ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiv 1999/44 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at den nationale ret, for hvilken der verserer en tvist om en aftale, som kan være omfattet af anvendelsesområdet for dette direktiv, er forpligtet til at efterprøve, om erhververen kan karakteriseres som forbruger som omhandlet i det nævnte direktiv, så snart den råder over de oplysninger vedrørende de retlige eller faktiske omstændigheder, som denne prøvelse kræver, eller kan råde over dem efter en simpel anmodning om oplysninger, selv hvis sidstnævnte ikke har påberåbt sig denne egenskab.

Processuelle regler, der forbyder såvel retten i første instans som appelinstansen, for hvilken en sag om krav på garanti på grundlag af en købsaftale verserer, at karakterisere det pågældende kontraktlige forhold som et forbrugerkøb på grundlag af retlige elementer og omstændigheder, som de råder over eller kan råde over efter en simpel anmodning om oplysninger, når forbrugeren ikke udtrykkeligt har påberåbt sig denne egenskab, pålægger nemlig forbrugeren en forpligtelse til selv at foretage en fuldstændig retlig kvalifikation af sin situation for ikke at fortabe de rettigheder, som EU-logiveren har villet tillægge ham ved direktiv 1999/44.

Det følger heraf, at sådanne processuelle regler ikke er i overensstemmelse med effektivitetsprincippet, idet de i sager om garanti på grundlag af manglende overensstemmelse, som forbrugerne er parter i, gør anvendelsen af den beskyttelse, som direktiv 1999/44 har til hensigt at yde de sidstnævnte, uforholdsmæssigt vanskelig.

(jf. præmis 44, 45 og 48 samt domskonkl. 1)
Artikel 12 i direktiv 2006/126 om kørekort skal fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter det eneste bevismiddel, hvorved en person, der anmoder om udstedelse eller fornyelse af et kørekort i denne medlemsstat, kan godtgøre, at vedkommende opfylder kravet om sædvanlig bopæl som omhandlet i artikel 12 i denne medlemsstat, jf. dette direktivs artikel 7, stk. 1, litra e), og stk. 3, litra b), består i, at det fastslås, at der er foretaget bopælsanmeldelse på den berørte medlemsstats område.

Skønt det står fast, at fremgangsmåden for de myndigheder, der er ansvarlige for udstedelse og fornyelse af kørekort, med hensyn til at godtgøre, at kravet om sædvanlig bopæl er overholdt, henhører under medlemsstaternes kompetence, og at direktiv 2006/126, som det fremgår af dets ottende betragtning, udelukkende fastsætter mindstekrav for medlemsstaternes udstedelse af kørekort, må denne fremgangsmåde således ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for, at de myndigheder, der er ansvarlige for udstedelse og fornyelse i en medlemsstat, kan sikre, at den berørte opfylder kravet om sædvanlig bopæl med hensyn til de kriterier, der er opregnet i artikel 12 i direktiv 2002/126. I denne henseende går den absolutte pligt til at have en bopæl anmeldt på en medlemsstats område og således at nægte ansøgeren af et kørekort at benytte øvrige bevismidler for at godtgøre, at vedkommende opfylder disse kriterier, ud over, hvad der er nødvendigt. En sådan lovgivning prioriterer tillige en omstændighed, der ikke er udtryk for samtlige de kriterier, der er opregnet i artikel 12 i direktiv 2006/126, idet den lader alle andre relevante omstændigheder i denne artikel ude af betragtning.

(jf. præmis 43, 44, 46, 50 og 51 samt domskonkl.)
2.

Den Europæiske Unions institutioner — offentlighedens ret til aktindsigt — forordning nr. 1049/2001 — undtagelser til retten til aktindsigt — manglende forudgående klassificering af dokument som værende følsomt — betydning for en institutions mulighed for at nægte aktindsigt på grundlag af en af undtagelserne — foreligger ikke (Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1049/2001, art. 4 og 9) (jf. præmis 36 og 37)
Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om finansiel korrektion er fra 2000 betinget af, at en lovbestemt frist overholdes. Varigheden af denne frist er forskellig, alt efter hvilke bestemmelser der finder anvendelse. I henhold til artikel 100, stk. 5, i forordning nr. 1083/2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden skal Kommissionen således træffe beslutning om den finansielle korrektion inden seks måneder efter høringsdatoen, og hvis der ikke finder nogen høring sted, begynder fristen på seks måneder to måneder efter modtagelsen af Kommissionens indbydelse. Kommissionens manglende vedtagelse af en afgørelse om korrektioner af finansiel støtte henhørende under disse fonde inden for den i nævnte forordning fastsatte frist udgør derfor en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, og en manglende hensyntagen hertil fra Rettens side udgør en retlig fejl.

Bortset fra særlige tilfælde, såsom de tilfælde, der er nævnt i EU’s retsinstansers procesreglementer, kan EU’s retsinstanser ikke støtte deres afgørelse på et retligt anbringende, som rejses af egen drift, selv om det er et anbringende, der angår grundlæggende retsprincipper, uden forinden at have opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger om det pågældende anbringende. Der er tale om et sådant særligt tilfælde, hvor det ikke er nødvendigt at opfordre parterne til at fremsætte deres bemærkninger vedrørende et anbringende, når dels Kommissionen i tilstrækkelig grad har fået lejlighed til i forbindelse med kontradiktoriske drøftelser i anledning af tidligere sager, som vedrørte i det væsentlige identiske faktiske og retlige spørgsmål, at fremsætte sine anbringender og fremføre sine argumenter hvad angår rækkevidden af fristen i artikel 100, stk. 5, i forordning nr. 1083/2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden, dels den fortolkning, som er anlagt af denne bestemmelse i disse sager, må anses for at ligge fast, idet den ved flere lejligheder er blevet bekræftet af Domstolen.

(jf. præmis 57-61)
Artikel 39, stk. 2, og artikel 49, stk. 1, sidste punktum, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning uden videre udelukker en person fra den kreds af personer, der har valgret og er valgbare til Europa-Parlamentet, når denne person er blevet idømt en straf for alvorlig kriminalitet ved en dom, der er blevet endelig inden den 1. marts 1994.

Det er ganske vist åbenbart, at en sådan frakendelse af retten til at stemme udgør en begrænsning i udøvelsen af den rettighed, der er sikret ved chartrets artikel 39, stk. 2. Imidlertid giver chartrets artikel 52, stk. 1, mulighed for, at der kan indføres begrænsninger i udøvelsen af rettigheder såsom dem, der er knæsat i chartrets artikel 39, stk. 2, for så vidt som disse begrænsninger er fastlagt i lovgivningen, respekterer disse rettigheders og friheders væsentligste indhold, og at de under iagttagelse af proportionalitetsprincippet er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder. Eftersom frakendelsen af den omhandlede stemmeret er en følge af anvendelsen af de nationale bestemmelser, må det antages, at denne frakendelse er fastsat ved lov. Endvidere overholder begrænsningen det væsentligste indhold af den valgret, der er omhandlet i chartrets artikel 39, stk. 2. Begrænsningen rejser nemlig ikke tvivl om denne ret som sådan, idet den under specifikke betingelser udelukker visse personer på grund af deres adfærd fra den kreds af personer, der har ret til at stemme ved valg til Europa-Parlamentet, forudsat at disse betingelser er opfyldt. Endelig er en begrænsning forholdsmæssig, når den dels tager hensyn til arten og grovheden af den forbrydelse, der er begået, samt til straffens varighed, dels at national ret gør det muligt for en person, der er genstand for en frakendelse af stemmeretten, at anmode om ophævelse af den pågældende frakendelse.

Hvad angår reglen om den mildere straffelovs tilbagevirkende kraft, som fremgår af chartrets artikel 49, stk. 1, sidste punktum, anføres det deri, at hvis der, efter at en lovovertrædelse er begået, i loven fastsættes en mildere straf, skal denne anvendes. Denne regel er ikke efter sin art til hinder for en national lovgivning som den omhandlede, idet denne lovgivning begrænser sig til at opretholde frakendelsen af stemmeretten som en automatisk følge af en straffedom alene for de domme, der er endelige og blev afsagt i sidste instans, mens den gamle straffelov var gældende.

(jf. præmis 45-49, 51, 53, 56 og 58 samt domskonkl.)
Artikel 4, stk. 2, og artikel 21, stk. 5, i direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, i medfør af hvilken der opkræves en afgift på termisk effekt i atomreaktorer, for så vidt som en sådan afgift ikke er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde.

For det første kan termisk effekt i en atomreaktor, for så vidt som den ikke er opført på listen over de energiprodukter, der er foretaget en udtømmende opregning af i artikel 2, stk. 1, i direktiv 2003/96, ikke anses for at udgøre et energiprodukt som omhandlet i dette direktiv.

For det andet er termisk effekt i en atomreaktor ikke omfattet af begrebet elektricitet som omhandlet i direktiv 2003/96, som følge af den omstændighed at der ingen sammenhæng består mellem dels den aktivitet, der udløser afgift på termisk effekt i atomreaktorer, dels denne reaktors faktiske elproduktion, eftersom denne afgift består i opkrævning af et fast månedligt beløb beregnet i forhold til en teoretisk værdi, dvs. den mængde megawatt af den maksimale termiske effekt, som er fastsat for hver atomreaktor i den tilladelse, der er udstedt af den nationale myndighed, til at eje og drive denne atomreaktor, og den er desuden karakteriseret ved den omstændighed, at indehaveren af tilladelsen hertil fortsat har pligt til at betale afgift af den termiske effekt, selv om denne reaktor er ude af drift.

For det tredje kan en sådan afgift ikke anses for at være beregnet direkte eller indirekte af mængden af faktisk produceret energi ved overgangen til forbrug som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i direktiv 2003/96. Tilsvarende kan det ikke lægges til grund, at der består en umiddelbar og uadskillelig sammenhæng mellem den skattepligtige aktivitet og forbruget af elektricitet, der er produceret af en atomreaktor.

(jf. præmis 26, 27, 31-35 og 37 samt domskonkl. 1)
Sag C-552/13

Grupo Hospitalario Quirón SA

mod

Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco

og

Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbao)

»Præjudiciel forelæggelse — offentlige tjenesteydelseskontrakter — direktiv 2004/18/EF — artikel 23, stk. 2 — udførelse af offentlige sundhedstjenesteydelser — levering af sundhedstjenesteydelser, der henhører under offentlige hospitaler, på privathospitaler — krav om, at ydelserne skal udføres i en bestemt kommune«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. oktober 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne — fremgangsmåder med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter og tjenesteydelseskontrakter — direktiv 2004/18 — tildeling af kontrakter — offentlige kontrakter om sundhedstjenesteydelser — pligt til at levere tjenesteydelser i institutioner, der udelukkende må være beliggende i en bestemt kommune — ulovlighed — tilsidesættelse af princippet om tilbudsgivernes lige adgang til udbud

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18, art. 23, stk. 2)

Artikel 23, stk. 2, direktiv 2004/18 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter er til hinder for et krav, der er formuleret som en teknisk specifikation i offentlige udbudsbekendtgørelser, som vedrører levering af sundhedstjenesteydelser, om, at de sundhedstjenesteydelser, der er genstand for udbuddet, skal udføres af privathospitaler, der udelukkende må være beliggende i en bestemt kommune, som kan være forskellig fra den kommune, som de patienter, der er omfattet af disse ydelser, er bosiddende i, eftersom dette krav udgør en automatisk udelukkelse af de tilbudsgivere, der ikke kan levere disse tjenesteydelser i en sådan institution, som er beliggende i denne kommune, men som opfylder alle øvrige betingelser i disse udbud.

Det krav om, at en sådan institution nødvendigvis skal befinde sig i en given kommune, der er udpeget til at være eneste leveringssted for de omhandlede lægetjenester, udgør nemlig et geografisk krav til udførelsen, som ikke er af en karakter, der muliggør opnåelse af det mål, der er angivet i denne doms forudgående præmis, dvs. sikring af nærheden af og den lette adgang til det assisterende privathospital af hensyn til patienterne, deres pårørende og de læger, der skal forflyttes til denne institution, samtidig med, at det sikres, at der foreligger lige adgang til disse udbud uden forskelsbehandling for alle tilbudsgivere. Dette krav giver imidlertid kun adgang til kontrakterne for de tilbudsgivere, der kan levere de pågældende tjenesteydelser på en institution, der er beliggende i den udpegede kommune. Kravet er derfor i strid med artikel 23, stk. 2, i direktiv 2004/18.

(jf. præmis 28, 32 og 33 samt domskonkl.)
Sag C-346/13

Ville de Mons

mod

Base Company SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Mons)

»Præjudiciel forelæggelse — elektroniske kommunikationsnet og tjenester — direktiv 2002/20/EF — artikel 13 — afgift for tilladelse til at installere faciliteter — anvendelsesområde — kommunal ordning, hvorefter ejerne af pyloner og sendemaster til mobiltelefoni pålægges en afgift«

Sammendrag - Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 6. oktober 2015

Tilnærmelse af lovgivningerne — telekommunikation — elektroniske kommunikationsnet og -tjenester — bevilling — direktiv 2002/20 — afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter — begreb — afgift pålagt ejerne af pyloner eller sendemaster til mobiltelefonnettet, som ikke har kunnet placeres på et eksisterende anlægsområde — undtagelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20, art. 13)

Artikel 13 i direktiv 2002/20 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (tilladelsesdirektivet) skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at en afgift kan pålægges ejeren af anlæg på eget anlægsområde, såsom pyloner eller sendemaster, der har til formål at bære de for mobiltelefonnettets funktion nødvendige antenner, og som ikke har kunnet placeres på et eksisterende anlægsområde.

Selv om en sådan afgift pålægges ejere af pyloner og sendemaster, som er beregnet til at bære antenner, der er nødvendige for mobiltelefonnettets rette funktion, og disse udgør fysisk infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, forekommer denne afgift ikke at frembyde de karakteristika, der kendetegner en afgift, som pålægges virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, til gengæld for retten til at installere faciliteter.

Det forekommer derudover ikke, at det forhold, der udløser afgiften, som påhviler enhver ejer af pyloner eller sendemaster, hvad enten vedkommende er indehaver af en tilladelse, der er udstedt i henhold direktiv 2002/20 eller ej, er knyttet til den almindelige tilladelsesprocedure, der giver virksomhederne ret til at udbyde elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, hvilket det imidlertid tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 22-24 og domskonkl.)
Hvad angår den tidsmæssige anvendelse af forordning nr. 1370/2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af forordning nr. 1191/69 og nr. 1107/70 fremgår det af de overgangsbestemmelser, der er fastsat i nævnte forordning artikel 8, stk. 3, at de kontrakter om offentlig trafikbetjening, der eksisterede, da denne forordning trådte i kraft, kan fortsætte, indtil de udløber, inden for grænserne af de løbetider, der er fastsat i denne bestemmelse, under forudsætning af, at disse kontrakter er indgået i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen og national lovgivning.

I medfør af artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1191/69 om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, var de kompensationsydelser, der udbetaltes til en transportvirksomhed til gengæld for de byrder, der følger af den forpligtelse til offentlig tjeneste, som nævnte virksomhed var pålagt, i denne henseende fritaget for den i artikel 108, stk. 3, TEUF fastsatte anmeldelsespligt, når de overholdt de betingelser, der var indeholdt i denne forordning i kraft af deres forenelighed med det indre marked.

Det følger heraf, at støtte, der er udbetalt til en offentlig transportvirksomhed på et tidspunkt, hvor forordning nr. 1191/69 stadig var i kraft, og som overholdt de betingelser, der var indeholdt i denne forordning, henhører under en situation, der er endeligt fastlagt forud for ikrafttrædelsen af forordning nr. 1370/2007.

Heraf følger, at når der foreligger støtte, som er udbetalt inden for rammerne af en kontrakt om offentlig trafikbetjening, som er indgået inden forordning nr. 1370/2007 trådte i kraft, og som udløber efter denne forordnings ikrafttræden, skal Kommissionen ganske vist på grundlag af de betingelser, der er fastsat i forordning nr. 1191/69, undersøge støtte, som blev udbetalt før forordning nr. 1370/2007 trådte i kraft, med henblik på at efterprøve, om denne støtte fritaget for den i artikel 108, stk. 3, TEUF fastsatte anmeldelsespligt. Derimod skal den på grundlag af forordning nr. 1370/2007 og med forbehold for de overgangsbestemmelser, der er nævnt i nævnte forordnings artikel 8, stk. 3, undersøge såvel lovligheden som foreneligheden med det indre marked af den støtte, der blev udbetalt før nævnte forordnings ikrafttræden.

(jf. præmis 51-55)
For så vidt angår fastsættelsen af den normale værdi for en vare ved indførsel fra lande uden markedsøkonomi fastsættes denne i henhold til artikel 2, stk. 7, litra a), i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab, i princippet på grundlag af prisen eller den beregnede værdi i et tredjeland med markedsøkonomi. Denne bestemmelse tilsigter at undgå, at der tages hensyn til priser og omkostninger i lande uden markedsøkonomi, hvor priser og omkostninger sædvanligvis ikke fremstår som et normalt resultat af markedskræfternes spil.

Ifølge artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, i forordning nr. 1225/2009 udvælges et egnet tredjeland med markedsøkonomi på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen. Det tilkommer EU-institutionerne under hensyntagen til de foreliggende alternativer at forsøge at finde et tredjeland, hvor priserne for en tilsvarende vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet, under forudsætning af, at det drejer sig om et land med markedsøkonomi. Det fremgår af den pågældende bestemmelses ordlyd og opbygning, at formålet med at give prioritet til den vigtigste metode, der er fastsat i denne bestemmelse, er at opnå en rimelig fastsættelse af den normale værdi i eksportlandet ved at vælge et tredjeland, hvor prisen for et tilsvarende produkt fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet, under forudsætning af, at det drejer sig om et land med markedsøkonomi.

I denne sammenhæng kan institutionerne, når markedet i eksportlandet og markedet i referencelandet er forskellige med hensyn til det teknologiske udviklingsniveau, med rette begrunde deres valg af referencelandet som egnet tredjeland med markedsøkonomi med den stærke konkurrence på markedet for den tilsvarende vare. Et højt konkurrenceniveau vil således i princippet presse priserne i nedadgående retning, således at data fra et meget konkurrencepræget marked ikke nødvendigvis vil resultere i en højere dumpingmargen end data fra et land, hvor omkostningerne er lavere, men hvor der også er mindre konkurrence. I øvrigt vil et højere teknologisk udviklingsniveau ofte medføre lavere lønomkostninger, således at højere lønomkostninger ikke nødvendigvis peger i retning af højere priser og en højere normal værdi.

(jf. præmis 48-50, 58 og 59)
En ydelse kan anses for at være en social sikringsydelse, såfremt den tildeles modtagerne uden nogen form for individuel eller skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier og forudsat, at den vedrører én af de risici, der udtrykkeligt er anført i den nævnte forordnings artikel 3, stk. 1.

Sondringen mellem ydelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, og ydelser, der ikke er omfattet af denne forordning, er ikke baseret på, om en ydelse betegnes som en »social sikringsydelse« i den nationale lovgivning, men hovedsagelig på de enkelte elementer i den pågældende ydelse, navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tilkendes.

Ydelser ved alderdom som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger er i det væsentlige kendetegnet ved den omstændighed, at de skal sikre et udkomme for personer, der, når de når en vis alder, ophører med at arbejde og ikke længere er forpligtet til at stå til rådighed for arbejdsmarkedet.

Julegratialet kan ikke kvalificeres som en ydelse ved alderdom som omhandlet i denne bestemmelse, idet dette ikke udelukkende udbetales til modtagere af alderspension, førtidspension eller pension fra hæren eller politiet, og idet kredsen af modtagere ligeledes omfatter modtagere af andre typer af pension, herunder invalidepension, social pension, enke-/enkemandspension eller børnepension, samt henset til, at formålet med julegratialet ikke alene afhænger af den type pension, som det udgør et tillæg til.

Dette gør sig bl.a. gældende, når det finansielle tillæg, der udbetales i form af et julegratiale, som tildeles uafhængigt af de kompetente myndigheders individuelle og skønsmæssige bedømmelse af den enkelte ansøgers personlige behov, har til formål at mildne den vanskelige sociale situation for dem, der har en lav indkomst, i en periode, hvor de i særlig grad mærker den økonomiske og sociale vægt af deres lave indkomst, og når de personer, der modtager flere lovbestemte pensioner, alene modtager ét julegratiale, for så vidt som det samlede pensionsbeløb ikke overstiger den fastsatte grænse.

(jf. præmis 52, 55, 57, 60 og 61)
Inden for EU-konkurrenceretten kræves det, at en virksomhed tager offentligt afstand fra indholdet af et konkurrencebegrænsende kartel, for at en sådan virksomhed, der har deltaget i hemmelige møder, kan påvise, at dens deltagelse ikke var sket for at begrænse konkurrencen. Den pågældende virksomhed skal herved påvise, at den over for konkurrenterne havde oplyst, at den deltog i møderne med et andet formål end deres.

En virksomheds deltagelse i et konkurrencebegrænsende møde skaber således en formodning for ulovligheden af denne deltagelse, som virksomheden skal afkræfte ved at føre bevis for en offentlig afstandtagen, som skal opfattes som en sådan af de andre karteldeltagere.

Der kræves således kun en offentlig afstandtagen i forbindelse med en virksomheds deltagelse i konkurrencebegrænsende møder som et uundværligt bevis for at afkræfte denne formodning, uden at en sådan afstandtagen, som afslutter deltagelsen i overtrædelsen, dog kræves i enhver henseende.

(jf. præmis 20-22)