Lad mig herefter gå over til undersøgelsen af det andet spørgsmål, der alene blev stillet Kommissionen. Det er det mest interessante, og jeg forstår godt, at De i tilfælde af, at Kommissionen for andre landbrugsmarkeders vedkommende måtte kunne påvise den — tilladte eller endog tilsigtede — samtidige eksistenser af på den ene side endelige og fuldstændige fælles ordninger og på den anden side interne foranstaltninger, der udgør egentlige nationale markedsordninger, ville være tilbøjelig til at finde, at en produktionskontrol i en medlemsstat, der går så vidt som til udstedelse af individuelle dyrkningstilladelser, uden tvivl ikke kunne være uforenelig med fællesskabsregler, der indebærer etableringen af en fælles ordning inden for samme sektor, i det foreliggende tilfælde for produktionen af hyacintløg.

De kunne i et sådant tilfælde med rette nære frygt for de kædereaktioner, en dom fra Domstolen, der erklærede den nederlandske ordning uforenelig med fællesskabsreglerne, ville medføre inden for de andre sektorer af det fælles landbrugsmarked.

De af Kommissionen nævnte eksempler forekommer mig dog ikke at være analoge med tilfældet med dyrkningen af hyacintløg. De bliver forresten forklaret med meget specielle betragtninger, der er det problem, som er forelagt Domstolen, fuldstændig uvedkommende.

Ser vi først på kornsektoren, er det sandt, at den fælles markedsordning for flere medlemsstaters vedkommende — heriblandt Forbundsrepublikken og Frankrig — har tilladt ordninger, der er beregnet ikke på at begrænse kornproduktionen, men på at bøde på de alvorlige ulemper, der — i øvrigt allerede fra før krigen — var resultatet af »strukturelt betinget overkapacitet« i mølleriindustrien. Det er her tale om et kendt problem, som fik de franske myndigheder til i 1935 at oprette »l'Office national interprofessionnel des Céréales« (det nationale kontor for kornbranchen) og til at udarbejde regler for mølleriindustrien; af tilsvarende grunde udstedte den tyske lovgiver senere loven »Mühlenstrukturgesetz«.

Vi må lægge til grund, at formålet med disse foranstaltninger var at sanere en industri til forarbejdning af landbrugsprodukter, ikke at begrænse produktionen af disse produkter. Af eksemplet kan der derfor ikke udledes noget afgørende for løsningen af nærværende sag.

Eksemplet med den nederlandske ordning for æg- og fjerkræsektoren er heller ikke af betydning; denne ordning kan i det væsentlige forklares som en kvalitetskontrol med den animalske produktion, da dens formål er at opretholde racerent avisfjerkræ.

Hvis vi går over til tobakssektoren, må man huske på, at to af medlemsstaterne, Frankrig og Italien, havde legalt monopol på fabrikation og afsætning af tobak; dette dækkede for Italiens vedkommende endog direkte dyrkningen af tobak; i Frankrig fandtes der en ordning, hvis mål var at forbeholde retten til at dyrke tobak for visse fysiske og juridiske personer.

Selv om det er korrekt, at Fællesskabets basisforordning udtrykkeligt erklærede nationale bestemmelser, der er lige' så strenge, hvad angår produktionen, uforenelige med de grundregler, den indeholder, siger det sig selv, at dette udtrykkelige forbud i det foreliggende tilfælde var uundværligt i det omfang det kun berørte en del af de pågældende statsmonopoler. Det var således nødvendigt, at situationen blev gjort fuldstændig klar ved fællesskabsreglernes ikrafttræden.

Hvad angår vinsektoren står vi over for en fælles ordning, der på visse punkter er foreløbig og under alle omstændigheder delvis, og som i vidt omfang tillader opretholdelsen af nationale beskyttelsesforanstaltninger. Det er i betragtning af den ikke alene økonomiske men også sociale og endog politiske betydning, vindyrkningen har i lande som Frankrig, Italien eller endog Tyskland og Luxembourg, let forståeligt, at fællesskabsmyndighederne indtil nu ikke har ønsket at gå for hurtigt eller for langt hen imod et integreret marked. Endvidere at Rådet, selv om Kommissionen har foreslået en fællesskabsordning for tilplantningen med vin, endnu ikke har gennemført denne, og at kontrollen er forblevet under de nationale myndigheders kompetence.

Endelig er eksemplet med den britiske lovgivning angående humleproduktionen så meget mindre relevant, som dette spørgsmål endnu er under forhandling mellem Fællesskabet og Det forenede Kongerige, og at kontrollen med dyrkningen i øvrigt ikke engang, i henhold til Kommissionen, har været genstand for forhandlinger.

Som man vil se, har disse forskellige forhold kun en fjern forbindelse med det foreliggende tilfælde.

Domstolen må derfor efter min mening basere sin fortolkning på respekten for traktatens principper vedrørende den fælles ordning af landbrugsmarkederne og navnlig på artikel 43, stk. 3, hvoraf den grundregel fremgår, at en fælles ordning retligt afløser de nationale ordninger, dog på betingelse af, at den er endelig.

Lad mig tilføje, at det af bestemmelserne i forordning nr. 234/68 som helhed og især af dennes artikel 10 fremgår, at den markedsordning, der derved indføres, hviler på frihed for Fællesskabets interne samhandel. Som påpeget i mit første forslag til afgørelse kan en kontingenteringsordning ved et system med dyrkningstilladelser ikke undgå at få reel eller i det mindste potentiel indvirkning på omfanget af samhandelen. Disse betragtninger er for øvrigt på linje med Domstolens retspraksis, som denne fremgår af dommene SAIL af 21. marts 1972, Riseria Geddo af 12. juli 1973 og endelig Grosoli af 12. december 1973.