Sagsøgeren har for det første hævdet, at der er sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 27, som bestemmer, at »det skal ved ansættelse tilstræbes, at institutionen sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet«. Tilsidesættelsen fremgår både af den omstændighed, at sagsøgeren har bedre kvalifikationsbeviser end den valgte ansøger, og at han var nummer et på egnethedslisten.

Med hensyn til kvalifikationsbeviserne har sagsøgeren anført, at han kunne fremlægge bevis for

— ti års tjeneste som officiel oversætter i det græske udenrigsministerium;

— seks års tjeneste som officiel oversætter ved NATO;

— tre års tjeneste som sprogrevisor i Rådets generalsekretariat med bedømmelser fra meget god til udmærket;

— tre års faglig erfaring som advokatfuldmægtig og syv års erfaring som advokat ved underretten i Athen;

— tre års tjeneste (før han tog universitetseksamen) som ansat i Grækenlands Nationalbank;

— studier efter universitetseksamen (Master of Laws ved London's Universitet), som blandt andet var specialiseret i EF-ret og EF's institutioner.

Hvad for det andet angår indplaceringen på egnethedslisten, har sagsøgeren fremhævet, at kun to ansøgere, nemlig ham selv (297 af 400 points) og den valgte ansøger (276 af 400 points) blev opført på egnethedslisten. Da de forskellige prøvers art og koefficienterne blev bestemt skønsmæssigt af ansættelsesmyndigheden, er den omstændighed, at man valgte den ansøger, der var nummer to på egnethedslisten, ensbetydende med at vælge den mindre kompetente person. Dette gælder så meget mere, som sagsøgeren i det foreliggende tilfælde opnåede de bedste karakterer, ikke blot i de sproglige og videnskabelig prøver, men også i prøven vedrørende organisations- og ledelsesevner.

Under disse omstændigheder kan Rådets opfattelse, hvorefter ansættelsesmyndigheden efter udarbejdelsen af egnethedslisten havde et skøn ved valget mellem de beståede ansøgere, ikke lægges til grund. Som Domstolen har fastslået i dommen af 15. december 1966 (Manlio Serio, 62/65, Smi. 1965-1968, s. 329), er administrationen ganske vist berettiget til at fravige den nøjagtige rækkefølge, som er et resultat af udvælgelsesprøven, ud fra motiver, som det påhviler den at vurdere, dog på betingelse af, at den ikke udhuler selve udvælgelsesbegrebet ved uden vægtig grund helt at se bort fra resultatet af udvælgelsesprøven.

Hertil kommer, at administrationen fra begyndelsen har givet udtryk for, at den foretrak den ansøger, der til syvende og sidst blev valgt, ved at overdrage ham midlertidigt at lede afdelingen. Derimod har sagsøgeren ikke haft mulighed for at vise sine evner ud over udvælgelsesprøven.

Den anfægtede retsakt er i øvrigt udtryk for magtfordrejning, fordi den har til formål efterfølgende at dække en beslutning, som allerede var truffet ved at overdrage den anden ansøger midlertidigt at lede afdelingen.

I denne forbindelse har sagsøgeren først anført, at Constantinopoulos' gode præstation under udøvelsen af hans funktioner ikke kunne tages i betragtning, når der ikke var nogen sammenligning mulig.

Han har endelig anført, at administrationen ikke kunne påberåbe sig sagsøgerens påståede langsomhed og overdrevne omhu, når han i sin bedømmelse havde opnået karakteren »udmærket« for kvaliteten af sit arbejde, sin faglige samvittighedsfuldhed og forhold i arbejdet, og karakteren »meget god« for alle andre bedømte punkter, altså også for hurtighed ved udførelsen af arbejdet.

Endelig kan administrationen ikke påberåbe sig den vanskelige menneskelige situation, som ville opstå for den ansøger, der til sidst blev udnævnt, hvis man havde foretrukket sagsøgeren for ham.