2.

Den franske rets første spørgsmål er, om Rådets forordning (EØF) nr. 803 af 27. juni 1968, og navnlig artiklerne I-10, samt Kommissionens forordning (EØF) nr. 1581 af 24. juni 1974 om prisreduktioner, der skal tages i betragtning ved ansættelse af toldværdi, tillader de nationale myndigheder at ansætte varer, der er importeret fra et tredjeland, til en lavere toldværdi end den af importøren angivne, eller — for så vidt angår indførsler, der er foretaget efter ikrafttrædelsen af Kommissionens forordning (EØF) nr. 375/69 af 27. februar 1969 — til en lavere værdi end den værdi, der følger af de faktorer, som indgår i den af importøren angivne toldværdi. For at afklare betydningen af den sondring, den forelæggende ret har foretaget mellem situationen før og efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 375/69, skal jeg minde Domstolen om, at sidstnævnte forordning, hvilket er en fornyelse i forhold til visse regler og praksis på toldområdet, som begrænsede sig til at pålægge importøren at anmelde varernes toldværdi, indførte en forpligtelse til, med henblik på anvendelsen af forordning nr. 803/68, at specificere visse oplysninger om toldværdien. Dette forhindrer imidlertid ikke, at der også efter systemet i den nævnte forordning findes en værdi, som importøren anmelder på grundlag af de angivne oplysninger, således som det fremgår af det i forordningens bilag indeholdte spørgeskema. Svaret på det ovenfor nævnte spørgsmål forudsætter først og fremmest en fortolkning af artikel 1 i forordning nr. 803/68. Heri bestemmes det: »Ved anvendelsen af den fælles toldtarif er toldværdien af indførte varer normalprisen, dvs. den pris, varerne ville indbringe ... ved et salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige«. I Domstolens dom af 10. december 1970 i sag 27/70 Edding mod Hauptzollamt Hamburg (Sml. 1970, s. 206, navnlig præmis 8; org.ref. Recueil 1970, s. 1044), hedder det, at »Den til grund for toldværdien liggende normalpris er principielt den faktiske pris for en bestemt vare, når denne sælges under frie konkurrenceforhold«. Det er klart, at der navnlig kan være forskel mellem den aftalte (og betalte) pris og varens »normalpris«, når prisen ikke er blevet aftalt inden for rammerne af et salg under frie konkurrenceforhold. Det er med rette fastslået i Eddingdommen (i præmis 7): »begrebet normalpris har navnlig til formål at give toldmyndighederne mulighed for, af hensyn til en korrekt opkrævning af tolden, at fastslå varernes egentlige pris i det tilfælde, hvor vilkårene ved aftalen om varerne er blevet påvirket af faktorer, som indskrænker aftalebetingelserne mellem handelspartnere under frie konkurrenceforhold«. Som jeg tidligere har været inde på, definerer den ovenfor nævnte artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 803/68 begrebet fri konkurrence gennem betingelsen om sælgerens og køberens indbyrdes uafhængighed. Artikel 2, stk. 1, indeholder andre detaljerede regler og præciserer, at det er en betingelse for at anse et salg for effektueret under frie konkurrenceforhold mellem en køber og en sælger, som er uafhængige af hinanden, at betalingen af varens pris er den eneste af køberen faktisk erlagte ydelse (dvs. den eneste modydelse til sælgeren), at den aftalte pris ikke påvirkes af handelsmæssige, økonomiske eller andre forbindelser, der, bortset fra den ved salget etablerede forbindelse, måtte bestå mellem på den ene side sælgeren eller en med denne i forretningsmæssig henseende forbunden fysisk eller juridisk person, og på den anden side køberen eller en med denne i forretningsmæssig henseende forbunden fysisk eller juridisk person, og endelig, at ingen del af udbyttet ved varernes efterfølgende videresalg eller anvendelse direkte eller indirekte tilfalder sælgeren eller en med denne i forretningsmæssig henseende forbunden fysisk eller juridisk person. Der er altså ingen tvivl om, at det er varens normale »teoretiske« værdi og ikke den faktisk aftalte og betalte pris, som har afgørende betydning for fastsættelsen af de importerede varers toldværdi. Dette bekræftes af andre bestemmelser i den her omhandlede forordning. Man behøver blot nævne artikel 1, stk. 2, litra b) og litra c), hvorefter normalprisen bestemmes tinder den forudsætning, at omkostningerne i forbindelse med varens salg og levering bæres af sælgeren, og at told og afgifter, som påløber i Fællesskabets toldområde, bæres af køberen. Endvidere artikel 3, som indeholder kriterierne for ansættelsen af normalprisen på varer, for hvilke der findes et patent eller et varemærke, eller som på anden måde er beskyttet af den industrielle eller immaterielle ejendomsret, og navnlig artikel 9, stk. 1, litra b) og litra c), ifølge hvilken »den pris, der er betalt eller skal betales, kan godkendes som toldværdien, når ... prisen på aftaletidspunktet svarer til priser, der er kommet i stand ved et salg i det åbne marked mellem en køber og en sælger, der er indbyrdes uafhængige, og denne pris om fornødent reguleres for at tage hensyn til omstændigheder, der ved det pågældende køb måtte afvige fra de til grund for normalprisen liggende«. I forbindelse med sidstnævnte bestemmelse skal det endvidere bemærkes, at når disse betingelser er opfyldte, har toldmyndighederne kompetence, men ingen forpligtelse, til at anerkende den pris, der er betalt eller skal betales, som normalpris og dermed som toldværdi. Det fremgår klart af disse regler, at toldværdien skal ansættes objektivt og ikke være afhængig af importørens angivelse. Denne objektive fastsættelse, som naturligvis kan indebære en justering af fakturaprisen, er på ingen måde begrænset til de tilfælde, hvor den faktisk betalte pris er lavere end normalprisen. Der er ikke opstillet en sådan begrænsning i nogen fællesskabsregel. Resultatet er derfor, at fællesskabsretten tillader og endog pålægger de nationale toldmyndigheder at ændre den anmeldte værdi, når denne, ikke blot opad men også nedad, afviger fra varens normalpris. Det hyppigste tilfælde af manglende overensstemmelse mellem den angivne værdi og normalprisen er naturligvis den situation, hvor den angivne værdi er mindre end normalprisen, da importøren har en åbenbar interesse i, at toldmyndighederne anvender toldsatsen på den lavest mulige værdi. Reglerne om ansættelse af toldværdien tager derfor navnlig sigte på dette tilfælde, især for at undgå, at nogen unddrager sig betaling af told. Dette ses navnlig af artikel 9, stk. 2, i nævnte forordning nr. 803/68, som angiver de vigtigste (ikke de eneste) justeringer af den pris, der er betalt eller skal betales, og de til grund for toldværdien liggende faktorer, som skal føjes til den fakturerede pris (omkostninger, som bæres af sælgeren, prisnedsættelser, der kun indrømmes eneagenter eller eneforhandlere, samt usædvanlige rabatter). Det kan tilføjes, at forordningens syvende betragtning også anerkender betydningen af at undgå og i givet fald fjerne enhver forskydning i toldindtægter. Men dette betyder ikke, efter min opfattelse, at det er forbudt toldmyndighederne at fastsætte en lavere normalpris end den anmeldte værdi. Denne opfattelse kan i virkeligheden kun fastholdes ved at tage den fælles toldtarifs to formål i anvendelse, som er at sikre Fællesskabets økonomi en passende beskyttelse og at skaffe Fællesskabet indtægter. En anmeldelse af en højere end varens faktiske værdi og en tilsvarende pålæggelse af toldafgifter synes fordelagtig for Fællesskabet såvel i henseende til beskyttelse af økonomien som i henseende til den heraf følgende indtægt, og det kan betvivles, at der findes nogen fællesskabsinteresse i at bestride en sådan angivelse og således tillægge varen en lavere værdi. Den formodede mangel på en sådan fællesskabsinteresse er imidlertid ikke tilstrækkeligt grundlag for at antage, at enhver form for nedsættelse af de indførte produkters toldværdi er forbudt de nationale myndigheder. I hvert fald kan man ikke, når man tager udgangspunkt i formålsbetragtningerne, se bort fra de særlige mål i forordning nr. 803/68, som i det væsentlige er at indføre ensartede kriterier for ansættelse af toldværdien. Der er efter min opfattelse grund til at fremhæve dette punkt. Man behøver blot læse den anden, sjette og ottende betragtning til forordning nr. 803/68 for at konstatere, med hvilken vedholdenhed lovgiver har fremhævet nødvendigheden af at indføre »en toldlovgivning, der sikrer ensartet anvendelse af den fælles toldtarif«, en ensartet toldbeskyttelse i hele Fællesskabet og en ensartet behandling af importørerne ved opkrævning af told efter den fælles toldtarif. I Domstolens praksis blev det fastslået allerede i dommen af 12. juli 1973 i sag 8/73, Massey Ferguson (Sml. 1973, s. 907), at »Toldunionens funktion kræver nødvendigvis en ensartet ansættelse af toldværdien for varer, importeret fra tredjelande« (præmis 3). Samme synspunkt er gentaget i dommen af 23. november 1977 i sag 38/77, Enka (Sml. 1977, s. 2203 ff), hvor den sjette betragtning til forordning nr. 803/68 er citeret, og kriteriet vedrørende den importerede vares »normalpris« på en gunstig made er blevet knyttet sammen med formålet med den ensartede ansættelse af toldværdien (præmis 13-14). Der er derfor god grund til at antage, at Fællesskabets væsentligste interesse, for så vidt angår ansættelse af toldværdien, er interessen i ensartede vurderingskriterier. Denne ensartethed er gennemført ved at pålægge alle medlemsstaterne normalpriskriteriet. Dette begrunder efter min opfattelse fuldt ud muligheden for at nedsætte den anvendte værdi for at bringe den på linje med den normale markedspris. Andre betragtninger af forskellig art støtter dette resultat. Ud fra Fællesskabets interesse synes det også rimeligt at tage hensyn til at undgå en for høj ansættelse af de importerede produkter, som kan have indvirkning på prisniveauet inden for Fællesskabet. At lægge en større told på varer, som importøren ved en fejltagelse har overvurderet, ville desuden skaffe mere opmærksomme importører en klar fordel, hvilket ville være i strid med princippet om en sund konkurrence. Endelig bør en importør, som har gjort en dårlig forretning ved at betale en for stor pris efter en billigheds betragtning kunne opnå, at tolden beregnes på grundlag af varens markedspris. I sit første spørgsmål har den nationale ret også nævnt Kommissionens forordning nr. 1580/74 af 24. juni 1974. Jeg mener imidlertid ikke, at denne forordning har nogen indflydelse på spørgsmålets besvarelse. I forordning nr. 1581/74 har Kommissionen fastlagt betingelserne for, ved ansættelse af toldværdien, at tage hensyn til de af sælger til køber ydede prisreduktioner. Den foreliggende sag drejer sig derimod om det tilfælde, hvor toldmyndighederne har konstateret, at den fakturerede pris afviger fra varens normale markedspris og derfor justerer den fakturerede pris. Nævnte forordning kan altså ikke bidrage til en afklaring af det foreliggende problem på anden måde end ved at bekræfte normalpriskriteriet (som er udgangspunktet), men dette kan ikke undre, eftersom det er en forordning til gennemførelse af Rådets forordning nr. 803/68, som jeg behandlede ovenfor. Hvad dernæst angår Kommissionens forordning nr. 375/69 af 27. februar 1969 (som også er nævnt i det første præjudicielle spørgsmål), har denne til formål at sikre importørerne en lige behandling ved angivelse af oplysninger om toldværdien, hvorom forordningen i detaljer (i bilaget hertil) angiver hvilke oplysninger, importørerne er forpligtet til at stille til rådighed. Jeg vil gerne i første omgang indskrænke mig til at henlede opmærksomheden på en af de regler i forordningen, som bekræfter den opfattelse, som jeg mener kan udledes af basisforordningen. Det drejer sig om artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 375/69, hvori det bestemmes, at toldmyndighederne kan kræve mere detaljerede oplysninger af importører end dem, der er anført i det i forordningens bilag indeholdte spørgeskema, især når der er tale om en indførsel på grundlag af en aftale mellem en køber og en sælger, som ikke er uafhængige af hinanden. Det er interessant at bemærke, at der ej heller i denne bestemmelse sondres mellem det tilfælde, hvor toldmyndighederne har at gøre med en faktureret pris, som er lavere end normalprisen, og det tilfælde, hvor den fakturerede pris er højere end normalprisen. Det fører til det resultat, at toldmyndighederne ved hjælp af de af dem krævede supplerende oplysninger kan justere den værdi, importørerne har anmeldt på grundlag af købesummen, såvel ved at forhøje som ved at nedsætte beløbet.