Jeg behøvede derefter egentlig ikke at komme ind på den tredje formalitetsindsigelse. Men også den er velbegrundet.

Rådet har i denne sammenhæng henvist til, at sagsøgeren ikke har gjort gældende, at produktionsafgiften på isoglucose er uberettiget som redskab for markedsordningen, men at selskabet tværtimod er af den opfattelse, at Rådet i betragtning af afgørelse af 21. april 1970 ikke måtte behandle indtægterne derfra som egne indtægter for Fællesskabet uden at overholde fremgangsmåden i EØF-traktatens artikel 201. Hvis sagsøgeren skulle få medhold, ville det imidlertid ikke have til følge, at selskabet blev fritaget for afgiften, men det kunne måske medføre, at indtægterne ikke kunne tilflyde fællesskabsbudgettet. Men dermed er det klart, at det ikke kan anerkendes, at sagsøgeren har søgsmålsinteresse, hvorfor sagen — da der ikke er fremført nogen anden begrundelse — også må afvises ud fra denne synsvinkel.

Sagsøgeren har heroverfor henvist til formålet med afgiften, nemlig at dække de tab, der opstår ved finansieringen af udgifterne ved eksporten af overskuddet af sukker. Dette formål kan kun nås, hvis indtægterne fra afgifterne bliver behandlet som egne indtægter i henhold til Rådets afgørelse af 21. april 1970, men ikke hvis de tilflyder medlemsstaternes budgetter. Det afgørende er altså, at de behandles budgetmæssigt korrekt; derfor er en opkrævning af afgiften retsstridig, så længe der ikke i overensstemmelse med den fastsatte fremgangsmåde bliver draget omsorg for, at Fællesskabet kan anvende midlerne som egne indtægter.

Hvad angår dette punkt er det især af interesse, at der med forordning nr. 1785/81 blev indført en væsentlig nydannelse, da hele finansieringen af tabene ved eksporten ifølge forordningen påhviler sukker og isoglucoseproducenterne, hvilket fremgår af den ellevte betragtning og af artikel 28. De produktionsafgifter, producenterne skal betale, udgør altså ikke — som tidligere — et bidrag til denne finansiering, producenterne skal tværtimod dækkes tabene fuldt ud, i givet fald således, at de fordeles på flere produktionsår.

Deraf udleder Rådet, at vi nu har at gøre med markedsregulerende foranstaltninger, der principielt allerede er godkendt i Domstolens praksis, og som er truffet i henhold til EØF-traktatens artikel 43. Følgelig er det ikke nødvendigt at karakterisere de dermed forbundne afgifter — som tjener til at forfølge et ganske bestemt formål inden for rammerne af markedsordningen for sukker — som egne indtægter i medfør af den omtalte rådsafgørelse, der — som sagsøgeren selv har understreget — ikke tillader, at indtægterne anvendes til bestemte formål. Faktisk kan den således oprettede ordning absolut også fungere, hvis man opfatter afgifterne som andre indtægter den i artikel 4, stk. 1, i Rådets afgørelse af 21. april 1970 forudsatte betydning, idet den i artikel 2, stk. 2, nævnte fremgangsmåde ikke gælder for disse indtægter, fordi de ikke tilflyder det almindelige budget. For så vidt der kunne have udviklet sig bestemte bundne indtægter ved siden af det almindelige budget, kan Rådet støtte sig til Domstolens praksis vedrørende den medansvarsafgift, der er indført inden for rammerne af markedsordningen for mælk (sag 138/78 ( 3 )). Her var det alene afgørende, at der var tale om en markedsstabiliserende foranstaltning, der faldt inden for rammerne af EØF-traktatens artikel 39 og 40, og som havde sit retsgrundlag i artikel 43. Generaladvokat Mayras har i forbindelse hermed udtrykkeligt fremført, at EØF-traktatens artikel 201 absolut ikke udelukker, at Rådet inden for rammerne af specielle ordninger, navnlig vedrørende den fælles landbrugspolitik, kan skabe egne indtægter af denne art. I denne sammenhæng kunne Rådet også henholde sig til dommen i sag 66/80 ( 4 ), hvor der var tale om sikkerhedsstillelse i forbindelse med forpligtelsen til opkøb af skummetmælkspulver, og hvor fortabte sikkerhedsstillelser tjente til formindskelse af interventionsudgifterne i forbindelse med markedsordningen for mælk. Dette blev i dommen begrundet under henvisning til EØF-traktatens artikel 43, og desuden blev det udtrykkeligt erklæret, at de omhandlede beløb udgjorde fællesskabsmidler i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets afgørelse af 21. april 1970.

Desuden kunne Rådet — hvad der ligeledes er af betydning med henblik på søgsmålsinteressen — gøre gældende, at selv hvis man følger sagsøgerens synspunkt og går ud fra, at der er tale om en retsstridig indførelse af egne indtægter for Fællesskabet, har det ikke nødvendigvis den konsekvens, at opkrævningen af produktionsafgiften er retsstridig, da der nemlig kunne tænkes at være andre budgetmæssige fremgangsmåder, som ville gøre det muligt at nå det tilstræbte mål, uden at Fællesskabet skulle medvirke til betalingen af omkostningerne ved afsætningen. Således kunne man — hvis produktionsafgifterne skulle tilflyde de nationale budgetter — forestille sig en udligning gennem tillægsydelser i medfør af artikel 4, stk. 1, i Rådets afgørelse af 21. april 1970, eller også, at Fællesskabet indtil en eventuel ratifikation i medlemsstaternes parlamenter midlertidigt optog de udgifter, der måtte opstå, på sit almindelige budget.

Disse overvejelser retfærdiggør efter min mening den konklusion, at sagsøgeren mangler søgsmålsinteresse hvad angår den budgetretlige behandling af produktionsafgifterne, og at sagen følgelig også bør afvises af denne grund.