Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – national lovgivning om godtgørelse af udgifter til lægebehandling afholdt i en anden medlemsstat

(Art. 49 EF)

Sammendrag

En medlemsstat tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF ved i sin nationale lovgivning, når det ikke drejer sig om særlige tilfælde, som navnlig knytter sig til den forsikredes sundhedstilstand eller den hastende karakter af den nødvendige behandling, at stille krav om en forudgående tilladelse som betingelse for den kompetente institutions dækning af udgifter i henhold til den ordning for dækning af udgifter, der er gældende i den medlemsstat, den henhører under, til planlagte behandlinger i en anden medlemsstat, hvortil kræves anvendelse af tungt udstyr, uden for hospitalssektoren.

Selv om en sådan lovgivning kan afholde eller endog forhindre de personer, som er dækket af den omhandlede nationale sociale sikringsordning, i at rette henvendelse til personer, der tilbyder lægelige ydelser, og som er etableret i en anden medlemsstat, med henblik på at modtage de pågældende behandlinger, og dermed udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser for såvel de forsikrede som for tjenesteyderne, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at et sådant krav, i betragtning af risiciene for organiseringen af den offentlige sundhedspolitik og for den økonomiske ligevægt i den sociale sikringsordning, på EU-rettens nuværende udviklingstrin fremtræder som en begrundet restriktion. Disse risici er knyttet til den omstændighed, at uanset om det tunge udstyr skal installeres og anvendes inden for eller uden for en hospitalsinstitution, kan udstyret, som er udtømmende opregnet i den omhandlede nationale lovgivning, gøres til genstand for en planlægningspolitik for så vidt angår bl.a. de pågældende apparaters antal og geografiske fordeling, således som den i denne lovgivning definerede, med henblik på at bidrage til at sikre et rationelt, stabilt, afbalanceret og tilgængeligt udbud af avanceret behandling i hele medlemsstaten, men også med henblik på så vidt muligt at undgå spild af økonomiske, tekniske og menneskelige ressourcer.

I mangel af beviser for en administrativ praksis, som ikke er forenelig med EU-retten, og i mangel af eventuelle klager indgivet af socialt forsikrede i denne henseende, giver en national lovgivning, som underbygges af mindst en afgørelse truffet af en højere national retsinstans, og som fastlægger det generelle princip, at den nationale kompetente institution under de samme betingelser, som hvis behandlingen var modtaget i den omhandlede medlemsstat og inden for grænserne af de udgifter, som den socialt forsikrede faktisk har afholdt, dækker udgifter til behandling af personer, som er omfattet af den nationale sociale sikringsordning, hvis behandling ydes i en anden medlemsstat eller i en anden kontraherende stat i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ikke anledning til en situation, hvor de personer, som er dækket af den omhandlede nationale sociale sikringsordning, berøves deres ret til en supplerende godtgørelse i de tilfælde, som er omhandlet i dom af 12. juli 2001, sag C-368/98, Vanbraekel m.fl., hvor den godtgørelse af udgifter i forbindelse med tjenesteydelser inden for hospitalssektoren, som er leveret i opholdsmedlemsstaten, og som følger af anvendelsen af de regler, der gælder i denne medlemsstat, er lavere end den, der ville have fulgt af anvendelsen af lovgivningen i den medlemsstat, hvori vedkommende er forsikret. I kraft af sin generelle ordlyd omfatter en sådan lovgivning retten til en supplerende godtgørelse for den nationale kompetente institutions regning i de tilfælde, som er omhandlet i nævnte dom.

(jf. præmis 27, 28, 32, 37, 42, 43, 51, 57, 58 og 67-69)