ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Ifølge Det Forenede Kongeriges regering kræves i henhold til fodnote 3 alene en »væsentlig andel« eller en »de minimis-mængde« kul med et indhold af flygtige stoffer på mindre end 10%. Det Forenede Kongerige har gjort gældende, at Aberthaw-kraftværket hele tiden har været drevet med en kulblanding baseret hovedsageligt på antracitkul med et indhold af flygtige stoffer på mellem 6% og 15%, herunder en væsentlig andel kul med et indhold af flygtige stoffer på mindre end 10%. Imidlertid har det aldrig været drevet udelukkende på kul med et indhold af flygtige stoffer på mindre end 10%. Det Forenede Kongerige har endvidere forklaret, at kraftværket ikke kan fungere med brændstof bestående udelukkende af kul med et indhold af flygtige stoffer på under 10%, eftersom det er farligt at drive kraftværket med kul med et indhold af flygtige stoffer på under 9%, og idet det i praksis er næsten umuligt at opretholde niveauet for indholdet af flygtige stoffer på mellem 9% og 10%. Det Forenede Kongerige har endvidere gjort gældende, at det ville være umuligt at udvinde tilstrækkelige forsyninger af kul, således at det faste årlige indhold af flygtige stoffer er mindre end 10%. Det Forenede Kongerige har derfor anfægtet den måde, som Kommissionen foreslår, at beregningen af indholdet af flygtige stoffer skal foretages på, idet det i stedet bør måles på et månedligt eller endog 48-timers grundlag.
37.

Jeg ser således ingen grund til at anlægge et andet ræsonnement end det, Domstolen har fastlagt i denne dom. Domstolen har således bemærket, at et maskinstop, der er provokeret af et for tidligt funktionssvigt af visse af delene på et luftfartøj, ganske vist udgør en pludselig opstået situation. Den har imidlertid tilføjet, at et sådant stop er uløseligt forbundet med et sådant fartøjs meget komplekse funktionsmåde, eftersom dette anvendes af luftfartsselskabet under ofte vanskelige og ekstreme forhold, herunder vejrforhold, ydermere under den forudsætning, at ingen af et luftfartøjs dele er bestandige ( 15 ). Domstolen har konkluderet, at i forbindelse med et luftfartselskabs aktiviteter er denne pludselige begivenhed uløseligt forbundet med luftfartselskabets sædvanlige aktivitetsudøvelse, eftersom det almindeligvis konfronteres med den slags uventede tekniske fejl ( 16 ).
47.

I den foreliggende sag har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen ikke var forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, efter at den havde fastslået, at VLT-aftalen, som den havde vurderet sammen med tillægget, skabte en fordel for OPAP som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Sagsøgerne har anført, at det på det pågældende tidspunkt burde have stået klart for Kommissionen, at VLT-aftalen indebar (en antagelig uforenelig) støtte. Med andre ord var Kommissionen, så vidt jeg forstår appellanternes argumenter, stødt på alvorlige vanskeligheder i forbindelse med vurderingen af de anmeldte foranstaltninger og burde have indledt den formelle undersøgelsesprocedure. Desuden har appellanterne gjort gældende, at Retten begik adskillige fejl i den appellerede doms præmis 50-53, som ifølge appellanterne foranledigede den til at drage den fejlagtige konklusion, at Kommissionens vurdering af de anmeldte foranstaltninger ikke gav anledning til alvorlige vanskeligheder. Appellanterne søger nærmere bestemt at påvise, at Retten ved at tillade de græske myndigheder at indføre ændringer af de oprindeligt anmeldte foranstaltninger efter adskillige omgange beregninger og omberegninger i virkeligheden har begrænset Kommissionens pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure til tilfælde, hvor der er uenighed mellem Kommissionen og den medlemsstat, der har anmeldt foranstaltningen. Endelig har appellanterne hævdet, at Retten begik en retlig fejl, idet den foretog en individuel bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som var fremlagt i første instans for at godtgøre eksistensen af alvorlige vanskeligheder, når den skulle have undersøgt disse omstændigheder samlet med henblik på at afgøre, hvorvidt der forelå alvorlige vanskeligheder.
71.

Som det endvidere atter fastslås i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (tekniske hjælpemidler), er retspraksis om fri bevægelighed principielt ikke til hinder for, at medlemsstaterne har krav om forudgående godkendelse. Den er heller ikke til hinder for, at medlemsstater stiller krav til virksomheder om fremlæggelse af oplysninger, som bistår i bedømmelsen af, hvorvidt medlemsstaten vil tillade markedsføring af fødevarer, der indeholder bestemte ingredienser, på dens område ( 22 ). Det bekræftes endvidere i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (tekniske hjælpemidler), at medlemsstaters mulighed for at benytte sig af en ordning med forudgående godkendelse skal være reel. Den bør ikke umuliggøres af betingelser, der i praksis afskærer medlemsstaten fra at kunne kontrollere, at der ikke foreligger reelle risici for den offentlige sundhed forud for tilladelse til produkter på dens marked ( 23 ). Jeg mener, at kravet om, at en medlemsstat foretager en fuldstændig skudsikker og omfattende gennemgang af samtlige tilgængelige videnskabelige oplysninger forud for, at det tillades, at markedsføringen suspenderes ved en ordning med forudgående godkendelse, i betænkelig grad ville minde om dette. Endelig skal jeg henvise til, at ordningen i denne sag ikke indebærer et forbud uden mulighed for dispensation. Den omhandler en ordning med forudgående godkendelse. Medlemsstaten trykker metaforisk set ikke på stopknappen, men kun på pauseknappen. Det, der kræves i relation til risikovurderinger og begrundelserne for sidstnævnte, bør logisk set være lavere end førstnævnte. Alle disse forhold tipper balancen i retning af en mere nuanceret tilgang til bevisbyrden.
35.

I overensstemmelse med Domstolens definition fastsætter den anfægtede anordning kriterier og fremgangsmåder for anvendelse af vindmøller samt regler og kontrolprocedurer for et ubestemt antal vindmølleprojekter. Det er nærliggende at antage, at dens bestemmelser kan have mærkbar indvirkning på miljøet. Allerede af denne grund forekommer det hensigtsmæssigt at underkaste den en miljøvurdering med deltagelse af offentligheden. Navnlig i forbindelse med en bred fortolkning af anvendelsesbetingelserne for direktiv 2001/42 taler dette for at anse anordningen for en plan eller et program.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora) forelagte spørgsmål således:

»Spørgsmål 1:

Artikel 14 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 bør fortolkes således, at en national ret kan støtte sig til et andet dokument end et modtagelsesbevis for at fastslå, at forkyndelse blev foretaget i overensstemmelse med denne bestemmelse. De pågældende dokumenter skal for at anses for tilsvarende til et modtagelsesbevis give den nationale ret mulighed for at efterprøve, at adressaten har modtaget forkyndelse på en måde, som beskytter hans eller hendes processuelle rettigheder.

Spørgsmål 2:

Forordning nr. 1393/2007 bør fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national regel, hvorefter en forkyndelse anses for foretaget over for adressaten, når den underskrives af en tredjemand, forudsat at afleveringen sker på adressatens bopæl, og forudsat at det forkyndte dokument afleveres til en voksen person, der rimeligvis kan forventes at give det til adressaten.

Spørgsmål 3:

Forordning nr. 1393/2007 er til hinder for en national regel, som bestemmer, at den uregelmæssige forkyndelse, som følger af den formular, der findes i bilag II i forordning nr. 1393/2007, mangler, kan afhjælpes ved at lade et tidsrum gå, hvor adressaten ikke gør indsigelse mod, at formularen mangler. Denne undladelse kan kun afhjælpes ved, at formularen forkyndes for adressaten i overensstemmelse med de gældende bestemmelser i forordning nr. 1393/2007.«
43.

Domstolen har allerede fastslået, at sådanne forpligtelser foreligger, såfremt det måtte vise sig, at der efter ikrafttrædelsen af VVM-direktivet i forbindelse med et projekt er blevet udført arbejder eller fysiske indgreb, der skal anses for et projekt i dette direktivs forstand, uden at der er foretaget en vurdering af deres indvirkning på miljøet i et tidligere led af godkendelsesproceduren. I så fald skal de kompetente myndigheder tage denne undladelse i betragtning i sammenhæng med udstedelsen af en senere tilladelse og sikre dette direktiv dets effektive virkning ved at påse, at en sådan vurdering i det mindste foretages i dette led af proceduren ( 19 ).
Det bestemmes i artikel 13, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem ( 3 ):

»Stater, regioner, amter, kommuner og andre offentligretlige organer anses ikke som afgiftspligtige personer for så vidt angår virksomhed eller transaktioner, som de udøver eller foretager i deres egenskab af offentlig myndighed, også selv om de i forbindelse med denne virksomhed eller disse transaktioner modtager gebyrer, afgifter, bidrag eller vederlag.

Når de udøver sådanne former for virksomhed eller foretager sådanne transaktioner, skal de dog betragtes som afgiftspligtige personer for så vidt angår disse former for virksomhed eller disse transaktioner, såfremt deres fritagelse for afgiftspligten ville føre til konkurrenceforvridning af en vis betydning.

Under alle omstændigheder anses offentligretlige organer som afgiftspligtige personer for så vidt angår de i bilag I anførte former for virksomhed, medmindre den udøvede virksomhed er ubetydelig.«
69.

I den foreliggende sag har Kommissionen imidlertid gjort gældende, at forbuddet mod nedsatte afgiftssatser for elektroniske ydelser også var af betydning for afgiftspligtige personer inden for EU, idet det har forhindret skadelig afgiftskonkurrence mellem medlemsstaterne. Netop fordi det for disse afgiftspligtige personer fortsat alene var deres hjemsted, der var afgørende for deres afgiftsbyrde med hensyn til elektroniske ydelser, kunne en medlemsstat have forsøgt at få disse tjenesteydere til at etablere sig på dens område ved at indføre en nedsat afgiftssats. Det er nemlig forholdsvis enkelt at flytte hovedsædet for et elektronisk salgsnet.
61.

Formålet med at bryde automatikken fra en miljøvurdering i henhold til habitatdirektivet til den strategiske miljøvurdering til fordel for en forundersøgelse er snarere først og fremmest at undgå unødvendige udgifter og at fremme proceduren. Til dette formål er arealets størrelse velegnet som skillelinje mellem planer, som altid kræver en vurdering, og planer, hvor der først gennemføres en forundersøgelse. Selv om der utvivlsomt findes planer og projekter med selv begrænsede dimensioner, som kan have væsentlig indvirkning på miljøet ( 25 ) (og for hvilke der følgelig også skal gennemføres en strategisk vurdering i henhold til artikel 3, stk. 3), kan det på den ene side typisk lægges til grund, at større foranstaltninger i hvert fald har større indvirkninger end sammenlignelige, mindre planer, og at det derfor ofte vil være unødvendigt at gennemføre en forundersøgelse for større foranstaltninger. Da det på den anden side ikke kræver nogen nævneværdig ekstra indsats at fastslå arealets størrelse, kan dette effektivt begrænse udgifterne uden at stå i vejen for gennemførelsen af direktivets overordnede mål, som består i at indføre en procedure med tidlig kontrol for så vidt angår retsakter, der kan have mærkbare indvirkninger på miljøet ( 26 ).
91.

På baggrund af de anførte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som tribunal administratif de Melun (forvaltningsdomstolen i Melun, Frankrig) har forelagt, som følger: »1) Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser finder anvendelse på inddrivelsen af renter, der opstår som følge af trufne foranstaltninger i medfør af artikel 11, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter og artikel 5a i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3002/92 af 16. oktober 1992 om fælles gennemførelsesbestemmelser for kontrol med anvendelse af og/eller bestemmelse for produkter fra intervention. 2) I et tilfælde som det i hovedsagen foreliggende gælder følgende for muligheden for at inddrive renter for hver af de to hovedfordringer: — den ikke hidrører fra en vedvarende eller gentagen uregelmæssighed som omhandlet i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 2988/95, og — den forældes, når fristen på otte år i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i forordning nr. 2988/95 udløber, idet denne frist begynder at løbe den dag, hvor den uregelmæssighed, som lå til grund for pligten til at betale hovedfordringen, blev begået. 3) EU-retten er ikke til hinder for anvendelsen af de frister, der er fastsat i den franske civillovbogs artikel 2224, på en forældelse, der endnu ikke er indtrådt på datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 2008-561.«
31.

Det bemærkes i denne forbindelse, at det fremgår af artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 805/2004, at en retsafgørelse om et ubestridt krav attesteres efter anmodning, der »til enhver tid« kan indgives, hvilket indebærer, at en kreditor i princippet allerede i stævningen kan supplere sin principale påstand med en subsidiær påstand om attestering af den afgørelse, der senere skal træffes ( 9 ), dog under forudsætning af, at denne afgørelse er umiddelbart eksigibel i domsstaten ( 10 ). En sådan påstand om attestering er ikke undergivet et krav om, at kreditor skal føre bevis for, at han i en anden medlemsstat har anlagt sag med påstand om anerkendelse eller fuldbyrdelse af afgørelsen, eller at debitor ejer aktiver, der befinder sig i andre medlemsstater, over for hvilke der kan iværksættes tvangsfuldbyrdelsesforanstaltninger. Et krav om at fremlægge sådanne beviser, der er vanskelige at føre, vil i øvrigt alvorligt kunne skade effektiviteten af forordning nr. 805/2004, hvis hovedformål er at gøre det nemmere for nationale fuldbyrdelsesdokumenter at bevæge sig frit inden for det europæiske retlige område. Det er endvidere fuldt ud tænkeligt, at en debitor, der er bosiddende i den samme medlemsstat som den pågældendes kreditor, under retssagen vil organisere sin egen insolvens ved at overføre sine aktiver til udlandet for at undgå retsforfølgning.
45.

Det følger af forelæggelsesafgørelsen, at L var den person, der gav kaptajnen instrukser om at sejle skibet, idet han vidste, at såfremt denne instruks blev fulgt, ville transformatoren og de tilhørende ruller blive indført i EU-toldområdet uden at blive frembudt for de kompetente tyske toldmyndigheder. Det fremgår også klart af forelæggelsesafgørelsen, at de schweiziske toldmyndigheder havde meddelt L, at de kompetente tyske toldmyndigheder skulle underrettes om den planlagte transport. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilstrækkeligt til, at den anden betingelse er opfyldt i den for retten verserende sag. I denne henseende bør det imidlertid bemærkes, som Kommissionen har fremhævet, at sætningen »med rimelighed burde have vidst« henviser til en oplyst og omhyggelig erhvervsdrivendes adfærd ( 22 ), hvilket f.eks. betyder, at en arbejdsgiver ikke kan undgå ansvar, blot fordi den ansvarlige medarbejder ikke havde tilstrækkelig juridisk viden om den toldprocedure, der skulle følges.
24.

De procesdeltagere, der har afgivet indlæg i den foreliggende sag, herunder sagsøgeren i hovedsagen, er enige om, at der med sted, hvortil der er offentlig adgang mod betaling af entré i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den anførte bestemmelse i Romkonventionen, må menes, eller i hvert fald på tidspunktet for vedtagelsen af denne konventionen måtte menes et sted, hvor man netop betalte entré for at få mulighed for at se den fjernsynsudsendelse, der blev vist offentligt dér ( 14 ). Behovet for en sådan retlig ordning som den, som artikel 13, litra d), i Romkonventionen fastsætter, opstod som følge af den sædvanlige praksis på fjernsynets daværende udviklingstrin med offentlige fjernsynsfremførelser, som der var adgang til mod betaling af entré. Det drejede sig om muligheden for at forbyde disse fremførelser, hvis de tilsidesatte interesserne hos radio- og fjernsynsselskaberne eller hos arrangørerne af den begivenhed, der blev transmitteret i fjernsynet. Udtrykket »mod betaling af entré« skal imidlertid ikke forstås ordret her. Adgang til fremførelsessalen er naturligvis lige som ved andre forestillinger, f.eks. i biografen eller teatret, kun tilladt mod fremvisning af en kvittering for betalingen, f.eks. en billet. Prisen for billetten er imidlertid ikke et gebyr for »adgangen« til salen, men for muligheden for at se fremførelsen.
8.

Denne ret har anført, at iltkoncentratorerne i lighed med flasker med medicinsk ilt og beholdere med flydende ilt udgør en tredjedel af de tilgængelige iltkilder på markedet, og at alle disse kilder kan udskiftes med hinanden og/eller supplere hinanden. Den forelæggende ret har således for det første henvist til en rapport fra Centre fédéral d’expertise des soins de santé belge (det føderale ekspertisecenter for sundhedspleje), hvoraf fremgår, at hver kilde findes i en stor, stationær udgave og en lille, transportabel model. Den forelæggende ret har anført, at det af denne rapport desuden fremgår, at iltbehandlingerne for så vidt angår den kliniske effekt for patienten svarer til hinanden, uafhængigt af, hvilken af de tre kilder der anvendes til at give ilt, og af, om kilden er stationær eller transportabel, idet forskellene mellem disse iltadministrationsmetoder kun er knyttet til bekvemmelighedsspørgsmål (støj, anvendelse uden for hjemmet, tilgængelig størrelse, patientens genopfyldning af den transportable udgave) samt omkostningerne for samfundet. Den forelæggende ret har for det andet anført, at den belgiske lovgivning om obligatorisk syge- og invalideforsikring anerkender, at disse iltkilder fuldt ud kan udskiftes med hinanden, idet en iltflaske indgår i den omkostning til iltkoncentratoren, der kan refunderes.
24.

Kongeriget Nederlandene har i den til erklæringen vedlagte skrivelse, og således som det har redegjort for i retsmødet, imidlertid anført, at det under drøftelserne af udkastet til rammeafgørelsen havde talt for, at denne alene skulle kunne finde anvendelse på fremtidige sager. Denne medlemsstat har forklaret, at muligheden i rammeafgørelsens artikel 28, stk. 2, bl.a. blev indført på dennes anmodning, og at den var en vigtig bestanddel af den politiske aftale om rammeafgørelsen, som blev indgået ved Rådets samlinger (retlige og indre anliggender) den 4. december 2006 og den 15. februar 2007. Ligeledes har Kongeriget Nederlandene uddybende forklaret, at rammeafgørelsen blev opført på dagsordenens liste »A« så kort tid inden Rådets samling (retlige og indre anliggender) den 27. november 2008, at det ikke var muligt at følge den interne procedure for forberedelse af samlingen i Rådet. Som følge heraf fremsendte Kongeriget Nederlandene ikke i forbindelse med vedtagelsen af rammeafgørelsen på Rådets samling (retlige og indre anliggender) den 27. november 2008 en erklæring som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 28, stk. 2. Denne medlemsstat har præciseret, at den ikke desto mindre meddelte, at den ville fremsætte denne erklæring, da Rådet (retlige og indre anliggender) den 4. december 2006 nåede frem til en politisk aftale. Ifølge medlemsstaten kan denne meddelelse anses for at have fået virkning fra rammeafgørelsens vedtagelse den 27. november 2008.
70.

I henhold til artikel 14, stk. 2, litra c), anses bl.a. overdragelse af en vare i henhold til en kommissionsaftale med henblik på køb eller salg for levering af varer. I henhold til momsdirektivets artikel 28 anses en afgiftspligtig person, som handler i eget navn, men for tredjemands regning, for selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse. Som Domstolen allerede har fastslået i dommen i sagen Henfling m.fl. vedrørende salgskommission, skaber momsdirektivets artikel 28 en retlig fiktion om to identiske ydelser, som efter hinanden leveres af ordregiveren til mellemmanden samt af mellemmanden til kunden ( 28 ). Det samme gælder i omvendt retning for indkøbskommissionen, som CObMa-noten omhandler.
19.

Umiddelbart er det efter min opfattelse udelukket at anse sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra n), for, således som den indstævnte i hovedsagen har gjort gældende, at indeholde en forpligtelse for medlemsstaterne til at fritage alle kulturelle tjenesteydelser for moms. Alene valget af ordet »visse« i stedet for »alle« eller »de« er tilstrækkeligt udtryk for, at EU-lovgiver ikke har ønsket at gøre denne fritagelse til en generel fritagelse for alle disse tjenesteydelser, men derimod at skabe mulighed for en sådan fritagelse for nogle af disse tjenesteydelser.
Direktivets artikel 318 er affattet som følger:

»1. For at forenkle opkrævningen af afgiften kan medlemsstaterne efter høring af Momsudvalget for visse transaktioner eller for visse kategorier af afgiftspligtige videreforhandlere fastsætte, at afgiftsgrundlaget for leveringer af varer, der er omfattet af fortjenstmargenordningen, fastsættes for hver afgiftsperiode, for hvilken den afgiftspligtige videreforhandler skal afgive den i artikel 250 omhandlede momsangivelse.

I det i første afsnit omhandlede tilfælde er afgiftsgrundlaget for leveringer af varer, hvorpå der anvendes én og samme momssats, den afgiftspligtige videreforhandlers samlede fortjenstmargen med fradrag af momsen vedrørende samme fortjenstmargen.

2. Den samlede fortjenstmargen er lig med forskellen mellem følgende to beløb:

a) det samlede beløb for de leveringer af varer, der er omfattet af fortjenstmargenordningen, og som den afgiftspligtige videreforhandler har foretaget i løbet af den afgiftsperiode, som angivelsen vedrører, dvs. det samlede beløb af salgspriserne

b) det samlede beløb for de køb af varer, der er omhandlet i artikel 314, og som den afgiftspligtige videreforhandler har foretaget i løbet af den afgiftsperiode, som angivelsen vedrører, dvs. det samlede beløb af købspriserne.

3. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at undgå, at de i stk. 1 omhandlede afgiftspligtige personer opnår uberettigede fordele eller lider uberettigede tab.«
51.

I dommen af 24. maj 2011, Kommissionen mod Østrig ( 14 ), fastslog Domstolen, at »det forhold, at notarvirksomhed forfølger formål af almen interesse, som bl.a. er at sikre lovligheden og retssikkerheden med hensyn til dokumenter, der oprettes mellem private, [er] et tvingende alment hensyn, som kan begrunde eventuelle begrænsninger for artikel [49 TEUF], som udspringer af de særlige egenskaber for notarvirksomhed, såsom de rammer, der gælder for notarer i kraft af de ansættelsesprocedurer, der gælder for dem, begrænsning i deres antal og deres stedlige kompetence, eller endvidere reglerne for deres vederlag, uafhængighed, uforenelighed og uafsættelighed, for så vidt som disse begrænsninger gør det muligt og er nødvendige for at opnå disse formål«.