Sag C-609/13 P

Duravit AG m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Appel – konkurrence – karteller – belgiske, tyske, franske, italienske, nederlandske og østrigske markeder for badeværelsesudstyr og -inventar – samordning af salgspriser og udveksling af følsomme kommercielle oplysninger – forordning (EF) nr. 1/2003 – artikel 31 – begrundelsespligt«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 26. januar 2017

Konkurrence–administrativ procedure–kommissionsafgørelse, der fastslår en overtrædelse, som består i indgåelse af en konkurrencebegrænsende aftale–afgørelse støttet på bevismateriale, som er tilstrækkeligt til at påvise, at der foreligger en overtrædelse–bevismæssige forpligtelser for virksomheder, der bestrider overtrædelsens eksistens

Den fulde prøvelsesret, der er tillagt Unionens retsinstanser ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003, vedrører alene den pålagte sanktion og ikke hele den omtvistede afgørelse. Endvidere svarer hverken den fulde prøvelsesret eller legalitetskontrollen til en kontrol af egen drift, og Retten er således ikke forpligtet til af egen drift at foretage en ny og fuldstændig undersøgelse af sagen, uafhængigt af de klagepunkter, som sagsøgeren har anført. Den fulde prøvelsesret udøves endvidere efter en kontradiktorisk procedure. Det tilkommer derfor ikke Retten af egen drift at foretage en undersøgelse uafhængigt af de specifikke anbringender, som fremsættes, med undtagelse af anbringender om grundlæggende retsprincipper, eller at træffe en skønsmæssig selvstændig afgørelse vedrørende den af Kommissionen fastsatte bøde, men at træffe afgørelse om de anbringender, som den er blevet bed om at tage stilling til. (jf. præmis 31, 36, 42 og 43)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 47)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 49)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 56-62)

Begrebet samordnet praksis som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF omfatter en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter den risiko, der er forbundet med normal konkurrence, med indbyrdes praktisk samarbejde. De for begrebet samordnet praksis som omhandlet i denne bestemmelse forudsatte kriterier om samordning og samarbejde skal således forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag TEUF’s konkurrenceregler, hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det indre marked. Dette krav om selvstændighed udelukker kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge enten at påvirke en aktuel eller potentiel konkurrents markedsadfærd eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som den pågældende erhvervsdrivende har besluttet sig til eller overvejer selv at følge, når denne kontakt har til formål eller til følge, at der opstår konkurrencevilkår, som ikke svarer til det pågældende markeds normale vilkår i betragtning af produkternes eller de præsterede tjenesteydelsers art, størrelsen og antallet af virksomheder på markedet samt dettes omfang. Heraf følger, at kontakt i form af et forsøg på at aftale priser udgør en samordnet praksis, som er forbudt i henhold til denne bestemmelse. (jf. præmis 70-73)

Rettens forpligtelse til at begrunde sine domme indebærer i princippet ikke, at den skal begrunde den løsning, som den vælger i en sag, i forhold til den løsning, som den vælger i en anden sag, der er indbragt for den, selv om den vedrører den samme kommissionsafgørelse om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF. (jf. præmis 90)

Der er ikke tale om tilsidesættelse af retten til aktindsigt, når Kommissionen i den afgørelse, der fastslår overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, henviser til visse notater vedrørende et møde, som for det første har været gjort tilgængelige for de berørte parter inden den retslige procedure, for det andet er blevet nævnt i klagepunktsmeddelelsen før Kommissionens afgørelse, og for det tredje har været genstand for drøftelser for Retten. I øvrigt kan den omstændighed, at afgørelsen ikke henviser til de nævnte notater i deres helhed, men alene til en side eller et bilag hertil, ikke føre til en tilsidesættelse af retten til forsvar. En sådan henvisning er således tilstrækkelig til at identificere det pågældende dokument. (jf. præmis 101 og 103)

En argumentation kan ikke anses for at være fremført for sent, når den er fremført skriftligt på Rettens anmodning til brug for en afklaring af visse diskussionspunkter, inden disse skal drøftes i et retsmøde. (jf. præmis 104)

Det tilkommer alene Retten at bedømme, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet i de sager, der forelægges den til afgørelse. Selv om en anmodning om afhøring af vidner, som fremsættes af en af parterne, indeholder en angivelse af, hvilke konkrete faktiske omstændigheder vidnet eller vidnerne skal afhøres om, og hvilke grunde der gør afhøringen berettiget, skal Retten vurdere, om anmodningen er berettiget i forhold til sagens genstand og nødvendigheden af at afhøre de pågældende vidner. Denne skønsbeføjelse, som tilkommer Retten, er forenelig med den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang og navnlig med artikel 6, stk. 3, litra d), i den europæiske menneskerettighedskonvention. Denne bestemmelse kræver følgelig ikke, at ethvert vidne skal indkaldes, men tilsigter en fuldstændig ligestilling mellem parterne, således at det sikres, at rettergangen, når den betragtes i sin helhed, har givet den anklagede en passende og tilstrækkelig adgang til at tage til genmæle over for den mistanke, der hviler på ham. (jf. præmis 108-110)