DOMSTOLENS DOM AF 20. SEPTEMBER 1994. - BESTUUR VAN DE NIEUWE ALGEMENE BEDRIJFSVERENIGING MOD V. A. DRAKE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: CENTRALE RAAD VAN BEROEP - NEDERLANDENE. - SOCIAL SIKRING - GYLDIGHEDEN AF BILAG VI, LITRA I (NU J), PUNKT 4, I FORORDNING (EOEF) NR. 1408/71. - SAG C-12/93.



Samling af Afgørelser 1994 side I-04337



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° invalideforsikring ° saerlige bestemmelser for anvendelse af den nederlandske lovgivning om forsikring mod uarbejdsdygtighed ° kun ret til ydelser for arbejdstagere i beskaeftigelse paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden ° lovlighed

(EOEF-traktaten, art. 48-51; Raadets forordning nr. 1408/71, bilag VI, litra J, punkt 4)

2. Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° ligebehandling ° national forskrift, hvorefter retten til ydelse ved invaliditet er betinget af, at vedkommende har oppebaaret en arbejdsindtaegt i aaret forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden ° objektiv betingelse, der uden forskel gaelder for arbejdstagere i Faellesskabet ° lovlighed

(EOEF-traktaten, art. 51)

Sammendrag

1. Traktatens artikel 48-51 er til hinder for, at arbejdstagere, som har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed, mister de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. En saadan fortabelse ville kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, hvilket vil vaere en hindring for denne frihed. Dette er ikke tilfaeldet for saa vidt angaar punkt 4 i litra I (nu J) i bilag VI til den aendrede forordning nr. 1408/71 vedroerende bestemmelserne for anvendelse af den nederlandske lovgivning om uarbejdsdygtighed, som indebaerer, at en person, der ikke er arbejdstager paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden, ikke har krav paa ydelser ved invaliditet.

En person, som udelukkende har vaeret beskaeftiget i Nederlandene, og som er ophoert med at arbejde foer forsikringsbegivenhedens indtraeden, befinder sig nemlig i samme situation som en person, der paaberaaber sig fri bevaegelighed, og som tidligere har vaeret omfattet saavel af en ordning paa grundlag af forsikringsbegivenheder som en ordning paa grundlag af gradvis erhvervelse af rettigheder.

2. Traktatens artikel 51 og forordning nr. 1408/71 foreskriver alene sammenlaegning af forsikringsperioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, og regulerer ikke betingelserne for fastlaeggelsen af disse perioder. Det tilkommer derfor hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, forudsat at der herved ikke diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere.

Faellesskabsretten er foelgelig ikke til hinder for, at den nationale lovgiver aendrer betingelserne for tilkendelse af en uarbejdsdygtighedspension og derved skaerper dem, idet der indfoeres en supplerende betingelse om, at den paagaeldende har oppebaaret arbejdsindtaegt i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden, naar der er tale om en objektiv betingelse, der uden forskel gaelder for indlandske arbejdstagere og arbejdstagere fra andre medlemsstater.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 5. januar 1993, indgaaet til Domstolen den 14. januar s.aa., har Centrale Raad van Beroep i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et spoergsmaal om gyldigheden af bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter benaevnt "den aendrede forordning nr. 1408/71").

2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en retssag mellem Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging og V. A. Drake vedroerende tildeling af invaliditetsydelser i henhold til den nederlandske lovgivning.

3 I Nederlandene er den tvungne forsikring mod invaliditet reguleret i to love: Algemene Arbeidsongeschiktheidswet af 11. december 1975 (lov om almindelig forsikring mod uarbejdsdygtighed, Stb. 674, herefter benaevnt "AAW") og Wet op de Arbeidsongeschiktheidsverzekering af 18. februar 1966 (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed, Stb. 84, herefter benaevnt "WAO").

4 Ved AAW, der traadte i kraft den 1. oktober 1976, blev der indfoert en tvungen invaliditetsforsikring for alle i Nederlandene bosatte personer. Erhvervelse af ret til ydelser samt beregningen heraf er ikke undergivet betingelser med hensyn til forsikringsperiodernes laengde. Siden den 1. januar 1980 kraeves det dog ifoelge artikel 6, stk. 1 og 2, at forsikrede, der rejser krav om ydelser, i loebet af aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden har haft indtaegter af et vist omfang hidroerende fra eller i forbindelse med erhvervsmaessigt arbejde.

5 Ved WAO, der traadte i kraft den 1. juli 1967, blev der indfoert en tvungen invaliditetsforsikring for arbejdstagere. Retten til ydelse og ydelsernes stoerrelse er ligeledes under denne ordning uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. For at faa tilkendt ydelser i henhold til denne lov er det dog en betingelse, at den paagaeldende er omfattet af denne lovgivning, dvs. at han har loennet beskaeftigelse paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden. I dette tilfaelde har den forsikrede foerst ret til ydelser efter 52 ugers uafbrudt uarbejdsdygtighed. Ydelsens stoerrelse beregnes paa grundlag af invaliditetsgraden og arbejdstagerens dagloen, dog med et maksimum.

6 Paa tidspunktet for hovedsagens faktiske omstaendigheder blev der i tilfaelde af samtidig ansoegning om de paagaeldende ydelser kun tilkendt ydelse i henhold til WAO, saafremt og i det omfang beloebet oversteg AAW-ydelsen. En person, som havde ret til WAO-ydelser, og som, uanset af hvilken grund, ikke kunne goere krav paa AAW-ydelser, havde imidlertid ret til fuld WAO-ydelse.

7 V. A. Drake, en tjekkoslovakisk statsborger, som blev nederlandsk statsborger i henhold til lov af 20. maj 1975, tilbagelagde fra den 24. oktober 1968 til den 5. november 1971 forsikringsperioder paa grundlag af WAO paa i alt tre aar og tolv dage. I tidsrummet fra den 30. november 1971 til den 23. oktober 1980 var han dernaest paa grundlag af beskaeftigelse i Tyskland tilsluttet den tyske invalideforsikringsordning. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Drake fra den 24. oktober 1980 til den 1. juli 1984 ikke har haft beskaeftigelse eller modtaget ydelser, der traeder i stedet for loen i disse to lande.

8 Ved afgoerelse af 24. marts 1986 blev Drake erklaeret invalid efter den tyske lovgivning og fik med virkning fra 1. juli 1984 tilkendt en "Erwerbsunfaehigkeitsrente" paa grundlag af de i Tyskland tilbagelagte forsikringsperioder.

9 Han indgav desuden en ansoegning om invaliditetsydelser i Nederlandene paa grundlag af den loennede beskaeftigelse, han tidligere havde haft der. Selv om den kompetente nederlandske institution, Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging (herefter benaevnt "NAB"), anerkendte, at Drake fra den 1. juli 1984 maatte betragtes som fuldstaendig uarbejdsdygtig efter WAO og AAW, afviste den ansoegningen med den begrundelse, at Drake, da han ikke var arbejdstager paa tidspunktet for uarbejdsdygtighedens indtraeden, ikke havde krav paa WAO-ydelser, og at han, da han ikke havde oppebaaret nogen indtaegt i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden, heller ikke kunne tilkendes AAW-ydelser.

10 Drake indbragte NAB' s afgoerelse for Raad van Beroep, Amsterdam, som gav ham medhold. NAB har anket denne afgoerelse til Centrale Raad van Beroep, som har fundet det noedvendigt, foer den traeffer afgoerelse i sagen, at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:

"Er en ordning som den, der er fastlagt i punkt 4 i bilag VI (Nederlandene) til forordning (EOEF) nr. 1408/71 (som affattet paa det for sagen relevante tidspunkt), i overensstemmelse med bestemmelserne i EOEF-traktaten, navnlig artikel 51, saafremt den kan medfoere, at en (tidligere) arbejdstager efter forordningen ° for at faa ret til invaliditetsydelser i henhold til en medlemsstats lovgivning ° ifoelge national lovgivning skal opfylde en yderligere betingelse (i det konkrete tilfaelde at have oppebaaret arbejdsindtaegt i aaret forud for invaliditetens indtraeden), der ikke gaelder ved anvendelsen af de nationale retsforskrifter, som arbejdstageren i henhold til forordningens artikel 45, stk. 4, (som affattet paa det for sagen relevante tidspunkt) stadig maa anses for at vaere omfattet af?"

11 Indledningsvis bemaerkes, at EOEF-traktatens artikel 51 er affattet saaledes:

"Paa forslag af Kommissionen vedtager Raadet med enstemmighed de foranstaltninger vedroerende social tryghed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, isaer ved at indfoere en ordning, som goer det muligt at sikre vandrende arbejdstagere og deres ydelsesberettigede paaroerende:

a) sammenlaegning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik paa at indroemme og opretholde retten til ydelser og paa beregning af disse

b) betaling af ydelser til personer, der bor inden for medlemsstaternes omraader."

12 Raadet har under henvisning til denne bestemmelse udstedt forordning nr. 1408/71 og forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemfoerelse heraf (EFT 1972 I, s. 149), med det hovedformaal at koordinere de forskellige nationale lovgivninger paa omraadet og at sikre, at arbejdskraftens frie bevaegelighed ikke er til skade for de arbejdstagere, der goer brug heraf, i forhold til de arbejdstagere, der udelukkende er beskaeftigede i en medlemsstat.

13 For saa vidt angaar navnlig ydelser ved invaliditet blev der i artikel 45, stk. 3, i forordning nr. 1408/71 i dens oprindelige affattelse (EFT 1971 II, s. 366) fastsat foelgende:

"Saafremt en medlemsstats lovgivning, som goer tilkendelse af ydelser betinget af, at arbejdstageren er omfattet af denne lovgivning paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, ikke stiller krav om forsikringstid af en vis laengde, hverken i henseende til erhvervelse af ret til ydelser eller til disses beregning, skal enhver arbejdstager, som ikke laengere er omfattet af naevnte lovgivning, ved anvendelsen af bestemmelserne i dette kapitel anses for endnu at vaere omfattet af den paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, saafremt den paagaeldende paa det naevnte tidspunkt er omfattet af en anden medlemsstats lovgivning eller, hvis dette ikke er tilfaeldet, saafremt han kan goere krav paa ydelser efter en anden medlemsstats lovgivning ..."

14 Denne artikel 45, stk. 3, der navnlig skal sikre, at en ordning, hvorefter retten til ydelser erhverves ved at forsikringsbegivenheden indtraeder, kan eksistere sammen med en ordning, hvorefter retten til ydelser gradvist erhverves, dvs. udelukkende er bundet til forsikringsperiodernes laengde, medfoerer principielt, at arbejdstagere, der oppebaerer invaliditetsydelser efter en anden medlemsstats lovgivning, ligeledes kan kraeve nederlandske ydelser i henhold til WAO.

15 Derefter blev der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981, der udvidede forordning (EOEF) nr. 1408/71 til at omfatte selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (EFT L 143, s. 1), indfoert bilag VI, litra I (nu litra J), punkt 4. For saa vidt angaar anvendelsen af den nederlandske lovgivning om forsikring mod uarbejdsdygtighed fremgaar det af den naevnte bestemmelse, at den kompetente institution skal fastsaette kontantydelsernes stoerrelse

° i overensstemmelse med WAO, "saafremt den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden med invaliditet til foelge indtraadte, var arbejdstager i henhold til forordningens artikel 1, litra a,)" (litra a)), og

° i henhold til AAW, "saafremt den paagaeldende paa det tidspunkt, hvor uarbejdsdygtigheden med invaliditet til foelge indtraadte, ikke var arbejdstager i henhold til forordningens artikel 1, litra a)," (litra b)).

Samtidig aendredes artikel 45, stk. 3, til artikel 45, stk. 4.

16 Efter indfoerelsen af bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, har alene de arbejdstagere, der har en beskaeftigelse paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, ret til ydelser i henhold til WAO. Det er saaledes ikke laengere tilstraekkeligt, at de kan goere ret til ydelser i henhold til en anden medlemsstats lovgivning gaeldende. Desuden kan de paagaeldende, der ikke laengere er beskaeftigede paa tidspunktet for forsikringsbegivenhedens indtraeden, i henhold til punkt 4, litra b), i bilag VI kun rejse krav om ydelser i henhold til AAW, hvorefter det kraeves, at de har haft en naermere bestemt indtaegt hidroerende fra eller i forbindelse med udfoerelse af et arbejde i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden.

17 Det fremgaar af den paagaeldende lovgivning og forelaeggelseskendelsen, at den forelaeggende ret i to henseender finder det tvivlsomt, om bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, i forordning nr. 1408/71 er gyldig.

18 For det foerste oensker den oplyst, om bestemmelsen lovligt kan begraense raekkevidden af artikel 45, stk. 4, i den aendrede forordning nr. 1408/71, for saa vidt der derved indfoeres et nyt kriterium ° nemlig arbejdstagerens status ved uarbejdsdygtighedens indtraeden ° ved afgoerelsen i henhold til denne bestemmelse af, paa grundlag af hvilken nederlandsk lov, WAO eller AAW, en ret til ydelser kan erhverves.

19 For det andet oensker den forelaeggende ret oplyst, om det er lovligt, at der ved bilag VI, litra I (nu J), punkt 4 ° der paa dette punkt henviser til den nederlandske lovgivning ° indfoeres en yderligere betingelse, saasom et krav om en vis arbejdsindtaegt i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden, da en saadan betingelse ikke gaelder ved anvendelsen af de nationale retsforskrifter, som den paagaeldende arbejdstager i henhold til artikel 45, stk. 4, i den aendrede forordning nr. 1408/71 stadig maa anses for at vaere omfattet af.

Spoergsmaalets foerste led

20 For saa vidt angaar spoergsmaalets foerste led bemaerkes, at der ikke findes en rangorden mellem paa den ene side bestemmelserne i den aendrede forordning nr. 1408/71 og paa den anden side bestemmelserne i bilag VI. Samtlige bestemmelser er nemlig vedtaget i medfoer af traktatens artikel 51 og skal saaledes fortolkes under ét i lyset af formaalet med denne artikel, som er at gennemfoere den stoerst mulige grad af fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Faellesskabets grundlag (jf. dom af 2.5.1990, sag C-293/88, Winter-Lutzins, Sml. I, s. 1623, praemis 13, og af 30.3.1993, sag C-282/91, De Wit, Sml. I, s. 1221, praemis 16).

21 Spoergsmaalet er derfor begraenset til, om bestemmelserne for anvendelse af den nederlandske lovgivning om uarbejdsdygtighed, der er fastsat i litra I (nu J), punkt 4, i bilag VI til den aendrede forordning nr. 1408/71, er forenelige med dette formaal.

22 Hertil bemaerkes, at traktatens artikel 48-51 er til hinder for, at arbejdstagere, som har gjort brug af deres ret til fri bevaegelighed, skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning. Dette ville kunne afholde EF-arbejdstagere fra at udoeve deres ret til fri bevaegelighed, hvilket vil vaere en hindring for virkeliggoerelsen af dette princip (jf. dom af 9.12.1993, forenede sager C-45/92 og C-46/92, Lepore og Scamuffa, Sml. I, s. 6497, praemis 21).

23 Dette er ikke tilfaeldet for saa vidt angaar punkt 4 i litra I (nu J) i bilag VI til den aendrede forordning nr. 1408/71.

24 En person, som udelukkende har vaeret beskaeftiget i Nederlandene, og som er ophoert med at arbejde foer forsikringsbegivenhedens indtraeden, befinder sig nemlig i samme situation som en person, der paaberaaber sig fri bevaegelighed, og som tidligere har vaeret omfattet saavel af en ordning paa grundlag af forsikringsbegivenheder som en ordning paa grundlag af gradvis erhvervelse af rettigheder. Den situation, som en person som Drake befinder sig i, skyldes saaledes ikke, at vedkommende paaberaaber sig arbejdskraftens frie bevaegelighed, der er sikret i artikel 48, men at den paagaeldende er ophoert med at arbejde foer uarbejdsdygtighedens indtraeden.

25 Herefter er bestemmelserne om anvendelse af den nederlandske lovgivning om uarbejdsdygtighed i bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, litra a), i den aendrede forordning nr. 1408/71 ikke i strid med traktatens artikel 48-51.

Spoergsmaalets andet led

26 For saa vidt angaar det andet led af det spoergsmaal, som den nationale ret har forelagt, nemlig om det er lovligt at indfoere en yderligere betingelse, som f.eks. at vedkommende har oppebaaret en vis arbejdsindtaegt i aaret forud for uarbejdsdygtighedens indtraeden, er det tilstraekkeligt at bemaerke, at ifoelge Domstolens faste praksis foreskriver traktatens artikel 51 og forordning nr. 1408/71 udelukkende sammenlaegning af forsikringsperioder, som er tilbagelagt i forskellige medlemsstater; den regulerer ikke betingelserne for fastlaeggelsen af disse forsikringsperioder. Det tilkommer hver medlemsstat i lovgivningen at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, forudsat at der ikke herved diskrimineres mellem statens egne borgere og andre medlemsstaters borgere (jf. dom af 4.10.1991, sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, praemis 15).

27 Foelgelig er faellesskabsretten ikke til hinder for, at den nationale lovgiver kan aendre betingelserne for tilkendelse af en uarbejdsdygtighedspension, selv om de herved skaerpes, blot de fastsatte betingelser ikke medfoerer nogen aabenlys eller skjult forskelsbehandling af EF-arbejdstagere.

28 Det af den nederlandske lovgiver fastsatte indtaegtskrav for at faa tilkendt en ydelse i henhold til AAW er en objektiv betingelse, der uden forskel gaelder for indenlandske arbejdstagere og arbejdstagere fra andre medlemsstater. Faellesskabsretten er saaledes ikke til hinder for, at kravet indfoeres som betingelse for tilkendelse af en nederlandsk uarbejdsdygtighedspension.

29 Herefter maa det forelagte spoergsmaal besvares med, at gennemgangen heraf intet har frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, i den aendrede forordning nr. 1408/71.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

30 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske regering og af den graeske regering samt af Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 5. januar 1993, for ret:

Gennemgangen af det forelagte spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af bilag VI, litra I (nu J), punkt 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983.