ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Skal artikel 2 (stk. 2, 3 og 4) og artikel 5 i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (2) fortolkes således, at de er til hinder for en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, som absolut og ubetinget udelukker det tillæg, som er fastlagt med henblik på beregningen af alderspension, enkepension eller pension ved varig uarbejdsdygtighed, for pensionister, der er fædre, som kan bevise, at de har varetaget pasningen af deres børn?
3)

Såfremt det første og det andet præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende: skal besiddelse af et opholdskort, der er udstedt i overensstemmelse med artikel 20 i direktiv 2004/38, da i sig selv anses for at være et tilstrækkeligt bevis for, at kortets indehaver er familiemedlem til en unionsborger og i sin egenskab af familiemedlem, uden behov for yderligere kontrol eller attestering, har tilladelse til at indrejse til en anden medlemsstats område og er fritaget for visumpligten i henhold til nævnte direktivs artikel 5, stk. 2?
1)

Skal artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (1) fortolkes således, at en bestemmelse i national ret, som begrænser nationale regionale enheders pligt til at befordre skoleelever til indbyggerne i den overordnede delstat, skal anses for at udgøre indirekte forskelsbehandling, selv om det på grundlag af de faktiske omstændigheder står fast, at bopælskravet helt overvejende udelukker indbyggere i medlemsstatens øvrige område fra ydelsen? Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Timișoara (Rumænien) den 24. december 2018 — SC Terracult SRL mod Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Arad — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Juridice 5 og Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Serviciul de Soluționare a Contestațiilor

(Sag C-835/18)

(2019/C 131/27)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Timișoara

Parter i hovedsagen

Appellant: SC Terracult SRL

Indstævnte: Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Administrația Județeană a Finanțelor Publice Arad — Serviciul Inspecție Fiscală Persoane Juridice 5 og Agenția Națională de Administrare Fiscală — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice Timișoara — Serviciul de Soluționare a Contestațiilor

Præjudicielt spørgsmål

Er momsdirektivet (1) samt princippet om afgiftsneutralitet, effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder til hinder for en administrativ praksis og/eller en fortolkning af nationale bestemmelser, som hindrer berigtigelse af visse fakturaer og dermed angivelse af de berigtigede fakturaer i momsangivelsen for den periode, for hvilken berigtigelsen er foretaget, angående transaktioner, der er blevet gennemført i en periode, som har været genstand for en afgiftskontrol, på baggrund af hvilken skatte- og afgiftsmyndighederne har udstedt en afgiftsansættelse, der er blevet endelig, når der efter udstedelsen af afgiftsansættelsen opdages nye data og oplysninger, som indebærer anvendelse af en anden afgiftsordning?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
C 131/20

Appel iværksat den 5. december 2018 af Wallapop, S.L. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 3. oktober 2018 i sag T-186/17 — Unipreus mod EUIPO — Wallapop (wallapop)

(Sag C-763/18 P)

(2019/C 131/25)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Wallapop, S.L. (ved abogados D. Sarmiento Ramírez-Escudero og N. Porxas Roig)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Unipreus, S.L.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves af de grunde, som er anført i forbindelse med det eneste anbringende, som gøres gældende, og det fastslås, at de omtvistede tjenesteydelser ikke er af lignende art.

— Unipreus tilpligtes at betale de af Wallapop afholdte omkostninger både i forbindelse med sagen i første instans og i forbindelse med nærværende sag for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Wallapop, S.L. har appelleret dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 3. oktober 2018 i sag T-186/17 (1) vedrørende en indsigelsessag rejst af selskabet Unipreus, S.L. vedrørende Wallapop, S.L.’s ansøgning om EU-figurmærke nr. 13 268 941.

Appellen er støttet på et enkelt anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (2) [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) af 14.6.2017 om EU-varemærker] og af den retspraksis, hvori bedømmelsen af lighed mellem tjenesteydelser fortolkes.

Appellanten støtter navnlig anbringendet på, at Retten anvendte de kriterier, som er opstillet i retspraksis med henblik på at afgøre, om der er lighed mellem varemærkers anvendelsesområder, fejlagtigt, navnlig ved ikke at tage hensyn til begrebet markedsføring og de tjenesteydelser, som en onlinemarkedsplads normalt udbyder pr. sin definition i lov og retspraksis, nemlig formidlingstjenester, men derimod ikke markedsføringsydelser eller lignende.

Rettens fejlagtige bedømmelse blev overført til den analyse af ligheden mellem de omtvistede tjenesteydelser, som den foretog i dommen ved anvendelse af de kriterier, som er fastsat i retspraksis med henblik herpå (som f.eks. tjenesteydelsernes art, distributionskanaler, anvendelsesformål og opfattelsen af dem, eller om de er i et konkurrenceforhold eller supplerer hinanden).

(1) Dom af 3.10.2018, Unipreus mod EUIPO — Wallapop (wallapop) (T-186/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:640).

(2) EUT 2009, L 78, s. 1.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 9. november 2018 — Ascopiave SpA m.fl. mod Ministero dello Sviluppo Economico m.fl.

(Sag C-711/18)

(2019/C 131/23)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Ascopiave SpA, Bim Belluno Infrastrutture SpA, Centria Srl, Retipiù Srl, Pasubio Distribuzione Gas Srl — Unipersonale, Pasubio Group SpA og Unigas Distribuzione Srl

Sagsøgte: Ministero dello Sviluppo Economico, Presidenza del Consiglio dei Ministri og Ministero per gli Affari Regionali e le Autonomie

Præjudicielt spørgsmål

Giver EU-retten, og særligt de fælles regler for det indre marked for elektricitet og naturgas, og retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning mulighed for en anvendelse med tilbagevirkende kraft af kriterier til fastsættelse af tilbagekøbsværdien til fordel for tidligere koncessionshavere, og har de således indvirkning på etablerede aftaleforhold, eller er denne anvendelse — også i lyset af proportionalitetsprincippet — begrundet i behovet for at beskytte andre almene interesser med EU-retlig betydning som led i behovet for at opnå en forbedret beskyttelse af den frie konkurrence på referencemarkedet kombineret med en øget beskyttelse af tjenesteydelsens brugere, som indirekte vil kunne opleve virkningerne af en eventuel forhøjelse af tilbagekøbsværdien til fordel for tidligere koncessionshavere?
3)

(a) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, hvorledes skal begrebet »kollektive aftaler […], der finder generel anvendelse«som omhandlet i udstationeringsdirektivets artikel 3, stk. 1, og stk. 8, første afsnit, fortolkes? Er der tale om et selvstændig EU-retligt begreb, og er det således tilstrækkeligt, at de i udstationeringsdirektivets artikel 3, stk. 8, første afsnit, omhandlede betingelser er opfyldt i faktisk henseende, eller kræver disse bestemmelser også, at det er fastslået, at den kollektive arbejdsaftale finder generel anvendelse i henhold til national ret? (b) Såfremt en kollektiv arbejdsaftale ikke kan betragtes som en aftale, der finder generel anvendelse som omhandlet i udstationeringsdirektivets artikel 3, stk. 1 og stk. 8, første afsnit, er artikel 56 TEUF da til hinder for, at en virksomhed, der er etableret i en medlemsstat, og som udstationerer en arbejdstager på en anden medlemsstats område, i henhold til en kontrakt er forpligtet til at efterkomme bestemmelserne i en sådan kollektiv arbejdsaftale, der gælder i den sidstnævnte medlemsstat?
3)

Kan indholdet af dommen i sag C-98/14 fortolkes således, at den omstændighed, at driften af spillemaskiner ophører med at være rentabel og kun kan gennemføres med tab som følge af den ubegrundede og diskriminerende forhøjelse af spilleafgiften, gør det muligt at konstatere, at der opstår en virkning, der »indebærer ulemper«eller »gør mindre tiltrækkende«?
C 246/3

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Orăștie (Rumænien) den 20. november 2018 — EV mod Inspectoratul General al Poliției Române-Brigada Autostrăzi și misiuni speciale — Biroul de Poliție Autostrada A1 Râmnicu Vâlcea — Deva (IGPR)

(Sag C-723/18)

(2019/C 246/03)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Orăștie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: EV

Sagsøgt: Inspectoratul General al Poliției Române-Brigada Autostrăzi și misiuni speciale — Biroul de Poliție Autostrada A1 Râmnicu Vâlcea — Deva (IGPR)

Ved kendelse af 8. maj 2019 har Den Europæiske Unions domstol (Sjette Afdeling) fastslået, at det er åbenbart, at den ikke har kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Judecătoria Orăștie (Rumænien) har forelagt ved afgørelse af 5. november 2018.
2)

Udgør en ensidig instruks fra en arbejdsgiver om forbud mod at bære nogen form for synlige symboler på politiske, ideologiske eller religiøse overbevisninger, en indirekte forskelsbehandling på grund af religion og/eller på grund af køn som omhandlet i artikel 2, stk. 1, og stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78/EF af en kvindelig ansat, der på grund af sin muslimske tro bærer et hovedtørklæde? Navnlig ønskes følgende oplyst: a) Kan en forskelsbehandling på grund af religion og/eller på grund af køn i henhold til direktiv 2000/78/EF også begrundes med arbejdsgiverens subjektive ønske om at føre en politik, hvor der lægges vægt på politisk, ideologisk og religiøs neutralitet, når arbejdsgiveren dermed ønsker at imødekomme sine kunders subjektive ønsker? b) Er direktiv 2000/78/EF og/eller den grundlæggende ret til at oprette og drive egen virksomhed i henhold til artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder henset til artikel 8, stk. 1, i direktiv 2000/78/EF til hinder for en national lovgivning, hvorefter et forbud mod religiøs beklædning med henblik på at beskytte religionsfriheden som grundlæggende ret ikke kan begrundes med en rent abstrakt mulighed for, at arbejdsgiverens neutralitet bringes i fare, men kun med en tilstrækkeligt konkret risiko, navnlig en konkret risiko for en økonomisk ulempe for arbejdsgiveren eller for en berørt tredjepart?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht (Tyskland) den 14. november 2018 — WN mod Land Niedersachsen

(Sag C-710/18)

(2019/C 182/03)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesarbeitsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: WN

Sagsøgt: Land Niedersachsen

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 45, stk. 2, TEUF og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 (1) af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen fortolkes således, at de er til hinder for en bestemmelse som den i § 16, stk. 2, i Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst der Länder (overenskomstaftale for delstaternes offentlige tjeneste, herefter »TV-L«), hvorefter relevant erhvervserfaring, som er opnået hos den hidtidige arbejdsgiver, har en privilegeret stilling ved indplaceringen på trin i et overenskomstmæssigt lønsystem efter genansættelse, idet denne erhvervserfaring i henhold til TV-L’s § 16, stk. 2, andet punktum, anerkendes uden begrænsning, mens relevant erhvervserfaring, der er opnået hos andre arbejdsgivere, i henhold til TV-L’s § 16, stk. 2, tredje punktum, kun anerkendes med højst tre år, når denne privilegerede stilling er påbudt i henhold til EU-retten ved § 4, stk. 4, i rammeaftalen om tidsbegrænsede ansættelsesforhold, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP?

(1) EUT 2011, L 141, s. 1.
—

En ordlydsfortolkning fører heller ikke til den konklusion, at artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 kun finder anvendelse på identiske varemærker. Det er derfor tilstrækkeligt, at de omhandlede tegn er sammenfaldende med hensyn til elementer, som i det væsentlige udgør det ældre varemærkes særpræg. På dette grundlag er det rette kriterium ved undersøgelsen af de kolliderende varemærker i henhold til artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009, om EU-varemærkeansøgningen gengiver de væsentligste elementer i det ældre varemærke på en sådan måde, at det er åbenlyst, at ansøgeren uretmæssigt tilegner sig den retmæssige indehavers rettigheder til sit varemærke. En illoyal agent ville nemlig være i stand til at forhindre ikke alene enhver senere registrering af det ældre varemærke foretaget af den oprindelige indehaver inden for EU, men også enhver brug af det foretaget af agenturgiveren inden for EU.
Appel iværksat den 28. december 2018 af Mamas and Papas Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 23. oktober 2018 i sag T-672/17, Mamas and Papas mod EUIPO

(Sag C-825/18 P)

(2019/C 148/11)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Mamas and Papas Ltd (ved S. Malynicz, QC, og solicitors B. Whitehead og J. Dainty)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-672/17, Mamas and Papas Ltd mod EUIPO, ophæves.

— Der træffes afgørelse om problemstillingen vedrørende den tidligere offentliggørelse.

— Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret til prøvelse af de anbringender, der blev fremført for Retten, men som den ikke traf afgørelse om.

— EUIPO og intervenienten tilpligtes at bære deres egne omkostninger og at betale appellantens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

For det første begik Retten en retlig fejl hvad angår den beføjelse til at prøve de faktiske omstændigheder, der er knyttet til offentliggørelse af det ældre design, som er tillagt EUIPO i henhold til artikel 63, stk. 1, i forordning (EF) nr. 6/2002 (1). Når indehaveren af et design udtrykkeligt har medgivet, at en tidlige offentliggørelse har fundet sted, kan EUIPO ikke nå til en anden konklusion vedrørende dette.

For det andet fordrejede Retten under alle omstændigheder beviserne i forbindelse med dens vurdering af beviserne for den tidligere offentliggørelse, og den vurderede ikke de faktiske omstændigheder korrekt, og dens afgørelse indeholder en materiel upræcished i de konstateringer, der er anført på grundlag af de dokumenter, som er fremlagt for den, hvilket fremgår klart af sagsakterne.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 6/2002 af 12.12.2001 om EF-design (EFT 2002, L 3, s. 1).
C 164/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Warszawie (Polen) den 19. november 2018 — KROL — Zakład Robót Wodno-Kanalizacyjnych Sp. z o.o., S.k. mod Porr S.A.

(Sag C-722/18)

(2019/C 164/03)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KROL — Zakład Robót Wodno-Kanalizacyjnych Sp. z o.o., S.k.

Sagsøgt: Porr S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Er det tilladt i henhold til EU-retten, navnlig 13., 20. og 22. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF (1) af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner og traktatens artikel 18, som fastsætter princippet om ikke-forskelsbehandling, at udelukke erstatning for forsinket betaling i forbindelse med transaktioner, som helt eller delvis finansieres af midler fra Den Europæiske Unions struktur- og samhørighedsfonde, sådan som det fremgår af artikel 4, nr. 3, litra c), i lov om betalingsfrister i handelstransaktioner (Dz. U. 2003, nr. 139, pos. 1323)?

(1) EUT 2000, L 200, s. 35.
1)

Skal artikel 2 sammenholdt med artikel 4, stk. 3, tredje punktum, artikel 6, stk. 1, artikel 19, stk. 1, TEU sammenholdt med artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder og artikel 9, stk. 1, i Rådets direktiv 2000/78/EF samt artikel 267, stk. 3, TEUF fortolkes således, at der foreligger en tilsidesættelse af retsstatsprincippet samt retten til effektive retsmidler og effektiv domstolsbeskyttelse, når den nationale lovgiver i individuelle procedurer vedrørende udøvelsen af embedet som dommer ved en domstol i sidste instans i en medlemsstat (Sąd Najwyższy (øverste domstol)) ganske vist fastsætter en ret til at anlægge søgsmål, men afgørelsen vedrørende den samlede vurdering af alle kandidater til Sąd Najwyższy (øverste domstol) i den udvælgelsesprocedure, der går forud for videresendelsen af anmodningen om ansættelse som dommer ved den nævnte domstol, er endelig og får virkning, såfremt den ikke anfægtes af alle parter i udvælgelsesproceduren, blandt hvilke der befinder sig en kandidat, som ikke har nogen interesse i anfægtelsen af denne afgørelse, fordi den anmodning om ansættelse som dommer, der vedrører vedkommende, er blevet videresendt, hvilket medfører, — at retsmidlet mister sin effektive virkning og den kompetente ret ikke har nogen mulighed for at gennemføre en reel kontrol af den nævnte udvælgelsesprocedures forløb, — hvilket i tilfælde af, at denne procedure også omfatter de dommerembeder ved Sąd Najwyższy (øverste domstol), der hidtil har været besat af dommere, der er blevet underlagt den nye lavere pensionsalder, uden at den pågældende dommer har kunnet afgøre, om vedkommende ville gøre brug af lovgivningen om lavere pensionsalder, med henblik på princippet om dommeres uafsættelighed — hvis det antages, at dette princip herved tilsidesættes — også har indflydelse på omfanget og resultatet af den retslige kontrol af den nævnte udvælgelsesprocedure?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Najwyższy (Polen) den 27. november 2018 — JA mod Skarb Państwa — Sejm Rzeczypospolitej Polskiej, Senat Rzeczypospolitej Polskiej, Prezes Rady Ministrów, Minister Sprawiedliwości og Minister Finansów

(Sag C-745/18)

(2019/C 164/04)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Najwyższy

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: JA

Kassationsindstævnte: Skarb Państwa — Sejm Rzeczypospolitej Polskiej, Senat Rzeczypospolitej Polskiej, Prezes Rady Ministrów, Minister Sprawiedliwości og Minister Finansów

Præjudicielt/Præjudicielle spørgsmål

Skal artikel 73 og artikel 78, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) og den tidligere gældende artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), og artikel 11, punkt A, stk. 2, litra a), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (2) set i lyset af de generelle principper om en medlemsstats erstatningspligt, som er fastlagt i Domstolens praksis (navnlig dom af 19.11.1991, Francovich m.fl., C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, og af 5.3.1996, Brasserie du pêcheur og Factortame, C-46/93 og C-48/93, EU:C:1996:79) fortolkes således, at de fra den 1. maj 2004 forpligter en medlemsstat, der er tiltrådt Den Europæiske Union på denne dato, til at vedtage bestemmelser, hvorefter kurator i et konkursbo skal ydes et vederlag med tillæg af moms af dette vederlag?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.

(2) EFT 1977, L 145, s. 1.
1)

Skal bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF (1) af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF med senere ændringer), navnlig artikel 3, litra g), artikel 10, stk. 1, og artikel 22, stk. 1, fortolkes således, at de er til hinder for, at såkaldte »renteuafhængige kreditomkostninger«, som fastsættes generelt i henhold til en lovbestemt beregningsformel, der er beskrevet i artikel 36a i lov af 12. maj 2011 om forbrugerkredit (Dz.U. 2018 993, konsolideret udgave), udskilles fra de »samlede omkostninger i forbindelse med forbrugerkreditten« som fastsat i nævnte direktiv på en måde, der kan sløre de renteuafhængige kreditomkostninger, som faktisk afholdes af den erhvervsdrivende?
4)

Artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 715/2007 skal fortolkes således, at en manipulationsanordning som den i hovedsagen omhandlede, der under godkendelsesprocedurer systematisk forbedrer køretøjets emissionsbegrænsningssystems ydeevne med henblik på at overholde de emissionsgrænser, der er fastsat i denne forordning, og herved opnå godkendelse af disse køretøjer, ikke kan være omfattet af den i denne forordning fastsatte undtagelse fra forbuddet mod sådanne anordninger, der vedrører beskyttelse af motoren mod beskadigelse eller havari og sikring af køretøjets driftssikkerhed, selv om denne anordning bidrager til at forebygge ældning og tilsodning af motoren.
—

EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de nødvendige omkostninger, der opstod for appellanten i forbindelse med sagen for Fjerde Appelkammer og for Den Europæiske Unions Ret.
1.

Tilsidesættelse af artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen (sammenholdt med artikel 51, stk. 1, i Rettens procesreglement) Konstateringen i den appellerede kendelse af, at det var ufornødent at træffe afgørelse om appellantens anmodning om udskiftning, beror på en i retlig henseende fejlagtig afvisning af søgsmålet i sag T-644/16, og en fejlagtig antagelse af, at forbindelsen mellem appellanten og sagsøgeren var relevant. Rettens afvisning af sagen var i strid med artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen, idet den anvendte den i denne bestemmelse omhandlede forpligtelse, hvorefter partnerne »skal repræsenteres af en advokat«, forkert. Retten har overdrevet kravet til advokatens uafhængighed. Ordlyden af og meningen med artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen er uforenelig med Rettens fortolkning. Der findes ikke støtte for Rettens fortolkning i retspraksis. Den er nemlig ikke forudsigelig og den tilsidesætter retssikkerhedsprincippet.
2.

Tilsidesættelse af artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen (sammenholdt med artikel 51, stk. 1, i Rettens procesreglement) Den appellerede kendelse tilsidesætter ligeledes artikel 19, stk. 3, i statutten for Domstolen (sammenholdt med artikel 51, stk. 1, i Rettens procesreglement), eftersom Retten med henblik på at fastslå, at appellantens advokat ikke var uafhængig, støttede sig til formodninger, der ikke var understøttet af faktiske omstændigheder, og idet den undlod at undersøge ubestridte faktiske omstændigheder. Som følge heraf drog Retten fejlagtige konklusioner af sagens faktiske omstændigheder eller foretog urigtig gengivelse heraf.