ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 3 og artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for vedtagelsen af foreløbige afgørelser af proceduremæssig art som en afgørelse om opretholdelse af en foranstaltning i form af varetægtsfængsling iværksat af en retslig myndighed på grundlag af mistanker eller belastende beviselementer, forudsat at disse afgørelser ikke henviser til den fængslede person som skyldig. Til gengæld regulerer dette direktiv ikke de betingelser, hvorunder afgørelserne om varetægtsfængsling kan vedtages.

(jf. præmis 49 og konkl.)
1.

Økonomisk, social og territorial samhørighed – strukturelle interventioner – EU-finansiering – medlemsstaternes forpligtelse til at etablere forvaltnings- og kontrolsystemer – Kommissionens beføjelser til at gennemføre kontrol og undersøgelser på stedet – muligt at kontrollere de givne udgifter flere gange – undersøgelser, der fremhæver de alvorlige mangler, som kan føre til systemiske uregelmæssigheder – Kommissionens udsættelse og genoptagelse af mellemliggende betalinger – ingen betydning [Art. 317 TEUF; Rådets forordning nr. 1260/1999, art. 38 og art. 39, stk. 1, art. 39, stk. 2, litra c), samt art. 39, stk. 3, litra b); Kommissionens forordning nr. 438/2001, art. 4 og 10] (jf. præmis 45-48, 50, 65, 66, 68 og 69)
2)

Rådets afgørelse (FUSP) 2015/364 af 5. marts 2015 om ændring af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/357 af 5. marts 2015 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine, Rådets afgørelse (FUSP) 2016/318 af 4. marts 2016 om ændring af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2016/311 af 4. marts 2016 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine, Rådets afgørelse (FUSP) 2017/381 af 3. marts 2017 om ændring af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine og Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2017/374 af 3. marts 2017 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine annulleres, for så vidt som de vedrører Oleksandr Viktorovych Klymenko.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 29. juli 2019 –

EMA mod Shire Pharmaceuticals Ireland

(Sag C-359/18 P) ( 1 )

»Appel – forordning (EF) nr. 141/2000 – lægemidler til sjældne sygdomme – artikel 5 – ansøgning om udpegelse af et lægemiddel som »et lægemiddel til sjældne sygdomme« – validering – der foreligger en tidligere markedsføringstilladelse for det samme lægemiddel«

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – humanmedicinske lægemidler – lægemidler til sjældne sygdomme – proceduren for udpegelse som lægemiddel til sjældne sygdomme – ingen tilladelse til markedsføring for det pågældende lægemiddel – sponsor, der søger at få et andet lægemiddel udpeget som et lægemiddel til sjældne sygdomme for den samme terapeutiske indikation – forpligtelse til at påvise, at det andet lægemiddel er til væsentlig gavn for patienter i forhold til det første lægemiddel

(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 141/2000, art. 3, stk. 1, og art. 5, stk. 2)

(jf. præmis 31)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Det Europæiske Lægemiddelagentur (EMA) bærer sine egne omkostninger og betaler de af Shire Pharmaceuticals Ireland Ltd afholdte omkostninger.

3) Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – EUT C 294 af 20.8.2018.
2)

River Kwai International Food Industry Co. Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler de af Association européenne des transformateurs de maïs doux (AETMD) og Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.
Begrebet »hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse« som omhandlet i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at det dækker en transaktion, hvorved en fast ejendom, der anvendes til kommerciel udnyttelse, udlejes med samtlige investeringsgoder og inventar, som er nødvendige for denne udnyttelse, når lejeren fortsætter denne udnyttelse under samme navn.

(jf. præmis 30 og domskonkl. 1)
Kravet om lovlighed i artikel 8, stk. 1, litra f), i rammeafgørelse 2002/584 har til formål at oplyse de fuldbyrdende judicielle myndigheder om varigheden af den frihedsstraf, for hvilken den eftersøgte er begæret overgivet, i form af oplysninger, der har til formål at tilvejebringe de formelle minimumsoplysninger, som er nødvendige for at gøre det muligt for disse myndigheder hurtigt at efterkomme den europæiske arrestordre ved hurtigt at vedtage deres afgørelse om overgivelse (jf. i denne retning dom af 23.1.2018, Piotrowski,C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 58 og 59). Dette krav skal, således som generaladvokaten har anført i punkt 66 i forslaget til afgørelse, gøre det muligt for den fuldbyrdende judicielle myndighed at forvisse sig om, at den europæiske arrestordre falder ind under rammeafgørelsens anvendelsesområde, og navnlig kontrollere, at den er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltning, hvis varighed overstiger tærsklen på fire måneder, som er fastsat i rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1.

(jf. præmis 50 og 51)
2.

Retslig procedure – genoptagelse – anbringender – anbringende støttet på, at en bestemmelse i Rettens procesreglement er ulovlig – anbringende fremsat for første gang under sagen om ekstraordinær genoptagelse – afvisning (Statutten for Domstolen, art. 44; Domstolens procesreglement, art. 159) (jf. præmis 21-25)
Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af en EU-retlig regel savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 25, og af 7.2.2018, American Express, C-304/16, EU:C:2018:66, præmis 32). Det tilkommer hverken Domstolen at rejse tvivl om den forelæggende rets vurdering af, hvorvidt søgsmålet i hovedsagen kan antages til realitetsbehandling, som inden for rammerne af proceduren for præjudiciel forelæggelse henhører under den nationale rets kompetence, eller at efterprøve, om forelæggelsesafgørelsen er truffet i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes sammensætning og virkemåde (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 26, og af 7.2.2018, American Express, C-304/16, EU:C:2018:66, præmis 34). I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret forkastet de formalitetsindsigelser vedrørende den hypotetiske eller akademiske karakter af søgsmålet i hovedsagen, som Det Forenede Kongeriges regering har fremsat for denne ret. Heraf følger, at Det Forenede Kongeriges regerings og Kommissionens argumenter, for så vidt som de tager sigte på at rejse tvivl om, hvorvidt dette søgsmål kan antages til realitetsbehandling, er uden betydning for vurderingen af spørgsmålet, om anmodningen om en præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling (jf. i denne retning dom af 13.3.2007, Unibet, C-432/05, EU:C:2007:163, præmis 33).

I øvrigt er den omstændighed, at den i hovedsagen nedlagte påstand er af konstaterende karakter, ikke til hinder for, at Domstolen træffer afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål, når et sådant søgsmål er tilladt i henhold til national ret, og det præjudicielle spørgsmål afspejler et objektivt behov i forbindelse med løsningen af den tvist, der lovligt er indbragt for den forelæggende ret (jf. i denne retning dom af 15.12.1995, Bosman, C-415/93, EU:C:1995:463, præmis 65, og af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 28). Der er således tale om en tvist, der verserer for den forelæggende ret, også selv om sagsøgte i hovedsagen har valgt ikke at udtale sig om realiteten med hensyn til det spørgsmål, som sagsøgerne i hovedsagen har rejst, men udelukkende har gjort gældende, at deres søgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling (jf. i denne retning dom af 8.7.2010, Afton Chemical, C-343/09, EU:C:2010:419, præmis 11 og 15).

(jf. præmis 27 og 30-32)
Artikel 8, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at et barn skal have været fysisk til stede i en medlemsstat for at kunne anses for at have sit sædvanlige opholdssted i denne medlemsstat i denne bestemmelses forstand. Omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, nemlig for det første den tvang, som faderen har udøvet over for moderen, og som har haft til følge, at moderen har født deres barn i et tredjeland og har boet dér med barnet siden dets fødsel, og for det andet indgrebet i moderens eller barnets grundlæggende rettigheder, har, selv hvis disse omstændigheder godtgøres, ingen betydning i denne henseende.

I denne henseende fremgår det af 12. betragtning til forordning nr. 2201/2003, at forordningen er udformet under hensyntagen til barnets bedste, og at kriteriet om nærhed skal tillægges vægt med henblik herpå. EU-lovgiver har således anset den ret, som geografisk er tættest på barnets sædvanlige opholdssted, for bedst egnet til at vurdere de foranstaltninger, som skal træffes i barnets interesse.

Artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 gennemfører dette mål ved at fastsætte en generel kompetence i sager vedrørende forældreansvar for retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted (dom af 15.2.2017, W og V, C-499/15, EU:C:2017:118, præmis 52).

Den betydning, som EU-lovgiver har tillagt den geografiske nærhed med henblik på fastlæggelsen af den ret, som har kompetence til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar, fremgår ligeledes af artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, der baserer kompetencen for en ret i en medlemsstat alene på barnets aktuelle opholdssted, netop når barnets opholdssted ikke i nogen medlemsstat har kunnet anses for »sædvanlig[t]« som omhandlet i forordningens artikel 8, stk. 1, og når kompetencen ikke kan afgøres på grundlag af forordningens artikel 12.

Domstolen har således fastslået, at anerkendelsen af et barns sædvanlige opholdssted i en given medlemsstat i det mindste kræver, at barnet fysisk har været til stede i denne medlemsstat (dom af 15.2.2017, W og V, C-499/15, EU:C:2017:118, præmis 61).

Det følger af de betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 45-52, at fysisk tilstedeværelse i den medlemsstat, hvor barnet hævdes at være integreret, er en betingelse, som nødvendigvis går forud for bedømmelsen af, om denne tilstedeværelse er af stabil karakter, og at det »sædvanlige opholdssted« som omhandlet i forordning nr. 2201/2003 derfor ikke kan fastsættes til at være i en medlemsstat, hvor barnet aldrig har været. Denne fortolkning bekræftes af den position, som artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 har blandt de i forordningen fastsatte kompetenceregler i sager vedrørende forældreansvar.

(jf. præmis 48, 49, 51-54 og 70 samt domskonkl.)
Artikel 50 TEU skal fortolkes således, at den blotte omstændighed, at en medlemsstat meddeler sin beslutning om at udtræde af Den Europæiske Union i overensstemmelse med denne artikel, ikke har til følge, at den fuldbyrdende medlemsstat i tilfælde af, at den førstnævnte medlemsstat har udstedt en europæisk arrestordre mod en person, skal afslå at fuldbyrde denne europæiske arrestordre eller udsætte sin fuldbyrdelse heraf, mens den afventer større klarhed om den retlige ordning, der vil finde anvendelse i den udstedende medlemsstat efter dennes udtræden af Den Europæiske Union. Når der ikke er alvorlige grunde til at antage, at den person, som er omfattet af den nævnte europæiske arrestordre, efter den udstedende medlemsstats udtræden af Den Europæiske Union løber en risiko for at blive berøvet de rettigheder, som denne er tillagt ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og ved Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, kan den fuldbyrdende medlemsstat ikke afslå at fuldbyrde denne europæiske arrestordre, så længe den udstedende medlemsstat er medlem af Den Europæiske Union. I denne sammenhæng skal det bemærkes, at en sådan meddelelse ikke har til virkning at bringe anvendelsen af EU-retten til ophør i den medlemsstat, der har meddelt sin beslutning om at udtræde af Unionen, og at EU-retten, som omfatter rammeafgørelsens bestemmelser samt det princip om gensidig tillid og det princip om gensidig anerkendelse, der er uløseligt knyttet til rammeafgørelsen, følgelig fortsat finder fuld anvendelse i denne stat indtil dennes faktiske udtræden af Unionen. Som anført af generaladvokaten i punkt 70 i forslaget til afgørelse, forholder det sig i en sag som den i hovedsagen omhandlede følgelig således, at det med henblik på afgørelsen af, om en europæisk arrestordre skal fuldbyrdes, er vigtigt, at den fuldbyrdende judicielle myndighed på det tidspunkt, hvor den træffer denne afgørelse, kan formode, at den udstedende medlemsstat med hensyn til den person, som skal overgives, i det væsentlige vil anvende indholdet af de rettigheder, der følger af rammeafgørelsen, og som finder anvendelse på perioden efter overgivelsen, efter denne medlemsstats udtræden af Unionen. En sådan formodning kan lægges til grund, hvis indholdet af disse rettigheder i det væsentlige er blevet inkorporeret i den udstedende medlemsstats nationale ret, bl.a. som følge af opretholdelsen af den nævnte medlemsstats deltagelse i internationale konventioner såsom den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957 og EMRK, selv efter medlemsstatens udtræden af Unionen. De fuldbyrdende judicielle myndigheder kan kun afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, såfremt der er håndgribelige beviser for det modsatte.

(jf. præmis 45, 61 og 62 samt domskonkl.)
3.

Grundlæggende rettigheder – ret til en effektiv domstolsbeskyttelse – prøvelse af lovligheden af Unionens retsakter – regler – beskyttelse af denne ret fra Unionens retsinstanser eller de nationale domstole, afhængig af den anfægtede retsakts retlige karakter – mulighed for at anvende et annullationssøgsmål eller en præjudiciel forelæggelse vedrørende gyldighedsspørgsmål (Art. 19, stk. 1, TEU; art. 263, stk. 4, TEUF, art. 267 TEUF og 277 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47) (jf. præmis 62 og 63)
1.

Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens kontrolbeføjelse – afgørelse om iværksættelse af en kontrolundersøgelse – begrundelsespligt – rækkevidde – pligt til at angive kontrolundersøgelsens genstand og formål – pligt til at anvende oplysninger indhentet af en national myndighed i forbindelse med en undersøgelse foretaget på grundlag af national ret – ikke omfattet – klar angivelse af de tungtvejende indicier, der begrunder en mistanke om en overtrædelse – pligt til at foretage en retlig kvalifikation af de formodede overtrædelser – foreligger ikke (Art. 102 TEUF og 296 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 20, stk. 4) (jf. præmis 40-50 og 62)
1.

EU-varemærker – definition på og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker uden fornødent særpræg – tredimensionale varemærker, der består af varens form – fornødent særpræg – bedømmelseskriterier – den pågældende form er en »variant« af en af de sædvanlige former for den omhandlede varetype – forhold, der ikke er tilstrækkeligt til at fastslå varemærkets fornødne særpræg [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 24 og 25)
1)

Den Europæiske Unions Rets dom af 8. marts 2018, Rose Vision mod Kommissionen (T-45/13 RENV og T-587/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:124), ophæves, for så vidt som Retten herved i denne doms præmis 160 fastslog, at der i medfør af artikel 340, stk. 1, TEUF ikke var grundlag for at fastslå, at appellanten var blevet påført et kontraktretligt tab som følge af tilsidesættelsen af punkt II.22, stk. 1, i de almindelige betingelser, som er en integrerende del af de aftaler, der er indgået mellem Rose Vision SL og Europa-Kommissionen som led i det syvende rammeprogram, som blev vedtaget ved Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 1982/2006/EF af 18. december 2006 om Det Europæiske Fællesskabs syvende rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (2007-2013).
3.

EU-varemærker – afkald, fortabelse og ugyldighed – absolutte ugyldighedsgrunde – ansøger i ond tro ved indgivelsen af varemærkeansøgningen – bedømmelseskriterier – nødvendigheden af at bevise, at risikoen for forveksling mellem de omtvistede varemærker foreligger – udelukket [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 52, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 61 og 62)
2.

Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af værdien af afsætningen – afsætning gennemført i direkte eller indirekte forbindelse med overtrædelsen – medregning af omsætning på verdensplan for at afspejle hver virksomheds relative betydning i overtrædelsen – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – hensyntagen til de forskelle og omstændigheder, der er karakteristiske for de pågældende virksomheder på et andet tidspunkt ved beregningen af bøden – lovlighed (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2 og 3; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 13 og 18) (jf. præmis 47-59)
2.

Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af værdien af afsætningen – afsætning gennemført i direkte eller indirekte forbindelse med overtrædelsen – medregning af omsætning på verdensplan for at afspejle hver virksomheds relative betydning i overtrædelsen – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – hensyntagen til de forskelle og omstændigheder, der er karakteristiske for de pågældende virksomheder på et andet tidspunkt ved beregningen af bøden – lovlighed (Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2 og 3; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 13 og 18) (jf. præmis 51-63)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 14. november 2019 –

Silec Cable og General Cable mod Kommissionen

(Sag C-599/18 P) ( 1 )

»Appel – konkurrence – karteller – det europæiske marked for underjordiske og undersøiske elkabler – markedstildeling som led i projekter – bevis for overtrædelse – uskyldsformodning – urigtig gengivelse af beviserne – offentlig afstandtagen – andre karteldeltageres subjektive opfattelse – overtrædelse begået af flere virksomheder, der udgør én økonomisk enhed – alvoren af overtrædelsen begået af en af disse virksomheder – fastsættelse – »marginal« eller »gennemsnitlig« aktør i et kartel – fastsættelse – ligebehandlingsprincippet«

1. Appel – søgsmålsgrunde – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt – den urigtige gengivelse skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne (Art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 38-49 og 80)

2. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse – bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed påhviler Kommissionen – omfanget af bevisbyrden – manglende afstandtagen fra de trufne beslutninger – nødvendigheden af at tage hensyn til andre beviselementer (Art. 101 TEUF; EØS-aftalen, art. 53) (jf. præmis 51-56)

3. Konkurrence – bøder – vurdering ud fra virksomhedens individuelle adfærd – af betydning, at en anden erhvervsdrivende ikke er pålagt nogen sanktion – foreligger ikke (Art. 101 TEUF; EØS-aftalen, art. 53) (jf. præmis 74 og 83)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Silec Cable SAS og General Cable Corp. betaler sagsomkostningerne.

( 1 ) – EUT C 436 af 3.12.2018.
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8 i Rådets afgørelse 94/728/EF, Euratom af 31. oktober 1994 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter, artikel 8 i Rådets afgørelse 2000/597/EF, Euratom af 29. september 2000 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter, artikel 8 i Rådets afgørelse 2007/436/EF, Euratom af 7. juni 2007 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter og artikel 8 i Rådets afgørelse 2014/335/EU, Euratom af 26. maj 2014 om ordningen for Den Europæiske Unions egne indtægter samt artikel 10, 11 og 17 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter, artikel 10, 11 og 17 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter og artikel 10, 12 og 13 i Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 609/2014 af 26. maj 2014 om metoderne og proceduren for overdragelse af de traditionelle egne indtægter og egne indtægter fra moms og BNI og om foranstaltningerne for at opfylde likviditetskrav, idet den har afvist at overdrage traditionelle egne indtægter for i alt 2120309,50 EUR, som angivet i afskrivningsskrivelse IT(07)08‑917.
3.

Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – aktindsigt – formål – meddelelse af svar på en klagepunktsmeddelelse – betingelser – relevans af svarene fra de andre adressater for klagepunktsmeddelelsen for den berørte virksomheds ret til forsvar – bevisbyrde – den berørte virksomheds pligt til at angive et første holdepunkt for relevansen af disse svar for dennes forsvar (Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27) (jf. præmis 38-42)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 19. december 2019 –

Fujikura mod Kommissionen

Sag C-590/18 P ( 1 )

»Appel – konkurrence – karteller – europæisk marked for jord- og undervandselkabler – opdeling af markeder i forbindelse med projekter – bøder – retningslinjer for beregning af bøder af 2006 – fastlæggelse af de europæiske deltageres og de ikke-europæiske deltageres vægt i kartellet – de europæiske virksomheders deltagelse i flere niveauer i kartellet – ligebehandlingsprincippet«

Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af værdien af afsætningen – afsætning gennemført i direkte eller indirekte forbindelse med overtrædelsen – medregning af omsætning på verdensplan for at afspejle hver virksomheds relative betydning i overtrædelsen – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – hensyntagen til de forskelle og omstændigheder, der er karakteristiske for de pågældende virksomheder på et andet tidspunkt ved beregningen af bøden – lovlighed

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2 og 3; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 13 og 18)

(jf. præmis 39-52)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Fujikura Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3) Viscas Corp. bærer sine egne omkostninger.

( 1 ) – EUT C 427 af 26.11.2018.