RETTENS DOM (Første Afdeling)

26. september 1996

Sag T-192/94

Henri Maurissen

mod

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber

»Annullationssøgsmål — bedømmelsesrapport — formaliteten — begrundelse — domstolskontrol — grænser«

Fuldstændig gengivelse pä fransk II-1229

Angående:

Påstand om annulation af afgørelsen af 12. juli 1993 om udfærdigelse af sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1. januar 1990-31. december 1991, og om nødvendigt, annullation af afgørelsen om udtrykkelig afvisning af sagsøgerens klage over denne rapport, som blev meddelt sagsøgeren den 22. februar 1994.

Udfald:

Frifindelse

Resumé af dom

Sagsøgeren var tjenestemand i kategori B ved Revisionsretten mellem den 18. april 1983 og den 1. juni 1995, hvorefter han gik på pension. I 1990 og 1991 virkede han som fagforeningsrepræsentant og var i en del af denne periode medlem af Personaleudvalget ved Revisionsretten.

Den 16. juli 1992 udfærdigede M., direktør ad interim for revisionsgruppe III, sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1. januar 1990 — 31. december 1991.

Efter at have modtaget rapporten anmodede sagsøgeren om to samtaler med sin bedømmer i henhold til punkt H.2 i den bedømmelsesvejledning, som Revisionsretten har vedtaget efter fastsættelsen af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er foreskrevet i artikel 43 i vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Efter disse samtaler blev der udfærdiget en anden og ændret version af bedømmelsesrapporten, som blev underskrevet af bedømmeren den 9. november 1992.

Den 27. november 1992 appellerede sagsøgeren rapporten til anden bedømmer. Da Det Paritetiske Bedømmelsesudvalg fandt, at det i forvejen fremgik andetsteds af bedømmelsesrapporten, at sagsøgeren jævnligt var fraværende fra tjenesten, foreslog udvalget efter en høring af sagsøgeren, at bemærkningen i rapportens punkt 7, litra b), andet afsnit, om, at »[han] af denne grund ikke [har] udøvet sine funktionerregelmæssigt og vedvarende«, blev slettet.

Den 12. juli 1993 tilsluttede anden bedømmer sig Det Paritetiske Udvalgs konklusioner og ændrede bedømmelsesrapporten i overensstemmelse med, hvad udvalget havde foreslået. Den 14. juli 1993 modtog sagsøgeren den endelige version af rapporten.

Den 14 oktober 1993 indgav sagsøgeren en klage over bedømmelsesrapporten i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Denne klage, som var stilet til »ansættelsesmyndigheden ved Revisionsretten« og som var forsynet med påtegningen »ad tjenestevejen«, blev modtaget på en telefax i kabinettet for Revisionsrettens formand kl. 22.00.

Ved en afgørelse af 9. februar 1994 afslog Revisionsrettens generalsekretær at tage stilling til klagens realitet under henvisning til, at han ikke havde kompetence til at ændre en bedømmelsesrapport. Denne afgørelse blev meddelt sagsøgeren den 22. februar 1994.

Den 13 maj 1994 anlagde sagsøgeren nærværende sag i medfør af EF-traktatens artikel 173. Den 22. juli 1994 indgav Revisionsretten en formalitetsindsigelse. Afgørelsen herom henskød Retten til afgørelsen vedrørende sagens realitet.

Formaliteten

Hvorvidt det retlige grundlag for søgsmålet, som hævdet af Kommissionen, er fejlagtigt

Retten bemærkede, at tjenestemænd såvel under den administrative procedure som i retstvister skal følge de særlige forskrifter, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91 samt i traktatens artikel 179 (præmis 14).

I det foreliggende tilfælde havde sagsøgeren, før han anlagde sag, såvel indbragt sin bedømmelsesrapport til udtalelse for Det Paritetiske Bedømmelsesudvalg ved Revisionsretten som indgivet en klage herover til ansættelsesmyndigheden. Han havde hermed fulgt de forskrifter for tjenestemænds klage- og søgsmålsadgang, som er fastsat i vedtægtens 90 og 91 og i traktatens artikel 179 (præmis 15).

Følgelig beroede henvisningen i stævningen til traktatens artikel 173 på en fejl, som ikke kunne medføre afvisning af sagen (præmis 16).

Den påståede tilsidesættelse afforskrifter for den administrative procedure

Første led af anbringendet om indgivelse af klagen og dennes adressat

Herom bemærkede Retten, at indgivelse af en klage i henhold til vedtægtens artikel 90 ikke er en nødvendig forudsætning for at anlægge sag vedrørende en bedømmelsesrapport. Såfremt en tjenestemand ikke desto mindre vælger at indgive en sådan administrativ klage, skal han respektere samtlige de formkrav, der er knyttet til denne procedure (præmis 22).

Henvisning til: Retten, 13. december 1990, sag T-29/89, Moritz mod Kommissionen, Sml. II, s. 787, præmis 15; Retten, 16. juli 1992, sag T-l/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. Il| s. 2145, præmis 24.

Disse formkrav var opfyldt under de foreliggende omstændigheder, hvor klagen var stilet til ansættelsesmyndigheden, forsynet med påtegningen »ad tjenestevejen«, og sendt til en telefax i en tjenestegren ved Revisionsretten, som den bedømte tjenestemands direkte overordnede ikke henhørte under (præmis 26).

Henvisning til: Domstolen, 9. marts 1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585, præmis 47.

Andet led af anbringendet om, at klagen blev indgivet efter fristens udløb

Retten bemærkede, at Domstolen har præciseret, hvorledes den tremånedersfrist, der er fastsat i vedtægtens artikel 90 og 91 for indgivelse af klage og søgsmål, skal beregnes. Denne frist udløber ved afslutningen af den dag, som inden for klagefristens sidste måned har samme dato, som den dag, hvor den begivenhed indtraf eller den retsakt blev truffet, som udløste fristen (præmis 28).

Henvisning til: Domstolen, 2. maj 1985. sag 38/84. J.K. mod Parlamentet, Sml. s. 1267, præmis 20: Domstolen. 15. januar 1987, sag 152/85, Misset mod Rådet, Sml. s. 223, præmis 8 og 9.

Da klagen var indgået til Revisionsretten den 14. oktober 1993, og da sagsøgeren havde modtaget den endelige bedømmelsesrapport den 14. juli 1993, var klagen indgivet inden fristens udløb (præmis 29).

Tredje led af anbringendet om klagens form

Retten bemærkede, at klager i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, ikke er undergivet nogen formkrav (præmis 31).

Henvisning til: Herpels mod Kommissionen, a.st., præmis 47; Retten, 21. februar 1995, sag T-506/93, Moat mod Kommissionen. Sml. Pers. II, s. 147, præmis 18.

I den foreliggende sag var klagen blevet retmæssigt indgivet ved fremsendelsen af en telefax, der var underskrevet af sagsøgerens advokat (præmis 34).

Under hensyn til samtlige de anførte betragtninger måtte sagen fremmes til realitetsbehandling (præmis 36).

Realiteten

Påstanden om en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 24a, artikel 1 i vedtægtens bilag II og rammeaftalen af 5. juli 1991

Ifølge artikel 1, sidste afsnit, i vedtægtens bilag II, betragtes det arbejde, som Personaleudvalgets medlemmer og de tjenestemænd, der af udvalget er udpeget til at sidde i et organ, der er fastsat i vedtægten eller oprettet af institutionen, påtager sig, som en del af det arbejde, de skal udføre i deres institution. I øvrigt bestemmes det udtrykkeligt i vedtægtens artikel 24a, at tjenestemændene har frihed til at være medlemmer af fagforeninger. Retten fastslog, at institutionerne som følge heraf er forpligtet til at tilvejebringe de nødvendige betingelser for, at tjenestemænd kan udføre repræsentative erhverv. Tjenestemænd må ikke lide nogen skade ved, at de har udført hverv i organer, hvor de har repræsenteret personalet eller i personalesammenslutninger (præmis 40).

Henvisning til: Domstolen, 18. januar 1990, forenede sager C-193/87 og C-194/87, Maurissen og Union syndicale mod Revisionsretten, Sml. I, s. 95.

Retten bemærkede videre, at de anførte regler har den følge for bedømmelsesrapporten, at bedømmerne skal tage hensyn til de forpligtelser, der påhviler en tjenestemand som følge af hans hverv som personalerepræsentant, således at han ikke straffes ved at udføre et sådant hverv. Dette krav medfører navnlig, at bedømmerne er forpligtet til at tage hensyn til, at den pågældende råder over et færre antal arbejdsdage til at udføre det arbejde, der er knyttet til hans stilling, end det normale antal arbejdsdage inden for referenceperioden. Tjenestemanden skal derfor bedømmes på grundlag af de præstationer, som han faktisk har ydet inden for den arbejdstid, han har brugt til sit tjenstlige arbejde. Hans arbejde som personalerepræsentant er ikke undergivet bedømmernes vurdering, da det ikke henhører under deres kompetence. Dette arbejde udføres nemlig uden for den tjenstlige ramme, hvorunder hver enkelt tjenestemands kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd bedømmes i medfør af vedtægtens artikel 43 (præmis 41).

Henvisning til: Reuen. 21. oktober 1992, sag T-23/91, Maurissenmc.d Revisionsretten.Sml.il, s. 2377, præmis 14.

Principielt er den arbejdstid, som tjenestemanden anvender i sin egenskab af personalerepræsentant, derfor ikke undergivet bedømmernes vurdering. Selv om det ikke kan udelukkes, at der navnlig hvad angår den tid, der medgår til arbejdet som personalerepræsentant, findes forhold, der kan begrunde, at der i visse institutioner indføres ordninger med ad hoc-bedømmelser, fandt Retten ikke i det foreliggende tilfælde, at indførelsen af en sådan ordning var uomgængelig nødvendig for at påse overholdelsen af de garantier, som vedtægten sikrer sagsøgeren som personalerepræsentant (præmis 42).

I det omfang bedømmelsen for perioden 1990-1991 vedrørte samtlige de arbejdsopgaver, sagsøgeren havde udført i de tjenestegrene, hvor han havde været placeret, opfyldte bedømmelsen vedtægtens krav (præmis 43).

Påstanden om, at der var begået åbenbare skønsmæssige fejl

Retten bemærkede, at bedømmelsesrapporter indeholder vurderinger, som kun kan undergives domstolskontrol, såfremt der foreligger formfejl, åbenbare faktiske vildfarelser eller magtfordrejning (præmis 55).

Henvisning til: Domstolen, 3. juli 1980, forenede sager 6/79 og 97/79, Grassi mod Rådet, Sml. s. 2141; Retten, 24. januar 1991, sag T-63/89, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 19.

Sagsøgeren fandtes ikke at have fremlagt noget til godtgørelse af, at der forelå en åbenbar vildfarelse ved beregningen af den tid, som han inden for den omhandlede periode havde anvendt til sine hverv som medlem af Personaleudvalget og som fagforeningsrepræsentant (præmis 56).

Hvad angår spørgsmålet om realitetsbehandlingen af klagepunktet om, at der ikke var taget hensyn til perioden mellem den 1. og 25. januar 1991, bemærkede Retten, at appellen af en bedømmelsesrapport er en rent intern procedure, som institutionerne ikke efter vedtægtens artikel 43 har nogen pligt til at anvende. Artikel 43 fastsætter blot, at der regelmæssigt skal udfærdiges en bedømmelsesrapport. Ud fra ønsket om at beskytte deres tjenestemænd kan institutionerne dog som led i de gennemførelsesforanstaltninger, de træffer i henhold til vedtægtens artikel 110, vælge at indføre en ordning, hvorefter bedømmelsen kan appelleres, eller hvorefter der udfærdiges en anden bedømmelse. En sådan ordning har derfor ikke karakter af en forudgående administrativ procedure, som det er tilfældet med en klage i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91, og som har til formål at muliggøre og fremme en mindelig bilæggelse af tvister mellem tjenestemændene og administrationen ved at forpligte tjenestemanden til at fremføre de samme klagepunkter i klagen og søgsmålet. Der kan derfor ikke i modsætning til, hvad der gælder for en klage, kræves overensstemmelse mellem de klagepunkter, der fremføres som led i en appel af en bedømmelsesrapport og dem, der fremføres under et søgsmål vedrørende en bedømmelsesrapport (præmis 60).

Henvisning til: Domstolen, 7. maj 1986, sag 52/85, Rihoux m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1555, præmis 12; Della Pietra mod Kommissionen, a.st., præmis 24.

Hvad angår berettigelsen af dette klagepunkt, bemærkede Retten, at bedømmelsesrapporten angav alle de arbejdsopgaver, som sagsøgeren havde udført inden for bedømmelsesperioden. Den omstændighed alene, at rapporten ikke præciserede, hvilke af to arbejdsopgaver sagsøgeren havde udført inden for en begrænset periode på 24 dage, kunne følgelig ikke give grundlag for den antagelse, at der ikke var taget hensyn dertil ved bedømmelsen (præmis 63).

Påstanden om begrundelsespligtens tilsidesættelse

Retten bemærkede, at bedømmelsesrapporter ikke er retsakter i vedtægtens artikel 25's forstand, men reguleret af de særlige bestemmelser, der er omhandlet i artikel 43. Den gældende bedømmelsesvejledning ved Revisionsretten, der juridisk har karakter af et internt direktiv, bestemmer i punkt E.2.2, litra b), at det er valgfrit at kommentere de analytiske vurderinger, når disse hverken hører til blandt de bedste eller de ringeste af de vurderinger, der gives. I den foreliggende sag väidet derfor valgfrit at kommentere vurderingerne (præmis 68).

Henvisning til: Domstolen. 25. november 1976, sag 122/75, Küster mod Parlamentet, Sml. s. 1685; Maurissen mod Revisionsretten, a.st.; Retten, 10. december 1992, sag T-33/91, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2499, præmis 66.

Retten fandt dog for det tilfælde, at sagsøgerens klagepunkt kunne forstås således, at det også sigtede til de generelle vurderinger, der var indeholdt i den omtvistede bedømmelsesrapport, grund til at bemærke, at det ganske vist ikke tilkommer Fællesskabets retsinstanser at blande sig i den vurdering, som bedømmerne anlægger af de pågældende tjenestemænd, og som indebærer komplicerede vurderinger af en række faktiske forhold, men at den begrundelse, der er indeholdt i en bedømmelsesrapport skal give den pågældende mulighed for at vurdere, om vurderingen er berettiget, og i givet fald Retten mulighed for at udøve sin retslige kontrol (præmis 69).

Henvisning til: Maurissen mod Revisionsretten, a.st.

Retten fandt, at de generelle vurderinger var i overensstemmelse med de analytiske vurderinger og med kravene i bedømmelsesvejledningen, ifølge hvilken den analytiske del af rapporten har til formål at give en individuel vurdering af den bedømte tjenestemand i forhold til hans kolleger ved at fremhæve hans karakteristiske egenskaber. Med sin erklæring om, at sagsøgeren trods sine evner ikke ydede en indsats, der oversteg det absolutte minimum, men var præget af hans langsommelighed, gav bedømmeren en karakteristisk af den pågældende tjenestemands, præstationer, som var kort, men dog tilstrækkelig henset til den skønsbeføjelse, som tilkommer bedømmerne (præmis 70).

Anbringendet om procedurefordrejning

Retten bemærkede, at der alene foreligger magtfordrejning - hvoraf procedurefordrejning kun er én blandt flere former - såfremt der er objektive, relevante og samstemmende indicier for, at den anfægtede akt forfulgte andre formål end det, der var fastsat i medfør af de gældende vedtægtsbestemmelser (præmis 75).

Henvisning til: Retten, 23. oktober 1990, sag T-46/89, Pitrone mod Kommissionen, Sml. II, s. 577, præmis 70 og 71; Maurissen mod Revisionsretten, a.st., præmis 28.

Vedrørende bedømmelsesrapporten bemærkede Retten, at det fremgår af vedtægtens artikel 43, at den skal indeholde en bedømmelse af hver enkelt tjenestemands kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd. Den har derfor til formål at sikre administrationen regelmæssige oplysninger om, hvorledes tjenestemændene udfører de opgaver, der er pålagt dem (præmis 76).

Henvisning til: Grassi mod Rådet, a.st., præmis 20.

Da bedømmelsesrapporter udfærdiges regelmæssigt for at vurdere tjenestemændenes præstationer i en bestemt periode, udgør den omstændighed, at denne vurdering har ændret sig fra den ene referenceperiode til den anden eller i forhold til rapporten ved prøvetidens udløb, ikke i sig selv et bevis for, at der er begået magtfordrejning (præmis 78).

Henvisning til: Maurissen mod Revisionsretten, a.st.. præmis 31.

Konklusion:

Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber frifindes.