Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tizzano fremsat den 23. januar 2001. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien. - Traktatbrud - Statsstøtte - EF-traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit (efter ændring nu artikel 88, stk. 2, andet afsnit, EF) - Pligt til at tilbagesøge støtte tildelt i henhold til Maribel bis og Maribel ter ordningerne - Umuligt at gennemføre. - Sag C-378/98.



Samling af Afgørelser 2001 side I-05107



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Kommissionen har ved sag anlagt den 21. oktober 1998 i medfør af EF-traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit (nu artikel 88, stk. 2, andet afsnit, EF) nedlagt påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om støtte ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen (1) (herefter: »beslutningen«).

2 Kommissionen har navnlig foreholdt Kongeriget Belgien, at det ikke inden for de fastsatte frister har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra de begunstigede virksomheder at tilbagesøge den statsstøtte, der ulovligt er ydet i henhold til førnævnte ordninger. Det er Kommissionens opfattelse, at Kongeriget Belgien ligeledes har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4 (nu artikel 249, stk. 4, EF), og beslutningens artikel 2 og 3.

Sagens faktiske omstændigheder og sagsbehandlingen

3 Den belgiske regering vedtog i 1981, som det fremgår af beslutningen, en lov, der fastsatte »de almindelige principper for lønmodtageres sociale sikring«, på grundlag af hvilken »arbejdsgivere [har] ret til en reduktion af socialsikringsbidraget for hver af de specialarbejdere, de beskæftiger« (den såkaldte »Maribel«-ordning). I beslutningen præciseres, at »da der var tale om en generel og automatisk ordning, blev den ikke betragtet som faldende ind under EF-traktatens 92, stk. 1« (2). Mellem 1993 og 1994 blev den omhandlede ordning genstand for gentagne ændringer, der havde til formål at reducere socialbidraget yderligere for virksomheder, der havde deres aktiviteter i en af de sektorer, der var mest udsatte for international konkurrence (Maribel bis/ter).

4 De forhøjede reduktioner af socialsikringsbidragene blev bragt til Kommissionens opmærksomhed af forskellige virksomheder, der anførte, at der var tale om statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Kommissionen indledte derfor efter en indledende vurdering sammen med sagens parter den kontradiktoriske procedure, der er fastsat i traktatens artikel 93, stk. 2, med henblik på en mere grundig gennemgang af de anfægtede foranstaltninger.

5 Denne procedure blev afsluttet med ovennævnte beslutning af 4. december 1996. Kommissionen erklærede i beslutningen, at de omhandlede foranstaltninger udgjorde en ulovlig statsstøtte, idet de ikke var anmeldt til Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 3. Kommissionen anså endvidere den omhandlede støtte for uforenelig med fællesmarkedet på grundlag af bestemmelserne i EF-traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændringer nu artikel 87,stk. 1, EF), da den ikke kan falde ind under undtagelserne i artikel 92, stk. 2 og 3 (jf. beslutningens artikel 1). I henhold til beslutningen »træffer [Kongeriget Belgien] de nødvendige foranstaltninger for uden ophør at bringe de i artikel 1 nævnte forhøjede reduktioner af socialsikringsbidragene til ophør« og »sikre, at de pågældende virksomheder tilbagebetaler den ulovligt udbetalte støtte«. Tilbagebetalingen skal ske i overensstemmelse med de i belgisk ret gældende procedurer og bestemmelser og med renter indtil datoen for den faktiske tilbagebetaling, beregnet fra datoen for støtteydelsen med en sats, der svarer til den referencesats, der på denne dato anvendes til beregning af nettosubventionsækvivalenten for regionalstøtte i Belgien (jf. artikel 2). Endelig tilpligtedes Kongeriget Belgien i artikel 3 at underrette Kommissionen to måneder efter datoen for meddelelsen af beslutningen om de foranstaltninger, Belgien havde truffet for at efterkomme beslutningen (jf. artikel 3).

6 Beslutningen blev meddelt de belgiske myndigheder den 20. december 1996. Kongeriget Belgien anfægtede inden for den fastsatte frist beslutningen ved sag anlagt den 19. februar 1997 (sag C-75/97), men der var ikke nedlagt påstand om udsættelse af gennemførelsen, som omhandlet i EF-traktatens artikel 185 (nu artikel 242 EF). Det skal for så vidt angår denne sag understreges, at der blandt anbringenderne blev gjort gældende, at det var absolut umuligt at tilbagesøge Maribel bis/ter-støtten.

7 Den belgiske regering underrettede den 5. marts 1997, mens førnævnte sag allerede verserede ved Domstolen, Kommissionen om, at den havde til hensigt at ændre socialbidragsordningen Maribel bis/ter ved at erstatte den med en ny ordning (den såkaldte »Maribel quarter«), hvorved den ville fjerne ordningens selektive karakter, der var blevet anfægtet i beslutningen. Ved skrivelse af 15. april 1997 blev denne ordning udtrykkeligt godkendt af Kommissionen, idet ordningen efter Kommissionens opfattelse udgjorde en generel foranstaltning, der ikke var omfattet af traktatens artikel 92, stk. 1. Kommissionen var således enig med de belgiske myndigheder i, at støtten, der blev anfægtet i beslutningen, blev afsluttet med indførelsen af Maribel quarter-ordningen.

8 Der er derimod ikke opnået nogen aftale om tilbagesøgningen af den støtte, der i mellemtiden var blevet tildelt i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, og det er netop den omstændighed, at støtten ikke er blevet tilbagesøgt, der er genstanden i denne sag. Parternes standpunkter, som de er kommet til udtryk under de forskellige møder mellem de belgiske myndigheder og Kommissionens tjenestegrene samt under en omfattende skriftsudveksling, kan kort sammenfattes som følger.

9 De belgiske myndigheder gjorde dels gældende, at den nøjagtige beregning af beløbet, der skulle tilbagesøges fra hver virksomhed, var vanskelig på grund af en hel række omstændigheder. Herunder navnlig: at visse virksomheder var lukket eller gået konkurs, at reduktionerne af sikringsbidragene i Maribel bis og ter var sammenblandet, at der skulle tages hensyn til de forskellige finansieringsformer, som virksomhederne havde ret til, hvis de ikke havde fået disse reduktioner, at der var beregningsvanskeligheder forbundet med en eventuel fratrækning af nye reduktioner af sikringsbidragene fra tilbagebetalingsbeløbene, som var fastsat i Maribel quater-ordningen, at der var et stort antal begunstigede virksomheder, for hvilke reduktionerne skulle have været beregnet kvartal for kvartal i forhold til antallet af ansatte specialarbejdere, og i det hele taget de høje omkostninger og den uacceptable arbejdsbyrde, som en sådan foranstaltning ville medføre for de kompetente myndigheder. For at overvinde disse vanskeligheder anslog de belgiske myndigheder, at det var nødvendigt at foretage en standardberegning af det støttebeløb, der skulle tilbagesøges, men de undlod at give mere præcise anvisninger herom. De gjorde under alle omstændigheder gældende, at virksomheder, hvor antallet af lønmodtagere var mindre end 50, i henhold til den såkaldte »de minimis«-regel (3) ikke skulle tilbagebetale den omhandlede støtte.

10 Kommissionen afviste ikke på forhånd princippet om anvendelsen af de minimis-reglen og en eventuel modregning i de beløb, der skulle tilbagebetales, med de nye reduktioner, som var fastsat i Maribel quater-ordningen, men den opfordrede gentagne gange de belgiske myndigheder til at fremlægge et konkret forslag om tilbagesøgning af den omhandlede støtte. Kommissionen henviste navnlig til den meget vage karakter af den standardberegning, der var påtænkt for de beløb, der skulle tilbagesøges, og udelukkede enhver beregningsmetode, som ikke tog højde for de reduktioner af sikringsbidragene, som virksomhederne reelt havde fået.

11 Det er vigtigt at bemærke, at drøftelserne om gennemførelse af beslutningen fandt sted over en række måneder, i løbet af hvilke de belgiske myndigheder tilsyneladende ikke gjorde noget forsøg på at tilbagesøge den omhandlede støtte og under alle omstændigheder ikke fremlagde noget konkret forslag til, hvordan de kunne overvinde de vanskeligheder, som de erklærede, at de stødte på i forbindelse med beregningen af støtten. De belgiske myndigheder skabte derimod gentagne gange tvivl om deres intentioner, som da de ved skrivelse af 10. april 1998 erklærede, at visse af de beregningsmodeller, som de tidligere havde foreslået, og som Kommissionen havde godkendt, var af rent teoretisk art og ubrugelige.

12 For at løse situationen anmodede Kommissionen derfor ved skrivelse af 10. marts og 4. maj 1998 de belgiske myndigheder om inden for en kort frist (henholdsvis 20 og 15 arbejdsdage) at fremlægge konkrete forslag om tilbagesøgning af støtten. Kommissionen præciserede i de to skrivelser, at hvis den ikke havde modtaget et forslag inden for den fastsatte frist, ville den være tvunget til at anlægge sag ved Domstolen med påstand om manglende gennemførelse af beslutningen.

13 Da Kommissionen ikke anså den belgiske regerings besvarelse af spørgsmålene for til strækkelige, besluttede den den 21. oktober 1998 at anlægge nærværende sag. Kommissionen gør i stævningen gældende, at Kongeriget Belgien a) klart har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 5 (nu artikel 10 EF) til loyalt at samarbejde med Kommissionen om at finde en tilfredsstillende løsning på tilbagesøgningen af Maribel bis/ter-støtten; b) ikke har taget initiativ til at tilbagesøge statsstøtten hos de begunstigede virksomheder; og c) ikke har foreslået sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde de vanskeligheder, de var stødt på i forbindelse med tilbagesøgningen af støtten.

14 Kongeriget Belgien svarede ved svarskrift af 4. februar 1999, hvori det gjorde gældende, at det havde handlet med omhu ved tilbagesøgningen af den omhandlede støtte, men at den var stødt på uovervindelige vanskeligheder med hensyn til den præcise beregning - kvartal for kvartal - af de reduktioner af sikringsbidragene, som de berørte virksomheder havde fået. Ifølge de belgiske myndigheder kunne disse vanskeligheder kun overvindes ved at benytte en standardberegning af det beløb, der skulle tilbagesøges, men Kommissionen havde afvist denne tanke. I svarskriftet bebrejdede den belgiske regering Kommissionen for bl.a. ikke at have samarbejdet på en konstruktiv måde for at finde en acceptabel løsning på problemet med tilbagesøgningen og understregede, at pligten til loyalt samarbejde gælder både fællesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne. Den belgiske regering understregede endelig, at den i mangel af en generel løsning på dette problem ikke kunne gennemføre beslutningen for så vidt angår nogle af de omhandlede selskaber uden at tilsidesætte ligebehandlingsprincippet.

15 Disse spørgsmål udgør genstanden i denne sag og gennemgås i den del af forslaget, der omhandler den retlige vurdering. For fuldstændighedens skyld skal det bemærkes, at parterne efter anlæggelsen af nærværende sag er fortsat med at drøfte gennemførelsen af beslutningen. Det er navnlig som svar på et spørgsmål, som Domstolen har stillet, præciseret, at de belgiske myndigheder mellem februar og maj 1999 sammen med Kommissionen har gennemgået og drøftet forskellige versioner af et »udkast til protokol« foreslået af regeringen med henblik på at løse problemet med tilbagesøgning af Maribel bis/ter-støtten.

16 Dette dokument (i dets sidste version af 19. maj 1999) fastsætter i hovedtræk følgende foranstaltninger: a) støtten tilbagesøges inden for en frist på tre år (fra 1.4.2000 til 1.4.2003), men ingen tilbagesøgning skulle finde sted for de reduktioner af bidragene, der lå var under de minimis-grænsen; b) der skal ved beregningen af beløbene, der tilbagesøges, tages højde for den omstændighed, at de socialsikringsbidrag, der ikke blev betalt på grund af Maribel bis/ter-reduktionerne, var skattemæssigt fradragsgivende, og at beløbene derfor skulle reduceres tilsvarende; c) den påløbne rente fra den dato, hvor støtten blev givet, beregnes med en gennemsnitlig referencesats på 6,36%; d) situationen for virksomheder, der er i vanskeligheder eller under omstrukturering, underkastes en særlig undersøgelse; og e) en stor del af det beløb, der skal tilbagesøges, skal omfordeles ved en generel reduktion af socialsikringsbidraget, og en mindre del skal bruges inden for de minimis-grænsen.

17 Kommissionen accepterede i hovedtræk fremgangsmåden, der var foreslået i førnævnte dokument, og begrænsede sig til at anmode de belgiske myndigheder om nogle præciseringer. Det skal for denne sag navnlig understreges, at den belgiske regering ved skrivelse af 1. juli 1999 har præciseret, at det beløb, der tilbagesøges, beregnes for hver virksomhed på grundlag af det antal arbejdere, den effektivt havde ansat ved udbetalingen af støtten.

18 Tilbagesøgningen af Maribel bis/ter-støtten blev derfor reguleret i en lov af 24. december 1999 (4), og så vidt jeg ved, er den i gang på nuværende tidspunkt. I henhold til de belgiske myndigheders tilkendegivelse var tilbagesøgningen den 3. november 2000 allerede gennemført for tre fjerdedele af de omhandlede virksomheder. Kommissionen har imidlertid anfægtet visse metoder for en sådan tilbagesøgning og meddelt de belgiske myndigheder, at det var nødvendigt at ændre lovens tekst på nogle punkter. Det virker til, at parterne på nuværende tidspunkt kun er uenige om to specifikke punkter i loven: om muligheden for at anvende de minimis-reglen til automatisk og generelt at reducere det beløb, som hver virksomhed skal tilbagebetale, med 100 000 EUR samt den efter Kommissionens opfattelse tvetydige karakter af loven, der åbenbart gav de berørte virksomheder dobbelt skattefradrag for de tilbagebetalingspligtige beløb.

19 Det skal endelig bemærkes, at selv om den skriftlige forhandling endnu er i gang i den foreliggende sag, har Domstolen allerede afgjort den sag, som den belgiske regering havde anlagt med påstand om annullation af beslutningen (sag C-75/97). Domstolen frifandt ved dom af 17. juni 1999 (5) Kommissionen og forkastede herved bl.a. anbringendet om, at tilbagesøgningspligten, som den var blevet pålagt ved beslutningen, var ulovlig. Der var tale om en pligt, »hvis gennemførelse det allerede ved beslutningens vedtagelse var objektivt og absolut umuligt at realisere« (6). Domstolen fastslog navnlig, at »de praktiske vanskeligheder, som ubestridt vil opstå på grund af det store antal virksomheder, som er berørt«, ikke »er en omstændighed, der kan føre til, at tilbagesøgningen betragtes som teknisk umulig at gennemføre. Selv om de af den belgiske regering fremhævede vanskeligheder ubestrideligt bestod på tidspunktet for det anfægtede pålæg, foreligger der intet bevis for, at det er absolut umuligt at gennemføre tilbagesøgningen, eller for, at denne absolutte umulighed allerede forelå på det tidspunkt, hvor Kommissionen traf den anfægtede beslutning« (7).

Retlig analyse

Genstanden for den foreliggende sag

20 Ved gennemgangen af den foreliggende sag skal sagens nøjagtige genstand først defineres, og relevansen af de faktiske omstændigheder efter indgivelsen af stævningen overvejes. Det følger nemlig af fast retspraksis inden for rammerne af sager om anvendelse af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF): »at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, må vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og at ændringer af forholdene i tiden derefter ikke kan tages i betragtning af Domstolen [...]. Det følger heraf, at lovbestemmelser, der er vedtaget efter udløbet af den nævnte frist, ikke kan tages i betragtning« (8).

21 Denne faste retspraksis må efter min opfattelse ligeledes finde anvendelse i forbindelse med en sag, der er anlagt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, som Domstolen har defineret som »en variant af traktatbrudssøgsmålet, der på særlig måde er tilpasset de særlige problemer, statsstøtte rejser for konkurrencen i fællesmarkedet« (9). Hvis den åbenbare parallel som traktaten har fastlagt mellem de to procedurer skal give nogen mening, er det klart, at det princip, hvorefter Domstolen vurderer, om der foreligger en overtrædelse ved udløbet af fristen, der var fastsat for at bringe overtrædelsen til ophør, ligeledes må gælde for sager, der anlægges i medfør af artikel 93, stk. 2, andet afsnit. Da der for så vidt angår sidstnævnte, til forskel fra hvad der er tilfældet i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål, ikke er nogen administrativ fase, og Kommissionen således ikke udsteder en begrundet udtalelse, hvori medlemsstaterne gives en frist til at efterkomme beslutningen, må den frist, hvortil der i dette tilfælde henvises, være den, hvis manglende gennemførelse anfægtes, eller eventuelt den frist, som Kommissionen herefter har fastsat.

22 Vi kommer nu til den foreliggende sag. Jeg har understreget, at traktatbruddet under alle omstændigheder stadig forelå ved Kommissionens sagsanlæg, og jeg henleder opmærksomheden på, at den belgiske regering i henhold til beslutningens artikel 2 var forpligtet til »uden ophør« at bringe støtteydelsen til ophør og gennemføre dens tilbagesøgning. Den belgiske regering var endvidere i henhold til beslutningens artikel 3 forpligtet til inden for en frist på to måneder fra meddelelsen af beslutningen at underrette Kommissionen om foranstaltninger, som den ville træffe for at efterkomme beslutningen. Jeg har allerede understreget, at Kommissionen to gange (den 10.3.1998 og den 4.5.1998) har fastsat frister for de belgiske myndigheder (henholdsvis 20 og 15 arbejdsdage) for at fremlægge et konkret forslag om tilbagesøgning af støtten, og at den har præciseret, at den ville anlægge sag ved Domstolen, hvis fristerne ikke blev overholdt. Det er min opfattelse, at senest ved udløbet af den frist, der er fastsat af Kommissionen i skrivelsen af 4. maj 1998, må det afgøres, om der foreligger det omtvistede traktatbrud. De initiativer, som de belgiske myndigheder herefter har taget (når det ikke er flere måneder efter anlægget af denne sag), heriblandt navnlig »udkastet til protokol« om tilbagesøgning af støtten og lov af 24. december 1999, bør således ikke tages i betragtning i den forbindelse. De kan højest komme i betragtning i forbindelse med afgørelsen af, om hvorvidt det var umuligt at gennemføre tilbagesøgningen ved udløbet af den frist, der var fastsat af Kommissionen.

Spørgsmålet, om det er absolut umuligt at gennemføre tilbagesøgningen

23 Som vi har set, ligger det i sagen fast, at de belgiske myndigheder ikke har gennemført tilbagesøgningen af Maribel bis/ter-støtten inden for den frist, der var fastsat af Kommissionen. Parterne er derimod i strid om de grunde, de belgiske myndigheder har påberåbt sig som begrundelse for den omstændighed, at de ikke havde truffet de nødvendige foranstaltninger.

24 Det skal i den forbindelse bemærkes, at »det følger af fast retspraksis, at den eneste indsigelse, som kan gøres gældende over for en af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, nedlagt traktatbrudspåstand, er indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen korrekt [...]. Denne betingelse er imidlertid ikke opfyldt, når den sagsøgte regering udelukkende har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder, som gennemførelsen af beslutningen indebar, uden at have gjort noget forsøg på at tilbagesøge støtten hos de pågældende virksomheder eller foreslå Kommissionen sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde vanskelighederne« (10). »At der foreligger absolut umulighed kan [for øvrigt] ikke støttes på blotte formodninger, men skal tværtimod være påvist derved, at loyale forsøg på tilbagesøgning ikke har givet resultat, og disse forsøg skal være ledsaget af et samarbejde med Kommissionen i overensstemmelse med traktatens artikel 5 med henblik på at overvinde de opståede vanskeligheder« (11).

25 De belgiske myndigheder har således efter min opfattelse ikke fremlagt overbevisende beviser for, at det er absolut umuligt at gennemføre tilbagesøgningen af Maribel bis/ter-støtten. De belgiske myndigheder har i praksis begrænset sig til at angive de vanskeligheder af teknisk-administrativ karakter, som tilbagesøgningen udgjorde, og som hovedsagelig var en følge af det betydelige antal berørte virksomheder (omkring 1 200) samt nødvendigheden af at fastsætte støttebeløbet - kvartal for kvartal - på baggrund af antallet af arbejdere, der reelt var ansat i disse virksomheder. Det følger derimod ikke af sagen, at de har gjort »forsøg på at tilbagesøge støtten hos de pågældende virksomheder«, og at »loyale forsøg på tilbagesøgning« er mislykkedes.

26 Endelig skal det ligeledes understreges, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at præcisere, at vanskeligheder af den tekniske-administrative karakter, som de belgiske myndigheder påberåber sig, ikke i sig selv gør, at det er absolut umuligt at tilbagesøge den omhandlede støtte. Jeg henviser navnlig til sagen Kommissionen mod Italien (sag C-280/95), i hvilken den sagsøgte stat netop havde påberåbt sig, at det var umuligt at gennemføre tilbagesøgningen af en støtte, der var ydet i form af skattelettelser, idet den gjorde gældende, at en sådan tilbagesøgning af skattefradraget forudsatte »en generel fastlæggelse af de fradragsberettigede (ca. 100 000), gennemgang af hver enkelt tilfælde for et eller flere år [...], kontrol af det faktiske anvendte skattefradrag, fordeling af den enkeltes samlede brugte fradrag på forskellige skatteposter, tilvejebringelse af dokumentation til brug for hvert tilbagebetalingskrav og udfærdigelse af tilbagebetalingskravet, idet hver tjenestegren [burde foretage] tilbagesøgning af de skatter, som hører under dens kompetence, dels geografisk, dels efter skattens art« (12). Domstolen afviste imidlertid disse argumenter og fastslog, »at selv om tilbagesøgningen af det omhandlede skattefradrag kan rejse administrative problemer, er dette ikke en omstændighed, der kan føre til, at tilbagesøgningen betragtes som teknisk umulig at gennemføre« (13). Den omstændighed, at man støder på praktiske vanskeligheder, har ikke i sig selv til følge, at forpligtigelsen til at tilbagesøge den ulovligt tildelte støtte falder bort; dertil er det nødvendigt, at det er objektivt og absolut umuligt at tilbagesøge den omhandlede støtte.

27 De belgiske myndigheder er i denne sag derfor, selv om de - i forbindelse med resultatløse forsøg - virkelig er stødt på alvorlige vanskeligheder med at tilbagesøge Maribel bis/ter-støtten, under alle omstændigheder forpligtede til at »foreslå Kommissionen sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde vanskelighederne« (14). Det forekommer mig imidlertid ikke, at et sådant forslag er fremlagt i denne sag. Under alle omstændigheder mener jeg ikke, at de belgiske myndigheders meget generelle formulering af standardberegningen af støtten, der skal tilbagesøges, kan betegnes som sådan. Det forekommer mig således ikke, at den belgiske regering har givet Kommissionen oplysninger af en karakter, der klarlagde, hvori standarberegningens kriterier ligger, og navnlig hvilke elementer, der skulle betragtes som værende »standardmæssige«. Den belgiske regering har med andre ord ikke klarlagt spørgsmålet, om standardberegningen skulle omhandle de støttebeløb, som hver selskab har modtaget (uafhængigt af antallet af arbejdtagere, der reelt var ansat), eller om den skulle gælde for andre elementer, som for eksempel den sats der anvendes ved beregningen af den lovmæssige rente af dette beløb (en sats der i »udkastet til protokol« om tilbagesøgning af støtten og i loven før 24.12.1999 blev beregnet på basis af den gennemsnitlige rentesats, der gjaldt i løbet af den omhandlede periode). Kommissionen kunne i mangel af mere præcise oplysninger efter min opfattelse ikke gøre andet end at afvise en eventuel standardberegning, som ikke tog højde for reduktionerne af sikringsbidragene, som virksomhederne reelt havde opnået.

28 Men det vigtigste er, at den påståede umulighed af nøjagtigt at beregne Maribel bis/ter støttebeløbene faktisk virker til at blive modsagt af de faktiske omstændigheder. Dette følger først og fremmest af den forpligtelse, som de belgiske myndigheders har påtaget sig i skrivelsen af 1. juli 1999 (besvarelse af Kommissionens kritik af »udkastet til protokol«) til at beregne de beløb, der skal tilbagesøges, på grundlag af antallet af arbejdere, der reelt var ansat i begunstigede virksomheder ved tildelingen af reduktionen af socialsikringsbidragene; og derudover følger det af den belgiske regerings erklæring, i henhold til hvilken den efter udstedelsen af lov af 24. december 1999 i løbet af nogle få måneder havde gennemført tilbagesøgningen af støtten mod næsten tre fjerdedele af de omhandlede virksomhder. Hvis det er korrekt, at det har været muligt at tilbagesøge hovedparten af den omhandlede støtte inden for en så kort frist, så kan jeg ikke forstå, hvordan man seriøst kan gøre gældende indtil kort tid forinden, at det var absolut umuligt at gennemføre en sådan tilbagesøgning.

29 Jeg er som afslutning af dette punkt af den opfattelse, at Kongeriget Belgien ikke kan begrunde den manglende gennemførelse af beslutningen inden for den fastsatte frist med, at det var umuligt at tilbagesøge Maribel bis/ter-støtten.

Pligt til loyal samarbejde

30 Det følger ligeledes af det, der er blevet fremført, at den belgiske regering ikke har opfyldt sin pligt til loyalt samarbejde med Kommissionen med henblik på inden for den fastsatte frist at finde en acceptabel løsning på problemet med at tilbagesøge støtten.

31 I virkeligheden har den belgiske regering hævdet, at det i denne sag ikke var denne, men Kommissionen, der havde tilsidesat pligten til loyalt samarbejde, der følger af EF-traktatens artikel 5. Det er således korrekt, at det følger af Domstolens faste praksis, at »medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner gensidigt [er] forpligtet til loyalt samarbejde, jf. traktatens artikel 5«, og at »dette princip ikke blot [indebærer], at medlemsstaterne skal træffe alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre fællesskabsrettens gennemslagskraft [...], men også at Fællesskabets institutioner er forpligtet til loyalt at samarbejde med medlemsstaterne« (15). Det er imidlertid i denne sag åbenlyst, at Kongeriget Belgiens og Kommissionens holdninger er meget forskellige, og at deres gensidige forpligtelser til at samarbejde er meget forskellige. Der er mindst to grunde hertil.

32 For det første fordi problemet med tilbagesøgningen af den ulovligt tildelte støtte ikke ville være opstået, hvis den belgiske stat havde opfyldt sin anmeldelsespligt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 3. Det følger endvidere af dommen i sagen Belgien mod Kommissionen (sag C-75/97), at Kommissionen kort efter vedtagelsen af Maribel bis/ter-ordningen havde anmodet de belgiske myndigheder om en redegørelse for ordningen og havde understreget, »at enhver ulovligt ydet støtte kan kræves tilbagebetalt«, således at »den belgiske regering ikke kunne være uvidende om, at der bestod en risisko for en eventuel tilbagesøgning af den ulovlige støtte« (præmis 77 og 79). Under disse omstændigheder forekommer det mig oplagt, at Kongeriget Belgien havde et særligt ansvar for at fjerne den konkurrenceforvridende virkning af den ulovligt tildelte støtte ved at træffe alle brugbare foranstaltninger til at overkomme vanskelighederne dermed.

33 For det andet er det velkendt, at »tilbagesøgning af støtte, der er tildelt ulovligt, [ifølge fast retspraksis] i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser om proceduren ved tilbagebetaling af uretmæssigt udbetalte beløb, [skal] ske i henhold til metoder, der er fastlagt i national ret« (16). Det følger heraf, at det påhviler de nationale myndigheder - naturligvis under Kommissionens opsyn - at fastlægge de metoder, der er hensigtsmæssige for at gennemføre en sådan tilbagesøgning.

34 Som jeg har udtalt, er det nøjagtigt af denne grund, at det i Fællesskabernes retsinstansers praksis er præciseret, at hvis de nationale myndigheder i forbindelse med gennemførelsen af en kommissionsbeslutning støder på alvorlige vanskeligheder med at tilbagsøge den ulovlige støtte, er de forpligtet til at foreslå andre metoder for gennemførelsen af beslutningen, der ville gøre det muligt at overvinde vanskelighederne. De kan ikke frigøre sig for denne forpligtelse ved at overføre forpligtelsen til ensidigt at finde en løsning på problemerne med tilbagesøgningen på Kommissionen. Det er således åbenlyst, at det kun er på grundlag af et konkret forslag fra de nationale myndigheder, at Kommissionen er i stand til konstruktivt at samarbejde om at finde en løsning, der kan sikre tilbagesøgningen, »idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, særligt bestemmelserne om støtte« (17).

35 Når der således henses til, at den belgiske regering ikke inden for den fastsatte frist har fremsat nogen konkrete forslag til at overvinde de vanskeligheder, der er opstået i forbindelse med tilbagesøgningen af Maribel bis/ter-støtten, kan den ikke beklage sig over, at Kommissionen ikke har samarbejdet om at finde en løsning på disse problemer. Det følger i øvrigt af akterne i den foreliggende sag, at Kommissionen har fulgt op på hver af de problemer, som de belgiske myndigheder har påberåbt sig, og hver gang har tilkendegivet, hvad den tænkte om dem. Dette har bl.a. bevirket, at Kommissionen gentagne gange har opfordret de belgiske myndigheder til at fremlægge konkrete forslag, i mangel af hvilke dens bidrag til løsningen af problemerne kun kunne være marginale.

36 Det er således min opfattelse, at de argumenter, som den belgiske regering har fremlagt på dette punkt, ligeledes bør afvises, og at Kommissionen påstand således bør tages til følge.

Sagens omkostninger

37 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand herom, og på baggrund af det jeg har udtalt ovenfor om sagens udfald, bør der efter min opfattelse gives Kommissionen medhold i dens påstand vedrørende sagens omkostninger.

Forslag til afgørelse

På baggrund af de ovenfor gennemgåede grunde, foreslår jeg, at Domstolen fastslår, at:

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4 (nu artikel 249, stk. 4, EF), idet det ikke inden for den fastsatte frist har efterkommet Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om støtte ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen.

2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.

(1) - EFT 1997 L 95, s. 25.

(2) - Jf. beslutningens punkt 1.

(3) - Den henviste i den forbindelse til meddelelsen fra Kommissionen om de minimis-støtteordninger offentliggjort i EFT 1996 C 68, s. 9.

(4) - Offentliggjort i Moniteur Belge af 31.12.1999, 3. udgave, s. 4076.

(5) - Dommen i sagen Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3671.

(6) - Jf. præmis 86.

(7) - Jf. præmis 90.

(8) - Jf. dom af 23.5.2000, sag C-58/99, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3811, præmis 17 og 19. Jf. tilsvarende bl.a. den heri nævnte dom af 17.9.1996, sag C-289/94, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4405, præmis 20, og af 12.12.1996, sag C-302/95, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 6765, præmis 13.

(9) - Jf. dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 307, præmis 23.

(10) - Jf. dom af 29.1.1998, sag C-280/95, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 259, præmis 13 og 14. Se i den forbindelse navnlig deri citerede dom af 4.4.1995, sag C-348/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 673, præmis 16, af 2.2.1989, sag 94/87, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 175, præmis 10, og af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 3131, præmis 20.

(11) - Jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly i sagen Kommissionen mod Italien, dom af 29.1.1998, punkt 13.

(12) - Jf. præmis 18.

(13) - Jf. præmis 23.

(14) - Jf. dom af 29.1.1998, Kommissionen mod Italien, præmis 14.

(15) - Jf. kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88, IMM, Zwartfeld m.fl., Sml. I, s. 3365, præmis 17. Jf. i samme retning, dom af 10.2.1983, sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 255, præmis 37.

(16) - Jf. Rettens dom af 8.6.1995, sag T-459/93, Siemens mod Kommissionen, Sml. II, s. 1675, præmis 82. Jf. i samme retning navnlig dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland (citeret ovenfor i punkt 12); dom af 21.3.1990, sag C-142/87,Belgien mod Komissionen, Sml. I, s. 959, præmis 61, og af 20.3.1997, sag C-24/95, Alcan Deutschland, Sml. I, s. 1591, præmis 24. Princippet er i øvrigt for nylig blevet bekræftet i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelse af EF-traktatens artikel 93, i hvis artikel 14, stk. 3, det bestemmes, at »tilbagebetalingen [skal] ske omgående og i overensstemmelse med gældende procedurer i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at disse giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af beslutningen«.

(17) - Jf. dommen af 17.6.1999 i sagen Belgien mod Kommissionen, præmis 88.