ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 16. november 2011 – Groupe Gascogne mod Kommissionen

(Sag T-72/06)

»Konkurrence – karteller – markedet for industrisække af plastik – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – tilregnelse af ulovlig adfærd – bøder – loftet på 10% af omsætningen − proportionalitet«

1. Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger – annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrencereglerne – virkningerne for adressater, der ikke har anlagt sag – foreligger ikke (art. 81 EF, 230 EF og 249 EF) (jf. præmis 20)

2. Retspleje – fremsættelse af nye anbringender under sagens behandling – betingelser – anbringender støttet på omstændigheder, som er kommet frem under sagens behandling – Lissabontraktatens ikrafttræden – ny omstændighed, der kan begrunde en sen indgivelse af et klagepunkt om tilsidesættelse af princippet om uskyldsformodning – ikke omfattet [art. 6 TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 48; statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c), og art.48, stk. 2] (jf. præmis 27-30)

3. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede datterselskaber – bevismæssige forpligtelser for den virksomhed, der ønsker at afkræfte denne formodning (art. 81, stk. 1, EF) (jf. præmis 66-71 og 92)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – maksimumsbeløb – beregning – relevant omsætning – samlet omsætning for alle de selskaber, som udgør den økonomiske enhed, der handler som virksomhed – pligt for Kommissionen til at godtgøre, at hvert datterselskab i en koncern ikke er selvstændigt – foreligger ikke (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2) (jf. præmis 106-115)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – fastsættelse af bøden i forhold til de forhold, der indgår i vurderingen af overtrædelsens grovhed (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03) (jf. præmis 128, 130 og 131)

Angående

Påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(2005) 4634 endelig af 30. november 2005 om en procedure i henhold til artikel 81 EF (sag COMP/F/38 354 – Industrisække) vedrørende et kartel på markedet for industrisække af plastik og påstand om, at den pågældende beslutning omgøres.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 16. november 2011 – Fardem Packaging mod Kommissionen

(Sag T-51/06)

»Konkurrence – karteller – markedet for industrisække af plastik – beslutning, som fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF – bøder – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – samarbejde under den administrative procedure«

1. Konkurrence – karteller – aftaler og samordnet praksis, der udgør en enkelt overtrædelse – virksomheder, som kan beskyldes for at have begået en overtrædelse bestående i deltagelse i et kartel som helhed – kriterier – pligt for Kommissionen til i sin beslutning at specificere overtrædelsen pr. virksomhed og pr. land – foreligger ikke (art. 81, stk. 1, EF) (jf. præmis 42-45)

2. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den pågældende virksomheds markedsandele – Kommissionens skøn (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 97/C 372/03) (jf. præmis 54-59)

3. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – skønsbeføjelse forbeholdt Kommissionen – forhøjelse af det generelle bødeniveau (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 67 og 69)

4. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – opdeling af berørte virksomheder i forskellige kategorier – betingelser – overholdelse af ligebehandlingsprincippet – overholdelse af proportionalitetsprincippet (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 77 og 78)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – formildende omstændigheder – deltagelse i møder med andre virksomheder med et konkurrencebegrænsende formål angiveligt sket under tvang – manglende hensigt om at begrænse konkurrencen – ikke relevant omstændighed (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23) (jf. præmis 95-100)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – bødefritagelse eller bødenedsættelse som modydelse for den forfulgte virksomheds samarbejde – nødvendigt, at en adfærd har lettet Kommissionens konstatering af overtrædelsen – Kommissionens skøn – grænser – overholdelse af ligebehandlingsprincippet (art. 81, stk. 1, EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 96/C 207/04) (jf. præmis 145-148)

Angående

Påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2005) 4634 endelig af 30. november 2005 om en procedure i henhold til [artikel 81 EF] (sag COMP/F/38 354 – Industrisække) vedrørende et kartel på markedet for industrisække af plastik samt påstand om nedsættelse af den bøde, der er pålagt sagsøgeren ved den pågældende beslutning.

Konklusion

1) Europa-Kommissionen frifindes.
59

Eurallumina har anført, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen for, at institutionernes retsakter er lovlige og har effektiv virkning, således som disse er fortolket i retspraksis, derved at den – for perioden fra den 3. februar 2002 til den 31. december 2003 – har kvalificeret den omtvistede fritagelse som ulovlig statsstøtte, som den kunne kræve tilbagesøgt. Eurallumina har i denne forbindelse for det første støttet sig på, at den anfægtede beslutning indirekte har anfægtet lovligheden af artikel 18 i direktiv 2003/96, der erstattede og ophævede direktiv 92/81 og 92/82, og af beslutning 2001/224, der imidlertid formodes at være lovlige, såvel som af de gennemførelsesforanstaltninger hertil, som Den Italienske Republik truffet. Selskabet har for det andet påberåbt sig den skade, som den anfægtede beslutning har indebåret for den effektive virkning af artikel 18 i direktiv 2003/96 og af beslutning 2001/224, derved at den har forhindret denne artikel og denne beslutning i at få fuld virkning indtil den 31. december 2006. Selskabet har for det tredje henvist til, at Kommissionen ikke forelagde passende forslag i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 18 i direktiv 2003/96 med henblik på, at Rådet tidligere end planlagt kunne foretage en fornyet undersøgelse af tilladelsen til at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2006. Selskabet har for det fjerde henvist til, at Kommissionen ikke har iværksat noget annullationssøgsmål på grundlag af artikel 230 EF til prøvelse af Rådets bemyndigelsesbeslutninger. Eurallumina har for det femte støttet sig på forslagene til Rådets bemyndigelsesbeslutninger, i hvilke Kommissionen altid har foreslået Rådet at tillade Den Italienske Republik at anvende eller at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse, sidste gang indtil den 31. december 2002. Eurallumina har for det sjette gjort gældende, at det var umuligt for selskabet at forudse en holdningsændring hos Kommissionen angående lovligheden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger og af den omtvistede fritagelse. Selskabet har for det syvende støttet sig på den inkonsekvente adfærd fra Kommissionen, som – ved allerede den 30. oktober 2001 at indlede den formelle undersøgelsesprocedure og ved at pålægge den omtvistede støtte tilbagesøgt – har ageret på en måde, der er i strid med ordlyden af og ånden i sit forslag til Rådets bemyndigelsesbeslutning af 15. november 2000, i henhold til hvilket det skulle tillades Den Italienske Republik at fortsætte med at anvende den omtvistede fritagelse indtil den 31. december 2002. Eurallumina har for det ottende henvist til indholdet af forslagene til Rådets bemyndigelsesbeslutninger, der bestyrkede den berettigede forventning, som selskabet havde om, at den omtvistede fritagelse ville være lovlig indtil den 31. december 2006.
53

I præmis 52 og 53 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), som Retten er bundet af i overensstemmelse med artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, fastslog Domstolen, at der skulle tages hensyn til den omstændighed, at Rådets bemyndigelsesbeslutninger blev vedtaget efter forslag fra Kommissionen, og at denne ikke på noget tidspunkt gjorde brug af sine beføjelser i henhold til artikel 8, stk. 5, i direktiv 92/81 eller artikel 230 EF og 241 EF med henblik på at udvirke, at disse beslutninger blev ophævet eller ændret, for så vidt angår pligten til at tilbagesøge den uforenelige støtte på baggrund af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, som Kommissionen havde gjort det i aluminiumoxid I-beslutningen ved at afstå fra at kræve tilbagesøgning af den ydede støtte indtil den 2. februar 2002 – datoen for offentliggørelsen i Tidende af beslutningerne om at indlede proceduren i artikel 88, stk. 2, EF. Denne begrundelse fandt Domstolen afgørende for i præmis 54 i dom Kommissionen mod Irland m.fl., nævnt i præmis 25 ovenfor (EU:C:2013:812), at fastslå, at den begrundelse, som der er redegjort for i samme doms præmis 39-44, ikke retligt kunne begrunde Rettens konklusion om, at aluminiumoxid I-beslutningen rejste tvivl om gyldigheden af Rådets bemyndigelsesbeslutninger og således tilsidesatte retssikkerhedsprincippet og princippet om formodningen om, at EU-retsakter er lovlige, og konklusionen, der hvilede på de samme præmisser, om, at Kommissionen i sag T-62/06 RENV havde tilsidesat princippet om god forvaltningsskik.
74

Kongeriget Spanien kan ikke rejse tvivl om denne bedømmelse ved at påberåbe sig præmis 70 i dommen i sagen Lombardini og Mantovani (præmis 64 ovenfor), hvilken doms faktiske og retlige forhold ikke kan sammenlignes med forholdene i nærværende sag. Ganske vist kan den omstændighed, at en tærskel for, hvornår et bud skal anses for at være unormalt lavt, som følger af en beregning, der i det væsentlige er støttet på et gennemsnit af de fremlagte tilbud inden for rammerne af en kontrakt, ikke er de bydende bekendt på det tidspunkt, hvor de afgiver deres bud – eftersom den først fastsættes, når alle bud er afgivet – i henhold til den nævnte dom ikke indvirke på tærsklens forenelighed med direktiv 93/37 om offentlige bygge- og anlægskontrakter (dommen i sagen Lombardini og Mantovani, nævnt i præmis 64 ovenfor, præmis 68-70). Den pågældende tærskel for, hvornår et bud skal anses for at være unormalt lavt, tilsigtede imidlertid at fastlægge og udelukke de unormalt lave bud i henhold til artikel 30, stk. 4, i direktiv 93/37 om offentlige bygge- og anlægskontrakter, hvilket udgør en absolut grund til at afslå et tilbud, selv om gennemsnitsprismetoden i det foreliggende tilfælde vedrørte et væsentligt, endog afgørende forhold, der var beregnet til at fastslå det økonomisk mest fordelagtige tilbud som et tildelingskriterium for den relevante kontrakt, som de bydende ikke var bekendt med på tidspunktet for udarbejdelsen og fremlæggelsen af deres tilbud. Det skal endvidere præciseres dels, at det er anerkendt i fast retspraksis, at EU-retten er til hinder for, at visse efter et matematisk kriterium bedømte bud ex officio udelukkes fra at komme i betragtning ved udbudsproceduren, dels, at selv om EU-retten i princippet ikke er til hinder for anvendelsen af et matematisk kriterium ved fastlæggelsen af, hvilke bud der forekommer at være unormalt lave, gælder dette imidlertid kun såfremt, det resultat, som anvendelsen af dette kriterium fører til, ikke er ufravigeligt, samt at der sker overholdelse af kravet om, at der i overensstemmelse med direktivets artikel 30, stk. 4, skal foretages en kontrol af disse bud med adgang til at fremsætte bemærkninger (jf. i denne retning dommen i sagen Lombardini og Mantovani, nævnt i præmis 64 ovenfor, præmis 73).
59

Sagsøgeren har anført, at Kommissionen har foretaget en urigtig bedømmelse af W5’s interesse i kartellet. Kommissionen har således i den anfægtede beslutning dels opgivet den teori, der fremgår af klagepunktsmeddelelsen, hvorefter W5 havde en interesse i at opretholde en kunstig høj bruttopris, dels fremsat en ny teori. Ifølge Kommissionen, der baserede sig på SNV’s notat af 6. februar 1995 havde W5’s medlemmer en interesse i, at priserne på bitumen steg samtidigt for at sikre en stigning i et indeks, der udarbejdes af en organisation, der drives uden vinding for øje, og som har til opgave at offentliggøre priserne på vejanlægsbitumen, men de opnåede tillige en fordel ved, at priserne på bitumen faldt under forudsætning af, at et sådant fald skete gradvist og udstrakt over tid. Et sådant fald ville nemlig ikke have medført et fald i det omhandlede indeks og ville have givet W5 mulighed for ikke at overvælte dette fald på de ordregivende myndigheder. Sagsøgeren har med en bemærkning om, at selskabet ikke havde et detaljeret kendskab til den måde, hvorpå indekset blev fastsat, anført, at indekset blev revideret månedligt på grundlag af oplysninger om samtlige købspriser, der blev indhentet direkte af den organisme, der havde til opgave at udarbejde indekset, hos et bestemt antal fremstillingsanlæg. Sagsøgeren konstaterer på denne baggrund, at den faktiske udvikling af indekset ikke bestyrker Kommissionens teori. Sagsøgeren har ligeledes anført, at de store entreprenører ikke i forbindelse med mødet den 12. april 2000 modsatte sig en stigning af bruttoprisen på bitumen, men at leverandørerne, efter at de store entreprenører havde forsøgt at undlade at deltage i samordningsmøderne med leverandørerne, havde truet med både at sænke bruttoprisen og den rabat, som de blev ydet, hvilket de modsatte sig. Den samme situation gentog sig i øvrigt i 2001. Sagsøgeren har endvidere anført, at prisstigninger, der sker i løbet af den periode, hvor det er sæson for vejanlægsarbejder, kun udgør en ulempe for entreprenøren, idet kun 5% af entreprenørerne har indgået en aftale om kompensation i forbindelse med udviklingen af prisen på råmaterialer. Sagsøgeren har endvidere anført, at det tidligere var muligt for en entreprenør at overvælte prisstigningen på bitumen i mangel af en særlig bestemmelse herom, men at denne mulighed gjaldt for samtlige entreprenører, herunder de små entreprenører. Endelig har sagsøgeren anført, at det var lettere at overvælte de prisstigninger, der fandt sted i starten af sæsonen for vejanlægsarbejde, og at samtlige entreprenører derfor havde en interesse i prisstabilitet i hele sæsonen, selv om leverandørerne hele tiden ønskede at forhøje deres priser.
188

Sagsøgerne har anført, at Kommissionen begik en faktisk fejl ved at fastslå, at de bilaterale kontakter mellem SNV og KWS, som blev indledt i 1996, udgjorde et indicium for, at SNV havde spillet en ledende rolle i kartellet. Disse møder blev nemlig afholdt på et tidspunkt, hvor olie- og dollarkursen var ustabile, idet W5 ønskede at genforhandle bitumenprisen med deres leverandører med jævne mellemrum og at opnå en vis prisstabilitet ved at undgå væsentlige fald og sikre, at forhøjelser skete i fællesskab, hvilket gjorde det muligt at udløse den prismekanisme, som den nederlandske regering havde indført for offentlige udbud med det formål at overvælte prisudsving på bygherren. Sagsøgerne har således hævdet, at der var tale om sædvanlige kontakter mellem en leverandør og en kunde, og at det udelukkende var KWS, der tog initiativ til at afholde møder om bitumen. Kontakterne mellem SNV’s ansatte og KWS’ sekretariat fandt således alene sted, når KWS indkaldte til et sådant møde. Endelig har sagsøgerne anført, at Kuwait Petroleums erklæringer, som Kommissionen støttede sig på for at godtgøre, at disse bilaterale kontakter var udtryk for, at SNV spillede en ledende rolle i kartellet, udelukkende er baseret på rygter. Hvad angår erklæringer fra SNV’s ansatte fremgår det alene heraf, at den ansatte tog kontakt til KWS, når der skete udsving i priserne på råmaterialer for de produkter, som består af bitumen.
53

For det andet gør de oplysninger, som sagsøgeren har fremlagt for at godtgøre, at selskabet ikke udøvede en bestemmende indflydelse på BN Infras og BNGW’s forretningsadfærd, det ikke muligt at afkræfte formodningen om, at selskabet udøvede en sådan indflydelse. Argumentet om, at sagsøgerens bestyrelse kun udgjordes af to personer, hvilket gør det mere vanskeligt at følge alle koncernens aktiviteter, er ikke i sig selv tilstrækkeligt til at afkræfte formodningen, idet dette ikke viser, at sagsøgeren havde givet afkald på sin kontrolbeføjelse i forhold til BN Infra og BNGW. Sagsøgerens påstand om, at den omstændighed, at BN Infras og BNGW’s direktører deltog i »concern council«, var udtryk for, at disse selskaber havde en selvstændig stilling inden for koncernen, er endvidere ikke tilstrækkelig til at bevise, at sagsøgeren havde overladt det til disse selskaber frit at fastlægge deres adfærd på markedet, idet eksistensen af »concern council« så meget desto mere i sig selv synes at indikere, at sagsøgeren var tæt involveret i fastlæggelsen af datterselskabernes strategiske mål. Den omstændighed, at BN Infra og BNGW førte en forholdsvis selvstændig forretningspolitik under en vis grænse, gør det ikke i sig selv muligt at afkræfte den konstatering, hvorefter sagsøgeren som eneaktionær faktisk udøvede en bestemmende indflydelse på BN Infras og BNGW’s forretningsadfærd. Dette argument er nemlig ikke afgørende for at afkræfte formodningen om, at selskabet faktisk udøvede en bestemmende indflydelse ud over denne grænse. Endelig er den omstændighed, at BNGW’s ledelse varetog opgaver i andre selskaber i koncernen, herunder i BN Infra, i en meget kort periode, ikke tilstrækkelig til at godtgøre BNGW’s selvstændighed i forhold til sagsøgeren. Dette argument tilfører nemlig ikke nogen oplysninger, der kan afkræfte formodningen hvad angår den periode, hvori BNGW’s ledelsen varetog disse opgaver.
83

I det foreliggende tilfælde har Kommissionen i 162.-168. betragtning til den anfægtede beslutning anført grundene til, at den fandt, at W5’s deltagelse i aftalerne ikke udgjorde fælles indkøb som omhandlet i retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler. Kommissionen har således i 163. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at formålet med disse retningslinjer ikke er generelt at tillade horisontale samarbejdsaftaler, men at fastlægge de principper, der skal gøre det muligt at vurdere sådanne aftaler i henhold til artikel 81 EF, idet sådanne aftaler kan skabe konkurrenceproblemer. Kommissionen har i det foreliggende tilfælde i 165. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at de omhandlede aftaler havde til formål at begrænse konkurrencen, og at de påvirkede virksomheder, der ikke deltog i aftalerne (prisfastsættelse for samtlige entreprenører i Nederlandene og fastsættelse af maksimumsrabatter for de små entreprenører). Dertil kommer, som Kommissionen med rette har anført i 166. betragtning til den anfægtede beslutning, at W5 under alle omstændigheder ikke foretog indkøb under disse forhandlinger med leverandørerne, idet de kun havde til formål at fastsætte priser og rabatter, hvilket er en adfærd, der i punkt 124 i retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler betegnes som et skjult kartel. Det bemærkes endvidere, at W5 indgik disse aftaler med en gruppe sælgere, der tillige udviste en samordnet adfærd, og at det ikke blev oplyst over for de kompetente myndigheder. Endelig finder artikel 81, stk. 3, EF under alle omstændigheder ikke anvendelse, idet det følger af punkt 133 i retningslinjerne for horisontale samarbejdsaftaler, at indkøbsaftaler ikke kan fritages, hvis de medfører begrænsninger, der ikke er nødvendige for at opnå de økonomiske fordele, som aftalerne medfører. I det foreliggende tilfælde medfører de omhandlede aftaler nemlig begrænsninger for de små entreprenører i form af begrænsede rabatter, idet der er tale om begrænsninger, som er rettet mod tredjemand, og som ikke er nødvendige for at opnå de ønskede økonomiske fordele.
76

Det fremgår af artikel 27, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT L 1, s. 1), at »[f]ør Kommissionen træffer beslutning i henhold til artikel 7, 8, 23 og artikel 24, stk. 2, giver den de virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, der er omfattet af den procedure, som Kommissionen har iværksat, lejlighed til at udtale sig om Kommissionens klagepunkter«, og at »Kommissionen [kun] lægger […] de klagepunkter til grund for sine beslutninger, som de deltagende parter har haft lejlighed til at udtale sig om«. Det fremgår endvidere af samme forordnings artikel 27, stk. 2, at »[d]e deltagende parters ret til forsvar skal sikres fuldt ud i procedureforløbet«, at »[d]e har ret til indsigt i Kommissionens sagsakter med forbehold af virksomhedernes berettigede interesse i, at deres forretningshemmeligheder ikke afsløres«, og at »[a]ktindsigten [ikke] omfatter […] Kommissionens og de nationale konkurrencemyndigheders fortrolige oplysninger og interne dokumenter«. I punkt 8 i meddelelsen om regler for indsigt i Kommissionens sagsakter i forbindelse med sager efter EF-traktatens artikel 81 EF og 82 EF, EØS-aftalens artikel 53, 54 og 57 og Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 (EUT 2005 C 325, s. 7) definerer Kommissionen »Kommissionens sagsakter« som »samtlige dokumenter, som Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence har fremskaffet, udarbejdet og/eller samlet i løbet af dens undersøgelse«. Kommissionen har endvidere i meddelelsens punkt 27 præciseret, at »[d]er gives aktindsigt efter anmodning og normalt en enkelt gang, efter at Kommissionen har meddelt parterne sine klagepunkter, for at sikre ligestillingsprincippet og beskytte parternes ret til forsvar«, at der »[n]ormalt […] derfor ikke [gives] adgang til andre parters svar på Kommissionens klagepunkter«, at »[e]n part […] dog [kan] få adgang til dokumenter, der er modtaget efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, på senere trin i sagsbehandlingen, hvis disse dokumenter kan indeholde nye beviser – af belastende eller diskulperende art – vedrørende de påstande, der er fremført mod den pågældende part i Kommissionens klagepunktsmeddelelse«, og at »[d]ette […] navnlig [gælder], såfremt Kommissionen har til hensigt at påberåbe sig nye beviser«.