ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 1. april 2008 — Kommissionen mod Luxembourg

(Sag C-417/07)

»Traktatbrud — direktiv 2004/36/EF — sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Traktatbrudssøgsmål — Kommissionens søgsmålsret — skønsudøvelse (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af en klar og præcis gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 10)

3. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/36/EF af 21. april 2004 om sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne (EUT L 143, s. 76).

Konklusion

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/36/EF af 21. april 2004 om sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.

2) Storhertugdømmet Luxembourg betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 1. april 2008 — Kommissionen mod Luxembourg

(Sag C-417/07)

»Traktatbrud — direktiv 2004/36/EF — sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Traktatbrudssøgsmål — Kommissionens søgsmålsret — skønsudøvelse (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af en klar og præcis gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 10)

3. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 12)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/36/EF af 21. april 2004 om sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne (EUT L 143, s. 76).

Konklusion

1) Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/36/EF af 21. april 2004 om sikkerhed forbundet med tredjelandes luftfartøjer, der benytter Fællesskabets lufthavne, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Sag C-78/07

Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna m.fl.

mod

Domenico Valvo

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana)

»Landbrug — forordning (EØF) nr. 2328/91 og (EF) nr. 950/97 — artikel 17 og 18 — udligningsgodtgørelse for varige naturbetingede ulemper — landbrugere, der modtager en anciennitetspension — ret til udligningsgodtgørelse — grænser«

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 13. marts 2008 I - 1637

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles landbrugspolitik – strukturreform – forbedring af strukturernes effektivitet

(Rådets forordning nr. 950/97, art. 17 og 18)

Artikel 17 og 18 i forordning nr. 950/97 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet tillægger medlemsstaterne mulighed for at tildele udligningsgodtgørelse til landbrugere, der opfylder de i disse to artikler anførte betingelser. Disse artikler er imidlertid ikke til hinder for en medlemsstats afvisning af at udbetale en sådan godtgørelse i tilfælde, hvor landbrugeren oppebærer en pension, herunder navnlig en anciennitetspension.

(jf. præmis 23 og domskonkl.)
1)

Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 39 EF, idet den i sin lovgivning har opretholdt et krav om fransk statsborgerskab for at udøve erhvervet som kaptajn eller officer (overstyrmand) på alle skibe, der fører fransk flag.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. marts 2008 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-81/07)

»Traktatbrud — miljø — direktiv 2000/59/EF — planer for modtagelse og håndtering af affald fra skibe«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 16)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af at sikre direktivers effektive virkning — nødvendigheden af en klar og præcis gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 17 og 19)

3. Miljø — affald — direktiv 2000/59 — driftsaffald og lastrester fra skibe (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59, art. 5, stk. 1 og 3) (jf. præmis 20, 21 og 28 samt domskonkl.)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe — erklæring fra Kommissionen (EFT L 332, s. 81).

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 5, stk. 1, og artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe, idet den ikke har udarbejdet, godkendt og iværksat planer for affaldsmodtagelser og håndtering af driftsaffald og lastrester fra skibe.

2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. marts 2008 — Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-81/07)

»Traktatbrud — miljø — direktiv 2000/59/EF — planer for modtagelse og håndtering af affald fra skibe«

1. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 16)

2. Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — nødvendigheden af at sikre direktivers effektive virkning — nødvendigheden af en klar og præcis gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 17 og 19)

3. Miljø — affald — direktiv 2000/59 — driftsaffald og lastrester fra skibe (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59, art. 5, stk. 1 og 3) (jf. præmis 20, 21 og 28 samt domskonkl.)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe — erklæring fra Kommissionen (EFT L 332, s. 81).

Konklusion

1) Den Hellenske Republik har tilsidesat de forpligtelser, som påhviler den i henhold til artikel 5, stk. 1, og artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/59/EF af 27. november 2000 om modtagefaciliteter i havne til driftsaffald og lastrester fra skibe, idet den ikke har udarbejdet, godkendt og iværksat planer for affaldsmodtagelser og håndtering af driftsaffald og lastrester fra skibe.
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 56 EF og 43 EF, idet det har vedtaget stk. 1, andet afsnit, i den fjortende funktion for Den Nationale Energikomité, fastsat i ellevte supplerende bestemmelse, tredje del, punkt 1, i lov nr. 34/1998 af 7. oktober 1998 om kulbrintesektoren (Ley 34/1998, del sector de hidrocarburos), som ændret ved kongeligt lovdekret nr. 4/2006 af 24. februar 2006 (Real Decreto-ley 4/2006), med henblik på at opstille et krav om forudgående tilladelse fra Den Nationale Energikomité for at kunne erhverve bestemte kapitalandele i selskaber, der udøver visse lovregulerede aktiviteter inden for energisektoren, og erhverve de aktiver, der er nødvendige for at udøve disse aktiviteter.
En borger i en medlemsstat, der er blevet hjemsendt fra en anden medlemsstats område, er ifølge artikel 17, stk. 1, EF unionsborger og kan derfor påberåbe sig de rettigheder, der er knyttet til denne status, herunder over for sin oprindelsesmedlemsstat, og navnlig den ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som er fastsat i artikel 18 EF. Retten til fri bevægelighed omfatter både en ret for unionsborgere til at indrejse i en anden medlemsstat end oprindelsesmedlemsstaten og en ret til at forlade sidstnævnte medlemsstat. De grundlæggende friheder i EF-traktaten ville nemlig blive berøvet deres indhold, hvis oprindelsesmedlemsstaten uden gyldig grund kunne forbyde sine egne statsborgere at forlade dens område og indrejse på en anden medlemsstats område.

Artikel 18 EF og artikel 27 i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 og 93/96 er ikke til hinder for en national ordning, der tillader begrænsninger i den ret, som tilkommer en statsborger i en medlemsstat til at rejse til en anden medlemsstat, bl.a. med den begrundelse, at den pågældende tidligere er blevet hjemsendt på grund af »ulovligt ophold«, forudsat dels at den pågældende statsborgers personlige adfærd udgør en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn, dels at den påtænkte indskrænkende foranstaltning er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, som den forfølger, og ikke går videre end nødvendigt for at nå dette mål. Det tilkommer — på baggrund af de faktiske og retlige omstændigheder, der ligger til grund for anmodningen om en begrænsning af retten til at udrejse — den forelæggende ret at efterprøve, om dette er tilfældet i den sag, som den har fået forelagt.

Hvad angår den første betingelse skal en foranstaltning, der begrænser udøvelsen af retten til fri bevægelighed, vurderes på grundlag af betragtninger, som er specifikke for beskyttelsen af den offentlige orden og sikkerhed i den medlemsstat, der vedtager foranstaltningen. Den omhandlede foranstaltning kan således ikke alene begrundes med hensyn, som en anden medlemsstat har påberåbt sig som begrundelse for en afgørelse om udsendelse af en fællesskabsborger fra denne medlemsstat. En sådan betragtning udelukker imidlertid ikke, at sådanne hensyn kan tages i betragtning inden for rammerne af det skøn, som udøves af de nationale myndigheder, der er kompetente til at vedtage den foranstaltning, der udgør en begrænsning af den frie bevægelighed.

(jf. præmis 25, 28 og 30 samt domskonkl.)
Den omstændighed, at en arbejdsgiver offentligt erklærer, at han ikke vil ansætte medarbejdere, der har en bestemt etnisk eller racemæssig oprindelse, udgør direkte forskelsbehandling ved ansættelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/43 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse, idet sådanne erklæringer kan afholde visse ansøgere fra at indgive ansøgning og dermed hindre disse ansøgeres adgang til arbejdsmarkedet. En sådan direkte forskelsbehandling forudsætter ikke, at der kan identificeres en klager, som er blevet udsat for forskelsbehandling.

Offentlige erklæringer, hvori en arbejdsgiver giver udtryk for, at han inden for rammerne af sin ansættelsespolitik ikke vil ansætte medarbejdere, der har en bestemt etnisk eller racemæssig oprindelse, er tilstrækkelige til at skabe en formodning for — i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2000/43 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse — at der foreligger en direkte diskriminerende ansættelsespolitik. Det påhviler derfor arbejdsgiveren at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat. Dette kan han bevise ved at godtgøre, at virksomhedens faktiske ansættelsespraksis ikke stemmer overens med hans erklæringer.

Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om de anførte omstændigheder kan anses for godtgjort, og om de forhold, som er anført til støtte for arbejdsgiverens påstande, hvorefter han ikke har tilsidesat princippet om ligebehandling, er tilstrækkelige.

(jf. præmis 34 og domskonkl. 2)
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001, idet den, hvad angår erhvervet som farmaceut specialiseret i medicinsk biologi, har undladt at træffe de nødvendige foranstaltninger for at gennemføre direktivet.
Sag C-173/07

Emirates Airlines — Direktion für Deutschland

mod

Diether Schenkel

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main)

»Luftfart — forordning (EF) nr. 261/2004 — kompensation til passagerer i tilfælde af en flyafgangs aflysning — anvendelsesområde — artikel 3, stk. 1, litra a) — begrebet »flyafgang««

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 6. marts 2008 I - 5239

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. juli 2008 I - 5252

Sammendrag af dom

Transport – luftfart – forordning nr. 261/2004 – fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser – anvendelsesområde

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 3, stk. 1, litra a)]

Begrebet »flyafgang« i den forstand, hvori det er anvendt i forordning nr. 261/2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser, skal fortolkes således, at det nærmere bestemt består i en transporthandling med fly, som således udgør en »enhed« så at sige, og som udføres af et luftfartsselskab, der fastlægger sin rute. Det følger heraf, at en flyrejse fra afgangsstedet til bestemmelsesstedet og retur ikke kan anses for én og samme flyafgang. Forordningens artikel 3, stk. 1, litra a), hvori bestemmes, at forordningen gælder for passagerer til en flyafgang fra en lufthavn, der er beliggende på en medlemsstats område, hvor traktaten finder anvendelse, skal fortolkes således, at den ikke omfatter en flyrejse fra afgangsstedet til bestemmelsesstedet og retur, i hvilken forbindelse passagerer, som oprindeligt er afrejst fra en lufthavn, der er beliggende på en medlemsstats område, hvor traktaten finder anvendelse, rejser tilbage til denne lufthavn fra en lufthavn, der er beliggende i et tredjeland. Den omstændighed, at ud- og hjemrejsen reserveres samtidig, er uden betydning for fortolkningen af denne bestemmelse.

(jf. præmis 40, 47 og 53 samt domskonkl.)
En juridisk person, hvis aktiviteter består i at arrangere sportsvæddeløb, og som i den forbindelse indgår sponsor-, reklame- og forsikringskontrakter for herved at opnå et kommercielt udbytte af disse væddeløb, og hvis aktiviteter udgør en indtægtskilde for sammenslutningen, skal betragtes som en virksomhed i de fællesskabsretlige konkurrencereglers forstand. Den omstændighed, at en økonomisk aktivitet har en forbindelse med sport, er ikke til hinder for anvendelsen af traktatens bestemmelser, herunder de bestemmelser, der vedrører konkurrencereglerne.

Der rejses ikke tvivl om denne konklusion på grund af den omstændighed, at sammenslutningen råder over en beføjelse til at give samtykke til ansøgninger til de offentlige myndigheder om tilladelse til afholdelse af væddeløb, idet der skal sondres mellem den medvirken, som sammenslutningen har i disse myndigheders beslutningsproces, og de økonomiske aktiviteter, som den udøver, såsom organisering og kommerciel nyttiggørelse af væddeløb. Den omstændighed, at sammenslutningen ikke arbejder med gevinst for øje, er heller ikke til hinder for denne konklusion, idet dens udbud af varer og tjenesteydelser konkurrerer med udbuddet fra andre erhvervsdrivende. I denne forbindelse kan ikke-erhvervsdrivende sammenslutninger, som udbyder varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, befinde sig i en gensidig konkurrencesituation. Sådanne sammenslutningers succes eller økonomiske overlevelse afhænger således i det lange løb af, at de på det relevante marked er i stand til at sætte sig igennem med de ydelser, som de tilbyder, på bekostning af de ydelser, der tilbydes af de andre erhvervsdrivende.

(jf. præmis 22, 23 og 26-28)
—

Hvis det viser sig, at de omkostninger, som er forbundet med bortskaffelsen af affald, der er frembragt ved, at olieprodukter er udledt i havet ved et uheld, ikke overtages af den internationale fond for erstatning af skader ved olieforurening eller ikke kan overtages af den, fordi det maksimale erstatningsbeløb for det pågældende skadestilfælde er overskredet, og hvis det ifølge en medlemsstats nationale ret, herunder den ret, der gælder som følge af internationale konventioner, på grund af de fastsatte ansvarsbegrænsninger og/eller ansvarsfritagelser er udelukket, at disse omkostninger afholdes af ejeren og/eller befragteren af skibet, selv om disse må anses for »indehavere« af affaldet i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 1, litra c), i direktiv 75/442, skal national ret for at sikre en gennemførelse af direktivet, der er i overensstemmelse med dettes artikel 15, være således udformet, at det kan pålægges producenten af det produkt, som det frembragte affald hidrører fra, at bære disse omkostninger. I overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler, kan producenten imidlertid kun forpligtes til at bære disse omkostninger, såfremt han ved sin virksomhed har medvirket til risikoen for, at der opstod den forurening, som er forvoldt på grund af skibets forlis.
—

om en procedure, hvorefter de interesserede kan få opført arter af pattedyr på denne liste, er fastsat, er let tilgængelig, kan afsluttes inden for en rimelig frist, og om et eventuelt afslag, som skal være begrundet, kan indbringes for domstolene
Et videokamera kan kun tariferes i underposition 85254099 i den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, hvis funktionen til optagelse af billeder og lyd fra andre kilder end det indbyggede kamera eller den indbyggede mikrofon (DV-in-funktion) er aktiv på tidspunktet for fortoldningen, eller hvis, selv når producenten ikke har til hensigt at oplyse om denne egenskab, denne funktion kan aktiveres efter dette tidspunkt ved en let manipulation af apparatet foretaget af en bruger, som ikke er i besiddelse af særlige kompetencer, og uden at videokameraets hardware ændres. I tilfælde af en efterfølgende aktivering er det desuden nødvendigt, når først aktiveringen har fundet sted, dels at videokameraet fungerer på lignende måde som et videokamera, hvis DV-in-funktion er aktiv på tidspunktet for fortoldningen, dels at videokameraet kan fungere alene. Disse betingelser skal kunne kontrolleres på tidspunktet for fortoldningen. Det tilkommer den nationale domstol at bedømme, hvorvidt disse betingelser er opfyldt. Er disse betingelser ikke opfyldt, skal videokameraet tariferes i underposition 85254091 i den kombinerede nomenklatur.

(jf. præmis 25-27 og domskonkl. 1)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 5. juni 2008 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-395/07)

»Traktatbrud — direktiv 2004/48/EF — håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundet i interne forhold — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT L 157, s. 45, som berigtiget i EUT L 195, s. 16).

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.

2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 5. juni 2008 — Kommissionen mod Tyskland

(Sag C-395/07)

»Traktatbrud — direktiv 2004/48/EF — håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder — manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Medlemsstater — forpligtelser — gennemførelse af direktiver — undladelse — begrundet i interne forhold — ikke tilladt (art. 226 EF) (jf. præmis 7)

2. Traktatbrudssøgsmål — Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget — relevante forhold — forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 8)

Angående

Traktatbrud — manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder (EUT L 157, s. 45, som berigtiget i EUT L 195, s. 16).

Konklusion

1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
Sag C-164/07

James Wood

mod

Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af commission d’indemnisation des victimes d’infractions du tribunal de grande instance de Nantes)

»Artikel 12 EF — forskelsbehandling på grundlag af nationalitet — erstatning fra Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions — udelukkelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Kokott fremsat den 28. februar 2008 I - 4145

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 5. juni 2008 I - 4157

Sammendrag af dom

Fællesskabsret – principper – ligebehandling – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet

(Art. 12 EF)

Fællesskabsretten er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter andre medlemsstaters statsborgere, der er bosat og arbejder på denne første medlemsstats område, alene på grund af deres statsborgerskab udelukkes fra at få erstatning for tab som følge af personskade, der skyldes en lovovertrædelse, som ikke er blevet begået på denne stats område.

(jf. præmis 16 og domskonkl.)