ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Den forelæggende ret har anført, at i henhold til denne retspraksis opstår pligten til at betale moms ved indførsel på det tidspunkt, hvor varerne frembydes for toldvæsenet med henblik på indførsel på Unionens område, ligesom det er tilfældet med told. Der er tale om den samme afgift som moms inden for Fællesskabet, således som det bl.a. fremgår af dom af 17. juli 2014, Equoland (C-272/13, EU:C:2014:2091). Selv om moms ved indførsel hverken henhører under disse afgifter eller under de afgifter, der opkræves ved grænsen i snæver forstand, men blandt de afgifter, som henhører under national ret, er tidspunktet for afgiftspålæggelsen som omhandlet i artikel 34 i dekret nr. 43/1973 imidlertid det samme som for told, således at den indirekte toldrepræsentant hæfter solidarisk for betalingen af momsen, for så vidt som den pågældende indgiver hensigtserklæringen til toldmyndighederne og overtager denne.
73

I den appellerede doms præmis 162-166 fastslog Retten i det væsentlige, at Unionens retsinstansers endelige konstatering af, at der forelå en årsagsforbindelse mellem Kommissionens culpøse adfærd og drabet på den pågældende tjenestemand, fuldt ud kunne overføres på den foreliggende sag. Retten fandt bl.a., at den omstændighed, at sagsøgerne i første instans ikke var den afdøde tjenestemands børn eller forældre, men dennes broder og søster, var uden betydning, eftersom vedtægtens artikel 73 ikke var til hinder for, at en tjenestemands søskende kunne opnå erstatning, og at det fremgik af de almindelige retsprincipper, der var fælles for medlemsstaterne, at søskende i givet fald havde ret til at kræve erstatning for ikke-økonomisk skade for tabet af deres bror. Retten anførte endvidere, at den omstændighed, at den ikke-økonomiske skade, som en tjenestemands søskende har lidt, udgør en skade forårsaget af skade, en anden har lidt, eller en indirekte skade i forhold til den skade, som tjenestemanden selv har lidt, ikke er til hinder for, at denne ikke-økonomiske skade anerkendes som en skade, der kan erstattes ifølge de almindelige retsprincipper, der er fælles for medlemsstaterne.
82

Det andet og det tredje spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 715/2007 skal fortolkes således, at en manipulationsanordning, som kun sikrer overholdelsen af de emissionsgrænseværdier, der er fastsat i denne forordning, inden for temperaturintervallet, ikke kan være omfattet af den undtagelse til forbuddet mod anvendelse af sådanne anordninger, der er fastsat i denne bestemmelse, alene af den grund, at denne anordning tilsigter at beskytte EGR-ventilen, medmindre det godtgøres, at den nævnte anordning er strengt nødvendig for at undgå en umiddelbar risiko for beskadigelse af motoren eller havari, som er forårsaget af et funktionssvigt i denne del, af en så alvorlig karakter, at den i forbindelse med kørslen af køretøjet, der er udstyret med den nævnte anordning, medfører en konkret fare. En manipulationsanordning, der under normale kørselsforhold skal fungere størstedelen af året, for at motoren beskyttes mod beskadigelse eller havari, og for at køretøjets driftssikkerhed er sikret, kan under alle omstændigheder ikke være omfattet af undtagelsen i artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 715/2007.
70

Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 715/2007 skal fortolkes således, at en manipulationsanordning, som kun sikrer overholdelsen af de emissionsgrænseværdier, der er fastsat i denne forordning, inden for temperaturintervallet, ikke kan være omfattet af den undtagelse til forbuddet mod anvendelse af sådanne anordninger, der er fastsat i denne bestemmelse, alene af den grund, at denne anordning bidrager til at skåne dele, såsom EGR-ventilen, EGR-køleren og dieselpartikelfilteret, medmindre det godtgøres, at den nævnte anordning er strengt nødvendig for at undgå en umiddelbar risiko for beskadigelse af motoren eller havari, som er forårsaget af et funktionssvigt i en af disse dele, af en så alvorlig karakter, at denne risiko i forbindelse med kørslen af køretøjet, der er udstyret med den nævnte anordning, medfører en konkret fare. En manipulationsanordning, der under normale kørselsforhold skal fungere størstedelen af året for at motoren beskyttes mod beskadigelse eller havari og for at køretøjets driftssikkerhed er sikret, kan under alle omstændigheder ikke være omfattet af undtagelsen i artikel 5, stk. 2, litra a), i forordning nr. 715/2007.
7

Samme direktivs artikel 3 med overskriften »Forbrugerens rettigheder« havde følgende ordlyd: »1. Sælgeren skal over for forbrugeren være ansvarlig for manglende overensstemmelse med købsaftalen, der foreligger ved forbrugsvarens levering. 2. I tilfælde af manglende overensstemmelse har forbrugeren ret til at få forbrugsvaren bragt i overensstemmelse med købsaftalen ved gratis afhjælpning eller omlevering i overensstemmelse med stk. 3 eller til et passende afslag i prisen, eller til at hæve købet med hensyn til de leverede varer, jf. stk. 5 og 6. 3. I første omgang kan forbrugeren kræve, at sælgeren afhjælper den manglende overensstemmelse eller omleverer, i begge tilfælde uden vederlag, medmindre dette ikke er muligt eller er uforholdsmæssigt. Et krav om afhjælpning eller omlevering anses for uforholdsmæssigt, hvis den pågældende beføjelse vil påføre sælgeren omkostninger, der i forhold til omkostningerne ved den alternative beføjelse er urimelige under hensyn til – den værdi, varen ville have, hvis den var i overensstemmelse med aftalen – betydningen af den manglende overensstemmelse, og – om den alternative beføjelse vil kunne gennemføres uden væsentlig ulempe for forbrugeren. Afhjælpning eller omlevering skal ske inden for rimelig tid og uden væsentlig ulempe for forbrugeren under hensyntagen til varens art og forbrugerens formål med at anskaffe varen. 4. Udtrykkene »gratis/uden vederlag« i stk. 2 og 3 henviser til de omkostninger, der er nødvendige for at bringe varen i overensstemmelse, navnlig forsendelsesomkostninger, arbejdsløn og materialeomkostninger. 5. Forbrugeren kan kræve et passende afslag i prisen eller hæve købet: – hvis han hverken er berettiget til at kræve afhjælpning eller omlevering, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet inden for en rimelig tid, eller – hvis sælgeren ikke har afhjulpet uden væsentlig ulempe for forbrugeren. 6. Forbrugeren har ikke ret til at hæve købet, hvis den manglende overensstemmelse er uvæsentlig.«
Visse kategorier af tjenesteydelser har fortsat ifølge deres natur en begrænset grænseoverskridende dimension, især de tjenesteydelser, der kan betegnes som personlige tjenesteydelser, såsom visse sociale, sundhedsmæssige og uddannelsesmæssige tjenesteydelser. Disse tjenesteydelser leveres i en særlig sammenhæng, som er meget forskellig fra medlemsstat til medlemsstat som følge af forskellige kulturelle traditioner. Der bør derfor oprettes en særlig ordning for offentlige kontrakter for disse tjenesteydelser med en højere tærskel end den, der gælder for andre tjenesteydelser.

Personlige tjenesteydelser med værdier under denne tærskel vil normalt ikke være af interesse for udbydere fra andre medlemsstater, medmindre der er konkrete tegn på det modsatte, som f.eks. ved EU-finansiering af grænseoverskridende projekter.

Kontrakter for personlige tjenesteydelser over denne tærskel bør være underlagt gennemsigtighed på EU-plan. Under hensyntagen til vigtigheden af den kulturelle sammenhæng og disse tjenesteydelsers følsomhed bør medlemsstaterne have vide skønsbeføjelser til at planlægge valget af leverandører på den måde, de finder mest hensigtsmæssig. Direktivets bestemmelser tager hensyn til dette krav og pålægger kun overholdelse af de grundlæggende principper om gennemsigtighed og ligebehandling og sikrer, at de ordregivende myndigheder er i stand til at anvende specifikke kvalitetskriterier ved valget af leverandører af tjenesteydelser såsom de kriterier, der er fastsat i den frivillige europæiske kvalitetsramme for sociale tjenesteydelser, der er offentliggjort af Udvalget for Social Beskyttelse. Ved fastlæggelsen af de procedurer, der skal anvendes i forbindelse med tildeling af kontrakter vedrørende tjenesteydelser til personer, bør medlemsstaterne tage hensyn til artikel 14 i TEUF og protokol nr. 26. Medlemsstaterne bør i den forbindelse også stræbe efter at forenkle og lette den administrative byrde for de ordregivende myndigheder og de økonomiske aktører. Det bør præciseres, at dette også kan betyde, at der skal anvendes regler, som gælder for tjenesteydelseskontrakter, der ikke er omfattet af den særlige ordning.

Medlemsstaterne og de offentlige myndigheder kan fortsat selv levere disse tjenesteydelser eller organisere de sociale tjenesteydelser på en sådan måde, at det ikke omfatter indgåelse af offentlige kontrakter, eksempelvis ved blot at finansiere tjenesterne eller ved at udstede licenser eller tilladelser til alle økonomiske aktører, der opfylder de af den ordregivende myndighed på forhånd fastlagte betingelser, uden begrænsninger eller kvoter, forudsat at systemet sikrer tilstrækkelig annoncering og overholder principperne om gennemsigtighed og ikkeforskelsbehandling.«
65

I det foreliggende tilfælde har Lokomotion Gesellschaft nedlagt påstand om erstatning for udgifterne til leje af to lokomotiver, som måtte lejes for at erstatte de beskadigede lokomotiver i reparationsperioden. Søgsmålet i hovedsagen har således ikke til formål at opnå erstatning for tabet som følge af den materielle skade på de beskadigede lokomotiver, men erstatning for de omkostninger, der skyldes Lokomotion Gesellschafts hensigt om at fortsætte med at levere sin tjeneste uden afbrydelse. Udgifter, der er afholdt med henblik på at afhjælpe virkningerne af materiel skade, såsom bl.a. leje af lokomotiver, udgør et økonomisk tab og ikke en materiel skade som omhandlet i artikel 8, § 1, litra b), i bilag E (CUI) og henhører ikke – med forbehold for den eventuelle anvendelse af andre bestemmelser – under infrastrukturforvalterens objektive ansvar i henhold til denne artikel 8, § 1, litra b).
6

Artikel 9 i direktiv 2009/73, som har overskriften »Adskillelse af transmissionssystemer og transmissionssystemoperatører«, bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer følgende fra den 3. marts 2012: a) [H]ver virksomhed, der ejer et transmissionssystem, optræder som transmissionssystemoperatør b) [D]en eller de samme personer har ikke ret til: i) direkte eller indirekte at udøve kontrol over en virksomhed, der varetager produktions- eller forsyningsopgaver, og samtidig direkte eller indirekte at udøve kontrol over eller udøve rettigheder over en transmissionssystemoperatør eller et transmissionssystem, eller ii) direkte eller indirekte at udøve kontrol over en transmissionssystemoperatør eller et transmissionssystem og samtidig direkte eller indirekte at udøve kontrol over eller udøve rettigheder over en virksomhed, der varetager produktions- eller forsyningsopgaver. c) [D]en eller de samme personer har ikke ret til at udpege medlemmer af tilsynsorganet, bestyrelsen eller andre organer, der repræsenterer virksomheden juridisk, for en transmissionssystemoperatør eller et transmissionssystem, og samtidig direkte eller indirekte at udøve kontrol over eller udøve rettigheder over en virksomhed, der varetager produktions- eller forsyningsopgaver[…] d) [D]en samme person har ikke ret til at være medlem af tilsynsorganet, bestyrelsen eller andre organer, der repræsenterer virksomheden juridisk, for både en virksomhed, der varetager produktions- eller forsyningsopgaver, og en transmissionssystemoperatør eller et transmissionssystem. […] 8. Hvis transmissionssystemet den 3. september 2009 tilhørte en vertikalt integreret virksomhed, kan en medlemsstat beslutte ikke at anvende stk. 1. For så vidt angår den del af transmissionssystemet, der forbinder en medlemsstat med et tredjeland, mellem denne medlemsstats grænse og det første sammenkoblingspunkt med denne medlemsstats net, kan en medlemsstat, hvis transmissionssystemet den 23. maj 2019 tilhører en vertikalt integreret virksomhed, beslutte ikke at anvende stk. 1. I så tilfælde skal den pågældende medlemsstat: a) enten udpege en uafhængig systemoperatør i henhold til artikel 14 eller b) overholde bestemmelserne i kapitel IV. 9. Hvis transmissionssystemet den 3. september 2009 tilhørte en vertikalt integreret virksomhed, og der er indført ordninger, der sikrer transmissionssystemoperatørens uafhængighed mere effektivt end bestemmelserne i kapitel IV, kan en medlemsstat beslutte ikke at anvende denne artikels stk. 1. For så vidt angår den del af transmissionssystemet, der forbinder en medlemsstat med et tredjeland, mellem denne medlemsstats grænse og det første sammenkoblingspunkt med denne medlemsstats net, hvis transmissionssystemet den 23. maj 2019 tilhørte en vertikalt integreret virksomhed, og der er indført ordninger, der sikrer transmissionssystemoperatørens uafhængighed mere effektivt end bestemmelserne i kapitel IV, kan den pågældende medlemsstat beslutte ikke at anvende denne artikels stk. 1.«
56

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 41 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet anses for at være foretaget på denne medlemsstats område, når denne erhvervelse, som udgør den første transaktion i en kæde af flere på hinanden følgende transaktioner, fejlagtigt er blevet kvalificeret som en national transaktion af de berørte afgiftspligtige personer, der med henblik herpå har angivet deres momsregistreringsnummer, der er tildelt af denne medlemsstat, og at den efterfølgende transaktion, der fejlagtigt er blevet kvalificeret som en transaktion inden for Fællesskabet, er blevet pålagt moms som en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet af erhververne i den medlemsstat, hvor transporten af varerne afsluttedes. Denne bestemmelse, sammenholdt med proportionalitetsprincippet og princippet om afgiftsneutralitet, er imidlertid til hinder for en sådan lovgivning i en medlemsstat, når erhvervelsen af varer inden for Fællesskabet, der anses for at være foretaget på denne medlemsstats område, følger efter en levering inden for Fællesskabet af varer, der ikke er blevet behandlet som en afgiftsfritaget transaktion i den nævnte medlemsstat.
61

Endelig fastslog Domstolen i samme doms præmis 41-45, at under disse omstændigheder fik en sådan person i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, en mindre gunstig behandling end den, han eller hun ville få, hvis der ikke var gjort brug af beføjelserne efter traktaten for så vidt angår borgernes bevægelighed. Nationale bestemmelser, der er til skade for visse af landets egne statsborgere, alene fordi de har udnyttet deres ret til frit at færdes og opholde sig i en anden medlemsstat, udgør dermed en ulige behandling, der er i strid med de principper, der ligger til grund for unionsborgerskabet, under udøvelsen af deres ret til fri bevægelighed. Domstolen konkluderede for det første heraf, at i en sådan situation er en udelukkelse af at tage hensyn til børnepasningsperioder, der er tilbagelagt uden for den kompetente medlemsstats område, som fastsat i denne medlemsstats lovgivning, i strid med artikel 21 TEUF, og for det andet pålægger denne EU-retlige bestemmelse den kompetente institution i denne medlemsstat til i forbindelse med tildelingen af alderspension at tage hensyn til børnepasningsperioder, som den pågældende person har tilbagelagt i en anden medlemsstat, med henblik på beregningen af størrelsen af den nævnte pension.
37

INSS og den spanske regering har fremhævet, at ydelser, der henhører under hver af disse sociale sikringsordninger, bl.a. adskiller sig fra hinanden ved deres bidrags- og beregningsmetode samt med hensyn til deres formål, og har endvidere anført, at disse forhold viser, at de arbejdstagere, der kan kumulere to eller flere ydelser, ikke befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for arbejdstagere, der ikke har denne mulighed. De ovenfor nævnte forhold synes imidlertid ikke at rejse tvivl om konstateringen af, at muligheden for at kumulere to eller flere ydelser principielt gør det muligt for de berørte arbejdstagere at oppebære en samlet ydelse, der er højere end den enkelte ydelse, som de ellers ville have haft ret til, eller i øvrigt at godtgøre, at deres situationer ikke er sammenlignelige, så meget desto mere som ydelser i medfør af RGSS og RETA begge har til formål at kompensere for det indtægtstab, der opstår som følge af, at arbejdstageren er fuldstændigt ude af stand til at udøve sit sædvanlige erhverv som enten lønmodtager eller som selvstændig erhvervsdrivende, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
54

Bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012 skal i overensstemmelse med 16. betragtning til denne forordning endvidere fortolkes under hensyntagen til formålet om god retspleje (dom af 9.12.2021, BT (Inddragelse af den forsikrede person), C-708/20, EU:C:2021:986, præmis 35). Det fremgår ligeledes af denne 16. betragtning, at som kompetencekriterium er sagsøgtes bopæl undtagelsesvist af EU-lovgiver blevet suppleret med alternative kriterier på grund af en sags nære tilknytning til en bestemt ret. Det præciseres i den nævnte betragtning, at kriteriet nær tilknytning skal tjene til at skabe retssikkerhed og undgå muligheden for, at sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse. At der tilsigtes at opnå en høj grad af forudsigelighed med hensyn til kompetencereglerne for navnlig sagsøgte, er ligeledes nævnt som et mål i 15. betragtning til denne forordning.
Denne lovs artikel 37, stk. 2 og 3, har følgende ordlyd:

»2. Når flere søgsmål, der har samme genstand, verserer for en dommer eller en domstol, er denne, såfremt disse søgsmål ikke er blevet forenet, efter at have hørt parterne inden for en fælles frist på fem dage forpligtet til at behandle en eller flere af disse sager først og at udsætte behandlingen af de øvrige sager, indtil der er truffet afgørelse om den eller de førstnævnte sager.

3. Når dommen [i den sag, der behandles først,] er blevet endelig, meddeler justitssekretæren […] den til de sagsøgere, der berøres af udsættelsen, således at de inden for en frist på fem dage kan anmode om, at virkningerne forlænges på de betingelser, der er fastsat i artikel 111, eller at sagen fortsættes, eller at sagen hæves.«
Det nævnte direktivs artikel 17 med overskriften »Tabsopgørelse« fastsætter:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at hverken den bevisbyrde eller det krav til bevisstyrke, der gælder med henblik på udarbejdelse af tabsopgørelsen, gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at gøre retten til erstatning gældende. Medlemsstaterne sikrer, at nationale retter får beføjelse til efter nationale procedurer at ansætte skadens størrelse, hvis det er fastslået, at en sagsøger har lidt skade, men det er praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt nøjagtigt at opgøre skaden på grundlag af de foreliggende beviser.

2. Det formodes, at kartelovertrædelser forvolder skade. Overtræderen skal have ret til at afkræfte denne formodning.

3. Medlemsstaterne sikrer, at en national konkurrencemyndighed i forbindelse med et erstatningssøgsmål efter anmodning fra en national ret kan bistå denne nationale ret med hensyn til at opgøre skaden, hvis den nationale konkurrencemyndighed finder det hensigtsmæssigt.«
»(10)

For at sikre et ensartet og højt niveau for beskyttelse af fysiske personer og for at fjerne hindringerne for udveksling af personoplysninger inden for Unionen bør beskyttelsesniveauet for fysiske personers rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med behandling af sådanne oplysninger være ensartet i alle medlemsstater. Det bør sikres, at reglerne for beskyttelse af fysiske personers grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med behandling af personoplysninger anvendes konsekvent og ensartet overalt i Unionen. […]
Dette direktivs artikel 6 har følgende ordlyd:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt på trods af, at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
22

Nævnte lovs section 73 med overskriften »Fortabelse af retten til at fremsætte indsigelse« bestemmer: »1) Såfremt en part i en voldgiftssag tager del eller fortsætter med at tage del i retsforhandlingerne uden omgående eller inden for den frist, der er fastsat i voldgiftsaftalen, af voldgiftretten eller ved en bestemmelse i indeværende part i loven, at fremsætte enhver indsigelse om a) at voldgiftsretten ikke har kompetence til at påkende sagens realitet b) at retsforhandlingerne ikke er gennemført korrekt c) at voldgiftsaftalen eller nogen bestemmelse i denne part i loven ikke er blevet overholdt, eller d) at der er begået en anden uregelmæssighed, som har påvirket voldgiftretten eller retsforhandlingerne kan vedkommende ikke senere fremsætte denne indsigelse for voldgiftretten eller for retten, medmindre vedkommende godtgør, at denne ikke på det tidspunkt, hvor vedkommende tog del eller fortsatte med at tage del i retsforhandlingerne, vidste eller ikke med rimelig omhu kunne været blevet opmærksom på indsigelsesgrunden. 2) Såfremt voldgiftsretten træffer afgørelse om, at den har kompetence til at påkende sagens realitet, og en part i voldgiftssagen, som kunne have anfægtet denne afgørelse, a) ved enhver til rådighed værende voldgiftsretlig appel- eller klagemulighed, eller b) ved at anfægte afgørelsen, ikke gør det eller ikke gør det inden for den ved voldgiftsaftalen eller nogen bestemmelse i denne part i loven fastsat frist, kan han ikke senere fremsætte indsigelse mod rettens kompetence til at påkende sagens realitet med en begrundelse, som var genstand for afgørelsen.«