Det første spørgsmål lyder således: »Er det i overensstemmelse med artikel 11 i Rådets direktiv 72/461 af 12. december 1972 om veterinærpolitimæssige problemer vedrørende handel med fersk kød inden for Fællesskabet (EFT af 31. 12. 1972, s. 73), at der opkræves et gebyr til dækning af omkostningerne ved meddelelse af indførselstilladelse på grundlag af §§ 7 og 15 i anordning om indførsel af klovdyr, som affattet ved bekendtgørelse af 30. august 1972 (BGBl. I, s. 1363), senest ændret ved anordning af 5 april 1976 (BGBl. I, s. 914)«?

Ved besvarelsen af dette spørgsmål er det efter min opfattelse fremfor alt nødvendigt at klarlægge, om kravet om en indførselstilladelse for okse- og svinekød fra tredjelande og opkrævningen af et gebyr herfor er tilladt efter fællesskabsretten. Undersøgelsen af dette spørgsmål hviler imidlertid på en forudsætning, som jeg gerne vil sammenfatte således: i samhandelen inden for Fællesskabet er afgifter med tilsvarende virkning som told genstand for et forbud, som skal sikre de frie varebevægelser og derfor er absolut og ikke tillader nogen undtagelser (jfr EØF-traktatens artikel 9); i handelen med tredjelande beror afskaffelsen, bibeholdelsen, ændringen eller indførelsen af disse afgifter derimod på en afgørelse, som afhænger af de krav, som hendholdsvis den fælles toldtarif stiller. Denne afgørelse bliver til reglerne i den sekundære fællesskabsret.

Når dette er sagt, er det korrekt, at de afgifter, der opkræves i medlemsstaterne for veterinærpolitimæssig kontrol ved indførsler fra lande uden for Fællesskabet, er afgifter med tilsvarende virkning, således som sagsøgeren har anført, og det er med henblik på den foreliggende sag rigtigt, at den afgørelse, jeg har talt om, er blevet konkretiseret i form af et forbud mod sådanne afgifter i forordningerne om indførelse af markedsordningerne for okse- og svinekød (jfr. artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 805/68, EFT L 1968 I, s. 179, og artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 2759/75, EFT L 282, s. 1). Den retlige ramme, der er af interesse for os, er imidlertid ikke begrænset til disse retskilder. I veterinærpolitimæssig henseende suppleres de af Rådets direktiv 72/462 af 12. december 1972 (EFT af 31. 12. 1972, s. 77), hvorefter indførsel af kvæg, svin og fersk kød fra tredjelande underkastes en fælles kontrolprocedure (artikel 22-25).

Med henblik på denne procedure er det nødvendigt med forskellige gennemførelsesforanstaltninger på fællesskabsplan og på nationalt plan, og det er det, den foreliggende sag handler om. Ifølge artikel 33 stk. 2, første led, skal det f.eks. ved kontrollen fremgå, hvor kødet kommer fra, og de tredjelande, det kommer fra, skal være opført på en liste, der er opstillet af Rådet og offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Ifølge artikel 23, stk. 2, tredje led, skal kødet være ledsaget af et sundhedscertifikat, der er i overensstemmelse med en af veterinærkomiteen udarbejdet model, og af et certifikat om kødets egnethed til menneskeføde, der er i overensstemmelse med modellen i bilag C til direktivet. Hertil kommer, at kød ifølge artikel 4 kun kan indføres i Fællesskabet, hvis det stammer fra virksomheder, der er optaget på en liste, som skal supplere listen over tredjelande; ifølge artikel 16 tillades indførsel af fersk kød kun, når kødet opfylder de veterinærpolitimæssige betingelser, der er fastsat af veterinærkomiteen. Endelig forpligter artikel 27 medlemsstaterne til at opstille en liste over kontrolstedcr for indførsel af fersk kød og meddele denne til Kommissionen.

Det står imidlertid fast, at da indførselstilladelsen blev meddelt IFG, var mange af disse bestemmelser endnu ikke udstedt. F.eks. blev den i artikel 3 omtalte liste over tredjelande først offentliggjort i EFT L 146 af 14. juli 1979, mens de veterinærpolitimæssige betingelser og listen over rumænske slagterivirksomheder (artiklerne 16 og 4) først er blevet udarbejdet af Kommissionen den 4. februar 1982 (EFT L 60, s. 16). Konsekvensen af disse mangler er indlysende: da medlemsstaterne ikke er blevet sat i stand til at organisere kontrollen efter de regler, der er fastsat i direktivet, bevarede de beføjelsen til at gennemføre kontrollen på grundlag af deres egne retsregler. Netop i den bestemmelse, som den tyske ret anmoder Domstolen om at fortolke, er denne beføjelse anerkendt, om end med en afgørende begrænsning: »Indtil gennemførelsen af en fælles ordning om indførsel af fersk kød fra tredjelande« — hedder det nemlig i artikel 11 i direktiv 72/461 — »må de nationale bestemmelser, der gælder for fersk kød indført fra disse lande, ikke være mere gunstige end dem, der fremgår af dette direktiv«.