ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Med sine spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om SIS II-afgørelsens artikel 39, sammenholdt med dennes artikel 38, stk. 1, skal fortolkes således, at den for det første fastsætter en generel forpligtelse til at forbyde registrering af et motorkøretøj, som er genstand for en igangværende indberetning i SIS II, at den dernæst pålægger medlemsstaterne at fastsætte generelle regler, der forbyder andre foranstaltninger i forbindelse med den lokaliserede genstand end dem, der gør det muligt at opfylde målene i artikel 38, stk. 1, og at den endelig giver disse medlemsstater mulighed for at fastsætte undtagelser til et eventuelt generelt forbud mod registrering af et sådant køretøj.
15

Sagsøgeren i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af denne afgørelse, og tvisten er blevet indbragt for den forelæggende ret, Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Østrig), der på baggrund af Domstolens praksis er i tvivl om, hvorvidt momsdirektivets artikel 203 kan finde anvendelse i den sag, der verserer for den, når der ikke er nogen risiko for tab af skatte- og afgiftsindtægter. I bekræftende fald ønsker den forelæggende ret oplyst, om der, for så vidt som sagsøgeren i hovedsagen materielt set er ude af stand til at berigtige de fakturaer, der er udstedt til slutforbrugerne, skal tages hensyn til den omstændighed, at der ikke er risiko for tab af skatte- og afgiftsindtægter, for at give sagsøgeren mulighed for at berigtige sin momsangivelse i den krævede forstand. Den forelæggende ret er endvidere i tvivl om, hvorvidt momsdirektivet skal fortolkes således, at den omstændighed, at det er slutforbrugerne, der har betalt momsen i sin helhed, og at sagsøgeren i hovedsagen derfor ville blive beriget i tilfælde af berigtigelse af denne afgift, er til hinder for, at der kan foretages en sådan berigtigelse.
17

Henset til de kriterier, hvorefter det skal vurderes, om den erhvervsdrivendes ret til at erklære førtidig ophævelse af aftalen fraviger de almindelige retsregler, der finder anvendelse, når der ikke foreligger specifikke aftalebestemmelser, og om national ret fastsætter egnede og effektive midler, som giver den forbruger, der er omfattet af et sådant vilkår, mulighed for at fjerne virkningerne af, at lånet forfalder, har den forelæggende ret fremhævet, at de almindelige retsregler, der finder anvendelse, når der ikke foreligger specifikke aftalebestemmelser, foreskriver afsendelse af et påkrav inden erklæringen om førtidig ophævelse, samtidig med at de tillader, at parterne fraviger denne afsendelse, idet der i denne henseende kræves overholdelse af et rimeligt varsel. For så vidt som det i hovedsagen omhandlede vilkår foreskriver et varsel på 30 dage, nærer den forelæggende ret i det foreliggende tilfælde tvivl om, hvorvidt denne frist er tilstrækkelig til at give låntageren mulighed for at kontakte långiver, forklare sig om misligholdelsen og finde en løsning for at afvikle det eller de ubetalte beløb. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at det i hovedsagen omhandlede vilkår fastsætter, at låntageren har mulighed for at anmode om en ændring af terminerne for at kunne imødegå en eventuel risiko for misligholdelse. Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om de kriterier, der er fastsat i dom af 26. januar 2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60), er kumulative eller alternative, og – såfremt de er kumulative – om det kan udelukkes, at et vilkår som det i hovedsagen omhandlede er urimeligt, henset til den relative betydning af et enkelt af disse kriterier.
26

Under disse omstændigheder har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er EU-retten, navnlig artikel 18 [TEUF], 45 [TEUF] og 48 [TEUF] og artikel 7, stk. 2, i [forordning nr. 492/2011] til hinder for bestemmelser i en medlemsstats nationale ret såsom artikel 195 i [lov om social sikring] og artikel 3, 4 og 4-1, i [lov af 9. juli 2004], der gør udbetalingen til den efterlevende partner i et partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i oprindelseslandet, af en efterladtepension som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtslandet, betinget af, at partnerskabet er opført i [registret] i den nævnte medlemsstat, således at det kan kontrolleres, om de lovbestemte materielle betingelser i denne medlemsstat for, at et partnerskab kan anerkendes, og for, at partnerskabet kan gøres gældende over for tredjemand, er opfyldt, mens udbetalingen af en efterladtepension til den efterlevende partner i et partnerskab, der er indgået i værtsmedlemsstaten, alene er underlagt betingelsen om, at partnerskabet er gyldigt indgået og registreret?«
37

Det følger efter Domstolens faste praksis heraf, at en automatisk udelukkelse af ansøgere eller tilbudsgivere, der står i et kontrol- eller associeringsforhold til øvrige konkurrenter, går videre end nødvendigt for at forebygge ulovlig adfærd og dermed for at sikre anvendelsen af ligebehandlingsprincippet og overholdelsen af kravet om gennemsigtighed. En sådan automatisk udelukkelse udgør nemlig en uigendrivelig formodning om gensidig indflydelse i forbindelse med de pågældende bud på den samme kontrakt for virksomheder, der er indbyrdes tilknyttet i et kontrol- eller associeringsforhold, og den fratager således disse ansøgere og tilbudsgivere muligheden for at godtgøre, at deres bud er uafhængige, og er således i strid med EU’s interesse i at sikre, at det størst mulige antal bydende kan deltage i en udbudsprocedure (dom af 8.2.2018, Lloyd’s of London, C-144/17, EU:C:2018:78, præmis 35 og 36 og den deri nævnte retspraksis).
NPK’s artikel 223, der har overskriften »Afhøring af vidnet for en dommer«, bestemmer i stk. 1 og 2:

»1. Hvis der foreligger en risiko for, at et vidne ikke vil være i stand til at give møde for retten på grund af alvorlig sygdom, en længere periode med fravær fra landet eller af andre grunde, der gør det umuligt for den pågældende at være til stede i retsmødet, og også når det er nødvendigt at sikre vidneudsagn, der er særligt vigtige med henblik på fastlæggelse af, hvad der er objektivt sandt, gennemføres afhøringen for en dommer ved den kompetente ret i første instans eller ved den ret i første instans, i hvis retskreds aktiviteten finder sted. Under sådanne omstændigheder sendes sagen ikke til dommeren.

2. Den myndighed, der er ansvarlig for sagens indledende fase, sikrer, at vidnet er til stede, og at den tiltalte og dennes eventuelle forsvarer har mulighed for at deltage i gennemførelsen af afhøringen.«
32

I modsætning til, hvad delstaten Bayern har gjort gældende, kan det forbrugerbeskyttelsesformål, der ligger til grund for forbuddet mod forbrugervildledning i bilag VI, del A, punkt 4, i forordning nr. 1169/2011, imidlertid opfyldes, uden at det er nødvendigt særligt at henlede denne forbrugers opmærksomhed på forskellen mellem en fødevares reelle sammensætning og den sammensætning, som forbrugeren i princippet må forvente, ved hjælp af oplysninger, der er placeret i det primære synsfelt for denne fødevares emballage, som normalt befinder sig på denne emballages forside. For at opfylde dette formål er det således tilstrækkeligt, at varebetegnelsen for den pågældende fødevare i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den nævnte forordnings artikel 17, stk. 1 og 5, og listen over de ingredienser, den består af, er anført på bagsiden af en sådan emballage med en korrekt, klar og letforståelig formulering, således som det kræves i forordningens artikel 7, stk. 2.
17

I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at forvaltningens korrekte behandling af sagsakter er afgørende for at sikre gennemsigtigheden af offentlig virksomhed og muligheden for at kontrollere denne med henblik på, at en demokratisk retsstats ansvarlighedsforpligtelse opfyldes. Denne forpligtelse indebærer ifølge den forelæggende ret, at der skal opbevares et objektivt dokumentspor over alle de relevante væsentlige begivenheder, der udgør den administrative procedure, bl.a. for at gøre det muligt for forvaltningsdomstolene at kontrollere den udøvende magt. Den forelæggende ret har anført, at lovgiver har taget udgangspunkt i princippet om, at forvaltningen overholder loven, og følgelig har lovgiver ikke givet retsinstanserne mulighed for at pålægge forvaltningen at fremlægge administrative sagsakter. Den pågældende forvaltningsmyndighed skal derfor i henhold til retsstatsprincippet og princippet om en retfærdig rettergang straks opfylde forpligtelsen til at fremsende disse sagsakter i deres helhed, således som de er tilgængelige for denne myndighed, til alle parter i en retsforhandling. Det er udelukkende i et sådant tilfælde, at kravene i artikel 23 i direktiv 2013/32 er opfyldt.
Direktivets artikel 7 med overskriften »Urimelige kontraktvilkår og handelspraksisser« bestemmer følgende i stk. 1:

»Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at et kontraktvilkår eller en handelspraksis vedrørende betalingsdagen eller betalingsfristen, morarentesatsen eller kompensation for inddrivelsesomkostningerne enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis vilkåret er klart urimeligt over for kreditor.

Ved afgørelsen af, om et kontraktvilkår eller en handelspraksis er klart urimelig(t) over for kreditor i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i første afsnit, tages der hensyn til alle sagens omstændigheder, herunder:

[…]
(34)

Der bør fastsættes særlige regler om retsmidler i tilfælde af en mangel i opfyldelsen af aftalen om pakkerejsen. Den rejsende bør have ret til at få en løsning på problemer, og når en betydelig andel af de rejseydelser, der er omfattet af aftalen om pakkerejsen, ikke kan leveres, bør den rejsende have tilbudt passende alternative arrangementer. Hvis rejsearrangøren ikke afhjælper manglen inden for en rimelig frist, der fastsættes af den rejsende, bør den rejsende selv kunne gøre det og anmode om refusion af de nødvendige udgifter. I visse tilfælde bør det ikke være nødvendigt at fastsætte en tidsfrist, navnlig hvis øjeblikkelig afhjælpning er påkrævet. Dette gælder [f.eks.], når den rejsende bliver nødt til at tage en taxa for at nå sit fly til tiden, fordi en bus, der er organiseret af rejsearrangøren, er forsinket. Rejsende bør også have ret til prisnedsættelse, opsigelse af aftalen om pakkerejsen og/eller erstatning. Erstatningen bør også dække ikkeøkonomisk skade, f.eks. erstatning for tabt rejse- eller ferieglæde, fordi der er væsentlige problemer med leveringen af de relevante rejseydelser. Den rejsende bør være forpligtet til uden unødig forsinkelse, under hensyn til sagens omstændigheder, at oplyse rejsearrangøren om en eventuel mangel, som vedkommende konstaterer under levering af en rejseydelse, der er inkluderet i aftalen om pakkerejsen. Undladelse af at gøre dette kan tages i betragtning ved fastsættelsen af den passende prisnedsættelse eller erstatning, når en sådan meddelelse ville have undgået eller mindsket skaden.«
66

Som den forelæggende ret har fremhævet, er en medlemsstat fra det tidspunkt, hvor en person, der er genstand for en afgørelse om overførsel, forlader denne medlemsstats område for at opholde sig uden for dette område, ganske vist i praksis ikke længere i stand til at foretage overførslen, hvilket indebærer, at den frist for overførsel, der er fastsat i Dublin III-forordningens artikel 29, i så fald ville kunne udløbe, uden at medlemsstaten har rådet over hele den periode, som EU-lovgiver har anset for passende til at fastlægge de praktiske foranstaltninger for overførslen.
17

Den forelæggende ret har anført, at P.I. under hele undersøgelsen på sammenhængende vis bekræftede, at forretningsfolk med korrupte forbindelser til statsmagten havde bemægtiget sig hans ejendom, at der, efter at han modsatte sig den omhandlede transaktion, var blevet indledt en straffesag mod ham af en af disse forretningsfolk, og at denne sag, der havde til formål at skræmme ham, blev genoptaget, efter forinden at være blevet indstillet, da P.I. forsøgte at gøre sine rettigheder gældende ved domstolene, hvilket bl.a. medførte, at der blev truffet afgørelse om at frihedsberøve ham. Den forelæggende ret har tilføjet, at det følger af den nationale lovgivning på asylområdet, at retsforfølgning eller strafferetlige sanktioner udgør forfølgelse, hvis de er uforholdsmæssige og diskriminerende, og har præciseret, at det forekommer den forelæggende ret sandsynligt, at den nævnte straffesag er blevet »kunstigt konstrueret«, således at P.I, hvis han vender tilbage til sit hjemland, risikerer fortsat at blive udsat for forfølgelse.
133

I dommens præmis 221 og 222 fastslog Retten, at der ud over en reguleringsmæssig forpligtelse til at sikre trafiksikkerheden påhvilede LG som forvalter af jernbaneinfrastrukturen en reguleringsmæssig forpligtelse til at minimere forstyrrelser på jernbanenettet og forbedre dets ydeevne. I den appellerede doms præmis 223 bemærkede Retten, at LG som dominerende virksomhed på det relevante marked, også havde en særlig forpligtelse til ikke ved sin adfærd at skade den effektive og ufordrejede konkurrence. Ifølge Retten burde LG have taget hensyn hertil og – ved hjælp af en gradvis genopbygning – have undgået at udelukke enhver mulighed for at bringe jernbanesporet tilbage i drift på kort sigt. I samme doms præmis 224 udledte Retten heraf, at LG ved under de foreliggende omstændigheder at fjerne hele jernbanesporet undlod at tage hensyn til dette særlige ansvar, der påhvilede selskabet i henhold til artikel 102 TEUF.
3

Følgende fremgår af 10., 11., 141. og 143. betragtning til forordning 2016/679: »(10) For at sikre et ensartet og højt niveau for beskyttelse af fysiske personer og for at fjerne hindringerne for udveksling af personoplysninger inden for [Den Europæiske Union] bør beskyttelsesniveauet for fysiske personers rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med behandling af sådanne oplysninger være ensartet i alle medlemsstater. Det bør sikres, at reglerne for beskyttelse af fysiske personers grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med behandling af personoplysninger anvendes konsekvent og ensartet overalt i Unionen. […] (11) For at sikre effektiv beskyttelse af personoplysninger i Unionen er det nødvendigt at styrke og præcisere de registreredes rettigheder og de forpligtelser, der påhviler dem, der behandler og træffer afgørelse om behandling af personoplysninger […] […] (141) Enhver registreret bør have ret til at indgive klage til en enkelt tilsynsmyndighed, navnlig i den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, og have adgang til effektive retsmidler i overensstemmelse med artikel 47 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder], hvis den registrerede finder, at vedkommendes rettigheder i henhold til denne forordning er blevet krænket, eller hvis tilsynsmyndigheden ikke reagerer på en klage, delvist eller helt afslår eller afviser en klage eller ikke handler, hvis handling er nødvendig for at beskytte den registreredes rettigheder. […] […] (143) […] [E]nhver fysisk eller juridisk person [bør] have adgang til effektive retsmidler ved den kompetente nationale domstol til prøvelse af en tilsynsmyndigheds afgørelse, som har retsvirkninger for denne person. […] En sag mod en tilsynsmyndighed bør anlægges ved domstolene i den medlemsstat, hvor tilsynsmyndigheden er etableret, og bør føres i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats retspleje. Disse domstole bør have fuld jurisdiktion, herunder jurisdiktion til at undersøge alle de faktiske og retlige omstændigheder, der er relevante for den tvist, som de får forelagt.«
50

Retten forkastede denne argumentation i den appellerede kendelses præmis 83-87 som følger: »83 Med det fjerde og det femte anbringende har [appellanten] udviklet sin teori om, at GS1-standardiseringsaftalen og dens medlemmers adfærd er konkurrencebegrænsende, uden at fremføre noget argument, der specifikt vedrører [den omtvistede afgørelse]. 84 Desuden er [appellantens] argumenter i vidt omfang nye i forhold til dem, der blev fremsat under den administrative procedure i [appellantens] skrivelse af 14. september 2019, som Kommissionen besvarede i 38. betragtning ff. til den [omtvistede] afgørelse. Kommissionen konkluderede i henholdsvis 40. og 43. betragtning til [den omtvistede afgørelse] for det første, at »de [fremlagte] oplysninger [ikke gjorde] det muligt for [den] at udlede eller endog danne grundlag for en begrundet mistanke om hemmelige aftaler mellem de [omhandlede] virksomheder«, og for det andet, at »selv hvis det antages, at det [var] godtgjort, at reglerne for GS1’s funktionsmåde udgør en standardiseringsaftale, der risikerer at skabe en markedsstyrke og ikke overholder de betingelser, der er beskrevet i punkt 270-286 i retningslinjerne [for horisontale samarbejdsaftaler], har [appellanten] ikke anført på hvilken måde disse regler for funktionsmåden medfører en begrænsning af konkurrencen.« 85 Det skal bemærkes, at domstolsprøvelsen af afgørelser om afvisning af klager ifølge retspraksis ikke må foranledige Retten til at sætte sin egen bedømmelse af Unionens interesse i stedet for Kommissionens, men har til formål at kontrollere, at den anfægtede afgørelse ikke hviler på materielt urigtige omstændigheder, og at den hverken er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning ([…] dom af 11.1.2017, Topps Europe mod Kommissionen, T-699/14, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:2, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis). 86 Som Kommissionen med rette har gjort gældende, påhviler det i den foreliggende sag ikke Retten direkte at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt GS1-standardiseringsaftalen og dens medlemmers adfærd er konkurrencebegrænsende, men at afgøre, om det standpunkt, der er anført i 38. betragtning ff. til [den omtvistede afgørelse] som svar på de argumenter, som [appellanten] har fremført under den administrative procedure, er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. 87 Med det fjerde og det femte anbringende har [appellanten] i det væsentlige nedlagt påstand om, at Retten fastslår, at konkurrencereglerne er overtrådt, uden at fremføre noget argument med henblik på at godtgøre, at [den omtvistede afgørelse] er behæftet med en retlig fejl, et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning.«
23

Domstolen har ganske vist allerede anerkendt, at formålet om at sikre en vellykket integration kan udgøre et tvingende alment hensyn (dom af 12.4.2016, Genc,C-561/14, EU:C:2016:247, præmis 55 og 56, og af 10.7.2019, A,C-89/18, EU:C:2019:580, præmis 34). Domstolen har imidlertid for det første endnu ikke taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt et krav om bestået sprogprøve kan pålægges – ikke det familiemedlem, der ansøger om familiesammenføring med den tyrkiske arbejdstager, der har bopæl i den pågældende medlemsstat – men denne arbejdstager. For det andet har Domstolen fastslået, at et krav, der pålagde ægtefællen til en tyrkisk arbejdstager, der opholder sig i den pågældende medlemsstat, som ansøger om tilladelse til at indrejse på denne medlemsstats område med henblik på familiesammenføring, på forhånd at godtgøre at have erhvervet et elementært kendskab til den nævnte medlemsstats officielle sprog, gik videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det forfulgte mål, med den begrundelse, at manglende godtgørelse af at have erhvervet tilstrækkelige sprogkundskaber automatisk medførte afslag på ansøgningen om familiesammenføring, uden at der blev taget hensyn til de konkrete omstændigheder i det enkelte tilfælde (dom af 10.7.2014, Dogan,C-138/13, EU:C:2014:2066, præmis 38).
56

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 18 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at – de pålægger en medlemsstat, til hvilken er rettet en udleveringsanmodning, der er fremsat af et tredjeland med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf over for en statsborger i en anden medlemsstat, der har fast bopæl i den førstnævnte medlemsstat, hvis nationale lovgivning kun forbyder udlevering af egne statsborgere til steder uden for EU, og som fastsætter en mulighed for, at en sådan straf fuldbyrdes på dens område, såfremt det pågældende tredjeland giver sit samtykke hertil, aktivt at bestræbe sig på at opnå dette samtykke fra det tredjeland, hvorfra denne udleveringsanmodning hidrører, ved at gøre brug af alle de mekanismer til samarbejde og gensidig bistand på det strafferetlige område, som den råder over inden for rammerne af dens forbindelser med det nævnte tredjeland. – såfremt et sådant samtykke ikke opnås, er de ikke under sådanne omstændigheder til hinder for, at den førstnævnte medlemsstat foretager udlevering af denne unionsborger i overensstemmelse med de forpligtelser, der påhviler medlemsstaten i medfør af en international konvention, forudsat at denne udlevering ikke udgør et indgreb i de rettigheder, der er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
18

Ved stævning indleveret til den forelæggende ret, Tribunale ordinario di Asti (retten i Asti, Italien), har WP i det væsentlige nedlagt påstand om, principalt, at det fastslås, at INPS og/eller Den Italienske Republik havde pligt til at træffe alle de nødvendige foranstaltninger med henblik på overførelse til ECB’s pensionsordning af den aktuarmæssige modværdi, der beregnes i henhold til de regler, der regulerer pensionerne i forbindelse med pensionsfonden for arbejdstagere ved INPS, og som svarer til de pensionsrettigheder, der var optjent til fordel for den pågældende på datoen for indgivelsen af denne anmodning, og at INPS og/eller Den Italienske Republik tilpligtes at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre en sådan overførsel. Subsidiært har WP nedlagt påstand om, at det fastslås og erklæres, at INPS og/eller Den Italienske Republik har pligt til at overføre den aktuarmæssige modværdi, der svarer til de pensionsrettigheder, som arbejdstageren har erhvervet hos pensionsfonden for arbejdstagere ved INPS, som erstatning for det lidte tab, til ECB’s pensionsordning, og om, at INPS og/eller Den Italienske Republik følgelig tilpligtes at overføre et beløb svarende til denne erstatning til ECB’s pensionsordning, som erstatning for den lidte skade.