ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag T-240/02

Koninklijke Coöperatie Cosun UA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Landbrug – fælles markedsordning – sukker – afgift på C-sukker, der afsættes på det indre marked – told – anmodning om fritagelse – billighedsklausul i henhold til artikel 13 i forordning (EØF) nr. 1430/79 – begrebet import- eller eksportafgift – lighedsprincippet og retssikkerhedsprincippet – billighed«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 7. december 2004

Sammendrag af dom

De Europæiske Fællesskabers egne indtægter – godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter – artikel 13 i forordning nr. 1430/79 – begrebet »import- eller eksportafgifter« – beløb, der skal betales på grund af undladt eksport af C-sukker – udelukkelse – afslag på en anmodning om fritagelse – tilsidesættelse af artikel 13, af billighedsprincippet eller af retssikkerhedsprincippet eller af et påstået billighedsprincip – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 1430/79, art. 1, 13 og 14; Rådets forordning nr. 1785/81, art. 26; Kommissionens forordning nr. 2670/81, art. 3)

Der foreligger ikke en import- eller eksportafgift som omhandlet i artikel 13 og 14 i forordning nr. 1430/79 om godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter, der hjemler mulighed for en sådan godtgørelse eller fritagelse i situationer, hvor der hverken foreligger åbenbare forsømmeligheder eller urigtigheder fra den pågældendes side, når beløbet søges opkrævet hos en sukkerproducent i medfør af artikel 26 i forordning nr. 1785/81 om den fælles markedsordning for sukker og i medfør af artikel 3 i forordning nr. 2670/81 om gennemførelsesbestemmelser for en produktion ud over kvoterne inden for sukkersektoren af den grund, at en vis mængde C-sukker ikke er blevet afsat uden for Fællesskabet. Det opkrævede beløb udgør nemlig hverken en told eller en afgift med tilsvarende virkning, eller en landbrugsafgift, jf. artikel 1, stk. 2, litra a) og b), i forordning nr. 1430/79. Beløbet kan, henset til dets formål og beregningsmetode, heller ikke betragtes som konverteret til en importafgift, idet beløbet, i modsætning til en importafgift, udgør en sanktion, der i første række har en afskrækkende karakter med det formål at sikre overholdelsen af forbuddet mod at afsætte C-sukker på det indre marked.

En beslutning fra Kommissionen, der indebærer afslag på ansøgningen om eftergivelse af beløbet i medfør af artikel 13 i forordning nr. 1430/79, krænker således ikke disse bestemmelser. En sådan beslutning krænker endvidere heller ikke lighedsprincippet eller retssikkerhedsprincippet eller et påstået billighedsprincip.

(jf. præmis 38, 44, 45, 47, 58, 61 og 62)
26

Harmoniseringskontoret erkender, at det er muligt, at et vist antal beholdere, der udbydes på markedet, har en anden form end formen på det tegn, der ansøges registereret. Dette betyder dog på ingen måde, at det omhandlede tegn i sig selv har fornødent særpræg. Ifølge Harmoniseringskontoret skal den valgte form have nogle særlige kendetegn, der kan vække forbrugerens opmærksomhed, hvilket indebærer, at den klart skal adskille sig fra sædvanlige former. Endvidere kan det forhold, at en beholder til vaske-og rengøringsmidler kan stå på hovedet, ikke skabe et særligt kendetegn, der er egnet til at vække forbrugerens opmærksomhed; tværtimod er der her tale om en relativt almindeligt forekommende form for udseende, f.eks. til tandpasta. I den foreliggende sag har Harmoniseringskontoret gjort gældende, at forbrugeren ikke kan udlede af den form for indpakning, der er valgt med hensyn til husholdningsmidlerne, at der er tale om en angivelse af varernes handelsmæssige oprindelse. Harmoniseringskontoret er derfor af den opfattelse, at heller ikke kombinationen af beholderens bestanddele kan lede forbrugeren til at opfatte den form, med hensyn til hvilken der ansøges om registrering, som noget andet end en simpel emballage; alt taget i betragtning vil forbrugeren ikke opfatte varernes handelsmæssige oprindelse.
Sag T-164/02

Kaul GmbH

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om ARCOL som EF-ordmærke – det ældre EF-ordmærke CAPOL – rækkevidden af appelkammerets prøvelse – bedømmelse af oplysninger fremlagt for appelkammeret«

Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 10. november 2004

Sammendrag af dom

EF-varemærker – klagesag – klage over en afgørelse fra Harmoniseringskontorets Indsigelsesafdeling – appelkammerets prøvelse – rækkevidde

(Rådets forordning nr. 40/94, art. 74)

Det følger af den funktionelle kontinuitet mellem instanserne ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), at appelkammeret inden for anvendelsesområdet for artikel 74, stk.1, in fine, i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, vedrørende relative registreringshindringer, er forpligtet til at støtte sin afgørelse på alle de faktiske og retlige elementer, som den berørte part har fremlagt, dels i sagen for den afdeling, der har truffet afgørelse i første instans, dels – med den ene undtagelse, der nævnes i samme bestemmelses stk. 2 vedrørende oplysninger, der er blevet påberåbt for sent – i klagesagen.

Den funktionelle kontinuitet mellem Harmoniseringskontorets forskellige instanser medfører således ikke, at en part, som i sagen for den afdeling, der har truffet afgørelse i første instans, ikke har fremlagt bestemte faktiske eller retlige oplysninger inden for den tidsfrist, der er fastlagt for denne afdeling, ikke i henhold til artikel 74, stk. 2, i forordning nr. 40/94 kan gøre disse gældende for appelkammeret. Den funktionelle kontinuitet medfører tværtimod, at en sådan part kan påberåbe sig disse oplysninger for appelkammeret under forbehold af, at forordningens artikel 74, stk. 2, bliver iagttaget for denne instans.

(jf. præmis 29)
83

Det var tilstrækkeligt retligt begrundet, at appelkammeret i den anfægtede afgørelses punkt 25 fandt, at de pågældende tal ikke gav mulighed for at bedømme, hvor stor en andel af det omhandlede marked sagsøgeren besad som følge af det ansøgte varemærke. På trods af de informationer, der fremgik af de fremlagte oplysninger, vedrørende antallet af enheder og det antal ton bolsjer, der var blevet solgt i den omhandlede indpakning, »[var] en realistisk bedømmelse af [sagsøgerens] styrke på markedet fortsat umulig i mangel af oplysninger om det samlede salg på markedet for de varer, der skal tages i betragtning, eller en bedømmelse af konkurrerende virksomheders salg, som sagsøgerens tal [kunne have] været sat i forhold til«. Under disse omstændigheder er det ligeledes med rette, at appelkammeret i samme punkt konkluderede, at selv om det måtte antages, at de nævnte talmæssige oplysninger kunne gøre det muligt at vurdere, hvor stor en andel af det omhandlede marked sagsøgeren besad som følge af det ansøgte varemærke, beviste disse oplysninger ikke nødvendigvis, at det var »den gyldne indpakning med snoede ender, som de omhandlede forbrugere [opfattede] som oprindelsesbetegnelse«. Denne bedømmelse bekræftes af den omstændighed, at de omhandlede salgstal ganske vist beviser, at karamelbolsjet »Werther's Original« er blevet markedsført af sagsøgeren på det relevante marked, men er ikke et bevis for, at formen på den omhandlede indpakning var blevet brugt som varemærke til at betegne den omhandlede vare.
Sag T-56/02

Bayerische Hypo- und Vereinsbank AG

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Konkurrence – artikel 81 EF – aftale om fastsættelse af priser og regler for gebyrberegning ved veksling af kontanter – Tyskland – udeblivelsesdom«

Rettens dom (Femte Afdeling) af 14. oktober 2004

Sammendrag af dom

Konkurrence – karteller – aftaler mellem virksomheder – begreb – samstemmende vilje med hensyn til den adfærd, der skal følges på markedet – omfattet – den form, hvori viljen manifesterer sig – uden betydning

(Art. 81, stk. 1, EF)

For at der er tale om en aftale i henhold til artikel 85, stk. 1, EF, er det tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde. Hvad angår den form, hvorunder den fælles vilje er kommet til udtryk, er det tilstrækkeligt, at en bestemmelse er udtryk for parternes vilje til at indrette deres adfærd på markedet efter den pågældende bestemmelse. Heraf følger, at begrebet aftale i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand forudsætter, at mindst to parter har en samstemmende vilje, hvorved det ikke er afgørende, i hvilken form denne manifesterer sig, forudsat den er en korrekt afspejling af parternes vilje.

(jf. præmis 59-61)
25

I den forbindelse har Harmoniseringskontoret navnlig gjort gældende, at sagsøgerens argumenter om for det første, at de omhandlede varer som regel har en fælles oprindelse, og for det andet, at der er blevet udbudt blandinger af de omhandlede varer, er blevet fremført for sent, når henses til regel 16, stk. 3, regel 17, stk. 2, og regel 20, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 40/94 (EFT L 303, s. 1), artikel 74, stk. 1, in fine, i forordning nr. 40/94 og til Rettens dom af 13. juni 2002, sag T-232/00, Chef Revival USA mod KHIM — Massagué Marin (Chef), Sml. II, s. 2749, og af 23. oktober 2002, sag T-388/00, Institut für Lernsysteme mod KHIM — Educational Services (ELS), Sml. II, s. 4301, præmis 21 ff. Ifølge Harmoniseringskontoret er det første argument nemlig først blevet fremført klart for Retten, og det andet argument er blevet fremført for Retten for første gang. Disse argumenter tjener heller ikke til at støtte eller uddybe et argument, der allerede er blevet fremført for Indsigelsesafdelingen. Harmoniseringskontoret har tilføjet, at selv hvis kontoret ikke udtrykkeligt har angivet over for sagsøgeren, hvilke faktiske omstændigheder og beviser der skal fremlægges, tilkommer det sagsøgeren selv at bestemme dette. Harmoniseringskontoret ville heller ikke have været i stand til at angive dette, da det ikke kender det omhandlede marked tilstrækkeligt. Endelig har Harmoniseringskontoret gjort gældende, at sagsøgeren selv har benævnt det omhandlede afsnit i sin stævning »nye faktiske oplysninger«.
Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn:

To italienske varemærker, et internationalt varemærke, samt et græsk, et finsk, et svensk, et engelsk, og et irsk varemærke INTESA for varer i klasse 9, 14, 18 og 21 hvad angår det ene af de to italienske varemærker, og for varer i klasse 3 hvad angår de andre varemærker
112

Efter sagsøgerens opfattelse er begrundelsen for den anfægtede beslutning ulogisk og selvmodsigende. På den ene side har Kommissionen således i forbindelse med undersøgelsen af afgiftsfritagelsen for overførsler anerkendt, at kommunale værker og aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 i det væsentlige er den samme økonomiske enhed. På den anden side anser den i forbindelse med bedømmelsen af den treårige fritagelse for selskabsskat aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 for at være økonomisk og materielt forskellige fra kommunerne. Kommissionen konkluderede i den anfægtede beslutning, at afgiftsfritagelsen for overførsler ikke udgjorde statsstøtte. Eftersom betingelserne for at være omfattet af denne fritagelse og betingelserne for at være omfattet af den treårige fritagelse for selskabsskat imidlertid var identiske, burde Kommissionen heller ikke have anset sidstnævnte for at udgøre statsstøtte.
139

Det fremgår dernæst klart af sagsakterne, at de betingelser, som skal være opfyldt for, at den treårige fritagelse for selskabsskat er omfattet af undtagelsen i artikel 87, stk. 3, litra c), EF, ikke var opfyldt. Den treårige fritagelse for selskabsskat sigtede ikke mod at genetablere de fritagne selskabers rentabilitet og var ikke forbeholdt kriseramte virksomheder. Selv om dette dog var tilfældet, blev der ikke fremlagt nogen omstruktureringsplan eller foranstaltning med henblik på at kompensere for konkurrencefordrejende bivirkninger som følge af tildelingen af den pågældende støtte. Det følger imidlertid af retspraksis, at statsstøtte til kriseramte virksomheder for at kunne erklæres for forenelig med fællesmarkedet i henhold til artikel 87, stk. 3, litra c), EF skal indgå i en sammenhængende omstruktureringsplan, der skal forelægges Kommissionen med alle nødvendige detaljer (dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 137, præmis 45).
53

Hvad angår det første tilfælde skal det bemærkes, at for så vidt angår sagsøgerens argument om, at sammenslutningen repræsenterer virksomheder, der kunne identificeres på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, indebærer den omstændighed, at det er muligt med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, ikke, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt (Domstolens dom af 22.11.2001, sag C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949, præmis 52, og Rettens kendelse af , sag T-108/03, von Pezold mod Kommissionen, Sml. II, s. 655, præmis 46).
4

Endvidere blev der på grundlag af artikel 3, stk. 69 og 70, i legge no 549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (lov nr. 549 om foranstaltninger til rationalisering af de offentlige finanser, af 28.12.1995, almindeligt supplement til GURI nr. 302 af , »herefter lov nr. 549/95«) og decreto-legge no 331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (lovdekret nr. 331 om harmonisering af afgiftsbestemmelser inden for forskellige områder, af , GURI nr. 203 af , herefter »lovdekret nr. 331/93«) indført følgende foranstaltninger til fordel for aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90: — fritagelse for alle afgifter på overførsler i forbindelse med omdannelse af særskilte virksomheder og kommunale værker til aktieselskaber i henhold til lov nr. 142/90 (herefter »fritagelse for afgifter på overførsler)« — treårig fuld fritagelse for selskabsskat, dvs. indkomstskat for juridiske personer og kommunal indkomstskat, dog ikke ud over det skatteår, der udløber den 31. december 1999 (herefter »treårig fritagelse for selskabsskat«).
39

Hvad angår sagsøgerens søgsmålsinteresse har selskabet anført, at det er et i hovedparten offentligt ejet selskab stiftet i henhold til lov nr. 142/90 og derfor en virksomhed, som er omfattet af den treårige fritagelse for selskabsskat. Hvad angår lånene fra CDDPP har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede beslutning ikke præciserer sit tidsmæssige anvendelsesområde. Det er således ikke præciseret, i hvilken periode lånene fra CDDPP skal være tildelt for at blive betragtet som uforenelige med fællesmarkedet. Det er således vanskeligt at vide, om sagsøgeren faktisk har draget fordel heraf. Den anfægtede beslutning skaber således stor retsusikkerhed for sagsøgeren. De italienske myndigheder har endvidere fremsendt en anmodning om oplysninger til sagsøgeren med henblik på tilbagesøgning af støtten i forbindelse med lånene fra CDDPP. Sagsøgeren er derfor af den opfattelse, at selskabet har søgsmålsinteresse. Sagsøgeren har i replikken anført, at selskabet er rede til at afstå fra sit søgsmål for så vidt det angår lånene fra CDDPP under forudsætning af, at Kommissionen udtrykkeligt bekræfter, at den anfægtede beslutning alene vedrører de lån fra CDDPP, som er tildelt mellem 1994 og 1998. I tilfælde heraf har sagsøgeren gjort gældende, at der med henblik på fordelingen af sagsomkostningerne tages hensyn til den usikkerhed vedrørende lånene fra CDDPP, som følger af den anfægtede beslutning.
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 10. december 2008 –

Kronoply og Kronotex mod Kommissionen

(Sag T-388/02)

»Statsstøtte – beslutning fra Kommissionen om ikke at rejse indsigelser – annullationssøgsmål – søgsmålsfrist – offentliggørelse af en kortfattet meddelelse – ingen væsentlig påvirkning af den konkurrencemæssige stilling – afvisning – interesseret part – formaliteten – ingen indledning af den formelle undersøgelsesprocedure – ingen alvorlige vanskeligheder«

1. Annullationssøgsmål – frister – begyndelsestidspunkt – dato for offentliggørelse – dato for erhvervelse af kendskab til retsakten – subsidiær karakter – retsakter, der ifølge institutionens faste praksis offentliggøres i EU-Tidende (art. 230, stk. 5, EF) (jf. præmis29-32)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – kommissionsbeslutning, der fastslår, at en statsstøtte er forenelig med det fælles marked, uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – søgsmål anlagt af en konkurrerende virksomhed, der ikke godtgør, at dens stilling på markedet er væsentligt berørt – afvisning (art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 62 og 64)

3. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt – kommissionsbeslutning, der fastslår, at en statsstøtte er forenelig med det fælles marked, uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – søgsmål anlagt af interesserede parter i artikel 88, stk. 2 EF’s forstand – formaliteten – betingelser (art. 88, stk. 2 og 3, EF, og art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 60 og 70-72)

4. Statsstøtte – Kommissionens undersøgelse – indledende fase og kontradiktorisk fase – en støtteforanstaltnings forenelighed med fællesmarkedet – beslutning om ikke at indlede den formelle undersøgelsesprocedure – lovlighed – betingelse (art. 88, stk. 2 og 3, EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4, stk. 4) (jf. præmis 92 og 93)

5. Statsstøtte – forbud – undtagelser – Kommissionens skøn – mulighed for at fastsætte rammer [art. 3, litra g), EF, og art. 87, stk. 3, EF] (jf. præmis 143 og 144)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 19. juli 2002 om ikke at gøre indsigelse mod de tyske myndigheders støtte til Zellstoff Stendal GmbH til opførelsen af en cellulosefabrik.

Konklusion

1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2) Kronoply GmbH & Co. KG og Kronotex GmbH & Co. bærer deres egne omkostninger og betaler omkostningerne afholdt af Kommissionen, af Zellstoff Stendal GmbH og af Land Sachsen-Anhalt.
78

Dernæst skal det — angående sagsøgerens anbringende, hvorefter Kommissionen ikke har godtgjort, at sagsøgeren under hensyntagen til nettomeromkostningerne forbundet med opfyldelsen af en SIEG havde opnået en fordel ved hjælp af DB-Telekoms overførsler — indledningsvis, og som det fremgår af beskrivelsen i præmis 16-29 ovenfor, af den anfægtede beslutning bemærkes, at Kommissionens konklusion, hvorefter DPAG havde opnået en fordel, hviler på følgende konstateringer. For det første har Kommissionen konstateret, at sagsøgeren modtog overførsler fra DB-Telekom på 11081 mio. DEM fra 1990 til 1995, hvilket er overførsler, som ifølge Kommissionen er de eneste statsmidler, der er relevante for den foreliggende beslutning. For det andet har Kommissionen anført dels, at sagsøgeren havde opvist de nettomeromkostninger, der fulgte af virksomhedens salg med tab, der fandt sted fra 1994 til 1999, til et beløb på 1118,7 mio. DEM, og dels at nævnte nettomeromkostninger ikke var forbundet med opfyldelsen af en SIEG. For det tredje har Kommissionen konstateret, at sagsøgeren ikke havde kunnet dække nævnte nettomeromkostninger på 1118,7 mio. DEM ved hjælp af virksomhedens egne midler, idet den opviste et samlet tab fra 1990 til 1998 på alle aktivitetsområder sammenholdt på 2289 mio. DEM. Kommissionen konkluderede derfor i lyset af de tre foregående konstateringer, at de nettomeromkostninger, der fulgte af DPAG’s salg med tab i perioden fra 1994 til 1999, nødvendigvis måtte være kompenseret ved hjælp af DB-Telekoms overførsler i perioden fra 1990 til 1995, hvorfor sagsøgeren havde opnået statsstøtte på 1118,7 mio. DEM. Herved bemærkes, at Kommissionen, i sine besvarelser af de af Retten stillede spørgsmål under retsmødet, anførte, at den var af den opfattelse, at eftersom sagsøgeren ikke havde fremlagt bevis for at have dækket de påståede nettomeromkostninger, der fulgte af virksomhedens salg med tab, ved hjælp af andre midler end overførslerne fra DB-Telekom, kunne den med rette antage, at DPAG havde opnået statsstøtte svarende til 1118,7 mio. DEM.
14

I denne skrivelse og i det medfølgende referat anførte Kommissionen bl.a., at MTU aldrig i retlig forstand havde været ejer af SKL-M, at den første aftale, nævnt i præmis 9 ovenfor, kun meddelte MTU en option, og at det i lyset af de oplysninger, de tyske myndigheder har fremlagt, ikke var sikkert, at MTU faktisk havde udnyttet denne option. Kommissionen anførte endvidere, at MTU i juni 2000 havde indstillet sit samarbejde med SKL-M inden for rammerne af WLKV. Kommissionen konstaterede imidlertid, at SKL-M siden november 1997 havde været under MTU’s driftsmæssige kontrol. Kommissionen betvivlede ligeledes, at MTU var blevet udvalgt på grundlag af en procedure, der var sammenlignelig med et åbent udbud. Kommissionen konkluderede således, at MTU havde kunnet, eller i fremtiden ville kunne, drage fordel af den til SKL-M ydede statsstøtte på forskellig måde: For det første umiddelbart, såfremt det skulle vise sig, at en del af støtten var blevet benyttet med henblik på at tjene MTU’s snarere end SKL-M’s interesser, for det andet, gennem WLKV, som følge af den option, der gjorde det muligt for MTU for en fastsat pris at erhverve al den af SKL-M forud for samarbejdet eller i forbindelse med dette frembragte knowhow, såfremt MTU besluttede at udnytte denne option, og prisen ikke var udtryk for den omhandlede knowhows aktuelle eller forventede markedsværdi.
97

Det fremgår af artikel 2 og 39 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, som bl.a. omfatter ansatte ved Euratom, at midlertidigt ansatte er berettiget til alderspension eller udtrædelsespenge i henhold til de betingelser, der er fastsat i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Vedtægterne for JET, der var bilagt Rådets beslutning 78/471/Euratom af 30. maj 1978 om oprettelse af fællesforetagendet JET (EFT L 151, s. 10), henviste dog i den udgave, der er relevant for fastsættelse af sagsøgernes pensionsrettigheder, i artikel 8, stk. 5, udtrykkeligt til ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne for så vidt angår personale ansat som midlertidigt ansatte, således som sagsøgerne burde have været det. Selv om ordningen i de gældende bestemmelser i praksis derfor ikke er blevet overholdt for så vidt angår midlertidigt ansatte ved Euratom, udnævnt af fællesforetagendet JET, kan dette beklagelige forhold dog ikke påberåbes af Kommissionen som værende til hinder for at fastsætte den erstatning til sagsøgerne, som de er berettiget til på grund af de ulovligheder, der er begået over for dem.
Påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2001) 3967 endelig udg. af 11. december 2001, for så vidt Kommissionen deri fastslår, at den tyske ordning om skattemæssige fritagelser for hensættelser foretaget af kernekraftværkerne med henblik på bortskaffelse af radioaktivt affald og nedlukning af kernekraftværker ikke udgør en statsstøtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF.