Generaladvokatens forslag til afgørelse



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Den foreliggende sag vedrører fortolkningen af artikel 6, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1896/2006 (2), som med henblik på anvendelsen heraf bestemmer, at kompetencen afgøres efter de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, navnlig forordning (EF) nr. 44/2001 (3) .

2. Nærmere bestemt opstår spørgsmålet, om en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav indebærer, at der er givet møde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001, og således indebærer en accept af kompetencen for den ret, hvortil den almindelig civile retssag, som følger efter proceduren i henhold til forordning nr. 1896/2006, er overgået.

3. I nærværende forslag til afgørelse forklarer jeg grundene til, at jeg mener, at artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav ikke er ensbetydende med, at der er givet møde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001 i den almindelige civile retssag, som følger efter proceduren om et europæisk betalingspåkrav.

4. Jeg vil ligeledes argumentere for, hvorfor det forhold, at personen, der gør indsigelse mod denne anmodning om et europæisk betalingspåkrav, har fremsat anbringender vedrørende sagens realitet i forbindelse med denne indsigelse, efter min mening er uden betydning i denne sammenhæng.

I – Retsforskrifter

A – EU-retten

1. Forordning nr. 1896/2006

5. Forordning nr. 1896/2006 indfører en procedure for europæiske betalingspåkrav. Forordningens artikel 1, stk. 1, litra a), foreskriver, at den har til formål »at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne ved at indføre en europæisk betalingspåkravsprocedure«.

6. Nævnte forordnings artikel 6, stk. 1, bestemmer:

»Ved anvendelsen af denne forordning afgøres kompetencen efter de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, særlig forordning (EF) nr. 44/2001.«

7. Artikel 16 i forordning nr. 1896/2006 har følgende ordlyd:

»1. Skyldneren kan indgive en indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav over for den udstedende ret ved anvendelse af formular F i bilag VI, som fremsendes til ham sammen med det europæiske betalingspåkrav.

2. Indsigelsen sendes senest tredive dage efter, at betalingspåkravet er blevet forkyndt for skyldneren.

3. Skyldneren angiver i indsigelsen, at han anfægter kravet, men er ikke forpligtet til at angive grundene hertil.

[…]«

8. Forordningens artikel 17 bestemmer:

»1. Indgives der en indsigelse inden for den frist, der er fastsat i artikel 16, stk. 2, fortsætter sagen ved de kompetente retter i udstedelsesstaten efter de almindelige civile retsplejeregler, medmindre fordringshaveren udtrykkeligt har anmodet om, at sagen i så fald hæves.

Har fordringshaveren forfulgt sit krav gennem den europæiske betalingspåkravsprocedure, er der intet i national lov, der berører hans stilling i en efterfølgende almindelig civil retssag.

2. Overgangen til almindelig civil retssag som omhandlet i stk. 1 er underlagt loven i udstedelsesstaten.

3. Fordringshaveren underrettes om en eventuel indsigelse fra skyldnerens side og om en eventuel overgang til almindelig civil retssag.«

2. Forordning nr. 44/2001

9. Forordning nr. 44/2001 vedrører retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område. Forordningens artikel 5, stk. 1, har følgende ordlyd:

»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:

1) a) i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes

b) ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen:

– […]

– ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret

[…]«

10. Forordningens artikel 24 har følgende ordlyd:

»For så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne forordning, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 22 er enekompetent.«

B – Østrigsk ret

11. § 252 i Zivilprozessordnung (den borgerlige retsplejelov), der omhandler den europæiske betalingspåkravsprocedure, bestemmer, at medmindre andet er fastsat i forordning nr. 1896/2006, finder de procedureregler, der finder anvendelse på sagens genstand, anvendelse. Denne bestemmelse præciserer, at Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Østrig) er enekompetent med henblik på gennemførelsen af den europæiske betalingspåkravsprocedure. Hvis der er fremsat indsigelse inden for de fastsatte frister, forkynder retten denne indsigelse for fordringshaveren med en opfordring til inden for 30 dage at angive, hvilken ret der har kompetence til at behandle den almindelige sag. Indsigelse vedrørende rettens manglende kompetence skal fremsættes af skyldneren, før denne giver møde med hensyn til sagens realitet.

II – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

12. Goldbet Sportwetten GmbH (herefter »sagsøgeren«) er en virksomhed med hjemsted i Østrig, som afholder sportsvæddemål. Massimo Sperindeo (herefter »sagsøgte«) er bosat i Italien. Denne sidstnævnte indgik en kontrakt om udførelse af tjenesteydelser herunder at tilrettelægge og varetage udbredelsen af sagsøgerens aktiviteter i Italien. Bl.a. skulle han indkassere indsatserne fra de lokale indleveringssteder og overføre penge til sagsøgeren med fradrag af de udbetalte gevinster.

13. Sagsøgeren, der var af den opfattelse, at sagsøgte ikke har opfyldt sine kontraktlige forpligtelser, fremsatte anmodning den 29. december 2009 til Bezirksgericht für Handelssachen Wien, der er den kompetente ret for så vidt angår den europæiske påkravsprocedure, om udstedelse af et europæisk påkrav om betaling af 16 406 EUR med rente og med tillæg af sagsomkostninger i skadeserstatning, hvilket blev imødekommet den 17. februar 2010.

14. Den 19. april 2010 indgav sagsøgte rettidigt indsigelse over for dette europæiske betalingspåkrav gennem sin advokat. Som begrundelse for sin indsigelse gjorde han gældende, at kravet er ubegrundet og ikke eksigibelt.

15. Ved kendelse af 2. juli 2010 henviste Bezirksgericht für Handelssachen Wien sagen til Landesgericht Innsbruck (Østrig), som efter Bezirksgerichts opfattelse er den kompetente ret i henhold til artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006.

16. Sagsøgte fremsatte for første gang for Landesgericht Innsbruck indsigelse mod denne rets kompetence, hvilket han begrundede med, at han var bosat i Italien. Således anmodede han om, at retten skulle fastslå, at den savner stedlig kompetence, og afvise sagen. Efter sagsøgerens opfattelse var Landesgericht Innsbruck kompetent i sagen som retten på opfyldelsesstedet for forpligtelsen til at betale en pengesum i henhold til artikel 5, nr. 1, litra a), i forordning nr. 44/2001. Under alle omstændigheder vil denne ret i henhold til den nævnte forordnings artikel 24 have kompetence, for så vidt som skyldneren har givet møde i sagen, idet han allerede i sin indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav fremførte anbringender vedrørende sagens realitet uden samtidig at anfægte rettens kompetence.

17. Landesgericht Innsbruck tog i en kendelse sagsøgtes påstand til følge og erklærede sig inkompetent og afviste sagen. Sagsøgeren kærede kendelsen til Oberlandesgericht Innsbruck (Østrig). Kæren blev afvist med den begrundelse, at de østrigske retter principielt ikke har kompetence, da sagsøgeren gør krav gældende på grundlag af en kontrakt om levering af tjenesteydelser, og det aftalte opfyldelsessted som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra a), i forordning nr. 44/2001 var beliggende i Italien. Oberlandesgericht Innsbruck tilføjede, at den manglende kompetence for den ret, ved hvilken sagen var anlagt, heller ikke var afhjulpet ved, at sagsøgte havde givet møde i sagen som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 1896/2006.

18. Sagsøgeren iværksatte »revisionsanke« til Oberster Gerichtshof (Østrig) til prøvelse af Oberlandesgericht Innsbrucks afgørelse, hvormed sagsøgeren påstår underinstansernes kendelser ophævet og sagen genoptaget ved Landesgericht Innsbruck.

19. Da der hersker tvivl om fortolkningen af EU-retten, har Oberster Gerichtshof besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Skal artikel 6 i forordning nr. 1896/2006[…] fortolkes således, at artikel 24 i forordning nr. 44/2001[…], hvorefter en ret bliver kompetent, når sagsøgte giver møde for den, også finder anvendelse i den europæiske påkravsprocedure?

2) Såfremt spørgsmål 1) besvares bekræftende:

Skal artikel 17 i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med artikel 24 i forordning nr. 44/2001, fortolkes således, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav i sig selv bevirker, at skyldneren giver møde i sagen, hvis den udstedende rets kompetence ikke anfægtes i indsigelsen?

3) Såfremt spørgsmål 2) besvares benægtende:

Skal artikel 17 i forordning nr. 1896/2006, sammenholdt med artikel 24 i forordning nr. 44/2001, fortolkes således, at indgivelsen af indsigelsen i givet fald indebærer, at retten bliver kompetent, idet skyldneren dermed giver møde i sagen, hvis der i indsigelsen fremsættes anbringender vedrørende sagens realitet, mens rettens kompetence ikke anfægtes?«

III – Retlig vurdering

20. Med disse præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at man ved at indgive indsigelse mod en anmodning om et europæisk betalingspåkrav giver møde som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001 i den almindelige civile retssag, der følger efter proceduren om et europæisk betalingspåkrav, og om det forhold, at personen, der gør indsigelse mod denne anmodning om et europæisk betalingspåkrav, har fremført anbringender vedrørende sagens realitet ved indsigelsen, har betydning i denne sammenhæng.

21. Det bemærkes, at i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 fastlægges kompetencen med henblik på anvendelse af denne forordning efter de relevante fællesskabsretlige bestemmelser på området, bl.a. forordning nr. 44/2001. Artikel 24 i denne sidstnævnte forordning fastsætter imidlertid bestemmelse om en implicit aftale om kompetence til fordel for den ret, ved hvilken sagen er anlagt, i det tilfælde, hvor sagsøgte giver møde for retten uden at bestride dens kompetence.

22. I lighed med den tyske og den østrigske regering samt Kommissionen er jeg af den opfattelse, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav ikke kan anses for at give møde for retten i denne bestemmelses forstand. Den omstændighed, at den pågældende, der gør indsigelse, har begrundet indsigelsen, har efter min mening ingen betydning i denne sammenhæng.

23. Indledningsvis bidrager ordlyden af betragtningerne til forordning nr. 1896/2006 til besvarelsen.

24. Disse præciserer på utvetydig vis, at den europæiske betalingspåkravsprocedure, som denne forordning indfører, er en procedure rettet mod at indføre en hurtig og ensartet mekanisme for inddrivelse af ubestridte pengekrav overalt i Den Europæiske Union (4) .

25. Forordning nr. 1896/2006 svarer herved til det program med foranstaltninger, som Rådet for Den Europæiske Union vedtog i 2000, som fastlægger muligheden for at indføre et program i Det Europæiske Fællesskab i form af en »fælles eller harmoniseret procedure […] […] for opnåelse af en retsafgørelse« (5) . Programmet blev bekræftet i 2004, da Haag-programmet blev vedtaget af Rådet den 5. november 2004 (6) .

26. Dette særlige forhold er desuden blevet påpeget af Domstolen i præmis 30 i dom af 13. december 2012, Szyrocka (7), hvori den anførte, at »[e]ndelig bemærkes, at forordning nr. 1896/2006, som det fremgår af dennes artikel 1, stk. 1, litra a), har til formål bl.a. at forenkle og fremskynde grænseoverskridende sager om ubestridte pengekrav og nedbringe sagsomkostningerne. Som anført i 8., 10. og 29. betragtning til den nævnte forordning, indfører denne med henblik på at opnå formålene, selv om den hverken træder i stedet for eller harmoniserer de nationale mekanismer for inddrivelse af ubestridte pengekrav, et ensartet middel for inddrivelse af sådanne krav, hvorved den sikrer fordringshavere og skyldnere ensartede vilkår i hele Unionen«.

27. Det beskrevne formål kræver utvivlsomt et juridisk instrument, der gør det muligt at undgå enhver anfægtelse af sagens realitet og enhver udsættelse af sagen, der generelt følger af klassiske retssager. Dette i øvrigt i en sådan grad, at proceduren efter medlemsstaternes skøn vil kunne foregå ved en administrativ instans.

28. Det fremgår, at for at nå det tilstræbte mål indeholder forordningens artikel 5, stk. 3, en selvstændig definition af udtrykket »ret«, som omfatter »alle myndigheder i en medlemsstat med kompetence for så vidt angår europæiske betalingspåkrav og andre dermed beslægtede spørgsmål« (8) . Dette udelukker klart, at proceduren alene er forbeholdt retslige, dømmende eller administrative instanser for medlemsstater, hvor dette er relevant.

29. Ud fra denne synsvinkel har den ordning, der er indført ved den nævnte forordning, følgende karakteristika.

30. Først og fremmest er den ikke kontradiktorisk. Udstedelsen af det europæiske betalingspåkrav eller afslaget på anmodningen herom sker nemlig ved den kompetente nationale myndighed uden forhandling ved denne (9) . Sidstnævnte kan dog stille krav til fordringshaveren om redegørelser eller begrundelser, hvilket kun kan forstås ud fra ønsket om at undersøge, om det påberåbte krav i det mindste tilsyneladende kan kvalificeres som et »ubestridt krav«. Skyldneren høres ikke på dette trin og kan ikke fremsætte nogen argumenter.

31. Endvidere deltager skyldneren først på tidspunktet for fuldbyrdelsen af det europæiske betalingspåkrav, når dette er udstedt. Kendelsen om et europæisk betalingspåkrav kommer i realiteten først til skyldnerens kendskab ved forkyndelsen, der indleder fristen på 30 dage til at indgive indsigelse mod denne afgørelse (10) . Indsigelse indgives enten ved en standardformular, som skal vedlægges afgørelsen, eller indgives uden bestemte formkrav (11) . Denne indsigelse bringer i sig selv den europæiske betalingspåkravsprocedure til ophør (12) . Den i forordningens artikel 5, stk. 3, omhandlede myndighed har ikke længere med sagen at gøre. Proceduren overgår til behandling efter de almindelige civile retsplejeregler, der fremover er de eneste anvendelige (13) .

32. Disse principper for fremgangsmåden er i sig selv tilstrækkelige til at begrunde, at der for den almindelige civile ret indledes en helt ny procedure, hvor alt skal behandles igen på ny, og dette gælder selv i det tilfælde, hvor den for det europæiske betalingspåkrav kompetente myndighed ligeledes er den ret, der har kompetence til at påkende sagens realitet.

33. Jeg henleder i øvrigt opmærksomheden på, at dette ikke er tilfældet i hovedsagen, eftersom den kompetente myndighed i henhold til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1896/2006 er Bezirksgericht für Handelssachen Wien, og den ret, der er udpeget af denne til at påkende sagens realitet, er Landesgericht Innsbruck.

34. Spørgsmålet henstår under alle omstændigheder, om indgivelse af en indsigelse mod det europæiske betalingspåkrav ved et detaljeret dokument og ikke ved tilbagesendelsen af standardformularen har den konsekvens, at kompetencen forlænges for den ret, der er udpeget til at påkende sagens realitet, således at den nævnte indsigelse udgør møde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001.

35. En række argumenter taler imod en bekræftende besvarelse af dette spørgsmål.

36. En bekræftende besvarelse ville svare til en anerkendelse af, at den europæiske betalingspåkravsprocedure og den nationale almindelige civile retssag i realiteten er én og samme procedure, og at den enkelte procedure faktisk er påbegyndt ved den for det europæiske betalingspåkrav kompetente myndighed. Dette vil kun kunne være tilfældet, hvis udtrykket »fortsætter sagen ved« i artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at proceduren efter indsigelsen mod det europæiske betalingspåkrav er den samme som den, der er påbegyndt ved den myndighed, hvor proceduren først er blevet indledt, eftersom den ret, der skal påkende sagens realitet, ville være bundet af de processuelle hændelser på dette tidligere trin.

37. Det må således konstateres, at sagsøgte, her skyldneren, ikke ville have nogen mulighed for at gøre indsigelse om rettens manglende kompetence, eftersom han slet ikke deltager på procedurens indledende stadium, således som nævnt i punkt 30 og 31 i det foreliggende forslag til afgørelse.

38. Dette problem ville kunne løses, såfremt det antages, at proceduren for skyldneren indledes, når afgørelsen om udstedelse af et europæisk betalingspåkrav forkyndes for denne. I dette tilfælde opstår der imidlertid en forskelsbehandling, som jeg mener helt udelukker denne sidstnævnte fortolkning.

39. En indsigelse indgivet ved standardformular ville nemlig ikke berøre spørgsmålet om indsigelse mod kompetencen, som kun den ret, der skal påkende sagens realitet, skal tage stilling til. Derimod ville en formløs indsigelse, der indeholder nogle få argumenter eller endog en fuldstændig argumentation, indebære, at der gives møde for retten og dermed en implicit accept af kompetencen, selv om forordningen, der accepterer denne frie udtryksform, kun pålægger én gyldighedsbetingelse, nemlig at der udformes en klart udtrykt indsigelse.

40. Skyldneren ville i modsat fald ikke have nogen adgang til appel med hensyn til en fejlagtig bedømmelse af kompetencen for den myndighed, der træffer afgørelse om det europæiske betalingspåkrav, hvilket ifølge den forelæggende ret ville være tilfældet i den foreliggende sag. I et sådant tilfælde ville skyldneren i givet fald kun kunne forlade sig på den nationale dommers beføjelse til af egen drift at fastslå sin manglende kompetence inden for rammerne af den almindelige civile retssag.

41. Hvordan skulle et sådant resultat af den europæiske betalingspåkravsprocedure, som ikke åbner nogen mulighed for appel, kunne retfærdiggøres? I denne forbindelse har sagsøgeren under retsmødet gjort gældende, at det på trods af en implicit accept af kompetencen vedrørende sagens realitet, der følger af selve indsigelsen mod det europæiske betalingspåkrav, fortsat er muligt at gøre indsigelse mod kompetencen for den almindelige civile ret under sagen for denne. Hvis det forholder sig sådan, stiller jeg mig uforstående over for, hvorfor man så skal anse indsigelsen for et møde for retten med de dertil knyttede retsvirkninger.

42. På grundlag af hvilken detaljeringsgrad i argumentationen skulle man lægge til grund, at en indsigelse, der er indgivet på denne måde, udgør et møde for retten? Ville dette ikke medføre en unøjagtighed, som vil være en kilde til retsusikkerhed, der strider imod det af EU-lovgiver tilstræbte formål, der som bekendt netop er at forenkle den europæiske betalingspåkravsprocedure?

43. Princippet om retssikkerhed kræver ifølge fast retspraksis, at EU-lovgivningen er klar, og at borgerne kan forudse dens anvendelse. Derfor forudsætter dette princip, at en EU-retsakt – og i det foreliggende tilfælde de relevante bestemmelser i forordning nr. 1896/2006 og nr. 44/2001 – som har retsvirkninger over for borgerne, skal være klar og præcis, således at disse sidstnævnte med sikkerhed kan vide, hvornår denne retsakt begynder at have disse virkninger.

44. Såfremt det accepteres, at indsigelsen mod en anmodning om et europæisk betalingspåkrav skulle kunne udgøre møde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 44/2001, alt efter om den er begrundet med henvisning til sagens realitet eller ej, vil det netop skabe en retsusikkerhed, for så vidt som det hver gang ville skulle vurderes, om begrundelsen er udførlig eller ej, og om graden af udførlighed eksplicit eller implicit svarer til en stillingtagen til spørgsmålet om kompetencen for den ret, som skal behandle den almindelige civile retssag, og hvor sagen som sagt endnu ikke er indledt på dette trin.

45. Dette ville øge kompleksiteten dér, hvor forordning nr. 1896/2006 netop har til formål at forenkle den europæiske betalingspåkravsprocedure.

46. Hvordan skulle man kunne tillade en forenet procedure for den europæiske betalingspåkravsprocedure og den almindelige civile retssag, hvis eksempelvis den kompetente myndighed for det europæiske betalingspåkrav er en administrativ retsinstans, og den for sagens realitet kompetente instans er en dømmende retsinstans? Eller videre, hvis den pågældende myndighed slet ikke er en retsinstans? Hvordan skulle man således kunne retfærdiggøre, at en begivenhed, der er indtrådt ved en sådan instans, efterfølgende skulle kunne have sådanne konsekvenser? Jeg vil blot minde om, hvilken afgørende vægt kompetencereglerne har for afviklingen af retssager.

47. Endelig synes artikel 16 i forordning nr. 1896/2006 i forening med 23. betragtning hertil faktisk at være tilstrækkelig til at afgøre spørgsmålet. Forordningens artikel 16, stk. 1, kræver nemlig i virkeligheden ingen særlig indsigelsesmåde. Den angiver, at »[s]kyldneren kan indgive en indsigelse […] ved anvendelse af formular F«. Denne bestemmelses stk. 3 angiver udfyldende, at skyldneren ikke er forpligtet til at angive grundene til indsigelsen.

48. Det er således ikke forbudt for skyldneren at angive grundene til indsigelsen, men dette bør aldrig medføre særlige, juridiske og ufavorable konsekvenser for skyldneren, som ikke udtrykkeligt er fastsat i nævnte forordning, af den simple grund, at det på dette trin kun er nødvendigt at vide, om kravet anfægtes eller ej. Begrundelsen er helt overflødig. Det afgørende er her alene, om kravet er ubestridt.

49. Ordlyden af 23. betragtning til forordning nr. 1896/2006 bekræfter dette, idet det heri præciseres, at »[s]kyldneren kan indgive sin indsigelse ved anvendelse af formularen i denne forordning. Retten bør dog tage hensyn til indsigelser, der fremsendes i en anden skriftlig form, hvis de er formuleret klart«. En indsigelse, der indeholder argumenter, er en klart udtrykt indsigelse i skriftlig form. Den er således gyldig og har ikke andre følger end den, der er fastsat i standardformularen, nemlig at et europæisk betalingspåkrav ikke kan udstedes. Såfremt andre konsekvenser føjes dertil, ville det ikke blot være at gå videre end, men imod lovgivers vilje.

50. Af alle disse grunde er jeg af den opfattelse, at artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav ikke er ensbetydende med, at der er givet møde for retten som omhandlet i artikel 24 i forordning 44/2001 i den almindelige civile retssag, der følger efter proceduren om et europæisk betalingspåkrav. Den omstændighed, at den person, der gør indsigelse mod denne anmodning om et europæisk betalingspåkrav, har fremsat anbringender vedrørende sagens realitet ved indsigelsen, er uden betydning i denne sammenhæng.

IV – Forslag til afgørelse

51. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Oberster Gerichtshof således:

»Artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12. december 2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 936/2012 af 4. oktober 2012, skal fortolkes således, at indgivelse af en indsigelse mod et europæisk betalingspåkrav ikke er ensbetydende med, at der er givet møde for retten som omhandlet i artikel 24 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område i den almindelige civile retssag, der følger efter proceduren om et europæisk betalingspåkrav. Den omstændighed, at den person, der gør indsigelse mod denne anmodning om et europæisk betalingspåkrav, har fremsat anbringender vedrørende sagens realitet ved indsigelsen, er uden betydning i denne sammenhæng.«

(1) .

(2) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1896/2006 af 12.12.2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure, EUT L 399, s. 1, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 936/2012 af 4.10.2012 om ændring af bilagene til denne forordning, EUT L 283, s. 1 (herefter »forordning nr. 1896/2006«).

(3) – Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, EUT 2001 L 12, s. 1, berigtiget i EUT 2001 L 307, s. 28.

(4) – Jf. især 4., 9. og 29. betragtning til nævnte forordning.

(5) – Min fremhævelse.

(6) – Jf. fjerde betragtning til denne forordning.

(7) – Dom af 13.12.2012, sag C-215/ 11, Iwona Szyrocka mod SiGer Technologie GmbH.

(8) – Jf. ligeledes 16. betragtning til nævnte forordning, som angiver, at undersøgelsen af anmodningen om det europæiske betalingspåkrav ikke nødvendigvis bør foretages af en dommer.

(9) – I henhold til artikel 5, stk. 3, artikel 7, stk. 3, og artikel 8-12 i forordning nr. 1896/2006 indledes det europæiske betalingspåkrav faktisk af fordringshaveren, som indgiver anmodningen til den kompetente nationale myndighed. Det er kun på grundlag af de af fordringshaveren fremlagte oplysninger, at myndigheden behandler anmodningen og enten afviser den eller udsteder et europæisk betalingspåkrav.

(10) – Jf. forordningens artikel 16, stk. 2.

(11) – Jf. artikel 7 i nævnte forordning samt 23. betragtning hertil.

(12) – Jf. 24. betragtning til forordning (EF) nr. 1896/2006.

(13) – Jf. artikel 17, stk. 1 og 2, i nævnte forordning, samt 24. betragtning hertil.