7.

Ifølge sagsøgeren er vedtægtens artikel 82 også blevet overtrådt under en anden synsvinkel: Kommissionen har nemlig anvendt justeringskoefficienten for Tyskland på hans pension, skønt den var vidende om, at han aldrig havde overført sin bopæl fra Bruxelles til Vallendar. Jeg mener, at dette anbringende underkender den præcise bestemmelse i vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit. Denne retsforskrift bestemmer som bekendt, at pensionerne udregnes efter justeringskoefficienten for det land i Fællesskaberne »hvor den pensionsberettigede har erklæret at ville bosætte sig«. Med denne formulering (»har erklæret at ville…«) skal det udtrykkes, at fællesskabslovgiver i dette tilfælde har villet give den pågældendes valg forrang. Dette ønske hos fællesskabslovgiver er ligeledes i overensstemmelse med andre bestemmelser vedrørende pension i bilag VIII; jeg skal herved citere artikel 45, tredje afsnit, der bestemmer, at ydelserne kan efter »modtagernes valg enten udbetales i hjemlandets, opholdsstedets eller det lands valuta, hvor den institution, tjenestemanden tilhørte, har sæde«. Jeg skal tilføje, at artikel 82, stk. 1, er så meget desto mere logisk, som den pensionsberettigede ikke sjældent bibeholder sin bopæl i den by, hvor han arbejdede som fællesskabstjenestemand, idet han også har en anden bolig i det land, som nu er centrum for hans nye virksomhed: dette er netop tilfældet i den foreliggende sag. I en situation af denne art er det fuldt ud berettiget, at det valg af bopæl, som er af betydning med henblik på det pågældende problem, træffes af den berørte. Jeg skal dog ikke gå så vidt som at hævde, at den pågældendes erklæring, som omhandlet i artikel 82, fortsat er afgørende for fastsættelsen af den justeringskoefficient, der skal anvendes, når den er i strid med den objektive situation, dvs. når den pågældende ikke har etableret bopæl i det angivne land. Artikel 43 pålægger de pensionsberettigede at tilvejebringe de skriftlige beviser, der kan forlanges, og at »meddele den… nævnte institution ethvert forhold, der kunne medføre en ændring af deres pensionsret«. Der kan således foreligge to tilfælde: nemlig at den pensionsberettigede afgiver en sådan meddelelse, eller at administrationen på anden måde erfarer, at den pågældende ikke har bopæl på det angivne sted. Hvis der gives meddelelse, er administrationen i stand til at handle fra dette tidspunkt; i så fald forekommer det mig rimeligt at antage, at der består en pligt for administrationen til at handle når henses til den forpligtelse, der er pålagt den berørte; dette gælder så meget desto mere, som en ny meddelelse vedrørende bopælen svarer til en ny erklæring vedrørende valget. Men netop derfor kan den nye meddelelse kun have virkning ex nunc, idet den i modsat fald ville underkende virkningen af den første erklæring, og fordi den ville være udtryk for en ubegrænset berettigelse for den pensionsberettigede til at opnå en ændring af den justeringskoefficient, der oprindeligt blev anvendt på hans pension. Hvis der derimod ikke gives nogen meddelelse, og administrationen opdager forskellen mellem den pensionsberettigedes erklæring og virkeligheden, kan Kommissionen ifølge vedtægtens artikel 41 altid regulere pensionen, dog, som anført, ved udøvelsen af det skøn, som er forbeholdt den ved artikel 41. De foregående betragtninger har gjort det muligt at afklare, hvilke retlige rammer sagsøgerens anbringender skal indplaceres i. Jeg mener i det væsentlige, at administrationen, når den indirekte får kendskab til, at den pensionsberettigedes faktiske bopæl er forskellig fra den af denne anførte, har mulighed for, men ikke pligt til, at foretage de nødvendige berigtigelser, uden at den berørte kan gøre forsinkelsen eller undladelsen af disse skridt gældende mod administrationen. Den berørte har — foruden de ordinære retsmidler — alene mulighed for at fremkalde en regulering med virking ex nunc af justeringskoefficienten ved i henhold til artikel 43 at meddele institutionen, at han har taget bopæl i et andet land. I det foreliggende tilfælde kan der dog rejses tvivl om, hvorvidt administrationen vidste, at sagsøgeren havde bopæl i Belgien og ikke i Forbundsrepublikken. Til støtte for denne opfattelse har sagsøgeren især fremført følgende: Kommissionen har ved afgørelse af 20. juni 1974 afvist hans anmodning om bosættelsespenge efter fratræden (omhandlet i artikel 6 i bilag VII til vedtægten) med den begrundelse, at han ikke havde godtgjort (som han var forpligtet til), at han havde taget bopæl med sin familie i Forbundsrepublikken Tyskland; desuden har direktoratet for Personale i denne afgørelse fastslået, at sagsøgeren havde opretholdt sin bopæl i Bruxelles. Denne argumentation hviler på den forudsætningsvise antagelse, at der for bevillingen af bosættelsespenge efter fratræden gælder samme betingelser som for fastsættelse af justeringskoefficienten; jeg kan imidlertid ikke dele denne opfattelse. Thi mens vedtægtens artikel 82, som vi har set, baserer fastsættelsen af justeringskoefficienten på den pågældendes erklæring om at ville tage bopæl i et bestemt land, gør artikel 6 i bilag VII ydelsen af bosættelsespenge efter fratræden afhængig af den faktiske flytning fra tjenestestedet til et andet sted, og foreskriver i stk. 4, at bosættelsespengene efter fratræden »udbetales, når det er bevist, at tjenestemanden og hans familie« har taget bopæl på et andet sted end tjenestestedet. Der eksisterer derfor ingen selvmodsigelse mellem en afgørelse fra administrationen, hvorefter flytningen med familien til et nyt sted ikke er blevet anset for tiltrækkeligt godtgjort, og den omstændighed, at samme administration fortsat anser en tidligere afgivet erklæring vedrørende bopælen som afgørende for fastsættelsen af justeringskoefficienten, skønt der i erklæringen netop var angivet det sted, hvor den pensionsberettigede har hævdet, dog uden at kunne føre bevis herfor, at han har taget bopæl med sin familie. Også her gælder den ovennævnte betragtning, hvorefter der kan eksistere to bopæle, hvoraf kun den ene er familiens bopæl. Det kan efter de anførte omstændigheder ikke hævdes, at administrationen i det foreliggende tilfælde har haft vished om, at erklæringen om bopælen ikke var i overensstemmelse med den faktiske situation. Hvad sagsøgeren i øvrigt har fremført til støtte for sit anbringende om, at administrationen til stadighed har vidst, at han faktisk ikke havde forladt Belgien, kan ikke føre mig til at ændre det resultat, som jeg indtil nu er nået til. Således kan der næppe udledes noget af sagsøgerens erklæring til Kommissionen af 26. januar 1976 vedrørende hans familiemæssige situation. Den indeholder nemlig to adresser, en i Bruxelles og en i Vallendar, og kunne derfor klart ikke bidrage til at afklare situationen. Først ved den senere erklæring af 29. januar 1977, hvori der alene var angivet adressen i Bruxelles, blev uklarheden fjernet. Kommissionen tog herved korrekt hensyn hertil og anvendte den belgiske justeringskoefficient med tilbagevirkende kraft fra 1. januar 1977. Desuden har den omstændighed, at sagsøgeren har arbejdet som sagkyndig ved Kommissionen næsten uafbrudt i perioden fra 29. september 1971 til 31. oktober 1976, med den opgave at udarbejde en rapport vedrørende en europæisk forsyningspolitik for råstoffer, ikke nogen særlig betydning. Denne opgave krævede nemlig ikke, at han til stadighed opholdt sig i Bruxelles. Desuden har sagsøgeren i samme periode, efter at han havde indgivet begæring om bosættelsespenge efter fratræden, til Kommissionen indgivet to bopælscertifikater fra politiet i Vallendar, henholdsvis den 7. oktober 1971 og den 27. marts 1974 (jf. Kommissionens duplik, s. 4). Jeg skal endelig anføre, at Michaelis i længere tid har virket som professor ved universitetet i Køln, dvs. i den by hvori hans pension blev udbetalt.