ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner

(Art. 45 EF, 49 EF og 55 EF; Rådets forordning nr. 2092/91)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, idet den kræver, at private kontrolorganer inden for området for økologisk landbrug, som er godkendt i en anden medlemsstat, skal have et forretningssted på sit område, for at de kan udøve deres kontrolvirksomhed dér.

Den vejledende og forberedende funktion, som er tilkendt de private organer ved forordning nr. 2092/91 om økologisk produktionsmetode for landbrugsprodukter og om angivelse heraf på landbrugsprodukter og levnedsmidler i forhold til tilsynsmyndigheden, kan ikke betragtes som direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 55 EF, sammenholdt med artikel 45, stk. 1, EF, hvilken funktion derfor ikke kan begrunde en undtagelse fra disse bestemmelser, men skal betragtes som en supplerende aktivitet, som kan adskilles fra udøvelsen af sådan myndighed, hvorfor undtagelsen i disse bestemmelser ikke kan udvides til hele erhvervet omfattet af direktivet. Et sådant krav går videre end det, der er nødvendigt med henblik på at nå formålet om forbrugerbeskyttelse, som kan begrunde en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser.

(jf. præmis 37, 38, 44, 48 og 52 samt domskonkl.)
Når det er godtgjort, at ompakningen af lægemidlet ved en ny emballage for produktet er nødvendig for en fortsat markedsføring af dette i importmedlemsstaten, skal udformningen af emballagen alene vurderes på grundlag af betingelsen om, at den ikke må være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme.

det godtgøres, at varemærkeindehaverens brug af varemærkeretten til at modsætte sig markedsføring af de ompakkede produkter under varemærket bidrager til en kunstig opdeling af markederne mellem medlemsstaterne. Dette er navnlig tilfældet, når indehaveren har markedsført samme lægemiddel i forskellige emballager i forskellige medlemsstater, og den ompakning, importøren har foretaget, dels er nødvendig for at markedsføre produktet i importmedlemsstaten, dels er foretaget under sådanne forhold, at den ikke kan berøre produktets originale tilstand

Artikel 7, stk. 2, i direktiv 89/104 om varemærker, som ændret ved aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992, skal fortolkes således, at det tilkommer parallelimportøren at give varemærkeindehaveren de oplysninger, der er nødvendige og tilstrækkelige for at give sidstnævnte mulighed for at efterprøve, at ompakningen af varen under dette varemærke er nødvendig for at markedsføre den i importmedlemsstaten.

Karakteren af de oplysninger, der skal leveres, afhænger i øvrigt af omstændighederne i den enkelte sag. Det kan ikke på forhånd udelukkes, at der i ekstraordinære tilfælde kan blive tale om angivelse af eksportmedlemsstaten, såfremt manglen på en sådan oplysning ville forhindre varemærkeindehaveren i at vurdere nødvendigheden af ompakning. I tilfælde af, at det skulle vise sig, at de leverede oplysninger anvendes af varemærkeindehaveren med henblik på at efterspore lækager i dennes salgsorganisation og dermed for at bekæmpe parallelhandel med dennes varer, må de personer, der deltager i parallelhandelen, være henvist til at beskytte sig mod de sidstnævnte handlinger inden for rammerne af EF-traktatens konkurrenceregler.

(jf. præmis 34-37 og domskonkl. 2)
I forbindelse med proceduren i henhold til artikel 88 EF for kontrol med statsstøtte kan de berørte parter, der er indrømmet disse processuelle garantier, når Kommissionen uden at indlede proceduren i artikel 88, stk. 2, EF i medfør af artikel 88, stk. 3, fastslår, at en støtte er forenelig med fællesmarkedet, kun opnå, at de respekteres, hvis de har adgang til at indbringe denne beslutning for Fællesskabets retsinstanser. Når en sagsøgende part ved et annullationssøgsmål til prøvelse af en beslutning truffet af Kommissionen i forbindelse med en foreløbig undersøgelse søger at opnå, at de processuelle garantier i artikel 88, stk. 2, EF respekteres, er den omstændighed alene, at vedkommende er interesseret part i henhold til denne bestemmelse, derfor tilstrækkelig til, at vedkommende kan anses for at være umiddelbart og individuelt berørt i henhold til artikel 230, fjerde afsnit, EF.

De interesserede parter er alle medlemsstater og personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, herunder navnlig støttemodtageren, konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer.

I forbindelse med undersøgelsen af, om et søgsmål skal antages til realitetsbehandling ved Retten, er Retten i Første Instans, efter at have fastslået, at den sagsøgende part kan anses for at være en »interesseret part« i den i artikel 88, stk. 2, EF og artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999 omhandlede forstand, ikke forpligtet til også at stille krav om bevis for, at denne parts stilling på det pågældende marked bliver væsentligt berørt af vedtagelsen af en anfægtet beslutning.

(jf. præmis 37-40, 43 og 44)
Den geografiske eneret, som en medlemsstat har tildelt insemineringscentre, der er godkendt til at foretage kunstig befrugtning af kvæg inden for et bestemt område, hvilket begrænser det samlede antal erhvervsdrivende, der har adgang til at åbne og drive sådanne centre på denne stats område, og den omstændighed, at denne eneret ikke er tidsmæssigt begrænset, hindrer adgangen for andre erhvervsdrivende, herunder erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, til markedet for inseminering. Den omstændighed, at de geografiske zoner, der dækkes af denne eneret, eventuelt kan tilpasses eller opdeles, kan ikke påvirke denne vurdering.

En erhvervsdrivende, der ønsker at udøve virksomhed inden for sektoren med kunstig befrugtning, men som ikke kan erhverve rettigheder for et bestemt geografisk område, er undergivet en forpligtelse til at indgå en aftale med det for området kompetente insemineringscenter med henblik på at erhverve en autorisation som inseminør. Da indgåelsen af en sådan aftale imidlertid afhænger af lederne af de godkendte centre, kan den nævnte forpligtelse være til hinder for virkeliggørelsen af et sådant ønske.

Sådanne foranstaltninger gør det vanskeligt eller ligefrem umuligt eller i det mindste mindre interessant at udøve etableringsfriheden med henblik på at drive virksomhed med distribution af og inseminering med kvægsæd på den pågældende medlemsstats område. Den omstændighed, at disse foranstaltninger finder anvendelse uden forskel på indenlandske erhvervsdrivende og erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, er ikke til hinder for det fastslåede, idet sådanne nationale foranstaltninger, selv om de anvendes uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, kan besværliggøre eller gøre det mindre interessant for fællesskabsborgere, herunder borgerne i den medlemsstat, der har vedtaget foranstaltningen, at udøve en grundlæggende frihed, der sikres ved traktaten, såsom etableringsfriheden.

(jf. præmis 50 og 53-56)
Sag C-51/05 P

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl m.fl.

»Appel — den fælles markedsordning for vin — støtte til destillation — erstatningssøgsmål — Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold — forældelsesfrist — tidspunktet, hvorfra den begynder at løbe«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 22. november 2007 I - 5343

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. juli 2008 I - 5373

Sammendrag af dom

Erstatningssøgsmål – forældelsesfrist – begyndelsestidspunkt

(Art. 235 EF og art. 288, stk. 2, EF; statutten for Domstolen, art. 46)

Den i artikel 46 i statutten for Domstolen fastsatte forældelsesfrist på fem år for søgsmål mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, begynder at løbe, når alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt, og navnlig når det tab, der skal erstattes, er kendt. I tilfælde, hvor Fællesskabets ansvar udspringer af en generel retsakt, begynder denne forældelsesfrist ikke at løbe, før de skadelige virkninger af retsakten har vist sig, og dermed ikke før der foreligger vished om, at de berørte personer har lidt skade.

I den henseende kan de betingelser, som det af artikel 288, stk. 2, EF omfattede erstatningsansvar er underlagt, og dermed de bestemmelser om forældelse, der regulerer søgsmål med påstand om betaling af sådan erstatning, kun være støttet på strengt objektive kriterier. Såfremt det forholdt sig anderledes, ville det kunne indebære en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet, der ligger til grund for forældelsesreglerne, og som kræver, at de fællesskabsretlige retsregler skal være klare og præcise, således at de berørte kan orientere sig i situationer og retsforhold, der henhører under fællesskabsretten.

Såfremt forældelsesfristen for søgsmål mod Fællesskabet, der støttes på ansvar uden for kontraktforhold, forhindres i at begynde at løbe, så længe den person, der hævdes at have lidt skade, ikke selv har den opfattelse, at vedkommende har lidt skade, har det endvidere til følge, at tidspunktet for nævnte søgsmåls forældelse varierer alt efter den individuelle opfattelse, som hver berørt person måtte have vedrørende skadens faktiske forekomst, hvilket er i modstrid med det krav om retssikkerhed, der er påkrævet ved anvendelsen af forældelsesfrister. I den henseende angives kendskab til de faktiske omstændigheder ikke blandt de betingelser, der skal være opfyldt, for at forældelsesfristen begynder at løbe. Den subjektive bedømmelse af, hvorvidt der faktisk foreligger en skade, kan således ikke tages i betragtning ved afgørelsen af tidspunktet for, hvornår nævnte forældelsesfrist begynder at løbe.

(jf. præmis 54 og 59-61)
I forbindelse med en traktatbrudssag mod en medlemsstat kan retskraften ikke gyldigt anfægtes af denne medlemsstat i betragtning af en tidligere dom, når genstanden for den pågældende tvist og genstanden for den sag, der gav anledning til den tidligere dom, er forskellige, og det netop på grund af de oplysninger, som nævnte medlemsstat har givet Kommissionen i forbindelse med den pågældende tvist.

En medlemsstat, der opretholder en reduceret momssats på 5% for afgifter for benyttelse af broer, der drives af en selvstændig tredjemand, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 12 og 28 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, når staten mellem 1992 og 1994 havde anvendt normalsatsen for afgiften på disse tjenesteydelser. Den reducerede sats, der kan anvendes, kan i henhold til direktivets artikel 28, stk. 2, litra e), ikke være lavere end 12%. En medlemsstat, der med hensyn til andre tjenesteydelser end dem, der er omhandlet i bilag H til sjette direktiv, har efterkommet de harmoniserede bestemmelser i dette direktiv, kan desuden ikke fritage sig fra disse forpligtelser under henvisning til direktivets artikel 28, stk. 2, litra e), idet denne bestemmelse netop har det modsatte formål, nemlig en gradvis tilpasning af de nationale lovgivninger til bestemmelserne i sjette direktiv, og kan således ikke være bemyndiget til at genindføre en reduceret sats med hensyn til nævnte tjenesteydelser.

(jf. præmis 49, 55, 56 og 59 samt domskonkl.)
Det fremgår af 12. betragtning til direktiv 93/36 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb, at fremgangsmåden med udbud efter forhandling bør betragtes som en undtagelse, og den kan derfor kun anvendes i et begrænset antal tilfælde. På denne baggrund opregner direktivets artikel 6, stk. 2 og 3, udtømmende de tilfælde, hvor fremgangsmåden med udbud efter forhandling kan anvendes. Fravigelser fra de regler, som skal sikre, at de rettigheder, som er fastsat i traktaten, bliver virksomme inden for området for offentlige kontrakter, må nemlig fortolkes indskrænkende. Medlemsstaterne kan derfor ikke uden at fratage direktiv 93/36 sin effektive virkning bestemme, at fremgangsmåden med udbud efter forhandling kan finde anvendelse i andre tilfælde end dem, som er fastsat i dette direktiv, eller opstille nye betingelser i de tilfælde, som udtrykkeligt er nævnt i det pågældende direktiv, med den virkning, at adgangen til at anvende den nævnte fremgangsmåde bliver udvidet. Endvidere påhviler bevisbyrden den part, som påberåber sig, at de ekstraordinære omstændigheder, der berettiger en undtagelse, rent faktisk foreligger.

(jf. præmis 56-58)
Sag C-167/05

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Sverige

»Traktatbrud — artikel 90, stk. 2, EF — interne afgifter, der pålægges varer fra andre medlemsstater — afgifter, der indirekte beskytter andre produkter — forbud mod forskelsbehandling mellem konkurrerende indførte og indenlandske produkter — punktafgifter — forskellig beskatning af øl og vin — bevisbyrde«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 18. juli 2007 I - 2129

Domstolens dom (Store Afdeling) af 8. april 2008 I - 2150

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – interne afgifter – afgifter, der indirekte beskytter andre produkter

(EF-traktaten, art. 95, stk. 2 (efter ændring nu art. 90, stk. 2, EF))

En national afgiftsordning, hvorefter vin, der hovedsageligt indføres fra andre medlemsstater, pålægges højere punktafgifter end øl, der hovedsageligt er et indenlandsk produkt, og som er baseret på beskatning af alkoholindholdet målt i volumenprocent i vin og øl, synes ikke at bevirke, at indenlandsk øl indirekte beskyttes, og er derfor ikke uforenelig med traktatens artikel 95, stk. 2 (efter ændring nu artikel 90, stk. 2, EF), eftersom forskellen mellem salgsprisen for stærkt øl og vin i mellemklassen, som konkurrerer med stærkt øl, er af en sådan størrelse, at forskellen i beskatningen af disse to produkter ikke kan påvirke forbrugernes adfærd inden for den pågældende sektor, og det heller ikke fremgår af de statistiske oplysninger om salget af de omhandlede produkter, at der faktisk foreligger en beskyttelsesvirkning.

(jf. præmis 57-60)
Artikel 4, stk. 5, i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter og bilag D, nr. 2, hertil skal fortolkes således, at individuel tilslutning, der består i, at der indlægges en ledning med henblik på tilslutning af en ejendoms hydrauliske anlæg til de faste vandforsyningsnet, er omfattet af vandforsyning som omhandlet i nævnte bilag, for det første idet formålet med sjette direktivs artikel 4, stk. 5, tredje afsnit, er at sikre, at de kategorier af økonomisk virksomhed af en vis betydning, der er nævnt i dette bilag, herunder vandforsyning, ikke unddrages moms på grund af leverandørens egenskab af offentligt organ, for det andet idet vandforsyningen er karakteriseret ved, at vand stilles til rådighed for offentligheden, og endelig idet den individuelle tilslutning er uomgængeligt nødvendig for denne vandforsyning. Følgelig er et offentligretligt organ, der handler i sin egenskab af offentlig myndighed, en afgiftspligtig person med hensyn til denne transaktion.

(jf. præmis 35 og 37 samt domskonkl. 1)
Sag C-446/05

Straffesag

mod

Ioannis Doulamis

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance de Bruxelles)

»Artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 10 EF — national lovgivning, der forbyder reklame for tandplejeydelser«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 22. november 2007 I - 1379

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 13. marts 2008 I - 1404

Sammendrag af dom

Konkurrence – fællesskabsregler – medlemsstaternes forpligtelser

[Art. 3, stk. 1, litra g), EF, art. 10 EF og 81 EF]

Artikel 81 EF, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra g), EF og artikel 10, stk. 2, EF, er ikke til hinder for en national lovgivning, der forbyder enhver og personer, der yder tandpleje inden for rammerne af et liberalt erhverv eller en tandlægepraksis, at gøre nogen som helst reklame for tandpleje. Der foreligger en tilsidesættelse af artikel 10 EF og 81 EF, såfremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 81 EF eller forstærker sådanne aftalers virkninger, eller såfremt den fratager de af den udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention til private erhvervsdrivende. En sådan lov falder imidlertid ikke ind under nogen af de tilfælde, hvor artikel 10 EF kombineret med artikel 81 EF finder anvendelse.

(jf. præmis 20, 21 og 24 samt domskonkl.)
Sag C-398/05

AGST Draht- und Biegetechnik GmbH

mod

Hauptzollamt Aachen

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf)

»Fælles handelspolitik — udligningstold — beskyttelse mod subsidier — forordning (EF) nr. 1599/1999 — tråd af rustfrit stål — skade på EF-erhvervsgrenen — årsagsforbindelse«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 28. februar 2008 I - 1059

Sammendrag af dom

Fælles handelspolitik – beskyttelse mod tredjelandes praksis med subsidier – skade – godtgørelse af årsagsforbindelse – institutionernes forpligtelser – hensyntagen til andre faktorer end subventionen

(Rådets forordning nr. 2026/97, art. 8, stk. 7)

Rådet og Kommissionen er ved fastsættelsen af skaden på EF-erhvervsgrenen i forbindelse med en procedure om forholdsregler over for subsidier forpligtet til at undersøge, om den skade, de ønsker at gøre gældende, rent faktisk skyldes subsidieret import, og til at se bort fra enhver skade, der skyldes andre faktorer, herunder især den skade, der eventuelt må tilskrives fællesskabsproducenternes egen adfærd.

Når disse institutioner har overholdt denne forpligtelse og har fastslået, at en faktor, der må tilskrives fællesskabsproducenternes egen adfærd, kun udgør en lille procentdel af slutprisen på det omhandlede produkt, hvorfor denne pris kunne betragtes som en troværdig indikator ved fastsættelsen af den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, påhviler det parterne, der gør gældende, at forordningen, der pålægger udligningstolden, er ugyldig, at fremlægge bevismidler, der er egnede til at påvise, at denne faktor kan have haft en sådan betydelig indvirkning, at slutprisen på produktet ikke længere kunne anvendes til at fastslå, om der forelå den nævnte skade, og at der er årsagsforbindelse mellem denne skade og den subsidierede import.

(jf. præmis 35, 51 og 54)
Begrebet »berørt« bruger eller virksomhed som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/21 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, der tillægger enhver bruger eller en virksomhed, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og/eller -tjenester, klageadgang med hensyn til en beslutning truffet af en national tilsynsmyndighed, som berører den, og »berørt« part, som omhandlet i direktivets artikel 16, stk. 3, der i tilfælde af en beslutning om ophævelse af de forpligtelser, som er pålagt en (tidligere) stærk virksomhed på det relevante marked, tillægger sidstnævnte en ret til at blive advaret i god tid inden ophævelsen, skal fortolkes således, at dette kan omfatte ikke alene en (tidligere) stærk virksomhed på det relevante marked, der er genstand for en beslutning fra en national tilsynsmyndighed, truffet under en markedsanalyseprocedure som omhandlet i direktivets artikel 16, og som er adressat herfor, men også de brugere og konkurrerende virksomheder til en sådan virksomhed, som ikke selv er adressater for beslutningen, men hvis rettigheder påvirkes ugunstigt af beslutningen.

(jf. præmis 43 og 48 samt domskonkl. 1)
Sag C-380/05

Centro Europa 7 Srl

mod

Ministero delle Comunicazioni e Autorità per le garanzie nelle comunicazioni og Direzione generale per le concessioni e le autorizzazioni del Ministero delle Comunicazioni

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato)

»Fri udveksling af tjenesteydelser — elektronisk kommunikation — radio-/tv-spredningsvirksomhed — nye fælles rammebestemmelser — tildeling af radiofrekvenser«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat M. Poiares Maduro fremsat den 12. september 2007 I-352

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 31. januar 2008 I-368

Sammendrag af dom

Inden for rammerne af det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der er indført ved artikel 234 EF, skal forelæggelsesafgørelsen angive de nøjagtige grunde til, at den nationale ret har rejst spørgsmål om fortolkningen af fællesskabsretten og har fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål. Det er i denne sammenhæng nødvendigt, at den nationale ret i det mindste i et vist omfang angiver begrundelsen for udvælgelsen af de fællesskabsbestemmelser, som den ønsker fortolket, og angiver den forbindelse, som efter rettens opfattelse består mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen. I denne henseende kan et spørgsmål, der er forelagt af en national ret, som hverken har givet nogen oplysninger om de fællesskabsretlige bestemmelser, som den ønsker en fortolkning af, eller nogen forklaring af forbindelsen mellem disse bestemmelser og tvisten i hovedsagen og tvistens genstand, ikke antages til realitetsbehandling. (jf. præmis 54-56)

For at opnå en fortolkning af fællesskabsretten, som den nationale ret kan bruge, er det påkrævet, at denne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i al fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens spørgsmål. Disse krav gælder særligt på konkurrencerettens område, der er karakteriseret ved komplekse faktiske og retlige forhold. I denne henseende kan spørgsmål, der indirekte angår artikel 86, stk. 1, EF i sammenhæng med artikel 82 EF, ikke antages til realitetsbehandling, når forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder nogen angivelse af navnlig definitionen af det relevante marked, beregningen af de markedsandele, som de respektive udbydere har på dette marked, og det formodede misbrug af dominerende stilling. (jf. præmis 57-59 og 61-63)

Når samtlige elementer i hovedsagen ved den forelæggende ret inden for rammerne af et præjudicielt spørgsmål kun har tilknytning til én medlemsstat, kan en besvarelse alligevel være relevant for denne ret, såfremt det er et krav i den nationale lovgivning, at en statsborger fra den pågældende medlemsstat skal have de samme rettigheder som dem, en statsborger fra en anden medlemsstat vil kunne støtte på fællesskabsretten i en tilsvarende situation. (jf. præmis 64 og 69)
Den begrundede udtalelse skal indeholde en sammenhængende og detaljeret redegørelse for grundene til, at den pågældende medlemsstat efter Kommissionens opfattelse har tilsidesat en af de forpligtelser, der påhviler den i medfør af EF-traktaten. Derimod kan der ikke stilles samme strenge krav med hensyn til åbningsskrivelsen, som nødvendigvis kun kan være en kortfattet første sammenfatning af klagepunkterne. Der er således intet til hinder for, at Kommissionen i den begrundede udtalelse uddyber de klagepunkter, den allerede mere bredt har gjort gældende i åbningsskrivelsen.

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 18 EF, 39 EF og 43 EF, hvis den i sin lovgivning udelukker ejendomme beliggende i andre medlemsstater fra det ejerboligtilskud, som tildeles fuldt indkomstskattepligtige.

En sådan lovgivning har nemlig en afskrækkende virkning for de personer, der er fuldt indkomstskattepligtige i den omhandlede medlemsstat, og som er omfattet af anvendelsesområdet for retten til fri bevægelighed ifølge artikel 18 EF, 39 EF og 43 EF, og som ønsker at opføre eller erhverve en bolig i en anden medlemsstat med henblik på beboelse. En sådan restriktion er ikke begrundet i formålet med at fremme opførelsen af boliger på medlemsstatens område med henblik på at sikre en tilstrækkelig boligmasse, eftersom den går videre end, hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål.

(jf. præmis 24, 27 og 31 samt domskonkl. 1)