Hvad angår identificeringen af en almindelig national skatteordning, dvs. den første etape af den ovenfor nævnte metode, foretages den materielle afgrænsning af denne referenceramme i princippet i lyset af denne foranstaltning, der anses for at udgøre statsstøtte. Foruden forbindelsen mellem formålet med den omhandlede foranstaltning og den normale ordnings formål gør undersøgelsen af den sammenlignelige karakter af situationer, der henhører under denne foranstaltning, og situationer, der henhører under denne ordning, det ligeledes muligt at foretage en materiel afgrænsning af nævnte ordnings rækkevidde. Denne sammenlignelige karakter bedømmes på grundlag af det formål, der forfølges med den normale ordning. Det er i øvrigt den sammenlignelige karakter af disse situationer, der også giver grundlag for at konkludere, at der foreligger en afvigelse, når de situationer, der henhører under den omtvistede foranstaltning, behandles anderledes end de situationer, der henhører under den normale ordning, selv om de er sammenlignelige hermed. Et samlet ræsonnement vedrørende de to første etaper i den metode, som er nævnt ovenfor, kan således i visse tilfælde føre til fastlæggelsen af både den normale ordning og den omstændighed, at der foreligger en afvigelse.

Europa-Kommissionen skal for i forbindelse med anvendelsen af artikel 107, stk. 1, TEUF at kvalificere en national skatteforanstaltning som »selektiv« først identificere, hvad der er den almindelige eller »normale« skatteordning i den pågældende medlemsstat, og derefter godtgøre, at den omhandlede skatteforanstaltning udgør en afvigelse fra den almindelige ordning, for så vidt som den indfører en differentiering mellem erhvervsdrivende, der i forhold til det formål, der forfølges med dette almindelige skattesystem, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation. Begrebet »statsstøtte« omfatter imidlertid ikke foranstaltninger, der indfører en differentiering mellem virksomheder, der i forhold til det formål, der forfølges med den omhandlede retlige ordning, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, og dermed umiddelbart er selektive, når den berørte medlemsstat kan godtgøre, at denne differentiering er begrundet, eftersom den følger af karakteren eller den almindelige opbygning af den ordning, som foranstaltningerne er en del af.

På statsstøtteområdet følger en konstatering af en national skatteforanstaltnings selektivitet således ikke nødvendigvis af en manglende mulighed for visse virksomheder for at blive omfattet af den skattemæssige fordel, der følger af den omhandlede foranstaltning, som følge af juridiske, økonomiske eller praktiske hindringer, der forhindrer dem i at gennemføre den transaktion, der er en betingelse for indrømmelse af denne fordel, men kan alene følge af konstateringen af, at der foreligger en transaktion, der, selv om den er sammenlignelig med den transaktion, som er en betingelse for indrømmelse af den omhandlede fordel, ikke giver ret til at blive omfattet af fordelen. Det følger heraf, at en skatteforanstaltning kan være selektiv, selv om enhver virksomhed frit kan vælge at gennemføre den transaktion, der er en betingelse for indrømmelse af den fordel, som denne foranstaltning fastsætter.

Begrebet »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF omfatter ikke foranstaltninger, der indfører en differentiering mellem virksomheder, som i forhold til det formål, der forfølges med den almindelige ordning, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, og dermed umiddelbart er selektive, når den berørte medlemsstat kan godtgøre, at denne differentiering er begrundet, eftersom den følger af karakteren eller den almindelige opbygning af den ordning, som foranstaltningerne er en del af.

Der skal i denne henseende sondres mellem de formål, som er tillagt ved en skatteforanstaltning eller et særligt skattesystem og ligger uden for det almindelige skattesystem, og de mekanismer, som er uadskilleligt forbundet med selve skattesystemet, og som er nødvendige for at gennemføre sådanne formål. Følgelig kan skattelempelser, som følger af et formål, der ikke har noget at gøre med det skattesystem, som de indgår i, ikke fritages fra kravene efter artikel 107, stk. 1, TEUF.

På grundlag af denne sondring kan en medlemsstat gyldigt basere sig på princippet om skattemæssig neutralitet for at begrunde en differentiering i behandlingen, der blev indført med en foranstaltning, som tildeler visse virksomheder en skattemæssig fordel. Det tilkommer imidlertid den berørte medlemsstat at godtgøre, at afvigelsen fra det almindelige skattesystem er berettiget. I denne henseende kan en skattemæssig afgivelse ikke anses for berettiget i forhold til princippet om skattemæssig neutralitet, når medlemsstaten ikke har godtgjort, at denne afvigelse gør det muligt at genetablere den skattemæssige neutralitet, eller når den omhandlede foranstaltning selv indfører en forskelsbehandling.

I denne sammenhæng påhviler det ikke Europa-Kommissionen i sin afgørelse, hvorved en foranstaltning, der tildeler en skattemæssig fordel, erklæres uforenelig med det indre marked, at fastsætte betingelser for anvendelse af den omtvistede foranstaltning, der kan gøre det muligt for Kommissionen i visse tilfælde at undlade at kvalificere en foranstaltning som statsstøtte. Såfremt Kommissionen blev pålagt en forpligtelse til at foretage en undersøgelse af forskellige økonomiske transaktioner, som den omhandlede fordel gyldigt kan finde anvendelse på, uden at det kan fastslås, at der foreligger en støtteordning, ville nævnte institution således blive foranlediget til at ændre indholdet eller betingelserne for anvendelsen af den undersøgte foranstaltning og ikke blot til at afgrænse dens geografiske eller sektormæssige rækkevidde. En sådan forpligtelse ville foranledige Kommissionen til at overskride de kompetencer, som den er tillagt i henhold til bestemmelserne i TEUF og i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108 TEUF].

(jf. præmis 167, 168, 172, 173, 177, 180 -189, 191 -200, 207 og 213)