Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 12. februar 1998. - Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod den Italienske Republik. - Traktatbrudssøgsmål - Aftale - Fastsættelse af tariffer - Toldklarerere - Lovgivning, der forstærker aftalens virkninger. - Sag C-35/96.



Samling af Afgørelser 1998 side I-03851



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Kommissionen har i den foreliggende sag, som er anlagt i henhold til EF-traktatens artikel 169, stk. 2, nedlagt paastand om, at Domstolen fastslaar, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 5 og 85 ved at udstede og opretholde en lov, der paalaegger Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali (toldklarerernes nationale raad, herefter »CNSD«) at bringe en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i stand, som er i strid med traktatens artikel 85, og som bestaar i fastsaettelse af en tarif, der er bindende for alle toldklarerere.

2 Sagen giver bl.a. Domstolen lejlighed til at afgoere, om udoevere af liberale erhverv, i dette tilfaelde toldklarerere, kan anses for at vaere virksomheder i relation til Faellesskabets konkurrenceret og dermed undergivet begraensningerne heri, og om en national faglig organisation med status som et offentligretligt organ, der ved beslutning fastsaetter minimums- og maksimumsvederlagene for sine medlemmer, kan anses for at vaere en sammenslutning af virksomheder, hvis beslutning om fastsaettelse af vederlagene er i strid med traktatens artikel 85.

I - Relevante retsforskrifter

A - Faellesskabsbestemmelser

3 Traktatens artikel 85, stk. 1, bestemmer:

»1. Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, der kan paavirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, er uforenelige med faellesmarkedet og er forbudt, navnlig saadanne, som bestaar i:

a) direkte eller indirekte fastsaettelse af koebs- eller salgspriser eller af andre forretningsbetingelser,

...«

B - Den omtvistede nationale lov

4 I Italien er virksomhed udfoert af toldklarerere, som udoever et liberalt erhverv, reguleret ved lov nr. 1612 af 22. december 1960 (1) (herefter »lov nr. 1612/1960«) og senere gennemfoerelsesbestemmelser hertil, bl.a. i dekreter udstedt af praesidenten og af ministerier. Toldklarerernes virksomhed omfatter tjenesteydelser som led i fortoldningsproceduren (tjenesteydelser paa det valutariske, handelsmaessige samt skatte- og afgiftsmaessige omraade) (artikel 1 i lov nr. 1612/1960).

5 For at udoeve virksomhed som toldklarerer skal man vaere i besiddelse af en godkendelse (autorisation), der meddeles for ubestemt tid, og vaere indfoert i det nationale register over toldklarerere. Dette bestaar af samtlige regionale registre og foeres af toldklarerernes regionale raad (Consigli compartimentali), som er oprettet i hver toldregion i Den Italienske Republik (artikel 2 og 4-12 i lov nr. 1612/1960).

6 Toldklarerernes regionale raad foerer tilsyn med toldklarerernes virksomhed. Raadenes medlemmer vaelges ved hemmelig afstemning af de toldklarerere, der er opfoert i de forskellige regionalregistre, for en periode paa to aar. Forsaede foeres i hvert raad af et medlem valgt af sine ligemaend (artikel 10 i lov nr. 1612/1960).

7 CNSD er et offentligretligt organ, som bestaar af ni medlemmer udpeget ved hemmelig afstemning af medlemmerne af de regionale raad, og hvis formand er et medlem valgt af sine ligemaend. Medlemmerne kan genvaelges (artikel 13 i lov nr. 1612/1960).

8 Tidligere var generaldirektoeren for told- og indirekte skatter foedt medlem af CNSD og fungerede som formand. Bestemmelsen herom blev imidlertid ophaevet ved lovdekret nr. 331 af 12. august 1992 (artikel 32).

9 Ifoelge lov nr. 1612/1960 skal CNSD bl.a. fastsaette tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser paa grundlag af forslag fra de regionale raad [artikel 14, litra d)]. Tariffen er bindende (artikel 11, stk. 2).

10 Overtraedelse medfoerer ifoelge finansministerens dekret af 10.3.1964 (2) disciplinaere sanktioner (artikel 38 og 40), der gaar fra irettesaettelse til midlertidig suspension af registreringen i gentagelsestilfaelde [artikel 40, litra d)] eller slettelse af registret i tilfaelde, hvor det regionale raad to gange paa fem aar har truffet bestemmelse om suspension.

11 CNSD vedtog paa sit moede den 21. marts 1988 tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser (herefter »tariffen«) og bestemte foelgende:

(Artikel 1) »I denne tarif fastsaettes de minimums- og maksimumsbeloeb, der skal betales for toldbehandling og tjenesteydelser udfoert i forbindelse med valuta, handel samt skatter og afgifter, herunder tvister vedroerende skatter og afgifter. Ved den konkrete fastsaettelse af den pris, der skal betales, og som ligger mellem det minimale og maksimale beloeb, skal der tages hensyn til ydelsens karakteristika, art og omfang.«

(Artikel 5) »I forbindelse med bestemmelserne i artikel 1 ovenfor er denne tarif stadig bindende i forhold til kunden og ophaever alle andre hermed stridende aftaler ...«

(Artikel 6) »Toldklarerernes nationale raad er bemyndiget til at bevilge saerlige og/eller midlertidige undtagelser fra de i denne tarif fastsatte minimumsbeloeb.«

(Artikel 7) »Toldklarerernes nationale raad ajourfoerer denne tarif paa grundlag af oplysninger givet af Istat (Centralinstituttet for Statistik) - Afdelingen for Industri - regnet fra datoen for afgoerelsen herom.«

12 I henhold til denne bestemmelse besluttede CNSD paa sit moede den 15. december 1989 at forhoeje de ved tariffen fastsatte priser med 8% regnet fra den 1. januar 1990 (3).

13 Den italienske finansminister godkendte ved dekret af 6. juli 1988 den tarif, som CNSD vedtog paa sit moede den 28. marts 1988 (4).

II - Traktatbrudsproceduren

14 Kommissionen, der finder den italienske lov stridende mod faellesskabsretten, har indledt tre forskellige procedurer.

15 Den 24. marts 1992 indleverede den en staevning til Domstolen med paastand om, at det blev fastslaaet, at Den Italienske Republik havde tilsidesat EF-traktatens artikel 9 og 12 ved at godkende og goere tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser bindende (sag C-119/92). Domstolen frifandt sagsoegte for denne paastand ved dom af 9. februar 1994 (5).

16 Derpaa vedtog Kommissionen den 30. juni 1993 beslutning 93/438/EOEF (6), hvis artikel 1 lyder saaledes: »Den tarif for toldklarereres tjenesteydelser, som blev vedtaget af toldklarerernes nationale raad (CNSD) paa dets moede den 21. marts 1988 med ikrafttraeden den 20. juli 1988, udgoer en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1« (7).

17 Endelig har Kommissionen, som finder de ovennaevnte nationale bestemmelser stridende mod traktatens artikel 5 og 85, indledt den administrative procedure, der ligger til grund for naervaerende sag.

18 Saaledes fremsendte Kommissionen den 18. oktober 1993 en aabningsskrivelse til den italienske regering (8) i henhold til traktatens artikel 169, hvori den redegjorde for, hvorfor den ansaa faellesskabsretten for overtraadt, og opfordrede regeringen til at fremsaette sine bemaerkninger herom inden for en frist paa to maaneder. Kommissionen modtog intet svar fra de italienske myndigheder.

19 Den 21. juni 1995 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse til Den Italienske Republik, hvori den opfordrede den til at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme udtalelsen inden for to maaneder fra dens meddelelse. De italienske myndigheder besvarede ikke Kommissionens begrundede udtalelse.

20 Herefter anlagde Kommissionen ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. februar 1996 naervaerende sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser.

21 Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. maj 1996 har den italienske regering nedlagt paastand om, at Domstolen fastslaar, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling. Behandlingen af dette spoergsmaal har Domstolen besluttet at forene med behandlingen af sagens realitet. Den italienske regering har i oevrigt ikke indgivet svarskrift inden udloebet af den frist, som var blevet meddelt den herfor (9).

III - Parternes paastande

22 Kommissionen har nedlagt paastand om, at Domstolen a) fastslaar, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 5 og 85, idet Italien har udstedt og opretholdt en lov, som, ved at tildele beslutningskompetence hertil, paalaegger Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali (CNSD), at bringe en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i stand, som er i strid med artikel 85 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab, og som bestaar i, at det fastsaetter en tarif, der er bindende for alle toldklarerere, og b) tilpligter Den Italienske Republik at betale sagens omkostninger.

23 Den italienske regering har paastaaet sagen afvist.

IV - Formaliteten

A - Foerste formalitetsindsigelse

1) Anlaeggelse af en ny traktatbrudssag, mens en anden stadig verserer

24 Den italienske regering har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke paa grundlag af de samme faktiske omstaendigheder kan indlede endnu en procedure mod den for tilsidesaettelse af dens forpligtelser, nu i henhold til traktatens artikel 5 og 85 (naervaerende sag C-35/96), dvs. med en begrundelse, som er forskellig fra og uforenelig med begrundelsen for den foerst rejste sag, der blev anlagt under paaberaabelse af traktatens artikel 9 og 12, uden foerst at haeve denne sag (C-112/92). AArsagen er, at det paatalte forhold enten maa bestaa i, at der er fastsat en afgift, eller i, at en sammenslutning af virksomheder har indgaaet en aftale, som den paagaeldende medlemsstat har givet retsgyldighed; der kan ikke vaere tale om begge forhold paa én gang. Kommissionen kan ikke anlaegge en ny sag mod medlemsstaten for tilsidesaettelse af andre af dens forpligtelser og anmode Domstolen om at traeffe afgoerelse herom, foer denne har afsagt dom om realiteten i den foerst anlagte sag.

25 Kommissionen goer gaeldende, at den italienske regerings paastand om, at der ikke kan rejses sag vedroerende den samme nationale lov paa grundlag af forskellige traktatbestemmelser, er forkert. Til stoette herfor henviser den til Domstolens praksis. Domstolen har nemlig i en lang raekke sager afgjort, at nationale foranstaltninger samtidig overtraadte enten flere end én traktatbestemmelse (10) eller bestemmelser i baade traktaten og den afledte faellesskabsret (11). Den haevder, at det ikke fremgaar af nogen bestemmelse eller noget alment retsprincip, at én traktatbrudssag udelukker en anden, naar det juridiske grundlag for sidstnaevnte sag er radikalt forskelligt fra grundlaget for den foerstnaevnte. Kommissionen forklarede under den mundtlige forhandling, at den ifoelge sit sagsanlaeg mod CNSD i henhold til Raadets forordning nr. 17 (12) havde draget den konklusion, at CNSD's overtraedelse af artikel 85 kunne tilregnes Den Italienske Republiks lovgivning, og at det var derfor, at den havde rejst en traktatbrudssag paa grundlag af traktatens artikel 169. Den fremhaevede, at det ikke fremgik af nogen bestemmelse, at den foerst kunne indlede den paa grundlag af traktatens artikel 169 anlagte sag, naar den i henhold til forordning nr. 17 rejste sag var afsluttet.

26 Lad mig indledningsvis pege paa, at Domstolen i sag C-119/92 ikke gav Kommissionen medhold i sagen mod Den Italienske Republik (13) med den begrundelse, at importoerer ikke var forpligtet til i alle tilfaelde at anvende en toldklarerers tjenesteydelser, hvorfor den af CNSD fastsatte bindende tarif for toldklarerernes tjenesteydelser ikke udgjorde en afgift med tilsvarende virkning som told som omhandlet i traktatens artikel 9 og 12.

27 Uanset Domstolens afgoerelse af sag C-119/92 finder jeg det paakraevet at undersoege, om Kommissionen kunne indlede endnu en sag mod samme medlemsstat, inden den verserende traktatbrudssag var afsluttet, fordi den ansaa den samme omtvistede lov for ogsaa at stride mod andre traktatbestemmelser, og om den havde pligt til haeve den i henhold til forordning nr. 17 indledte procedure, foer den rejste sag paa grundlag af artikel 169.

28 I henhold til traktatens artikel 155 og 169 er Kommissionen lovlighedens vogter i Faellesskabet og har i dettes almindelige interesse til opgave af egen drift at paase, at medlemsstaterne anvender traktatens regler, og at faa fastslaaet, om der foreligger en tilsidesaettelse af de deraf afledte forpligtelser med henblik paa at faa en saadan tilsidesaettelse bragt til ophoer (14). Derfor tilkommer det Kommissionen at afgoere, om det er hensigtsmaessigt at gribe ind over for en medlemsstat (15), at beslutte, hvornaar den skal rejse sag mod en medlemsstat (16), hvis lovgivning den anser for at vaere i strid med faellesskabsretten, at fastslaa, hvilke bestemmelser medlemsstaten efter dens opfattelse har tilsidesat, og, foelgelig, at vaelge tidspunktet for indbringelse af en traktatbrudssag (17).

29 Paa samme maade tilkommer det efter min mening Kommissionen at beslutte, om den i foerste raekke skal gribe ind over for den virksomhed, hvis adfaerd muligvis kan paavirke konkurrencen, og foerst derpaa over for den medlemsstat, hvis lovgivning foreskriver eller fremmer aftaler i strid med artikel 85, eller om den tvaertimod, hvis den finder dette hensigtsmaessigt, skal undlade at traeffe foranstaltninger over for virksomheden og i stedet indlede proceduren i artikel 169 over for medlemsstaten.

30 Endvidere mener jeg, at Kommissionen afgraenser sagens genstand i samme oejeblik, hvori den beslutter at udoeve sine befoejelser i henhold til artikel 169 og fremsender en aabningsskrivelse, og navnlig en begrundet udtalelse, til den paagaeldende medlemsstat. Foelgelig fastslaas det i det vaesentlige i den begrundede udtalelse, hvilke forpligtelser der er tilsidesat, og traktatbrudssagens genstand er derfor altid den, som er defineret i den begrundede udtalelse. Genstanden for den sag, der er forelagt Domstolen, er saaledes fastlagt i den begrundede udtalelse, da soegsmaalet skal stoettes paa de samme grunde og anbringender som denne (18). Kommissionen kan hverken rejse nye klagepunkter eller endog udvide sin argumentation ved at fremfoere nye anbringender inden for rammerne af de samme klagepunkter (19). Samtidig er Domstolens befoejelser med hensyn til behandling af sager rejst paa grundlag af artikel 169 klart defineret; de begraenser sig til kontrol af lovligheden af de forhold, der er anfoert i den begrundede udtalelse og staevningen (20).

31 Det maa saaledes fremgaa af det foregaaende, at Kommissionen paa grundlag af sine befoejelser i henhold til artikel 169 godt kan anlaegge en ny sag mod den paagaeldende medlemsstat, hvis den anser den samme lovgivning for ogsaa at stride mod andre bestemmelser, som er forskellige fra de i foerste sag omhandlede, selv om denne endnu ikke er afsluttet. Da de paa grundlag af henholdsvis artikel 169 og forordning nr. 17 anlagte sager desuden er uafhaengige af hinanden, og Kommissionen har rejst foerstnaevnte sag mod en medlemsstat og sidstnaevnte mod en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder, var den - for at den i henhold til artikel 169 rejste sag kunne fremmes - ikke forpligtet til at anlaegge den sidstnaevnte foer den foerstnaevnte, for saa vidt samtlige de i artikel 169 anfoerte betingelser var opfyldt. Den italienske regerings paastande om det modsatte maa derfor afvises som grundloese.

2) Tilsidesaettelse af sagsoegtes ret til kontradiktion i traktatbrudssagen

32 Ifoelge den italienske regering kan Kommissionen ikke indlede endnu en traktatbrudsprocedure mod den af andre grunde end dem, som den foerst anlagte sag bygger paa, og som er uforenelige med disse, fordi Kommissionen derved tilsidesaetter dens ret til kontradiktion ved at noedsage den til at forsvare sig samtidig i to sager, der vedroerer de samme faktiske omstaendigheder, men som er anlagt paa grundlag af forskellige bestemmelser. Desuden haevdede den under den mundtlige forhandling, at den ikke kunne fremsaette bemaerkninger vedroerende det traktatbrud, som er paatalt, fordi Kommissionen ved at vedtage beslutning 93/438 havde stillet den over for en fuldbyrdet kendsgerning, hvorved dens ret til kontradiktion var blevet gjort indholdsloes.

33 Kommissionen ser intet grundlag for denne paastand fra den italienske regerings side, eftersom denne ikke reagerede, da dokumenterne vedroerende den administrative procedure forud for sagen blev fremsendt til den, og da dens eneste reaktion har vaeret at rejse formalitetsindsigelse.

34 Jeg mener, at spoergsmaalet om, hvorvidt en medlemsstats ret til kontradiktion er blevet respekteret, skal undersoeges saerskilt i hver traktatbrudssag, der anlaegges i henhold til artikel 169. Om kontradiktionsretten er blevet respekteret, afhaenger af, om Kommissionen har overholdt alle den administrative procedures etaper ved, som foreskrevet, foerst at tilsende den sagsoegte medlemsstat en aabningsskrivelse og derpaa en begrundet udtalelse, og om disse har det gjort det muligt for medlemsstaten at have fuldt kendskab til Kommissionens klagepunkter (21). Besvarer medlemsstaten ikke skrivelserne, maa ansvaret herfor naturligvis tillaegges den, og den maa drage konsekvenserne heraf.

B - Anden formalitetsindsigelse: vaesentlige lakuner i dokumenterne vedroerende den administrative procedure forud for sagen og i staevningen

35 I sin anden formalitetsindsigelse, som efter min mening er den mest betydningsfulde, goer den italienske regering gaeldende, at der er vaesentlige lakuner i aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse, og at den begrundede udtalelse og staevningen paa visse punkter divergerer, idet kun sidstnaevnte indeholder en fuldstaendig og detaljeret fremstilling af de omstaendigheder, der udgoer den angivelige tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1. Til gengaeld er saavel aabningsskrivelsen som den begrundede udtalelse yderst praecise med hensyn til sagens afgoerende punkter, idet disse er affattet saaledes: »Kommissionen har ved beslutning af 28. juni 1993 fastslaaet, at den tarif, som Consiglio degli Spedizionieri Doganali udarbejdede og vedtog paa sit moede den 21. marts 1988, udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.« Denne formulering opfylder ikke de i Domstolens praksis fastlagte kriterier, da den begrundede udtalelse ikke indeholder »en sammenhaengende og detaljeret redegoerelse for Kommissionens grunde til at antage, at den paagaeldende stat har tilsidesat en af sine forpligtelser efter traktaten« (22). Ifoelge den italienske regering indskraenker saavel den aabningsskrivelse som den begrundede udtalelse, der er tilsendt den, sig til at henvise til beslutningen af 30. juni 1993 (23). Denne indeholder dog en detaljeret redegoerelse for, hvorfor Kommissionen finder den af CNSD udarbejdede tarif stridende mod traktatens artikel 85. I oevrigt er beslutning 93/438 udtrykkelig rettet til CNSD, og dens bindende virkning kan i modsaetning til, hvad Den Italienske Republik haevder, ikke goeres gaeldende over for sidstnaevnte.

36 Kommissionen goer gaeldende, at den begrundede udtalelse og staevningen bygger paa noejagtig samme grunde. Den understreger saaledes, at saavel aabningsskrivelsen som den begrundede udtalelse udtrykkelig henviser til Kommissionens beslutning 93/438, som er blevet offentliggjort i De Europaeiske Faellesskabers Tidende (24), og at dette er ensbetydende med, at der med hensyn til de faktiske omstaendigheder og den retlige vurdering, der foranledigede Kommissionen til at afgoere, at der var tale om en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, henvises til beslutningens indhold. Staevningen gentager blot strukturen i beslutning 93/438. Forskellen i fremstillingsform mellem aabningsskrivelsen og den begrundede udtalelse paa den ene side og staevningen paa den anden skyldes blot Kommissionens oenske om desto staerkere at betone den italienske regerings ansvar.

37 Jeg mener ikke, at den italienske regerings formalitetsindsigelse kan tages til foelge.

38 Som Domstolen ofte har udtalt, »paahviler det Kommissionen i ethvert soegsmaal i medfoer af traktatens artikel 169 praecist at angive de klagepunkter, som Domstolen skal tage stilling til, og i alt fald kort at angive de retlige og faktiske forhold, som klagepunkterne stoettes paa« (25). Efter min mening er disse betingelser opfyldt i det foreliggende tilfaelde.

39 Opfattelsen finder jeg underbygget af Domstolens praksis vedroerende retsvirkningerne af en begrundet udtalelse, ifoelge hvilken genstanden for den sag, der forelaegges Domstolen, som naevnt afgraenses i udtalelsen.

40 Jeg mener saaledes, at baade aabningsskrivelsen og, isaer, den begrundede udtalelse, som Kommissionen senere tilsendte Den Italienske Republik, giver en klar, om end kortfattet, beskrivelse af tvistens genstand, dvs. at de indeholder »en sammenhaengende og detaljeret redegoerelse for grundene til, at den paagaeldende stat efter Kommissionens opfattelse har tilsidesat en af de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af traktaten ...« (26).

41 Da der desuden udtrykkelig henvises til indholdet af beslutning 93/438, er spoergsmaalet om, i hvilken udstraekning CNSD's overtraedelse af faellesskabsretten kan tilregnes Den Italienske Republik, det eneste punkt, hvor Kommissionens fremstilling, baade i aabningsskrivelsen og, isaer, den begrundede udtalelse, burde have vaeret mere udfoerlig. Kommissionen havde dog, ud over udtrykkelig at henvise til beslutning 93/438, anfoert, hvilke konkrete klagepunkter Domstolen skulle traeffe afgoerelse om for saa vidt angaar Den Italienske Republiks ansvar.

V - Sagens realitet

42 Kommissionen anfoerer i beslutning 93/438 (27), at den af CNSD vedtagne tarif for toldklarereres tjenesteydelser udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1 (28).

43 Endvidere anfoerer den, at den beslutning, der blev truffet af CNSD, og som angiveligt fordrejer konkurrencen, fordi den fastsaetter en for alle toldklarerere bindende tarif, er en direkte foelge af bestemmelserne i lov nr. 1612/1960, ifoelge hvilken CNSD skal bringe en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i stand, som er i strid med traktatens artikel 85, hvorfor Den Italienske Republik ved at udstede og opretholde denne lov har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5 og 85.

44 Jeg behandler Kommissionens paastande i to afsnit saaledes: I det foerste undersoeger jeg, om CNSD's virksomhed indebaerer en overtraedelse af traktatens artikel 85. I det andet vurderer jeg, om der kan goeres et ansvar gaeldende over for Den Italienske Republik i forbindelse hermed. Naar jeg gaar frem paa denne maade, er det udelukkende, fordi det kun er i tilfaelde af, at CNSD's adfaerd i forbindelse med fastsaettelsen af tariffen for toldklarereres tjenesteydelser paaviseligt udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, at det er noedvendigt derefter at tage stilling til Den Italienske Republiks ansvar.

A - Spoergsmaalet, om CNSD har overtraadt artikel 85

45 Indledningsvis undersoeger jeg, om toldklarerernes udoevelse af deres erhverv udgoer erhvervsmaessig virksomhed i den i traktatens artikel 85 naevnte betydning. Dernaest vurderer jeg, om CNSD er en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i samme traktatbestemmelse. Videre tager jeg stilling til, om CNSD's beslutninger vedroerende tariffen, der er bindende for samtlige toldklarerere, kan anses for at vaere vedtagelser inden for en sammenslutning af virksomheder, der begraenser konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, og endelig om disse beslutninger kan paavirke samhandelen inden for Faellesskabet.

1) Spoergsmaalet, om toldklarerernes erhvervsmaessige virksomhed er en aktivitet, de udoever i egenskab af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85

46 Den italienske regering gjorde under den mundtlige forhandling gaeldende, at toldklarerere udoever et liberalt erhverv paa samme maade som advokater, landmaalere og tolke, og at de er autonome, selvstaendige erhvervsdrivende, der ikke kan anses for virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, da de tjenesteydelser, de udfoerer, er af intellektuel art, og udoevelsen af deres erhverv kraever behoerig autorisation samt indebaerer, at visse betingelser skal overholdes. Den haevdede, at traktaten sondrer mellem selvstaendige erhvervsdrivende og virksomheder samt mellem loennet og uloennet virksomhed, ligesom det ikke kan udledes af den, at uloennet virksomhed udoeves af virksomheder. Desuden mangler det noedvendige organisatoriske element for at kunne fastslaa, at der er tale om en virksomhed, dvs. at der ikke foreligger en samlet organisation af menneskelige, materielle og immaterielle elementer, som varigt er knyttet til forfoelgelsen af et bestemt oekonomisk formaal (29). Endelig haevdede den italienske regering, at det paa grundlag af gaeldende ret ikke er muligt at anse alle, der udoever uloennet virksomhed, for at vaere virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, og at det vil kraeve en lovgivningsmaessig reform, hvis konkurrencereglerne skal udstraekkes til ogsaa at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende.

47 Kommissionen fremhaevede under den mundtlige forhandling, at toldklarerere udgoer virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, og at Faellesskabets konkurrenceregler er uafhaengige i forhold til baade national ret og de oevrige faellesskabsbestemmelser.

48 Jeg gennemgaar indledningsvis Domstolens retspraksis vedroerende spoergsmaalet om, hvilke former for enheder der udgoer virksomheder i Faellesskabets konkurrencereglers forstand. Derpaa undersoeger jeg i dybden, i hvilken udstraekning toldklarerere og, som en logisk konsekvens, udoevere af liberale erhverv (30) kan betragtes som virksomheder (31).

49 Ifoelge Domstolens praksis omfatter »begrebet virksomhed enhver enhed, som udoever oekonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmaade« (32). Efter den praksis anlaegges der med andre ord altid en bred fortolkning af begrebet »virksomhed« og, som foelge heraf, begrebet »oekonomisk virksomhed«. Derfor er det ubetinget noedvendigt at undersoege, om det forvaltningsorgans eller den paagaeldende myndigheds aktivitet, som der er tale om, indebaerer udoevelse af offentlig myndighed eller oekonomisk virksomhed af industriel eller erhvervsmaessig art, der, »i det mindste principielt, kan udoeves af en privat virksomhed og med gevinst for oeje« (33).

50 Det skal bemaerkes, at Domstolen ved afgoerelsen af, om en virksomhed er af oekonomisk art, undersoeger dens karakter uafhaengigt af, hvilket organ der udoever den. Den har saaledes udtalt (34), at »staten kan optraede enten som udoever af offentlig myndighed eller som udoever af erhvervsmaessig virksomhed af industriel eller handelsmaessig art, hvorved der udbydes varer og tjenesteydelser paa markedet« (35), og at det ikke er et afgoerende kriterium for at kunne anse en enhed for en offentlig virksomhed, at den ikke er en i forhold til staten selvstaendig juridisk person. Domstolen har praeciseret, at man »for at kunne foretage denne sondring ... derfor i hvert enkelt tilfaelde [maa foretage] en naermere undersoegelse af den paagaeldende statslige aktivitet med henblik paa at afgoere, hvilken af de naevnte kategorier den falder ind under« (36).

51 Denne opfattelse naaede Domstolen frem til efter foerst og fremmest at have undersoegt den udoevede virksomheds karakter, dvs. efter at have efterproevet, om den var af oekonomisk art, og om den principielt kunne have vaeret udoevet af en privat virksomhed med gevinst for oeje. Den havde ogsaa undersoegt dens formaal og de regler, den var undergivet (37). Domstolen tog en hel raekke kendetegn i betragtning samtidig, som hver for sig ikke var tilstraekkelige til at udelukke, at den paagaeldende aktivitet maatte anses for at vaere af oekonomisk karakter og omfattet af konkurrencereglerne. Konkret efterproevede den, om den enhed, hvis virksomhed den undersoegte, var underlagt regler fastlagt af de administrative myndigheder, og navnlig, om den havde indflydelse paa stoerrelsen af de modydelser, der forlangtes for dens tjenesteydelser til brugerne, og om dens virksomhed blev udoevet med gevinst for oeje.

52 Endvidere har Domstolen udtalt (38), at »begrebet virksomhed ... i en konkurrenceretlig kontekst [skal] forstaas som en oekonomisk enhed i relation til den paagaeldende aftale, ogsaa naar denne oekonomiske enhed juridisk set udgoeres af flere fysiske eller juridiske personer« (39). Generaladvokat Lenz understregede i sit forslag til afgoerelse i samme sag (40), at »det er oplagt, at begrebet 'virksomheder' skal forstaas funktionelt og ogsaa daekker naturlige personer, saafremt disse driver virksomhed«.

53 Enhver virksomhed, der bestaar i at udbyde varer eller tjenesteydelser paa et givet marked, er en oekonomisk virksomhed (41). Som Kommissionen med rette har udtalt, er der ingen tvivl om, at toldklarereres virksomhed er af oekonomisk art i ovennaevnte forstand, idet den gaar ud paa mod vederlag at tilbyde interesserede erhvervsdrivende tjenesteydelser, som bestaar i at udfoere toldformaliteter, navnlig vedroerende indfoersel, udfoersel og transit af varer, samt andre komplementaere tjenesteydelser som f.eks. tjenesteydelser paa det valutariske, handelsmaessige samt skatte- og afgiftsmaessige omraade (42).

54 Hertil skal foejes, at udoevelse af toldklarerervirksomhed naturligvis kraever et minimum af organisatorisk struktur, dvs. at der skal foreligge personlige, materielle og immaterielle elementer (f.eks. et udstyret kontor, telekommunikationsmidler mv.), som er knyttet til forfoelgelsen af et bestemt oekonomisk formaal, der bestaar i at tilbyde interesserede erhvervsdrivende tjenesteydelser med gevinst for oeje (43).

55 Som Kommissionen paapeger, uimodsagt af den italienske regering, baerer toldklarererne under varetagelsen af deres funktioner fuldt ud de oekonomiske risici, der er forbundet hermed. Saadanne risici knytter sig i oevrigt uloeseligt til enhver form for oekonomisk virksomhed, der udoeves med gevinst for oeje (44). Det drejer sig om faren for, at omkostningerne ved de forskellige elementer, der indgaar i udfoerelsen af tjenesteydelserne, ikke daekkes af vederlagene for de ydelser, som toldbehandlingen omfatter (45). Kommissionen fremhaever, at toldklarererne i tilfaelde af uligevaegt mellem udgifter og indtaegter selv skal baere underskuddet og risikoen for insolvens. Derfor foelger det efter min opfattelse af ovennaevnte raekke faktorer, at toldklarerere, som er selvstaendige erhvervsdrivende, og som udoever oekonomisk virksomhed, udgoer virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, og at de paastande om det modsatte, der af den italienske regering er fremfoert under den mundtlige forhandling, maa forkastes som grundloese.

2) Spoergsmaalet, om CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1

56 Under den mundtlige forhandling gjorde den italienske regering gaeldende, at CNSD ikke er en sammenslutning af virksomheder i den i artikel 85 naevnte betydning, hvis en toldklarerer ikke er en virksomhed som omhandlet i samme artikel.

57 Kommissionen betonede under den mundtlige forhandling, at det saerlige ved den foreliggende sag bestaar i, at toldklarerere, der er virksomheder i artikel 85's forstand, ikke, hver for sig og individuelt, direkte fastsaetter de vederlag, der skal betales for deres tjenesteydelser i forbindelse med toldklarering, men at vederlagene fastsaettes i faellesskab gennem CNSD.

58 Derfor skal jeg nu undersoege det for loesningen af denne tvist afgoerende spoergsmaal, nemlig om en faglig organisation som CNSD, der efter italiensk ret er et offentligretligt organ (46), fungerer som en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, for saa vidt som CNSD er blevet paalagt at udarbejde tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser.

59 Ved undersoegelsen af dette spoergsmaal finder jeg det noedvendigt at henvise til Domstolens praksis paa omraadet. I BNIC-dommen (47), hvori Domstolen skulle tage stilling til, om BNIC var en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 85, udtalte den, at BNIC bestod af »personer, der, selv om de er udnaevnt af en offentlig myndighed, bortset fra de to af ministeren umiddelbart udnaevnte personer, er foreslaaet udnaevnt af de faglige sammenslutninger, der direkte er beroert, og som efterfoelgende faktisk maa anses for repraesentanter for disse sammenslutninger under forhandlingerne om og indgaaelsen af aftalen«.

60 Det skal bemaerkes, at denne »direkte« repraesentation, som Domstolen med rette betegner den, af de erhvervsdrivendes interesser inden for en given erhvervssektor, er et begreb, den ofte har anvendt, idet den samtidig har praeciseret, under hvilke forudsaetninger medlemmerne af naevn, som det er blevet paalagt at udarbejde en tarif for samtlige virksomheder med en bestemt aktivitet, ikke kan anses for at vaere repraesentanter for de beroerte erhvervsgrupper (48).

61 Det er ifoelge Domstolens praksis tilfaeldet, naar a) medlemmerne af de paagaeldende udvalg (tarifnaevn) ikke er bundet af instrukser eller anvisninger fra de virksomheder eller sammenslutninger, der har indstillet dem til udnaevnelse, og ikke kan betragtes som medlemmer af organer bestaaende af repraesentanter for den beroerte erhvervssektor og derfor maa anses for uafhaengige sagkyndige (49), b) tarifnaevnenes medlemmer ved lov er blevet paalagt at fastsaette tariffer (50) under hensyntagen ikke alene til de egeninteresser, der varetages af de virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder i den paagaeldende erhvervssektor, som har udpeget dem, men ogsaa til almenhedens interesse (51) og til de interesser, som virksomheder i andre erhvervssektorer eller brugerne af de paagaeldende tjenesteydelser har at forsvare (52).

62 For at besvare spoergsmaalet, om CNSD kan anses for at vaere en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, skal det derfor undersoeges i relation til den omtvistede italienske lov, hvilke konklusioner de fortolkningskriterier, der er fastlagt i ovennaevnte retspraksis, foerer til, naar man anvender dem paa den foreliggende sag. Jeg mener, at den frembyder en raekke faktorer, der kan bidrage til besvarelsen af, om CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 85.

63 For det foerste mener jeg, at det fremgaar af bestemmelserne i den italienske lov, at CNSD's medlemmer repraesenterer en bestemt erhvervskategori, nemlig toldklarererne, og deres interesser. Endvidere har jeg slaaet fast, at toldklarerere er virksomheder i Faellesskabets konkurrencereglers forstand. Som Kommissionen med rette understreger [staevningens punkt 8, litra a)], repraesenterer en person, der er medlem af det nationale raad for en faglig organisation, det paagaeldende erhverv saavel udadtil som indadtil, dvs. i forholdet mellem organisationen og dens medlemmer. Jeg minder om, at medlemmerne af toldklarerernes regionale raad ifoelge artikel 10 i lov nr. 1612/1960 vaelges ved hemmelig afstemning af de toldklarerere, der er opfoert i de forskellige regionalregistre, mens CNSD bestaar af ni medlemmer, der ifoelge samme lovs artikel 13 udnaevnes for tre aar af regionalraadenes medlemmer. Dette fremgaar endvidere fuldstaendig klart af finansministerens dekret af 10.3.1964 om gennemfoerelsesbestemmelser til loven, som i detaljer angiver, hvilken fremgangsmaade der skal foelges ved udpegelsen af saavel regionalraadene (artikel 8 ff.) som det nationale raad (artikel 22 ff.), og som foreskriver, at kun toldklarerere, der er indfoert i registrene, kan vaelges til regionalraadene og CNSD (53).

64 Desuden kan den italienske finansminister, som efter loven skal foere tilsyn med denne faglige organisation, ikke gribe ind i valgene til regionalraadene og CNSD.

65 Foelgelig kan, som Kommissionen med rette paapeger, de fortolkningskriterier, Domstolen opstillede i dommen i BNIC-sagen, i endnu hoejere grad end i denne anvendes paa den foreliggende sag. Domstolen toevede nemlig i BNIC-sagen ikke med at betegne BNIC som en sammenslutning af virksomheder, selv om de faglige organisationer kun indstillede medlemmer af BNIC's generalforsamling, som den kompetente minister (54) derpaa udnaevnte.

66 For det andet mener jeg, at den repraesentative forbindelse, som tydeligvis bestaar mellem medlemmerne af det nationale raad for den faglige organisation, som der er tale om, og de toldklarerere, der har valgt dem, implicit ogsaa tjener et andet formaal. Ifoelge den gaeldende italienske lov, som er omtvistet i denne sag, naermere bestemt artikel 14, litra d), i lov nr. 1612/1960, skal CNSD fastsaette tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser paa grundlag af forslag fra de regionale raad. Loven indeholder saaledes ikke nogen bestemmelse, der svarer til bestemmelsen i de tyske love om henholdsvis vejtransport af gods (55) og flodtransport (56) eller den italienske lov om detailhandel (57). Foelgelig er det ikke muligt at anse CNSD's medlemmer for at vaere uafhaengige »tarifsagkyndige« som omhandlet i dommene i sagerne Reiff (58), Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft (59) og DIP m.fl. (60), da det ikke udtrykkelig er dem forbudt at tage hensyn til eventuelle direktiver (anvisninger eller instrukser) fra deres vaelgere.

67 For det tredje mener jeg, at endnu en faktor giver anledning til at antage, at CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder. Det er ikke muligt at finde en bestemmelse i den omtvistede italienske lov, der udtrykkelig forpligter medlemmerne af CNSD til at udarbejde tariffen for vederlag under hensyntagen til »kriterier dikteret af offentlige interesser« (61) og ikke kun under hensyntagen til de toldklarereres interesser, der udpeger medlemmerne af det nationale raad for denne faglige organisation. Eftersom CNSD's medlemmer ifoelge den italienske lov er toldklarerere, og der ikke, som i sagerne Reiff, Centro Servizi Spediporto og DIP m.fl., findes en saadan saerlig bestemmelse, kan det, som Kommissionen med rette naar frem til, derfor ikke udledes, at CNSD fastsaetter vederlagene paa grundlag af »kriterier dikteret af offentlige interesser«.

68 Kommissionen stoetter desuden sin opfattelse paa et andet argument, der bygger paa artikel 13, stk. 2, i lov nr. 1612/1960, hvorefter »CNSD's medlemmer udnaevnes for tre aar og kan genvaelges«. Man kunne forsvare den paastand, at dette forhold, i det mindste i teorien, medfoerer, at de af CNSD's medlemmer, der oensker genvalg, i desto hoejere grad er modtagelige over for pression fra de menige medlemmer af de faglige organisationer, som de repraesenterer, og at ogsaa denne omstaendighed bidrager til den konklusion, at CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 85.

69 Endelig giver, for det fjerde, ogsaa den omstaendighed, at bestemmelsen om, at generaldirektoeren for told er foedt medlem af og fungerer som formand for CNSD, blev ophaevet ved lovdekret nr. 331/1992, mig anledning til at mene, at CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 85. Denne aendring bestyrker mig i den opfattelse, at CNSD direkte og udelukkende udspringer af den personkreds, der udoever toldklarerererhvervet.

70 Det foelger efter min opfattelse af ovenstaaende gennemgang, at Domstolen boer anse CNSD for at vaere en sammenslutning af virksomheder, for saa vidt som CNSD har til opgave at udarbejde tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser. Det vil sige, at toldklarerernes nationale faglige organisation udgoer en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, naar den udoever sin befoejelse til at udarbejde tariffen. Enhver anden konklusion ville beroeve artikel 85 dens effektive virkning, da virksomhederne (i det foreliggende tilfaelde de udoevere af liberale erhverv, sagen drejer sig om) ellers frit ville kunne udoeve konkurrencebegraensende adfaerd ved at benytte sammenslutningens juridiske form.

71 Jeg finder det helt noedvendigt at afklare et sidste spoergsmaal. Loven tillaegger ogsaa CNSD en raekke andre befoejelser. Det drejer sig konkret om foerelsen af det nationale register over toldklarerere og anvendelsen af disciplinaere sanktioner over for i registret opfoerte medlemmer [lov nr. 1612/1960, artikel 14, litra a) og c)] (62). Det karakteristiske ved de paagaeldende befoejelser er, som Kommissionen understreger, at de ikke har til formaal at udstede regler for toldklarerernes adfaerd paa markedet for de tjenesteydelser, de praesterer i forbindelse med toldklareringen. Det kan derimod ikke bestrides, at de handlinger, der foretages i kraft af befoejelsen til at fastsaette vederlagene, vedroerer valg af oekonomisk art, som toldklarererne foretager paa det paagaeldende marked. Da CNSD er tillagt denne form for befoejelser, maa det foelgelig henregnes til de i artikel 85 omhandlede sammenslutninger af virksomheder (63). Desuden mener jeg ikke, at fastsaettelsen af de vederlag, som toldklarererne modtager for deres tjenesteydelser til kunderne, er ubetinget noedvendig for, at CNSD kan udoeve de oevrige befoejelser, som den nationale lovgiver har tillagt det (64).

3) Spoergsmaalet, om CNSD's fastsaettelse af den bindende tarif for vederlagene begraenser konkurrencen

72 Jeg er nu kommet til undersoegelsen af, om CNSD's omtvistede beslutninger om fastsaettelse af tariffen for vederlag, som er bindende for samtlige toldklarerere, har til formaal eller til foelge at begraense eller fordreje konkurrencen paa et bestemt marked (markedet for toldklarereres tjenesteydelser paa italiensk omraade), naermere bestemt paa varetransportomraadet, isaer inden for luftfragt.

73 Jeg tager udgangspunkt i den konstatering, at toldklarererne er virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, og at CNSD udgoer en sammenslutning af virksomheder for saa vidt angaar de af dets handlinger, der bestemmer toldklarerernes adfaerd paa dette marked.

74 I oevrigt ser jeg ingen saerlige problemer ved at betegne de CNSD-beslutninger, som i henhold til den befoejelse, der er tillagt CNSD i henhold til artikel 14, litra d), i lov nr. 1612/1960, fastlaegger den bindende tarif for toldklarerernes vederlag, som konkurrencebegraensende vedtagelser inden for en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1.

75 Som Kommissionen med rette paapeger, er CNSD's beslutning af 21. marts 1988, hvorved det fastlagde tariffen for vederlag, nemlig et typisk tilfaelde af direkte fastsaettelse af salgsprisen for tjenesteydelser praesteret over for kunder, i dette tilfaelde af toldklarerere. Den paagaeldende tarif foreskriver, hvilke minimums- og maksimumsbeloeb kunden skal betale en toldklarerer for hver enkelt type ekspedition (udfoerelse af toldformaliteter eller andre dermed forbundne opgaver). Som det detaljeret fremgaar af Kommissionens beslutning 93/438 (punkt 24-36 og 45-48), fastsaetter tariffen forskellige satser paa grundlag af vaerdien eller vaegten af den vare, som skal klareres, eller paa grundlag af varens art eller arten af den tjenesteydelse, der praesteres (i forbindelse med valuta, handel samt skatter og afgifter, herunder tvister vedroerende skatter og afgifter) (jf. navnlig punkt 26).

76 Jeg mener, at det er tilstraekkeligt at henvise til CNSD's beslutning i sig selv for at paavise det velbegrundede i Kommissionens paastande.

77 Saaledes hedder det i artikel 1 i CNSD's beslutning, at »i denne tarif fastsaettes de minimums- og maksimumsbeloeb, der skal betales for toldbehandling og tjenesteydelser udfoert i forbindelse med valuta, handel samt skatter og afgifter, herunder tvister vedroerende skatter og afgifter«.

78 Ifoelge artikel 5 »er denne tarif stadig bindende i forhold til kunden og ophaever alle andre hermed stridende aftaler ...«. Det vil i realiteten sige, at en toldklarerer ikke kan forlange et vederlag, der er enten mindre eller stoerre end det minimums-, henholdsvis maksimumsbeloeb, som er fastsat for en bestemt type ekspedition.

79 Endelig er ifoelge artikel 6 i CNSD's beslutning kun »toldklarerernes nationale raad ... bemyndiget til at bevilge saerlige og/eller midlertidige undtagelser fra de i denne tarif fastsatte minimumsbeloeb«. Noget saadant kan med andre ord kun kan ske ved en generel beslutning, der omfatter samtlige, og som er bindende for alle i registret opfoerte, toldklarerere. Det foelger modsaetningsvis, at toldklarererne ikke kan fravige de fastsatte mindstepriser.

80 Sammenfattende kan det derfor fastslaas, at CNSD's beslutning af 21. marts 1988 udgoer en konkurrencebegraensende aftale, da den er en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder (CNSD), som har til formaal at fastsaette tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser (65).

4) Spoergsmaalet, om CNSD's beslutning paavirker samhandelen inden for Faellesskabet

81 Kommissionen haevder, at den af CNSD udarbejdede tarif paavirker samhandelen mellem medlemsstater paa grund af dens bindende karakter.

82 Jeg erindrer indledningsvis om Domstolens faste praksis, hvorefter »traktatens artikel 85, stk. 1, ikke kraever noget bevis for, at de i bestemmelsen omhandlede aftaler maerkbart har paavirket samhandelen, hvilket bevis i oevrigt i de fleste tilfaelde vil vaere vanskeligt at foere, men blot kraever, at aftalerne kan have en saadan virkning« (66). Paa samme maade fremgaar det af fast retspraksis, at »det er en betingelse for, at en vedtagelse, en aftale eller en samordning kan paavirke handelen mellem medlemsstater, at den paa grundlag af samtlige objektive, retlige eller faktiske forhold goer det muligt med tilstraekkelig sandsynlighed at forudsige, at den, direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan oeve en saadan indvirkning paa handelen mellem medlemsstater, at det kan befrygtes, at den kan hindre virkeliggoerelsen af et enhedsmarked mellem medlemsstaterne« (67).

83 Desuden erindrer jeg om Domstolens faste praksis (68), hvorefter »et kartel, som straekker sig over en medlemsstats hele omraade ... ifoelge selve sin natur [bevirker] en styrkelse af opdelingen i nationale markeder, hvorved det haemmer den med traktaten tilstraebte oekonomiske sammenvoksen og sikrer beskyttelse af den indenlandske produktion«.

84 Som Kommissionen mere detaljeret har forklaret (punkt 22 i staevningen), paavirker den bindende tarif, som CNSD har udarbejdet, og fra hvilken der ikke goeres undtagelser, samhandelen mellem medlemsstater som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, fordi forskellige typer transaktioner for indfoersel og udfoersel af varer inden for Faellesskabet og transaktioner mellem EF-erhvervsdrivende kraever opfyldelse af toldformaliteter, hvorfor det vil vaere noedvendigt, at der medvirker en selvstaendig toldklarerer, der er opfoert i registret (69).

85 Der kan vaere tale om foelgende transaktioner:

a) Transaktioner i forbindelse med intern transit (70), som omfatter forsendelse af varer fra Italien til en medlemsstat, dvs. fra et punkt til et andet inden for Faellesskabets toldomraade, men med transit gennem et tredjeland (71) (f.eks. fra Italien til Tyskland via Schweiz). Denne type transaktioner spiller en vaesentlig rolle i Italien, fordi en stor del af de varer, der sendes fra landets nordvestlige regioner til Tyskland og Nederlandene, sendes i transit gennem Schweiz.

b) Transaktioner i forbindelse med ekstern transit (72), som omfatter indfoersel i Italien af varer fra et tredjeland, forsendelse under transit af saadanne varer til en anden medlemsstat og toldklarering af varerne i den paagaeldende medlemsstat, der er deres endelige bestemmelsessted (73). Paa samme maade forholder det sig med transaktioner i forbindelse med ekstern transit »ved indfoersel«, hvor toldklareringen af varer indfoert i en anden medlemsstat finder sted i Italien som den endelige bestemmelsesmedlemsstat.

c) Transaktioner i forbindelse med indfoersel og udfoersel mellem Italien og de omraader, som i medfoer af gaeldende bestemmelser i direktiverne om moms (74) og punktafgifter (75) ikke er en del af Faellesskabets skattemaessige omraade, men stadig en del af Faellesskabets toldomraade, og som med hensyn til ind- og udfoerselstransaktioner og transitformaliteter behandles som tredjelande (76); det gaelder eksempelvis AAlandsoeerne, De Kanariske OEer og de franske oversoeiske departementer. Saadanne formaliteter spiller en vaesentlig rolle i samhandelen mellem Italien og nogle af de af Faellesskabets omraader, der er beliggende uden for dets toldomraade, saasom Gibraltar og byerne Ceuta og Melilla.

d) Transaktioner i forbindelse med samhandelen med varer omfattet af de saerlige regler i artikel 36, saasom vaaben og narkotika, dvs. varer, for hvilke medlemsstaterne i mangel af faellesskabsbestemmelser har bevaret retten til, bl.a. af hensyn til den offentlige orden og den offentlige sundhed, at foreskrive, at der skal iagttages formaliteter af toldmaessig art, naar de indfoeres paa, udfoeres fra og eller transporteres i transit gennem det nationale omraade.

e) Endelig henviser Kommissionen til, hvad den betegner som trekantstransaktioner, hvor varer, der tilhoerer en saelger i Faellesskabet, men som hidroerer fra et tredjeland, koebes af en italiensk kunde og direkte indfoeres og toldklareres i Italien.

86 I betragtning af Domstolens ovenfor beskrevne faste praksis og det tydeligvis store antal tilfaelde, hvor der kan vise sig behov for en toldklarerers tjenesteydelser, finder jeg det utvivlsomt, at samhandelen mellem medlemsstater kan vaere paavirket som foelge af den af CNSD udarbejde tarifs bindende karakter. Det, der efter min opfattelse foerer frem til denne konklusion, er, at man ved beregningen af de i tariffen fastsatte vederlag ifoelge CNSD's beslutning (artikel 3) saerskilt har taget hver enkelt toldekspedition og hver enkelt tjenesteydelse i betragtning.

B - Den Italienske Republiks ansvar

87 Jeg er naaet frem til den konklusion, at CNSD's beslutning af 21. marts 1988 begraenser konkurrencen, dvs. at den er omfattet af forbuddet i artikel 85, fordi der er tale om en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder (CNSD), hvis formaal er at fastsaette de vederlag, der skal betales for toldklarerernes tjenesteydelser, og fordi den kan paavirke samhandelen inden for Faellesskabet.

88 CNSD har overtraadt artikel 85 ved at udoeve de befoejelser, som den italienske lov har tillagt det. Kommissionens paastande om, at der ogsaa maa tillaegges Den Italienske Republik at ansvar for overtraedelsen af traktatens artikel 5 og 85, maa derfor undersoeges.

89 Den italienske regering gjorde under den mundtlige forhandling gaeldende, at det ville skabe tvivl om de nationale lovgivninger om de liberale erhverv, hvis Den Italienske Republik blev tillagt et ansvar, og at den nationale lovgiver ikke havde haft til hensigt at udstede regler for virksomhederne, da man fastsatte bestemmelser for udoeverne af disse erhverv.

90 Herom skal det bemaerkes, at Domstolen ofte har fremhaevet, at artikel 5 og 85 sammenholdt med hinanden paalaegger medlemsstaterne at overholde konkurrencereglerne. Bl.a. har den udtalt (77), »at traktatens artikel 85 og 86 i sig selv udelukkende vedroerer virksomhedernes adfaerd og ikke omfatter ved lov eller administrativt fastsatte foranstaltninger, der udgaar fra medlemsstaterne. Det fremgaar imidlertid af Domstolens faste praksis, at artikel 85 og 86, sammenholdt med traktatens artikel 5, paalaegger medlemsstaterne ikke ved lov eller administrativt at indfoere eller opretholde foranstaltninger, som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler«.

91 Endvidere har Domstolen flere gange fastslaaet (78), at »der foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 5 og 85, naar en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgaaelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstaerker saadanne aftalers virkninger, eller beroever sine egne bestemmelser deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention« (79).

92 Jeg behandler Kommissionens paastande vedroerende Den Italienske Republiks ansvar i foelgende orden: Foerst undersoeger jeg, om den italienske lov paalaegger CNSD at vedtage en beslutning om en bindende tarif for toldklarerernes tjenesteydelser; derefter vurderer jeg, om den italienske lov forstaerker virkningerne af CNSD's beslutninger om fastsaettelse af tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser; endelig tager jeg, subsidiaert, stilling til, om den italienske lov overlader private erhvervsdrivende den befoejelse til at fastsaette vederlag, som tilkommer de offentlige myndigheder.

1) Den italienske lov paalaegger CNSD at vedtage en ensartet tarif for toldklarerernes tjenesteydelser

93 Artikel 14, litra d), i lov nr. 1612/1960 fastsaetter: »CNSD udarbejder tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser«. Det fremgaar af denne bestemmelse, at CNSD's befoejelse ikke er en befoejelse til at handle efter eget skoen, men at det er en bundet kompetence, som Kommissionen med rette fremhaever, skal (80) CNSD udarbejde den paagaeldende tarif (81), uanset at den italienske lov ikke foreskriver nogen sanktion for det tilfaelde, at CNSD misligholder denne forpligtelse. CNSD's forpligtelse indebaerer imidlertid ikke, at loven ikke indroemmer det en hoej grad af frihed til at handle efter skoen. Jeg mener f.eks. ikke, at lov nr. 1612/1960 tillader det at vaelge, hvilke minimums- og maksimumsbeloeb der skal betales for hver ekspedition, som foretages af en toldklarerer, eller uden videre at fastsaette, hvilke kriterier de paagaeldende erhvervsdrivende skal tage hensyn til ved fastsaettelsen af deres vederlag. Lov nr. 1612/1960 paalaegger i oevrigt heller ikke CNSD at foreskrive en bestemt faktureringsform, saasom en individuel tarifering. At CNSD har valgt en bestemt faktureringsform, er utvivlsomt for at sikre, at den tarif, som det har udarbejdet, gennemfoeres i praksis.

94 Endvidere skal den befoejelse til at udarbejde tariffen for vederlag, der tillaegges CNSD i artikel 14, litra d), i lov nr. 1612/1960, efter Kommissionens mening ikke kun opfattes som en beslutningsmyndighed tillagt den oeverste instans i et fagligt organ, men ogsaa som en forpligtelse, der foelger af den offentligretlige stilling, som faglige organer saasom CNSD nyder i Italien.

95 Paa baggrund af ovennaevnte betragtninger mener jeg, at det maa fastslaas, at den italienske lov, sagen drejer sig om, paalaegger CNSD at vedtage en beslutning om fastsaettelse af en ensartet tarif for toldklarerernes tjenesteydelser, uanset at CNSD ifoelge sin omtvistede beslutning (artikel 6) er bemyndiget til at bevilge saerlige og/eller midlertidige undtagelser fra de i tariffen fastsatte minimumsbeloeb, for hvilke der dog ikke er fastsat nogen begraensning (82).

2) Den italienske lov forstaerker virkningerne af CNSD's beslutninger om fastsaettelse af tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser

96 Kommissionens hovedargument er, at lov nr. 1612/1960 (i artikel 11) indeholder et udtrykkeligt forbud, som foerst og fremmest er rettet til toldklarererne, mod at forlange lavere eller hoejere vederlag for deres tjenesteydelser end de af CNSD fastsatte. Toldklarerernes manglende mulighed for at fravige den af CNSD udarbejdede tarif forstaerkes saaledes af lov nr. 1612/1960 selv, fordi denne ifoelge Kommissionen (punkt 15 i staevningen) giver lovgivningsvaegt til den indbyrdes forbindelse, som de i registret indfoerte erhvervsudoevere har indgaaet inden for organisationens rammer, hvorfor parterne ikke af egen vilje kan ophaeve den paagaeldende bestemmelse (83).

97 Endvidere skal det bemaerkes, at der i henhold til finansministerens dekret af 10.3.1964 (84) (artikel 38 og 40) paalaegges toldklarerere, som forlanger lavere eller (i det mindste i teorien) hoejere vederlag, disciplinaere sanktioner, der gaar fra irettesaettelse til midlertidig suspension af registreringen og slettelse af registret. Der paalaegges med andre ord toldklarerere, som misligholder deres forpligtelser, »en saerdeles effektiv sanktion« (85). De naevnte bestemmelser udgoer saaledes retsgrundlaget for de disciplinaere sanktioner, CNSD kan ivaerksaette over for toldklarerere, der ikke overholder de minimums- og maksimumspriser, som CNSD har udarbejdet for hver ydelse.

98 Kommissionen bemaerker yderligere, at hverken lov nr. 1612/1960 eller nogen anden italiensk lov giver den italienske finansminister bemyndigelse til at godkende tariffen for toldklarerernes tjenesteydelser, saadan som han i det foreliggende tilfaelde gjorde ved dekretet af 6. juli 1988. Samtidig peger den paa, at der ikke blev foretaget ministeriel godkendelse af tariffen fra 1970, som gik forud for 1988-tariffen (86). Saadan som den italienske lov er udformet, og da den italienske regering ikke goer andet gaeldende, maa det fastslaas, at ministerens godkendelse af den af CNSD udarbejdede tarif er rent formel og ikke har nogen saerlig betydning, der er til hinder for, at det konstateres, at beslutningen om tariffen udelukkende blev truffet af CNSD, og at CNSD ikke, som naevnt i et tidligere punkt, havde pligt til at tage hensyn til »kriterier dikteret af offentlige interesser«. Sidste betragtning i det ministerielle dekret, »i betragtning af lovmaessigheden af den fulgte procedure«, anser jeg for at pege i samme retning. Ministerens godkendelse bekraeftede med andre ord blot lovligheden af den fulgte fremgangsmaade; at CNSD's beslutninger har bindende virkning, skyldes ikke dekretet, men er en direkte foelge af den italienske lov nr. 1612/1960.

99 Som Kommissionen paapeger, giver finansministerens dekret af 6. juli 1988 imidlertid tariffen et skin af offentlige forskrifter, hvilket CNSD's beslutning af 21. marts 1988 ikke havde i sig selv. For det foerste har offentliggoerelsen i Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, »Almindelig serie«, medfoert en formodning om, at tredjemand har kendskab til tariffen. Desuden - og isaer - giver, som Kommissionen med rette understreger, tilstedevaerelsen af et ministerielt dekret, der godkender den af CNSD udarbejdede tarif, denne officiel karakter og forstaerker dens virkninger. Tariffens officielle karakter goer det for det foerste lettere for toldklarererne at anvende dens priser over for dem, som efterspoerger deres tjenesteydelser. For det andet er den uomtvisteligt egnet til at afholde kunder, der maatte oenske at anfaegte toldklarerernes priser, og dermed den af CNSD fastsatte enhedstarif, fra at goere dette (87).

3) Den italienske lov uddelegerer de offentlige myndigheders befoejelse til at fastsaette toldklarerernes vederlag til private erhvervsdrivende

100 Endelig kommer Kommissionen ind paa spoergsmaalet, om det er paakraevet, at de offentlige myndigheder intervenerer i udarbejdelsen af tariffen for at beskytte en offentlig interesse. Selv hvis dette er tilfaeldet, er der ifoelge Kommissionen (punkt 18 i staevningen) tale om et klassisk eksempel paa en situation, hvor de offentlige myndigheder »giver afkald paa deres befoejelser« (88) til fordel for en faglig organisation af privat karakter.

101 Selv om jeg tidligere naaede frem til, at CNSD's udarbejdelse af tariffen ikke gjorde det paakraevet, at de offentlige myndigheder intervenerede heri for at beskytte en offentlig interesse, skal jeg i det foelgende alligevel behandle Kommissionens paastande herom for det tilfaelde, at Domstolen traeffer en anden afgoerelse.

102 Jeg tager udgangspunkt i dens ofte gentagne afgoerelse (89) om, at »der foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 5 og 85, naar en medlemsstat ... beroever sine egne bestemmelser deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention«. Paa baggrund af Domstolens praksis skal det derfor undersoeges, om det samme kan anses for at vaere tilfaeldet i den aktuelle sag. I dette oejemed maa en raekke faktorer undersoeges, foer det med sikkerhed kan konkluderes, at de offentlige myndigheders ansvar for at traeffe beslutninger om oekonomisk intervention er blevet uddelegeret til private erhvervsdrivende i det foreliggende tilfaelde.

103 For det foerste fremgaar det af omstaendigheder i sagen, som Kommissionen har peget paa, og som den italienske regering ikke har bestridt, at CNSD i kraft af lov nr. 1612/1960 [artikel 14, litra d)] har kompetence til at traeffe egne beslutninger og ikke kun, som Kommissionen med rette betoner, til blot at afgive udtalelser og fremsaette forslag (90).

104 For det andet har den italienske finansminister ingen befoejelser vedroerende udpegelsen af CNSD's ni medlemmer, som vaelges af regionalraadene (91). Med hensyn til dannelse og sammensaetning er CNSD saaledes mere uafhaengigt end de i sagerne Reiff og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft omhandlede »tarifnaevn« (92) og det i Centro Servizi Spediporto-sagen omhandlede »centraludvalg« (93). Desuden er samtlige medlemmer af CNSD medlemmer af toldklarerernes faglige organisationer, hvilket er en grundlaeggende forskel i forhold til »centraludvalget« i Centro Servizi Spediporto-sagen og de »kommunale udvalg« i DIP-sagen, hvor Domstolen tog hensyn til, at repraesentanterne for de beroerte erhvervsdrivendes faglige organisationer kun udgjorde et mindretal af medlemmerne af de naevnte kollegiale organer.

105 For det tredje fremgaar det af den italienske lov, at hverken den italienske finansminister eller repraesentanter for denne kan deltage i CNSD's moeder, ikke engang lejlighedsvis, saadan som den tyske trafikminister kunne i Reiff-sagen.

106 For det fjerde fremgaar det af den omtvistede italienske lov, at den italienske finansminister ikke har befoejelse til at kontrollere, at CNSD under udarbejdelsen af tariffen tager hensyn til »kriterier dikteret af offentlige interesser« (94). Som naevnt i de foregaaende punkter drejede ministerens dekret om godkendelse af tariffen sig kun om lovligheden af den af CNSD fulgte procedure og ikke om indholdet af de regler, dette havde vedtaget; ifoelge Kommissionens, af den italienske regering uimodsagte, oplysninger var dekretet ikke noedvendigt for, at CNSD's beslutning kunne traede i kraft og finde anvendelse, og loven frembyder heller ikke noget holdepunkt for den modsatte opfattelse (95). Dekretet drejede sig med andre ord ikke om, hvorvidt de paagaeldende regler var i overensstemmelse med offentlige interesser. Den omtvistede nationale lov forpligtede som naevnt ikke CNSD til at tage hensyn til saadanne ved udarbejdelsen af tariffen for vederlag.

107 Endelig fremgaar det, som Kommissionen paapeger, uimodsagt af den italienske regering, ikke af nogen bestemmelse, at den italienske finansminister kan gribe ind og enten naegte at godkende tariffen eller tilsidesaette CNSD's beslutning til fordel for sin egen, hvis han skoenner, at CNSD ikke har handlet i overensstemmelse med offentlighedens interesser (96).

108 For det tilfaelde at Domstolen finder det paakraevet, at de offentlige myndigheder griber ind i udarbejdelsen af tariffen, maa det paa baggrund af ovennaevnte betragtninger fastslaas, at de offentlige myndigheders befoejelser vedroerende fastsaettelsen af vederlagene for toldklarerernes tjenesteydelser inden for rammerne af den i den omtvistede italienske lov (lov nr. 1612/1960) foreskrevne ordning for fastsaettelse af, hvilke minimums- og maksimumsbeloeb der skal betales for saadanne ydelser, er blevet uddelegeret til private erhvervsdrivende. Den Italienske Republik har derfor tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5 og 85.

VI - Forslag til afgoerelse

109 I betragtning af ovenstaaende fremstilling foreslaar jeg Domstolen, at den

a) fastslaar, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5 og 85, da den har indfoert og opretholdt en lov, som, ved at tildele beslutningskompetence hertil, paalaegger Consiglio nazionale degli spedizionieri doganali (CNSD) at bringe en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i stand, som er i strid med traktatens artikel 85, og som bestaar i, at det fastsaetter en tarif, der er bindende for alle toldklarerere, og

b) tilpligter Den Italienske Republik at betale sagens omkostninger.

(1) - Lov om »autorisation som toldklarerer og om indfoerelse af registre og henlaeggelsesfonde til fordel for toldklarerere«, Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana (GURI), nr. 4 af 5.1.1961.

(2) - Dekret om gennemfoerelsesbestemmelser til lov nr. 1612/1960, Supplemento Ordinario alla GURI nr. 102 af 24.4.1964.

(3) - Meddelelse fra Finansministeriet offentliggjort i GURI nr. 299 af 23.12.1989.

(4) - GURI nr. 168 af 19.7.1988, s. 19.

(5) - Dommen i sagen Kommissionen mod Italien (Sml. I, s. 393).

(6) - Kommissionens beslutning 93/438/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/33.407 - CNSD, EFT L 203, s. 27).

(7) - CNSD har anlagt en sag med paastand om annullation af denne beslutning, som for tiden verserer for Retten i Foerste Instans (sag T-513/93). Retten har besluttet at udsaette behandlingen af den, indtil Domstolen har afsagt dom i den foreliggende sag.

(8) - Skrivelsen har referencen SG(93) D/16736 93/2181.

(9) - Mere noejagtigt har den begaeret forlaenget frist, men Domstolen har afslaaet begaeringen.

(10) - Jf. dom af 17.2.1976, sag 45/75, Rewe Zentral, Sml. s. 181, praemis 21-27, vedroerende overtraedelse af traktatens artikel 37 og 95, af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike & Weinlig, Sml. s. 595, vedroerende traktatens artikel 92 og 95, af 10.12.1991, sag C-179/90, Merci convenzionali porto di Genova, Sml. I, s. 5889, vedroerende traktatens artikel 90, stk. 1, samt artikel 86, 30 og 48, og af 14.11.1995, sag C-484/93, Svensson og Gustavsson, Sml. I, s. 3955, vedroerende traktatens artikel 59 og 67.

(11) - Saasom traktatens artikel 30 og bestemmelser i den deraf afledte faellesskabsret, bl.a. forordninger om faelles markedsordninger; jf. eksempelvis i en sag anlagt i henhold til traktatens artikel 169 dom af 21.6.1988, sag 127/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 3333, om den faelles markedsordning for okse- og gedekoed. Jf. tillige domme af 2.12.1992, sag C-280/89, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 6185, om den faelles fiskeristrukturpolitik, og sag C-228/91, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 2701, om sundhedskontrol inden for fiskerisektoren.

(12) - Forordning af 6.2.1962: Foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).

(13) - Dom af 9.2.1994, Kommissionen mod Italien (jf. fodnote 5), navnlig praemis 46 og 47.

(14) - Jf. dom af 4.4.1974, sag 167/73, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 359, praemis 15.

(15) - Jf. D. Simon's gennemgang i »Recours en constatation de manquement«, Jurisclasseur, 1991, fasc. 380, punkt 46.

(16) - Jf. dom af 10.4.1984, sag 324/82, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1861, praemis 12.

(17) - Jf. dom af 1.6.1994, sag C-317/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2039, praemis 4.

(18) - Jf. eksempelvis dom af 7.2.1984, sag 166/82, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 459, praemis 16, af 1.12.1993, sag C-234/91, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 6273, praemis 16, og af 12.1.1994, sag C-296/92, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 1, praemis 11.

(19) - Jf. dom af 7.2.1984, Kommissionen mod Italien (fodnote 18).

(20) - Domstolen kan derfor ikke fastsaette en anden frist end i den begrundede udtalelse; jf. domme af 10.11.1981, sag 28/81, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2577, praemis 6, og sag 29/81, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2585, praemis 6.

(21) - Jf. eksempelvis dom af 28.3.1985, sag 274/83, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1077, praemis 20 og 21: »Som Domstolen udtalte i dom af 11. juli 1984 (Kommissionen mod Italien, sag 51/83, Sml. s. 2793), er den paagaeldende stats mulighed for at fremsaette sine bemaerkninger - selv om staten ikke oensker at goere brug heraf - en i traktaten sikret vaesentlig garanti, hvis opfyldelse er en betingelse for lovligheden af traktatbrudsproceduren ...« Jf. ogsaa dom af 17.9.1996, sag C-289/94, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4405, praemis 15, og kendelse af 11.7.1995, sag C-266/94, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 1975, praemis 16 og 17.

(22) - Den italienske regering henviser som eksempel til dom af 11.7.1991, sag C-247/89, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 3659, praemis 22.

(23) - Der henvises fejlagtigt til beslutningen af 28.6.1993, hvilket skulle have vaeret beslutningen af 30.6.1993, som er den rigtige dato. Da beslutningens indhold imidlertid beskrives praecist, er dette forhold ikke tilstraekkeligt til at goere de akter, der indgaar i den administrative procedure forud for anlaeggelsen af den foreliggende sag, formelt forkerte.

(24) - Den i fodnote 6 naevnte beslutning 93/438.

(25) - Jf. eksempelvis dom af 23.10.1997, sag C-375/95, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 5981, praemis 35, og af 31.3.1992, sag C-52/90, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 2187, praemis 17.

(26) - Jf. eksempelvis de i fodnote 21 naevnte domme af 28.3.1985, Kommissionen mod Italien, praemis 20 og 21, og af 17.9.1996, Kommissionen mod Italien, praemis 15.

(27) - Jf. fodnote 6.

(28) - Som allerede naevnt (fodnote 7) har CNSD ved Retten i Foerste Instans anlagt sag med paastand om annullation af beslutningen. Denne sag (T-513/93) verserer endnu.

(29) - Den Italienske Republik henviste i denne forbindelse til dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757, praemis 311.

(30) - I Italien er de liberale erhverv traditionelt organiseret efter den korporative model, som har til formaal dels at varetage den paagaeldende erhvervsgruppes interesser, dels at sikre, at erhvervet udoeves i overensstemmelse med lovgivningen. Der sondres saaledes mellem virksomheder og selvstaendige erhvervsdrivende; udoevere af liberale erhverv henregnes til sidstnaevnte.

FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 696C0035.1

(31) - Jeg kan naevne, at Kommissionen ogsaa paa et senere tidspunkt har grebet ind, i form af en beslutning, over for en faglig organisation af udoevere af liberale erhverv, som ved beslutning havde fastsat vederlagene for personer, der arbejdede inden for det paagaeldende erhverv. Det drejer sig om Kommissionens beslutning 95/188/EF af 30.1.1995 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/33.686 - COAPI) (EFT L 122, s. 37). Den var rettet til Colegio Oficial de Agentes de la Propriedad Industrial (COAPI), som efter spansk lov var en offentligretlig juridisk person. Kommissionen fandt, at det udgjorde en overtraedelse af artikel 85, at generalforsamlingen af agenter for industriel ejendomsret (herefter »API«) havde fastsat en honorartarif, som under straf af sanktioner var bindende for alle, der efterspurgte tjenesteydelser med henblik paa opfyldelse af de i forbindelse med indgivelse af patentansoegninger, registrering af varemaerker og andre industrielle ejendomsrettigheder noedvendige formaliteter og vedroerende fornyelse og overvaagning af disse rettigheder. Kommissionen var naaet frem til denne opfattelse, fordi den, for det foerste, vurderede, at API var virksomheder som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, at COAPI, der omfattede samtlige API, var en sammenslutning af virksomheder i samme bestemmelses forstand - selv om COAPI efter spansk lov var en offentligretlig juridisk person - og at vedtaegterne for COAPI's opbygning og virksomhed baade udgjorde en aftale mellem virksomheder og en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder i den i traktatens artikel 85, stk. 1, omhandlede betydning. Endvidere mente Kommissionen, at COAPI's generalforsamlings (og forretningsudvalgs) beslutninger om fastsaettelse af priser, som blev vedtaget i overensstemmelse med COAPI's vedtaegter, var vedtagelser inden for en sammenslutning af virksomheder. Desuden ansaa den prisbegraensningerne for at indebaere vaesentlige konkurrencebegraensninger, der kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstater. Endelig pegede Kommissionen paa, at COAPI ikke kunne frasige sig sit ansvar under henvisning til, at dets adfaerd var en foelge af lovgivningsmaessige dispositioner, selv om der eventuelt ogsaa kunne goeres et ansvar gaeldende over for Kongeriget Spanien.

(32) - Jf. eksempelvis dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 21. Heri ansaa Domstolen Bundesanstalt fuer Arbeit for at vaere en virksomhed, fordi denne offentlige institution som en saerskilt enhed udoevede oekonomisk aktivitet inden for arbejdsformidling og fungerede som mellemmand mellem udbud og efterspoergsel af arbejde. Jf. ogsaa dom af 11.12.1997, sag C-55/96, Job Centre, Sml. I, s. 7119, praemis 21, hvori der blev truffet samme afgoerelse som i Hoefner og Elser-dommen, og dom af 16.11.1995, sag C-244/94, FFSA m.fl., Sml. I, s. 4013, praemis 14.

(33) - Punkt 9 i generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse forud for dom af 19.1.1994, sag C-364/92, SAT Fluggesellschaft, Sml. I, s. 43.

(34) - Jf. dom af 16.6.1987, sag 118/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2599, praemis 7, hvori Domstolen (praemis 8) afgjorde, at Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato - som ikke var nogen selvstaendig juridisk person i forhold til staten, men som ved at udbyde varer og tjenesteydelser paa markedet for forarbejdede tobaksvarer udoevede oekonomisk virksomhed - udgjorde en virksomhed.

(35) - Eksempelvis fastslog Domstolen i dom af 11.7.1985, sag 107/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 2655, navnlig praemis 14 og 15, at kun en del af den postmaessige virksomhed, der blev udoevet af et offentligretligt organ, kunne anses for virksomhed udoevet i egenskab af offentlig myndighed i udtrykkets snaevre forstand.

(36) - Dom af 16.6.1987, Kommissionen mod Italien (jf. fodnote 34), praemis 7. Jf. ogsaa dom af 27.10.1993, sag C-92/91, Taillandier, Sml. I, s. 5383, praemis 14. Endvidere vurderede Domstolen i dom af 20.3.1985, sag 41/83, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 873, praemis 20, at de regler, som British Telecom havde fastsat ved at anvende sine ved lov tillagte befoejelser dertil, maatte anses for en integrerende del af de aktiviteter, som British Telecom udfoerte i sin egenskab af virksomhed.

(37) - Jf. SAT Fluggesellschaft-dommen (jf. fodnote 33), praemis 30, hvori Domstolen afgjorde, at Eurocontrol's aktiviteter ikke udgjorde oekonomisk virksomhed, men udoevelse af offentlige befoejelser. I dom af 17.2.1993, forenede sager C-159/91 og C-160/91, Poucet og Pistre, Sml. I, s. 637, udtalte Domstolen, at sygekasserne og de medvirkende organer ikke udoevede oekonomisk virksomhed, men udfyldte »en rent social funktion« (praemis 18), idet deres virksomhed var undergivet statskontrol (praemis 14) og byggede »paa princippet om national solidaritet og ... ikke [blev drevet] med vinding for oeje« (praemis 18).

(38) - Dom af 12.7.1984, sag 170/83, Hydrotherm, Sml. s. 2999, praemis 11. Denne sag drejede sig om en aftale mellem paa den ene side et firma (Hydrotherm) og paa den anden tre i forhold til hinanden selvstaendige personer, nemlig en fysisk person og to selskaber.

(39) - Domstolen fortsatte saaledes (praemis 11): »Kravene i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 67/67 maa saaledes anses for opfyldt, naar en af kontrahenterne bestaar af selskaber, som har identiske interesser, og som kontrolleres af samme fysiske person, der ogsaa er part i aftalen. Under disse omstaendigheder eksisterer der nemlig ingen virksom konkurrence mellem de personer, der paa samme tid deltager som en enkelt part i den paagaeldende aftale.« Kommissionens forordning nr. 67/67 af 22.3.1967 drejer sig om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eneforhandlingsaftaler (EFT 1967, s. 9).

(40) - Afsnit B, punkt 1, mod slutningen, af forslaget til afgoerelse i Hydrotherm-sagen (jf. fodnote 38).

(41) - Jf eksempelvis dom af 16.6.1987, Kommissionen mod Italien (jf. fodnote 34), praemis 7. I Domstolens praksis findes der i oevrigt flere eksempler paa, at begrebet »oekonomisk virksomhed« er blevet fortolket meget bredt. Det gaelder saaledes i forbindelse med moms paa tjenesteydelser, hvor Domstolen i dom af 26.3.1987, sag 235/85, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. s. 1471, praemis 15, afgjorde, at »notarer, fogeder og staevningsmaend i Nederlandene, naar de selvstaendigt udoever oekonomisk virksomhed, som bestaar i at erlaegge tjenesteydelser for tredjemand, til gengaeld for hvilke de for egen regning oppebaerer et vederlag, skal anses for momspligtige i den i sjette direktivs artikel 4, stk. 1 og 2, forudsatte betydning«. Der henvises til Raadets sjette direktiv 77/388/EOEF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsaetningsafgifter - Det faelles mervaerdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1). I oevrigt udtalte Domstolen i praemis 22 i den netop naevnte dom, at »hvis notarer, fogeder og staevningsmaend ved varetagelsen af deres offentlige funktioner eventuelt udoever myndighedspraerogativer i henhold til offentlig bemyndigelse, foelger det derfor ikke heraf, at de er omfattet af fritagelsen i artikel 4, stk. 5. De udoever ikke denne virksomhed som offentligretligt organ, da de ikke er integreret i det offentliges forvaltningsapparat, men i form af en selvstaendig oekonomisk virksomhed, som udoeves inden for rammerne af et liberalt erhverv«.

(42) - Oplysningerne herom findes i afsnit II, »Vederlag«, i bilaget til den italienske finansministers afgoerelse af 6.7.1988 (jf. fodnote 4), hvorved den af CNSD fastlagte tarif for toldklarerernes tjenesteydelser blev godkendt.

(43) - Den myndighed i Italien, som er ansvarlig for konkurrencen (Autorità garante della concorrenza e del mercato), og som laegger et funktionskriterium til grund for sin definition af begrebet »virksomhed« - dvs. at den, uafhaengigt af den udoevede virksomheds retlige status, tager udgangspunkt i dennes (enten oekonomiske eller ikke-oekonomiske) karakter - har udtrykkeligt fastslaaet, at den virksomhed, der udfoeres af de udoevere af liberale erhverv, som toldklarererne er en del af, er en aktivitet, som udoeveren udfoerer i sin egenskab af virksomhed, og at den kan anses for at vaere en saadan, uden at de saerlige traek, der kendetegner liberale erhverv, er til hinder herfor, hvorfor den ogsaa kan underkastes konkurrencereglerne; jf. afgoerelse (»delibera«) af 1.1.1994, Bolletino dell'Autorità garante della concorrenza, nr. 47/94.

(44) - Jf. dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663.

(45) - Der kan f.eks. vaere tale om udgifterne til udstyr og/eller leje og drift af et kontor samt til telekommunikation og skatter og afgifter.

(46) - Ifoelge den italienske lov har CNSD til opgave at organisere og samordne den oekonomiske virksomhed, der udoeves af medlemmerne af toldklarerernes faglige organisationer, med henblik paa at fremme virkeliggoerelsen af medlemmernes erhvervs- og forretningsmaessige maal.

(47) - Dom af 30.1.1985, sag 123/83, Sml. s. 391, praemis 19. Akronymet BNIC staar for Bureau national interprofessionnel du cognac, som var en brancheorganisation inden for cognacsektoren, hvis medlemmer blev udpeget af landbrugsministeren, og som ved beslutning fastsatte priserne for destillerbar hvidvin og cognac.

(48) - Jf. eksempelvis dom af 17.11.1993, sag C-185/91, Reiff, Sml. I, s. 5801, af 9.6.1994, sag C-153/93, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, Sml. I, s. 2517, af 5.10.1995, sag C-96/94, Centro Servizi Spediporto, Sml. I, s. 2883, og af 17.10.1995, forenede sager C-140/94, C-141/94 og C-142/94, DIP m.fl., Sml. I, s. 3257.

(49) - Dommene i foernaevnte sager Reiff, praemis 17 og 24, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 16 og 18, og DIP m.fl., praemis 18 og 19.

(50) - Eller at afgive udtalelse om, hvorvidt der boer meddeles administrativ tilladelse til aabning af en forretning (DIP-dommen).

(51) - Som eksempel naevnte Kommissionen under den mundtlige forhandling advokater, for hvilke den ansvarlige minister udarbejder honorartariffer under hensyntagen til almenhedens interesse.

(52) - Jf. dommene i de i fodnote 48 naevnte sager Reiff, praemis 16 og 18, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 16 og 18, Centro Servizi Spediporto, praemis 24 og 42, og DIP m.fl., praemis 18 og 31.

(53) - Artikel 8, stk. 2, og artikel 22, stk. 2, i finansministerens dekret af 10.3.1964 (jf. fodnote 2).

(54) - Den franske landbrugsminister.

(55) - Jf. den i fodnote 48 naevnte dom.

(56) - Jf. den i fodnote 48 naevnte dom.

(57) - Jf. den i fodnote 48 naevnte dom.

(58) - Praemis 4 og 17.

(59) - Praemis 6 og 16.

(60) - Praemis 5, 6 og 18.

(61) - Jf. eksempelvis dommene i de i fodnote 48 naevnte sager Reiff, praemis 24, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 23, og Centro Servizi Spediporto, praemis 24.

(62) - Den omstaendighed, at ogsaa andre medlemsstaters lovgivninger tillaegger faglige organisationer tilsvarende befoejelser, har ikke hindret dem i ogsaa at bestemme, at konkurrencereglerne finder anvendelse paa de paagaeldende organisationers fastsaettelse af honorarskalaer. En saadan honorarfastsaettelse er f.eks. udtrykkelig forbudt efter fransk, finsk og svensk lov. I andre medlemsstater har de kompetente myndigheder truffet afgoerelser, hvori det fastslaas, at faglige organisationer ved at fastsaette vederlagene har overtraadt de nationale konkurrenceregler (det er f.eks. sket i Tyskland, Danmark, Spanien, Portugal og Belgien).

(63) - Jeg henleder opmaerksomheden paa, at Domstolen i SAT Fluggesellschaft-dommen (jf. fodnote 33) foretog en sondring mellem de forskellige befoejelser, der var tillagt dette organ, og fastslog (praemis 28), at Eurocontrol's virksomhed med hensyn til opkraevning af en route-afgifter ikke var af oekonomisk art, men var en aktivitet, der fulgte med dens oevrige almennyttige virksomhed, som indebar udoevelse af offentligretlige befoejelser med hensyn til tilsyn og kontrol med luftrummet. Domstolen anvendte samme fremgangsmaade i sin behandling af Diego Calì-sagen, dom af 18.3.1997, sag C-343/95, Sml. I, s. 1547, hvori den afgjorde (praemis 25), at »traktatens artikel 86 skal fortolkes saaledes, at miljoeovervaagningsarbejde, som det offentlige har overdraget et privatretligt organ at udfoere i en oliehavn i en medlemsstat, ikke henhoerer under artiklens anvendelsesomraade, uanset om brugerne af havnen skal betale en afgift, hvis provenu skal finansiere arbejdet«. Den paagaeldende juridiske person var imidlertid tillagt befoejelser til hurtig indgriben i tilfaelde af forurening af havneomraadet (i det paagaeldende tilfaelde oliehavnen i Genova). Jf. ogsaa dom af 11.7.1985, Kommissionen mod Tyskland (jf. fodnote 35), praemis 14 og 15.

(64) - Som allerede naevnt omfatter disse f.eks. foerelse af registeret, anvendelsen af disciplinaere sanktioner, afgoerelse af tvister vedroerende regionalraadenes befoejelser mv.

(65) - Jeg goer opmaerksom paa, at Autorità garante della concorrenza e del mercato flere gange har taget stilling til dette spoergsmaal og udtalt, at ordningen for fastsaettelse af gaeldende priser ikke kan begrundes i samfundsmaessige hensyn, som kunne foere til, at man undlod at lade konkurrencereglerne finde anvendelse. Hvis ordningen for vederlag skulle tilpasses disse, ville det efter Autorità's opfattelse vaere noedvendigt ikke alene at fratage CNSD dets befoejelse til at bestemme stoerrelsen af de vederlag, det fastsaetter, men ogsaa at ophaeve disses bindende karakter; jf. Supplemento al Bolletino dell'Autorita garante nr. 14/1995 og punkt 29 i de konklusioner, som Autorità drog efter en undersoegelse af de faglige organisationer og organer (»Guida al Diritto« i Il Sole - 24 ore af 8.11.1997, nr. 42, s. 102).

(66) - Jf. eksempelvis BNIC-dommen (fodnote 47), praemis 22, dom af 17.7.1997, sag C-219/95 P, Ferriere Nord mod Kommissionen, Sml. I, s. 4411, praemis 19, og den tidligere dom af 1.2.1978, sag 19/77, Miller mod Kommissionen, Sml. s. 131, praemis 15.

(67) - Jf. eksempelvis dommen i sagen Ferriere Nord mod Kommissionen (fodnote 66), praemis 20, dom af 12.12.1995, sag C-399/93, Oude Luttikhuis m.fl., Sml. I, s. 4515, praemis 18, og de tidligere domme af 30.6.1966, sag 56/65, Société technique minière, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 337, og af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 170.

(68) - Jf. eksempelvis dom af 17.10.1972, sag 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 271, org. ref.: Rec. s. 997, og af 11.7.1985, sag 42/84, Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, praemis 22.

(69) - Punkt 52 i Kommissionens beslutning 93/438 lyder naermere bestemt saaledes: »I betragtning af, at importen i Italien i 1990 udgjorde ca. 25% af vareforbruget og eksporten ca. 18% af bruttonationalproduktet, og at ca. 58% af importen stammer fra faellesskabslande og ca. 59% af eksporten gaar til andre medlemsstater, kan det endvidere konkluderes, at der er tale om en meget betydelig paavirkning af samhandelen.«

(70) - Jf. artikel 163 og 165 i EF's toldkodeks (Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1)) og artikel 381 i Kommissionens gennemfoerelsesforordning (Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2454/93 af 2.7.1993 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (EFT L 253, s. 1)).

(71) - I saadanne tilfaelde skal der enten paa afsendelsesstedet for varen eller paa den indenlandske graensepost indgives en transitangivelse (T2).

(72) - Jf. artikel 91-97 i EF's toldkodeks og artikel 341-380 i Kommissionens gennemfoerelsesforordning (forordning nr. 2454/93).

(73) - I saadanne tilfaelde skal der indgives en transitangivelse (T1) for bl.a. at muliggoere transport under suspension af told, skatter og afgifter af varer, der er indfoert fra et land uden for Faellesskabet.

(74) - Artikel 3 i det i fodnote 41 naevnte direktiv 77/388.

(75) - Artikel 2 i Raadets direktiv 92/12/EOEF af 25.2.1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplaegning og omsaetning heraf samt om kontrol hermed (EFT L 76, s. 1).

(76) - Artikel 33a i sjette momsdirektiv, som aendret ved Raadets direktiv 92/111/EOEF af 14.12.1992 (EFT L 384, s. 47).

(77) - Jf. for saa vidt angaar traktatens artikel 85 eksempelvis dommene i de i fodnote 48 naevnte sager DIP m.fl., praemis 14, Reiff, praemis 14, og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 14, samt dom af 21.9.1988, sag 267/86, Van Eycke, Sml. s. 4769, praemis 16, og af 17.11.1993, sag C-2/91, Meng, Sml. I, s. 5751, praemis 14.

(78) - Jf. dommene i de i fodnote 48 naevnte sager DIP m.fl., praemis 15, Reiff, praemis 14, og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 14, samt den i fodnote 77 naevnte Van Eycke-dom, praemis 16, og dom af 1.10.1987, sag 311/85, VVR, Sml. s. 3801, praemis 10.

(79) - Jeg henleder opmaerksomheden paa, at Domstolen i dom af 11.11.1997, forenede sager C-359/95 P og C-379/95 P, Kommissionen og Frankrig mod Ladbroke Racing, Sml. I, s. 6265, praemis 33, fastslog, at »traktatens artikel 85 og 86 ... saaledes kun [tager] sigte paa konkurrencestridig adfaerd fra virksomhedernes side paa deres eget initiativ ... Saafremt virksomhederne paanoedes en konkurrencestridig adfaerd ved en national lovgivning, eller saafremt denne lovgivning skaber en retlig ramme, som paa sin side beroever dem enhver mulighed for at konkurrere retmaessigt, finder traktatens artikel 85 og 86 ikke anvendelse. I denne situation skyldes begraensningen af konkurrencen ikke, som det forudsaettes i disse bestemmelser, en selvstaendig adfaerd fra virksomhedernes side« (jf. ogsaa den i fodnote 44 naevnte dom i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, praemis 36-72, navnlig praemis 65 og 66 samt praemis 71 og 72). Domstolen fortsatte i praemis 34: »Derimod kan traktatens artikel 85 og 86 finde anvendelse i en situation, hvor der efter den nationale lovgivning fortsat bestaar en mulighed for konkurrence, men hvor denne konkurrence kan hindres, begraenses eller fordrejes ved en selvstaendig adfaerd fra virksomhedernes side ...« I praemis 35 drog Domstolen foelgende konklusion: »Naar Kommissionen undersoeger, om traktatens artikel 85 og 86 kan finde anvendelse paa virksomhedernes adfaerd, tager den forudgaaende vurdering af en national lovgivning, der kan paavirke denne adfaerd, derfor kun sigte paa at afgoere, om der efter denne lovgivning fortsat er mulighed for en konkurrence, som kan hindres, begraenses eller fordrejes ved en selvstaendig adfaerd fra deres side«.

(80) - Praesensformen »udarbejder« maa skulle forstaas imperativisk.

(81) - For denne opfattelse taler, som Kommissionen i oevrigt paapeger, ogsaa det forhold, at CNSD ifoelge gaeldende italiensk lov [artikel 14, litra a) og c), i lov nr. 1612/1960] skal opstille et nationalt register over toldklarerere og traeffe afgoerelse om de klager over de af regionalraadene ivaerksatte disciplinaere sanktioner, som forelaegges det. De befoejelser, som det nationale raad for denne faglige organisation er tillagt - til at opstille et nationalt register over personer, der kan udoeve det paagaeldende erhverv, og til at traeffe afgoerelse om klager over dens regionale raads beslutninger - tillader det saaledes ikke at handle efter eget skoen; kompetencen er bundet, idet der jo er tale om befoejelser, som er af afgoerende betydning for dets eksistens og funktion.

(82) - Det betyder naturligvis ikke, at CNSD ved udoevelsen af sine befoejelser ikke har pligt til at overholde traktatens artikel 85 og mere generelt enhver retsforskrift, der rangerer hoejere end lov nr. 1612/1960.

(83) - Saaledes som det i oevrigt fastslaas i artikel 5 og 6 i CNSD's beslutning af 21.3.1988.

(84) - Jf. fodnote 2.

(85) - Jf. herom den i fodnote 78 naevnte VVR-dom, mod slutningen af praemis 23. Den nationale ret havde i denne sag bl.a. spurgt Domstolen, om den omstaendighed, at en medlemsstat ved lov eller forvaltningsforskrift forpligtede landets rejseagenter til (under straf af sanktioner, som kunne bestaa i tilbagekaldelse af deres autorisation) at overholde de af rejsebureauerne fastsatte priser og tariffer og forboed de samme rejseagenter at dele den provision, som de modtog for salget af rejser, med deres kunder eller at yde disse ristorno - hvilket den betragtede som illoyal konkurrence - var uforenelig med medlemsstaternes forpligtelser i medfoer af traktatens artikel 5 sammenholdt med dens artikel 3, litra f), og artikel 85. Domstolen udtalte, at bestemmelserne herom var uforenelige med medlemsstaternes forpligtelser i medfoer af de naevnte artikler, »saafremt den paagaeldende nationale regel har til formaal eller til foelge at forstaerke virkningerne af aftaler, der strider mod foernaevnte artikel 85«.

(86) - Den paastaar, at det ikke er noget tilfaelde, at tariffen af 16.4.1970 blev offentliggjort i Foglio Inserzione nr. 307 til GURI og ikke, saadan som det var tilfaeldet med tariffen af 21.3.1988, i et ordinaert nummer af den officielle tidende.

(87) - I Domstolens praksis findes henvisninger til en raekke retsakter fra nationale myndigheder, der frembyder paralleller med det ministerielle dekret i denne sag; de paagaeldende retsakter godkendte og forstaerkede dermed virkningerne af en raekke aftaler om luftfartstakster og blev af Domstolen kendt uforenelige med traktatens artikel 5 og 85; jf. dom af 30.4.1986, forenede sager 209/84, 210/84, 211/84, 212/84 og 213/84, Asjes m.fl., Sml. s. 1425, navnlig praemis 76, og dom af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen, Sml. I, s. 803, navnlig praemis 49.

(88) - Som Domstolen tidligere har udtalt netop i Reiff-dommen (jf. fodnote 48), praemis 24.

(89) - Jf. dommene i de i fodnote 48 naevnte sager DIP m.fl., praemis 15, Reiff, praemis 14, og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 14, samt den i fodnote 77 naevnte Van Eycke-dom, praemis 16.

(90) - Saadan forholdt det sig baade i Centro Servizi Spediporto-sagen (jf. fodnote 48, praemis 24 og 25), der vedroerte fastsaettelse af takster for vejgodstransport (i Italien), og DIP-sagen (jf. fodnote 48, praemis 18 og 19), der vedroerte meddelelse af kommunale tilladelser til aabning af forretninger (i Italien).

(91) - Jeg erindrer om, at generaldirektoeren for told og indirekte skatter tidligere var foedt medlem af og fungerede som formand for CNSD, men at bestemmelsen herom blev ophaevet ved lovdekret nr. 331/1992 (artikel 32). Medlemmerne af CNSD vaelges for tre aar og kan genvaelges (artikel 13, stk. 2, i lov nr. 1612/1960).

(92) - Jf. de i fodnote 48 naevnte domme i sagerne Reiff og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft; i disse sager blev tarifnaevnenes medlemmer udpeget af den tyske trafikminister.

(93) - I Centro Servizi Spediporto-sagen (jf. fodnote 48) blev medlemmerne af det centraludvalg, som det drejede sig om, udpeget af den italienske trafikminister.

(94) - Jf. herom eksempelvis de i fodnote 48 naevnte domme i sagerne Reiff, praemis 24, Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft, praemis 23, og Centro Servizi Spediporto, praemis 24.

(95) - Som Kommissionen fremhaever, uimodsagt af den italienske regering, traadte den tidligere tarif, der blev vedtaget den 16.4.1970, i kraft, uden at der forinden var blevet udstedt et ministerielt dekret om den, og CNSD vedtog senere paa eget initiativ og uden ministerens indgriben at forhoeje dens satser (beslutning af 15.12.1989). Ydermere har CNSD, fuldstaendig uafhaengigt, vedtaget at indroemme visse brugergrupper (bl.a. flykurértjenester) undtagelser fra tariffen, saaledes som artikel 6 i dets beslutning af 21.3.1988 bemyndiger det til.

(96) - I de i fodnote 48 naevnte sager Reiff (praemis 22) og Delta Schiffahrts- und Speditionsgesellschaft (praemis 21) havde den tyske trafikminister befoejelse til at lade sin egen afgoerelse traede i stedet for afgoerelsen fra det organ, som havde til opgave at fastsaette den paagaeldende tarif, eller i det mindste til at aendre den foreslaaede tarif.