ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Når en afgørelse i forbindelse med et søgsmål om annullation af en afgørelse fra Kommissionen, der pålægger en bøde for overtrædelse af konkurrencereglerne, udgør en ændringsafgørelse til den oprindelige beslutning, hvorved der blev pålagt et andet bødebeløb, og som er blevet delvist annulleret af Unionens retsinstanser, udgør proceduren for vedtagelsen af ændringsafgørelsen en videreførelse af den procedure, der førte til vedtagelsen af den oprindelige beslutning. Under disse omstændigheder kan der, for så vidt som disse ikke blev draget i tvivl ved annullationsdommen tages hensyn til både den oprindelige beslutning og de forberedende foranstaltninger, der lå forud for dens vedtagelse, herunder klagepunktsmeddelelsen, ved efterprøvelsen af, om sagsøgerens ret til forsvar blev overholdt i den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.

Eftersom det fremgår af sagsøgerens bemærkninger til den sagsfremstillingsskrivelse, som blev tilstillet sagsøgeren af Kommissionen, at selskabet var i stand til detaljeret at gøre sit synspunkt gældende vedrørende de forskellige stadier af beregningen af den bøde, det blev pålagt, kan det ikke gøres gældende, at Kommissionen tilsidesatte selskabets ret til forsvar ved at undlade at meddele selskabet de elementer, der var relevante ved beregningen af bødens størrelse, og navnlig tallene for salg.

Såfremt den berørte virksomhed fra tidspunktet for den oprindelige klagepunktsmeddelelse var bekendt med, at Kommissionen tilsigtede at sikre den pålagte bødes afskrækkende virkning, og at virksomheden i det mindste fra tidspunktet for den oprindelige beslutning var i stand til at forstå, at denne hensigt indebar en pålæggelse af et ekstrabeløb for en given aktivitetsperiode, og denne hensigt ikke blev draget i tvivl ved dommen om delvis annullation af den oprindelige beslutning, og at den blev bekræftet både i sagsfremstillingsskrivelsen og i forbindelse med et møde mellem Kommissionen og denne virksomhed, er det ikke godtgjort, at der foreligger en tilsidesættelse af virksomhedens ret til forsvar for så vidt angår Kommissionens hensigt om at pålægge den et ekstrabeløb.

(jf. præmis 39, 41, 43, 51 og 52)
Annullationssøgsmål — genstand — afgørelse, der støttes på flere begrundelser, som hver især udgør et tilstrækkeligt grundlag for konklusionen — afgørelse vedrørende statsstøtte — ulovligheden påvirker kun en af begrundelserne — annullation af afgørelsen alene i det tilfælde, hvor denne ulovlighed har indvirkning på konklusionen

Statsstøtte — tilbagesøgning af en ulovlig støtte — en virksomhed, der modtager støtten, går konkurs — stiftelse af en ny virksomhed for at videreføre den konkursramte virksomheds aktiviteter — tilbagebetalingspligten påhviler den nye virksomhed — betingelser — kriterium benævnt virksomhedens »økonomiske kontinuitet« — forhold, der skal tages i betragtning

Retslig procedure — intervention — formaliteten anfægtet i forbindelse med et anbringende, der er gjort gældende af en intervenient, på grund af anbringendets omtvistede sammenhæng med sagens genstand — anbringende, der i alle tilfælde skal afvises af andre årsager eller som åbenbart ugrundet — retsinstansernes mulighed for at forkaste anbringendet uden at tage stilling til formaliteten

Statsstøtte — administrativ procedure — Kommissionens forpligtelse til at opfordre de berørte parter til at fremsætte deres bemærkninger — de interesserede parters manglende ret til at påberåbe sig ret til kontradiktion — støtteyderens ret til at blive inddraget i proceduren i et passende omfang

(Art. 108, stk. 2, TEUF)
Med henblik på at fastslå, om den betalte antidumpingtold afspejles i salgspriserne til den første uafhængige køber i Unionen som omhandlet i artikel 11, stk. 10, i antidumpinggrundforordningen nr. 1225/2009, drager anvendelsen af en analysemetode baseret på det enkelte varekontrolnummer (VKN-metoden) ikke den pågældende vares enhedskarakter i tvivl, idet Kommissionen ikke fastsætter en dumpingmargen pr. varekontrolnummer, men en enkelt dumpingmargen for den pågældende vare.

Endvidere gælder det, at når den pågældende vare er kompleks, og de forskellige modeller fremviser forskellige tekniske kendetegn, og priserne kan variere mærkbart, er VKN-metoden, som tilsigter en sammenligning af de varekontrolnumre, hvis kendetegn og videresalgspriser er sammenlignelige, mere passende ved en bedømmelse af udviklingen i videresalgspriserne for den pågældende vare mellem den oprindelige undersøgelsesperiode og tilbagebetalingsundersøgelsesperioden. Til gengæld giver fremgangsmåden ved en undersøgelse på grundlag af stigningen i den samlede omsætning ikke mulighed for at godtgøre, om den forbundne importør faktisk har ændret sin adfærd på markedet, eller om vedkommende tværtimod har iværksat en prispolitik, som giver importøren mulighed for at udligne de mindst solgte modeller med de mest solgte, og således påvirke de realiserede margener.

Derudover bør den betalte antidumpingtolds afspejling ifølge en ordlydsfortolkning af 20. betragtning til antidumpinggrundforordningen og nævnte forordnings artikel 11, stk. 10 undersøges for hver salgspris og derfor snarere i henhold til en metode baseret på den enkelte transaktion eller efter omstændighederne i henhold til en metode baseret på den enkelte model eller en metode baseret på det enkelte varekontrolnummer.

I denne forbindelse indebærer anvendelsen af VKN-metoden ikke, for så vidt som den anvendes på tilsvarende vis på alle led i undersøgelsen af en anmodning om tilbagebetaling, at der opstilles yderligere betingelser for fuld tilbagebetaling af den betalte antidumpingtold, men udelukkende at overholdelsen af de i antidumpinggrundforordningens artikel 11, stk. 10, foreskrevne betingelser skal kontrolleres for de enkelte varekontrolnumre snarere end for den pågældende vare samlet.

Den omstændighed, at fremgangsmåden med analyse af hvert enkelt varekontrolnummer ikke er nævnt i antidumpinggrundforordningen, betyder i øvrigt ikke, at den er ulovlig eller åbenbart fejlagtig.

(jf. præmis 75-77, 79, 99 og 117)
9.

Annullationssøgsmål — dom om annullation — retsvirkninger — Domstolens begrænsning heraf — delvis annullation af en afgørelse om delvis nægtelse af tilbagebetaling af uberettiget betalt antidumpingtold — nødvendigheden af midlertidigt at opretholde afgørelsens virkninger for at undgå en forpligtelse til at tilbagebetale hele det udbetalte beløb — foreligger ikke (art. 264 TEUF) (jf. præmis 162-164)
9.

Annullationssøgsmål — dom om annullation — retsvirkninger — Domstolens begrænsning heraf — delvis annullation af en afgørelse om delvis nægtelse af tilbagebetaling af uberettiget betalt antidumpingtold — nødvendigt at opretholde afgørelsens virkninger midlertidigt for at undgå forpligtelsen til at tilbagebetale samtlige godtgjorte beløb — foreligger ikke (art. 264 TEUF) (jf. præmis 162-164)
I forbindelse med et annullationssøgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse på konkurrenceområdet, som Kommissionen har vedtaget efter Rettens annullation af en oprindelig afgørelse, og som ændrer denne sidstnævnte afgørelse ved dels at ændre den konstaterede varighed af overtrædelsesperioden, dels at nedsætte bødebeløbet, har en sagsøger en retlig interesse i at fremsætte et anbringende med henblik på at opnå en delvis annullation af den efterfølgende afgørelse hvad angår det nedsatte bødebeløb, eftersom denne annullation kan tilføre vedkommende en fordel.

I denne forbindelse forholder det sig for det første således, at eftersom Kommissionen ved at ændre varigheden af den overtrædelse, som sagsøgeren oprindeligt blev foreholdt, i den efterfølgende afgørelse har fastsat en ny dato, fra hvilken den i artikel 25, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1/2003 fastsatte forældelsesfrist begynder at løbe, er det med urette, at denne har kritiseret sagsøgeren for til støtte for sit annullationssøgsmål at fremsætte et anbringende om tilsidesættelse af den nævnte artikel, når sagsøgeren ikke fremsatte det for Retten i forbindelse med et forudgående søgsmål.

Det gælder for det andet, at såfremt Retten gav medhold i søgsmålet på grundlag af et anbringende om tilsidesættelse af forældelsesfristen, ville den efterfølgende afgørelse – eftersom dette anbringende udelukkende er rettet mod en artikel i denne afgørelse, der pålægger det nye bødebeløb – udelukkende blive delvist annulleret, i det omfang den fastsætter den nye bøde, der pålægges sagsøgeren i den oprindelige beslutning, og ikke i det omfang den fastsætter den nye overtrædelsesperiode, som foreholdes sagsøgeren, og på baggrund af hvilken periode forældelsen af Kommissionens beføjelse til at pålægge en bøde skal bedømmes. Med henblik på at vurdere, hvorvidt anbringendet om tilsidesættelse af forældelsesfristen kan antages til realitetsbehandling, kan det som følge heraf ikke antages, at en på dette anbringende støttet dom om delvis annullation af den efterfølgende afgørelse ville bevirke, at det sagsøgeren i den oprindelige beslutning pålagte bødebeløb ville genopstå, når der henses til Kommissionens forpligtelse til i overensstemmelse med artikel 266 TEUF at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger, navnlig hvad angår dens beføjelse til at pålægge sagsøgeren en bøde ud fra den nye overtrædelsesperiode

(jf. præmis 46 og 48)
1)

Rådets gennemførelsesafgørelse 2012/171/FUSP af 23. marts 2012 om gennemførelse af afgørelse 2010/639/FUSP om restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 265/2012 af 23. marts 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland], Rådets afgørelse 2012/642/FUSP af 15. oktober 2012 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1017/2012 af 6. november 2012 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om indførelse af restriktive foranstaltninger over for [Hviderusland] annulleres, for så vidt som de vedrører Yury Aleksandrovich Chyzh, Triple TAA, NefteKhimTrading STAA, Askargoterminal ZAT, Bereza Silicate Products Plant AAT, Variant TAA, Triple-Dekor STAA, KvartsMelProm SZAT, Altersolutions SZAT, Prostoremarket SZAT, AquaTriple STAA, Rakovsky brovar TAA, TriplePharm STAA og Triple-Veles TAA.
Det påhviler Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) i indsigelsessager at undersøge, om betingelserne for anvendelse af en påberåbt registreringshindring er opfyldt. I den forbindelse skal kontoret vurdere, om de påberåbte faktiske omstændigheder er rigtige, og hvilken beviskraft de forhold, som parterne har fremført, har. Det vil efter omstændighederne bl.a. påhvile kontoret at tage hensyn til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvori det ældre tegn, som indsigelsen støttes på, nyder beskyttelse. I dette tilfælde skal kontoret ex officio og med de midler, som det finder hensigtsmæssige hertil, indhente oplysninger om den nationale lovgivning i den berørte medlemsstat, såfremt sådanne oplysninger er nødvendige for at bedømme betingelserne for anvendelse af den pågældende registreringshindring og navnlig, om de påberåbte faktiske omstændigheder er rigtige, og hvilken beviskraft de fremlagte dokumenter har.

Det fremgår af retspraksis, at for at en indsiger på grundlag af artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker kan hindre registrering af et EU-varemærke, er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at det på det tidspunkt, hvor Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) efterprøver, at alle betingelserne for indsigelsen er opfyldt, godtgøres, at der foreligger en ældre rettighed, som ikke er blevet erklæret ugyldig ved en retsafgørelse, der er blevet endelig.

På denne baggrund tilkommer det ikke kontoret, selv om dette, når det udtaler sig om en indsigelse støttet på artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, skal tage hensyn til afgørelser fra de berørte medlemsstaters retsinstanser vedrørende gyldigheden eller kvalifikationen af ældre påberåbte rettigheder, for at sikre sig, at disse stadig har de virkninger, der kræves i henhold til denne bestemmelse, at sætte sin bedømmelse i stedet for de kompetente nationale retsinstansers, hvilken beføjelse kontoret endvidere ikke indrømmes i medfør af forordning nr. 207/2009.

Der kan i øvrigt ikke rejses tvivl om gyldigheden af et nationalt varemærke under en procedure om registrering af et EU-varemærke, men kun under en ugyldighedssag, der er indledt i den berørte medlemsstat. Selv om det desuden tilkommer kontoret på grundlag af beviser, som det påhviler indsigeren at fremlægge, at efterprøve eksistensen af det nationale varemærke, der er påberåbt til støtte for indsigelsen, tilkommer det ikke EUIPO at træffe afgørelse i en tvist mellem dette varemærke og et andet nationalt varemærke, idet en sådan tvist henhører under de nationale myndigheders kompetence

Så længe det ældre nationale varemærke er effektivt beskyttet, har en i forhold hertil ældre registrering af et nationalt varemærke eller en anden ældre rettighed derfor ingen relevans i forbindelse med den indsigelse, der er rejst mod en ansøgning om et EU-varemærke, uanset at det ansøgte varemærke er identisk med et ældre nationalt varemærke, der tilhører den virksomhed, der har ansøgt om registreringen, eller med en anden rettighed, der er ældre end det nationale varemærke, som indsigelsen støttes på.

(jf. præmis 108-111)
2.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der har et omdømme — beskyttelse af det ældre varemærke med omdømme udvidet til at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ikke er af lignende art — ordmærket The English Cut — ord- og figurmærkerne El Corte Inglés (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 5) (jf. præmis 32-34, 52 og 56)
Formålet med artikel 107 TEUF er således at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes af fordele, som indrømmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. Begrebet støtte omfatter derfor ikke blot positive ydelser såsom tilskud, men ligeledes indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved uden at være tilskud i ordets egentlige forstand er af samme karakter og har tilsvarende virkninger.

For at kunne anvende EU-retten korrekt, er det nærmere bestemt nødvendigt at efterprøve, om indtægter fra en aktivitet, der subsidieres på lovlig vis, anvendes til finansiering af andre aktiviteter i samme virksomhed, idet Kommissionen råder over et vist skøn med hensyn til, hvilken metode der skal anses for mest korrekt til at få bekræftet, at der ikke sker krydssubsidiering af aktiviteter på områder, hvor der er fri konkurrence

Artikel 107, stk. 1, TEUF er således ikke til hinder for, at det efterprøves, om der foreligger sådanne subsidier, idet bestemmelsen tværtimod indebærer, at der foretages en sådan prøvelse.

(jf. præmis 73-75)
1.

EU-varemærker — definition og erhvervelse af et EU-varemærke — relative registreringshindringer — indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art — risiko for forveksling med det ældre varemærke — bedømmelseskriterier [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 18 og 38)
2.

Ansvar uden for kontraktforhold–betingelser–tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder–bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder–begreb–pligt til at høre Parlamentet som led i vedtagelsen af retsakter vedrørende landbrugspolitikken–udelukket–Kommissionen i medfør af forordning nr. 1234/2007 beføjet til at suspendere anvendelsen af importtold på visse landbrugsprodukter–udelukket (Art. 37 EF; art. 340, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 1234/2007, art. 64, stk. 2, og art. 187) (jf. præmis 40, 41, 44, 50, 51, 56, 57, 59 og 60)
6.

Konkurrence — bøder — retningslinjer for beregning af bøder — retlig karakter — vejledende retningslinjer, som indebærer, at Kommissionen har pålagt sig selv en begrænsning af sine skønsbeføjelser — Kommissionens mulighed for at afvige derfra — betingelser (Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 2010/02, punkt 13 og 37) (jf. præmis 109 og 110)
48

Med det tredje anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret tilsidesatte artikel 75 i forordning nr. 207/2009, for så vidt som det så bort fra den tidligere praksis fra Harmoniseringskontoret og EU-medlemsstaternes nationale kontorer, og for så vidt som det ikke tog hensyn til Harmoniseringskontorets afgørelser vedrørende varemærket NEO. Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret traf en afgørelse, der var i strid med Harmoniseringskontorets praksis, uden en objektiv og detaljeret begrundelse til at understøtte sin divergerende opfattelse. Sagsøgeren er af den opfattelse, at appelkammeret ved ikke at tage hensyn til registreringerne af varemærket NEO i Unionens medlemsstater tilsidesatte sagsøgerens ret til at blive hørt samt til en fuld begrundelse for afgørelsen. Endvidere opfylder appelkammerets argumentation om, at præfikset »neo« betyder »ny« på mindst seks sprog i Unionen ikke kravene i artikel 75 i forordning nr. 207/2009. Ifølge sagsøgeren er argumentationen for vag til at sagsøgeren kan fastlægge rækkevidden af begrundelsen for afslaget. Det kræves derimod af appelkammeret, at sagsøgeren bliver bekendt med, i forhold til hvilke medlemsstater appelkammeret særligt vurderede, at afslaget fandt anvendelse, henset til den omstændighed, at sagsøgeren kunne tænkes at ville lade sin ansøgning om registrering af et EF-varemærke overgå til nationale ansøgninger.
47

Det er i denne sag blevet fastslået, at appelkammeret ikke har begået nogen fejl ved at konkludere, at det ansøgte varemærke var beskrivende med hensyn til de omtvistede tjenesteydelser. I denne forbindelse er det bl.a. blevet anført, at den omstændighed, at et beskrivende begreb, der mangler særpræg, sættes sammen med et punktum og en bogstavkombination, der svarer til et domæne på første niveau, ikke medfører, at tegnet, der således spontant kan identificeres af den relevante kundekreds som et domænenavn, der henviser til en internetadresse, opnår fornødent særpræg.
59

Sagsøgerne har i det væsentlige anført tre klagepunkter til støtte for det andet anbringende. Sagsøgerne har for det første påberåbt sig tilsidesættelser af artikel 3, stk. 6 og 7 i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, berigtiget i EUT 2010 L 7, s. 22, herefter »grundforordningen«). Sagsøgerne har anført, at deres salg til Cognis burde have været udelukket fra skadesanalysen, og at den angivelige skades karakter af »selvforskyldt« skade under alle omstændigheder forhindrede, at der kunne påvises en årsagssammenhæng mellem dumpingimporten og skaden i henhold til grundforordningens artikel 3, stk. 6. Såfremt der måtte kunne påvises en skade, burde denne have været anset for at være forårsaget af »andre faktorer« som omhandlet i grundforordningens artikel 3, stk. 7, som det er blevet fastslået i visse tidligere afgørelser fra Kommissionen og Rådet. De nævnte salg burde ligeledes være udelukket ved beregningen af skadesmargenen. Sagsøgerne har for det andet påberåbt sig en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 3, stk. 2. Kommissionen og Rådet undlod, henset til den omstændighed, at salgene til Cognis ikke var udelukket fra årsagssammenhængen, at foretage en objektiv undersøgelse, og de baserede heller ikke deres konstatering af skaden på positivt bevismateriale. Sagsøgerne har for det tredje ligeledes påberåbt sig en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 9, stk. 4, for så vidt som Rådet ikke udelukkede salg af den omhandlede vare til Cognis og pålagde antidumpingtold uden at bedømme skadesmargenen korrekt.
16

Såfremt en beslutning eller en forordning, som direkte og individuelt berører en enkeltperson, under sagen erstattes af en retsakt med samme genstand, skal den ifølge retspraksis betragtes som en ny omstændighed, der gør det muligt for sagsøgeren at tilpasse sine påstande og anbringender. Det ville således være i strid med retsplejehensyn og procesøkonomiske hensyn at forpligte sagsøgeren til at anlægge en ny sag. Det ville desuden være ubilligt, hvis den pågældende institution for at imødegå de indsigelser, der i en stævning for en af Unionens retsinstanser rettes mod en retsakt, kunne ændre den anfægtede retsakt eller lade en anden træde i stedet og under sagen påberåbe sig denne ændring eller nye retsakt for at hindre modparten i at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den senere retsakt eller i at fremsætte supplerende påstande og anbringender angående denne (jf. Rettens dom af 23.10.2008, sag T-256/07, People’s Mojahedin Organization of Iran mod Rådet, Sml. II, s. 3019, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
99

I øvrigt skal det for det første understreges, at de »databærere og lagringsmedier«, der er indeholdt i klasse 9, og den »fremstilling af databehandlingsprogrammer«, der henvises til i klasse 42, vedrører »teknologisk udvikling«, der er et aktivitetsområde for Unionen, som er omhandlet i afsnit XIX i tredje del af EUF-traktaten, samt Unionens aktivitet på området for beskyttelse af personoplysninger, som er en aktivitet, der er nævnt i artikel 16, stk. 1, TEUF. For det andet henhører de »tryksager«, der er omfattet af klasse 16, under et område, hvorpå Unionen udøver aktivitet, om ikke andet så gennem Den Europæiske Unions Publikationskontors (Publikationskontorets) aktiviteter. For det tredje vedrører den »lægevirksomhed og veterinærvirksomhed« og den »sundheds- og skønhedspleje for mennesker og dyr«, der henhører under klasse 44, »folkesundheden«, som er et område, der indgår i afsnit XIV i tredje del af EUF-traktaten, og inden for hvis rammer der i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 168, stk. 4, litra b), TEUF kan vedtages »foranstaltninger på veterinær- og plantesundhedsområdet, der direkte har til formål at beskytte folkesundheden«. For det fjerde kan den »personaleudvikling gennem uddannelse og videreuddannelse«, der er indeholdt i klasse 41, henhøre under sektoren for »uddannelse« eller »erhvervsuddannelse«, der er nævnt i tredje dels afsnit XII. For det femte henviser de tjenesteydelser, der er indeholdt i klasse 35 og 36, såsom »rådgivning i forbindelse med forretningsvirksomhed«, »finansiel virksomhed« og »valutarisk virksomhed«, uanset hvilken offentlighed der er tale om, nødvendigvis til »den økonomiske og monetære politik«, der er forankret i afsnit VIII i tredje del af EUF-traktaten.
60

I det foreliggende tilfælde bemærkes, at sagsøgeren ifølge CHMP’s reviderede udtalelse i sin ansøgning om markedsføringstilladelse har påvist, at denne ikke var i stand til at fremskaffe fuldstændige oplysninger af objektive og beviselige grunde beroende på den pågældende sygdoms sjældenhed samt på grund af etiske hensyn. Vedrørende den første grund fremgår det således af sagens akter, på grundlag af det antal tilfælde, der var observeret i løbet af de sidste 15 år i EU, at der på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om markedsføringstilladelse var 90 patienter, der var blevet diagnosticeret med sygdommen, hvoraf 19 blev behandlet i Frankrig. Vedrørende den anden grund antog CHMP, uden at denne vurdering anfægtes af Kommissionen, at det, for så vidt som deltagelsen i et klinisk forsøg ville udsætte patienterne for risiko for alvorlige leverskader eller endog dødsfald, ville stride imod principperne for medicinsk etik at gennemføre en kontrolleret undersøgelse af virkningen af cholsyre inden for rammerne af de pågældende indikationer, fordi en sådan undersøgelse ifølge de af sagsøgeren afgivne forklaringer under retsmødet ville forudsætte, at man inddelte patienterne i to grupper: én, der modtog den forsøgsmæssige behandling, og en anden, der modtog placebobehandling.