For således at undgå at fratage proceduren i denne bestemmelse, der har til formål at sikre, at der træffes endelig afgørelse om sagsomkostninger, dens effektive virkning, kan det ikke godtages, at en anfægtelse i den nævnte artikels forstand kun opstår, når den part, som en begæring om betaling af sagsomkostninger – der er fremsat af den vindende part – er rettet til, udtrykkeligt har anfægtet en sådan begæring i sin helhed.

Derimod er den økonomiske situation for den part, der pålægges at betale sagsomkostninger, ikke omfattet af de kriterier, som Unionens retsinstanser anvender, når de fastsætter størrelsen af de udgifter, der kan kræves erstattet inden for rammerne af en sag om fastsættelse af sagsomkostninger.

Enhver anden vurdering, der indebærer, at et EU-organs krav på at opnå fuld eller delvis erstatning for advokatsalærer er betinget af, at organet kan godtgøre, at advokatbistanden var objektivt begrundet, vil nemlig reelt udgøre en indirekte begrænsning af den ret, der er sikret ved artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, og medføre, at Unionens retsinstanser har pligt til at sætte deres egen vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de institutioner og organer, der har ansvaret for at organisere deres tjenestegrene. En sådan opgave er imidlertid hverken forenelig med artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen eller med de beføjelser, som Unionens institutioner og organer har vedrørende håndteringen af deres sager ved Unionens retsinstanser.

Selv om den omstændighed, at et EU-organ har fået bistand af en befuldmægtiget og en ekstern advokat, således ikke er relevant for vurderingen af, om de omhandlede udgifter eventuelt kan kræves erstattet, idet der ikke principielt kan ses bort fra sådanne udgifter, kan denne omstændighed imidlertid påvirke fastsættelsen af størrelsen af de udgifter, der i sidste ende kan kræves erstattet i forbindelse med sagen. I denne henseende foreligger der således ikke en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af sagsøgere, når et sagsøgt EU-organ beslutter at få bistand af en advokat i visse sager, mens det i andre sager repræsenteres ved sine egne tjenestemænd.

Det fremgår af artikel 19, stk. 1, i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på rettergangsmåden ved Retten i henhold til den nævnte statuts artikel 53, stk. 1, at Unionens institutioner med henblik på den måde, hvorpå de vil lade sig repræsentere eller bistå for Unionens retsinstanser, frit kan vælge at antage en advokat. Ved anvendelsen af den nævnte bestemmelse i statutten skal EU-organer sidestilles med de nævnte institutioner.

Udgifterne til de oversættelser, som EU-institutionerne og EU-organerne er forpligtet til at fremlægge for Retten i henhold til procesreglementets artikel 43, stk. 2, kan ikke anses for udgifter, der kan kræves erstattet. Det er i øvrigt kun i forhold til intervenienter, at Retten under visse omstændigheder anser oversættelsesudgifter for nødvendige udgifter.

Hvad i denne forbindelse angår et søgsmål anlagt på græsk mod et EU-organ, hvis repræsentanter ikke behersker dette sprog og har fået bistand af en ekstern græsktalende advokat, skal antagelsen af denne sidstnævnte anses for at have været tilstrækkelig til, at nævnte organ inden for rammerne af den retslige procedure kunne arbejde på græsk i overensstemmelse med de forpligtelser, der er nævnt i artikel 35, stk. 3, i Rettens procesreglement og artikel 1 i forordning nr. 1 om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på det sproglige område, som ændret ved forordning nr. 517/2013. Såfremt det medgives, at oversættelsesudgifter udgør udgifter, der kan kræves erstattet, vil dette imidlertid føre til en forskelsbehandling på grund af sprog, idet sådanne udgifter ikke ville være blevet afholdt af EU-organet, hvis sagsøgeren havde valgt et andet processprog, som det nævnte organ beherskede.

(jf. præmis 61, 62 og 64)

Henvisning til:

Domstolen: kendelse af 26. november 2004, EIB mod De Nicola, sag C-198/02 P(R)-DEP, EU:C:2004:754, præmis 21 og 22

Retten: kendelse af 18. april 2006, Euroalliages m.fl. mod Kommissionen, sag T-132/01 DEP, EU:T:2006:112, præmis 46