PERSONALERETTENS DOM (Første Afdeling)

23. november 2010

Sag F-8/10

Johan Gheysens

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner — kontrakt ikke forlænget — begrundelsespligt«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, der finder anvendelse på Euratom-traktaten i henhold til denne traktats artikel 106a, hvorved Johan Gheysens bl.a. har nedlagt påstand om annullation af en afgørelse om ikke at forlænge hans tidsbegrænsede ansættelseskontrakt ud over den 30. september 2009.

Udfald: Rådet frifindes. Sagsøgeren betaler sagens omkostninger

Sammendrag

1. Retspleje — stævning — formkrav

[Statutten for Domstolen, art. 21, første afsnit, og bilag I, art. 7, stk. 3; Rettens procesreglement, art. 35, stk. 1, litra e)]

2. Tjenestemænd — søgsmål — akt, der indeholder et klagepunkt — begreb — afgørelse om ikke at forlænge en hjælpeansats kontrakt

(Tjenestemandsvedtægten, art. 25 og art. 90, stk. 1)

3. Tjenestemænd — kontraktansatte — ansættelse — forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt — administrationens skønsbeføjelse — domstolsprøvelse — grænser

(Ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, art. 88)

1. Det fremgår af artikel 35, stk. 1, litra e), i Personalerettens procesreglementet, at en stævning skal indeholde en redegørelse for søgsmålsgrundene og de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Disse oplysninger skal være så klare og præcise, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar, og at Personaleretten kan træffe afgørelse i sagen, i givet fald uden yderligere oplysninger. Af hensyn til retssikkerheden og god retspleje er det en betingelse for at antage en sag til realitetsbehandling, at de faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, i det væsentlige fremgår af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde. Dette gælder så meget desto mere som det af artikel 7, stk. 3, i bilag I til statutten for Domstolen fremgår, at den skriftlige forhandling ved Personaleretten som hovedregel kun omfatter en skriftveksling, medmindre Personaleretten beslutter andet. Dette særlige kendetegn ved proceduren for Personaleretten er baggrunden for, at fremstillingen af anbringender og argumenter ikke må være kortfattet i modsætning til, hvad der er fastsat vedrørende Domstolen eller Retten i artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen.

(jf. præmis 60)

Henvisning til:

Retten: 28. april 1993, sag T-85/92, De Hoe mod Kommissionen, Sml. II, s. 523, præmis 20

Personaleretten: 26. juni 2008, sag F-1/08, Nijs mod Revisionsretten, Sml. Pers. I-A-1, s. 229, og II-A-1, s. 1231, præmis 24; 4. juni 2009, forenede sager F-134/07 og F-8/08, Adjemian m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-1, s. 149, og II-A-1, s. 841, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret, sag T-325/09 P

2. En afgørelse om ikke at forlænge en tidsbegrænset kontrakt er en retsakt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 25, såfremt afgørelsen går ud over kontrakten, hvilket navnlig er tilfældet, såfremt afgørelsen er baseret på nye elementer, eller såfremt den udgør administrationens stillingtagen til en anmodning fra den ansatte om den mulighed for at forlænge kontrakten, som samme kontrakt indeholder bestemmelse om. En sådan afgørelse om afslag skal begrundes.

(jf. præmis 64)

Henvisning til:

Domstolen: 23. september 2004, sag C-150/03 P, Hectors mod Parlamentet, Sml. I, s. 8691, præmis 40; 23. oktober 2009, forenede sager C-561/08 P og C-4/09 P, Kommissionen mod Potamianos, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 45, 46 og 48

Retten: 15. oktober 2008, sag T-160/04, Potamianos mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A-2, s. 75, og II-A-2, s. 469, præmis 21 og 23; 8. september 2009, sag T-404/06 P, ETF mod Landgren, Sml. II, s. 2841, præmis 143-170

3. Den manglende forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt henhører under den kompetente myndigheds vide skønsbeføjelse, og Unionens retsinstansers prøvelse bør derfor begrænses til at undersøge, om der foreligger en åbenbar fejl eller magtfordrejning. Forlængelse af en tidsbegrænset kontrakt udgør blot en mulighed, som ansættelsesmyndigheden kan gøre brug af, og som er underlagt en betingelse om, at forlængelsen er forenelig med tjenestens interesse.

Den kompetente myndighed er ved afgørelsen om en ansats situation forpligtet til at tage alle de omstændigheder i betragtning, som kan antages at være bestemmende for dens afgørelse, navnlig den berørte ansattes interesser. Dette følger nemlig af forvaltningens omsorgspligt, som afspejler balancen mellem de gensidige rettigheder og pligter, som vedtægten og, analogt, ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte har indført i forholdet mellem den offentlige myndighed og dens ansatte.

Henset til reglen om, at en fast stilling, der er opført på listen over stillinger for en institutions budget, i princippet skal besættes med en tjenestemand, og til tjenestens interesse i at ansætte en tjenestemand til varetagelsen af opgaver af en mere varig karakter, udgør hensynet til kontinuiteten i tjenesten ikke en omstændighed, der er tilstrækkelig til at udgøre et åbenbart urigtigt skøn.

(jf. præmis 75, 76 og 81)

Henvisning til:

Retten: 6. februar 2003, sag T-7/01, Pyres mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 37, og II, s. 239, præmis 50, 51 og 64; 1. marts 2005, sag T-258/03, Mausolf mod Europol, Sml. Pers. I-A, s. 45, og II, s. 189, præmis 49

Personaleretten: 27. november 2008, sag F-35/07, Klug mod EMEA, Sml. Pers. I-A-1, s. 387, og II-A-1, s. 2127, præmis 65-67