Vi ved, at man, mens man afventede fastsættelsen af nye valutapariteter, fortsatte med at bestemme det ønskede prisniveau og med at foretage de dertil knyttede beregninger for de produkter, for hvilke der gælder en interventionspris, på grundlag af de pariteter, der tidligere var anmeldt til Den internationale Valutafond, selv i lande med flydende valuta. Selv om disse priser teoretisk forblev uændret, blev de, afhængig af den pågældende valuta, udsat for et fald eller en stigning, som var lig med vedkommende valutas faktiske revaluering eller devaluering, hvilket fremkaldte sådanne forstyrrelser i samhandelen med landbrugsvarer, som kunne medføre spekulative bevægelser og ændringer i det ved den fælles landbrugsordning fastsatte interventionssystem.

Ordningen med valutaudligningsbeløb, som skulle udligne virkningen af valutaændringerne på priserne for de basisprodukter, for hvilke der er fastsat interventionspriser, samt på priserne for de landbrugsprodukter, hvis pris afhænger af basisproduktets, blev netop indført for at indgå disse forstyrrelser i den fælles landbrugsordnings funktion.

Domstolen har, endog for nylig, haft lejlighed til at beskæftige sig med de problemer, der er forbundet med valutasvingningerne og med funktionen af den af Fællesskabet fastsatte ordning til afhjælping af den uligevægt, som disse svingninger kunne medføre for landbrugsmarkedets funktion (se sag nr. 5/73, Balkan Import Export, Sml. 1973, s. 1091; sag nr. 9/73, Schlüter, Sml. 1973, s. 1135; sag nr. 10/73, Rewe-Zentralfinanz, Sml. 1973, s. 1175). Jeg finder det følgelig overflødigt at beskrive mekanismen i de monetære udligningsbeløb detaljeret, og jeg henviser angående dette punkt til Domstolens praksis og navnlig til generaladvokat Roemers forslag til afgørelse i sag nr. 5/73. Jeg vil i den foreliggende sag søge mest muligt at forenkle et område, som er fyldt med yderst tekniske bestemmelser, rejser en mængde komplicerede spørgsmål og indeholder modstridende aspekter.

Hvad angår de tekster der kommer i betragtning, vil jeg begrænse mig til at henvise til de bestemmelser i de fællesskabsretlige regler for området, som direkte har betydning i nærværende sager.

Ifølge den sidste betragtning i Rådets forordning 974/71, som har indført de monetære udligningsbeløb, bør »de beløbsstørrelser, der skal bringes i anvendelse, … begrænses til de beløb, der er strengt nødvendige for at udligne incidensen af valutaforanstaltningerne på priserne på de basisprodukter, for hvilke interventionsforanstaltninger er fastsat, og de bør kun anvendes i de tilfælde, hvor denne incidens måtte føre til vanskeligheder«.

Samme forordnings artikel 2, stk. 2 bestemmer, at udligningsbeløbene for de produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer, og som hører under de fælles markedsordninger, er lig med incidensen på priserne for det pågældende produkt, ved anvendelse af udligningsbeløbet for priserne på det basisprodukt, af hvilke de pågældende priser er afhængige.

Denne bestemmelse er ikke ændret ved Rådets forordning nr. 509/73, der har udstrakt den ordning, som den forudgående forordning alene fastsatte for stater, hvis valuta opskrives ud over den ved den gældende internationale ordning godkendte grænse for udsving, til også at omfatte stater, hvis valuta nedskrives ud over grænserne for udsving — samtidig med at anvendelsen af disse regler desuden er gjort obligatorisk. Nævnte forordning har til grundforordning nr. 974/71 føjet artikel 4a, der for at undgå, at importen fra tredjelande nyder godt af et monetært udligningsbeløb, der er så højt, at det fremtræder som en importstøtte — hvilket ville være følgen, hvis en valutas udsving nedad overskred visse grænser — desuden i stk. 1 bestemmer, at de på grund af en nedskrivning af den pågældende valuta gældende udligningsbeløb i samhandelen mellem medlemsstaterne samt med tredjelande ikke kan være højere end indførselsomkostningerne ved indførsel fra tredjelande.

Ligeledes må bestemmelsen i artikel 14 i Rådets forordning nr. 120/67 om den fælles markedsordning for korn omtales; denne bestemmer, at der ved import af stivelse af korn opkræves en importafgift, som er sammensat af to elementer;

a) et variabelt element, svarende til indvirkningen på de forarbejdede produkters kostpris af de for de pågældende basisprodukter fastsatte importafgiftsbeløb;

b) et fast element, som bestemmes under hensyn til nødvendigheden af at beskytte forarbejdningsindustrien.

Af disse to elementer har alene det første, det variable, til følge, at basisproduktets pris indvirker på de forarbejdede produkter.