ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

På denne baggrund har Administratīvā rajona tiesa (distriktsdomstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan [en (privatretlig) organisation], der har flere [primære aktiviteter], herunder forskningsaktiviteter, men hvis indtægter hovedsageligt stammer fra levering af uddannelsesydelser mod vederlag, anses for en [»]enhed[«] som omhandlet i artikel 2, nr. 83), i forordning nr. 651/2014? 2) Er det berettiget at anvende betingelsen vedrørende andelen af finansieringen (indtægter og udgifter) af økonomiske og ikke-økonomiske aktiviteter med henblik på at afgøre, om enheden opfylder den betingelse, der er fastsat i artikel 2, nr. 83), i forordning nr. 651/2014, hvorefter det primære mål med enhedens aktiviteter er uafhængigt af andre interesser at bedrive grundforskning, industriel forskning eller eksperimentel udviklingsaktivitet eller formidle resultaterne heraf til en bredere kreds gennem undervisning, udgivelsesaktivitet eller [videnoverførsel]? I bekræftende fald, hvilket forhold er da passende for så vidt angår finansieringen af de økonomiske og ikke-økonomiske aktiviteter med henblik på at fastslå det primære mål med enhedens aktiviteter? 3) Er det i henhold til artikel 2, nr. 83), i forordning nr. 651/2014 berettiget at anvende betingelsen om, at indtægterne fra [den primære aktivitet] [gen]investeres (geninvestering) i [den primære aktivitet] for den pågældende enhed, og er det nødvendigt at foretage en vurdering af andre forhold for med rette at kunne fastslå det primære mål med aktiviteterne for den enhed, der foreslår projektet? Vil en sådan vurdering blive ændret ved anvendelsen af de oppebårne indtægter (geninvestering i [den primære aktivitet] eller f.eks. i tilfælde af en privat stifter udbetaling som udbytte til aktionærerne), selv i tilfælde af, at størstedelen af indtægterne stammer fra gebyrer, der betales for uddannelsesydelserne? 4) Er den retlige status for medlemmerne af den enhed, der foreslår det pågældende projekt, afgørende for vurderingen af, om enheden er omfattet af definitionen i artikel 2, nr. 83), i forordning nr. 651/2014, dvs. om der er tale om et selskab, der er stiftet i henhold til handelsretten med henblik på udøvelse af en økonomisk aktivitet (aktivitet mod vederlag) med gevinst for øje (handelslovens artikel 1), eller om enhedens medlemmer eller aktionærer er fysiske eller juridiske personer med gevinst for øje (herunder levering af uddannelsesydelser mod vederlag) eller er stiftet uden gevinst for øje (f.eks. en sammenslutning eller en fond)? 5) Er andelen af indenlandske og EU-studerende i forhold til udenlandske studerende (fra tredjelande) og den omstændighed, at målet med den [primære aktivitet], der udføres af den nævnte enhed, er at tilbyde de studerende en konkurrencedygtig videregående uddannelse og konkurrencedygtige kvalifikationer på det internationale arbejdsmarked i overensstemmelse med de [aktuelle] internationale krav (punkt 5 i vedtægterne for [den enhed, der foreslår projektet]), afgørende for vurderingen af den økonomiske karakter af aktiviteten for den enhed, der foreslår projektet?«
Skatte- og afgiftslovens § 162 med overskriften »Skøn over beskatningsgrundlag« bestemmer:

»(1) Såfremt skatte- og afgiftsmyndigheden ikke er i stand til at fastsætte eller beregne beskatningsgrundlaget skal den anlægge et skøn herover. Den tager alle relevante omstændigheder i betragtning for dette skøn.

[…]

(3) Såfremt en skattepligtig person ikke har overholdt sin pligt til samarbejde i henhold til § 90, stk. 3, ved ikke at have fremlagt optegnelserne eller, hvis de fremlagte optegnelser i det væsentlige er uanvendelige eller hvis det er fastslået, at den skattepligtige person ikke inden for en kort frist har foretaget optegnelserne, jf. § 90, stk. 3, tredje punktum, lægges det til grund – idet der ikke blot er tale om en simpel formodning – at vedkommendes skattepligtige indkomst i Tyskland, som optegnelserne, jf. § 90, stk. 3, har til formål at fastsætte, er højere end den af den angivne indkomst. Hvis skatte- og afgiftsmyndigheden i sådanne tilfælde skal anlægge et skøn, og denne indkomst kun kan fastsættes inden for en bestemt ramme, navnlig kun på grundlag af prisspænd, kan denne ramme udtømmes til ulempe for den skattepligtige person. Hvis der foreligger indicier for, til trods for den skattepligtige persons fremlæggelse af anvendelige optegnelser, hvor armslængdeprincippet er overholdt, at vedkommendes indkomst er højere end den indkomst denne har angivet på grundlag af optegnelserne, og såfremt tvivl i denne henseende ikke kan fjernes, fordi en forbunden person, der befinder sig i udlandet, ikke opfylder sin pligt til samarbejde i henhold til § 90, stk. 2, eller sin oplysningspligt, jf. § 93, stk. 1, finder andet punktum tilsvarende anvendelse.

(4) Såfremt en skattepligtig person ikke fremlægger optegnelserne, jf. § 90, stk. 3, eller de fremlagte optegnelser i det væsentlige er uanvendelige, fastsættes et tillæg på 5000 EUR. Tillægget udgør mindst 5% og højst 10% af det beregnede supplerende indkomstbeløb, der fremkommer efter korrektionen i henhold til stk. 3, når tillægget efter denne korrektion overstiger 5000 EUR. Ved for sen fremlæggelse af anvendelige optegnelser er tillæggets højeste beløb 1000000 EUR, dog mindst 100 EUR for hver hele dag, som fristen overskrides med. For så vidt som skatte- og afgiftsmyndighederne gives en skønsmargen med hensyn til tillægsbeløbet, skal der, ud over formålet med dette tillæg, som tager sigte på den skattepligtige persons overholdelse af forpligtelsen til inden for fristerne at foretage og fremlægge de optegnelser, der er omhandlet i § 90, stk. 3, bl.a. de fordele, som den skattepligtige person har opnået, og i tilfælde af for sen fremlæggelse, ligeledes fristoverskridelsens længde. Der fastsættes ikke et tillæg, såfremt den manglende overholdelse af optegnelsesforpligtelserne, jf. § 90, stk. 3, forekommer undskyldelig eller såfremt vedkommendes skyld kun er ubetydelig. Den af en retlig repræsentant eller af en ansat udviste forsømmelighed regnes som egen forsømmelse. Tillægget skal som hovedregel fastsættes efter skatte- og afgiftskontrollens afslutning.«
Artikel 1 i forordning nr. 1303/2013 med overskriften »Genstand« bestemmer:

»Ved denne forordning fastsættes fælles bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), Den Europæiske Socialfond (ESF), Samhørighedsfonden, Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og Den Europæiske Hav- og Fiskerifond (EHFF), som fungerer under en fælles ramme (»de europæiske struktur- og investeringsfonde« eller »ESI-fondene«). Desuden fastlægges de nødvendige bestemmelser for at sikre ESI-fondenes effektivitet og samordningen mellem fondene indbyrdes og med andre EU-instrumenter. De fælles bestemmelser for ESI-fondene er fastsat i anden del.

Tredje del fastsætter generelle bestemmelser for EFRU og ESF (herefter »strukturfondene«) og Samhørighedsfonden for så vidt angår strukturfondenes og Samhørighedsfondens (herefter »fondene«) opgaver, prioriterede mål og organisation, kriterierne, som medlemsstaterne og regionerne skal opfylde for at være berettiget til at modtage støtte fra fondene, samt de disponible finansielle midler og kriterierne for deres fordeling.

Fjerde del fastsætter generelle bestemmelser for fondene og EHFF for så vidt angår forvaltning og kontrol, finansiel forvaltning, regnskaber og finansielle korrektioner.

[…]«
64

Denne konklusion ændres ikke af, at den juridiske person i henhold til artikel 83f i lov om administrative overtrædelser og sanktioner har mulighed for at begære genoptagelse af sagen med henblik på at blive fritaget for den bøde, som den pågældende er blevet pålagt, bl.a. i det tilfælde, at den fysiske person, som har beføjelse til at forpligte eller repræsentere denne, er blevet frikendt for anklagerne mod vedkommende. Som anført i denne doms præmis 55 kan et sådant retsmiddel nemlig ikke sidestilles med et søgsmål med fuld prøvelsesret, som denne juridiske person uden videre ville kunne udøve.
Artikel 206 i WIB 92 er sålydende:

»§ 1. Tidligere driftstab fradrages successivt i den erhvervsmæssige indkomst i hver af de følgende skatteår.

Modregning i belgisk overskud af driftstab, der er lidt i et udenlandsk driftssted, som selskabet råder over, og som er beliggende i en stat, med hvilken Belgien har indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, er underlagt den betingelse, at selskabet godtgør, at driftstabet ikke er blevet fradraget i dette udenlandske driftssteds overskud. Desuden skal beløbet for disse driftstab, som selskabet har modregnet i sit belgiske overskud for en skatteperiode, for den forholdsmæssige andel af disse tab, for hvilken selskabet ikke længere kan godtgøre, at den ikke er blevet fratrukket i det pågældende udenlandske driftssteds overskud for skatteperioden, eller hvis det pågældende udenlandske driftssted i løbet af skatteperioden overdrages i forbindelse med indskud, fusion, spaltning eller en lignende transaktion, lægges til den skattepligtige indkomst for den pågældende periode.

[…]

§ 3. Såfremt et udenlandsk selskab flytter sit registrerede hjemsted, sin hovedvirksomhed eller sit ledelses- eller administrationskontor til Belgien, finder bestemmelsen i § 1, stk. 1, anvendelse for så vidt angår driftstab, som dette selskab har lidt i et belgisk driftssted, som selskabet havde før flytningen.«
Dette direktivs artikel 6, stk. 1-3, fastsætter:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne [...] og de arter [...], der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten […] giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.«
Bilag IV til direktivet med overskriften »Beregning af eventuelle nettoomkostninger ved forsyningspligten og fastsættelse af kompensations- eller deleordninger i henhold til artikel 12 og 13« indeholder en del A, der har overskriften »Beregning af nettoomkostninger«, hvori følgende bestemmes:

»Ved forsyningspligt forstås den pligt, som en medlemsstat pålægger en virksomhed til at udbyde net og tjenester overalt inden for et givet geografisk område samt – om nødvendigt – til at udbyde tjenesten til den samme pris inden for hele det pågældende område eller at tilbyde forbrugere med lave indkomster eller særlige sociale behov særlige takstvilkår.

De nationale tilsynsmyndigheder tager alle midler under overvejelse med henblik på at give virksomhederne (udpegede eller ikke-udpegede) det fornødne incitament til at udbyde forsyningspligtydelser på en omkostningseffektiv måde. Nettoomkostningerne ved forsyningspligten beregnes som forskellen mellem de nettodriftsomkostninger, en udpeget virksomhed har med denne pligt, og de nettodriftsomkostninger, den ville have uden denne pligt. […] Der lægges vægt på, at omkostninger, som den udpegede virksomhed ville have valgt at undgå, hvis der ikke havde været nogen forsyningspligt, vurderes så korrekt som muligt. Der tages ved beregningen af nettoomkostningerne højde for de fordele, herunder immaterielle fordele, der kommer forsyningspligtudbydere til gode.

Beregningen baseres på de omkostninger, der kan henføres til:

i) elementer af de pågældende tjenester, som kun kan udbydes med tab eller på omkostningsbetingelser, der falder uden for almindelige forretningsmæssige standarder. Dette kan f.eks. omfatte adgang til alarmtjenester, visse offentlige betalingstelefoner, bestemte tjenester eller udstyr til handicappede mv.

ii) bestemte slutbrugere eller grupper af slutbrugere, som, under hensyntagen til omkostninger og indtægter ved bestemte net- og tjenesteudbud samt eventuelle af medlemsstaten foreskrevne, geografisk bestemte gennemsnitstakster, kun kan betjenes med tab eller på omkostningsbetingelser, der falder uden for almindelige forretningsmæssige standarder. Dette omfatter f.eks. slutbrugere eller grupper af slutbrugere, som ikke ville blive betjent af en kommerciel operatør uden forsyningspligt.

Nettoomkostningerne ved bestemte aspekter af forsyningspligten beregnes særskilt for at undgå at medregne eventuelle direkte eller indirekte fordele og omkostninger to gange. Forsyningspligtens samlede nettoomkostninger beregnes for alle virksomheders vedkommende som summen af nettoomkostningerne ved forsyningspligtens enkelte komponenter iberegnet eventuelle immaterielle fordele. Den nationale tilsynsmyndighed har ansvar for at kontrollere, at nettoomkostningerne er korrekt beregnet.«
37

Det følger heraf, at selv om medlemsstaterne ganske vist har kompetence til at fastsætte de sanktioner, som en national konkurrencemyndighed kan pålægge for en overtrædelse af artikel 101 TEUF, kan en national lovgivning eller den nationale konkurrencemyndigheds praksis, hvorefter denne i alle tilfælde har pligt til at beregne bøden alene under hensyntagen til den omsætning, der er angivet i resultatopgørelsen, hvorved muligheden for at undersøge enhver begrundelse eller relevant oplysning, som den anklagede virksomhed har påberåbt sig med henblik på at godtgøre, at det pågældende beløb ikke afspejler den økonomiske virkelighed, udelukkes, bevirke, at der pålægges bøder, som overstiger grænserne for, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre formålene med artikel 101 TEUF.
46

I sidstnævnte henseende fremgår det af 15. betragtning til direktiv 2014/104, idet det på ny anføres, at begrundelsen for dette direktivs artikel 5, stk. 1, første afsnit, er, at konkurrenceretlige retssager er kendetegnet ved informationsasymmetri mellem de berørte parter, dels at det for at afhjælpe en sådan vanskelighed »er […] hensigtsmæssigt at sikre, at sagsøgere får ret til at kræve fremlæggelse af beviser af relevans for deres krav, uden at de behøver at angive de konkrete beviser«, dels at »disse midler også [bør] være til rådighed for sagsøgte under erstatningssøgsmål, således at de kan anmode de pågældende sagsøgere om fremlæggelse af beviser«.
–

En fysisk person, som ejer en lejlighed i et boligkompleks, skal anses for at være en »forbruger« i dette direktivs forstand, når denne person indgår en kontrakt med en administrator med henblik på administration og vedligeholdelse af kompleksets fællesarealer, i det omfang den pågældende ikke anvender denne lejlighed til formål, der udelukkende henhører under den pågældendes erhverv. Den omstændighed, at en del af de ydelser, der leveres af denne administrator, følger af behovet for at overholde særlige krav på området for sikkerhed og fysisk planlægning, kan ikke undtage den nævnte kontrakt fra det nævnte direktivs anvendelsesområde.
Artikel 62 i direktiv 2014/25 med overskriften »Testrapporter, certificering og anden dokumentation« har følgende ordlyd:

»1. Ordregivende enheder kan kræve, at økonomiske aktører fremlægger en testrapport fra et overensstemmelsesvurderingsorgan eller et certifikat udstedt af et sådant organ som dokumentation for overensstemmelse med kravene eller kriterierne i de tekniske specifikationer, tildelingskriterierne eller vilkårene for kontraktens gennemførelse.

Såfremt ordregivende enheder kræver, at der fremlægges certifikater udformet af et særligt overensstemmelsesvurderingsorgan, skal certifikater fra andre tilsvarende overensstemmelsesvurderingsorganer også accepteres af de ordregivende enheder.

[…]

2. Ordregivende enheder skal acceptere anden passende dokumentation end den, der er omhandlet i stk. 1, såsom teknisk dokumentation fra fabrikanten, hvis den økonomiske aktør ikke havde adgang til sådanne certifikater eller testrapporter som omhandlet i stk. 1 eller ikke havde mulighed for at fremskaffe dem inden for de gældende frister, og forudsat at den pågældende økonomiske aktør ikke selv er skyld i den manglende adgang, og den økonomiske aktør derved godtgør, at bygge- og anlægsarbejderne, varerne eller tjenesteydelserne opfylder kravene eller kriterierne i de tekniske specifikationer, tildelingskriterierne eller vilkårene for kontraktens gennemførelse.

[…]«
49

I denne henseende kan den omstændighed, at den omhandlede vare består af en cylinder, der er bestemt til at blive genbrugt og genpåfyldt adskillige gange, og dens indhold være relevant med henblik på at afgøre, om der i forbrugernes bevidsthed kan være et sådant fejlagtigt indtryk. Der skal ganske vist tages hensyn til den omstændighed, at den brede offentlighed på grund af den funktionelle sammenhæng mellem en cylinder og dens indhold risikerer at anse de to for at have samme kommercielle oprindelse. Imidlertid forholder det sig sådan, at hvis det ikke er muligt at anvende komprimerede væsker og gasser uafhængigt af deres aluminiumscylindere, og hvis denne type cylindere grundet deres funktion kan anses for emballage (jf. i denne retning dom af 20.11.2014, Utopia,C-40/14, EU:C:2014:2389, præmis 40), vil disse cylindere – for så vidt som de ud fra et genbrugssynspunkt er beregnet til at blive genbrugt og genpåfyldt adskillige gange – ikke nødvendigvis blive opfattet som havende samme kommercielle oprindelse som den gas, de indeholder.
Forordningens artikel 61 med overskriften »Fabrikantens forpligtelse til at give informationer fra køretøjets OBD [On board diagnostics] og reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer« bestemmer følgende:

»1. Fabrikanten giver uafhængige aktører ubegrænset, standardiseret og ikkediskriminerende adgang til informationer fra køretøjets OBD, diagnoseudstyr og andet udstyr samt værktøjer, herunder de fuldstændige referencer til og tilgængelige downloads af den relevante software, og reparations- og vedligeholdelsesinformationer om køretøjer. Oplysningerne præsenteres på en let tilgængelig måde i form af datasæt, der er maskinlæsbare, og som kan behandles elektronisk. Uafhængige aktører skal have adgang til de fjerndiagnosticeringstjenester, der anvendes af fabrikanter og autoriserede forhandlere og reparatører.

Fabrikanten stiller en standardiseret, sikker teletjeneste til rådighed for at sætte uafhængige reparatører i stand til at udføre indgreb, der kræver adgang til køretøjernes sikkerhedssystem.

2. […]

Informationer fra køretøjets OBD og reparations- og vedligeholdelsesinformationerne om køretøjer gøres tilgængelige på fabrikanternes websteder i et standardiseret format eller, hvis dette på grund af oplysningerne karakter ikke er muligt, i et andet passende format. For andre uafhængige aktører end reparatører gives oplysningerne også i et maskinlæsbart format, der kan behandles elektronisk med almindeligt tilgængelige IT-værktøjer og software, og som gør det muligt for uafhængige aktører at udføre den opgave, der er forbundet med deres virksomhed, i forsyningskæden på eftermarkedet.

[…]

9. Hvis reparations- og vedligeholdelsesoptegnelser for et køretøj opbevares i en central database, som tilhører fabrikanten af køretøjet eller forvaltes på dennes vegne, skal uafhængige reparatører have vederlagsfri adgang til sådanne oplysninger, og det skal være muligt for dem at indføre oplysninger om reparation og vedligeholdelse, som de har udført.

[…]«
Samme direktivs artikel 12 med overskriften »Abonnentfortegnelser« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne gebyrfrit, og inden de medtages i fortegnelsen, underrettes om formålet med en trykt eller elektronisk abonnentfortegnelse, som er offentligt tilgængelig eller kan benyttes via oplysningstjenester, og hvori personoplysninger om abonnenterne kan medtages, og at de underrettes om andre anvendelsesmuligheder heraf på grundlag af søgefunktioner, som er indbygget i elektroniske udgaver af fortegnelsen.

2. Medlemsstaterne sikrer, at abonnenterne får mulighed for at bestemme, om deres personoplysninger skal medtages i en offentlig fortegnelse, og i så fald hvilke, for så vidt sådanne oplysninger er relevante for formålet med fortegnelsen som angivet af udbyderen af fortegnelsen, samt mulighed for at kontrollere, få rettet eller slettet sådanne oplysninger. Det skal være gebyrfrit ikke at være medtaget i en offentlig abonnentfortegnelse og at få kontrolleret, rettet, eller slettet personoplysninger i den.

3. Medlemsstaterne kan kræve, at abonnenter skal anmodes om supplerende samtykke til, at en offentlig fortegnelse anvendes til ethvert formål, der går ud over søgning efter adresseoplysninger om personer på grundlag af deres navn og eventuelt et minimum af andre identifikatorer.

[…]«
37

Det kan derfor ikke, henset til de oplysninger, som Domstolen råder over, fastslås, at anvendelsen af indtægterne fra abonnementsafgiften vil medføre en begunstigelse af tjenesteydelser i forbindelse med produktion af portugisiske film og audiovisuelle værker på bekostning af tjenesteydelser, der leveres af tjenesteydere, der er etableret i andre medlemsstater, således at de eventuelle virkninger, som abonnementsafgiften måtte have med hensyn til levering af tjenesteydelser i forbindelse med produktion af film og audiovisuelle værker, under disse omstændigheder skal anses for at være for usikre og indirekte til at kunne udgøre en restriktion som omhandlet artikel 56 TEUF.
53

Med dette sagt kan medlemsstaterne i medfør af momsdirektivets artikel 273 træffe foranstaltninger for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål. Det påhviler principielt skatte- og afgiftsmyndighederne at foretage den nødvendige kontrol hos den afgiftspligtige person med henblik på såvel at opfange momsuregelmæssigheder og ‑svig som at pålægge den afgiftspligtige person, der har begået disse uregelmæssigheder eller denne svig, sanktioner (jf. i denne retning dom af 27.9.2007, Collée, C-146/05, EU:C:2007:549, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis, af 21.6.2012, Mahagében og Dávid, C-80/11 og C-142/11, EU:C:2012:373, præmis 57 og 62, og af 1.7.2021, Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia, C-521/19, EU:C:2021:527, præmis 38).