ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jeg skal for det første anføre, at den portugisiske regering, anklagemyndigheden ved Tribunal Fiscai Aduaneiro og i mindre omfang Kommissionen har udtrykt alvorlig tvivl om de forelagte spørgsmåls relevans.

Jeg mener, at disse forbehold, bortset fra det ottende spørgsmål, der under alle omstændigheder må omformuleres, og som jeg senere skal drøfte, er fuldt ud berettiget. Under hensyn til sagens faktum forstår man faktisk ikke, hvorledes svaret på de således formulerede spørgsmål kan være til nogen nytte for den forelæggende ret ved afgørelsen af den verserende tvist; man får faktisk det indtryk, at Domstolen anmodes om i generelle og abstrakte vendinger at afsige dom om de portugisiske retsforskrifters forenelighed med fællesskabsretten, herunder i forbindelse med en gennemgang af nationale retsforskrifter, der ikke har nogen sammenhæng med tvistens genstand, og som derfor overskrider Domstolens kompetence i henhold til EF-traktatens artikel 177.

Jeg skal bemærke, at den præjudicielle procedure, som det fremgår af ordlyden af EØF-traktatens artikel 177, og som Domstolen endvidere selv har udtalt, er et samarbejdsinstrument mellem Domstolen og de nationale dommere, som gør det muligt for Domstolen at forsyne dem med de fortolkningselementer vedrørende fællesskabsretten, som er nødvendige for retterne til løsning af de tvister, som de skal afgøre ( 1 ); desuden tillægger artikel 177 ikke Domstolen den opgave at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål, men at bidrage til justitsforvaltningen i medlemsstaterne ( 2 ).

Desuden har Domstolen i medfør af disse principper dels altid afvist at besvare spørgsmål fra de nationale retter, når den fællesskabsretlige bestemmelse, som er forelagt Domstolen til fortolkning, klart ikke finder anvendelse ( 3 ), dels ofte omformuleret uhensigtsmæssigt affattede, præjudicielle spørgsmål.

Det fremgår endvidere af fast praksis, at inden for rammerne af kompetencefordelingen i henhold til artikel 177 mellem de nationale retter og Domstolen påhviler det den nationale ret, som alene har direkte kendskab til sagens faktiske omstændigheder og til de af parterne fremførte argumenter, og som har ansvaret for den afgørelse, der skal træffes, under fuld kendskab til sagen at bedømme, om de retsspørgsmål, som den for retten indbragte tvist giver anledning til, er relevante, og om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at retten kan afsige dom ( 4 ). Det fremgår endvidere af samme praksis, at såfremt Domstolen får forelagt spørgsmål, der er affattet uhensigtsmæssigt eller på en sådan måde, at de i den form, de har, går ud over rammerne for Domstolens beføjelse i henhold til artikel 177, kan den dog af alt det materiale, der er fremlagt af den nationale ret, udlede de fællesskabsretlige elementer, som under hensyn til sagens genstand nødvendiggør en fortolkning eller bedømmelse af gyldigheden ( 5 ).
I dommen i sag 107/83, Advokatsamfundet i Paris mod Klopp (Sml. 1984, s. 2971) forkastede Domstolen — i forbindelse med etableringsfriheden for advokater — det synspunkt, at der i en medlemsstats lovgivning kan stilles krav om, at en erhvervsdrivende kun må have ét forretningssted på hele Fællesskabets område (jf. præmis 18). Domstolen fastslog i præmis 19:

»Synspunktet, hvorefter etableringsfriheden ikke er begrænset til retten til at oprette et enkelt forretningssted inden for Fællesskabet, bekræftes af selve ordlyden af traktatens artikel 52, ifølge hvilken den gradvise ophævelse af restriktioner i etableringsfriheden også skal omfatte hindringer for, at statsborgere i en medlemsstat, der er bosat på en anden medlemsstats område, opretter agenturer, filialer eller datterselskaber. Denne regel skal anses for en særlig udmøntning af et generelt princip, der også gælder for de liberale erhverv, hvorefter etableringsretten også omfatter retten til under iagttagelse af de faglige regler at indrette og opretholde mere end et centrum for erhvervsudøvelse på Fællesskabets område.«

Domstolen bemærkede endvidere, at en medlemsstat fortsat har ret til at stille krav om, at advokater udøver deres erhverv på en måde, hvorved de kan opretholde tilstrækkelig kontakt med deres klienter og justitsmyndighederne samt iagttage de kollegiale regler. Sådanne krav kan imidlertid ikke medføre hindringer i adgangen til den faktiske udøvelse af den etableringsret, der er garanteret i traktaten.
Udtalelserne i IBM-dommen er senere i flere domme fra Domstolen — også uden for konkurrenceområdet — og fra Retten blevet anvendt på retsakter, hvis tilblivelse omfatter flere stadier ( 6 ).

En retsanvendelse, der belyser dette nærmere, finder man i Domstolens dom af 24. juni 1986 i AKZO-sagen ( 7 ), så meget mere som Domstolen i denne sag, modsat i IBM-sagen, besluttede (delvist) at antage annullationssøgsmålet til realitetsbehandling. Den retsakt, AKZO-sagen drejede sig om, var en kommissionsbeslutning i en konkurrencesag om, at visse dokumenter ikke var omfattet af »fællesskabsrettens garanti [for] fortrolig behandling« (præmis 17). Efter først at have gentaget den i præmis 9 i IBM-dommen opstillede generelle regel og at have antaget, at beslutningen om ikke at behandle dokumenterne som fortrolige havde haft retsvirkninger for sagsøgerne, »idet [Kommissionen] har nægtet dem en beskyttelse, som er fastsat i fællesskabsretten«, tog Domstolen stilling til:»om denne beslutning afgørende har ændret sagsøgernes retsstilling, eller om den er en blot forberedende foranstaltning, mod hvis ulovlighed et søgsmål til prøvelse af beslutningen om at afslutte proceduren sikrer tilstrækkelig beskyttelse« (præmis 19).

Som et led i denne undersøgelse fastslog Domstolen, at beslutningen om at nægte at behandle dokumenterne som fortrolige — dvs. at Kommissionen antog, at de kunne udleveres til den klagende virksomhed (ECS), hvilket også skete — »er af definitiv karakter og er uafhængig af den afgørelse, der skal træffes om, hvorvidt traktatens artikel 86 er tilsidesat«. Derefter fortsatte Domstolen som følger:

»Virksomhedens mulighed for at anlægge sag til prøvelse af en endelig afgørelse, hvorved det fastslås, at konkurrencereglerne er tilsidesat, kan ikke give den en passende beskyttelse af dens rettigheder på dette område. Dels vil den administrative procedure muligvis ikke føre til en afgørelse, der konstaterer tilsidesættelse. Dels giver et søgsmål til prøvelse af denne afgørelse, hvis det rejses, i hvert fald ikke virksomheden mulighed for at forhindre de uoprettelige virkninger af en ulovlig udlevering af nogle af dens dokumenter« (præmis 20).

Domstolen tilføjede:

»Selskabets interesse i at anfægte den omtvistede beslutning kan ikke benægtes under henvisning til, at denne beslutning i det foreliggende tilfælde allerede var blevet udført på det tidspunkt, da sagen blev anlagt. Annulation af en sådan beslutning kan i sig selv have retsvirkninger, navnlig ved at det undgås, at Kommissionen genoptager en sådan praksis, og ved at gøre ECS' brug af de ulovligt udleverede dokumenter ulovlig« (præmis 21).

Søgsmålet blev derfor fremmet til realitetsbehandling på dette punkt, for så vidt det angik påstanden om annullation af den anfægtede beslutning, men ikke for så vidt angik en påstand om tilbagelevering af de til ECS udleverede dokumenter, idet Domstolen ikke fandt, at den havde kompetence hertil inden for rammerne af et annullationssøgsmål.
Dette problem opstår allerede i forbindelse med artikel 3a, stk. 1, i forordning nr. 857/84. Hvis man således sammenligner første og andet afsnit i stk. 1, kan man få det indtryk, at det alene er den producent, som selv har opfyldt forpligtelsen til ikke-markedsføring eller omstilling, der har ret til at få tildelt en særlig referencemængde. Konsekvensen af dette — nemlig, at i tilfælde af overdragelse af en bedrift, uanset årsagen hertil, som finder sted efter udløbet af ikke-markedsførings- eller omstillingsperioden, på et tidspunkt, hvor den, der får overdraget bedriften, logisk set ikke længere kunne være berørt af en sådan forpligtelse, er denne sidstnævnte udelukket fra at kunne få tildelt en særlig referencemængde — kunne anses for at finde indirekte støtte i artikel 3 a, stk. 2, tredje afsnit. Domstolen har imidlertid udtalt sig om denne konsekvens i Rauh-sagen ( 26 ), i hvilken ejeren af bedriften havde overdraget denne efter ikke-markedsføringsperioden på lignende måde som ved arv. Domstolen betegnede i præmis 18 den omstændighed, at den oprindelige producent efter udløbet af sin ikke-markedsføringsforpligtelse ikke kunne overdrage retten til at få tildelt en referencemængde (i forbindelse med en overdragelse, der kan sidestilles med arv), som en restriktion i forhold til ham, der er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Vedrørende dette forhold har Domstolen i præmis 19 i dommen bemærket følgende:

»Disse restriktioner ville imidlertid blive opretholdt, såfremt artikel 3a i forordning nr. 857/84 blev fortolket således, at den ikke åbner mulighed for, at arvingen eller successoren på linje med producenten selv kan få tildelt en særlig referencemængde på de i bestemmelsen opstillede betingelser.«
Jeg kan ikke anerkende denne argumentation. For det første går den spanske regering ud fra en alt for restriktiv opfattelse af de forpligtelser, som fugledircktivet pålægger medlemsstaterne. Det er rigtigt, at direktivets hovedformål, som udtrykt i artikel 1, er »beskyttelse af alle de fuglearter, som i vild tilstand har deres naturlige ophold på medlemsstaternes område«, og at det afgørende motiv bag dette direktiv er frygten for, at disse beskyttede fuglearter skal forsvinde. Det er også rigtigt, at et direktiv ifølge EØF-traktatens artikel 189 er bindende »med hensyn til det tilsigtede mål«, men overlader det til medlemsstaterne »at bestemme form og midler«. Imidlertid står det fast, at fugledircktivet, og især artikel 4, stk. 1, som »tilsigtet mål« indebærer mere konkrete forpligtelser end blot del almene formål at beskytte de truede arter.

Som nævnt ovenfor (punkt 10) indebærer artikel 4, stk. 1, fjerde afsnit, faktisk en forpligtelse til at udlægge som særligt beskyttede områder navnlig sådanne områder, som er bedst egnede for de arter, som er anført i bilag I. Teksten i artikel 4 indeholder ikke nogen angivelse af en ventetid, når det er konstateret, at et bestemt område har en enestående eller en meget speciel betydning for beskyttelsen af en af de fugle, som er anført i bilag I.

På den anden side kan man for så vidt angår udlæggelsen af et sådant beskyttet område ikke tillægge det nogen betydning, at Spanien allerede har udlagt 114 andre særligt beskyttede områder ( 15 ). De forpligtelser, der er indeholdt i direktivets artikel 4, stk. 1, gælder enkeltvis for hver eneste af de i bilag I anførte fuglearter, og eksistensen af særligt beskyttede områder for andre fugle i andre områder fritager derfor ikke Spanien for at skulle opfylde den her aktuelle forpligtelse vedrørende skestorken i Santona-området.
I replikken har MEI udtrykkeligt bekræftet ikke at bestride de i afgørelsen i sag C-175/87 indeholdte principper. MEI erkender således, at antidumpingforordningen under visse omstændigheder rent faktisk gør det muligt for institutionerne at fastslå, at der foreligger en enkelt økonomisk enhed mellem producenten og dennes købere og i overensstemmelse med artikel 2, stk. 3, litra a), at lægge den af denne enhed fakturerede pris til de første uafhængige købere til grund som værende den normale værdi.

MEI gør imidlertid gældende, at betingelserne for, at institutionerne kunne anvende denne fremgangsmåde, ikke var opfyldt i den foreliggende sag, eller at anvendelsen heraf i det mindste ikke var tilstrækkelig begrundet.
I ovennævnte dom af 13. februar 1979 i sagen Martin mod Kommissionen har Domstolen foretaget en tilsvarende undersøgelse af parternes interesser, men nåede der til den modsatte konklusion ( 16 ). I denne dom, som ligeledes vedrører et annullationssøgsmål i anledning af en beslutning truffet af en udvælgelseskomite, annullerede Domstolen den anfægtede beslutning og »hele den efterfølgende del af udvælgelsesprøven og den udnævnelse, der er sket som resultat heraf«. Domstolen valgte her at annullere beslutningen på en så drastisk måde i stedet for at vælge en mere moderat løsning, som går ud på at genindsætte de forurettede ansøgere i deres rettigheder, på grund af sagens særlige karakter. Tvisten drejede sig nemlig om en udvælgelsesprøve, hvor kun to ansøgere havde fået adgang til de skriftlige prøver.

Efter at Domstolen havde konstateret, at emnet for prøven var valgt på en måde, der gav en af de to ansøgere en væsentlig fordel, besluttede den at annullere såvel udvælgelseskomitéens beslutning om ikke at give den forurettede ansøger adgang til den mundtlige prøve som den efterfølgende del af udvælgelsesprøven og den udnævnelse, der var sket som resultat heraf. Der er ingen grund til at undre sig over Domstolens kurs i denne sag, hvor den jo ikke behøvede at tage hensyn til en lang række andre ansøgeres berettigede forventning.
23.

I stævningen har den italienske regering hævdet, at forhøjelsen af maksimumsbeløbet fra 32 mia. til 50 mia. LIT ikke var en forhøjelse af støttebeløbene målt i faste priser, men derimod alene udtryk for den værdiforringelse, liren havde undergået i mellemtiden. Italien har vedlagt stævningen et dokument fra Italiens Istituto nazionale di statistica, der synes at bekræfte denne argumentation. Kommissionen behandler ikke dette argument i realiteten, men gør alene gældende, at det ikke kan tages under påkendelse, da det aldrig har været omtalt under den administrative procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2. Jeg skal dog bemærke, at de italienske myndigheder ifølge den anfægtede beslutning (afsnit II, stk. 5) under denne procedure havde anført, »at lovgiver efter fem år havde besluttet at tilpasse (’aggiornare’ i den italienske udgave, som er den eneste autentiske) den oprindeligt fastsatte investerings-grænse ved at forhøje den til 50 mia. LIT for at gøre den i artikel 32 i lov nr. 219/81 omhandlede støtte mere attraktiv«. Inflationen er et fænomen, som er så velkendt, at Kommissionen af denne passage, og navnlig udtrykket »aggiornare« kunne have udledt, at den italienske regerings væsentligste argument betød, at den alene havde knyttet den pågældende støtteordning til et prisindeks. Kommissionen burde således have begrundet nægtelsen af at tillade denne pristalsregulering i begrundelsen for den anfægtede beslutning. Men denne indeholder intet herom, og desuden hedder det alene i den anfægtede beslutning, at »yderligere foranstaltninger, såsom forhøjelse af investeringsgrænsen fra ... 32 mia. LIT til 50 mia. LIT, vil udgøre en yderligere undtagelse fra den ved lov nr. 64/86 indførte almindelige støtteordning«. Det følger efter min opfattelse af den utilstrækkelige begrundelse, som Kommissionen har givet på dette punkt, at det fjerde anbringende må tages til følge.
»6.

The Departement and the Welsh Office would not expect a stretch of water to be classified as ’bathing water’ for the purposes of the Directive unless it had been assessed that at some time during the bathing season there were at least 500 people in the water (regardless of the length of the stretch of the water in question). Any stretch where the number of bathers has been assessed as more than 1500 per mile will be classified as bathing water. Where the number of bathers is assessed as being between 750 and 1500 per mile water authorities and district councils should discuss whether the water in question is sufficiently well used to be classified as bathing water under the terms of the Directive« ( 6 ).
46.

Situationen ville f.eks. være den samme, hvis en erhvervsdrivende havde ansøgt om typegodkendelse for en apparattype, men havde fået afslag, eller sagen simpelt hen var trukket i langdrag. I et sådant tilfælde ville det ikke kunne udelukkes, at virksomhedens egenskab af konkurrent på markedet havde indflydelse på afgørelsen (som også kan bestå i intet at foretage sig). Med henblik på sådanne situationer kunne man forestille sig, at der i stedet for den ansøgte typegodkendelse kunne træffes en afgørelse af en national ret eller i givet fald af en national ret i samarbejde med Domstolen. Man ville i sådanne tilfælde også skulle sikre sig, at der fandtes en adgang til domstolsprøvelse ( 25 ), enten som den i dommen i sag C-18/88 nævnte eller i en anden form. Det kunne herved efter omstændighederne også komme på tale at anlægge et erstatningssøgsmål mod virksomheden for at have udvist konkurrencebegrænsende adfærd i et konkret tilfælde.
Det skal i denne forbindelse allerede nu præciseres, at Kommissionen — som den selv udtrykkeligt har anført i retsmødet — ikke bebrejder Den Hellenske Republik, at denne anvender analysemetoder eller kriterier, der er diskriminerende over for indførte varer, men alene, at den ikke har tilladt indførsel af fjerkræ, som efter Kommissionens opfattelse ikke udgør en fare for menneskers sundhed.

Det skal endvidere påpeges, at såfremt der består en usikkerhed, er det efter Domstolens faste praksis således, at det på videnskabens nuværende udviklingstrin tilkommer medlemsstaterne i mangel af harmonisering på området at afgøre, på hvilket niveau de vil sikre beskyttelsen af menneskers sundhed og liv under hensyntagen til de frie varebevægelsers krav ( 8 ).
Ifølge denne rapport besøgte den persongruppe, der var pålagt at foretage administrationen, ANF-Lingen's anlæg fire gange, nemlig den 29. august, den 20. og 21. september, den 29. og 30. oktober samt den 13. og 14. december 1990. Der blev udfærdiget et notat over hvert besøg, hvori der blev anført, hvorledes administrationen forløb. Det fremgår af disse notater, at administrationsgruppen og repræsentanterne fra ANF-Lingen i fællesskab udarbejdede et forbedret system af kontrolbestemmelser ved en række ændringer af de interne arbejdsforskrifter og ved indførelse af et edb-kontrolsystem. Resultatet af administrationen er sammenfattet i meddelelsen af 6. februar 1991, der kommer til følgende konklusion:

»Kommissionen fastslår således, at den udpegede persongruppes opgave, der udtrykkeligt var begrænset til foranstaltninger i forbindelse med sikkerhedskontrol, rent faktisk har ført til

— gennemgang og ændring af de relevante interne arbejdsforskrifter samt

— kontrol af deres ikrafttræden og praktiske anvendelse.

Kommissionen er således af den opfattelse, at den opgave, der er pålagt persongruppen, er behørigt udført, og at det mål, der var opstillet for denne, nemlig at sikre sig mod gentagelse af sådanne overtrædelser, er blevet nået.«
61990C0326

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 7. oktober 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - ARBEJDSKRAFTENS FRIE BEVAEGELIGHED - SOCIAL SIKRING - VILKAAR OM BOPAEL. - SAG C-326/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-05517
17.

Som svar herpå meddelte Kommissionen ved skrivelse af 12. juni 1990 fra generaldirektøren for GD VIII, at kompetencen til at træffe afgørelse med hensyn til tilslag for partierne henhørte under CILSS' eksekutivsekretær, idet PRS, som udbudsproceduren var et led i, blev gennemført på CILSS' ansvar. Kommissionen tilføjede, at den under alle omstændigheder havde fulgt sagen nøje, og at CILSS blev bistået af internationale sagkyndige med henblik på at vurdere de tekniske specifikationer i forbindelse med de forskellige tilbud. Kommissionen anførte endvidere, at der ved den samlede vurdering med hensyn til, hvilket tilbud der var det økonomisk mest fordelagtige, i overensstemmelse med udbudsmaterialet var sket en inddragelse, ikke alene af spørgsmålet om udstyrets kvalitet, men også dets forventede levetid samt navnlig spørgsmålet om den efterfølgende vedligeholdelse mv. og de i forbindelse hermed tilbudte garantier. Generaldirektøren udtrykte beklagelse over, at han som led i proceduren måtte bekræfte, at Italsolar's tilbud — der utvivlsomt havde visse kvaliteter, som havde givet anledning til, at dets gyldighedsperiode var blevet forlænget — ikke var blevet antaget af CILSS' eksekutivsekretær. Endelig hed det i skrivelsen, at såfremt sagsøgeren ville rejse indsigelse vedrørende udbudsproceduren, måtte dette ske over for CILSS, hvorved sagsøgerens opmærksomhed dog blev henledt på, at den pågældende myndighed efter artikel 45, stk. 2, femte afsnit, i de almindelige betingelser ikke var forpligtet til at begrunde sin afgørelse.
I traktatens artikel 172 hedder det:

»Forordninger, som Rådet udsteder i henhold til denne traktats bestemmelser, kan tillægge Domstolen fuld prøvelsesret vedrørende de i forordningerne omhandlede sanktioner.«

Denne bestemmelse synes at forudsætte, at Rådet kan fastsætte sanktioner i de forordninger, det udsteder, helt uafhængigt af de beføjelser, der tillægges det ved traktatens artikel 87, stk. 2, ütra a). For som anført giver artikel 87, stk. 2, litra d), allerede mulighed for at tillægge Domstolen den nødvendige kompetence vedrørende sanktioner, der pålægges i medfør af forordninger med hjemmel i artikel 87, stk. 2, litra a). Havde Rådet ikke beføjelse til at fastlægge andre sanktioner, ville artikel 172 være overflødig. Faktisk er artikel 172 anvendt ved i hvert fald én anden lejlighed. Ifølge traktaten kan Rådet, når det i medfør af artikel 79, stk. 1, fastsætter bestemmelser om afskaffelse af visse former for forskelsbehandling i transportsektoren,

»især fastsætte de bestemmelser, der er nødvendige for at gøre det muligt for Fællesskabets institutioner at påse overholdelsen af den i stk. 1 nævnte regel, og for at sikre brugerne den fulde fordel af denne«.

Artikel 79, stk. 3, kan fortolkes som indebærende beføjelse til at fastlægge sanktioner. Følgelig hedder det i artikel 18 i Rådets forordning nr. 11 af 27. juni 1960 (EFT 1959-1962, s. 56) vedrørende afskaffelse af forskelsbehandling med hensyn til transportpriser og transportvilkår, udfærdiget i henhold til artikel 79, stk. 3, i traktaten om Oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, at Kommissionen kan pålægge transportvirksomheder, der er ansvarlige for en forskelsbehandling i den i artikel 79, stk. 1, i traktaten anførte betydning, sanktioner, mens Kommissionen ifølge artikel 17 kan pålægge virksomheder, der ikke meddeler korrekte oplysninger, sanktioner. I samme forordnings artikel 25, stk. 2, hedder det:

»I henhold til traktatens artikel 172 tillægges der Domstolen fuld prøvelsesret med hensyn til sanktionerne i medfør af artikel 17 og 18 ...«

Jeg skal ligeledes bemærke, at ifølge artikel 19 i forordning nr. 11 og artikel 15, stk. 4, i forordning nr. 17 »[har] beslutningerne i medfør af artikel 17 og 18 ikke strafferetlig karakter«.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 16. januar 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET NEDERLANDENE. - TRAKTATBRUD - MANGLENDE OPFYLDELSE AF DOM AFSAGT AF DOMSTOLEN. - SAG C-75/91.



Samling af Afgørelser 1992 side I-00549



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

Domstolen har ved dom af 13. oktober 1987 (1) fastslaaet, at Kongeriget Nederlandene har undladt at overholde de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EOEF-Traktaten, ved ikke inden for den fastsatte frist at traeffe alle ved lov og administrativt fastsatte bestemmelser, som er noedvendige for at efterkomme Raadets direktiv 79/409/EOEF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle (2).

Kommissionen har i naervaerende sag nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene har undladt at opfylde de forpligtelser, som paahviler det i henhold til EOEF-Traktatens artikel 171, idet det ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger til opfyldelse af naevnte dom.

Den nederlandske regering har anfoert, at den har udarbejdet et lovforslag, der indeholder de noedvendige bestemmelser, men erkender, at den hidtil ikke har kunnet opfylde Domstolens dom.

Jeg skal foelgelig foreslaa Domstolen at tage Kommissionens paastand til foelge og at paalaegge Nederlandene at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - Sag 236/85, Kommissionen mod Nederlandene (Sml. s. 3989).

(2) - EFT L 103, s. 1.