ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Gennemførelsesforordningens artikel 905 bestemmer: »1. Når den besluttende toldmyndighed, der har fået forelagt en godtgørelses- eller fritagelsesansøgning i medfør af toldkodeksens artikel 239, stk. 2, ikke er i stand til på grundlag af bestemmelserne i artikel 899 at træffe afgørelse, og ansøgningen indeholder begrundelser, der kan udgøre en særlig situation, som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har begået urigtigheder eller gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed, forelægger den medlemsstat, hvorunder den pågældende myndighed hører, sagen for Kommissionen, for at der kan træffes beslutning efter den i artikel 906 til 909 fastlagte procedure. Den besluttende toldmyndighed kan dog, medmindre den er i tvivl, selv beslutte at yde godtgørelse af eller indrømme fritagelse for afgifter, hvis den finder, at de i kodeksens artikel 239, stk. 1, omhandlede betingelser er opfyldt, for så vidt som det beløb, der vedrører den berettigede som følge af samme særlige situation, og som i givet fald vedrører flere indførsler eller udførsler, er under 50000 [EUR]. Begrebet »den berettigede« har samme betydning som i artikel 899. I alle øvrige tilfælde afviser den besluttende toldmyndighed ansøgningen. 2. De sagsakter, der fremsendes til Kommissionen, skal indeholde alle de oplysninger, som er nødvendige for en fyldestgørende behandling af den forelagte sag. Sagsakterne skal desuden indeholde en erklæring, underskrevet af den person, der ansøger om godtgørelse eller fritagelse, og hvori ansøgeren attesterer, at han har kunnet gøre sig bekendt med sagsakterne, og enten giver udtryk for, at han ikke har noget at tilføje, eller påpeger alle yderligere forhold, som det forekommer ham vigtigt at få med. Kommissionen anerkender straks modtagelsen af sagsakterne over for den pågældende medlemsstat. Viser det sig, at de oplysninger, som medlemsstaten har fremsendt, er utilstrækkelige til, at Kommissionen kan træffe beslutning om sagen med fuldt kendskab til omstændighederne, kan den anmode om supplerende oplysninger. […]«
24

Centrale Raad van Beroep har derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Gælder artikel 7 i forordning (EØF) nr. 1251/70 også for en studerende, der hovedsageligter kommet til Nederlandene for at studere, og som i begyndelsen har haft erhvervsmæssig beskæftigelse ved siden af studiet i et vist begrænset omfang, men i mellemtiden er ophørt hermed? 2) Er direktiv 93/96 til hinder for, at en sådan studerende gør krav på studiestøtte til dækning af leveomkostninger under henvisning til artikel 12 EF? 3) a) Gælder reglen om, at en unionsborger, der ikke er erhvervsaktiv, kan påberåbe sig artikel 12 EF,når vedkommende lovligt har opholdt sig i værtsmedlemsstaten i en vis periode eller har en opholdstilladelse, også for støtte til dækning af leveomkostninger for studerende? b) I bekræftende fald: Er det da lovligt at stille krav udelukkende over for statsborgere fra andre medlemsstater end værtsmedlemsstaten om, at opholdet inden for denne periode har en vis varighed? c) I bekræftende fald: Er det da i overensstemmelse med artikel 12 EF at stille krav om et ophold på fem år? d) I benægtende fald: Hvilket krav til opholdets varighed er da lovligt? 4) Er det i konkrete tilfælde tilstrækkeligt med et kortere lovligt ophold, hvis andre faktorer end opholdets varighed indicerer en betydelig grad af integration i samfundet i værtsmedlemsstaten? 5) Såfremt berørte personer kan gøre gældende, at de som følge af en dom afsagt af Domstolen har bedre rettigheder efter artikel 12 EF end tidligere antaget, som de kan gøre gældende med tilbagevirkende kraft, kan der da hvad angår allerede tilbagelagte perioder stilles begrundede betingelser over for disse personer, der har sammenhæng med deres rettigheder, såfremt betingelserne er blevet bekendtgjort kort tid efter afsigelsen af dommen?«
4

Det følger af 19. betragtning til direktivet: »Obligatorisk adgang til netinfrastruktur kan begrundes ud fra behovet for at styrke konkurrencen, men de nationale tilsynsmyndigheder er nødt til at afveje infrastrukturejernes ret til at udnytte deres infrastrukturer til egne formål mod andre tjenesteudbyderes ret til at få adgang til faciliteter, der er væsentlige for, at de kan udbyde konkurrerende tjenester. Hvis udbyderne pålægges forpligtelser til at imødekomme rimelige anmodninger om adgang til og anvendelse af netelementer og tilhørende faciliteter, bør disse anmodninger kun afslås på grundlag af objektive kriterier som f.eks. teknisk gennemførlighed eller behov for at bevare nettets integritet. Når adgang afslås, kan den afviste part klage, jf. procedurerne for bilæggelse af tvister i artikel 20 og 21 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester] (rammedirektivet) [EFT L 108, s. s3, herefter »rammedirektivet«]. En udbyder med forpligtelser til fri netadgang kan ikke forpligtes til at stille sådanne former for adgang til rådighed, som han ikke har mulighed for at stille til rådighed. Kravet om fri adgang, som øger konkurrencen på kort sigt, bør ikke resultere i, at konkurrenterne mister deres incitament til at investere i alternative faciliteter, der kan styrke konkurrencen på længere sigt. Kommissionen har udsendt en meddelelse om anvendelsen af konkurrencereglerne på aftaler om adgang i telesektoren [EFT 1998 C 265, s. 2], som omhandler disse spørgsmål. De nationale tilsynsmyndigheder kan pålægge udbyderen af og/eller de parter, der er berettiget til fri adgang, tekniske og driftsmæssige betingelser i overensstemmelse med fællesskabsretten. Navnlig indførelsen af tekniske standarder bør være i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter og regler for tjenester i informationssamfundet [(EFT L 204, s. 37), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af (EFT L 217, s. 18)].«
53

Det bemærkes særligt, at selv om Kommissionen såvel i beslutningens artikel 7, stk. 2, som i dens efterfølgende skriftlige anmodninger først havde understreget, at det var nødvendigt at fremlægge en liste med de virksomheder, hos hvem der skulle tilbagesøges støtte, og at gennemføre en effektiv tilbagesøgning med det samme, og derefter havde indvilliget i visse opblødninger i anvendelsen af de fællesskabsretlige bestemmelser, har de franske myndigheder: — tilsendt Kommissionen en liste med 464 virksomheder, som ikke er underlagt en forpligtelse til tilbagebetaling — siden første kvartal 2005 afholdt sig fra at gennemføre egentlige skridt med henblik på en effektiv tilbagesøgning hos 55 virksomheder, som er omfattet af den liste, som de fremsendte den 16. marts 2005, over virksomheder, der havde modtaget en bruttostøtte over det fællesskabsretlige loft på over 1 mio. EUR mellem 1994 og 2002 — fra juli 2006 ligeledes afholdt sig fra at iværksætte sådanne skridt hos 105 virksomheder, som fremgår af den liste, der blev fremsendt den 7. juli 2006, som var underlagt en forpligtelse til at tilbagebetale nettostøtte på under 200000 EUR — først den 22. oktober 2007 meddelt en liste med 88 virksomheder, som er forpligtet til at tilbagebetale en støtte over 200000 EUR, vedlagt som bilag til duplikken indgivet i nærværende sag næsten fire år efter beslutningen — i duplikken anerkendt, at tilbagebetalingsopkrævningerne endnu ikke var blevet sendt ud, skønt en første udsendelse var sat til den 12. april 2006 med frist den — henvist til et ønske om effektivitet som begrundelse for samlingen af fordringer pr. departement, uden at dette ønske har haft den virkning, at en eneste opkrævning er blevet sendt ud.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 12. juli 2007, Kommissionen mod Alexiadou (sag T-312/05), hvorved Retten ikke gav Kommissionen medhold i et søgsmål med påstand om, at sagsøgte tilpligtes at tilbagebetale det forskud, som Kommissionen har udbetalt i forbindelse med en aftale om et program for teknologisk udvikling til produktion af vandafvisende læder (aftale nr. G1ST-CT-2002-50227).
56

Appellanterne har til støtte for argumentet om tilsidesættelse af velerhvervede rettigheder gjort gældende, at Retten fejlagtigt har benægtet, at de — før datoen for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser — havde kunnet gøre krav på, at den indplacering, der var angivet i meddelelsen om udvælgelsesprøve, blev respekteret. Selv om meddelelsen om udvælgelsesprøve og opførelsen på egnethedslisten ikke indebærer en ret til ansættelse, skaber meddelelsen og opførelsen på denne liste en rettighed for alle deltagerne i udvælgelsesprøven, og så meget desto mere for dem, der er opført herpå, til at blive behandlet som angivet i denne meddelelse (dom af 20.6.1985, sag 138/84, Spachis mod Kommissionen, Sml. s. 1939), samt i givet fald at blive ansat på det niveau og til at udføre de opgaver, der er angivet i denne meddelelse. De ansøgere, der er opført på egnethedslisten, har således krav på, at disse ansættelsesbetingelser respekteres på tidspunktet for deres eventuelle udnævnelse. Appellanterne har endvidere henvist til, at fire af dem har modtaget ansættelsesafgørelserne før den 1. maj 2004, og at disse afgørelser henhører under den tidligere vedtægts anvendelsesområde. Da Retten ikke har behandlet disse argumenter i den appellerede dom, har den tilsidesat sin begrundelsespligt.
54

I modsætning til, hvad Freistaat Sachsen har gjort gældende, udgør denne løsning ikke et incitament for medlemsstaterne til straks og uden forudgående anmeldelse at gennemføre påtænkt støtte med henblik på at drage fordel af de bestemmelser, der er i kraft på tidspunktet for denne gennemførelse. Selv hvis det antages, at en ulovlig støttes forenelighed med fællesmarkedet i hvert enkelt tilfælde bedømmes på grundlag af forholdene på det tidspunkt, hvor støtten blev udbetalt, kan medlemsstaterne kun med vanskelighed forudsige detaljerne i ændringer til de eksisterende bestemmelser. Tildeling af ulovlig støtte kan endvidere udsætte den medlemsstat, der har udbetalt støtten, for en forpligtelse til at tilbagesøge denne og erstatte den skade, som er forårsaget af denne støttes ulovlige karakter (jf. i den retning bl.a. dommen i sagen CELF og Ministère de la Culture et de la Communication, præmis 55).
Kommissionen har ved meddelelse 2003/C 110/08 af 8. maj 2003 om de rentesatser, der skal anvendes ved tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte (EUT C 110, s. 21, herefter »meddelelsen af 2003«), fremhævet følgende:

»[…]

[Der er] opstået spørgsmål om, hvorvidt denne rente skal beregnes som simpel rente eller som rentes rente […] Kommissionen finder det derfor nødvendigt, at den hurtigt afklarer sin stilling på dette punkt.

[…]

[…] Til trods for de forskellige situationer bevirker ulovlig støtte […], at der stilles midler til rådighed for støttemodtageren på betingelser, der svarer til et mellemfristet, rentefrit lån. Det er derfor nødvendigt at anvende rentes rente for at sikre, at de finansielle fordele, som denne situation medfører, neutraliseres fuldstændig.

Kommissionen skal derfor meddele medlemsstaterne og andre interesserede parter, at den i fremtidige beslutninger, hvor den kræver ulovlig støtte tilbagebetalt, vil anvende den referencesats, der benyttes ved beregningen af nettosubventionsækvivalenten for regionalstøtte, på grundlag af rentes rente. I overensstemmelse med normal markedspraksis bør beregningen af rentes rente ske på årsbasis. På samme måde forventer Kommissionen, at medlemsstaterne anvender rentes rente ved gennemførelsen af endnu ikke gennemførte beslutninger om tilbagebetaling af støtte, medmindre dette strider mod et generelt fællesskabsretligt princip.«
1)

Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), c) og d), og artikel 193-273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som fra den 1. januar 2007 har erstattet artikel 2 og 22 i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag, samt artikel 10 EF, idet den ved artikel 2, stk. 44, i lov nr. 350 af 24. december 2003 om det årlige og flerårlige statslige budget (finansloven af 2004) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)) har udstrakt den afgiftseftergivelse, som er i fastsat i artikel 8 og 9 i lov nr. 289 af 27. december 2002 om det årlige og flerårlige statslige budget (finansloven af 2003) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)), til at gælde for 2002 og dermed generelt og udifferentieret har frafaldet kontrol af afgiftspligtige transaktioner, der er udført i løbet af afgiftsperioden 2002.
17

Med de første tre spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret det nærmere bestemt oplyst, for det første, om den omstændighed, at en organisation til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder, som i en medlemsstat indtager en faktisk monopolstilling på markedet for tilrådighedsstillelse af ophavsretligt beskyttede musikværker for tv-udsendelse, som betaling for denne ydelse opkræver afgifter på grundlag af en model, hvorefter størrelsen af disse afgifter beregnes på grundlag af de indtægter, som oppebæres af de tv-selskaber, der udsender disse værker, og på grundlag af mængden af udsendt musik, udgør et misbrug af en dominerende stilling i strid med artikel 82 EF, og, for det andet, om den omstændighed, at en anden metode gør det muligt med større nøjagtighed at identificere og kvantificere udnyttelsen af disse værker samt publikum, har betydning for denne kvalificering.
41

Det bemærkes i øvrigt, at nødvendigheden af at fortolke bestemmelsen strengt ikke kan indebære, at hvert medlem af en selvstændig gruppe gives ret til at berøve de andre medlemmer af gruppen deres adgang til momsfritagelsen ved når som helst at beslutte ikke at anvende den ene eller den anden ydelse leveret af den gruppe, som medlemmet dog oprindeligt har valgt at være medlem af. Det fremgår hverken af ordlyden af eller formålet med sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f), at hvert medlem af en selvstændig gruppe skulle have en sådan ret.
1)

Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1882/2003 af 29. september 2003, samt Kommissionens beslutning 2000/532/EF af 3. maj 2000 om afløsning af beslutning 94/3/EF om udarbejdelse af en liste over affald i henhold til artikel 1, litra a), i Rådets direktiv 75/442/EØF om affald og af Rådets beslutning 94/904/EF om udarbejdelse af en liste over farligt affald i henhold til artikel 1, stk. 4, i Rådets direktiv 91/689/EØF om farligt affald er ikke til hinder for, at producenten af affald — under den midlertidige oplagring forud for indsamling på det anlæg, hvor affaldet er produceret — sammenblander affald henhørende under forskellige koder på listen i beslutning 2000/532. Imidlertid skal medlemsstaterne vedtage foranstaltninger, der forpligter producenten af affald — under den midlertidige oplagring forud for indsamling på det anlæg, hvor affaldet er produceret — til at sortere og oplagre affaldet separat, idet producenten til dette formål anvender koderne på listen i den nævnte beslutning, hvis medlemsstaterne mener, at sådanne foranstaltninger er nødvendige for at opfylde formålene med artikel 4, stk. 1, i direktiv 75/442, som ændret ved forordning nr. 1882/2003.
Da Landgericht Regensburg finder, at gennemførelseskonventionens artikel 54 kan fortolkes således, at den første domfældelse i en kontraherende stat skal have kunnet fuldbyrdes på et givet tidligere tidspunkt for at kunne være til hinder for fornyet retsforfølgning i en anden kontraherende stat, har denne ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Gælder forbuddet mod, at en kontraherende part retsforfølger en person for den samme handling, for hvilken personen allerede er blevet retskraftigt dømt i en anden kontraherende stat, hvis den straf, som den pågældende er blevet idømt, aldrig har kunnet fuldbyrdes efter domsstatens lovgivning?«
49

I dette tilfælde skal apparater bestående af forskellige bestanddele, dvs. enten et printermodul og et scannermodul eller et printermodul, et scannermodul og et computermodul, i medfør af de almindelige tariferingsbestemmelsers punkt 3, litra b), tariferes efter det af de to eller de tre moduler, der kan fastlægges som karaktergivende for apparaterne, for så vidt som udøvelsen af et skøn herover forekommer mulig. Er dette ikke tilfældet, skal apparaterne i medfør af de almindelige tariferingsbestemmelsers punkt 3, litra c), tariferes i den position, som har det højeste nummer blandt de positioner, der i lige grad kan komme i betragtning.
5

I østrigsk ret er § 10a i lov om varemærkebeskyttelse fra 1970 (Markenschutzgesetz 1970, BGBl 260/1970, herefter »MSchG«) affattet som følger: »Brugen af et tegn til at betegne en vare eller en tjenesteydelse omfatter navnlig det forhold: 1. at anbringe tegnet på varerne, på deres emballage eller på de genstande, for hvilke tjenesteydelsen præsteres eller skal præsteres 2. at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn 3. at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn 4. at anvende tegnet på forretningspapirer, meddelelser og i reklameøjemed.«
Anmodning om præjudiciel afgørelse – Corte suprema di cassazione (Italien) – fortolkning af artikel 4 og 5 i Rådets forordning (EØF) nr. 1766/92 af 30. juni 1992 om den fælles markedsordning for korn (EFT L 181, s. 21), af artikel 4a i Kommissionens forordning (EØF) nr. 689/92 af 19. marts 1992 om fastsættelse af fremgangsmåden ved og betingelserne for interventionsorganernes overtagelse af korn (EFT L 74, s. 18), og af artikel 13 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2131/93 af 28. juli 1993 om procedurer og betingelser for salg af korn fra interventionsorganerne (EFT L 191, s. 76) – anvendelse af prisnedsættelser som følge af et højere vandindhold end fastsat for standardkvaliteten – anvendelse på salg af majs.
65

Under henvisning til det anførte skal fjerde og femte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 6, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse på den ene side ikke omfatter vederlagsfri servering af måltider i virksomheders kantiner for forretningsforbindelser under møder, der afholdes i disse virksomheders lokaler, når det fremgår af objektive data — hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve — at disse måltider serveres med henblik på formål af strengt erhvervsmæssig karakter. På den anden side omfatter den nævnte bestemmelse principielt en virksomheds vederlagsfrie servering af måltider for dens personale i virksomhedens lokaler, medmindre — hvilket det ligeledes tilkommer den forelæggende ret at vurdere — virksomhedens behov, såsom behovet for at sikre, at møder i arbejdet forløber sammenhængende og godt, gør det nødvendigt, at arbejdsgiveren sørger for bespisningen.
De fire første samt niende betragtning til direktiv 90/434 har følgende ordlyd:

»Transaktioner som fusion, spaltning, tilførsel af aktiver og ombytning af aktier vedrørende selskaber i forskellige medlemsstater kan være nødvendige for, at der i Fællesskabet kan skabes vilkår, der svarer til vilkårene i et indre marked, og for dermed at sikre, at det fælles marked etableres og fungerer tilfredsstillende; disse transaktioner må ikke hindres af særlige begrænsninger, ulemper eller fordrejninger som følge af medlemsstaternes skatteregler; der bør derfor for disse transaktioner indføres konkurrencemæssigt neutrale skatteregler, således at virksomhederne kan tilpasse sig vilkårene i det fælles marked, øge deres produktivitet og styrke deres konkurrencemæssige stilling internationalt.

De skatteregler, der gælder for disse transaktioner, er i øjeblikket mindre fordelagtige end dem, der gælder for selskaber, der er hjemmehørende i samme medlemsstat; denne forskelsbehandling må bringes til ophør.

Det er ikke muligt at nå dette mål ved at udvide de i medlemsstaterne gældende ordninger til at omfatte hele Fællesskabet, idet forskellene mellem disse ordninger vil kunne føre til fordrejninger; den eneste tilfredsstillende løsning på dette er en fælles beskatningsordning.

Den fælles beskatningsordning bør sikre, at en fusion, en spaltning, en tilførsel af aktiver eller en ombytning af aktier ikke beskattes, men skal samtidig tilgodese de finansielle interesser i den stat, hvor det indskydende eller det erhvervede selskab er hjemmehørende.

[…]

Medlemsstaterne bør have mulighed for at kunne afslå at anvende direktivet, når en fusion, en spaltning, en tilførsel af aktiver eller en ombytning af aktier har til formål at begå skattesvig eller skatteunddragelse […]«
72

Med hensyn til den omstændighed — som uafviseligt bestyrkes af de sagsakter, der er blevet indgivet til Domstolen — at frilandsdyrkning af GMO’er har medført og fortsat medfører voldelige demonstrationer i Frankrig, herunder bl.a. oprivning fra markerne, og på grund af at den forsinkede opfyldelse af dommen af 15. juli 2004 i sagen Kommissionen mod Frankrig bl.a. skyldes ønsket om at lette lovgivningsorganets arbejde og tilvejebringe en mere ambitiøs form end den, som kræves af direktiv 2001/18, må det først og fremmest påpeges, at det fremgår af fast retspraksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig bestemmelser, former for praksis eller forhold i sin interne retsorden, til støtte for, at forpligtelser og frister i henhold til fællesskabsretlige regler ikke overholdes (jf. bl.a. dommen af 18.7.2006 i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 25). Navnlig — og selv om det antages, at de af Den Franske Republik påberåbte vanskeligheder faktisk delvis har oprindelse i iværksættelsen af regler udstedt af Fællesskabet — kan en medlemsstat ikke påberåbe sig vanskeligheder opstået på tidspunktet for gennemførelsen af en fællesskabsretsakt, herunder modstand fra borgerne, til støtte for, at forpligtelser og frister i henhold til fællesskabsretlige regler ikke overholdes (jf. dommen af 4.7.2000 i sagen Kommissionen mod Grækenland, præmis 69 og 70).
72

Endelig bemærkes, at særligt hvad angår skaden på det ældre varemærkes særpræg, skal det som svar på det tredje spørgsmåls anden del for det første anføres, at det ikke er nødvendigt, at det ældre varemærke er unikt, for at det kan fastslås, at der er sket en sådan krænkelse, eller at der er en alvorlig risiko for, at den vil indtræde i fremtiden.
23

Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorledes et energiforsyningskompleks, der består af et gasanlæg beliggende tæt ved et kraftværk, hvortil gasanlægget leverer en renset gas, der er opnået ved forgasning af affald, og som anvendes i dette kraftværk som brændsel sammen med fossilt brændsel, skal behandles i relation til artikel 3 i direktiv 2000/76. Retten er med hensyn til kvalifikationen af dette kompleks navnlig i tvivl om relevansen af dels den omstændighed, at kraftværkets anvendelse af den rensede gas gør det muligt at opnå lavere emissioner set i forhold til fossilt brændsel, og dels den omstændighed, at de to enheder, der udgør dette kompleks, i et vist omfang fremstår som en funktionel enhed forstået således, at gasanlægget er bestemt til delvis at dække kraftværkets behov for brændsel, men den gas, der fremstilles i dette anlæg, også kan være tiltænkt at indgå i handelen uden for det omhandlede område.