ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Et erstatningssøgsmål adskiller sig fra et passivitetssøgsmål derved, at dets formål ikke er gennemførelsen af nogen bestemt foranstaltning, men udligning af en skade forvoldt af en institution under udøvelsen af dens hverv.

Det vil stride mod dette søgsmåls selvstændige karakter og svække den ved traktaten oprettede domstolskontrol, såfremt det forhold, at et erstatningssøgsmål under særlige omstændigheder kan medføre et tilsvarende resultat som et passivitetssøgmål i henhold til artikel 175, skal medføre afvisning.

Erstatningssøgsmålet ifølge traktatens artikel 215, stk. 2 er indført som et selvstændigt retsmiddel med egen særskilt funktion blandt de forskellige søgsmålstyper, og af hensyn til dets specielle sigte er der fastsat særlige betingelser for dets anvendelse.

De formål, der opregnes i traktatens artikel 40, dvs. oprettelsen af en fælles landbrugspolitik og en fælles ordning af markederne for landbrugsvarer, forudsætter, at der anvendes fælles regler og kriterier for producenter og forbrugere af landbrugsvarer og følgelig, at enhver forskelsbehandling udelukkes.

Under denne synsvinkel kan den fælles markedsordnings forskellige elementer, beskyttelsesforanstaltninger, støtte m.m. kun differentieres regionalt eller under hensyn til andre produktions- og forbrugsbetingelser på grundlag af objektive kriterier, der sikrer de involverede en forholdsmæssig fordeling af fordele og ulemper, uden at der sondres mellem medlemsstaternes territorier. Hvis imidlertid en fælles markedsordning ved sin begyndelse frembyder mangler, der kan bringe markedets stabilitet i en del af Fællesskabet i fare, har de ansvarlige institutioner, da det påhviler dem at finde frem til årsagerne til sådanne vanskeligheder og snarest muligt at tilpasse forordningerne om den fælles markedsordning for at afhjælpe de mangler, der har vist sig, kompetence til at træffe foreløbige foranstaltninger, der begrænser sig til markederne i de af medlemsstaterne, der i særlig grad er berørt.

Den trufne foranstaltning kan miste sin foreløbige karakter, så snart den bevirker, at en medlemsstats erhvervsvirksomheder vedvarende udelukkes fra den fælles markedsordning, men i betragtning af arten af de problemer, der skulle løses, har Rådet respekteret disse foranstaltningers foreløbige karakter ved ikke at forlænge dem ud over høståret 1973/74.
Det følger af ånden og systemet i artikel 93, at Kommissionen, når den konstaterer, at en støtte, der i henhold til artikel 92 er uforenelig med fællesmarkedet, er blevet indført eller ændret under tilsidesættelse af stk. 3, træffer beslutning om, at støtten skal ophæves eller ændres, uden at den er forpligtet til at indrømme den stat, som beslutningen er rettet til, en frist, og således at sagen kan indbringes for Domstolen, hvis staten ikke retter sig herefter med fornøden omhu. I et sådant tilfælde kan Kommissionens retsmidler ikke være begrænset til anvendelsen af den mere komplicerede fremgangsmåde i artikel 169.

Formålet med artikel 92 er at hindre, at samhandelen mellem medlemsstaterne påvirkes af fordele, som indrømmes af offentlige myndigheder, og som under forskellige former fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. Artikel 92 sondrer således ikke under hensyn til grundene til eller hensigten med de omhandlede interventioner men definerer dem i kraft af deres virkninger, således at hverken den eventuelle fiskale karakter eller sociale hensigt med den af medlemsstaten trufne foranstaltning er tilstrækkelig til at bringe den uden for anvendelsesområdet for artikel 92.
Ingen bestemmelse i tiltrædelsestraktaten eller i de akter, der ledsager denne, kan fortolkes som gyldighedsgrundlag for nogen form for foranstaltninger, som strider mod traktaterne om oprettelse af Fællesskaberne.

Gyldigheden af Rådets forordning (EØF) nr. 7 a/59 påvirkes ikke af den omstændighed, at offentliggørelsen i Tidende først fandt sted efter fristens udløb, da denne forsinkelse kun kunne have indflydelse på den dato, fra hvilken forordningen kunne anvendes eller få virkning.

Således er de forarbejdningsprodukter, som har undergået en proces, hvorved omkostningerne er af en sådan størrelse, at prisen på basislandbrugsvarerne bliver en ren marginal omkostning, udelukket af ordningen.

Begrebet, »varer, der direkte er forbundet [med basisprodukterne], og som har undergået en første bearbejdning«, skal fortolkes således, at det indebærer en klar økonomisk afhængighed mellem basisprodukterne og de produkter, som er undergået en forarbejdning, uafhængigt af hvor mange processer denne omfatter.

Af hensyn til retssikkerheden og til administrationens effektivitet er det produkternes objektive kendetegn og egenskaber, som i almindelighed leverer det afgørende kriterium for deres tarifering i den fælles toldtarif.

Da der i det pågældende tidsrum ikke fandtes forklarende bemærkninger fra Fællesskabets side på området, er de bemærkninger, der er omhandlet i Bruxelles-konventionen vedrørende nomenklaturen for tarifering af varer i den fælles toldtarif, afgørende som gyldigt middel til fortolkning af de fælles positioner.

Ethylalkohol under position 22.09 A II i den fælles toldtarif adskiller sig fra de produkter, der hører under position 22.09 C V b i den fælles toldtarif, ved tilstedeværelsen i disse sidste af sekundære smags- og aromagivende bestanddele.
Artikel 11, stk. 2 i forordning nr. 3 er modstykket til de fordele, som for ordning nr. 3 og 4 giver arbejdstagerne ved at sætte dem i stand til at påberåbe sig en samtidig anvendelse af flere medlemsstaters sociale sikrings-love, og dens formål er at forhindre, at de ved denne anvendelse opnår fordele, som i den nationale lovgivning bliver betragtet som ugrundede.

Følgelig gælder de i artikel 11, stk. 2 omhandlede begrænsninger kun for déforsikrede for så vidt angår de ydelser, som erhverves i medfør af anvendelsen af de nævnte forordninger.
Sikkerhedsstillelsesordningen skal sikre gennemførelsen af de importer og eksporter, hvortil der ansøges om licens, for at såvel Fællesskabet som medlemsstaterne kan få et nøje kendskab til de plantagte transaktioner. Det afgørende kriterium for frigivelsen af sikkerhedsstillelsen må således udledes af et fællesskabsretligt begreb, hvis betydning og rækkevidde ikke kan afhænge af de nationale toldfremgangsmåder, som endnu ikke er harmoniseret. Det følger heraf, at man ikke kan antage, at den tilladelse, hvorved toldvæsenet afslutter toldbehandlingen, idet varen frigives, er eneafgørende, idet denne retsakt kan afhænge af betingelser, som veksler fra den ene medlemsstat til den anden.

Det force majeure-begreb, der anvendes i landbrugsforordningerne, er ikke begrænset til absolut umulighed, men skal forstås i betydningen usædvanlige omstændigheder, der ligger uden for importørens indflydelse, og som er indtruffet på trods af, at licensindehaveren har foretaget alle de sikkerhedsforanstaltninger, som man med føje kan vente af en forsigtig og omhyggelig forretningsdrivende.

For at fastlægge det tidspunkt, på hvilket forpligtelsen til at importere i henhold til licensen må anses for opfyldt efter en rigtig forståelse af forordning nr. 1373/70, artikel 15, stk. 1 a, forudsætter toldvæsenets »godkendelse« (acceptation) i artikel 15, stk. 15 a's forstand af det dokument, hvorved anmelderen angiver varen til fri omsætning, ikke, at toldekspeditionen er definitivt afsluttet med et for anmelderen gunstigt resultat.

For at artikel 15, stk. 1 i forordning nr. 1373/70 skal finde anvendelse er det nødvendigt, at den vare, som ifølge bestemmelserne i artikel 8, stk. 2, andet afsnit, litra a er blevet afskrevet på licensen, faktisk er blevet bragt i fri omsætning.
Kommissionen er berettiget til at godkende handelsbetingelser, der begrænser adgangen til direkte køb af brændsel, når det er begrundet i nødvendigheden af at rationalisere fordelingen, såfremt disse betingelser anvendes ensartet på alle de berørte virksomheder.

De internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de senere har tiltrådt, kan ligeledes give anvisninger, som skal tages i betragtning inden for rammerne af fællesskabsretten.

Selv om forfatningssystemerne i alle medlemsstaterne beskytter ejendomsretten, og selv om der er opstillet tilsvarende garantier for den fri udøvelse af handel, arbejde og andre former for erhvervsmæssig virksomhed, så skal de således sikrede rettigheder ikke behandles som absolutte forrettigheder, men tværtimod betragtes i relation til den sociale funktion af de beskyttede retsgoder og aktiviteter.

Denne slags rettigheder beskyttes derfor som regel kun under forbehold af begrænsninger, der opstilles af hensyn til offentlige interesser. Inden for det fællesskabsretlige system synes det desuden berettiget at opstille bestemte begrænsninger i disse rettigheder, der er berettiget ved de mål af almen interesse, som Fællesskabet forfølger, så længe det væsentlige i disse rettighe der ikke berøres. Denne beskyttelse kan i intet tilfælde udstrækkes til blotte handelsinteresser eller handelsudsigter, hvis uvished er en del af det væsentlige i al økonomisk aktivitet.
Selv om vedtægten indeholder forbud mod at forbeholde en stilling for en bestemt medlemsstats statsborgere, kan ansættelsesmyndigheden imidlertid lovligt for så vidt angår ansættelse af tjenestemænd gøre sit valg afhængigt af kendskab til og praktisk erfaring vedrørende et bestemt nationalt retssystem.

Det følger af vedtægtens bilag III, artikel 5, stk. 1 og 4, at de af hver ansøger fremlagte kvalifikationsbeviser først og fremmest giver udnævnelses-komiteen mulighed for at beslutte, hvilke ansøgere der skal have adgang til prøverne. Disse bestemmelser forbyder dog ikke, at kvalifikationsbeviserne under hensyntagen til resultatet af prøverne ligeledes tages i betragtning med henblik på udnævnelsesbeslutningen.
Vedrørende det første spørgsmål bemærkes indledningsvis, at forordning nr. 3, således som det præciseres i dens artikel 4, gælder generelt for alle lønmodtagere eller dermed ligestillede, således også for repræsentanter, der er for-pliget til at rejse omkring i forskellige medlemsstater.

Dernæst skal det fastslås, at man ved forordning nr. 3 ikke før ændringen i 1964, bortset fra tilfælde, hvor det drejede sig om løs arbejdskraft, forestillede sig, at den samme arbejdstager samtidig kunne være -beskæftiget på to medlemsstaters områder. Den gamle formulering af artikel 12 førte til en kumulativ anvendelse af de sociale lovgivninger i Tyskland og Frankrig. Domstolens praksis (dom i sag nr. 92/63, Nonnenmacher, af 9. juni 1964, Rec. 1964, s. 557; dom i sag nr. 19/67, Van der Vecht, af 5. december 1967, Rec. 1967, s. 445) udelukker ikke, at man kan anvende flere forskellige lovgivninger samtidig, forudsat at dette ikke for arbejdstagerne eller deres arbejdsgivere medfører en forøgelse af forpligtelser, som ikke modsvares af en forøget social sikring. Dette ville imidlertid være tilfældet, hvis man her ville gennemføre en kumulativ anvendelse af den tyske og den franske lovgivning. Man må derfor prøve at finde et kriterium for bestemmelsen af et enkelt lands lovgivning som den eneste, der skal anvendes. Hertil er der imidlertid ikke andre anvendelige kriterier end beskæftigelseskriteriet.

For så vidt angår fortolkningen af udtrykket »beskæftiget« i forordning nr. 3 artikel 12 er der ikke tvivl om, at Willy Hakenberg må anses for »beskæftiget« på forbundsrepublikken Tysklands område, når han dér, i den udstrækning, hans erhverv kræver det, tilbringer mere end ni måneder om året. For anvendelsen af forordning nr. 3, artikel 12 ville det være uvæsentligt, om den pågældende havde en bopæl i Frankrig eller ikke, da det eneste spørgsmål, der skal besvares, er, hvorvidt han er »beskæftiget« i Tyskland. Uden at nævne ordene bopæl eller domicil opstiller artikel 12 som det afgørende kriterium arbejdstagerens fysiske tilstedeværelse på sit arbejdssted, mens hans domicil eller hans bopæl kan befinde sig på en anden medlemsstats område. Hakenbergs repræsentantvirksomhed på tysk område svarer således til den situation, som artikel 12 sigter på, selv om denne virksomhed strækker sig ind på en anden medlemsstats område, dér hvor hans arbejdsgiveres hjemsted befinder sig.

I øvrigt indebærer selve begrebet »udstrækning« af virksomheden ind på fransk område, at den pågældendes virksomhed i sig selv foregår i Tyskland, hvor han altså må anses for at være »beskæftiget« i forordning nr. 3, artikel 12's forstand.

Under alle omstændigheder er det ubestrideligt, at Hakenberg udøver sin hovedvirksomhed på forbundsrepublikken Tysklands område, og at denne beskæftigelse er tilstrækkelig til at statuere anvendelse af artikel 12, idet den pågældende opfylder de øvrige betingelser, der stilles i denne bestemmelse.
Den 30. oktober 1963 udstedte »Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel«, Frankfurt am Main, (herefter benævnt »Einfuhr- und Vorratsstelle«) til »Getreide-Import GmbH« to licenser til import af blød hvede og byg fra Frankrig med forudfastsættelse af afgiftssatsen i henhold til artikel 2, stk. 1 i Rådets forordning nr. 130/62.

Ved skrivelse af 12. november 1963 ind gav firmaet Getreide-Import en klage, idet det blandt andet gjorde gældende, at afgiftssatsen var for høj, da de tyske myndigheder havde undladt at tage visse omkostninger ved den omtvistede import i betragtning.

Einfuhr- und Vorratsstelle afviste denne klage ved en afgørelse af 12. januar 1967, og Getreide-Import anlagde herefter sag ved Finanzgericht Frankfurt am Main. Da denne ret fandt, at sagen rejste et spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten, besluttede den ved kendelse af 5. februar 1973, indgået til Domstolen den 21. februar 1973, at udsætte afgørelsen og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 at forelægge Domstolen to spørgsmål, som retten ved kendelse af 18. juni 1973, indgivet den 22. juni 1973, har sammenfattet i et enkelt spørgsmål, der lyder således:

»Skal artiklerne 2 og 4 i forordning nr. 19/1962 fra Rådet for Det europæiske økonomiske Fællesskab (ABl. EWG 1962, s. 933) fortolkes således, at der ved beregningen af importafgiften fra tærskelprisen skal fradrages de af sagsøgerne nævnte omkostninger, navnlig afgiften for plantebesigtigelse, kontrolomkostninger, toldomkostninger, bankprovision og omkostninger i forbindelse med betaling mod præsentation af dokumenter samt ved bankgaranti for den obligatoriske sikkerhedsstillelse, eller er et sådant fradrag ikke nødvendigt?«
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1 . KONKURRENCE - KARTELLER - FORBUD - OVERTRAEDELSE - BOEDE - FASTSAETTELSE - BELOEB - REGNINGSENHEDER - OMREGNING TIL NATIONAL VALUTA - FASTSAETTELSE I DENNE VALUTA

( RAADETS FORORDNING NR . 17 , ARTIKEL 15 )

2 . KONKURRENCE - KARTELLER - FORBUD - OVERTRAEDELSE - BOEDE - BELOEB - FASTSAETTELSE I EN NATIONAL VALUTA - BETALING I EN ANDEN NATIONAL VALUTA I FAELLESSKABET - LOVLIGHED - BETINGELSER

( RAADETS FORORDNING NR . 17 , ARTIKEL 15 )

3 . RETSPLEJE - DOM - FORTOLKNING - VIRKNINGER

( PROCESREGLEMENTET , ARTIKEL 102 )

Sammendrag

1 . FOR SAA VIDT SOM ARTIKEL 15 , STK . 2 I FORORDNING NR . 17 HENVISER TIL RE MED HENBLIK PAA FASTLAEGGELSE AF RAMMEN FOR BOEDERNES STOERRELSE , ER KOMMISSIONEN OG DOMSTOLEN VED OMREGNINGEN FRA RE TIL NATIONAL VALUTA FORPLIGTET TIL AT BENYTTE DEN METODE , DER FREMGAAR AF ARTIKEL 18 I NAEVNTE FORORDNING OG AF DE BESTEMMELSER , HVORTIL DENNE ARTIKEL HENVISER .

INTET I ORDLYDEN AF ARTIKEL 15 I FORORDNING NR . 17 GOER DET IMIDLERTID MULIGT AT SLUTTE , AT KOMMISSIONEN OG DOMSTOLEN ER FORPLIGTET TIL AT ANGIVE EN BOEDE I RE ELLER HENVISE TIL ET BELOEB , SOM ER ANFOERT I RE .

DA RE IKKE ER EN BETALINGSVALUTA , MAA KOMMISSIONEN OG DOMSTOLEN NOEDVENDIGVIS FASTSAETTE BOEDEN I NATIONAL VALUTA .

2 . SELV OM KOMMISSIONEN KAN KRAEVE , AT DE VIRKSOMHEDER , DER HAR FAAET PAALAGT EN BOEDE IFOELGE ARTIKEL 15 I FORORDNING NR . 17 , BETALER DERES GAELD I DEN NATIONALE VALUTA , DER ER ANGIVET I KOMMISSIONENS BESLUTNING ELLER I DOMSTOLENS DOM , ER DER INGEN BESTEMMELSE , DER FORHINDRER KOMMISSIONEN I AT ACCEPTERE BETALING I EN ANDEN AF FAELLESSKABETS NATIONALE VALUTAER . DEN SKAL IMIDLERTID SOERGE FOR , AT DEN EFFEKTIVE VAERDI AF DE BETALINGER , SOM FORETAGES I EN ANDEN VALUTA , SVARER TIL VAERDIEN AF DE BELOEB I NATIONAL VALUTA , DER ER FASTSAT I BESLUTNINGEN ELLER I DOMMEN . OMREGNINGEN MELLEM DE TO PAAGAELDENDE NATIONALE VALUTAER BOER DERFOR SKE TIL DEN FRIE KURS , SOM GAELDER PAA BETALINGSDAGEN .

3 . EN DOM OM FORTOLKNING HAR IKKE ALENE VIRKNINGER FOR SAGSOEGERNE , MEN OGSAA FOR ENHVER ANDEN PART , SOM BEROERES AF DEN BESTEMMELSE I DOMMEN , DER OENSKES FORTOLKET , ELLER AF EN BESTEMMELSE , DER ER GANSKE ANALOG HERMED .
Intet forbyder Kommissionen at træffe afgørelse vedrørende flere overtrædelser af EØF-traktatens artikel 85 eller 86, endog selv om nogle adressater ikke er berørt af alle overtrædelserne, når blot det for hver adressat er muligt med sikkerhed af beslutningen at uddrage de klagepunkter, der vedrører den pågældende.

Fællesskabets institutioner er forpligtet til at meddele enhver virksomhed, som er adressat for en beslutning, indholdet af denne på sproget i den medlemsstat, som denne virksomhed hører under. Når dette krav er opfyldt, kan den omstændighed, at Kommissionen også har meddelt en virksomhed beslutningen på andre sprog, ikke anfægte beslutningens gyldighed.

Begrebet »samordnet praksis« omhandler en form for koordinering mellem virksomheder, hvorved disse ikke går så langt som til at afslutte en egentlig aftale, men dog bevidst erstatter konkurrencens risici med et indbyrdes praktisk samarbejde, som indebærer konkurrencevilkår, der ikke svarer til markedsvilkårene, som disse normalt ville være under hensyntagen til produkternes art, virksomhedernes størrelse og antal samt det pågældende markeds størrelse og karakter. Et sådant praktisk samarbejde udgør samordnet praksis, navnlig når det gør det muligt for de pågældende at fastlåse opnåede positioner til skade for en virkelig fri varebevægelse inden for fællesmarkedet og for aftagernes frie valg af deres leverandører.

Disse kriterier om »koordination« og »samarbejde«, som langt fra stiller krav om udarbejdelse af en egentlig »plan«, skal forstås ud fra den grundtanke, der ligger bag traktatens konkurrencebestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhængigt skal tage stilling til den politik, han vil føre på det fælles marked, herunder valget af de virksomheder, han vil give tilbud og sælge til. Selv om dette krav om uafhængighed ganske vist ikke udelukker de erhvervsdrivendes ret til at foretage de nødvendige tilpasninger til deres konkurrenters konstaterede eller antagelige adfærd, forhindrer det imidlertid kategorisk enhver direkte eller indirekte kontakt mellem sådanne erhvervsdrivende, som har til formål eller til følge enten at påvirke en aktuel eller mulig konkurrents markedsadfærd, eller at informere en sådan konkurrent om den markedsadfærd, som man har besluttet sig til — eller overvejer — selv at følge.

Når en erhvervsdrivende gør sådanne klager til sine, som en anden erhvervsdrivende retter til ham vedrørende den konkurrence, som denne sidstnævnte udsættes for fra varer, der er afsat af den førstnævnte erhvervsdrivende, udgør de pågældendes handlemåde en samordnet praksis.

Den omstændighed, at en sælger tilpasser sin pris til en konkurrents højere pris, udgør ikke nødvendigvis et indicium for en samordnet praksis, men kan skyldes et forsøg på at opnå en så stor fortjeneste som muligt.
Det fremgår af artikel 29, at ansættelsesmyndigheden har et frit skøn med hensyn til at afgøre, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at iværksætte en udvælgelsesprøve.

Bortset fra pligten til midlertidigt at gøre tjeneste i en højere stilling kan det ikke i medfør af artikel 7 forlanges af en tjenestemand, at han udfører opgaver på et højere niveau end det, der svarer til hans lønklasse og hans accept af at udføre dem er et moment, der skal tages i betragtning ved forfremmelse, men giver ikke vedkommende krav på at blive omplaceret.
Rådets forordning (EØF) nr. 876/68 af 28. juni 1968, der fastsatte de almindelige regler for ydelser af eksportrestitutioner for mælk og mejeriprodukter og kriterierne for fastsættelse af restitutions-beløbet, blev hvad angik dens nærmere anvendelse, præciseret i Kommissionens forordning nr. 1098/68 af 27. juli 1968. Det bestemmes i artikel 2, stk. 3, afsnit 2 i sidstnævnte forordning i overensstemmelse med Rådets forordning nr. 766/68 af 18. juni 1968, der fastsatte de almindelige regler for ydelser af eksportrestitutioner for sukker . og i tilfælde af ændringer af sukkerprisen fastsatte en nøje tilpasning af de forudfastsatte eksportrestitutione: »Fastsættes restitutionen forud, lægges dog det grundbeløb til grund, der gælder på dagen for indleveringen af ansøgningen om eksportlicens, og som i påkommende tilfælde justeres i forhold til en ændring af interventions-prisen for hvidt sukker«.

Dette gælder visse særlige produkter, blandt andet dem, som er genstand for den nærværende sag, og som indeholder mælk og sukker.

Kommissionens forordning nr. 951/71 af 7. maj 1971, har ændret forordning nr. 1098/68 ved ikke at anse en automatisk justering for nødvendig i alle tilfælde men for fremtiden kun, hvis der i henhold til artikel 12 i forordning nr. 766/68 er foreskrevet en justering inden for hovedområdet »sukker«, når sukker priserne ændres i tidsrummet mellem dagen for indleveringen af ansøgningen om eksportlicens og dagen for udførslen. Denne ændring af artikel 2, stk. 3, afsnit 2 i forordning nr. 1098/68 gjorde således justeringen af bestanddelen »sukker«, som var indeholdt i produkterne, afhængig af hvilken restitution, der blev fastsat for hvidt sukker.

I sin forordning nr. 1048/71 af 25. maj 1971 ændrede Rådet netop artikel 12 i forordning nr. 766/68, der for fremtiden lyder således: »Såfremt der i tidsrummet mellem dagen for indleveringen af ansøgningen om eksportlicens, ledsaget af en anmodning om forudfastsættelse af restitutionen … og dagen for udførslen, indtræder en ændring af prisen på sukker eller på melasse, der er fastsat i henhold til forordning nr. 1009/67/EØF, kan der foretages en justering af restitutionsbeløbet«. Justeringen sker således ikke længere automatisk.
1.

a) Den omstændighed, at en virksomhed med en dominerende stilling i den i artikel 86 forudsatte betydning, der har til opgave at udnytte ophavsrettigheder, pålægger sine medlemmer forpligtelser, som ikke er nødvendige for at fremme dens vedtægtsmæssige formål, og således på ubillig måde indskrænker et medlems frihed til at udøve sin ophavsret, vil kunne udgøre et misbrug. b) Det tilkommer dommeren at vurdere, om og i hvilket omfang et konstateret misbrug indvirker på ophavsmændenes eller tredjemænds interesser med henblik på at drage konsekvenserne heraf, for så vidt angår gyldigheden og virkningen af de omstridte kontrakter eller af visse bestemmelser heri.