ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hvad angår størrelsen af og formen på den tvangsbøde, som en medlemsstat pålægges for manglende opfyldelse af Domstolens dom, der fastslår en tilsidesættelse af bestemmelserne i direktiv 91/271 om rensning af byspildevand, bemærkes for så vidt angår overtrædelsens grovhed, at dette direktiv tilsigter at beskytte miljøet. Manglende eller utilstrækkelige rensningsanlæg af dette byspildevand vil kunne skade miljøet og må betragtes som særlig alvorlige. Det skal desuden betragtes som en skærpende omstændighed, at den pågældende medlemsstat har erklæret, at den ikke er i stand til fuldt ud at opfylde sine forpligtelser i henhold til den pågældende dom før næsten 20 år efter datoen, hvor forpligtelsen til at sikre, at den sekundære rensning af det pågældende byspildevand overholder kravene, skulle have været opfyldt. Ud over at overtrædelsen er af særlig lang varighed, har den henset til ovennævnte formål en klar grov karakter. Omfanget af skaden på miljøet afhænger i vid udstrækning imidlertid af antallet af byområder, der er berørt af det pågældende traktatbrud. Den nævnte overtrædelse må desuden anses for at være grovere med henblik på beregning af det faste beløb end med henblik på fastsættelse af tvangsbøden.

(jf. præmis 71, 74,75 og 97)
§ 6, stk. 1, i den reviderede rammeaftale vedrørende forældreorlov, som findes i bilaget til direktiv 2010/18 om iværksættelse af den reviderede rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP og EFS, og som vedrører situationer med genoptagelse af arbejdet efter forældreorlov, kan ikke fortolkes således, at den ligeledes omfatter en situation med genoptagelse efter barselsorlov som omhandlet i direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere som er gravide, som lige har født, eller som ammer.

EU-retten sondrer nemlig mellem begrebet barselsorlov som navnlig omhandlet i direktiv 92/85 og forældreorlov som omhandlet i den reviderede rammeaftale, og punkt 15 i de generelle betragtninger hertil præciserer desuden udtrykkeligt, at aftalen indeholder minimumsforskrifter for og bestemmelser om forældreorlov, som ikke er det samme som barselsorlov.

Forældreorloven tildeles forældre, for at de kan passe deres børn, og den kan tages, indtil barnet har nået en nærmere fastsat alder, der kan være op til otte år. Barselsorloven har et andet formål. Den skal sikre beskyttelsen af kvindens fysiske tilstand og det særlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og fødslen ved at undgå, at forholdet forstyrres, ved at moderen samtidig udøver sit erhvervsarbejde og derved udsættes for en dobbeltbelastning.

(jf. præmis 43, 44 og 48)
Artikel 266 TEUF bestemmer, at en institution, fra hvilken en retsakt, som er blevet annulleret af Unionens retsinstanser, hidrører, har pligt til at gennemføre de foranstaltninger, som er nødvendige til opfyldelse af den dom, hvorved denne retsakt er blevet annulleret. Inden den institution, fra hvilken den annullerede retsakt hidrører, vedtager sådanne foranstaltninger, skal imidlertid spørgsmålet om denne institutions kompetence afklares, eftersom EU-institutionerne kun kan handle inden for grænserne af den kompetence, som de er blevet tildelt. I denne henseende udgør den handlepligt, som følger af artikel 266 TEUF, ikke en kilde til en kompetence for den berørte institution, og den tillader heller ikke denne institution at lægge en hjemmel til grund, som i mellemtiden er blevet ophævet.

Endvidere skal de materielle bestemmelser, som er i kraft på tidspunktet for de omhandlede faktiske omstændigheder, af hensyn til overholdelsen af principperne for den tidsmæssige anvendelse af retsregler, retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ganske vist anvendes, selv om disse bestemmelser ikke længere er i kraft på det tidspunkt, hvor EU-institutionen vedtager en retsakt, men en bestemmelse, som udgør hjemmelen for en retsakt, og som bemyndiger EU-institutionen til at vedtage den pågældende retsakt, skal derimod være i kraft på det tidspunkt, hvor retsakten udstedes. Proceduren for vedtagelse af denne retsakt skal endvidere forløbe i overensstemmelse med de regler, som er gældende på tidspunktet for vedtagelsen. I denne henseende er det ikke muligt for en institution gennem anvendelsen af almindelige EU-retlige principper at gøre brug af en hjemmel, som er udløbet, med henblik på at bemyndige den til at anvende en materiel bestemmelse som grundlag for en afgørelse, efter at Unionens retsinstanser har annulleret den oprindelige afgørelse.

(jf. præmis 35, 36, 38, 40, 45)
Følgelig må børnetillæg, som bl.a. tilsigter at godtgøre en del af de omkostninger, som en person, der har forsørgerpligt over for et eller flere børn, skal afholde, og der tildeles enhver person, der ansøger herom, kvalificeres som »sociale sikringsydelser« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra j), i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger sammenholdt med samme forordnings artikel 1, litra z), som det også er tilfældet med skattefradraget for børn, der udbetales til enhver person, der har forsørgerpligt over for et eller flere børn, hvis størrelse afhænger af familiens indkomster, antallet af børn hvorover der er forsørgerpligt, og andre faktorer vedrørende den pågældende families individuelle forhold.

En værtsmedlemsstat, som med henblik på tildeling af sociale ydelser, kræver, at en statsborger fra en anden medlemsstat skal have lovligt ophold på værtsmedlemsstatens område, gør sig skyldig i en indirekte forskelsbehandling.

For at være begrundet skal en sådan forskelsbehandling være egnet til at sikre opfyldelsen af et lovligt mål og ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål

I denne henseende begrunder nødvendigheden af at beskytte værtsmedlemsstatens offentlige finanser i princippet muligheden for at kontrollere, hvorvidt opholdet er af lovlig karakter på tidspunktet for tildelingen af en social ydelse, bl.a. til personer, der kommer fra andre medlemsstater og ikke er erhvervsaktive, idet en sådan tildeling kan have konsekvenser for det samlede støttebeløb, der kan udbetales af denne stat.

Hvad angår forholdsmæssigheden af kriteriet om opholdsret skal det konstateres, at de nationale myndigheders kontrol – i forbindelse med tildeling af de omhandlede sociale ydelser – af, at ansøgeren ikke opholder sig ulovligt på myndighedernes område, skal anses for en situation, hvor lovligheden af unionsborgeres ophold kontrolleres i medfør af artikel 14, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, hvorfor den ikke kan være systematisk.

Når det følgelig kun er i tvivlstilfælde, at de nationale myndigheder foretager de efterprøvelser, der er nødvendige for at afgøre, hvorvidt ansøgeren opfylder de betingelser, der er fastsat i direktiv 2004/38, herunder dem, der er omfattet af direktivets artikel 7, og dermed, om vedkommende er i besiddelse af en lovlig opholdsret på denne medlemsstats område i dette direktivs forstand, udgør den ovennævnte nationalitets lovgivning ikke en forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af artikel 4 i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger.

(jf. præmis 76, 79-82, 84 og 86)
Endelig forholder det sig således, at for så vidt som punktafgiftspligtige varer under en afgiftssuspensionsordning oplægges af en godkendt oplagshaver i et afgiftsoplag, forfalder punktafgiften ikke, så længe denne godkendte oplagshaver oplægger de pågældende varer i et sådant oplag

Artikel 14, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, sammenholdt med artikel 7 i direktiv 2008/118 om den generelle ordning for punktafgifter, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at de nationale myndigheder giver afslag på at punktafgiftsfritage energiprodukter, der efter at være blevet solgt af en godkendt oplagshaver til en mellemhandler videresælges af sidstnævnte til en endelig forbruger, som opfylder samtlige krav i national ret for en punktafgiftsfritagelse, og til hvem den godkendte oplagshaver direkte har leveret varerne fra sit afgiftsoplag, alene med den begrundelse, at den mellemliggende køber, der af den godkendte oplagshaver er blevet angivet som modtager heraf, ikke har egenskab af endelig forbruger, som i henhold til national ret har tilladelse til at modtage punktafgiftsfritagne energiprodukter.

Selv om den omstændighed, at punktafgiftsfritagelsen er betinget af, at der i afgiftsdokumenterne angives en modtager, som opfylder de i national ret fastsatte vilkår for at modtage afgiftsfritagne energiprodukter, skal anses for at gøre det muligt at opfylde formålet om at gøre tilsynet med anvendelsen af punktafgiftsfritagelserne lettere, idet risikoen for en anvendelse af produkterne, der ikke giver ret til fritagelse, nedsættes, går et sådant afslag, der gives, uden at det er blevet efterprøvet, om de materielle betingelser for, at disse varer anvendes til punktafgiftsfritagende formål, er opfyldt på det tidspunkt, hvor de sidstnævnte forlader afgiftsoplaget, nemlig ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en korrekt og ligefrem anvendelse af disse fritagelser og for at forhindre enhver form for svig, unddragelse eller misbrug.

(jf. præmis 58, 62 og 63 samt domskonkl. 2)
For så vidt som artikel 4, stk. 2, litra b), første punktum, i forordning nr. 95/93 tilsigter at udelukke enhver risiko for, at koordinatoren ikke udfører sine opgaver på uafhængig vis, forstås ved begrebet »involveret part« ethvert organ, hvis interesser kan blive påvirket af tildelingen af slots, hvilket er tilfældet for lufthavnes forvaltningsorganer. Den omstændighed, at en lufthavns forvaltningsorgan kan have en interesse i, at slotsene tildeles et bestemt luftfartselskab, bekræfter denne konklusion, selv hvis der ikke foreligger et direkte eller indirekte ejerskab af en andel af kapitalen i dette selskab, eftersom en sådan interesse f.eks. kan følge af andre omstændigheder, såsom kontrakter om leje af plads i lufthavnen indgået mellem et luftfartselskab og forvaltningsorganet eller af et ønske fra sidstnævntes side om, at den omhandlede lufthavn bliver et bestemt luftfartselskabs hovedlufthavn.

Kravet om en funktionel adskillelse mellem den koordinator, der er pålagt tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Den Europæiske Unions lufthavne, som skal sikre, at koordinatoren skal være uafhængig, og enhver involveret part, som omhandlet i artikel 4, stk. 2, litra c), i forordning nr. 95/93 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne, som ændret ved forordning nr. 545/2009, indebærer, at koordinatoren tildeler ansøgerne slots på en neutral, ikke-diskriminerende og gennemsigtig måde.

En medlemsstat, som ikke sikrer, at koordinatoren for tildeling af slots er uafhængig ved dels ikke funktionelt at adskille koordinatoren fra enhver involveret part, dels ikke at tilrettelægge finansieringen af koordinatorens virksomhed således, at den garanterer koordinatorens uafhængige status, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 2 i forordning nr. 95/93 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne, som ændret ved forordning nr. 545/2009.

Denne medlemsstats lovgivning opfylder ikke kravet om koordinatorens uafhængighed, eftersom den er af vag og abstrakt karakter, og da den udelukkende hviler på koordinatorens frivillige begrænsning uden at pålægge ham en passende og specifik ramme.

Når den nationale koordinator for tildeling af slots ligeledes er lufthavnenes forvaltningsorgan, skal afdelingen, der skal tildele slots, have sit eget regnskab, budget og økonomiske ressourcer for at sikre, at den opfylder sin funktion som koordinator i overensstemmelse med denne forordning uden nogen som helst påvirkning fra lufthavnens forvaltningsorgan. Et system, som ikke foreskriver en ordning for finansiering med egne midler af en sådan afdeling, idet den finansieres fuldt ud af lufthavnens forvaltningsorgan, og hvori det er forvaltningsorganets bestyrelse, der har enekompetencen til at vedtage afdelingens driftsbudget og årsregnskab, opfylder ikke disse krav. Den omstændighed alene, at den afdeling, der skal tildele slots, udgør et særligt omkostningscenter, kan ikke påvirke denne konklusion.

(jf. præmis 47, 49 og 54-58 samt domskonkl. 1)
Artikel 21 TEUF og direktiv 2004/38 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der automatisk skal gives afslag på opholdstilladelse til en tredjelandsstatsborger, som er forælder til et mindreårigt barn, der er unionsborger og statsborger i en anden medlemsstat end værtsmedlemsstaten og forsørges af og bor sammen med tredjelandsstatsborgeren i værtsmedlemsstaten, alene af den grund, at den pågældende er tidligere straffet.

EU-retten er således til hinder for en begrænsning af opholdsretten af generalpræventive grunde, som besluttes med henblik på at afskrække andre udlændinge, særlig når denne foranstaltning træffes automatisk efter en straffedom uden hensyntagen til gerningsmandens personlige adfærd eller den fare, vedkommende udgør for den offentlige orden. Ved en vurdering af, om en udsendelsesforanstaltning står i et rimeligt forhold til det forfulgte mål, i den foreliggende sag beskyttelsen af den offentlige orden eller sikkerhed, skal der således tages hensyn til de kriterier, der er opstillet i artikel 28, stk. 1, i direktiv 2004/38, dvs. varigheden af den pågældendes ophold på værtsmedlemsstatens område, den pågældendes alder, helbredstilstand, familiemæssige og økonomiske situation samt sociale og kulturelle integration i værtsmedlemsstaten og tilknytning til hjemlandet. I forbindelse med anvendelsen af proportionalitetsprincippet skal også overtrædelsens grovhed tages i betragtning. Den personlige adfærd skal udgøre en reel, umiddelbar og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører en grundlæggende samfundsinteresse, og betingelsen om, at der skal foreligge en umiddelbar trussel, skal principielt være opfyldt på det tidspunkt, hvor den omhandlede foranstaltning træffes.

For så vidt angår en eventuel udsendelse af den berørte tredjelandsstatsborger skal der endvidere dels tages hensyn til de grundlæggende rettigheder, som Domstolen skal beskytte, navnlig retten til respekt for privatliv og familieliv, som er fastslået i artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, dels skal proportionalitetsprincippet iagttages. Chartrets artikel 7 skal sammenholdes med forpligtelsen til at tage hensyn til barnets tarv, som anerkendes i chartrets artikel 24, stk. 2.

(jf. præmis 61, 62, 65-67 og 88 samt domskonkl.)
Artikel 167, artikel 178, litra a), artikel 179 og artikel 226, nr. 3), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter berigtigelse af en obligatorisk oplysning i en faktura, nemlig registreringsnummeret for merværdiafgift (moms), ikke har tilbagevirkende kraft, således at retten til at fradrage denne afgift på grundlag af den berigtigede faktura ikke kan udøves for det år, hvor den oprindelige faktura blev udfærdiget, men først for det år, hvor fakturaen blev berigtiget.

Det følger nemlig af artikel 179, stk. 1, i direktiv 2006/112, at fradraget foretages under ét, ved at der i den moms, der skal betales for en afgiftsperiode, fradrages de momsbeløb, »for hvilke fradragsretten i løbet af samme periode er opstået og udøves i henhold til artikel 178«. Heraf følger, at retten til momsfradrag i princippet skal udøves i den periode, hvor denne ret for det første indtræder, og hvor den afgiftspligtige person for det andet er i besiddelse af en faktura.

I denne henseende udgør retten til momsfradrag, som er fastsat i artikel 167 ff. i direktiv 2006/112, en integrerende del af momssystemet, der i princippet ikke kan begrænses. Denne ret omfatter umiddelbart hele det afgiftsbeløb, der er blevet betalt i forbindelse med transaktioner i tidligere omsætningsled. Det grundlæggende princip om momsens neutralitet kræver desuden, at der indrømmes fradrag for indgående moms, hvis de materielle betingelser herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige ikke måtte have opfyldt visse formelle betingelser. I denne forbindelse udgør besiddelse af en faktura, som indeholder de oplysninger, der kræves i medfør af artikel 226 i direktiv 2006/112, en formel betingelse og ikke en materiel betingelse med hensyn til retten til momsfradrag.

(jf. præmis 35, 37, 38 og 43 samt domskonkl.)
Artikel 12, stk. 2, litra c), i Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at det ikke er nødvendigt for at kunne lægge til grund, at den heri angivne grund til udelukkelse fra at blive anerkendt som flygtning foreligger, at ansøgeren om international beskyttelse er blevet dømt for en af de terrorhandlinger, der er nævnt i artikel 1, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/475/RIA af 13. juni 2002 om bekæmpelse af terrorisme.

Hvis EU-lovgiver havde haft til hensigt at begrænse anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 2, litra c), i direktiv 2004/83 og begrænse begrebet »handlinger, der er i strid med De Forenede Nationers mål og grundsætninger« til alene at omfatte de strafbare handlinger, der er opregnet i artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/475, kunne denne uden vanskeligheder have gjort det ved udtrykkeligt at angive disse handlinger eller ved at henvise til denne rammeafgørelse.

Artikel 12, stk. 2, litra c), i direktiv 2004/83 henviser imidlertid hverken til rammeafgørelse 2002/475, selv om denne forelå på det tidspunkt, hvor nævnte artikel 12, stk. 2, litra c), blev affattet, eller til noget andet EU-retligt instrument vedtaget i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme.

(jf. præmis 52-54 og domskonkl. 1)
Sag C-555/14

IOS Finance EFC SA

mod

Servicio Murciano de Salud

(anmodning om præjudiciel

afgørelse indgivet af Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 6 de Murcia)

»Præjudiciel forelæggelse – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2011/7/EU – handelstransaktioner mellem private virksomheder og offentlige myndigheder – national lovgivning, der betinger omgående betaling af en fordrings hovedstol af, at der gives afkald på morarenter og kompensation for inddrivelsesomkostninger«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 16. februar 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2011/7 – national lovgivning, der betinger omgående betaling af hovedstolen i en fordring af, at der gives afkald på morarenter og kompensation for inddrivelsesomkostninger – lovlighed – betingelse – afkald, der er afgivet frit – efterprøvelse påhviler den nationale ret

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7, art. 7, stk. 2, og art. 3)

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16. februar 2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner, og navnlig dettes artikel 7, stk. 2 og 3, skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der gør det muligt for kreditor at give afkald på at kræve morarenter og kompensation for inddrivelsesomkostninger til gengæld for en omgående betaling af hovedstolen i forfaldne fordringer på den betingelse, at dette afkald er afgivet frit, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

I et tilfælde som det i hovedsagen, skal det med henblik på at vurdere, om afkaldet er afgivet frit, sikres, at kreditor reelt har haft adgang til effektive retsmidler, således at denne, hvis den pågældende havde ønsket det, kunne rejse krav om betaling af hele fordringen, herunder morarenter og kompensation for inddrivelsesomkostninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

(jf. præmis 35 og 36 samt domskonkl.)
De praktiske anvisninger til parterne vedrørende sager for Domstolen er vejledende og ikke retligt bindende. Som det fremgår af første til tredje betragtning til disse anvisninger, er disse således udfærdiget for at supplere og tydeliggøre reglerne for forløbet af retsforhandlingerne for Domstolen af hensyn til retsplejen, og de har ikke til formål at erstatte de relevante bestemmelser i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og Domstolens procesreglement.

Det fremgår således klart af ordlyden af punkt 20 i disse praktiske anvisninger, hvorefter »appelskriftet […] ikke bør overstige 25 sider, medmindre der foreligger særlige omstændigheder«, at denne betragtning ikke fastsætter en absolut grænse for antallet af sider, som er afgørende for, om en sådan appel kan antages til realitetsbehandling, men alene giver en henstilling til parterne i denne henseende.

Heraf følger, at en appel ikke kan afvises fra realitetsbehandling med den begrundelse, at appelskriftet overstiger et bestemt antal sider.

(jf. præmis 24-26)
Kapitel V, punkt 1.4, litra d), i bilag I til forordning nr. 1/2005 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter skal fortolkes således, at hvileperioden mellem transportintervallerne i forbindelse med vejtransport af de omhandlede arter, bl.a. kvæg undtagen kalve, for det første i princippet kan vare mere end 1 time. Hvileperioden må, hvor denne overstiger 1 time, imidlertid ikke under de konkrete omstændigheder, hvorunder denne hvileperiode og transporten i deres helhed forløber, ikke være af en sådan varighed, at den udgør en risiko for, at de dyr, der transporteres, kommer til skade eller bliver påført unødig lidelse. Endvidere kan summen af transport- og hviletider som omhandlet i kapitel V, punkt 1.4, litra d), ikke overstige 29 timer, med forbehold af muligheden for i henhold til kapitel V, punkt 1.8, af hensyn til dyrene at forlænge dem med 2 timer, og uden at det berører anvendelsen af bestemmelserne i forordningens artikel 22 i tilfælde af uforudsete situationer. For det andet kan transportintervallerne på højst 14 timer hver omfatte en eller flere opholdsfaser. Disse opholdsfaser skal lægges sammen med transportfaserne med henblik på beregningen af den samlede varighed af det transportinterval på højst 14, som de er en del af.

Forordning nr. 817/2010 om fastsættelse af gennemførelsesbestemmelser efter forordning nr. 1234/2007 for så vidt angår kravene for ydelse af eksportrestitutioner i forbindelse med levende kvægs velfærd under transport skal fortolkes således, at den myndighed, som har kompetence til at udbetale restitutioner for eksport af kvæg, ikke er bundet af den påtegning, med hvilken embedsdyrlægen på udgangsstedet har forsynet det dokument, der udgør beviset for udførsel fra EU’s toldområde, og hvorefter de relevante bestemmelser i forordning nr. 1/2005 om beskyttelse af dyr under transport og dermed forbundne aktiviteter helt eller delvist ikke er blevet opfyldt i forbindelse med transporten af disse dyr.

I henhold til bestemmelserne i forordning nr. 817/2005 henhører afgørelsen af, om de betingelser, som retten til udbetaling af eksportrestitutioner er underlagt, er opfyldt, navnlig vedrørende opfyldelsen af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1/2005, under kompetenceområdet for den nationale myndighed, som har kompetence med hensyn til denne udbetaling, mens de indikationer, som embedsdyrlægen på udgangsstedet giver, inden for rammerne af det samarbejde, der er oprettet mellem dem i henhold til forordning nr. 817/2010, ganske vist udgør et bevis, som dog er afkræfteligt. Denne konstatering bestyrkes i tilfælde, hvor denne dyrlæges vurdering ikke angår en vurdering af dyrenes fysiske tilstand og sundhedstilstand, som i henhold til ordlyden af femte betragtning til forordning nr. 817/2005 kræver en særlig ekspertise og erfaring, der begrunder, at kontrollen foretages af en dyrlæge.

(jf. præmis 50-52 og domskonkl. 2)