Tjenestestedet for en tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i anden stilling i tjenestens interesse, befinder sig på stedet for den midlertidige tjeneste, med alle de konsekvenser, som følger heraf hvad angår retten til udlandstillæg og anvendelsen af justeringskoefficienterne. I denne forbindelse er bestemmelserne i vedtægtens artikel 38 vedrørende bevarelsen af tjenestemandens stilling og samlede indtægter i hans oprindelige institution neutrale med hensyn til fastsættelsen af tjenestestedet for den tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste, da de kun tilsigter at bevare hans rettigheder. Stillingen er således et funktionelt og ikke et geografisk begreb.

En sådan udbetalingsfejl fritager ikke den berørte fra enhver pligt til agtpågivenhed eller kontrol og vil opdages af en tjenestemand, som udviser normal omhu og må formodes at være bekendt med bestemmelserne vedrørende sine lønforhold. Selv om administrationen ikke udtrykker sig klart og er adskillige måneder om at tage stilling til den pågældendes rettigheder, kan en tjenestemand, som udviser normal omhu, og som har lang erhvervserfaring og er indplaceret i en høj lønklasse, ikke være uvidende om, at udbetaling af udlandstillæg er forbundet med tjenestegøreise i udlandet som omhandlet i artikel 4 i vedtægtens bilag VII.

Hvad angår fejlens forekomst kan fejludbetalingen følge af en forsømmelse eller af en lempelig administrativ praksis, og kan vedrøre en lang periode. I denne forbindelse udgør oppebæreisen igennem flere måneder af de økonomiske rettigheder, som vedrører et fejlagtigt tjenestested, nemlig udbetaling af udlandstillæg samt anvendelse af justeringskoefficienten for det oprindelige tjenestested på tjenestemandens løn, en sådan udbetalingsfejl, når der er tale om en tjenestemand, der gør tjeneste i en midlertidig stilling i det land, hvor han er statsborger. Det i vedtægtens artikel 38 fastsatte princip om bevarelse af de samlede indtægter foreskriver en kompensation i det tilfælde, hvor den tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling, fra modtagerinstitutionen oppebærer samlede indtægter, som er lavere end dem, der svarer til hans lønklasse og hans løntrin i den oprindelige institution, hvilket ikke kan føre til, at administrationen udbetaler godtgørelser og fordele, som tjenestemanden, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling, ikke har krav på.

Tilbagebetaling af fejlagtigt udbetalte beløb forudsætter ifølge vedtægtens artikel 85, at der foreligger en fejludbetaling, som modtageren har haft kendskab til, eller hvis fejlagtige karakter er så åbenbar, at han burde have kendt den.

Administrationens omsorgspligt i forhold til dens ansatte indebærer, at den skal tage samtlige omstændigheder i betragtning, der kan være bestemmende for dens afgørelse, og at den herved skal tage hensyn ikke blot til tjenestens, men tillige til den pågældende tjenestemands interesse. Denne pligt kan imidlertid ikke føre til, at administrationen tilsidesætter kravet om, at beskyttelsen af tjenestemændenes rettigheder og interesser altid skal ske inden for rammerne af de gældende bestemmelser.

For så vidt angår en tjenestemand, som gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse i den medlemsstat, hvor han er statsborger, indebærer den midlertidige bevarelse af udbetalingen af hans løn, herunder udlandstillægget, i det land, hvor han tidligere gjorde tjeneste, i denne forbindelse ikke en stiltiende afgørelse fra administrationen med hensyn til fastsættelsen af hans tjenestested i nævnte land, som skaber en ret for den pågældende.

I henhold til artikel 5, stk. 1, i vedtægtens bilag VII har en tjenestemand, som kan bevise, at han for at opfylde forpligtelserne i henhold til artikel 20 i vedtægten har måttet skifte bopæl, krav på bosættelsespenge. Følgelig har en tjenestemand, som gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse, og som er nødt til at bosætte sig på et sted, der er forskelligt fra hans tidligere tjenestested, mens hans familie fortsat er bosat på det tidligere tjenestested, ret til denne godtgørelse for så vidt angår hans bosættelse på det sted, hvor han gør midlertidig tjeneste. Derimod har han ikke ret til denne godtgørelse ved sin tilbagevenden til det oprindelige tjenestested, hvor hans familie stadig er bosiddende, ved afslutningen af den midlertidige tjeneste.

De i artikel 10 i vedtægtens bilag VII fastsatte dagpenge har til formål at kompensere de udgifter og ulemper, der for tjenestemanden er forbundet med at rejse til eller midlertidigt indrette sig på tjenestestedet og samtidig hermed, ligeledes midlertidigt, beholde sin bopæl på ansættelsesstedet eller det tidligere tjenestested. Der skal ikke udbetales dagpenge til en tjenestemand, som ikke godtgør, at han har haft udgifter i forbindelse med en midlertidig indretning.

Den i vedtægtens artikel 38, litra d), fastsatte godtgørelse af de yderligere udgifter, der er afholdt af den tjenestemand, der gør midlertidig tjeneste i en anden stilling i tjenestens interesse, med henblik på midlertidigt at besætte en stilling uden for hans institution, har ikke til formål at kompensere gennemførelsen af andre bestemmelser i vedtægten. Følgelig kan ophævelsen af udlandstillægget og anvendelsen af justeringskoefficienten for tjenestestedet ikke udgøre en udgift som omhandlet i denne bestemmelse. Kun udgifter kan betegnes som supplerende udgifter foranlediget af den midlertidige tjeneste.

Artikel 17 i vedtægtens bilag VII, som fastsætter muligheden for en tjenestemand for at foretage lønoverførsler, bemyndiger fællesskabsinstitutionerne til at fastlægge betingelserne for disse overførsler ved at overlade dem et vist skøn. Følgelig er fastsættelsen af lofter, der ikke er indeholdt i vedtægten, ikke i sig selv ulovligt alene af den grund, at den er fastsat i en lavere retsregel.

I denne forbindelse overskrider fastsættelsen af en grænse på 35% af nettovederlaget for regelmæssige overførsler ikke grænserne for denne skønsbeføjelse. Denne grænse forekommer nemlig ikke åbenbar uforholdsmæssig, eftersom der er tale om en undtagelse fra reglen om, at de ydelser, tjenestemanden er berettiget til, udbetales på det sted og i det lands valuta, hvor denne gør tjeneste, og hvor han anses for at bruge sine penge.

(jf. præmis 201-203)

Henvisning til: Elz mod Kommissionen, præmis II-15; Retten, 15. december 1992, sag T-75/91, Scaramuzza mod Kommissionen, Sml. II, s. 2557, præmis 44; Retten, 26. oktober 1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, præmis 71-74.