ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Kommissionen har i henhold til artikel 258 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde nedlagt påstand om, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 343 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 39 i protokol nr. 4 om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank, artikel 2, 18 og 22 i protokol nr. 7 vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter samt artikel 4, stk. 3, i traktaten om den Europæiske Union, idet den i den slovenske nationalbanks lokaler har beslaglagt dokumenter vedrørende udførelsen af ESCB’s og Eurosystemets opgaver og ved i denne sammenhæng ikke at have arbejdet på loyal vis med ECB.
—

Rådet tilpligtes at betale et beløb på 100 000 EUR for den ikke-økonomiske skade, som George Haswani har lidt.
Appel iværksat den 26. marts 2019 af Cham Holding Co. SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 16. januar 2019 i sag T-413/16, Cham mod Rådet

(Sag C-261/19 P)

(2019/C 187/54)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Cham Holding Co. SA (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Som følge heraf ophæves dom af 16. januar 2019, Cham mod Rådet, T-413/16.

Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 og de efterfølgende retsakter til gennemførelse heraf annulleres, for så vidt som de vedrører appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende gøres det gældende, at der er begået en retlig fejl, idet Retten tilsidesatte den i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder fastsatte ret for appellanten til at blive hørt forud for vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at der er begået en retlig fejl, og at de faktiske omstændigheder er blevet fordrejet, for så vidt som Retten så bort fra de artikler, som appellanten havde indleveret til støtte for sit annullationssøgsmål med henblik på at godtgøre, at det ikke ydede støtte til den syriske regering.

Med det tredje anbringende gøres det gældende, at der er begået en retlig fejl, for så vidt som Retten ikke fastslog, at bestemmelse 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP, hvorefter tilhørsforholdet til Al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder sanktionspålæggelsen, og hvorved bevisbyrden ved samme lejlighed blev vendt, er ulovlige.
2)

Har det betydning for besvarelsen af det første spørgsmål, at: a) den eventuelle restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser er betydeligt begrænset i både geografisk og indholdsmæssig henseende (potentiel anvendelse af en de minimis-undtagelse) b) den nationale lovgivning ikke synes, retligt eller faktisk, at medføre en forskellig regulering af situationen for enheder, der hovedsageligt leverer tjenesteydelser til statsborgere fra andre EU-medlemsstater på den ene side, og situationen for enheder, der fokuserer på et nationalt klientel på den anden side?
—

Den Hellenske Republik tilpligtes at betale et beløb svarende til 2 639,25 EUR pr. dag fra datoen for afsigelse af dommen C-149/14 indtil datoen for afsigelse af dom i nærværende sag eller datoen for opfyldelsen af dom C-149/14, hvis dette sker først, og såfremt dette beløb ikke overstiger det, at betale et fast beløb på mindst 1 310 000 EUR.
2)

I tilfælde af, at det første spørgsmål ikke besvares bekræftende: Skal artikel 56 TEUF samt direktiv 96/71/EF og direktiv 2014/67/EU da fortolkes således, at de er til hinder for pålæggelse af kumulative bøder for overtrædelser af formelle forpligtelser ved beskæftigelse af arbejdstagere på tværs af grænserne uden absolutte maksimumgrænser?
2)

Besvares det første spørgsmål bekræftende, skal artikel 1, stk. 1, og artikel 5 i direktiv 2011/16 da, i givet fald under hensyntagen til udviklingen i fortolkningen af artikel 26 i OECD’s modelbeskatningsoverenskomst, fortolkes således, at en anmodning om udveksling sammen med et påbud udstedt af den bistandssøgte medlemsstats kompetente myndighed for at følge op på anmodningen, opfylder kriteriet om, at der ikke er tale om åbenlyst manglende forventet relevans, når den bistandssøgende medlemsstat angiver den berørte skattepligtige persons identitet, den periode, der er omfattet af undersøgelsen i den bistandssøgende medlemsstat, og identiteten af den, som er i besiddelse af de pågældende oplysninger, og samtidig anmoder om oplysninger om ikke nærmere præciserede kontrakter, faktureringer og betalinger i tilknytning hertil, som imidlertid er afgrænset af kriterierne vedrørende for det første den omstændighed, at de er indgået af den, som er i besiddelse af de identificerede oplysninger, for det andet den omstændighed, at de vedrører de skatteår, der er omfattet af den undersøgelse, som foretages af myndighederne i den bistandssøgende stat, og for det tredje deres tilknytning til den identificerede berørte skattepligtige person?
—

har tilvejebragt et kloaknet i 31 byområder (Aradippou, Ypsonas, Dali, Varoklini, Derinia, Sotira, Xylofagou, Pervolia, Kolossi, Poli Chrisochous, Libadia, Dromolaxia, Pera Chorio-Nisou, Diopetri, Afgorou, Paliometocho, Kiti, Frenaros, Ormidia, Kokkinotrimithia, Trachoni, Episkopi, Xylotybou, Pano Polemidia, Pyla, Dybia, Parekklisia, Kakopetria, Achna, Meneou og Pyrgos), som krævet i henhold til dirketivets artikel 3 og bilag I, afsnit A, for disse byområder har sikret, at byspildevandet, der tilledes kloaknettet, underkastes sekundær rensning eller en tilsvarende rensning før udledningen som krævet i henhold til direktivets artikel 4, 10 og 15 samt bilag I, afsnit B og D.
Appel iværksat den 3. april 2019 af Andrew Clarke til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 25. marts 2019 i sag T-731/18, Clarke mod Kommissionen

(Sag C-284/19 P)

(2019/C 213/12)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Andrew Clarke (ved solicitor E. Lock)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse i overensstemmelse med Domstolens afgørelse.

— Det pålægges senest den 12. april 2019 (eller en anden dato, til hvilken artikel 50-perioden måtte blive forlænget) a) Retten at behandle søgsmålet i henhold til en tidsplan og på en måde, så den er i stand til at træffe endelig afgørelse derom, og b) Kommissionen som en foreløbig foranstaltning at afgive en begrundet udtalelse til Det Forenede Kongerige, hvori den giver udtryk for sin stillingtagen vedrørende de tilsidesættelser af EU-retten, som kan udledes af dens skrivelse til appellanten af 25. oktober 2018,

— Det fastslås, at parterne frit kan anmode Retten om yderligere passende påbud.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen fremført et anbringende.

Retten lagde i kendelsen af 25. marts 2019 en urigtig forståelse af den påstand, appellanten havde fremsat i stævningen, til grund, og Retten fastslog med urette, at appellanten ikke havde retlig interesse i søgsmålet, og at den ikke havde kompetence til at tage appellantens påstand til følge.

Appellanten har ikke anmodet om, at Kommissionen skal anlægge et traktatbrudssøgsmål mod Det Forenede Kongerige. Der er nedlagt påstand om annullation af to afgørelser fra Kommissionen, hvoraf den ene blev fejlagtigt identificeret af Retten. I denne henseende støtter den citerede retspraksis, som Retten har lagt til grund, enten ikke de pågældende anbringender, eller også er den irrelevant. Appellanten er berettiget til at søge disse afgørelser annulleret, for så vidt som de er rettet til ham og/eller berører ham umiddelbart og individuelt. Endvidere gøres det subsidiært gældende, at appellanten er berettiget til at anlægge sag i medfør af artikel 265 TEUF på det grundlag, at Kommissionen har undladt at handle, idet den ikke fremsendte en begrundet udtalelse til Det Forenede Kongerige i henhold til en bindende forpligtelse i medfør af artikel 258, stk. 1, TEUF til at gøre dette, henset til at Kommissionen implicit i den anden af disse afgørelser anerkendte, at Det Forenede Kongerige havde tilsidesat EU-retten, idet Kommissionen tog hensyn til dens skønsbeføjelse i henhold til artikel 258, stk. 2, TEUF. Det er på det grundlag, at den begrundede udtalelse også burde være rettet til appellanten og/eller ville berøre ham umiddelbart og individuelt. Appellanten er endvidere berettiget til at søge et påbud og foreløbige foranstaltninger for så vidt angår hans påstande på grundlag af artikel 265 TEUF.
C 213/21

Appel iværksat den 29. april 2019 af Drex Technologies SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. februar 2019 i sag T-414/16, Drex Technologies mod Rådet

(Sag C-348/19 P)

(2019/C 213/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Drex Technologies SA (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 28. februar 2019 (T-414/16).

Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) samt de efterfølgende retsakter til gennemførelse heraf annulleres, for så vidt som de angår appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat tre anbringender.

Det første anbringende vedrører en retlig fejl, for så vidt som Retten tilsidesatte appellantens ret, som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder, til at blive hørt forud for vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger.

Det andet anbringende vedrører en retlig fejl og en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, idet Retten så bort fra de artikler, som appellanten har fremlagt til støtte for annullationssøgsmålet med henblik på at bevise, at appellanten ikke ydede støtte til det syriske regime.

Det tredje anbringende vedrører en retlig fejl, idet Retten ikke fandt at bestemmelserne i artikel 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP, hvorefter tilhørsforhold til al-Assad-familien eller Makhlouf-familien udgør et selvstændigt kriterium, der begrunder, at den ulovlige sanktion pålægges, idet bevisbyrden samtidig vendes om.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2016, L 141, s. 125).
Appel iværksat den 29. april 2019 af Almashreq Investment Fund til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. februar 2019 i sag T-415/16, Almashreq Investment Fund mod Rådet

(Sag C-349/19 P)

(2019/C 213/21)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Almashreq Investment Fund (ved avocat E. Ruchat)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Følgelig ophæves dom af 28. februar 2019 (T-415/16).

Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27. maj 2016 (1) samt de efterfølgende foranstaltninger til gennemførelse heraf annulleres, for så vidt som de angår appellanten.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for appellen anført tre anbringender.

Med det første anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har tilsidesat appellantens ret, som fastsat i artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder, til at blive hørt forud for vedtagelsen af nye restriktive foranstaltninger.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl og gengivet de faktiske omstændigheder urigtigt, idet den så bort fra de artikler, som appellanten fremlagde til støtte for annullationssøgsmålet med henblik på at bevise, at appellanten ikke ydede støtte til det syriske regime.

Med det tredje anbringende gøres det gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har fastslået, at det var ulovligt at vedtage bestemmelse 27 og 28 i afgørelse 2013/255/FUSP, i henhold til hvilke tilhørsforholdet til Al-Assadfamilien eller Makhlouffamilien udgør et selvstændigt kriterium, som begrunder at der pålægges sanktioner, idet bevisbyrden vendes om i samme anledning.

(1) Rådets afgørelse (FUSP) 2016/850 af 27.5.2016 om ændring af afgørelse 2013/255/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Syrien (EUT 2016, L 141, s. 125).
1.

Skal artikel 9, stk. 2, litra e), i direktiv 2011/95/EU (1) fortolkes således, at det »at nægte at gøre militærtjeneste i en konflikt« ikke kræver, at den berørte person har nægtet at gøre militærtjeneste i en formaliseret nægtelsesprocedure, når lovgivningen i hjemlandet ikke hjemler en ret til at nægte at gøre militærtjeneste?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London (Det Forenede Kongerige) den 26. marts 2019 — Secretary of State for the Home Department mod OA

(Sag C-255/19)

(2019/C 206/35)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London

Parter i hovedsagen

Appellant: Secretary of State for the Home Department

Indstævnt: OA

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal »beskyttelse i det land, hvor den pågældende er statsborger« som omhandlet i artikel 11, stk. 1, litra e), og artikel 2, litra e), i kvalifikationsdirektivet (1) forstås som en statslig beskyttelse?

2) Skal »beskyttelsestesten« eller »beskyttelsesvurderingen« anvendes både ved afgørelsen af, om der er en velbegrundet frygt for forfølgelse som omhandlet i kvalifikationsdirektivets artikel 2, litra e), og ved afgørelsen af, om der findes beskyttelse mod en sådan forfølgelse i henhold til kvalifikationsdirektivets artikel 7, og er denne test eller denne vurdering i bekræftende fald undergivet de samme kriterier i hvert tilfælde?

3) Såfremt der ses bort fra spørgsmålet om anvendelse af ikke-statslige aktørers beskyttelse i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), og spørgsmål 1) besvares bekræftende, skal beskyttelsens effektivitet eller tilgængelighed vurderes udelukkende på grundlag af statslige aktørers handlinger/funktioner, eller kan der tages hensyn til de beskyttende handlinger/funktioner, som udføres af private (civilsamfundet tilknyttede) aktører såsom familier og/eller klaner?

4) Er kriterierne (som forudsat i spørgsmål 2) og 3)) for den »beskyttelsesvurdering«, som skal udføres, når der tages stilling til ophør som omhandlet i artikel 11, stk. 1, litra e), de samme, som finder anvendelse i forbindelse med artikel 7?

(1) Rådets direktiv 2004/83/EF af 29.4.2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2004, L 304, s. 12).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia (Italien) den 25. februar 2019 — HB mod Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

(Sag C-168/19)

(2019/C 206/24)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Corte dei Conti — Sezione giurisdizionale per la Regione Puglia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: HB

Sagsøgt: Istituto Nazionale della Previdenza Sociale

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18 TEUF og 21 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats bestemmelser foreskriver, at en person, som har bopæl i en anden medlemsstat, som har oppebåret hele sin indkomst i den første medlemsstat, men som ikke har statsborgerskab i den anden medlemsstat, beskattes uden de skattemæssige fordele i den sidstnævnte medlemsstat?
3)

Såfremt spørgsmål 2b besvares benægtende (og der ikke er principielle betænkeligheder ved en henvisning til nationale bestemmelser): Er artikel 10, stk. 2, litra p), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF til hinder for en fortolkning, hvorefter en oplysning om fortrydelsesretten er »klar« og »koncis«, når henvisningen til en national bestemmelse — i den foreliggende sag § 492, stk. 2, i [Bürgerliches Gesetzbuch] (borgerlig lovbog) i den affattelse, der var gældende fra den 30. juli 2010 til den 12. juni 2014 — og dennes videre henvisning — i den foreliggende sag artikel 247, §§ 3-13, i [Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch] (lov om ikrafttrædelse af borgerlig lovbog) i den affattelse, der var gældende fra den 4. august 2011 til den 12. juni 2014 — obligatorisk fører til, at forbrugeren ud over blot at læse bestemmelserne også skal foretage en retlig subsumption — f.eks. med hensyn til, om kreditten er ydet denne på sædvanlige betingelser for aftaler, der er sikret ved pant i fast ejendom, og mellemfinansiering af disse, eller om der foreligger tilknyttede aftaler — for at opnå klarhed over, hvilke obligatoriske oplysninger, der skal være givet, for at fortrydelsesretten for dennes kreditaftale begynder at løbe?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht des Saarlandes (Tyskland) den 9. april 2019 — QM mod Finanzamt Saarbrücken

(Sag C-288/19)

(2019/C 206/43)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht des Saarlandes

Parter i hovedsagen

Sagsøger: QM

Sagsøgt: Finanzamt Saarbrücken

Præjudicielt spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 56, stk. 2, fortolkes således, at »udlejning af et transportmiddel til en ikke-afgiftspligtig person« også omfatter tilrådighedsstillelse af et køretøj, der indgår i en afgiftspligtig persons virksomhed (firmabil), til den pågældendes personale, når dette ikke yder noget vederlag herfor, som ikke består i dets (delvise) arbejdsydelse, og altså ikke erlægger nogen betaling, ikke anvender nogen del af sit kontante vederlag hertil og heller ikke i henhold til en aftale mellem parterne, hvorefter retten til at benytte firmabilen er knyttet til afståelse fra andre fordele, vælger mellem forskellige fordele, som tilbydes af den afgiftspligtige person?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1) som ændret ved Rådets direktiv 2008/8/EF af 12.2.2008 (EUT 2008, L 44, s. 11).
—

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 395, stk. 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (»momsdirektivet«) ved at indføre nye forenklingsforanstaltninger, der udvider nulsatsen og undtagelsen til det almindelige krav om at føre momsregnskab i henhold til den oprindelige Terminal Markets Order 1973 uden at have indgivet en anmodning til Kommissionen med henblik på Rådets godkendelse.
3.

Hvilken skønsmargen har en medlemsstat med hensyn til at reagere på et forbehold, som en anden kontraherende part har taget i henhold til WPPT’s artikel 15, stk. 3? Er medlemsstaten navnligt forpligtet til at nøjagtigt at afspejle vilkårene i det forbehold, som den anden kontraherende part har taget? Er en kontraherende part forpligtet til ikke at anvende 30-dagesreglen i Romkonventionens artikel 5, i det omfang den kan føre til, at en producer henhørende under den part, som har taget forbehold, modtager et vederlag i henhold til artikel 15, stk. 1, mens den samme optagelses udøvende kunstnere ikke modtager et vederlag? Kan den kontraherende part alternativt tildele rettigheder til statsborgere henhørende under den part, som har taget forbehold, på et mere generøst grundlag end den part, som har taget forbehold, har gjort, dvs. kan den kontraherende part tildele rettigheder, som ikke gengældes af den part, som har taget forbehold?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul București (Rumænien) den 25. marts 2019 — JE mod KF

(Sag C-249/19)

(2019/C 206/32)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul București

Parter i hovedsagen

Sagsøger i første instans, nu appellant: JE

Sagsøgt i første instans, nu indstævnt: KF

Præjudicielt spørgsmål

Præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af bestemmelserne i artikel 10 i forordning nr. 1259/2010 (1), hvorefter bestemmes, at [»n]år den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse eller ikke giver en af ægtefællerne lige adgang til skilsmisse eller separation på grund af dennes køn, finder loven i domstolslandet anvendelse«, og navnlig: Skal udtrykket »den lov, der skal anvendes i henhold til artikel 5 og 8, ikke giver mulighed for skilsmisse«undergives en streng ordlydsfortolkning, således at det kun omfatter det tilfælde, hvor den anvendelige udenlandske lov ikke giver mulighed for skilsmisse, eller skal det fortolkes udvidende til også at omfatte den situation, hvor den anvendelige udenlandske lov giver mulighed for skilsmisse, men på ekstraordinært restriktive betingelser, hvilket nødvendiggør en retssag om separation inden skilsmissesagen, for hvilken loven i domstolslandet ikke indeholder tilsvarende procedureregler?

(1) Rådets forordning (EU) nr. 1259/2010 af 20.12.2010 om indførelse af et forstærket samarbejde om lovvalgsreglerne i forbindelse med skilsmisse og separation (EUT 2010, L 343, s. 10).
Appel iværksat den 18. februar 2019 af Vans, Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 6. december 2018 i sag T-848/16 — Deichmann SE mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-125/19 P)

(2019/C 220/22)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Vans, Inc. (ved Rechtsanwälte M. Hirsch og M. Metzner)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret og Deichmann SE

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret (Niende Afdeling) den 6. december 2018 i sag T-848/16 ophæves, og frifindelse.

— Deichmann SE tilpligtes at betale sagsomkostningerne

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har med urette lagt til grund, at Deichmann havde underbygget det ældre varemærke på tilstrækkelig måde; Retten har navnlig fortolket begrebet »tilsvarende dokument« i henhold til regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii) i forordning (EF) nr. 2868/95 (1) (nu artikel 7, stk. 2, litra a), nr. ii i den delegerede forordning (EU) nr. 2018/625) (2), for bredt.

I modsætning til Rettens opfattelse er et uddrag fra databasen TMView ikke et »tilsvarende dokument« som omhandlet i regel 19, stk. 2, litra a), nr. ii), i forordning nr. 2868/95; dette fremgår for det første af bestemmelsens klare ordlyd, som med hensyn til tilladte tilsvarende dokumenter henviser til dokumentets art og ikke dets oprindelse, og for det andet af hensigten med bestemmelsen.

På grund af databasens kendetegn kan et uddrag fra databasen TMView ikke udgøre et bevis, der underbygger [indsigelsen].

Indsigelsen skulle derfor — som appelkammeret fastslog korrekt — allerede være blevet forkastet på grund af den manglende underbygning af de ældre rettigheder.

(1) Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT 1995, L 303, s. 1).

(2) Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5.3.2018 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 om EU-varemærker og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1).
a)

Skal Domstolens dom af 26. september 2000 — C-205/98 (2) — (præmis 138) forstås således, at en betydelig omkostningsoverskridelse ikke i sidste ende kan udlignes ved en efterfølgende beregning af omkostningerne, der fremlægges under retssagen og har til formål at påvise, at den fastlagte vejafgift i sidste ende faktisk ikke overskrider de forventede omkostninger?