For det første er medlemsstaternes lufthavne en del af det nævnte geografiske område og dermed af Unionens område. For det andet må det konstateres, at bestemmelserne i forordning nr. 1889/2005 ikke udelukker anvendelsen af den i forordningens artikel 3, stk. 1, fastsatte angivelsespligt i internationale transitområder i de nævnte lufthavne, og at artikel 52 TEU og artikel 355 TEUF heller ikke udelukker disse områder fra traktaternes territoriale anvendelsesområde eller fastsætter en undtagelse vedrørende disse. Det følger heraf, at når en fysisk person rejser fra et sted, der ikke er en del af det geografiske område, som er omhandlet i artikel 52 TEU og artikel 355 TEUF, til et sted, der er en del af dette område, rejser denne person ind i Unionen i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005.

Artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1889/2005 af 26. oktober 2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet, skal fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte angivelsespligt finder anvendelse i det internationale transitområde i en medlemsstats lufthavn.

Som generaladvokaten har anført i punkt 44 og 45 i forslaget til afgørelse, følger det derfor af formålet med forordning nr. 1889/2005, af den internationale sammenhæng, hvori denne indgår, og af nødvendigheden af at sikre, at den i denne forordnings artikel 3, stk. 1, fastsatte angivelsespligt har en forebyggende og afskrækkende virkning, at det i denne bestemmelse omhandlede begreb »fysiske personer, som rejser ind i eller forlader« Unionen skal fortolkes bredt.

Spørgsmålet om, hvorvidt en tredjelandsstatsborger, der befinder sig i det internationale transitområde i en medlemsstats lufthavn, har passeret en af Unionens ydre grænser som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 562/2006, er uden betydning for de foregående betragtninger. Da der ikke i hverken den ene eller den anden af disse tekster er nogen udtrykkelig bestemmelse herom, kan fortolkningen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005 således ikke afhænge af fortolkningen af begrebet »passage af en af Unionens ydre grænser« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 562/2006.

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal internationale transitområder i medlemsstaters lufthavne ikke udelukkes fra anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005, således at en fysisk person, som stiger ud af et luftfartøj, der ankommer fra et tredjeland, i en lufthavn beliggende på en medlemsstats område, og som opholder sig i denne lufthavns internationale transitområde, indtil vedkommende går om bord på et andet luftfartøj, der afgår til et andet tredjeland, er omfattet af den i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005 fastsatte angivelsespligt, hvis vedkommende er i besiddelse af et beløb i likvide midler på 10000 EUR eller derover, når den pågældende rejser ind i Unionen. I denne forbindelse tilkommer det medlemsstaterne at træffe de foranstaltninger, der er egnede til at give de berørte personer adgang til at overholde denne pligt på vilkår, der sikrer deres fulde retssikkerhed.

(jf. præmis 34, 36 og 40-43 samt domskonkl.)