitetsstandarder, emballering osv . Disse imoedegaas af to af intervenienternes allerede naevnte argument, nemlig at saadanne faktorer, skoent de er vigtige, ikke ville vaere nok uden omkostningsfordelen i form af tariffen, og at specialisering kun bliver mulig, naar man tillidsfuldt kan foretage den noedvendige forudgaaende planlaegning og investering . For det andet har Van der Kooy haevdet, at produktionsomkostninger ikke har indflydelse paa kort sigt paa salgspriser, naar der er tale om levende produkter, hvis vaekstcyklus ikke kan aendres, og som skal saelges, saa snart de klar . Selv om det maa indroemmes, at en avler paa meget kort sigt ikke pludselig kan foroege eller reducere sin produktion, vil stabile og lave produktionsomkostninger saette ham i stand til at planlaegge forud og avle mere, end han ellers ville have gjort, hvilket foerer til et stoerre udbud og lavere priser paa markedet .

De intervenerende medlemsstaters indlaeg bestyrker og illustrerer efter min mening Kommissionens opfattelse, nemlig at reducere produktionsomkostninger for producenter i en medlemsstat, som eksporterer betydelige maengder af deres produktion til andre medlemsstater, noedvendigvis fordrejer konkurrencen og paavirker handelen inden for Faellesskabet . Efter min mening kom Kommissionen saaledes til den rigtige konklusion paa dette punkt i sin beslutning; i hvert fald var den berettiget til at drage den konklusion, som den gjorde .

Efter at vaere naaet til det resultat, at praeferencetariffen var stoette i henhold til artikel 92, stk . 1, behandlede Kommissionen i beslutningen det spoergsmaal, om den kunne falde ind under undtagelsen i artikel 92, stk . 3 . Den fandt, at stoetten ikke tilgodesaa noget faellesskabssigte; navnlig kunne den ikke anses for en foranstaltning, der skulle fremme virkeliggoerelsen af vigtige projekter af faelles europaeisk interesse som omhandlet i artikel 92, stk . 3, litra b ), "da tarifordningen er i strid med maalene for den faelles energipolitik, der tilsigter energibesparelser og rationel energianvendelse ". Kommissionen mente ogsaa, at kriterierne i artikel 92, stk . 3, litra a ) og c ), ikke var opfyldt, da stoetten "udelukkende ydes i forhold til de koebte gasmaengder, og at de kriterier, som vedroerer tilpasning eller forbedring af virksomhedsstrukturer eller energibesparelse eller regionaludvikling, ikke kommer i betragtning" og derfor maatte betragtes som stoette .

Sagsoegerne har ikke vaeret i stand til at anfoere grunde til, at praeferencetariffen, hvis den er en stoette, boer betragtes som forenelig med Faellesmarkedet . Van der Kooy har haevdet, at Kommissionen i de sidste ti aar har accepteret, at en ex post facto-tilpasning af gartneritariffen til paritetsprisen for svaer braendselsolie ikke er stoette, som er uforenelig med Faellesmarkedet, og at den anfaegtede beslutning kommer til det modsatte resultat og saaledes ophaever fordelen ved artikel 92, stk . 3, i strid med ( uspecificerede ) almindelige grundsaetninger i faellesskabsretten og statstoettepolitikken . Dette argument er efter min menig forkert . Kommissionen har ikke, bortset fra i den ophaevede 1981-beslutning, fundet, at praeferencetariffen for gartneriet var stoette i henhold til artikel 92, stk . 1, og havde derfor ikke lejlighed til at udtale sig om tariffens forenelighed med Faellesmarkedet i henhold til artikel 92, stk . 2 og 3 . Det er saaledes forfejlet at tale om, at Kommissionen har skiftet standpunkt med hensyn til tariffens forenelighed med Faellesmarkedet . Jeg forkaster derfor det af Van der Kooy anfoerte .

Tilbage staar at undersoege argumenterne om begrundelse og tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter . Med hensyn til begrundelse er spoergsmaalet, om beslutningen opfylder kravene i artikel 190 i den forstand, at den goer det muligt for Domstolen at proeve dens lovlighed og giver sagsoegeren de oplysninger, der er noedvendige, for at denne kan bedoemme, om beslutningen er holdbar . Det er det kriterium, som Domstolen stadigt har anvendt ( f.eks . i LPF ), og som stammer fra sag 24/62, Tyskland mod Kommissionen ( Sml . 1954-1964, s . 407; org . ref . Rec . 1963, s . 131 ), hvori Domstolen udtalte :

" Naar det i artikel 190 paalaegges Kommissionen at begrunde sine retsakter, er det ikke alene af formelle grunde, men ogsaa for at give parterne mulighed for at forsvare deres rettigheder, Domstolen mulighed for at udoeve sin kontrol og medlemsstaterne saavel som alle interesserede borgere mulighed for at faa kendskab til, hvordan Kommissionen har anvendt Traktaten . For at opnaa disse formaal er det tilstraekkeligt som begrundelse for en retsakt paa en kortfattet maade, men i en klar og relevant form, at angive de vaesentlige retlige og faktiske omstaendigheder, hvorpaa retsakten hviler, og som er noedvendige for at forstaa det raesonnement, som har foert Kommissionen til dens beslutning ."

Med hensyn til de tidligere droeftede resultater ( nemlig at praeferencetariffen var statsstoette tildelt ved statsmidler, som fordrejede konkurrencen og paavirkede samhandelen mellem medlemsstaterne ) viser de passager, som jeg har henvist til, efter min mening, at Kommissionen har gjort, hvad artikel 190 som fortolket af Domstolen kraever af den . Et af den nederlandske regerings specifikke argumenter var, at begrundelsen var mangelfuld, fordi Kommissionen ikke havde paavist, hvorfor beregningerne i de to rapporter, som sagsoegerne paaberaaber sig, var fejlagtige . Som allerede naevnt havde Kommissionen efter min opfattelse ikke pligt til at goere dette .

Denne beslutning kan saaledes skelnes fra den i LPF-sagen omhandlede, som Domstolen annullerede, fordi der ikke var givet en tilstraekkelig begrundelse vedroerende stoettens virkning paa konkurrencen og handelen mellem medlemsstaterne . I den beslutning anfoerte Kommissionen blot, at to medlemsstater og to handelssammenslutninger blev beroert af konkurrencefordrejningen, og citerede ordlyden af artikel 92, stk . 1, men forklarede ikke, hvorfor den ikke fandt stoetten omfattet af undtagelsen i artikel 92, stk . 3, navnlig ved ikke at anfoere, at den havde taget den foreslaaede omstruktureringsplan, som ledsagede stoetten, i betragtning . I sag 40/85, Belgien mod Kommissionen, fandt Domstolen det acceptabelt, at en beslutning havde en kortfattet begrundelse, delvis paa grund af den belgiske regerings afslag paa at samarbejde ved Kommissionens undersoegelse af den ulovlige stoette, som viste, at den modtagende virksomhed eksporterede over 70% af sin produktion til andre medlemsstater, og at den ville have vaeret noedt til at lukke uden stoetten, og saaledes goere det muligt for sine konkurrenter at foroege deres salg paa et overforsynet marked . Den begrundelse var tilstraekkelig til at berettige Kommissionen til at konkludere, at stoetten paavirkede handelen mellem medlemsstaterne og fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencen i den i artikel 92 stk . 1, forudsatte betydning . Begrundelsen i den i sagen her anfaegtede beslutning gaar langt ud over dette, til trods for Kommissionens erklaeringer om, at den nederlandske regering ikke samarbejdede i fuldt omfang .

Det sidste argument vedroerer ikke Kommissionens begrundelse, men dens paastaaede undladelse af at goere det krystalklart i beslutningen, noejagtig hvad stoetten var, og hvordan og senest hvornaar den nederlandske regering skulle ophaeve den . Det anfoeres, at Kommissionen paa den ene side ikke ser nogen principiel indvending mod differentiering af tariffer som saadan, men at den paa den anden side mener, at gartneritariffen boer vaer den, der opkraeves af tilsvarende sektorer i industrien . Denne inkonsekvens og den manglende specifikation af den forpligtelse, der paalaegges den nederlandske regering i beslutningen, er en tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav og i strid med Traktatens artikel 189 .

Den nederlandske regering har i den forbindelse henvist til sag 70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml . 1973, s . 813 (" Kohlegesetz"-sagen ). I denne sag nedlagde Kommissionen paastand om, at det blev statueret, at Tyskland havde undladt at efterkomme en kommissionsbeslutning af 17 . februar 1971, som paalagde Forbundsrepublikken "ufortoevet at traeffe alle noedvendige foranstaltninger for i mineomraaderne i delstaten Nordrhein-Westfalen at standse ydelsen af ikke selektive investeringspraemier" i henhold til gaeldende tysk lovgivning . Den tyske regering gav underretning om stoetteforanstaltningerne for sent, men Kommissionen lagde ikke vaegt paa det . Dens beslutning blev truffet ca . 1 1/2 aar efter underretningen . Efter udstedelsen af beslutningen fandt der droeftelser sted mellem Kommissionen og den tyske regering for at fastlaegge kriterierne for den selektive ydelse af praemier . Der blev aftalt geografiske kriterier, men der blev ikke naaet enighed om tidspunktet for beslutningens gennemfoerelse . Den tyske regering indfoerte overgangsbestemmelser, som var genstand for Kommissionens soegsmaal for Domstolen . Navnlig nedlagde Kommissionen paastand om, at den tyske regering kendtes pligtig hos modtagerne at tilbagesoege visse praemier ydet i strid med beslutningen .

Domstolen fandt, at beslutningens konklusion ikke specificerede fristen eller kriterierne for, hvornaar den tyske regering skulle ophaeve eller aendre stoetten . Den fandt, at det af forarbejderne til beslutningen og praeamblen hoejst "fremgaar, at kriteriet for differentiering skulle vaere den regionale struktur, saaledes at forlaengelsen af stoetteordningen kun skulle komme visse omraader, der i saerlig grad var beroert af kulkrisen, til gode ". Inden de tosidede droeftelser, som senere blev indledt, var der ikke tale om geografiske kriterier . "Foerst i en meddelelse af 16 . december 1971 definerede Kommissionen kriterierne for en regional differentiering af stoetteydelsen, idet den angav visse maalestokke af oekonomisk art, som kunne bruges til dette formaal, og de distrikter, hvori ydelsen af investeringspraemier fortsat ville kunne anses for forenelig med Traktaten ." Endvidere fremkom den endelige liste over disse distrikter, der var laengere end forudset i meddelelsen, foerst i Kommissionens staevning . Domstolen antog derfor, at "indholdet af den forpligtelse, der paalagdes Forbundsrepublikken Tyskland, i mangel af tilstraekkelige oplysninger om et af de vaesentlige elementer i den i henhold til artikel 93, stk . 2, trufne beslutning, forblev ubestemt, indtil Kommissionen efter forhandlinger med repraesentanter for den tyske regering var i stand til med den fornoedne noejagtighed at meddele denne det tilladte geografiske anvendelsesomraade for den stoette, der var hjemlet i loven om forlaengelse af loven af 15 . maj 1968, og tilsvarende, i hvilke omraader denne forlaengelse ikke maatte gaelde . I betragtning af denne usikkerhed med hensyn til en af de vaesentlige sider af det af Kommissionen nedlagte forbud kan man ikke laegge de tyske myndigheder til last, at de har truffet de noedvendige forholdsregler for at beskytte de legitime interesser hos investorerne i de zoner, som senere skulle udelukkes fra den omhandlede stoette ".

I LPF-sagen udtalte Domstolen foelgende efter at have antaget, at beslutningen var utilstraekkeligt begrundet med hensyn til spoergsmaalene om paavirkning af handelen og konkurrencen samt grunde til at naegte at goere en undtagelse :

" Det var i det konkrete tilfaelde saa meget vigtigere, at Kommissionen efterkom kravet om begrundelse, fordi Kongeriget Nederlandene i henhold til beslutningens artikel 2 skal traeffe foranstaltninger 'for at hindre, at den ydede stoette ogsaa fremtidigt virker fordrejende paa konkurrencevilkaarene, navnlig i forhold til de oevrige medlemsstaters virksomheder' , samt fordi indholdet og raekkevidden af det naevnte krav skal fastlaegges i lyset af de faktiske og retlige forhold, der ligger til grund for Kommissionens antagelse af, at der forelaa saadanne virkninger . Det bemaerkes endvidere, at eftersom Kommissionen valgte den foernaevnte formulering netop i det oejemed at overlade den nederlandske regering et vist skoen i forbindelse med afgoerelsen af, hvilke foranstaltnigner der skulle traeffes for at bringe det konstaterede retsstridige forhold til ophoer, paahvilede det Kommissionen at give regeringen saadanne oplysninger, at den paa grundlag heraf kunne fastslaa, hvilke foranstaltninger der kunne komme paa tale . "

Van der Kooy gentager disse argumenter og anfoerer ogsaa, at beslutningen gav den nederlandske regering frist indtil 15 . marts, eller ca . tre uger til at ophaeve stoetten . Selskabet anser den fastsatte frist for uforholdsmaessigt kort og betragter den som en tilsidesaettelse af de stoettemodtagende gartneres legitime rettigheder .

I et forsoeg paa at imoedegaa disse argumenter har Kommissionen fremhaevet forskellen mellem ulovligt gennemfoert stoette og paataenkt stoette, som der behoerigt er givet underretning om . I tilfaelde af paataenkt stoette er der ingen mening i at fastsaette en tidsfrist for ophaevelse eller aendring, da den paataenkte stoette ikke kan ivaerksaettes, hvis den er traktatstridig . Droeftelser om, hvordan planen kan goeres EF-konform, kan finde sted efter en saadan beslutning . I tilfaelde af ulovlig stoette som den foreliggende er det vaesentligt at bringe ydelsen til ophoer saa snart som muligt for at begraense problemerne, ikke kun for modtagerne, som maaske udsaettes for tilbagesoegning, men ogsaa for konkurrenter i andre medlemsstater . Kommissionen har bevidst afstaaet fra at angive, hvilke foranstaltninger den nederlandske regering boer traeffe for at fjerne uforeneligheden med Faellesmarkedet . Ifoelge Kommissionen var dette en korrekt anvendelse af artikel 93, stk . 2, som bemyndiger den til at traeffe beslutning om, at den paagaeldende stat "skal ophaeve eller aendre" stoetteforanstaltningen . Alligevel angav beslutningen i tal, hvordan tariffen var traktatstridig, skoent den overlod det til den nederlandske regering at vaelge de egnede midler til at ophaeve denne traktatstridighed . Kommissionen gaar saa vidt som til at antyde, at beslutningen stifter eller snarere bekraefter en pligt for den nederlandske regering til at bringe ydelsen af stoetten til ophoer saa hurtigt som muligt og til at annullere dens virkninger i saa vidt omfang som muligt ved at tilbagesoege den fra modtagerne om noedvendigt .

Kommissionens standpunkt forekommer forvirret . Paa den ene side taler den om ulovlig stoette og paa den anden side, som om det var muligt at goere den EF-konform ved at aendre den . Denne forvirring stammer efter min opfattelse fra, at Kommissionen har undladt at gribe ind mod tariffen under henvisning til dens ulovlighed og i stedet har indledt proceduren i henhold til artikel 93, stk . 2, for at proeve dens virkninger paa handelen og konkurrencen samt dens forenelighed med Faellesmarkedet . Den nederlandske regerings undladelse af at give underretning om stoetten gjorde den ulovlig i sin helhed . Endvidere fastlog Kommissionen overfloedigt, men korrekt, at der ikke var grundlag for at antage, at stoetteforanstaltningen var forenelig med Faellesmarkedet . Stoetten bestod af tariffens praeferenceelement . Det var den nederlandske regerings pligt at ophaeve stoetten . Dette kraevede en aendring af tariffen . Imidlertid er en saadan aendring af tariffen ikke en aendring af stoetten, men en ophaevelse af den . Naar foerst praeferenceelementet er blevet fjernet, er det vildledende at sige, at tariffen er forenelig med Faellesmarkedet . Den indeholder herefter intet stoetteelement, og spoergsmaalet, om den er forenelig med faellesskabsretten, opstaar ikke .

Med hensyn til fristen bestemmer artikel 2, at den nederlandske regering inden den 15 . januar 1982 skulle meddele Kommissionen, hvilke foranstaltninger, den havde truffet for at efterkomme artikel 1, som kraevede ophaevelse af stoetten . Det indebaerer ikke noget element af tilbagevirkning, og dette indtryk forstaerkes ved den sidste betragtning, som allerede er citeret, og hvoraf det fremgaar, at beslutningen ikke foregriber de foelger, som Kommissionen maatte drage med hensyn til tilbagesoegning af stoetten fra modtagerne . Jeg mener ikke, at Kommissionen nu kan goere gaeldende, at beslutningen stiftede eller bekraeftede en pligt for den nederlandske regering til at tilbagesoege stoetten . En saadan forpligtelse skulle efter min mening have vaeret specificeret i beslutningens konklusion .

Imidlertid foelger det ikke heraf, at sagsoegernes argumenter boer tages til foelge . Der kan efter min mening sondres mellem Kohlegesetz-sagen og LPF-sagen . Beslutningen identificerer klart stoetten som praeferenceelementet i gartneritariffen . Der blev opgivet tal : Ligevaegtsprisen blev anfoert som mellem 43 og 44,3 cents/m3, og de laveste priser, til hvilke der ville ske et vaesentligt skift til kul, blev identificeret som 46,5 cents/m3 for en ejendom af gennemsnitsstoerrelse og 47,5 cents/m3 for en stoerre ejendom . Kommissionen identificerede vel ikke praecist, hvilken tarif der ville vaere egnet til at fjerne praeferenceelementet . Efter min mening er den ikke forpligtet til at goere det, da der er adskillige maader, hvorpaa man kan naa dette maal, og den er berettiget til at overlade det til parterne at vaelge den passende maade . Gasunie kunne have oensket at fastsaette en mere nuanceret tarif for at imoedekomme forskellige grupper af avleres forskellige tilboejelighed til at omstille til kul . Det boer heller ikke glemmes, at tariffen faktisk blev indfoert ulovligt, og at de problemer, som ville vaere blevet fremkaldt, hvis den helt var blevet afskaffet, var skabt af regeringen selv . Kommissionen stod til raadighed for droeftelser vedroerende beslutningens gennemfoerelse, og der blev faktisk truffet foranstaltninger, der skulle foere til en gennemfoerelse, og som er genstand for sag 213/85, Kommissionen mod Nederlandene . Skoent denne sag har traek faelles med Kohlegesetz-sagen, idet Kommissionen har skabt nogle vanskeligheder ved ikke at begraense sig til den ulovlige gennemfoerelse af stoetten, adskiller sagen her sig saaledes fra den ved, at den nederlandske regering ikke med rimelighed kan siges at vaere uvidende om arten eller omfanget af den stoette, der identificeres i beslutningen, eller de foranstaltninger, som kraeves af den for at gennemfoere beslutningen . Med andre ord, for at bruge den i Kohlegesetz-sagen anvendte ordlyd, fremboed beslutningen ingen usikkerhed med hensyn til den forpligtelse, der var paalagt den nederlandske regering . Med den i LPF-dommen anvendte ordlyd har Kommissionen ligeledes givet den nederlandske regering "saadanne oplysninger, at den paa grundlag heraf kunne fastslaa, hvilke foranstaltninger der kunne komme paa tale ".

Stridsspoergsmaalet i sag 213/85, er om de faktisk trufne foranstaltninger er passende .

Sammenfattende er min opfattelse vedroerende sagen her, at Landbouwschap' s soegsmaal boer afvises, og at Kommissionen boer frifindes i de af Van der Kooy og den nederlandske regering anlagte sager . Med hensyn til omkostningerne forekommer det passende, at den nederlandske regering boer betale halvdelen, Landbouwschap en fjerdedel samt Van der Kooy og Van Vliet en ottendedel hver af Kommissionens og de intervenerende medlemsstaters omkostninger .

(*) Oversat fra engelsk .