Kommissionen fandt, at der herved var tale om forskelsbehandling og en tilsidesættelse af traktatens artikel 52 og indledte traktatbrudsproceduren ved skrivelse af 29. juli 1981. Ved skrivelse af 30. december 1981 afviste den franske regering kritikken idet den anførte, at det ud fra et skattemæssigt synspunkt ikke er uden betydning, hvilken juridisk form en virksomhed vælger i forbindelse med sekundær etablering; den kan tværtimod være afgørende for, hvilke beskatningsregler der finder anvendelse. Således er et datterselskab af et udenlandsk selskab en juridisk person, og i sin egenskab af fransk retssubjekt betragtes det i skattemæssig henseende som »hjemmehørende« i Frankrig. Filialer og agenturer er derimod afdelinger af virksomheden og er ikke selvstændige forretninger: i skattemæssig henseende må de derfor betragtes som »ikke hjemmehørende« i den stat, hvor de udøver deres virksomhed.

Den franske regering har således anført, at for at opnå skattegodtgørelsen skal forsikringsselskaber med hjemsted i de øvrige medlemsstater blot oprette et datterselskab i Frankrig. Under alle omstændigheder kan de problemer, der er forbundet med beskatningsreglerne for filialer og agenturer, ikke løses på grundlag af artikel 52. De kan kun løses i forbindelse med en tilnærmelse af de forskellige staters skattelovgivning; og indtil dette er sket, må de nævnte problemer løses på grundlag af overenskomsterne til undgåelse af dobbeltbeskatning.

Kommissionen var ikke enig heri. Efter Kommissionens opfattelse skal de franske bestemmelser netop vurderes i lyset af reglerne om etablingsret. Artikel 52 ville imidlertid være uden mening, hvis udenlandske selskaber kun kunne opnå skattegodtgørelsen ved at oprette datterselskaber i stedet for at udøve virksomhed via agenturer og filialer. Lad mig tilføje, at den omstændighed, at filialer og agenturer ikke opnår den nævnte fordel, er så meget desto mindre berettiget, som de i skattemæssig henseende i øvrigt og navnlig ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst behandles på samme måde som franske selskaber (begrundet udtalelse af 4.5.1983).

I sit svar af 6. juli 1983 afviste den franske regering desuden, at CGI begrænser etableringsfriheden. Netop den omstændighed, at filialer og agenturer af udenlandske selskaber ikke betragtes som hjemmehørende, indebærer, at de ikke er omfattet af de samme afgiftsregler som juridiske personer (oprettelse, ændring, sammenslutning, opdeling, opløsning); påstanden om, at de er ringere stillet end franske selskaber, er derfor uden hold i virkeligheden. Men ikke nok med det. Da Kommissionens kritik alene vedrører forsikringsselskabers agenturer og filialer, vil den ændring, Kommissionen ønsker gennemført, medføre forskelsbehandling af tilsvarende afdelinger af udenlandske selskaber, der driver virksomhed inden for andre områder end forsikringsområdet. Frankrig vil under alle omstændigheder være rede til at behandle det problem, Kommissionen har rejst, inden for rammerne af bilaterale aftaler. De overenskomster, som Frankrig allerede har indgået med sine fællesskabspartnere, ville således kunne suppleres med protokoller, hvorved reglen om skattegodtgørelse udvides på gensidigt grundlag.

Heller ikke dette tilsagn fik imidlertid Kommissionen til at ændre opfattelse. Den 19. oktober besluttede Kommissionen at anlægge sag i medfør af artikel 169, stk. 2. Stævningen af 30. november blev registreret den 12. december 1983.