ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Det forhold, at direktivet ikke udtrykkeligt forbyder at tage hensyn til den forventede levetid for henholdsvis mænd og kvinder, kan nemlig ikke fortolkes således, at den finske lovgiver derfor er frit stillet til at indføre dette kriterium ved tilkendelsen af ydelsen. Ud over ordlyden i direktiv 79/7 taler også en sammenligning med lovgivningsprogrammet i direktiv 2004/113 og 2006/54 imod dette. I de to sidstnævnte direktiver har EU-lovgiver under visse forudsætninger anset det for uproblematisk at tillade kønsspecifikke »aktuarmæssige« (på tysk henholdsvis »versicherungsmathematischer« ( 15 ) og »versicherungstechnischer« ( 16 )) beregningsfaktorer, men samtidig anset det for nødvendigt at nævne dette udtrykkeligt. Da der ikke findes nogen tilsvarende særlig klausul, der åbner op for denne mulighed, i direktiv 79/7, er det nærliggende omvendt at slutte, at EU-lovgiver netop ikke har ønsket, at det skulle være muligt at benytte sig af sådanne kønsspecifikke aktuarmæssige faktorer inden for rammerne af direktiv 79/7.
Artikel 23 (»Brug af betegnelser for økologisk produktion«) bestemmer bl.a.:

»1. I denne forordning anses et produkt for at være forsynet med angivelser, der henviser til den økologiske produktionsmetode, når produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler i mærkningen, reklamen eller handelsdokumenterne er beskrevet med angivelser, der lader køberen formode, at produktet eller dets ingredienser eller de anvendte fodermidler er fremstillet efter bestemmelserne i denne forordning. Navnlig må betegnelserne [ ( 9 )] i bilaget samt afledninger heraf eller diminutivformer, som f.eks. »bio-« og »øko-« anvendes, hver for sig eller i kombination, overalt i Fællesskabet og på alle fællesskabssprog i forbindelse med mærkning af og reklame for produkter, der opfylder kravene i eller i henhold til denne forordning.

[…]

2. De betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, må ikke anvendes nogen steder i Fællesskabet eller på noget fællesskabssprog, hverken hver for sig eller i kombination, i forbindelse med mærkning af, reklame for og handelsdokumenter vedrørende et produkt, der ikke opfylder kravene i denne forordning, medmindre betegnelserne ikke anvendes for landbrugsprodukter i fødevarer eller foder eller helt klart ikke har nogen forbindelse med økologisk produktion.

[…]

4. For så vidt angår forarbejdede fødevarer kan de betegnelser, der er omhandlet i stk. 1, anvendes:

(a) i varebetegnelsen, hvis: (i) den forarbejdede fødevare er i overensstemmelse med artikel 19 (ii) mindst 95 vægtprocent af de ingredienser, der er af landbrugsoprindelse, er økologiske

[…]«
83.

For det tilfælde at et fast forretningssted, der tilhører en afgiftspligtig person med hjemsted i udlandet, optages i en momsgruppe i den medlemsstat, hvor den omhandlede gruppe er oprettet, er der ifølge Skandia America Corporation og Kommissionen grund til at antage, at forretningsstedet ikke har en momsmæssig eksistens bortset fra som medlem af momsgruppen. Kommissionen foreslår følgelig, at momsdirektivets artikel 196 fortolkes teleologisk, således at Skandia America Corporation bør anses for en afgiftspligtig person, der ikke er etableret i den pågældende medlemsstat, og at momsen påhviler momsgruppen som aftager af ydelserne nævnt i momsdirektivets artikel 56.
86.

Denne artikel bestemmer, at »en adfærd, der udvises af et statsligt organ eller af en person eller enhed, der er bemyndiget til at udøve dele af de offentlige myndigheders prærogativer, anses for at være udøvet af staten i folkeretlig forstand, såfremt dette organ, denne person eller denne enhed handler i denne egenskab, selv om den overtræder sine beføjelser eller handler i strid med instrukser« (»The conduct of an organ of a State or of a person or entity empowered to exercise elements of the governmental authority shall be considered an act of the State under international law if the organ, person or entity acts in that capacity, even if it exceeds its authority or contravenes instructions«) ( 19 ).
30.

Som den forelæggende ret har anført, følger det af tilblivelseshistorien for artikel 1 og 2 i Wav 1994, at pligten til at have en beskæftigelsestilladelse påhviler den, der faktisk beskæftiger udlændingen, og at denne arbejdsgiver til hver en tid er ansvarlig for, at der foreligger den nødvendige beskæftigelsestilladelse. Om der er tale om en ansættelsesaftale eller et over- og underordnelsesforhold, er ikke relevant. Det er tilstrækkeligt, at der udføres arbejde for en arbejdsgiver i kraft af et opdrag eller ansættelsesforhold, for at der foreligger en faktisk arbejdsgiver. Den forelæggende ret anfører, at denne tilpasning af den nationale lovgivning var nødvendig, fordi arbejdsgiverne i praksis altid havde forsøgt at omgå pligten til at råde over en beskæftigelsestilladelse ved hjælp af skjulte aftaler og indviklede konstruktioner. Den valgte løsning var at bibeholde en vid definition af begrebet »arbejdsgiver«, som kan holdes ansvarlig for manglende beskæftigelsestilladelser til tredjelandsstatsborgere, som er beskæftiget af denne.
17.

På baggrund heraf har Augstākās tiesas Senāts udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal en sag, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skade og tab og om, at de sagsøgtes adfærd, bestående i indgåelse af en ulovlig aftale og misbrug af en dominerende stilling, erklæres ulovlig, og som er støttet på anvendelsen af almengyldige retsakter i en anden medlemsstat, anses for en sag på det civil- og handelsretlige område i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i Rådets forordning (EF) nr. 44/2011, når der henses til, at ulovlige aftaler er ugyldige fra tidspunktet for deres indgåelse, og at vedtagelsen af en retsregel derimod er en statslig handling på det offentligretlige område (acta iure imperii), som er underlagt de folkeretlige regler om staters retslige immunitet over for retter i andre stater? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende (dvs. hvis der er tale om en sag på det civil- og handelsretlige område i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordningen), skal erstatningssøgsmålet da anses for en sag vedrørende gyldigheden af beslutninger truffet af selskabsorganer i henhold til forordningens artikel 22, nr. 2), hvorved der er mulighed for ikke at anerkende retsafgørelsen i medfør af forordningens artikel 35, stk. 1? 3) Såfremt genstanden for erstatningssøgsmålet henhører under anvendelsesområdet for forordningens artikel 22, nr. 2) (enekompetence), har retten i den stat, hvori der anmodes om anerkendelse, da pligt til at efterprøve, om der foreligger sådanne omstændigheder, som er opregnet i forordningens artikel 35, stk. 1, i forbindelse med anerkendelsen af en retsafgørelse, hvorved der er iværksat foreløbige og sikrende retsmidler? 4) Kan klausulen om de grundlæggende retsprincipper i forordningens artikel 34, stk. 1, fortolkes således, at anerkendelsen af en retsafgørelse, hvorved der er iværksat foreløbige og sikrende retsmidler, er i strid med de grundlæggende retsprincipper (ordre public) i en medlemsstat, 1) hvis det primære grundlag for iværksættelsen af de foreløbige og sikrende retsmidler er det påstævnte beløbs anseelige størrelse, uden at der er foretaget en rimelig og begrundet beregning heraf, og 2) hvis anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den pågældende retsafgørelse kan påføre de sagsøgte parter et tab, som sagsøgeren – et selskab, der er erklæret konkurs – ikke har mulighed for at erstatte i tilfælde af, at erstatningssøgsmålet forkastes, hvilket kan have indvirkning på de økonomiske interesser hos den stat, hvori der anmodes om anerkendelse, hvorved statens sikkerhed således bringes i fare, henset til, at Republikken Letland ejer 100% af aktierne i Lidosta Rīga og 52,6% af aktierne i AS Air Baltic Corporation?«
54.

Der ville imidlertid have været tale om en sådan afgiftsfri levering inden for Fællesskabet, hvis leveringsstedet for metaldelene i henhold til sjette direktivs artikel 8, stk. 1, litra a), første punktum, skulle have været fastsat til Italien. I modsætning til Kommissionens opfattelse ville det i den foreliggende sag ikke have været til hinder for afgiftsfritagelsen i henhold til sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), at overdragelsen til Atral af retten til som ejer at råde over goderne først fandt sted efter det tidspunkt, hvor metaldelene krydsede grænsen. Der kan nemlig hverken af ordlyden i sjette direktivs artikel 28c, punkt A, litra a), første afsnit, eller af retspraksis ( 12 ) udledes et krav om tidspunktet for overdragelsen af retten til som ejer at råde over goderne ( 13 ). Tværtimod indeholder denne bestemmelse eksplicit muligheden for, at sælgeren selv transporterer goderne. Hvis sælgeren selv transporterer goderne over grænsen, kan erhververen imidlertid på dette tidspunkt endnu ikke have opnået mulighed for som ejer at råde over goderne.
Den ret, der tilkommer en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold, til at blive hørt, inden der træffes en afgørelse om tilbagesendelse over for vedkommende, indebærer en pligt for den nationale kompetente myndighed til at høre den berørte person om lovligheden af den pågældendes ophold, om den eventuelle anvendelse af artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold, om undtagelserne i det nævnte direktivs artikel 6, stk. 2-5, og om vilkårene for vedkommendes tilbagesendelse.

Med undtagelse af de tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger ikke med rimelighed kunne formodes at vide, at der ville blive truffet en afgørelse om tilbagesendelse, eller ikke havde rimelig grund til at tvivle på de oplysninger, der kunne lægges vedkommende til last, i hvilken forbindelse den nationale kompetente myndighed ville være tvunget til at foretage en vis kontrol eller undersøgelse eller at indhente dokumentation, indebærer EU-retten derimod ikke en pligt for den nationale kompetente myndighed til forud for den høring, der afholdes med henblik på at træffe en afgørelse om tilbagesendelse, at underrette den berørte person om, at myndigheden påtænker at træffe en afgørelse om tilbagesendelse, eller en pligt til at give meddelelse om de elementer, som den påtænker at lægge til grund for denne afgørelse, eller at give den berørte person en betænkningstid, inden den pågældende fremsætter sine bemærkninger.

Selv om en tredjelandsstatsborger, inden den nationale kompetente administrative forvaltning træffer en afgørelse om tilbagesendelse, har ret til indhente juridisk bistand i forbindelse med høringen hos de nationale kompetente myndigheder, forudsat at udøvelsen af denne ret ikke påvirker den hensigtsmæssige gennemførelse af proceduren og ikke bringer gennemførelsen af direktiv 2008/115 i fare, pålægger EU-retten ikke medlemsstaterne at tilbyde denne bistand i form af gratis juridisk bistand.
4.

Artikel 22 i forordning nr. 1408/71 med overskriften »Ophold uden for den kompetente stat – Tilbagevenden eller flytning til en anden medlemsstat under et sygdoms- eller moderskabstilfælde – Nødvendigheden af at rejse til en anden medlemsstat for at få den fornødne behandling« bestemmer: »1. En arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og: […] c) som af den kompetente institution får tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at få den efter hans tilstand fornødne behandling har ret til: i) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholds[…]stedets institution efter den lovgivning, der gælder for denne institution, som om han var forsikret dér, dog således, at det tidsrum, for hvilket disse ydelser kan udredes, afhænger af den kompetente stats lovgivning […] 2. […] Den i stk. 1, litra c), krævede tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat.«
81.

Derved indskrænker reglen om maksimalværdi den praktiske virkning af bestemmelserne om nødsituationer. En landbruger kunne som følge af reglen om maksimalværdi se sig foranlediget til at undlade at anvende bestemmelserne om nødsituationer for ikke at miste muligheden for at få tilskud fra den nationale reserve. Hvis en landbruger både har ansøgt om anvendelse af bestemmelserne om nødsituationer og tilskud fra den nationale reserve, var han som følge af reglen om maksimalværdi tvunget til at vælge mellem de to former for støtte. På denne måde blev formålet med bestemmelserne om nødsituationer, der skal ligestille berørte landbrugerne, imidlertid hindret.
45.

Jeg kan tilføje, at der her som måske også i det almindelige erhvervsliv er tale om en »win-win«-situation. Ved at arbejde i et job- og aktivitetscenter følger de handicappede et forløb, og de arbejder på deres fremtidige erhvervsmæssige og sociale integration, samtidig med at de får en følelse af at bidrage til samfundet. På den anden side lever job- og aktivitetscentrene fortsat op til de krav, der nødvendigvis skal opfyldes, for at de fortsat kan opnå statsanerkendelse og således modtage den støtte, som staten udbetaler til dem for udførelsen af deres opgaver, idet centrene drager fordel af de opgaver, som disse personer udfører. Det kan således ikke helt udelukkes, at de handicappedes arbejde i job- og aktivitetscentrene ligeledes i det mindste delvist er til fordel for job- og aktivitetscentrene, selv om det naturligvis er centrenes socio-terapeutiske opgave og således fordelene for de handicappede, der er det vigtigste.
46.

Jeg mener, at første sætning i 14. betragtning til direktiv 2004/114 skal ses i dette dobbelte perspektiv, hvorefter indrejse med henblik på formålene i dette direktiv »kan nægtes i behørigt begrundede tilfælde«. Denne sætning, der på sin vis skal kompensere for fraværet af præcise angivelser i ordlyden af det pågældende direktivs artikler vedrørende muligheden for at nægte indrejse, skal efter min mening forstås således, at den henviser til de to former for bekymringer, der efterfølgende er anført i 14. og 15. betragtning. Det er således disse to former for bekymringer, dels den, der er kodificeret i artikel 6, stk. 1, litra d), i direktiv 2004/114, dels den, der hænger sammen med risikoen for misbrug og fejlagtig anvendelse af selve direktivet for at få adgang til Unionens område med henblik på andre formål end at studere, der er blevet anset for at være tilstrækkeligt alvorlige til, at de danner modvægt til målet med direktiv 2004/114 om at fremme tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på studier på grund af de gavnlige virkninger for hele Unionen, der følger heraf.
Ansvar for lægemidler, der er bestemt til brug for mennesker, er nemlig fastsat ved en anden lov, nemlig Arzneimittelgesetz vom 24 August 1976 ( 4 ) (lov af 24.8.1976 om lægemidler, herefter »AMG«). AMG’s § 84 i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen, bestemte:

»1. Såfremt et menneske afgår ved døden eller lider ikke ubetydelig skade på legeme eller sundhed efter anvendelse af et lægemiddel, der er bestemt til brug for mennesker, hvilket er blevet udleveret til forbrugeren inden for anvendelsesområdet for nærværende lov og er omfattet af krav om godkendelse, eller som i henhold til bekendtgørelse er fritaget for krav om godkendelse, har den farmaceutiske virksomhed, der har markedsført lægemidlet inden for lovens anvendelsesområde, pligt til at erstatte den indtrådte skade. Der er kun erstatningspligt, såfremt

1) lægemidlet ved forskriftsmæssig brug har skadelige virkninger, der går ud over, hvad der er acceptabelt ifølge lægevidenskaben, eller

2) skaden er indtrådt som følge af en mærkning, produktoplysning eller brugsanvisning, der ikke er i overensstemmelse med lægevidenskabelig viden.

2. Såfremt det anvendte lægemiddel under de konkrete omstændigheder er egnet til at hidføre skaden, formodes det, at skaden er forårsaget af lægemidlet. Den konkrete egnethed vurderes på grundlag af det anvendte lægemiddels sammensætning og dosering, arten og varigheden af den forskriftsmæssige brug, den tidsmæssige forbindelse til skadens indtræden, skadesbilledet og den skadelidtes sundhedstilstand på tidspunktet for anvendelsen, samt alle øvrige omstændigheder, der i det konkrete tilfælde taler for eller imod skadesårsagen. Formodningen gælder ikke, såfremt en anden omstændighed under de konkrete omstændigheder er egnet til at forårsage skaden. Brug af yderligere lægemidler, der under de konkrete omstændigheder er egnet til at forårsage skaden, udgør ikke en anden omstændighed, medmindre der af andre grunde end manglende årsagsforbindelse med hensyn til skaden ikke foreligger krav i henhold til nærværende bestemmelse som følge af brugen af disse lægemidler.

3. Erstatningspligt for farmaceutiske virksomheder i henhold til stk. 1, andet punktum, nr. 1), er udelukket, når det efter omstændighederne må lægges til grund, at lægemidlets skadelige virkninger ikke skyldes dets udvikling og fremstilling.«
3.

Direktiv 2001/23 indfører en fælles ordning for de rettigheder og forpligtelser, der gælder for den overdragende virksomhed og arbejdstagerne i denne virksomhed i forbindelse med en overdragelse. Artikel 3, stk. 1, 3 og 4, er særligt relevante for den foreliggende sag, og heraf følger: »Artikel 3 1. Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod på tidspunktet for overførslen, overgår som følge af denne overførsel til erhververen. Medlemsstaterne kan bestemme, at overdrageren og erhververen efter datoen for overførslen hæfter solidarisk for forpligtelser, der er opstået inden datoen for overførslen som følge af en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, der bestod på datoen for overførslen. […] 3. Efter overførslen skal erhververen opretholde de løn- og arbejdsvilkår, som ifølge en kollektiv overenskomst gjaldt for overdrageren, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udløber, eller en anden kollektiv overenskomst træder i kraft eller får virkning. Medlemsstaterne kan begrænse den periode, hvori løn- og arbejdsvilkårene skal opretholdes, idet den dog ikke kan være kortere end ét år. a) Medmindre medlemsstaterne bestemmer andet, finder stk. 1 og 3 ikke anvendelse på arbejdstageres ret til ydelser i forbindelse med alderdom og invaliditet eller ydelser til efterladte i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, der findes ud over medlemsstaternes lovbestemte sociale sikringsordninger. b) Selv når medlemsstaterne ikke i henhold til litra a) bestemmer, at stk. 1 og 3 finder anvendelse på sådanne rettigheder, træffer de nødvendige foranstaltninger for at beskytte arbejdstagernes interesser og de personers interesser, som allerede har forladt overdragerens bedrift på tidspunktet for overførslen, for så vidt angår helt eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom, herunder ydelser til efterladte, i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger som omhandlet i litra a).«
164.

Guido Strack gør ligeledes gældende, at Kommissionen og Retten skulle have taget hensyn til, om de berørte på forhånd havde givet samtykke til videregivelse af deres personoplysninger vedrørende deres genfremsatte begæringer. I mindst et tilfælde fremgik dette sågar af de dokumenter, han havde fået udleveret. Her havde den, der fremsatte begæringen, udtalt følgende: »In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail« ( 55 ).
44.

I det foreliggende tilfælde finder det formål, som medlemsstaten forfølger med den skattemæssige begunstigelsesordning, dog støtte i traktaterne og kan derfor anvendes som begrundelse for en restriktion for en grundlæggende frihedsrettighed. Artikel 30 EF (nu artikel 36 TEUF) indeholder for så vidt angår forbuddet mod kvantitative restriktioner mellem medlemsstaterne en begrundelse om »beskyttelse af nationale skatte af kunstnerisk, historisk eller arkæologisk værdi«. Derudover er Fællesskabet i henhold til artikel 151, stk. 1, EF (nu artikel 167, stk. 1, TEUF) forpligtet til at bidrage til, at »medlemsstaternes kulturer kan udfolde sig, idet den respekterer den nationale og regionale mangfoldighed«. Det fremgår af disse bestemmelser, at traktaterne helt klart indsætter bevarelsen af kulturarven i en ren national sammenhæng, og at fremme af den nationale kultur derfor er et legitimt formål i EU-retten ( 22 ).
75.

Denne afgiftsfritagelse forudsætter, at leverandøren i oprindelsesmedlemsstaten er tandlæge eller tandtekniker, fordi der kun i dette tilfælde er tale om ligebehandling mellem indenlandske leveringer og leveringer inden for Fællesskabet. Dette er ganske vist også forbundet med visse praktiske vanskeligheder, når det skal konstateres, om betingelserne for afgiftsfritagelsen foreligger. Det er imidlertid lettere at gennemføre en undersøgelse inden for Unionen end i forbindelse med indførsel fra et tredjeland ( 37 ). For det første findes der i Unionen nemlig ordninger for administrativ bistand på beskatningsområdet ( 38 ), for det andet skal undersøgelsen ikke foretages ved grænsen, men kan ske i forbindelse med den normale beskatningsprocedure.
17.

Domstolen fastslog den 26. april 2007 i dom Kommissionen mod Italien (EU:C:2007:250), at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, 8 og 9 i det gamle affaldsdirektiv, i henhold til artikel 2, stk. 1, i direktivet om farligt affald og i henhold til artikel 14, litra a)-c), i affaldsdeponeringsdirektivet, idet den ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger — for at sikre, at affald nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder eller metoder, som vil kunne skade miljøet, og for at forbyde henkastning, dumpning og ukontrolleret bortskaffelse af affald — for at enhver indehaver af affald overlader dette til en privat eller offentlig indsamler eller til en virksomhed, som varetager bortskaffelse eller nyttiggørelse af affald, eller for selv at sørge for nyttiggørelse eller bortskaffelse under iagttagelse af bestemmelserne i affaldsdirektivet — for at ethvert anlæg eller enhver virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald, skal indhente en tilladelse fra den kompetente myndighed — for at kræve, at der på alle deponeringsanlæg eller steder, hvor der deponeres farligt affald, foretages en registrering og identificering af dette affald, og — for at operatøren af deponeringsanlæg, som allerede er godkendt eller i drift den 16. juli 2001, inden den 16. juli 2002 udarbejder en overgangsplan for anlægget, som forelægges de kompetente myndigheder til godkendelse, og som omfatter oplysninger om de vilkår, der er knyttet til godkendelsen, samt eventuelle udbedrende foranstaltninger, som operatøren finder nødvendige, og for at de kompetente myndigheder efter at have fået overgangsplanen forelagt træffer endelig afgørelse om, hvorvidt driften kan fortsætte, idet de snarest muligt sørger for, at deponeringsanlæg, som ikke har fået tilladelse til fortsat drift, snarest muligt nedlukkes, eller idet de giver tilladelse til det nødvendige arbejde og fastsætter en overgangsperiode til gennemførelse af planen.