ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-16/14

Property Development Company NV

mod

Belgische Staat

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Beroep te Gent)

»Præjudiciel forelæggelse — afgifter — sjette momsdirektiv — artikel 11, punkt A — udtagelse af goder sidestilles med levering af goder mod vederlag — udtagelse af en ejendom til en aktivitet, der er momsfritaget — beskatningsgrundlaget for denne udtagelse — byggerenter betalt under ejendommens opførelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 23. april 2015

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – beskatningsgrundlag – anvendelse af en ejendom opført af en afgiftspligtig person i en ikke-afgiftspligtig sektor – beskatningsgrundlag er købsprisen for lignende ejendomme – medregning af byggerenter betalt under opførelsen af ejendommen – ingen betydning

[Rådets direktiv 77/388, art. 5, stk. 7, litra b), og art. 11, punkt A, stk. 1, litra b)]

Artikel 11, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at beskatningsgrundlaget for beregningen af merværdiafgiften for en udtagelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i dette direktivs artikel 5, stk. 7, litra b), af en ejendom, som en afgiftspligtig person har ladet opføre, er købsprisen på tidspunktet for denne udtagelse af ejendomme, hvis beliggenhed, størrelse og andre væsentlige kendetegn er sammenlignelige med den omhandlede ejendom. Det er i denne forbindelse uden betydning, om en del af denne købspris stammer fra betaling af byggerenter.

I modsætning til kriteriet om kostprisen, som sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra b), fastsætter som beskatningsgrundlag i tilfælde af, at der ikke foreligger en købspris, giver kriteriet om købspris for tilsvarende goder skattemyndighederne mulighed for at lægge markedsprisen for denne type ejendomme på tidspunktet for udtagelsen af den omhandlede ejendom til grund uden at have undersøgt i detaljer, hvilke værdiforhold der har ført til disse priser, såsom de byggerenter, som reelt er betalt af den afgiftspligtige selv under opførelsen af den omhandlede ejendom.

(jf. præmis 40, 41 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 110 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat indfører en afgift på motorkøretøjer, der pålægges importerede brugte køretøjer ved deres første indregistrering i denne medlemsstat, og køretøjer, der allerede er indregistreret i denne medlemsstat, når ejendomsretten til disse køretøjer registreres i nævnte medlemsstat for første gang.

En sådan afgiftsordning er nemlig neutral i forhold til konkurrencen mellem brugte motorkøretøjer, der hidrører fra andre medlemsstater, og lignende nationale køretøjer, der allerede er indregistreret i den omhandlede medlemsstat, uden at der i denne forbindelse er blevet betalt en afgift.

Artikel 110 TEUF skal imidlertid fortolkes således, at den er til hinder for, at nævnte medlemsstat indrømmer en fritagelse for denne afgift for allerede indregistrerede køretøjer, for hvilke der er erlagt en tidligere gældende afgift, som er kendt uforenelig med EU-retten.

En sådan fritagelse kan således ikke erstatte tilbagebetalingen af denne afgift med renter.

Fritagelsen har desuden bevirket, at det i den periode, hvor den tidligere gældende afgift, som er kendt uforenelig med EU-retten, fandt anvendelse, har været muligt at undgå at betale den omhandlede afgift ved den første registrering af ejendomsretten til brugte nationale motorkøretøjer i den omhandlede medlemsstat, mens den omhandlede afgift konsekvent blev opkrævet ved indregistrering i denne medlemsstat af lignende køretøjer fra andre medlemsstater. Denne fritagelse begunstiger således salg af brugte nationale køretøjer til skade for indførslen af lignende brugte køretøjer.

Størrelsen af den afgift, der opkræves ved indregistreringen af et motorkøretøj, indgår endvidere i køretøjets værdi. Når et køretøj, der er indregistreret i en medlemsstat mod betaling af en afgift, efterfølgende sælges som brugt køretøj i denne medlemsstat, indbefatter dets markedsværdi den resterende del af registreringsafgiften. Hvis størrelsen af den registreringsafgift, der pålægges et brugt importeret køretøj af samme type, med samme kendetegn og med samme slitage, overstiger nævnte residuelle afgiftsbeløb, tilsidesættes artikel 110 TEUF. Denne forskellige afgiftsbyrde risikerer således at begunstige salg af brugte nationale køretøjer til skade for indførslen af lignende køretøjer.

Da den tidligere gældende afgift, som er kendt uforenelig med EU-retten, der blev opkrævet ved indregistreringen af brugte nationale motorkøretøjer, imidlertid skal tilbagebetales med renter, således at den situation, der forelå inden opkrævningen heraf, genoprettes, skal denne afgift anses for ikke længere at være indbefattet i disse køretøjers markedsværdi. Det residuelle beløb af denne afgift, som er indeholdt i værdien af brugte nationale køretøjer indregistreret i ovennævnte periode, svarer derfor til nul og er således nødvendigvis mindre end den registreringsafgift, der pålægges et importeret brugt køretøj af samme type, med samme kendetegn og med samme slitage. En sådan situation er uforenelig med artikel 110 TEUF.

(jf. præmis 43 og 47-51 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – identificering af relevante elementer i EU-retten – omformulering af spørgsmålene

(Art. 267 TEUF)

2. Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – tjenesteydelser – bestemmelse af det fiskale tilknytningsmoment – sagkyndig vurdering af eller arbejde udført på løsøregenstande – undtagelse for sådanne tjenesteydelser, der leveres til aftagere, som er registreret med hensyn til merværdiafgift i en anden medlemsstat end den, hvor ydelserne faktisk blev præsteret – aftager, der er registreret i flere medlemsstater – forsendelse eller transport til steder uden for den medlemsstat, hvor ydelsen faktisk blev præsteret, som ikke blev foretaget efter udførelsen af ydelsen, men først efter et efterfølgende salg af disse varer

[Rådets direktiv 2006/112, art. 52, litra c), og art. 55]

Sammendrag

1. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 27-30)

2. Artikel 55 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem i den affattelse, der var i kraft frem til den 1. januar 2010, skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse i en situation, hvor en aftager af tjenesteydelser med hensyn til merværdiafgift både var registreret i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne faktisk blev præsteret, og i en anden medlemsstat, og dernæst udelukkende var registreret i denne anden medlemsstat, og hvor de løsøregenstande, som disse tjenesteydelser vedrørte, ikke var genstand for forsendelse eller transport til steder uden for den medlemsstat, hvor disse tjenesteydelser faktisk blev præsteret, efter udførelsen af disse tjenesteydelser, men først efter et efterfølgende salg af disse varer.

Da fastlæggelsen af leveringsstedet for tjenesteydelser alene skal foretages på baggrund af de faktiske elementer, der vedrører den omhandlede afgiftspligtige transaktion, skal betingelsen om forsendelse eller transport af varerne til steder uden for den medlemsstat, hvor ydelsen faktisk blev præsteret, der er opstillet i momsdirektivets artikel 55 med henblik på anvendelsen af den undtagelse, der er fastsat i bestemmelsen, således alene vurderes på baggrund af disse elementer og ikke på baggrund af eventuelle senere transaktioner. For at nævnte artikel 55 finder anvendelse, skal transporten eller forsendelsen af varerne derfor foretages inden for rammerne af den transaktion, der vedrører arbejder udført på disse varer, inden der i givet fald gennemføres en anden transaktion vedrørende disse merværdiafgiftspligtige varer.

(jf. præmis 37, 38 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 16, stk. 3, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61, som ændret ved direktiv 2004/101, skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en driftsleder, der returnerer et antal drivhusgasemissionskvoter, som svarer til det foregående års emissioner, og som er rapporteret og verificeret i overensstemmelse med dette direktivs artikel 15, når det efter en supplerende verifikation, der foretages af den kompetente nationale myndighed efter udløbet af fristen for returnering, viser sig, at disse emissioner er blevet underrapporteret, og at der følgelig er blevet returneret et utilstrækkeligt antal kvoter. Det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte de sanktioner, der kan pålægges i en sådan situation, i overensstemmelse med artikel 16, stk. 1, i direktiv 2003/87.

For det første hviler direktiv 2003/87’s almindelige opbygning i denne forbindelse på en nøjagtig bogføring af udlevering, besiddelse, overdragelse og annullering af drivhusgasemissionskvoter. Driftsledernes forpligtelse til senest den 30. april i indeværende år at returnere et antal drivhusgasemissionskvoter svarende til de samlede emissioner i det foregående kalenderår skal i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 2, litra e), obligatorisk angives i en drivhusgasemissionstilladelse, og den er klart udtrykt i dette direktivs artikel 12, stk. 3, og er endvidere den eneste forpligtelse, der er underlagt en bestemt sanktion, som er foreskrevet i dette direktiv i medfør af direktivets artikel 16, stk. 3, hvorimod det i henhold til direktivets artikel 16, stk. 1, er overladt til medlemsstaterne at fastsætte sanktioner for enhver anden overtrædelse af direktivets bestemmelser.

For det andet udgør verifikationen af emissionsrapporterne en uomgængelig betingelse for returneringen af kvoterne. Eftersom direktiv 2003/87 ikke fastsætter andre kontrolmekanismer, og returneringen af kvoter er ikke underlagt andre betingelser end, at emissionsrapporten skal bedømmes som tilfredsstillende, skal det bødeforlæg, der er fastsat i dette direktivs artikel 16, stk. 3, pålægges driftsledere, der ikke opfylder denne betingelse, enten fordi de ikke returnerer kvoter, eller fordi antallet af de returnerede kvoter er lavere end det antal emissioner, der er anført i emissionsrapporten. Hvis nævnte direktiv således ikke er til hinder for, at medlemsstaternes kompetente myndigheder iværksætter supplerende kontroller eller verifikationer, kan det ikke fortolkes således, at det kræver, at der automatisk pålægges sanktioner for tilsidesættelse af en forpligtelse, som direktivet ikke klart specificerer.

Endelig gælder denne fortolkning ligeledes med hensyn til proportionalitetsprincippet. Den automatiske anvendelse af et bødeforlæg, som fastsat i artikel 16, stk. 3, i direktiv 2003/87, vil nemlig være uforholdsmæssig, eftersom en driftsleder – forudsat han var i god tro – ikke med tilstrækkelig sikkerhed kan forudsige resultatet af sådanne supplerende kontroller.

(jf. præmis 28-30, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 43 og 45 samt domskonkl.)
Sag C-114/14

Europa-Kommissionen

mod

Kongeriget Sverige

»Traktatbrud — merværdiafgift — sjette direktiv 77/388/EØF — direktiv 2006/112/EF — artikel 132, stk. 1, litra a), og artikel 135, stk. 1, litra h) — fritagelser — det offentlige postvæsen — frimærker — direktiv 97/67/EF«

Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 21. april 2015

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser – fritagelse i forbindelse med visse former for virksomhed af almen interesse – levering af ydelser og dertil knyttede varer præsteret af det offentlige postvæsen – levering af postfrimærker, som kan anvendes til frankering – national lovgivning, som udelukker disse leveringer fra merværdiafgiftsfritagelsen – ikke tilladt

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67, art. 3, stk. 1, og art. 4; Rådets direktiv 2006/112, art. 132, stk. 1, litra a), og art. 135, stk. 1, litra h)]

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 132, stk. 1, litra a), og artikel 135, stk. 1, litra h), i direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem, når den ikke fritager levering af ydelser og dertil knyttede varer præsteret af det offentlige postvæsen, bortset fra personbefordring og telekommunikation, såvel som levering til pålydende værdi af postfrimærker, som kan anvendes til frankering på det nationale område, fra merværdiafgift.

Det er i denne forbindelse uden betydning, at medlemsstaten er af den opfattelse, at det offentlige postvæsen i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2006/112, ikke længere eksisterer på dets område, og at medlemsstaten har gjort levering af ydelser og dertil knyttede varer præsteret af samtlige leverandører af posttjenester merværdiafgiftspligtige. Udtrykket »det offentlige postvæsen« i artikel 132, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/112 omfatter offentlige eller private virksomheder, der forpligter sig til helt eller delvist at opfylde »postbefordringspligten« i en medlemsstat, således som dette udtryk er anvendt i direktiv 97/67. Såfremt en privat virksomhed helt eller delvist opfylder denne postbefordringspligt, skal den således karakteriseres som »det offentlige postvæsen« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse.

(jf. præmis 27, 28, 31 og 45 samt domskonkl.)
Der er nemlig intet i ordlyden af artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59, som giver anledning til at antage, at ordene »forretningssted« eller »forretningssteder« i samme afsnit i denne bestemmelse skal tillægges en forskellig betydning. Den omstændighed, at lovgiver giver medlemsstaterne et valg mellem andre og væsentligt tilsvarende løsninger i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. i), og litra a), nr. ii), i direktiv 98/59, tyder på, at begrebet »forretningssted« ikke kan have en fuldstændig forskellig rækkevidde, afhængigt af hvilken en af de opstillede løsninger den berørte medlemsstat vælger, og at en sådan forskel ikke stemmer overens med nødvendigheden af at fremskynde tilnærmelsen af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser, således som fremhævet i syvende betragtning til direktiv 98/59.

Artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. ii), direktiv 98/59 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastlægger en pligt til at informere og høre arbejdstagerne ved afskedigelse af mere end 20 arbejdstagere på et særskilt forretningssted i en virksomhed inden for en periode på 90 dage, men ikke i tilfælde, hvor det samlede antal afskedigelser på samtlige forretningssteder eller på visse forretningssteder i en virksomhed under samme periode når op på eller overstiger tærsklen på 20 arbejdstagere.

Det er i denne forbindelse allerede fastslået, at når en virksomhed består af en eller flere enheder, der opfylder kriterierne i Rockfon-dommen (sag C-449/93) og Athinaïki Chartopoiïa-dommen (sag C-270/05), er det den enhed, hvor de arbejdstagere, der berøres af afskedigelsen, er placeret for at udøve deres hverv, som udgør en virksomhed som omhandlet i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), i direktiv 98/59.

Fortolkningen af begrebet forretningssted forstået som alle forretningssteder i en virksomhed er dels i strid med formålet om at sikre en ensartet beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder i alle medlemsstater, dels medfører den meget forskellige byrder for de virksomheder, som skal opfylde informations- og høringskravene i henhold til direktivets artikel 2-4 afhængigt af den berørte medlemsstats valg, hvilket ligeledes vil være i strid med det af EU-lovgivers forfulgte mål om, at disse byrder skal være sammenlignelige i alle medlemsstater.

Det følger af det ovenstående, at definitionen i artikel 1, stk. 1, første afsnit, litra a), nr. i), og litra a), nr. ii), i direktiv 98/59 kræver, at der tages hensyn til de afskedigelser, der isoleret set er blevet foretaget på hvert forretningssted isoleret set.

(jf. præmis 52, 61, 63, 68 og 71 samt domskonkl.)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, navnlig artikel 6, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, sammenholdt med artikel 4, stk. 2 og 3, skal fortolkes således, at det er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der i tilfælde af tredjelandsstatsborgeres ulovlige ophold i denne stat efter omstændighederne enten pålægges en bøde eller sker udsendelse, idet de to foranstaltninger gensidigt udelukker hinanden.

I denne henseende bemærkes, at formålet med direktiv 2008/115, således som det fremgår af anden og fjerde betragtning hertil, er at udforme en effektiv udsendelses- og repatrieringspolitik. Dette direktiv fastsætter i henhold til dets artikel 1 fælles standarder og procedurer, som skal anvendes i hver medlemsstat ved tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold.

Samme direktivs artikel 6, stk. 1, fastsætter således for det første en pligt for medlemsstaterne til først og fremmest at træffe en afgørelse om tilbagesendelse vedrørende enhver tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på deres område. Desuden bemærkes, at når der er vedtaget en afgørelse om tilbagesendelse over for en tredjelandsstatsborger, men sidstnævnte ikke har efterkommet forpligtelsen til at vende tilbage, hvad enten det måtte være inden for den indrømmede frist for frivillig udrejse, eller hvis der ikke er indrømmet en frist herfor, skal medlemsstaterne i henhold til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2008/115 med det formål at sikre, at procedurerne for tilbagesendelse er effektive, træffe alle nødvendige foranstaltninger for at udsende den pågældende person, hvilket i henhold til direktivets artikel 3, nr. 5), vil sige den fysiske transport af vedkommende ud af medlemsstaten.

Det følger heraf, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede ikke opfylder de klare krav, som er fastsat i artikel 6, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2008/115. Medlemsstaternes mulighed for i henhold til artikel 4, stk. 2 og 3, i direktiv 2008/115 at fravige de fælles standarder og procedurer, som dette direktiv fastsætter, ændrer ikke denne konklusion.

(jf. præmis 30, 31, 33, 35, 36 og 41 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – anvendelsesområde – vilkår, der definerer aftalens hovedgenstand, eller som vedrører overensstemmelsen mellem pris og varer eller mellem tjenesteydelser og betalingen herfor – begreb – vilkår, der er integreret i forsikringsaftale, der er tilknyttet en aftale om realkreditlån, som sikrer overtagelse af forfaldne afdrag til långiveren i tilfælde af låntagerens fuldstændige uarbejdsdygtighed – omfattet – betingelser

(Rådets direktiv 93/13, art. 4, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at et vilkår i en forsikringsaftale, som garanterer overtagelse af forfaldne afdrag til långiveren i tilfælde af låntagerens fuldstændige uarbejdsdygtighed, kun er omfattet af undtagelsen i denne bestemmelse, hvis den nationale ret fastslår:

- dels, at dette vilkår – under hensyn til arten, den almindelige opbygning af og samtlige bestemmelser i det aftalekompleks, som vilkåret er en del af, samt til den juridiske og faktuelle sammenhæng, hvori det indgår – fastlægger et væsentligt kendetegn for dette kompleks, der som sådan er kendetegnende for komplekset, og

- dels, at det nævnte vilkår er affattet klart og forståeligt, dvs. at det ikke kun er forståeligt for forbrugeren på et grammatisk plan, men også således, at aftalen på gennemsigtig vis beskriver, hvordan den mekanisme, som det omhandlede vilkår knytter sig til, samt forholdet mellem denne mekanisme og den, der er fastsat i øvrige vilkår, konkret fungerer, således at denne forbruger på grundlag af præcise og forståelige kriterier kan vurdere, hvilke økonomiske følger aftalen kan få for den pågældende.

Ligeledes relevant i denne sammenhæng kan være den omstændighed, at forsikringsaftalen indgår i et mere omfattende samlet aftalekompleks og hænger sammen med låneaftalerne. Det kan nemlig ikke kræves af forbrugeren, ved indgåelsen af de forbundne aftaler, at denne udviser samme agtpågivenhed hvad angår omfanget af de risici, der dækkes af forsikringsaftalen, som hvis forbrugeren havde indgået den nævnte aftale og låneaftalerne særskilt.

(jf. præmis 48 og 50 samt domskonkl.)
Helhedsvurderingen af risikoen for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EF-varemærker skal for så vidt angår den visuelle, fonetiske eller begrebsmæssige lighed mellem de omtvistede tegn være begrundet i det helhedsindtryk, som disse giver især under hensyn til de bestanddele, der har særpræg, og som er dominerende.

Vurderingen af ligheden mellem to varemærker kan ikke begrænses til, at der alene tages hensyn til én bestanddel i et sammensat varemærke, og til at sammenligne denne med et andet varemærke. Sammenligningen skal tværtimod foretages ved at undersøge de pågældende varemærker, hvorved hvert varemærke betragtes i sin helhed, hvilket ikke udelukker, at det helhedsindtryk, som et sammensat varemærke fremkalder i erindringen hos den relevante kundekreds, under visse omstændigheder kan være domineret af en eller flere af varemærkets bestanddele.

Det fremgår af retspraksis, at vurderingen af ligheden under visse omstændigheder kan foretages alene på grundlag af et sammensat varemærkes dominerende bestanddel. Denne retspraksis vedrører imidlertid alene de usædvanlige situationer, og det er alene, såfremt alle de andre af varemærkets bestanddele er ubetydelige for helhedsindtrykket af det, at vurderingen af ligheden kan foretages udelukkende på grundlag af den dominerende bestanddel.

(jf. præmis 31, 32 og 38)