FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 20. NOVEMBER 1975 ( 1 )

Høje Ret.

Sagsøgeren i denne sag, Mario Costacurta, nød det privilegium at få en gymnasieuddannelse i Italien, i den såkaldte »klassiske« linje. Han gik aldrig på universitetet, men studerede i to år i en teknisk højskole i Frankrig under Conservatoire des Arts et Métiers. Det er ikke oplyst for Domstolen, hvad han studerede dér, ej heller, om disse studier blev afsluttet med noget eksamensbevis.

I 1966 blev sagsøgeren antaget i EFSF som maskinsætter i Publikationskontoret. Efter først at have været ansat i det nævnte kontor som lokalt ansat og derefter hjælpeansat, blev han den 1. april 1969 fastansat i lønklasse C 3. I juli 1967 deltog han i en udvælgelsesprøve angående en stilling i lønklasse B men blev — på trods af, at han var blevet optaget på listen over egnede ansøgere — ikke udvalgt til denne stilling.

I 1971 deltog sagsøgeren i en udvælgelsesprøve vedrørende en stilling som italiensksproget korrekturlæser i stillingsgruppe B 3/B 2, men bestod ikke. Han anlagde sag for Domstolen, sag 78/71, Costacurta mod Kommissionen (Recueil 1972 (1), s. 163) og anfægtede gyldigheden af denne udvælgelsesprøve. Medens retssagen verserede, blev han efter egen anmodning overført til generaldirektoratet for personale og administration i Lu-xembourg. Både i processkrifterne og under retsmødet var der megen diskussion vedrørende den omstændighed, at sagsøgeren, medens han var overflyttet, fortsat oppebar det i tjenestemands-vedtægtens artikel 4, litra a) i bilag VII omhandlede tillæg. Jeg tror ikke, at dette er relevant, måske bortset fra, at det for så vidt understreger den omstændighed, at sagsøgeren på dette tidspunkt stadig var tjenestemand i kategori C.

Den 22. marts 1972 afsagde Domstolen dom og gav sagsøgeren medhold, idet den udtalte, at den pågældende udvælgelsesprøve og de udnævnelser, som var sket på grundlag af den, var ugyldige, fordi det ikke i meddelelsen om udvælgelsesprøven klart var udtalt, om der gjaldt en aldersgrænse, eller at der ikke fandt nogen aldersbegrænsning sted, hvilket dengang krævedes i henhold til tjenestemandsvedtægten.

Udgangen af dette var, at sagsøgeren efter en ny udvælgelsesprøve eller en genoptagelse af den tidligere — det er ikke helt klart, hvad der er tilfældet — den 21. juni 1972 blev udnævnt til en stilling i lønklasse B 3 i Publikationskontoret med virkning fra den 1. juni 1972. Der er i bedømmelsen af sagsøgeren for tidsrummet den 1. juli 1971 til den 30. juni 1973 givet en beskrivelse af denne stillings arbejdsområde (bilag 9 til stævningen). Dette dokument er udfærdiget på italiensk. En fransk oversættelse af de rele vante afsnit er indgivet af Kommissionen (svarskriftet, side 2), og lyder således:

»Fonctionnaire de conception chargé d'ef-fectuer, dans le cadre de directives généra-les, des travaux difficiles et complexes en matière d'imprimerie, en particulier:

— préparer des manuscrits du point de vue de la langue et de la typgraphie

— corriger les épreuves en langue italienne et vérifier la pagination

— établir la mention »bon à tirer«.« ( 2 )

Mod slutningen af 1973 (den nøjagtige dato fremgår ikke af de dokumenter, som er fremlagt for Domstolen) gav Kommissionen meddelelse om intern udvælgelsesprøve (KOM/A/15/73) med henblik på oprettelsen af en reserveliste af tjenestemænd, som er egnede til udnævnelse som fuldmægtige i stillingsgruppe A 7/A 6 inden for rammerne af trykning og publikation. Ansøgerne skulle blandt andet opfylde følgende betingelser:

1. de skulle have en universitetseksamen eller tilsvarende kundskaber, og

2. de skulle have kundskaber at relevans for de pågældende stillinger.

Udvælgelsesprøven skulle afholdes på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver. (En kopi af meddelelsen om udvælgelsesprøven er vedlagt i bilag 1 til stævningen).

Sagsøgeren og 21 andre personer ansøgte om deltagelse i udvælgelsesprøven.

Udvælgelseskomiteen fandt, at fire ud af disse 22 — herunder sagsøgeren — ikke opfyldte de krav, som var stillet i medde-lelsen om udvælgelsesprøve. I sagsøge-rens tilfælde skete dette, fordi han hverken havde nogen universitetsgrad eller — efter udvælgelseskomiteens opfattelse — tilsvarende kundskaber. Den udtalte ikke, at han ikke havde kundskaber, der var re-levante for de pågældende stillinger. 14 af de øvrige 18 kandidater fik adgang til udvælgelsesprøven ved udvælgelseskomiteens enstemmige beslutning, medens 4 alene fik adgang ved flertalsafgørelse. 2 af disse 4 skal jeg senere omtale som M og S.

Sagsøgeren fik meddelelse om sin udelukkelse fra udvælgelsesprøven i en skrivelse af 27. juni 1974 fra lederen af Kommissionens personaleafdeling (bilag 3 til stævningen). Allerede dagen efter skrev sagsøgeren til lederen af personalekontoret og anmodede om at få oplyst grunden til udelukkelsen og påpegede, at der blandt de ansøgere, som havde fået adgang til udvælgelsesprøven, var personer, der udførte samme arbejde i samme stillingsgruppe som han, og hvis uddannelsesmæssige kvalifikationer i visse tilfælde var ringere end hans (bilag 4 til stævningen).

Dette brev blev først besvaret den 5. august 1974, hvor udvælgelsesprøven var afholdt, idet prøverne fandt sted den 16. juli 1974. Resultatet blev, at kun 2 an-søgere ud af 18 bestod. Hverken M eller S bestod.

Den 5. august 1974 blev der sendt brev til sagsøgeren (bilag 5 til stævningen) på lederen af personaleafdelingens vegne, som indeholdt følgende begrundelse for hans udelukkelse fra udvælgelsesprøven:

»— absence d'un diplome d'etudes uni-versitaires ainsi que manque d'une expérience professionnelle d'un niveau équivalent — Le niveau de votre expérience professionnelle a été en effet apprécié par comparaison avec les attributions d'un fonction-naire ayant accompli des études universi-taires sanctionnées par un diplome et remplissant des taches de catégorie A au sens de l'article 5 du Statut du Person-nel.« ( 3 )

Således udtrykte udvælgelseskomiteen sig i sin udtalelse (bilag 1 til svarskriftet).

Den 22. august 1974 indgav sagsøgeren i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90 klage (bilag 6 til stævningen), hvori han fastslog, at han gjorde dette for at overholde vedtægtens artikel 91, stk. 2. Heri påpegede han, at hans skrivelse af 28. juni 1974 var blevet sendt i så god tid, at udvælgelseskomiteen inden prøvernes afholdelse på ny kunne overveje sin afgørelse om at udelukke ham fra udvælgelsesprøven. Han klagede ligeledes over, at begrundelsen for hans udelukkelse var ufuldstændig og uklar, og at der ikke var nogen forklaring på, hvorfor der var blevet »diskrimineret« mod ham.

Ansættelsesmyndigheden behandlede ikke sagsøgerens klage inden for den fire måneders frist, som er foreskrevet i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2. Imidlertid modtog han den 15. januar 1975 en skrivelse fra Kommissionen (bilag 8 til stævningen), hvori denne udtalte, at Kommissionen ikke ville udtale sig om værdien af de grunde, som udvælgelseskomiteen havde opgivet, og henviste til Domstolens dom i sag 44/71, Marcato mod Kommissionen (Recueil 1972, (1), s. 433), hvor Domstolen — som det påpeges i skrivelsen — havde statueret, at Kommissionen hverken havde beføjelse til at annullere eller at ændre en ud-vælgelseskomités afgørelse, og at det eneste retsmiddel, der stod til rådighed for en person, der har i sinde at anfægte en sådan beslutning, var et sagsanlæg for Domstolen.

Sagsøgeren indgav den 18. marts 1975 den stævning, der ligger til grund for nærværende sag. I denne stævning anfægter han afgørelsen om at udelukke ham fra udvælgelsesprøven og anfægter også — hvis og i det omfang det er nødvendigt — afvisningen af hans klage af 22. august 1974.

Det første spørgsmål, retten skal afgøre, er, om sagsøgerens sagsanlæg kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen anfægtede i sin påstand spørgsmålet om, hvorvidt sagen kunne antages til realitetsbehandling, men nedlagde ikke formelt påstand om, at den skulle afvises.

I retsmødet kom Kommissionens advokat imidlertid ud af busken og nedlagde udtrykkeligt påstand herom.

Kommissionens argumentation vedrørende dette punkt støttes på Domstolens domme i den anden og tredje Marcato-sag, navnlig sag nr. 44/71 (citeret ovenfor) og sag nr. 37/72 [1973] Sml., s. 368.

Efter min opfattelse er det vigtigt at huske på, at de relevante begivenheder i begge disse sager skete, inden tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91 blev ændret ved Rådets forordning (Euratom, EKSF, EØF) nr. 1473/72 fra juli 1972, dvs. på det tidspunkt, da disse artikler havde deres oprindelige formulering. Derfor mener jeg, at det er nødvendigt at huske, hvilken formulering disse artikler havde den gang. Det materielle indhold af disse — og under hensyn til mindre ændringer, foretaget ved forordning nr. 259/68 — er:

»Artikel 90

Enhver tjenestemand kan forelægge en ansøgning eller en klage for sin institutions ansættelsesmyndighed.

Han skal herunder følge tjenestevejen, medmindre ansøgningen eller klagen vedrører hans umiddelbart overordnede; i dette tilfælde kan den forelægges direkte for den nærmeste højere overordnede.

Artikel 91

1. Enhver tvist mellem et af Fællesskaberne og en af de i denne vedtægt nævnte personer om lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt imod denne person, kan indbringes for De europæiske Fællesskabers Domstol. Domstolen har fuld prøvelsesret i de i denne vedtægt nævnte tilfælde samt i tvister af formueretlig karakter mellem et af Fællesskaberne og en af de i denne vedtægt nævnte personer.

2. Klager i henhold til denne artikel skal fremsættes inden for en frist på tre måneder. Hvis det drejer sig om en afgørelse af generel karakter, løber fristen fra den dag, afgørelsen offentliggøres af institutionens kompetente myndighed; ved afgørelser af individuel karakter løber fristen fra den dag, afgørelsen meddeles tjenestemanden.

Har institutionens kompetente myndighed ikke truffet nogen afgørelse i anledning af en ansøgning eller en klage fra en af de i denne vedtægt nævnte personer, skal ansøgningen eller klagen betragtes som afvist efter udløbet af en frist på to måneder fra den dag, klagen blev indgivet; en klage over denne afgørelse skal fremsættes inden for en frist på yderligere to måneder.« (EFT-specialudgave 1959-1962, s. 126).

Således havde enhver tjenestemand, som ønskede at klage over en afgørelse, der vedrørte ham, en valgmulighed. Han kunne enten indgive klage ad tjenestevejen i henhold til artikel 90, eller med det samme indlede søgsmål for Domstolen i henhold til artikel 91. Dette skulle ske inden for en frist på tre måneder.

I de to Marcato-sager statuerede Domstolen, at det var nyttesløst for en tjenestemand, der ønskede at klage over en ud-vælgelseskomités afgørelse, at indgive administrativ klage, idet ansættelsesmyndigheden hverken havde beføjelse til at annullere eller ændre en sådan afgørelse. Den rette vej var straks at indlede retsskridt for Domstolen. Men i begge sager udtalte Domstolen med henblik på den sædvane, at tjenestemænd altid indgav administrativ klage, inden de henvendte sig til Domstolen, at det ville være urimeligt at statuere, at en person, der havde forholdt sig som ovenfor, havde overskredet fristerne, fordi fristen på tre måneder fra datoen for meddelelsen af afgørelsen var overskredet.

I øvrigt tror jeg ikke, at jeg behøver at optage Deres tid med en fuldstændig re-degørelse for de ændringer af artiklerne 90 og 91, der blev foretaget i juli 1972. Kernen ligger i de nye stk. 2 og 3 i arti-kel 91. De lyder således:

»2. En klage kan kun antages til påken-delse ved De europæiske Fællesskabers Domstol når: — der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2 inden for den deri fastsatte frist, og — denne klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning.

3. Den i stk. 2 omhandlede klage skal fremsættes inden for en frist på tre måneder. Fristen løber fra: — den dag, hvor den afgørelse, der er truffet som svar på klagen, meddeles; — den dag, hvor fristen for at afgive svar udløber, når klagen vedrører en stiltiende afvisning af en klage, der er fremsat i henhold til artikel 90, stk. 2; når der imidlertid på en stiltiende afvisning inden for klagefristen følger en udtrykkelig afvisning af en klage, løber klagefristen på ny.« (Tillæg til EFT C 36 af 1. 6. 1973).

Den eneste undtagelse fra betingelserne i disse bestemmelser er nævnt i stk. 4. Herefter gøres det muligt for den pågældende omgående at indbringe en klage for Domstolen, hvori han anmoder om udsættelse efter i henhold til artikel 90, stk. 2 at have forelagt en klage for ansættelsesmyndigheden.

På trods af disse bestemmelsers kategoriske ordlyd hævder Kommissionen, at det, som Domstolen udtalte i Marcato-sa-gerne, stadig står ved magt, fordi den anskuelse forbliver sand, at en ansættelsesmyndighed hverken kan annullere eller ændre en udvælgelseskomités afgørelse, således at det er formålsløst at klage til den nævnte myndighed over en sådan afgørelse. Her, fremhæver Kommissionen, kan sagsøgerens klage, der stammer fra den 22. august 1974, ikke tjene noget fornuftigt formål. Kommissionen påpeger endvidere, at dommen i den tredje Marcato-sag blev afsagt efter ændringen af artiklerne 90 og 91. Til sidst udtaler Kommissionen, at det, der med rette kunne betragtes som urimeligt, på det tidspunkt, da Marcato-dommene blev afsagt, ikke længere har samme karakter, da disse domme ligger nogen tid tilbage.

Det er selvfølgelig korrekt, at tidspunktet for afsigelsen af dommen i den tredje Marcato-sag ligger efter tidspunktet for ændringen af artiklerne 90 og 91. Men denne omstændighed er efter min opfattelse irrelevant. Alle de relevante begivenheder i den nævnte sag, herunder indle-delsen af forhandlingerne for Domstolen, var indtruffet inden juli 1972, således at ændringen ikke havde nogen virkning for den. Sagen blev afgjort efter artiklerne 90 og 91 i deres oprindelige udgave.

Jeg tror ikke, at den retsopfattelse, som kom til udtryk i Marcato-sagerne, stadig kan opretholdes, efter at artiklerne 90 og 91 blev ændret. Jeg finder, at de nævnte artiklers nuværende ordlyd er til hinder for enhver mulighed for at indbringe en klage for denne Domstol uden efter en indledende administrativ klage.

Desuden tror jeg heller ikke, at en sådan klage altid behøver at være formålsløs. I den tredje Marcato-sag udtalte generaladvokat Mayras den opfattelse — som jeg respektfuldt deler — at en ansættelsesmyndighed, der modtager en klage over en afgørelse fra en udvælgelseskomité, er forpligtet til at videregive denne klage til udvælgelseskomiteen for at gøre det muligt for denne på ny at overveje sin afgørelse: Sml. 1973, s. 375. Det er meget muligt, at den foreliggende sag aldrig ville være blevet rejst, hvist lederen af personaleafdelingen straks havde videregivet sagsøgerens brev af 28. juni til udvælgelseskomiteen i stedet for intet at foretage sig, før udvælgelsesprøven var overstået.

Selv om jeg skulle tage fejl på disse punkter, finder jeg, at det rimelighedsprincip, som Domstolen anvendte i Marcato-sa-gen, ligeledes bør anvendes her. Hvis det i disse sager havde været urimeligt at anføre mod sagsøgeren, at han fulgte den sædvane, som den gang gjaldt blandt tjenestemænd, ville det være lige så urimeligt, om ikke mere, at foreholde denne sagsøger, at han overholdt det, der i hen-hold til artikel 91 var et vedtægtsmæssigt krav. Kommissionens advokat hævdede i retsmødet, at sagsøgeren samtidig skulle have indbragt en klage i henhold til artikel 90, stk. 2 og en stævning for denne Domstol. Det kan være, at en forsigtig juridisk rådgiver ville have tilskyndet ham til at gøre dette, men det kan ikke være den fremgangsmåde, som han retligt skulle følge. Faktisk ved vi fra et svar, som blev afgivet i retsmødet af sagsøgerens advokat på et spørgsmål fra en af dommerne, at sagsøgeren på det tidspunkt, da han indgav sin administrative klage, ikke havde søgt juridisk bistand.

Jeg finder følgelig, at dette søgsmål bør antages til realitetsbehandling.

Jeg vil herefter behandle sagens realitet. Sagsøgeren anfægter udvælgelseskomiteens afgørelse om at udelukke ham fra udvælgelsesprøven af to grunde. For det første fordi denne afgørelse var utilstrækkelig begrundet. For det andet fordi den er udtryk for magtfordrejning.

Efter nogen tøven er jeg kommet til den konklusion, at sagsøgeren bør have medhold i den første af disse søgsmålsgrunde.

Den ledende retspraksis på dette punkt er igen den anden og tredje Marcato-sag. I disse sager påpegede Domstolen, at der er to trin i en udvælgelseskomités arbejde. Første trin går ud på at undersøge ansøgernes ansøgninger og de dokumenter, der er vedlagt disse, for at finde frem til de ansøgere, der opfylder de krav, som er opregnet i meddelelsen om udvælgelsesprøve, og som således har krav på at få adgang til udvælgelsesprøven. Andet trin er udvælgelseskomiteens opgave at vurdere kvalifikationerne hos de ansøgere, der fik adgang til udvælgelsesprøven, med henblik på at udfærdige en liste over dem, som er egnede til den eller de stillinger, der skal besættes. Det andet trin består således hovedsageligt i en sammenlignende vurdering af ansøgernes kvalifikationer og er følgelig fortroligt, medens det første blot kræver en objektiv vurdering af deres kvalifikationer for at afgøre, om de opfylder kravene i stillings-opslaget. Afgørelser, som juryen træffer på første trin, bør derfor ledsages af tilstrækkeligt klare grunde.

I Marcato-sagerne havde de pågældende udvælgelseskomiteer ikke givet nogen som helst grund til at nægte sagsøgeren adgang til første stadium, bortset fra at det udtaltes, at han manglede sidste trin af gymnasieuddannelsen eller tilsvarende kundskaber (de pågældende udvælgelsesprøver her gjaldt stillinger i kategori B). I den foreliggende sag gik udvælgel -seskomiteen videre og udtalte, at den havde vurderet sagsøgerens kundskaber ved at sammenholde dem med funktionerne for en tjenestemand med en embedseksamen, der arbejder i kategori A, som beskrevet i tjenestemandsvedtægtens artikel 5. Spørgsmålet er, om dette var tilstrækkeligt.

Det tror jeg ikke.

Som generaladvokat Mayras udtalte i den tredje Marcato-sag (Sml. 1973, s. 373), er der et dobbelt formål med at kræve, at en udvælgelseskomite fremsætter sine grunde for at afvise en ansøger på første trin. For det første for at sætte ansøgeren i stand til at kende disse grunde, således at han i påkommende tilfælde kan anfægte dem. For det andet for at gøre det muligt for Domstolen — hvis den bliver anmodet herom — at udøve sin prøvelsesret, som i dette tilfælde går ud på at gøre det muligt for den at afgøre, om udvælgelseskomiteen har begået nogen materiel faktisk eller redig fejl, eller om den muligvis har misbrugt sine beføjelser.

Domstolen har i dette tilfælde ikke været i stand hertil. En stor del af diskussionen for Domstolen har bestået i en sammenligning af sagsøgtes og M's og S's tidligere karrierer. Dette skyldtes, at kernen i sagsøgerens anbringender til støtte for sin påstand om magtfordrejning bestod i, at udvælgelseskomiteen ikke med rette kunne afvise ham med den begrundelse, at han havde utilstrækkelige kundskaber, medens den godkendte M's og S's kundskaber. Kommissionen søgte energisk at påvise, at der var mulige grunde for denne forskelsbehandling. Men dens argumenter var støttet på gisninger. F.eks. anførte Kommissionen den omstændighed, at M havde været korrekturlæser for Publi-kationskontoret siden 1967, først på freelance basis, senere som midlertidig ansat og endelig som fastansat tjenestemand, hvilket betød, at han havde arbejdet i ka-tegori B siden 1967, medens sagsøgeren kun havde været i denne klasse siden 1972. Men hvis længden af erfaring vedrørende arbejde i kategori B var det relevante kriterium, hvorfor fik så S — kunne man spørge — der var i kategori C indtil december 1973, adgang til udvælgelsesprøven? Kommissionen svarede herpå, at godkendelsen af S kunne synes overraskende, men at den muligvis kunne forklares ved den omstændighed, at S i tre år i Bruxelles — ganske vist i kategori C — udførte et ansvarsfuldt arbejde med fordelingen af Kommissionens litteratur.

Ingen, og sandelig ikke Domstolen, skal ønske sig at blive anmodet om at hengive sig til den slags gætterier vedrørende de overvejelser, ud fra hvilke udvælgelseskomiteen kan have handlet. Domstolen kan kræve at få oplyst af udvælgelseskomiteen, hvilke betragtninger der lå til grund.

Jeg antyder ikke, at sagsøgeren eller nogen anden har krav på at kende grundene til, at M og S fik adgang til udvælgelsesprøven. Men sagsøgeren og Domstolen har krav på at vide, hvorfor specielt han ikke fik adgang.

Jeg undervurderer ikke de vanskeligheder, som udvælgelseskomiteerne står over for, navnlig når der er tale om at ligestille specielle, praktiske kundskaber med et specielt formelt uddannelsesniveau. Det er i det tilfælde indlysende vanskeligt at definere de kriterier, som skal lægges til grund for denne ligestilling. Men jeg er — tøvende — nået til den konklusion, at det er udvælgelseskomiteens pligt i en-hver udvælgelsesprøve at udfinde de kriterier, som i den pågældende udvælgelsesprøve skal finde anvendelse hertil, og at fastlægge dem objektivt, således at det fremgår a) om disse kriterier er i overens-stemmelse med lovgivningen, b) om — hvor det antages, at dette er tilfældet — udvælgelseskomiteen har begået nogen faktisk fejl ved kriteriernes anvendelse på nogen bestemt afvist ansøger og c) om udvælgelseskomiteen har begået magtmisbrug.

Jeg er kommet til denne konklusion efter nogen overvejelse, fordi jeg er klar over, at man kan hævde det synspunkt, at ligestillingen mellem særlige praktiske kundskaber og et særligt formelt uddannelsesniveau er så udflydende et spørgsmål, at det egentlig udelukkende skulle kunne løses skønsmæssigt, dvs. ved hjælp af en vurdering, som per definition ikke kan efterprøves. Men jeg tror, at både dommerne ved denne Domstol og retfærdigheden over for ansøgere i ud-vælgelsesprøver til stillinger i Fællesska-bets institutioner byder, at dette synspunkt bør afvises. Skønsmæssige afgørelser kommer på andet trin af juryens arbejde. Sag 18/64 Alvino mod Kommissionen (Recueil 1965, s. 972) tjener som illustration af den praktiske nytte af, at udvælgelseskomiteer definerer og fastlægger de kriterier, på hvilke de handlede i første stadium.

Når det udtales, at det er en udvælgel-seskomités pligt at fremlægge de kriterier, den har handlet efter pa første trin, er det ikke ensbetydende med at sige, at dens udtalelse bør indeholde en detaljeret analyse af hver enkelt afvist ansøgers kvalifikationer, hvori det vises, hvorledes de ikke opfylder ovennævnte kriterier. Ikke blot ville et sådant krav være alt for byrdefuldt for udvælgelseskomiteen i ud-vælgelsesprøver med et stor antal ansøgere, men jeg tror også, at et et sådant krav er uforeneligt med Domstolens praksis, der kulminerer i sag 188/73 Grassi mod Rådet, Sml. 1974, s. 1099, hvori det udtales, at en ansættelsesmyndighed ikke har pligt til at give begrundelsen for dens valg, hvis dette ville bevirke nedsættende omtale af ikke-beståede ansøgere. Det samme må gælde en udvælgelseskomite.

I betragtning af det synspunkt, som jeg har formuleret og udtrykt vedrørende den første søgsmålsgrund, hvorpå sagsøgerens søgsmål støttes, behøver jeg ikke opholde Dem længe med den anden.

Som det fremgår af det, som jeg allerede har sagt, er det i det væsentlige min opfattelse, at Domstolen ikke kan udtale, om sagsøgeren har ret eller ej vedrørende dette punkt, fordi den omstændighed, at udvælgelseskomiteen ikke har fremlagt sin begrundelse, gør en sådan dom umulig.

I henhold til denne domstols retspraksis er magtfordrejning forbundet med det forhold, at en administrativ myndighed benytter de beføjelser den har modtaget, til et andet formål end det, hvortil den modtog dem. Jeg spurgte under retsmødet sagsøgerens advokat, til hvilket forkert formål efter hans opfattelse udvælgelseskomiteen i denne sag havde udøvet sin beføjelse til at udelukke en ansøger fra en udvælgelsesprøve. Han svarede, at ingen lovlydig udvælgelseskomite kunne træffe så inkonsekvente afgørelser, som udvælgelseskomiteen i denne sag traf vedrørende henholdsvis sagsøgeren, M og S. Dette kan være korrekt eller ej. Hvordan kan vi vide det?

Da udvælgelseskomiteen ikke fremlagde sine grunde til sine handlinger, kan vi ikke vide det.

Følgelig finder jeg, at sagsøgeren bør gives medhold i sin påstand; følgelig bør udvælgelseskomiteens udtalelse i udvælgelsesprøve KOM/A/15/73 og alle de udnævnelser, som er foretaget på grundlag af denne udtalelse erklæres ugyldige; Kommission bør afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.

( 2 ) –

( 3 ) – » — manglende bevis for universitetseksamen eller for hermed ligestillede faglige kundskaber — Deres faglige kundskaber er faktisk blevet vurderet i sammenligning med arbejdsområdet for en tjenestemand, der har afsluttet en universitetsuddannelse med embedseksamen, og som udfører opgaver i kategori A i den i personalevedtægtens artikel 5 forudsatte betydning».