ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fremgår af Lomé-konventionens regler og er understreget i Domstolens praksis, at der er en klar kompetencefordeling mellem AVS-staterne og Fællesskabet.

Domstolen har herom udtalt, at

»kontrakter, til hvis udførelse der ydes bistand fra EUF, er et nationalt anliggende i hver AVS-stat, hvis myndigheder det tilkommer at udarbejde, forhandle og indgå dem. Det tilkommer derimod Kommissionen, på Fællesskabets vegne, at træffe de finansieringsafgørelser, der er en forudsætning for gennemførelsen af de projekter og programmer, der udvælges efter aftale med AVS-staterne« ( 3 ).

Domstolen har understreget, at det fremgår af konventionen, at

»de opgaver, som Kommissionens repræsentanter har i forbindelse med denne procedure, hvad enten de udmønter sig i godkendelse eller manglende godkendelse, eller i påtegninger eller manglende påtegninger, udelukkende har til formål at få konstateret, om betingelserne for en fœllesskabsfinansiering er opfyldt. De har ikke til formål og kan ikke bevirke et brud på grundsætningen om, at de pågældende kontrakter er et nationalt anliggende for AVS-staterne, der som de eneste har ansvaret for at udarbejde, forhandle og indgå dem« (min fremhævelse) ( 4 ).

Domstolen har nærmere om det kompetente fællesskabsorgans opgaver udtalt, at det

»... ikke blot har ret, men også pligt til inden for rammerne af de opgaver, det skal varetage for at sikre en god forvaltning af EUF's midler, at drage omsorg for, at de processuelle regler, der gælder på området, overholdes, og at det tilbud, der antages, er det økonomisk mest fordelagtige, idet der i sidstnævnte henseende navnlig skal henses til de kvalifikationer og garantier, tilbudsgiverne kan tilbyde, til arten af og betingelserne for arbejdernes gennemførelse, til prisen for ydelserne og de med disse forbundne driftsomkostninger samt til deres tekniske værdi« (min fremhævelse) ( 5 ).

Domstolen har på samme måde udtalt, at det organ, der handler på Fællesskabets vegne, »ikke alene har ret, men også pligt til at søge fremskaffet« de oplysninger, der er nødvendige for at det »inden for rammerne af det ansvarsområde, som det i Fællesskabets interesse er tillagt«, kan »sikre en økonomisk forsvarlig behandling af EUF's midler« ( 6 ).
Den sag, der er anlagt ved den nationale ret, drejer sig først og fremmest om at afklare, hvilken af de fem ovennævnte organer — det franske bureau, Fonds de garantie automobile, det nederlandske bureau, HUK-Verband eller HUK-Coburg — der har det endelige erstatningsansvar over for familien Fournier. Tribunal de grande instance de Toulon finder, at svaret på dette spørgsmål afhænger af betydningen af udtrykket »område, hvor et køretøj er hjemmehørende«, der optræder i artikel 1, stk. 4, med senere ændringer, i direktiv 72/166. Jeg skal på et senere tidspunkt komme ind på, i hvilken udstrækning (eller hvorvidt) denne bestemmelse har betydning for sagens udfald. Tribunal de grande instance har under alle omstændigheder ved dom af 26. september 1988, der indgik til Domstolen den 9. marts 1989, forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»Hvor må et køretøj anses for at være hjemmehørende, jf. artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv af 24. april 1972, som ændret ved Rådets direktiv af 30. december 1983, når det successivt er blevet registreret i flere forskellige stater, hvad enten der er tale om forskriftsmæssig registrering foretaget af de kompetente myndigheder, eller køretøjet blot er blevet forsynet med falske nummerplader?«
Det er som nævnt Kommissionens principale opfattelse, at de påberåbte fællesskabsregler indebærer et ubetinget forbud mod, at en medlemsstat fastsætter regler, der hindrer fiskerfartøjer fra andre medlemsstater i at udøve fiskeri samt lande og omlade fangster. Det fremgår af Kommissionens argumentation, at den i dag er af den opfattelse, at også regler som de, der gjaldt for britiske fiskerfartøjer i perioden fra 1983-1986, vil være i strid med fællesskabsretten.

Det er imidlertid efter min opfattelse hverken nødvendigt eller hensigtsmæssigt, at Domstolen afgør sagen på grundlag af denne argumentation og dermed indirekte tager stilling til de oprindelige irske regler fra 1983. Der er efter min opfattelse relevante forskelle mellem de irske 1983- og 1986-regler, når de vurderes i lyset af ændringerne i de tilsvarende britiske regler. Kommissionen gav trods alt i 1984 en positiv vurdering af de irske 1983-regler, idet den lagde vægt på, at de irske regler begrænsede sig til at forbyde de pågældende britiske fiskerfartøjer at foretage sig i irsk fiskeriterritorium, hvad der efter britiske regler var dem forbudt at foretage sig i britisk fiskeriterritorium.

Det er efter min mening hensigtsmæssigt og tilstrækkeligt, at Domstolen afgør sagen på grundlag af Kommissionens subsidiære argumentation, dvs. at de irske 1986-regler er i strid med fællesskabsretten, fordi de hindrer britiske fiskerfartøjer i at udøve fiskeri, som de lovligt kan udøve efter gældende regler i Det Forenede Kongerige.

Denne konsekvens af de irske regler indebærer efter min opfattelse en klar krænkelse af princippet om lige adgang til fiskeressourcerne, således som det har fundet udtryk i strukturforordningens artikel 2. En sådan krænkelse kan under ingen omstændigheder retfærdiggøres af de grunde, der ligger bag Fællesskabets regler om bevarelse af fiskeressourcerne eller den deraf følgende kvoteordning. Den kan heller ikke på nogen måde begrundes i ønsket om at sikre fiskerfartøjernes reelle økonomiske tilknytning til registreringslandet eller i ønsket om at beskytte irske fiskeriinteresser. Det er af samme grunde udelukket at anse landings- og omladningsforbuddene for retfærdiggjorte.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 7. marts 1991. - GIO BUTON SPA OG VINICOLA EUROPEA SPA MOD AMMINISTRAZIONE DELLE FINANZE DELLO STATO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: TRIBUNALE CIVILE E PENALE DI TRIESTE - ITALIEN. - ETHANOL FREMSTILLET AF LANDBRUGSPRODUKTER - UDLIGNINGSAFGIFT. - SAG C-201/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02453

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat Jean Mischo fremsatte forslag til afgoerelse den 7. marts 1991 (*). Han foreslog Domstolen foelgende afgoerelse:

"1) Gennemgangen af det foerste spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2541/84 af 4. september 1984 om fastsaettelse af en udligningsafgift ved indfoersel af ethanol, der er fremstillet i Frankrig af landbrugsprodukter, til de oevrige medlemsstater, som aendret ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 644/85 af 12. marts 1985.

2) Forordning (EOEF) nr. 2541/84 skal fortolkes saaledes, at der skal opkraeves udligningsafgift af alkohol, der i frizone er forarbejdet til faerdigvare, naar ethanolen ikke har vaeret undergivet en saerlig toldordning, og er bestemt til omsaetning inden for Faellesskabet."

(*) Originalsprog: fransk.
61990C0168

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 23. april 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD STORHERTUGDOEMMET LUXEMBOURG. - MANGLENDE GENNEMFOERELSE AF ET DIREKTIV - GENSIDIG ANERKENDELSE AF EKSAMENSBEVISER OG SAMORDNING INDEN FOR DET FARMACEUTISKE OMRAADE. - SAG C-168/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02539

Pub.RJ side Pub somm
61990C0167

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 23. april 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - MANGLENDE GENNEMFOERELSE AF ET DIREKTIV - GENSIDIG ANERKENDELSE AF EKSAMENSBEVISER OG SAMORDNING INDEN FOR DET FARMACEUTISKE OMRAADE. - SAG C-167/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-02535

Pub.RJ side Pub somm
b)

Ud over tilstedeværelsen af en dominerende stilling skal der, for at der foreligger en overtrædelse, også være tale om et misbrug af den dominerende stilling. I den forbindelse skal det bemærkes, at tildeling af offentlige beføjelser til en virksomhed ikke i sig selv kan udgøre et sådant misbrug ( 21 ). Derudover skal det erindres, at det ikke på forhånd skal anses for at skabe en dominerende stilling og et misbrug af denne dominerende stilling, at en virksomhed er blevet tildelt eksklusive beføjelser ( 22 ).
FORENEDE FORSLAGER TIL AFGOERELSE FRA GENERALADVOKAT LENZ FREMSAT DEN 11. JULI 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - TRAKTATBRUD - GRAENSEVAERDI FOR BLY I LUFTEN. - SAG C-13/90. - TRAKTATBRUD - LUFTKVALITETSNORMER FOR SAA VIDT ANGAAR NITROGENDIOXID. - SAG C-14/90. - TRAKTATBRUD - GRAENSEVAERDIER OG VEJLEDENDE VAERDIER FOR LUFTKVALITETEN MED HENSYN TIL SVOVLDIOXID. - SAG C-64/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04327

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat C. O. Lenz har fremsat forslag til afgoerelse den 11. juli 1991 (*). Han har foreslaaet foelgende besvarelse:

Herefter og i betragtning af den stadig bestaaende retstilstand i Frankrig er der faktisk kun ét muligt resultat i de tre sager, nemlig at give Kommissionen medhold og fastslaa, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten, idet den ikke inden for de fastsatte frister ved lov eller administrativt har vedtaget alle de bestemmelser, som er noedvendige for at gennemfoere Raadets direktiv 82/884/EOEF af 3. december 1982 om en graensevaerdi for bly i luften, Raadets direktiv 85/203/EOEF af 7. marts 1985 om luftkvalitetsnormer for saa vidt angaar nitrogendioxid, og Raadets direktiv 80/779/EOEF af 15. juli 1980 om graensevaerdier og vejledende vaerdier for luftkvaliteten med hensyn til svovldioxid og svaevestoev. Desuden skal sagsoegte i overensstemmelse med staevningspaastanden tilpligtes at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: tysk.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 9. juli 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - MANGLENDE OVERHOLDELSE AF ET DIREKTIV - MAERKNING AF OG REKLAME FOR LEVNEDSMIDLER. - SAG C-32/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-04189

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat Mischo fremsatte forslag til afgoerelse den 9. juli 1991 (*). Han foreslog Domstolen foelgende afgoerelse:

1) Det fastslaas, at Den Italienske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 3, stk. 1, nr. 4 og 7, i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1), idet den kraever, at fabrikanter af visse pastaprodukter paa etiketten angiver fremstillingstidspunktet samt det sted, hvor produktet hidroerer fra eller har oprindelse.

2) Den Italienske Republik tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: fransk.
61990C0309

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Darmon fremsat den 1. oktober 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN HELLENSKE REPUBLIK. - EN STATS TRAKTATBRUD - ERHVERVSVIRKSOMHED INDEN FOR ARKITEKTUROMRAADET. - SAG C-309/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05311

Pub.RJ side Pub somm
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Gulmann fremsat den 28. november 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - EOEF-DIREKTIV - MANGLENDE GENNEMFOERELSE INDEN FOR DEN FASTSATTE FRIST. - SAG C-377/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-01229



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Raadets direktiv 87/540/EOEF af 9. november 1987 (1) om adgang til udoevelse af transportvirksomhed inden for godstransport ad indre vandveje i indenlandsk og international transport og om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for dette erhverv skulle efter direktivets artikel 11, stk. 1, vaere gennemfoert af medlemsstaterne senest den 30. juni 1988. Af stk. 2 i den naevnte direktivbestemmelse fremgaar endvidere, at medlemsstaterne har pligt til at meddele Kommissionen teksten til de vigtigste nationale retsforskrifter, som maatte blive udstedt paa det omraade, der er omfattet af direktivet.

2. Ved staevning af 21. december 1990 har Kommissionen anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktatens artikel 5 og 189 ved ikke i overensstemmelse med direktivets artikel 11, stk. 2, at have meddelt Kommissionen teksten til de vigtigste af de nationale retsforskrifter, der maatte vaere blevet udstedt inden for det omraade, direktivet omfatter.

Den belgiske regering har i naervaerende sag ikke bestridt, at den har undladt at opfylde det i direktivets artikel 11, stk. 2, indeholdte krav om meddelelse til Kommissionen. Det sagsoegte kongerige har forklaret den manglende fremsendelse af nationale retsforskrifter til Kommissionen med, at der endnu ikke er udstedt nationale retsforskrifter til gennemfoerelse af direktivet.

3. Jeg kan saaledes kun foreslaa Domstolen, at der afsiges dom i overensstemmelse med Kommissionens paastand, og at Kongeriget Belgien paalaegges sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: dansk.

(1) - EFT L 322, s. 20.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 7. november 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET SPANIEN. - EN STATS TRAKTATBRUD - EMBALLAGE TIL FLYDENDE LEVNEDSMIDLER - GENNEMFOERELSE AF ET DIREKTIV I NATIONAL RET. - SAG C-192/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-05933

Pub.RJ side Pub somm



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Generaladvokat Carl Otto Lenz har fremsat forslag til afgoerelse den 7. november 1991 (*). Han foreslog Domstolen at tage Kommissionens paastand til foelge og fastslaa, at Kongeriget Spanien har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler det i henhold til EOEF-Traktaten, idet det ikke har opstillet de programmer for at mindske vaegt og/eller omfang af emballage til flydende levnedsmidler i husholdningsaffald, der skal bortskaffes endeligt, jf. artikel 3 i Raadets direktiv 85/339/EOEF. Generaladvokaten foreslog desuden Domstolen at paalaegge sagsoegte at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: tysk.
22.

Det næste spørgsmål er, om usteriliseret serum overhovedet »i det væsentlige fremtræder« som et tilberedt substrat til dyrkning af mikroorganismer. At det danner grundlag for og indgår i sammensætningen af dette substrat er ikke i sig selv tilstrækkeligt grundlag for at hævde, at det »i det væsentlige fremtræder« som denne vare. Det kan man kun sige om en vare, der i den grad ligner den færdige vare, at den kan tariferes under samme position. Det må i det mindste kræves, at man i den ufærdige vare kan genkende den færdige vare. Det er ikke tilfældet i den foreliggende sag.
13.

Kommissionen indrømmer i replikken, at den ændrede affattelse af Trinkwasserverordnung, § 4, stk. 1, formelt svarer til direktivet. Den mener imidlertid, at denne del af sagen først er bragt i orden, såfremt Forbundsrepublikken Tyskland forpligter sig til at sikre, at de tyske myndigheder i praksis overholder direktivets krav. De Idager, der er tilgået Kommissionen vedrørende drikkevandskvaliteten i Forbundsrepublikken Tyskland, har vist, at der blev tilladt undtagelser, hvorved direktivet blev overtrådt. Også en henstilling fra den tyske Sundhedsstyrelse viser, at der blev tilladt undtagelser, når kendetegnene ved begrebet alvorlige hændelser manglede. Domstolen spurgte skriftligt Kommissionen, om den ville fastholde dette klagepunkt, selv om den anerkender, at Trinkwasserverordnung, § 4, stk. 1, i den affattelse, der er trådt i kraft den 1. januar 1991, respekterer direktivet. I sit svar anfører Kommissionen flere grunde til, at den ikke frafalder dette klagepunkt. For det første har Forbundsrepublikken Tyskland ikke erklæret kun at ville fortolke begrebet »alvorlige hændelser« som uforudseelige hændelser. For det andet tillader de tyske myndigheder fortsat undtagelser under omstændigheder, der ikke er alvorlige hændelser, hvilket dokumenteres af et uddrag af »Alfterer Nachrichten« (Alfter kommunes informationsblad), ifølge hvilken Wasserwerk Heidgen, der fra den 1. oktober 1989 til den 30. september 1991 lovligt kunne overskride bestemte tilladte maksimale værdier, fik tilladelse til at forlænge denne dispensation for yderligere to år. Desuden er det med henblik på mulige erstatningskrav ønskeligt, at Domstolen fastslår, at Trinkwasserverordnung i den affattelse, der var gældende indtil den 1. januar 1991, var i strid med direktivet. Endelig er det ifølge Kommissionen lige så ønskeligt, at Domstolen fastslår, at direktivet også efter dette tidspunkt kun kan anses for behørigt gennemført i national ret, såfremt de på dette tidspunkt foretagne ændringer medfører de nødvendige praktiske konsekvenser.
Den nationale ret skal på baggrund af disse omstændigheder i det væsentlige tage stilling til, hvorvidt de bestemmelser, der blev lagt til grund for de spanske myndigheders afslag på ansøgningen om den endelige opholdstilladelse, er forenelige med fællesskabsretten.

I betragtning af, at fastlæggelse af kriterierne for erhvervelse og fortabelse af statsborgerskab hører under de enkelte staters enekompetence — hvilket ingen bestrider — bemærker jeg indledningsvis, at traktatens artikel 52, der er mest relevant for hovedsagen, hjemler etableringsfrihed for »statsborgere i en medlemsstat ... på en anden medlemsstats område«. Den eneste betingelse, der på forhånd skal være opfyldt for at kunne påberåbe sig etableringsretten, er således status som »statsborger« i en af medlemsstaterne, idet det påhviler den pågældende medlemsstat at fastslå denne status. I øjeblikket findes der nemlig ikke nogen definition på begrebet »statsborgerskab« i fællesskabsretten. Fællesskabslovgivning, der har »statsborgerskab« i en medlemsstat som betingelse for, at den kan finde anvendelse, skal forstås således, at der henvises til den nationale lovgivning i den stat, hvis statsborgerskab påberåbes til støtte for den ret, der gøres gældende.

En sådan henvisning til national ret foretages også udtrykkeligt i udkastet til traktat om Den Europæiske Union, som de nylige Maastricht-aftaler har skabt grundlag for. I artikel 8 bestemmes det nemlig, at »der indføres et unionsborgerskab«, og straks efter nævnes det udtrykkeligt, at »unionsborgerskab har enhver, der er statsborger i en medlemsstat« ( 4 ), uden at der stilles andre betingelser.

Når alt kommer til alt, er det indlysende, at statsborgerskab i en medlemsstat er det eneste subjektive krav, der stilles for at kunne nyde godt af etableringsretten, og at der er tale om et krav, der reguleres af den pågældende medlemsstats nationale lovgivning. Desuden har nævnte direktiv 73/148 forenklet de problemer, der kan opstå i den forbindelse, ved at bestemme, at den eneste betingelse for, at direktivet finder anvendelse, er besiddelse af det identitetskort eller det pas, som medlemsstaterne har pligt til at udstede til deres egne statsborgere (artikel 3 og 6).

Det kan heraf udledes, at der ikke til udstedelsen af en endelig opholdstilladelse kan knyttes yderligere betingelser som f.eks. faktisk bopæl (el.lign.). Det er tværtimod tilstrækkeligt, at ansøgeren er statsborger i en medlemsstat i den forstand, der er beskrevet ovenfor. Det vil sige, at han i henhold til den pågældende medlemsstats nationale ret anerkendes som statsborger.
Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 29. januar 1992. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD KONGERIGET BELGIEN. - TRAKTATBRUD - FORBUD MOD AT HENLAEGGE AFFALD HIDROERENDE FRA EN ANDEN MEDLEMSSTAT. - SAG C-2/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-04431

svensk specialudgave side I-00031

finsk specialudgave side I-00031



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Retsforhandlingerne har i denne sag haft et laengere forloeb end normalt. Efter afslutningen af den skriftlige forhandling afgav parterne indlaeg i retsmoedet den 27. november 1990, og jeg fremsatte forslag til afgoerelse den 10. januar 1991. Domstolen besluttede derefter ved kendelse af 2. maj 1991 at genaabne den mundtlige forhandling, og efter afholdelse af et nyt retsmoede fremsatte jeg nyt forslag til afgoerelse den 19. september 1991. Jeg tog deri hensyn til de nye omstaendigheder, som parterne havde fremlagt, men kom dog til samme resultat, som i mine foerste forslag til afgoerelse. Domstolen var imidlertid desvaerre ikke paa grund af sin sammensaetning paa dette tidspunkt i stand til at afsige dom, og den genaabnede derfor endnu engang den mundtlige forhandling ved kendelse af 8. oktober 1991. Et nyt retsmoede blev oprindeligt berammet til den 26. november 1991, men derefter udskudt til den 28. januar 1992.

2. Efter at have vurderet de indlaeg, som parterne afgav i gaarsdagens retsmoede, finder jeg ikke anledning til at foeje noget til mine tidligere forslag. Jeg mener derfor fortsat, at sagen maa afgoeres, som jeg har foreslaaet deri.

(*) Originalsprog: engelsk.
Domstolen har allerede fastslået, at fortsat lønudbetaling i tilfælde af sygdom er omfattet af begrebet løn, selv om en del af lønnen i visse tilfælde godtgøres af de sociale sikringsordninger ( 5 ). Den foreliggende sag angår imidlertid ikke en anmodning fra Monika Bötel om tilladelse til at deltage i kursusvirksomhed, og spørgsmålet er ikke, hvornår en arbejdsgiver kan behandle deltids- og fuldtidsbeskæftigede forskelligt med hensyn til tjenestefrihed til kursusformål. Disse problemer skulle utvivlsomt have været bedømt efter reglerne om arbejdsvilkår. I denne sag er der imidlertid alene spørgsmål om godtgørelse for den tid, der er anvendt til kursusvirksomhed, uanset om denne ydes i form af et tillæg til lønnen for overarbejde eller i form af tjenestefrihed med løn fra arbejdsgiveren. På dette stadium finder jeg det imidlertid ikke hensigtsmæssigt at lægge for stor vægt på, at godtgørelsen kan antage én af to former. Når et løntillæg naturligt falder ind under begrebet løn, finder jeg, at det samme er tilfældet med hensyn til tjenestefrihed med løn. I dette tilfælde er der ganske vist tale om, at arbejdsgiveren betaler et beløb som følge af arbejdsforholdet, uden at arbejdstageren erlægger en modydelse i form af arbejde. Dette tilfælde svarer i høj grad til, at der fortsat udbetales løn under sygdom — hvilket lå til grund i Rinner-Kühn-sagen ( 6 ) — eller at der ydes godtgørelse ved afskedigelse. I Barber-sagen ( 7 ) fastslog Domstolen, at:

»den omstændighed, at visse ydelser udbetales efter arbejdsforholdets ophør, [udelukker] ikke, at de kan have karakter af løn i den i traktatens artikel 119 anførte betydning« ( 8 ),

samt specielt med hensyn til godtgørelser, der udbetales i forbindelse med afskedigelse, at:

»de udgør en form for løn, som arbejdstageren er berettiget til som følge af arbejdsforholdet ... og som sikrer ham en indtægtskilde i den periode, hvor han søger nyt arbejde« ( 9 ).
24.

Det skal imidlertid understreges, at producenten for at få tildelt en foreløbig kvote ihenhold til artikel 3 a, stk. 1, skal godtgøre, at han er i stand til på sin bedrift at producere en mængde svarende til den ansøgte mængde: jf. artikel 3a, stk. 1, litra b). På samme måde skal producenten i henhold til artikel 3a, stk. 3, før tildelingen bliver endelig, godtgøre, at han faktisk har genoptaget salg eller leverancer på grundlag af sin bedrift. En kvote i henhold til artikel 3 a bliver også tildelt, således at mælken kan produceres af den person eller gruppe af personer, som har fået kvoten tildelt. Denne betingelse forhindrer, at en kvote tildeles en ansøger, som ikke har til hensigt at producere mælk, men som ganske enkelt ønsker at indgå en aftale med en anden producent, hvorved sidstnævnte får adgang til at producere mælk på grundlag af sine egne jorder ved udnyttelse af den første producents kvote. Det påhviler således den nationale ret om nødvendigt at afgøre, om de af producenten indgåede aftaler rent faktisk er udformet for at gøre det muligt for ham at producere mælk på hans bedrift, eventuelt i samarbejde med andre, eller om aftalerne derimod kun er et middel til at overføre udnyttelsen af kvoten til en anden person.