Domstolens Dom (Første Afdeling) af 12. november 1996. - Girish Ojha mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Tjenestemand - Placering uden for Fællesskabet - Forflyttelse i tjenestens interesse - Annullationssøgsmål - Erstatning for ikke-økonomisk skade. - Sag C-294/95 P.



Samling af Afgørelser 1996 side I-05863



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Tjenestemaend ° bebyrdende afgoerelse ° omplacering ° begrundelsespligt ° omfang

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 25, stk. 2)

2. Tjenestemaend ° organisation af tjenestegrene ° placering af personalet ° administrationens skoensbefoejelse ° graenser ° tjenestens interesse ° overholdelse af overensstemmelsen mellem stilling og loenklasse

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 7, stk. 1)

3. Appel ° anbringender ° praemisser til en dom i strid med faellesskabsretten ° domskonklusion baseret paa andre retlige grunde ° forkastelse

4. Tjenestemaend ° administrationens bistandspligt ° betingelser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 24)

5. Tjenestemaend ° afgoerelse, som paavirker en tjenestemands tjenesteretlige stilling ° hensyntagen til forhold, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe ° retsstridigt

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 26)

6. Tjenestemaend ° afgoerelse, som paavirker en tjenestemands tjenesteretlige stilling ° hensyntagen til forhold, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe ° afgoerende indflydelse ° annullation ° betingelser

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 26)

Sammendrag

1. En bebyrdende afgoerelse er tilstraekkeligt begrundet, naar den er truffet under omstaendigheder, som er tjenestemanden bekendt, og som goer det muligt for ham at forstaa, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for ham. Dette er tilfaeldet, naar der, foer der traeffes afgoerelse om en omplacering i tjenestens interesse, er tilsendt den paagaeldende en skrivelse og foert samtaler med ham, hvorunder de overordnede har forklaret ham situationen og angivet grundene til den paataenkte omplacering, og naar den paagaeldende tjenestemand har haft mulighed for at fremsaette sine indvendinger over for den afgoerelse, hvorved han blev paalagt at traeffe de noedvendige foranstaltninger til sin flytning.

2. Faellesskabets institutioner har et vidt skoen ved organisationen af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og ° under hensyntagen til disse opgaver ° ved placeringen af det personale, som de har til raadighed, dog paa den betingelse, at denne placering sker med respekt af overensstemmelsen mellem stilling og loenklasse.

Interne modsaetningsforhold mellem de ansatte, som er skadelige for tjenestens gnidningsloese funktion, kan begrunde, at en tjenestemand forflyttes i tjenestens interesse. En saadan foranstaltning kan endog traeffes, uanset hvem der baerer ansvaret for de paagaeldende episoder.

Dette gaelder i endnu hoejere grad, naar der er tale om en tjenestegrens eksterne forhold, navnlig naar den paagaeldende tjenestegren er tildelt diplomatiske opgaver. Det saeregne ved diplomatiske opgaver er nemlig at forebygge enhver spaending og at neddaempe dem, der ikke desto mindre kan taenkes at opstaa. Det er derfor et tvingende krav, at personer, som er paalagt diplomatiske opgaver, nyder tillid udadtil. Hvis denne tillid svigter, hvad grunden hertil end kan vaere, er den paagaeldende tjenestemand ikke laengere i stand til at varetage saadanne opgaver. For at undgaa, at de bebrejdelser, som rettes mod den paagaeldende tjenestemand, breder sig til hele den paagaeldende tjenestegren, er det i overensstemmelse med god forvaltning, at institutionen hurtigst muligt traeffer foranstaltninger med henblik paa, at den paagaeldende fjernes.

3. Selv om praemisserne til en af Rettens domme strider mod faellesskabsretten, skal appellen forkastes, naar domskonklusionen fremgaar at vaere baseret paa andre retlige grunde.

4. Naar der kan traeffes beslutning om at forflytte eller omplacere en tjenestemand, saafremt dette er noedvendigt af hensyn til tjenestens interesse, alene fordi der er indgivet klager over den paagaeldende, kan institutionen ikke bebrejdes at have truffet en saadan foranstaltning uden forinden at have ivaerksat en undersoegelse til efterproevelse af, om klagerne var berettigede. I saa fald kan den omstaendighed, at institutionen i givet fald har forsoemt at opfylde sin bistandspligt i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 24, alene medfoere annullation af afslaget paa at yde den paagaeldende den oenskede bistand og i givet fald udgoere en tjenestefejl, som kan paafoere Faellesskabet ansvar.

5. En afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden, som beroerer en tjenestemands tjenesteretlige stilling og karriere, maa ikke traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved hans adfaerd, der ikke er omtalt i hans personlige aktmappe, og som han ikke er blevet gjort bekendt med.

En afgoerelse om omplacering af en tjenestemand vil i sagens natur beroere den paagaeldendes tjenesteretlige stilling, da den aendrer hans tjenestested og vilkaarene for udoevelsen af hans funktioner og disses karakter. Endvidere kan afgoerelsen have betydning for tjenestemandens karriere, da den kan paavirke hans fremtidsudsigter inden for tjenesten, idet visse hverv, selv om de har samme loenmaessige indplacering, lettere kan medfoere en forfremmelse end andre paa grund af opgavernes karakter.

Retten har derfor tilsidesat vedtaegtens artikel 26 ved at fastslaa dels, at denne bestemmelse har til formaal at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden, som beroerer hans tjenesteretlige stilling og karriere, traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved hans adfaerd, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe, dels, at afgoerelsen om omplacering netop ikke beroerte tjenestemandens tjenesteretlige stilling eller karriere. Retten har navnlig tilsidesat vedtaegtens artikel 26, stk. 2, ved at antage, at dokumenter, som ikke var meddelt den paagaeldende tjenestemand, og som vedroerte hans adfaerd i tjenesten, kunne goeres gaeldende mod ham.

6. Tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 26 kan kun medfoere annullation af en afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden, som paavirker tjenestemandens tjenesteretlige stilling og karriere, saafremt det godtgoeres, at de paagaeldende dokumenter vedroerende tjenestemandens adfaerd, som ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe, og som han ikke er blevet gjort bekendt med, har haft en afgoerende indflydelse paa afgoerelsen.

Den omstaendighed alene, at visse dokumenter ikke er blevet indsat i den personlige aktmappe, kan ikke retfaerdiggoere en annullation af en bebyrdende afgoerelse, saafremt tjenestemanden faktisk er blevet gjort bekendt med dokumenterne. Det fremgaar nemlig af vedtaegtens artikel 26, stk. 2, at det kun er de dokumenter vedroerende en tjenestemands kvalifikationer, indsats eller adfaerd, som han ikke er blevet gjort bekendt med paa forhaand, som det er udelukket at goere gaeldende mod ham, og at denne bestemmelse ikke omfatter de dokumenter, der endnu ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe, men som han er blevet gjort bekendt med.

Parter

I sag C-294/95 P,

Girish Ojha, tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, ved advokat E.H. Pijnacker Hordijk, Amsterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat L. Frieden, 62, avenue Guillaume,

appellant,

angaaende appel af dom afsagt den 6. juli 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Foerste Afdeling) i sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 497), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne dom,

den anden part i appelsagen er:

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved A.M. Alves Vieira, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat D. Waelbroeck, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

har

DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)

sammensat af D.A.O. Edward, som fungerende afdelingsformand, og dommerne P. Jann og M. Wathelet (refererende dommer),

generaladvokat: P. Léger

justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der i retsmoedet den 13. juni 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af G. Ojha ved advokat E.H. Pijnacker Hordijk og advokat K. Coppenholle, Bruxelles, og af Kommissionen ved A.M. Alves Vieira, bistaaet af advokat D. Waelbroeck,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 4. juli 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. september 1995 har Girish Ojha i medfoer af EF-statuttens artikel 49 og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne for Domstolen ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans den 6. juli 1995 afsagt dom (sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 497, herefter "den appellerede dom"), hvorved Retten i Foerste Instans frifandt Kommissionen for appellantens paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 20. oktober 1992, hvorved appellanten i tjenestens interesse med fremskyndelse blev omplaceret til Bruxelles (herefter "den anfaegtede afgoerelse").

2 Det fremgaar af Rettens konstateringer, at Girish Ojha, som er tjenestemand i loenklasse A5 i Kommissionens Generaldirektorat for Beskaeftigelse, Arbejdsmarkedsrelationer og Sociale Anliggender (GD V) i Bruxelles, den 15. august 1991 blev placeret ved Kommissionens delegation i Dacca (Bangladesh) for at varetage en stilling som konsulent og supervisor af udviklings- og hjaelpeprojekter.

3 Ved skrivelse af 8. maj 1992 underrettede direktoer Fossati i direktoratet "Asien" i Kommissionens Generaldirektorat for Forbindelser med Tredjelande (GD I), appellanten om, at han havde modtaget fire klager fra henholdsvis Bangladesh' regering, Verdensbanken og to europaeiske firmaer, hvori man bebrejdede Girish Ojha at have udvist en upassende adfaerd ved udoevelsen af sine funktioner.

4 Dette besvarede appellanten ved at tilsende Fossati eller chefen for delegationen i Dacca, Bailly, en raekke telefaxer og skrivelser i perioden mellem den 15. og den 28. juni og mellem den 11. og 18. juli 1992.

5 Den 13. juli 1992 underrettede generaldirektoeren for Nord/Syd-forbindelserne i GD I, Prat, appellanten om, at han agtede at anmode om, at denne blev omplaceret til Bruxelles, idet han understregede, at denne foranstaltning hverken var en disciplinaer sanktion eller skyldtes en negativ vurdering af appellantens faglige kvalifikationer i henseende til hans evne til at udarbejde oplaeg og foretage analyser. Han var blot af den opfattelse, at appellantens evner kunne udnyttes bedre inden for Kommissionen end i en delegation, hvor han ikke havde udvist den evne til at tilpasse sig til et diplomatisk miljoe, som man kunne forvente af ham.

6 Trods de forklaringer, som appellanten afgav den 7. august over for generaldirektoerens assistent, Lipman, den 7. september over for sin direktoer og den 9. september over for sin generaldirektoer i Bruxelles, fastholdt denne Generaldirektoratets anmodning om omplacering af appellanten. Den 9. oktober 1992 besluttede generaldirektoeren for Personale og Administration og generaldirektoeren for GD I i overensstemmelse med en udtalelse fra turnusudvalget af 22. september 1992 ° som var nedsat ved Kommissionens meddelelse af 26. juli 1988 om "vejledning vedroerende den nye turnusordning for personalet uden for Faellesskabet" ° at paalaegge appellanten at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at vende tilbage til Bruxelles med virkning fra den 1. november 1992.

7 Den 19. oktober 1992 indbragte Ojha denne afgoerelse for turnusudvalget. Ved skrivelse af 20. oktober gav generaldirektoeren for Personale og Administration appellanten meddelelse om, at udvalget havde forkastet hans appel, og at generaldirektoeren som foelge heraf i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed havde truffet beslutning om i tjenestens interesse at omplacere appellanten til Bruxelles med virkning fra den 1. november s.aa.

8 Efter at have indgivet en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter "vedtaegten") anlagde appellanten den 1. juni 1993 sag ved Retten i Foerste Instans til proevelse af den stiltiende afgoerelse om afvisning af hans klage, som maatte anses for truffet den 1. marts 1993.

9 Under sagen ved Retten i Foerste Instans nedlagde Ojha paastand om annullation af den anfaegtede afgoerelse og, om noedvendigt, annullation af afgoerelsen af 9. oktober 1992. Han paastod endvidere Kommissionen tilpligtet at betale ham 500 000 BFR i erstatning for den ikke-oekonomiske skade, som han haevdede at have lidt, samt tilpligtet at betale sagens omkostninger.

10 Til stoette for sine paastande fremfoerte han fire anbringender, nemlig at der forelaa en tilsidesaettelse for det foerste af turnusproceduren og begrundelsespligten, for det andet af omsorgspligten, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og kontradiktionsprincippet, for det tredje af tjenestemandsvedtaegtens artikel 24 og 26, og for det fjerde af vedtaegtens artikel 86 ff. Disse anbringender gengives kun i det omfang, de har relevans for appelsagen.

11 For det foerste haevdede appellanten, at den anfaegtede afgoerelse var utilstraekkeligt begrundet. Den begraensede sig nemlig til at fastslaa, at appellanten havde vist sig uegnet til at varetage opgaver af diplomatisk karakter, men burde have indeholdt en mere indgaaende begrundelse for omplaceringen af appellanten, da denne ikke havde karakter af en normal turnusforflyttelse.

12 For det andet haevdede appellanten, at Kommissionen havde tilsidesat hans ret til kontradiktion, idet den trods hans gentagne opfordringer herom undlod at meddele ham de dokumenter, som havde dannet grundlag for dens afgoerelse om omplaceringen. Kommissionen havde saaledes ikke tilsendt appellanten de fire klager, som direktoer Fossati i GD I havde naevnt i sin skrivelse af 8. maj 1992, men kun givet ham et resumé heraf. Appellanten havde heller ikke paa noget tidligere tidspunkt faaet meddelelse om visse af de dokumenter, som var vedlagt svarskriftet.

13 For det tredje haevdede appellanten, at Kommissionen havde tilsidesat vedtaegtens artikel 24, stk. 1, ved at have vedtaget den anfaegtede afgoerelse paa foranledning af de beskyldninger, som var rettet imod ham, uden at Kommissionen havde foretaget nogen undersoegelse. Vedtaegtens artikel 24, stk. 1, er affattet saaledes:

"Faellesskaberne yder deres tjenestemaend bistand, isaer ved retsforfoelgning mod personer, der har fremsat trusler, kraenkelser, injurier, aereroerige beskyldninger eller foretaget angreb paa person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie paa baggrund af hans stilling eller hverv."

14 Ifoelge appellanten var Kommissionen efter vedtaegtens artikel 24 forpligtet til at ivaerksaette en undersoegelse for at genoprette appellantens faglige omdoemme, som havde lidt skade paa grund af de uberettigede beskyldninger (jf. dom af 11.7.1974, sag 53/72, Guillot mod Kommissionen, Sml. s. 791, praemis 3, og af 18.10.1976, sag 128/75, N. mod Kommissionen, Sml. s. 1567, praemis 10 og 15).

15 For det fjerde haevdede appellanten, at Kommissionen havde tilsidesat vedtaegtens artikel 26, hvis stk. 1 og stk. 2 er affattet saaledes:

"Akterne vedroerende den enkelte tjenestemand skal omfatte:

a) samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold, samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd

b) tjenestemandens bemaerkninger til disse dokumenter.

Alle dokumenter skal registreres, nummereres og indsaettes fortloebende; institutionen kan ikke mod en tjenestemand paaberaabe sig eller goere gaeldende de under litra a) naevnte dokumenter, medmindre tjenestemanden er blevet gjort bekendt med dem, foer de blev indsat i akterne."

16 Appellanten gjorde i den forbindelse gaeldende, at chefen for delegationen i Bangladesh, Bailly, efter at myndighederne i Bangladesh havde rettet de omhandlede beskyldninger mod appellanten, havde tilsendt Kommissionen i Bruxelles en rapport af 21. marts 1992 om appellantens adfaerd uden at goere ham bekendt dermed, og uden at der blev indsat en kopi heraf i hans personlige aktmappe.

Den appellerede dom

17 Hvad angaar det foerste anbringende fastslog Retten i dommens praemis 59, at formaalet med forpligtelsen til at begrunde en bebyrdende afgoerelse er at saette den paagaeldende i stand til at vurdere, om afgoerelsen er ulovlig, og at give Faellesskabets retsinstanser mulighed for at udoeve legalitetskontrol med den anfaegtede afgoerelse.

18 Endvidere fremhaevede Retten i praemis 60, at begrundelsespligtens omfang i hvert enkelt tilfaelde maa vurderes efter de konkrete omstaendigheder i sagen (Domstolens dom af 21.6.1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, praemis 36, og af 13.12.1989, i sag C-169/88, Prelle mod Kommissionen, Sml. s. 4335, praemis 9). Navnlig maa en afgoerelse anses for tilstraekkeligt begrundet, naar tjenestemanden kender den sammenhaeng, hvori afgoerelsen er truffet, saaledes at han har mulighed for at forstaa raekkevidden heraf (Domstolens dom af 29.10.1981, sag 125/80, Arning mod Kommissionen, Sml. s. 2539).

19 Hvad angaar den foreliggende sag, fremhaevede Retten i den appellerede doms praemis 61, at appellanten, foer den anfaegtede afgoerelse blev truffet, var blevet underrettet om planerne vedroerende hans omplacering af generaldirektoerens assistent, Lipman, og senere ved en skrivelse fra Prat af 13. juli 1992. Desuden blev der foert flere samtaler herom i perioden mellem den 7. august og den 9. september 1992 mellem appellanten, paa den ene side, og Lipman, Fossati og Prat, paa den anden side. Endelig havde sagsoegeren mulighed for at fremfoere sine argumenter i den skrivelse af 19. oktober 1992, hvorved han appellerede afgoerelsen af 9. oktober 1992 om hans omplacering.

20 Retten fandt derfor, at appellanten havde vaeret i stand til at vurdere den anfaegtede afgoerelses berettigelse og hensigtsmaessigheden i at anlaegge sag til dens proevelse, og fastslog i dommens praemis 62, at afgoerelsens begrundelse var tilstraekkelig.

21 Hvad angaar den paastaaede tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet og af vedtaegtens artikel 24 bemaerkede Retten i praemis 81, at Faellesskabets institutioner raader over et vidt skoen ved tilrettelaeggelsen af deres tjenestegrene og ved placeringen af deres personale med henblik paa opfyldelsen af de opgaver, som paahviler institutionerne, som dog er betinget af, at placeringen af de ansatte sker i tjenestens interesse og under overholdelse af princippet om stillingers ligevaerdighed. Retten fremhaevede endvidere, at naar den trufne foranstaltning ikke beroerer tjenestemandens vedtaegtsmaessige stilling eller strider mod princippet om overensstemmelse mellem loenklasse og stilling, er administrationen ikke forpligtet til at hoere den paagaeldende forinden (dom af 7.3.1990, forenede sager C-116/88 og C-149/88, Hecq mod Kommissionen, Sml. I, s. 599, praemis 14).

22 Endvidere bemaerkede Retten i praemis 83, at forflyttelsen af en tjenestemand med henblik paa at bringe en administrativ situation til ophoer, som er blevet utaalelig, udgoer en foranstaltning, som er truffet i tjenestens interesse, og at en afgoerelse om omplacering af en tjenestemand, som medfoerer, at han mod sin vilje maa flytte til et andet tjenestested, skal traeffes med den noedvendige paapasselighed og med saerlig stor omhu, navnlig under hensyntagen til den paagaeldende tjenestemands personlige interesse (Domstolens ovennaevnte dom af 7.3.1990 i sagen Hecq mod Kommissionen, praemis 22 og 23, og Rettens dom af 8.6.1993, sag T-50/92, Fiorani mod Parlamentet, Sml. II, s. 555, praemis 35).

23 Retten udtalte i praemis 85, at den anfaegtede foranstaltning om appellantens omplacering maatte antages at vaere truffet udelukkende for at sikre, at Kommissionens delegation i Dacca fungerede gnidningsloest, og navnlig af hensyn til institutionens eksterne relationer med det paagaeldende tredjeland.

24 Det fremgik nemlig af flere af de dokumenter, som var fremlagt i sagen, at situationen inden for delegationen var meget spaendt, og at sagsoegerens adfaerd var blevet paatalt i flere klager. I den forbindelse fandt Retten, at den omstaendighed alene, at der var indgivet klager over appellanten, uanset om disse i oevrigt var berettigede, i sig selv kunne begrunde, at der i tjenestens interesse blev truffet afgoerelse om at omplacere ham til institutionens hjemsted.

25 Desuden bemaerkede Retten i praemis 85, at den anfaegtede afgoerelse ikke medfoerte nogen aendring i appellantens loenklasse eller beroerte hans vedtaegtsmaessige stilling, men var begrundet med, at appellanten ikke havde godtgjort at have de noedvendige egenskaber til udfoerelse af opgaver af diplomatisk karakter, uden at hans faglige kvalifikationer i oevrigt var draget i tvivl. Der var ikke indledt nogen disciplinaer procedure mod appellanten for disse forhold.

26 Da den anfaegtede foranstaltning var truffet i tjenestens interesse og ikke var nogen disciplinaer sanktion, ligesom den ikke beroerte appellantens vedtaegtsmaessige stilling, fandt Retten i praemis 86, at appellanten ikke med foeje kunne paaberaabe sig, at hans ret til kontradiktion var blevet tilsidesat (jf. ovennaevnte dom i sagen Fiorani mod Parlamentet, praemis 36, ovennaevnte dom i sagen Arning mod Kommissionen, praemis 17, og ovennaevnte dom af 7.3.1990, i sagen Hecq mod Kommissionen, praemis 14).

27 Til stoette for at forkaste anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 24 henviste Retten endvidere til, at den anfaegtede afgoerelse var en foranstaltning, som var truffet i tjenestens interesse.

28 Retten antog i praemis 89, at naar der er fremsat alvorlige beskyldninger vedroerende en tjenestemands faglige haederlighed, er Kommissionen efter vedtaegtens artikel 24 kun forpligtet til at traeffe de noedvendige egnede foranstaltninger til konstatering af, om beskyldningerne er begrundede, saafremt den beslutter at indlede disciplinaersag mod den paagaeldende tjenestemand. Naar Kommissionen derimod, som i den foreliggende sag, beslutter, at der ikke er grund til at tage hensyn til de beskyldninger, som er rejst mod den paagaeldende tjenestemand, og at disse ikke er til skade for hans faglige haederlighed, er en saadan beslutning efter Domstolens praksis ensbetydende med, at beskyldningerne mod appellanten er blevet forkastet, saaledes at hans faglige omdoemme er blevet genoprettet (jf. ovennaevnte dom i sagen N. mod Kommissionen, praemis 13, 14 og 15).

29 Hvad angaar den paastaaede tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26, bemaerkede Retten i praemis 102, at vedtaegtens artikel 26 har til formaal at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden, som beroerer hans tjenesteretlige stilling, traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved hans adfaerd, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe (Rettens dom af 5.12.1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, praemis 78, af 30.11.1993, sag T-76/92, Tsirimokos mod Parlamentet, Sml. II, s. 1281, praemis 33, 34 og 35, og af 9.2.1994, sag T-109/92, Lacruz Bassols mod Domstolen, Sml. Pers. II, s. 105, praemis 68). Da den anfaegtede afgoerelse var en foranstaltning, som var truffet i tjenestens interesse, og ikke havde karakter af en disciplinaer sanktion eller foranstaltning, som beroerte appellantens tjenesteretlige stilling eller karriere, kunne appellanten ikke med foeje paaberaabe sig, at vedtaegtens artikel 26 var tilsidesat.

30 Som foelge heraf frifandt Retten i praemis 108 i det hele Kommissionen for annullationssoegsmaalet. Den frifandt endvidere i praemis 131 Kommissionen for erstatningspaastanden, da anbringendet om, at Kommissionens adfaerd var retsstridig, var baseret paa de samme klagepunkter, som var fremfoert til stoette for annullationssoegsmaalet. Endelig tilpligtede Retten i praemis 137 Kommissionen til ud over sine egne omkostninger at betale halvdelen af appellantens, da Kommissionen paa grund af sin adfaerd efter vedtagelsen af den anfaegtede afgoerelse havde bidraget til, at sagen var blevet anlagt.

Appellen

31 Under appelsagen til proevelse af den appellerede dom har appellanten nedlagt foelgende paastande:

° Rettens dom ophaeves.

° Den anfaegtede afgoerelse annulleres.

° Sagen hjemvises til Retten med henblik paa, at den traeffer fornyet afgoerelse vedroerende appellantens paastand om erstatning for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt paa grund af den anfaegtede afgoerelse.

° Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne ved begge instanser.

32 Kommissionen har under appelsagen nedlagt paastand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.

33 Under appelsagen har appellanten fremfoert en raekke klagepunkter vedroerende den appellerede dom, som kan grupperes i foelgende seks anbringender:

° Retsvildfarelse og vildfarelse i begrundelsen med hensyn til omfanget af den begrundelsespligt, som paahviler Kommissionen.

° Retsvildfarelse, idet Retten antog, at den omstaendighed alene, at der var indgivet klager over appellanten, uanset om disse i oevrigt var berettigede, kunne begrunde, at appellanten blev omplaceret udelukkende i tjenestens interesse.

° Retsvildfarelse, idet Retten i strid med vedtaegtens artikel 24 forsoemte at tage hensyn til sagsoegerens personlige interesser.

° Tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26, idet Retten tiltraadte, at dokumenter, som ikke var indeholdt i appellantens personlige aktmappe, kunne paaberaabes mod ham.

° Uberettiget indsnaevring af kontradiktionsprincippets anvendelsesomraade.

° Retten tog uberettiget hensyn til visse dokumenter.

Foerste anbringende

34 Appellanten har gjort gaeldende, at det er fejlagtigt, naar Retten har antaget, at den anfaegtede afgoerelse var tilstraekkelig begrundet. De oplysninger, som Kommissionen baserede sig paa under hele proceduren, var nemlig de samme, som foerte til vedtagelsen af afgoerelsen om omplacering. Trods appellantens gentagne anmodninger naegtede Kommissionen imidlertid stedse at tilsende ham de klager, hvorpaa den havde baseret sin afgoerelse, og gav ham kun et mundtligt resumé heraf.

35 Herom bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at en afgoerelse er tilstraekkeligt begrundet, naar den er truffet under omstaendigheder, som er tjenestemanden bekendt, og saaledes goer det muligt for ham at forstaa, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for ham (jf. ovennaevnte dom i sagen Arning mod Kommissionen, praemis 13, og ovennaevnte dom af 7.3.1990 i sagen Hecq mod Kommissionen, praemis 26).

36 Hvad dette angaar, fremgaar foelgende omstaendigheder af den appellerede dom:

° Appellanten blev ved skrivelse af 8. maj 1992 underrettet om, at der var indgivet fire klager, hvori han haevdedes at have udvist en upassende adfaerd i forbindelse med udoevelsen af sine funktioner ved delegationen i Dacca.

° Appellanten besvarede ved en raekke telefaxer og skrivelser, fremsendt i perioden mellem den 15. og 28. juni og mellem den 11. og 18. juli 1992 de mod ham rettede bebrejdelser, som han herved var blevet gjort bekendt med.

° Generaldirektoeren for Nord/Syd-forbindelserne i GD I underrettede den 13. juli 1992 appellanten om, at han agtede at anmode om, at denne blev omplaceret til Bruxelles, idet han understregede, at denne foranstaltning hverken var en disciplinaer sanktion eller skyldtes en negativ vurdering af hans faglige kvalifikationer i henseende til hans evne til at udarbejde oplaeg og foretage analyser, men var resultatet af en konstatering af, at hans evner kunne udnyttes bedre i en tjenestegren inden for Kommissionen end i en delegation, hvor han ikke havde udvist den evne til at tilpasse sig et diplomatisk miljoe, som man havde forventet.

° Appellanten afgav forklaring over for generaldirektoerens assistent den 7. august 1992, over for sin direktoer den 7. september 1992 og over for sin generaldirektoer i Bruxelles den 9. september 1992.

° Under appellen af afgoerelsen til turnusudvalget fremfoerte appellanten de argumenter, som han havde at indvende mod afgoerelsen om omplacering.

37 Under disse forhold har Retten med foeje antaget, at appellanten var i stand til at vurdere den anfaegtede afgoerelses lovlighed og hensigtsmaessigheden i at anlaegge sag til proevelse heraf.

38 Det foerste anbringende maa derfor forkastes.

Andet anbringende

39 Appellanten har gjort gaeldende, at Retten har gjort sig skyldig i en retsvildfarelse og en vildfarelse i begrundelsen ved at antage, at alene den omstaendighed, at der var indgivet klager over sagsoegeren, uanset om de var berettigede, kunne begrunde, at Kommissionen omplacerede appellanten i tjenestens interesse. Efter appellantens opfattelse findes der ikke nogen retsregler, som kan begrunde en saadan afgoerelse, der desuden er i strid med retssikkerhedsprincippet og princippet om god retspleje.

40 Herom bemaerkes, at Faellesskabets institutioner efter Domstolens praksis har et vidt skoen ved organisationen af deres tjenestegrene, alt efter de opgaver, som er overdraget dem, og ° under hensyntagen til disse opgaver ° ved placeringen af det personale, som de har til raadighed, dog paa den betingelse, at denne placering sker med respekt af overensstemmelsen mellem stilling og loenklasse (jf. ovennaevnte dom i sagen Lux mod Revisionsretten, praemis 17, og dom af 23.3.1988, sag 19/87, Hecq mod Kommissionen, Sml. s. 1681, praemis 6).

41 Domstolen har flere gange fastslaaet, at interne modsaetningsforhold mellem de ansatte, som er skadelige for tjenestens gnidningsloese funktion, kan begrunde, at en tjenestemand forflyttes i tjenestens interesse (jf. dom af 12.7.1979, sag 124/78, List mod Kommissionen, Sml. s. 2499, praemis 13).

42 Dette gaelder i endnu hoejere grad, naar der er tale om en tjenestegrens eksterne forhold, navnlig naar den paagaeldende tjenestegren er tildelt diplomatiske opgaver. Det saeregne ved diplomatiske opgaver er nemlig at forebygge enhver spaending og at neddaempe dem, der ikke desto mindre kan taenkes at opstaa. Det er derfor et tvingende krav, at personer, som er paalagt diplomatiske opgaver, nyder tillid udadtil. Hvis denne tillid svigter, hvad grunden hertil end kan vaere, er den paagaeldende tjenestemand ikke laengere i stand til at varetage saadanne opgaver. For at undgaa, at de bebrejdelser, som rettes mod den paagaeldende tjenestemand, breder sig til hele den paagaeldende tjenestegren, er det i overensstemmelse med god forvaltning, at institutionen hurtigst muligt traeffer foranstaltninger med henblik paa, at den paagaeldende fjernes.

43 I betragtning af de omstaendigheder, som Retten har lagt til grund, har den med foeje fastslaaet, at Kommissionen var berettiget til i tjenestens interesse med fremskyndelse at omplacere appellanten til Kommissionens hjemsted i Bruxelles alene af den grund, at der var indgivet flere klager over hans adfaerd, uanset om disse var velbegrundede eller ej.

44 Det andet anbringende maa derfor forkastes.

Tredje anbringende

45 Det foerste led af dette anbringende er, at Retten ved at antage, at afgoerelsen om appellantens omplacering udelukkende blev truffet af hensyn til tjenestens gnidningsloese funktion, har tilsidesat princippet om, at en saadan afgoerelse ° der indebaerer, at tjenestemanden maa flytte mod sit oenske ° skal traeffes under skyldig hensyntagen til dennes personlige interesse.

46 Det andet led af dette anbringende er, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 24 ved at antage, at administrationen efter denne bestemmelse kun har bistandspligt over for tjenestemaendene, saafremt den beslutter at indlede disciplinaer forfoelgning mod den paagaeldende.

Vedroerende det foerste led

47 Herom bemaerkes for det foerste, at Retten med foeje bemaerkede i den appellerede doms praemis 83, at en afgoerelse om omplacering af en tjenestemand, som medfoerer, at han mod sit oenske maa flytte til et andet tjenestested, skal traeffes med den noedvendige paapasselighed og med saerlig stor omhu, navnlig under hensyntagen til den paagaeldende tjenestemands personlige interesser.

48 Endvidere maa Rettens udtalelse i praemis 85 af den appellerede dom, hvorefter den anfaegtede foranstaltning om omplacering af appellanten maatte antages at vaere truffet udelukkende for at sikre, at Kommissionens delegation i Dacca kunne fungere gnidningsloest, forstaas paa baggrund af den sammenhaeng, den indgik i. Det fremgaar nemlig af praemis 85 og 86, at Retten med denne udtalelse blot fastslog, at afgoerelsen om omplacering faktisk blev truffet i tjenestens interesse og ikke udgjorde nogen skjult disciplinaer foranstaltning. Retten antog ikke herved samtidig, at Kommissionen havde overset appellantens interesser.

49 Da det foerste led af det tredje anbringende derfor hviler paa en fejlagtig fortolkning af den appellerede dom, maa det forkastes.

Vedroerende det andet led

50 Appellanten har endvidere kritiseret Retten for, at den i praemis 89 har tilsidesat vedtaegtens artikel 24 ved at antage, at administrationen efter denne vedtaegtsbestemmelse kun har bistandspligt over for tjenestemaendene, saafremt den beslutter at indlede en disciplinaer forfoelgning mod den paagaeldende tjenestemand.

51 Herom bemaerkes, at en institutions bistandspligt efter vedtaegtens artikel 24 paa ingen maade er betinget af, at der indledes disciplinaer forfoelgning mod den paagaeldende tjenestemand. Den omstaendighed, at Kommissionen i en sag havde truffet afgoerelse om ikke at indlede disciplinaer forfoelgning mod en tjenestemand, forhindrede saaledes ikke Domstolen i i sin dom i ovennaevnte sag Guillot mod Kommissionen at fastslaa, at Kommissionen havde tilsidesat vedtaegtens artikel 24 ved ikke at traeffe alle de foranstaltninger, som var noedvendige for at undersoege, om den overordnedes beskyldninger var berettigede.

52 Foelgelig maa den fortolkning, som Retten har anlagt af vedtaegtens artikel 24, anses for fejlagtig. Den kan dog ikke medfoere annullation af den appellerede dom, idet domskonklusionen fremgaar at vaere baseret paa andre retlige grunde (jf. herom dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, praemis 28).

53 Det er herom tilstraekkeligt at fastslaa, at anbringendet om, at vedtaegtens artikel 24 var tilsidesat, var uden virkning i den foreliggende sag. Naar der nemlig kan traeffes beslutning om en forflyttelse eller omplacering af en tjenestemand, saafremt dette er noedvendigt af hensyn til tjenestens interesse, alene fordi der er indgivet klager over den paagaeldende, kan institutionen ikke bebrejdes at have truffet en saadan foranstaltning uden forinden at have ivaerksat en undersoegelse til efterproevelse af, om klagerne var berettigede. I saa fald kan den omstaendighed, at institutionen i givet fald har forsoemt at opfylde sin bistandspligt, alene medfoere annullation af afslaget paa at yde den paagaeldende den oenskede bistand (jf. ovennaevnte dom i sagen Guillot mod Kommissionen, praemis 14) og i givet fald udgoere en tjenestefejl, som kan paafoere Faellesskabet ansvar.

54 Det andet led af det tredje anbringende maa derfor forkastes.

Fjerde, femte og sjette anbringende

55 Det fjerde og femte anbringende er i det vaesentlige, at Retten har tilsidesat vedtaegtens artikel 26 ved at antage, at afgoerelsen om omplacering kunne baseres paa dokumenter, som ikke fandtes i appellantens personlige aktmappe, og som han ikke var blevet gjort bekendt med under henvisning til, at afgoerelsen hverken beroerte hans tjenesteretlige stilling eller karriere.

56 Appellantens sjette anbringende er navnlig, at Retten har gjort sig skyldig i en retsvildfarelse ved at antage paa grundlag af en rapport af 21. maj 1992 fra chefen for delegationen ° som appellanten ikke blev gjort bekendt med, og som alene blev fremlagt under sagen ved Retten i Foerste Instans ° at den anfaegtede afgoerelse kunne begrundes i hensynet til tjenestens interesse, fordi arbejdsforholdene ved Kommissionens delegation i Dacca var spaendte.

57 Herom bemaerkes for det foerste, at vedtaegtens artikel 26 har til formaal at forhindre, at de af ansaettelsesmyndighedens afgoerelser, som beroerer den paagaeldende tjenestemands tjenesteretlige stilling og karriere, traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved hans adfaerd, der ikke er omtalt i hans personlige aktmappe, og som han ikke er blevet gjort bekendt med (jf. dom af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1971, s. 131, org. ref.: Rec. s. 499, praemis 11; af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, praemis 11, og af 7.10.1987, sag 140/86, Strack mod Kommissionen, Sml. s. 3939, praemis 7).

58 En afgoerelse om omplacering af en tjenestemand vil imidlertid i sagens natur beroere den paagaeldendes tjenesteretlige stilling, da den aendrer hans tjenestested og vilkaarene for udoevelsen af hans funktioner og disses karakter. Endvidere kan afgoerelsen have betydning for tjenestemandens karriere, da den kan paavirke hans fremtidsudsigter inden for tjenesten, idet visse hverv, selv om de har samme loenmaessige indplacering, lettere kan medfoere en forfremmelse end andre paa grund af opgavernes karakter.

59 Retten har derfor tilsidesat vedtaegtens artikel 26, idet den antog dels, at denne vedtaegtsbestemmelse har til formaal at sikre tjenestemanden ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden, som beroerer hans tjenesteretlige stilling og karriere, traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved hans adfaerd, som ikke er omtalt i hans personlige aktmappe, dels, at den anfaegtede afgoerelse om omplacering hverken beroerte appellantens tjenesteretlige stilling eller hans karriere.

60 Navnlig har Retten tilsidesat vedtaegtens artikel 26, stk. 2, ved som foelge heraf at antage, at dokumenter vedroerende appellantens adfaerd i tjenesten, som denne ikke var blevet gjort bekendt med, kunne goeres gaeldende mod ham.

61 Det fremgaar nemlig af den appellerede doms praemis 73, 79 og 85, at appellanten ikke paa forhaand var blevet gjort bekendt med flere af de dokumenter, som var vedlagt Kommissionens svarskrift, og at Retten paa trods heraf antog, at institutionen kunne tage hensyn til dem, da den vedtog afgoerelsen om omplacering (jf. ovenfor, praemis 12 og 24).

62 Det fjerde, femte og sjette anbringende er derfor velbegrundet. Den appellerede dom maa herefter annulleres i det omfang, Retten har fastslaaet, at vedtaegtens artikel 26 ikke fandt anvendelse i sagen, og at der ikke forelaa nogen tilsidesaettelse af artikel 26, stk. 2.

63 Ifoelge artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, ophaever Domstolen, hvis den giver appellanten medhold, den af Retten trufne afgoerelse. Domstolen kan i denne forbindelse enten selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse, eller hjemvise den til Retten til afgoerelse. Da sagen er moden til paakendelse, boer der traeffes endelig afgoerelse om det fjerde, femte og sjette anbringende, som med urette blev forkastet af Retten.

Annullationssoegsmaalet

64 Appellanten har kritiseret Kommissionen for at have truffet den anfaegtede afgoerelse paa grundlag af de fire klager, som var naevnt i den skrivelse, som direktoer Fossati i GD I tilstillede ham den 8. maj 1992, selv om disse klager, som indeholdt visse vurderinger vedroerende appellantens adfaerd i tjenesten, hverken blev bragt til hans kundskab eller indsat i hans personlige aktmappe.

65 Appellanten har endvidere fremhaevet, at han ikke tidligere blev gjort bekendt med en raekke af de dokumenter, som var bilagt Kommissionens svarskrift. Det drejer sig om foelgende dokumenter:

i) en klage fra den humanitaere forening Médecins sans frontières af 22. april 1992 vedroerende en episode, som fandt sted under et moede den 2. april 1992 med visse medlemmer af delegationen i Dacca, herunder appellanten

ii) en meget detaljeret rapport, som chefen for Kommissionens delegation i Dacca udfaerdigede den 21. maj 1992 til generaldirektoeren for Nord/Syd-forbindelserne i GD I, og som indeholder en beskrivelse af de spaendte arbejdsforhold i delegationen, som appellanten haevdedes at baere skylden for

iii) en klage af 18. juni 1992 fra Bangladesh' Ministerium for Jute til chefen for Kommissionens delegation i Dacca

iv) en skrivelse af 13. juli 1992 fra Prat til direktoeren for personale og administration, de Koster, hvori foerstnaevnte anmodede om, at der blev indledt en procedure for hjemkaldelse af appellanten til Bruxelles

v) en fortrolig skrivelse af 16. juli 1992 fra Bailly til Prat, ifoelge hvilken det var noedvendigt at omplacere appellanten til Bruxelles paa grund af hans adfaerd saavel inden for som uden for delegationen

vi) et referat, dateret den 14. september 1992, af moedet den 9. september 1992 mellem Prat og appellanten om dennes omplacering til Bruxelles

vii) forskellige skrivelser af 14., 15., 18., 19. og 28. oktober 1992 om den aggressive adfaerd, som appellanten haevdedes at have udvist den 14. oktober 1992 over for et medlem af delegationen, Hossain

viii) en skrivelse af 22. oktober 1992 fra Bailly til Prat og de Koster om de foranstaltninger, som man paataenkte at traeffe, saafremt appellantens ophold blev forlaenget ud over den 31. oktober 1992

ix) en skrivelse af 8. november 1992 fra chefen for delegationen i Dacca til de Koster og Prat om en episode, som fandt sted den 8. oktober 1992, hvorunder appellanten haevdedes at have udvist en aggressiv adfaerd over for delegationens chef.

66 Det bemaerkes for det foerste, som det allerede er fastslaaet i denne doms praemis 57, 58 og 59, at vedtaegtens artikel 26 fandt anvendelse i denne sag, da den anfaegtede afgoerelse beroerte appellantens tjenesteretlige stilling og karriere.

67 Endvidere bemaerkes, at en overtraedelse af denne vedtaegtsbestemmelse kun kan medfoere annullation af en retsakt, saafremt det godtgoeres, at de paagaeldende dokumenter har haft en afgoerende indflydelse paa den anfaegtede afgoerelse (jf. dom af 3.2.1971, sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1, org. ref.: Rec. s. 7, praemis 35, af 27.1.1983, sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml. s. 103, praemis 27, og ovennaevnte dom i sagen Bonino mod Kommissionen, praemis 13).

68 I den forbindelse bemaerkes, at den omstaendighed alene, at visse dokumenter ikke er blevet indsat i den personlige aktmappe, ikke kan retfaerdiggoere en annullation af en bebyrdende afgoerelse, saafremt tjenestemanden faktisk blev gjort bekendt med dokumenterne. Det fremgaar nemlig af vedtaegtens artikel 26, stk. 2, at det kun er de dokumenter vedroerende en tjenestemands kvalifikationer, indsats eller adfaerd, som han ikke er blevet gjort bekendt med paa forhaand, som det er udelukket at goere gaeldende mod ham. Bestemmelsen omfatter ikke de dokumenter, der endnu ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe, men som han er blevet gjort bekendt med. Hvis en institution ikke indsaetter saadanne dokumenter i den paagaeldende tjenestemands personlige aktmappe, vil han altid have mulighed for at indgive en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og en administrativ klage, saafremt denne ansoegning afslaas. Institutionen kan imidlertid under ingen omstaendigheder vaere afskaaret fra at traeffe en afgoerelse i tjenestens interesse paa grundlag af dokumenter, som den paagaeldende paa forhaand er blevet gjort bekendt med, blot fordi de ikke er blevet indsat i hans personlige aktmappe.

69 Under hensyn til det anfoerte maa det foerst undersoeges, hvilke dokumenter appellanten blev gjort bekendt med, og dernaest, om disse dokumenter i sig selv kunne retfaerdiggoere den anfaegtede afgoerelse.

70 Hvad angaar de fire klager, som er omtalt af appellanten, maa det konstateres, at der var tale om mundtlige klager, og at der blev givet et resumé af dem i en skrivelse af 8. maj 1992, som blev tilsendt appellanten. Denne har endvidere erkendt, at chefen for delegationen i Dacca den 30. juni 1992 ogsaa gjorde ham bekendt med klagen af 18. juni 1992 fra Bangladesh' Ministerium for Jute. Hvad angaar de skrivelser, som er naevnt ovenfor under punkt vii)-ix), er det tilstraekkeligt at fastslaa, at der ikke boer tages hensyn til dem, da de blev udfaerdiget efter ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 9. oktober 1992.

71 Derimod fik appellanten foerst efter sagens anlaeg tilsendt den interne rapport af 21. maj 1992 fra chefen for Kommissionens delegation i Dacca, den skriftlige klage af 22. april 1992 fra foreningen Médecins sans frontières, skrivelsen af 13. juli 1992, hvorved Prat ansoegte om appellantens omplacering, samt skrivelsen af 14. september 1992, der indeholdt et referat af moedet den 9. september 1992.

72 Det maa dog fastslaas, at de forhold som helhed, der var omhandlet i skrivelsen af 8. maj 1992 og i klagen af 18. juni 1992, i sig selv retfaerdiggjorde, at appellanten blev omplaceret i tjenestens interesse. Det fremgaar nemlig af disse dokumenter, at appellanten havde alvorlige kommunikationsvanskeligheder i delegationens eksterne forbindelser, og at forholdene var saa spaendte, at Ministeriet for Jute som konklusion paa skrivelsen af 18. juni 1992 meddelte chefen for Kommissionens delegation, at Ojha ikke laengere ville blive indbudt til nogen moeder, ligesom man tilskyndede delegationen til at udnaevne en anden i stedet for ham.

73 Under disse omstaendigheder findes det ikke godtgjort, at de dokumenter, som appellanten ikke blev gjort bekendt med, har kunnet have afgoerende indflydelse paa vedtagelsen af den anfaegtede afgoerelse.

74 Under hensyn til de anfoerte betragtninger maa appellantens annullationssoegsmaal forkastes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

75 Det bestemmes i procesreglementets artikel 122, stk. 1, at saafremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgoer sagen, traeffer den afgoerelse om sagens omkostninger. Det fremgaar af procesreglementets artikel 69, stk. 2, at den tabende part paalaegges at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Ifoelge procesreglementets artikel 122, stk. 2, kan Domstolen dog ved appel, der ivaerksaettes af tjenestemaend eller oevrige ansatte ved en institution, fordele sagens omkostninger mellem parterne, saafremt det findes rimeligt.

76 I den foreliggende sag har Kommissionen nedlagt paastand om, at Ojha tilpligtes at betale sagens omkostninger.

77 Selv om appellanten ikke har vundet sagen, har han dog med rette gjort gaeldende, at vedtaegtens artikel 26 fandt anvendelse paa den vedroerende ham indledte procedure.

78 Det boer derfor i medfoer af artikel 122, stk. 2, i Domstolens procesreglement bestemmes, at appellanten betaler to tredjedele og Kommissionen en tredjedel af omkostningerne.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)

1) Dommen afsagt den 6. juli 1995 af Retten i Foerste Instans i sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, ophaeves i det omfang, det heri kendes for ret, at artikel 26 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber ikke fandt anvendelse, og at der ikke var sket nogen tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26, stk. 2.

2) I oevrigt forkastes appellen.

3) Soegsmaalet forkastes i det omfang, det er baseret paa, at der er sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26.

4) Appellanten betaler to tredjedele og Kommissionen en tredjedel af sagens omkostninger.