Det centrale problem i den foreliggende sag er spørgsmålet om, hvorvidt også sammenstikninger af bordvine af typerne A II og A I hører til vintype A II efter artikel 2, litra b) i Rådets forordning nr. 945/70, og — i bekræftende tilfælde — hvor stor andelen af vine af type A I må være, for at sammenstikningen stadig falder ind under nævnte klassificering. Efter artikel 1 i Kommissionens forordning nr. 2448/75 kunne nemlig alene bordvine af vintype A II fra Forbundsrepublikken Tyskland tildeles monetære udligningsbeløb på det tidspunkt, da sagsøger udførte de omstridte vine.

Det spørgsmål, som Kommissionen har fremsat, og som forblev ubesvaret, da der ikke forelå den fornødne dokumentation, nemlig om der ved de af sagsøger udførte sammenstikninger overhovedet var tale om »bordvin« i henhold til artikel 26 i Rådets forordning nr. 816/70 af 28. april 1970 om supplerende regler for den fælles markedsordning for vin (EFT 1970 (I), s. 212; org.ref. JO L 99 af 5. 5. 1970, s. 1), kan efter min mening lades ude af betragtning her. For det første hersker der ikke tvivl herom imellem parterne — hvilket egentlig ikke er afgørende efter offentlig ret —, men desuden lægger Finanzgericht Hamburg til grund, at der var tale om »bordvin«. Det drejer sig i hvert fald her om et faktisk spørgsmål, som de nationale retsinstanser må tage stilling til. Domstolen er heller ikke blevet anmodet om at fortolke dette begreb. Vores opgave er fortolkningen af det i artikel 2, litra b) i forordning nr. 945/70 fastlagte begreb »vintype II«.

Sondringen i forordning nr. 945/70 mellem forskellige typer bordvin, skal, som der fremgår af forordningens betragtninger, i første linje tjene til at fastsætte orienteringspriser for repræsentative bordvintyper efter artikel 2 i forordning nr. 816/70. Som Kommissionen tilføjer, har den desuden betydning for de øvrige priser, der er afgørende inden for det fælles interventionssystem. En fortolkning af bestemmelserne i forordning nr. 945/70 må derfor gå ud fra forordningens prisbestemmende formål.

Med henblik på fastsættelsen af priserne er ene og alene de egenskaber ved de enkelte vintyper og druesorter, der er bestemmende for prisdannelsen, afgørende, eller, som Kommissionen kort udtrykte det, hvilke vine af hvilke druesorter der kan afsættes og markedsføres som vine af samme type. En præcis, efter organoleptiske karakteristika opdelt klassificering, er ikke nødvendig herfor, dette var heller ikke meningen med forordning nr. 945/70. Således henfører forordningens artikel 2, litra b) allerede to druesorter, Müller-Thurgau og Sylvaner, som prismæssigt ligger tæt på hinanden til vintype A II; og som det fremgår af artikel 3 i forordningen, skal også disse to sorter kun opfattes som ledesorter. Den nærmere bestemmelse af, hvilke andre druesorter, der på grund af deres syreindhold og deraf følgende slægtskab med sorterne Müller-Thurgau og Sylvaner skulle henføres til vintype AII, har indtil nu påhvilet de enkelte medlemsstater.

Da forordning nr. 945/70 som omtalt skal ses i snæver sammenhæng med forordning nr. 816/70, kan man efter min mening, som Kommissionen med rette gør det, også søge støtte i, hvorledes disse er udformet med hensyn til bestemmelse af vin og vinsorter. I forordning nr. 816/70 fastslås det hver gang udtrykkeligt, når en vin skal hidhøre fra bestemte druesorter for at svare til en bestemt definition. Da forordning nr. 945/70 ikke indeholder en sådan begrænsning, kan man altså efter min mening uden betænkning gå ud fra, at sammenstikninger også kan falde ind under de forskellige vintyper, såfremt den pågældende druesorts karakter, der er bestemmende for en vins henførelse til en bestemt vintype, bevares.

Det eneste resterende spørgsmål i denne sammenhæng er, hvilken grad iblandingen af andre vine må antage, uden at henførelsen af sammenstikningen til vintype A II bliver tvivlsom. Siden 1. august 1976 er Rådets forordning nr. 2133/74 af 8. august 1974 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (EFT L 227 af 17. 8. 1974, s. 1), afgørende for iblandingens godkendelse og størrelse, og denne forordning tillader en iblanding på 15 % af andre vine. Før denne forordnings ikrafttræden måtte man i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser anvende hver enkelt medlemsstats relevante bestemmelser, hvilket i det foreliggende tilfælde vil sige § 8 i den tyske vinanordning af 15. juli 1971 (BGBl. I s. 926), hvorefter iblandingen ikke må overstige 25 % af sammenstikningen. Når sagsøger, som selv henviser til denne bestemmelse, er af den opfattelse, at iblandingen ved smagsneutral vin også kan antage en højere procentdel, tager sagsøger ikke i betragtning, at spørgsmålet om smagsneutralitet kun vanskeligt lader sig efterprøve, og at det derfor er nødvendigt at fastsætte en fast procentssats for iblandingen, således som den tyske vinanordning tidligere gjorde det, og forordning nr. 2133/74 nu gør det. Kun således kan resultaterne ved henførelse af sammenstikningerne under de forskellige vintyper i forordning nr. 945/70 blive klare og utvetydige.

Hermed har jeg gjort rede for forudsætningerne for en besvarelse af spørgsmålene 1 og 2 fra den forelæggende ret. Når sagsøger mener, at en større iblanding kan begrundes af toldretlige bestemmelser, overser sagsøger, at forordning nr. 2448/75 udtrykkelig henviser til forordning nr. 945/70, som ifølge sin formålsbestemmelse kun kan fortolkes og udfyldes efter vin- eller prismæssige principper.