RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Første Afdeling)

3. december 2012

Sag F-45/12

BT

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – kontraktansat – ingen forlængelse af kontrakten – utilstrækkeligt begrundet søgsmål – afvisning«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorunder BT nærmere bestemt har nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse om ikke at forlænge sagsøgerens ansættelseskontrakt (herefter »den anfægtede afgørelse«).

Udfald: Sagen afvises. BT bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

Retslig procedure – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – manglende klarhed – afvisning

[Statutten for Domstolen, art. 19, stk. 3, og bilag I, art. 7, stk. 1; Personalerettens procesreglement, art. 35, stk. 1, litra e)]

Det er åbenbart, at de påstande i et søgsmål, der ikke opfylder de krav, der følger af artikel 35, stk. 1, litra e), i Personalerettens procesreglement, skal afvises, i det omfang intet retligt anbringende fremgår tilstrækkeligt klart til, at det nemt og præcist kan identificeres af den sagsøgte part samt af den ret, sagen er indbragt for. I medfør af nævnte artikel 35, stk. 1, litra e), skal stævningen indeholde søgsmålsgrundene og de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og til, at Retten kan tage stilling til sagen, i givet fald uden yderligere oplysninger. Det er af retssikkerheds- og retsplejehensyn en forudsætning for, at et søgsmål kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som anbringendet støttes på, fremgår på en sammenhængende og forståelig måde af selve stævningen. Det skal dog anføres, at fremstillingen af søgsmålsgrundene i stævningen ikke nødvendigvis skal følge terminologien og opregningen i procesreglementet, og selv om fremstillingen af søgsmålsgrundene ved deres indhold i højere grad end ved deres retlige betegnelse kan være tilstrækkelig, er forudsætningen herfor dog, at disse søgsmålsgrunde tilstrækkeligt klart fremgår af stævningen.

I denne forbindelse bestemmer artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen, som finder anvendelse på rettergangsmåden ved Personaleretten i henhold til artikel 7, stk. 1, i bilag I til samme statut, at parter bortset fra medlemsstater, Unionens institutioner, de medlemsstater, som er parter i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, samt den i aftalen omhandlede EFTA-Tilsynsmyndighed skal repræsenteres af en advokat. Advokatens væsentligste rolle som juridisk rådgiver er netop at påse, at påstandene i stævningen hviler på en retlig argumentation, der er tilstrækkelig forståelig og sammenhængende, netop henset til den omstændighed, at den skriftlige procedure for Personaleretten principielt kun består af én skriftudveksling.

(jf. præmis 15-19 og 21)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, præmis 21

Personaleretten: 15. februar 2011, sag F-76/09, AH mod Kommissionen, præmis 29 og 31