ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 186/16

Appel iværksat den 28. april 2011 af Lan Airlines S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 8. februar 2011 i sag T-194/09 — Lan Airlines S.A. mod KHIM og Air Nostrum, Líneas Aéreas del Mediterráneo, S.A.

(Sag C-198/11 P)

2011/C 186/28

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Lan Airlines S.A. (ved abogado E. Armijo Chávarri)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) og Air Nostrum, Líneas Aéreas del Mediterráneo, S.A.

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten den 8. februar 2011 ophæves i sin helhed.

— Der afsiges dom vedrørende sagens realitet (indsigelsen rejst af Lan Airlines S.A. mod Air Nostrums ansøgning om registrering af ordmærket LÍNEAS AÉREAS DEL MEDITERRANÉO LAM som EF-varemærke), eller sagen hjemvises til Retten, for at den kan træffe afgørelse i sagen.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale omkostningerne i de to sager.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 (1) (nu forordning nr. 207/2009 (2))

I stævningen påberåbes tilsidesættelse i den appellerede dom af retspraksis, hvorefter helhedsvurderingen af risikoen for forveksling for så vidt angår den visuelle, lydlige og begrebsmæssige lighed mellem de omhandlede varemærker skal være støttet på det helhedsindtryk, som varemærkerne giver, idet der bl.a. skal tages hensyn til deres særprægede og dominerende bestanddele, når disse bestanddele i sig selv dominerer billedet af det sammensatte varemærke.

Appellanten er af den opfattelse, at Retten ikke tog hensyn til de relevante oplysninger i sagen (i det væsentlige de særlige forhold inden for den omhandlede sektor, EF-varemærkeansøgningens karakter og kriteriet om opfattelsen hos den relevante forbruger) ved bedømmelsen af den effektive virkning af bestanddelen »LAM« i den anfægtede varemærkeansøgning på den spanske gennemsnitsforbrugers opfattelse af varemærket.

Efter appellantens opfattelse ville en korrekt bedømmelse af omstændighederne i sagen have ført til, at Retten ville have anerkendt, at den anfægtede varemærkeansøgning først og fremmest ville blive opfattet i forhold til akronymet »LAM« og til en sammenligning af varemærket med appellantens varemærker på grundlag af denne bestanddel.

Appellen er støttet på den forudsætning, at såfremt Retten havde tiltrådt dette punkt, ville den have fastslået, at der forelå risiko for forveksling mellem EF-varemærkeansøgningen LÍNEAS AÉREAS DEL MEDITERRANÉO LAM og appellantens varemærker LAN.

(1) Rådets forordning af 20.12.1993 om EF-varemærker, EFT 1994 L 11, s. 1.

(2) Rådets forordning af 26.2.2009 om EF varemærker, EUT L 78, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 186/14

Appel iværksat den 15. april 2011 af Compañía Española de Tabaco en Rama, S.A. (Cetarsa) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 3. februar 2011 i sag T-33/05, Compañía Española de Tabaco en Rama, S.A. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-181/11 P)

2011/C 186/24

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Compañía Española de Tabaco en Rama, S.A. (Cetarsa) (ved abogados M. Araujo Boyd, J. Buendía Sierra og Á. Givaja Sanz)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerende dom ophæves.

— Kommissionens beslutning K(2004) 4030 endelig af 20. oktober 2004 om en procedure i henhold til artikel 81, stk. 1, [EF] (sag COMP/C.38.238/B.2 — Råtobak — Spanien) annulleres.

— Subsidiært, den i den anfægtede beslutnings artikel 3 pålagte bøde nedsættes ved at fastsætte det nye bødebeløb til 1 000 EUR, og, mere subsidiært, i tilfælde af, at den pålagte bøde ikke er den samme som den, der er pålagt producenterne, fastsættes bøden til 2 905 200 EUR, hvilket resultat er nået med en nedsættelse med 40 % på grund af formildende omstændigheder til maksimumsgrænsen på 10 % af omsætningen, med forbehold for den efterfølgende gældende nedsættelse for Cetarsa i medfør af dennes samarbejde ved undersøgelsen, således som det er blevet anerkendt af Retten.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at Retten i den anfægtede dom har begået en retlig fejl i forbindelse med de nationale retsforskrifters indvirkning på lovligheden af Cetarsas adfærd.

Appellanten har ligeledes gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved at foretage en urigtig gengivelse af elementerne i den på tidspunktet for overtrædelsen gældende nationale lovgivning, hvilket ledte Retten til fejlagtigt at konkludere, at forarbejdningsvirksomhedernes adfærd var mere skadelig end den adfærd, der var udvist af producenterne, samt at forarbejdningsvirksomhederne med deres handlinger gik ud over, hvad de retlige rammer tillod.

Endelig har appellanten gjort gældende, at til forskel fra de øvrige involverede virksomheder har den bødenedsættelse, som er tildelt i medfør af den af den nationale lovgivning forårsagede usikkerhed, ikke haft nogen indvirkning på beregningen af den Cetarsa pålagte bøde.
1)

Ved fortolkningen af artikel 3 i forordning (EØF) nr. 1768/92 (1) [nu forordning (EF) nr. 469/2009] (2) (herefter »SBC-forordningen«) skal forordningens artikel 3, litra d) — når der er blevet udstedt en markedsføringstilladelse (A) for et lægemiddel, som indeholder en aktiv ingrediens — da fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat, der beror på en senere markedsføringstilladelse (B), som gælder for et andet lægemiddel, der indeholder den samme aktive ingrediens, idet den beskyttelse, som er opnået ved grundpatentet, ikke omfatter markedsføring af det produkt, der er genstand for den tidligere markedsføringstilladelse som omhandlet i artikel 4?
—

ikke anerkendte, at Kommissionen skal foretage en fuldstændig fornyet undersøgelse af, om de grunde, medlemsstaten påberåbte sig for ikke at udlevere et dokument, falder ind under en af undtagelserne i artikel 4 i forordning nr. 1049/2001 (1), ved at undersøge undtagelserne med hensyn til dokumentets indhold
2)

Er artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit, i anordning nr. 38 af 27. juli 1967, som indfører den sociale vedtægt for selvstændige, forenelig med EU-retten, navnlig med den frie bevægelighed og retten til ophold i artikel 21 i traktatens om Unionens funktionsmåde, eftersom den ikke giver den person, som bor i en anden medlemsstat og leder et selskab, der er skattepligtigt i Belgien, fra udlandet, mulighed for at afkræfte formodningen om, at han er tilsluttet den sociale vedtægt for selvstændige, mens den befuldmægtigede, der bor i Belgien og ikke leder en sådan virksomhed fra udlandet, har mulighed for at afkræfte denne formodning og føre bevis for, at han ikke udøver selvstændig virksomhed i den i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i kongelig anordning nr. 38 omhandlede forstand?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/8

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Düsseldorf (Tyskland) den 17. marts 2011 — Pfeifer & Langen Kommanditgesellschaft mod Hauptzollamt Aachen

(Sag C-131/11)

2011/C 179/12

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Pfeifer & Langen Kommanditgesellschaft

Sagsøgt: Hauptzollamt Aachen

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, stk. 4, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1443/82 af 8. juni 1982 om gennemførelsesbestemmelser for kvotaordningen for sukker (1) fortolkes således, at denne bestemmelse tillige omfatter overskydende mængder, som efterfølgende konstateres af en myndighed under en kontrol hos producenten?

(1) EFT L 158, s. 17.
1)

Retten tilsidesatte artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 i følgende henseender: 1.1. Retten har gjort sig skyldig i en retsvildfarelse ved dens vurdering af betegnelsen »F 1«’s særpræg. Retten tilsidesatte for det første fast retspraksis, hvorefter spørgsmålet, om et varemærke har fornødent særpræg skal dømmes i forhold til de bestemte varer og tjenesteydelser, der var omfattet af varemærket. Rettens bemærkninger var for det andet baseret på en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Retten undlod for det tredje at anvende den i fast retspraksis udviklede regel om, at et varemærkes opnåelse af fornødent særpræg også kan følge af brugen af det som en bestanddel af et andet registreret varemærke. Rettens bemærkninger i denne henseende bevirkede for det fjerde, at registreringen af appellantens varemærker »F 1« med standardskrift de facto blev annulleret. 1.2. Retten begik en retlig fejl, idet den vurderede, at der forelå en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, både hvad angår de i indsigelsessagen påberåbte varemærker »F 1« med standardskrift og logoet »F 1 Formula 1«. For det første tog Retten ikke hensyn til den omstændighed, at varerne og tjenesteydelserne var af samme eller i høj grad lignende art på trods af sin egen bemærkning om, at der var en vis grad af lighed mellem tegnene. For det andet koncentrerede Retten sig om elementet vedrørende udtrykket »F 1«’s særpræg, og den tog derved ikke hensyn til andre relevante omstændigheder, som bør iagttages i henhold til fast retspraksis. Retten foretog for det tredje ikke nogen vurdering af graden af lighed mellem de pågældende tegn.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/12

Sag anlagt den 14. april 2011 — Europa-Kommissionen mod Republikken Malta

(Sag C-178/11)

2011/C 179/23

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Alcover San Pedro og K. Mifsud-Bonnici, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Malta

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Malta har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 1, første afsnit, artikel 9, stk. 1, og artikel 10, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj (1), da der ikke er udarbejdet sådanne strategiske støjkort for større veje og byområder, som Malta har identificeret i den rapport, man har udarbejdet i henhold til artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2002/49/EF, ikke stillet dem til rådighed for og udbredt dem til offentligheden, og ikke har sendt oplysningerne fra disse strategiske støjkort til Kommissionen.

— Republikken Malta tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til den rapport, som Malta i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, andet afsnit, forelagde i 2006, er der 1 byområde og 43 større veje i Malta, som er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Pr. 30. juni 2007 burde der således have været udarbejdet strategiske støjkort for dette byområde og de pågældende større veje, og de burde have været stillet til rådighed for og udbredt til offentligheden. Oplysningerne fra disse strategiske støjkort og et resumé af den lokale handlingsplan skulle desuden have været sendt til Kommissionen senest den 30. december 2007.

Det er åbenlyst, at Malta på grund af interne hindringer i forbindelse med nationale udbudsprocedurer hidtil ikke har opfyldt sine forpligtelser til at udarbejde strategiske støjkort for det pågældende byområde og de pågældende større veje, til at stille støjkortene til rådighed for og udbrede dem til offentligheden eller til at sende de omhandlede oplysninger til Kommissionen.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25.6.2002 om vurdering og styring af ekstern støj — Kommissionens erklæring i Forligsudvalget vedrørende direktivet om vurdering og styring af ekstern støj (EFT L 189, s. 12).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/12

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 7. april 2011 — Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens m.fl. mod Hendrikus Cornelis Kortekaas m.fl., anden part: Ageas NV, tidligere Fortis NV

(Sag C-170/11)

2011/C 179/22

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Appellanter: Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler og Jean Paul François Caroline Votron

Indstævnte: Hendrikus Cornelis Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Kat, Johannes Hendrikus Visch, Euphemia Joanna Bökkerink og Laminco GLD N-A

Anden part: Ageas NV, tidligere Fortis N.V.

Præjudicielt spørgsmål

Skal EF-bevisforordningen (1), særligt artikel 1, stk. 1, fortolkes således, at en ret, der ønsker at afhøre et vidne, der er bosat i en anden medlemsstat, ved denne form for bevisoptagelse altid skal anvende de metoder, der er indført ved EF-bevisforordningen, eller er retten beføjet til at anvende de metoder, der er hjemlet i dens egen nationale procesret, såsom indkaldelse af vidnet til at give møde ved dens sæde?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1206/2001 af 28.5.2001 om samarbejde mellem medlemsstaternes retter om bevisoptagelse på det civil- og handelsretlige område (EFT L 174, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundeskommunikationssenat (Østrig) den 4. april 2011 — Publikumsrat des Österreichischen Rundfunks mod Österreichischer Rundfunk

(Sag C-162/11)

2011/C 179/20

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundeskommunikationssenat

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Publikumsrat des Österreichischen Rundfunks

Sagsøgt: Österreichischer Rundfunk

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 1, litra c), og artikel 10, 11 og artikel 18, stk. 3, i Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed (1) som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/36/EF af 19. juni 1997 om ændring af direktiv 89/552 (2), fortolkes således, at et tv-spredningsforetagendes meddelelser, uanset af hvilken art, i foretagendets programmer og udsendelser vedrørende egne (ukodede) programmer og udsendelser er omfattet af begrebet »fjernsynsreklame« [artikel 1, litra c)], og at bl.a. bestemmelserne om adskillelse og mulighed for identificering i artikel 10 og om placering af reklamer i artikel 11 følgelig også finder anvendelse på sådanne meddelelser?

(1) EFT L 289, s. 23.

(2) EFT L 202, s. 60.
2)

Skal artikel 450c, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2787/2000 af 15. december 2000, fortolkes således, at en kautionist, der efter at have modtaget en underretning i henhold til artikel 450c, stk. 1, litra a), inden for tre år fra datoen for antagelsen af forsendelsesangivelsen, modtager en underretning, hvori der angives andre beløb end dem, der senere opkræves hos ham, er frigjort fra sin forpligtelse?
3)

Har en afgiftsmyndighed, som under omstændigheder som dem, der er beskrevet i det andet spørgsmål, nægter at anvende retten til fradrag, pligt til under den administrative procedure at godtgøre, at den afgiftspligtige, som har ret til fradrag, vidste, at de virksomheder, som ligger bag ved den afgiftspligtige i kæden af underentreprenører, har handlet ulovligt, eventuelt med henblik på afgiftsunddragelse, eller at den afgiftspligtige handlede i forening med disse?
1)

Skal direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) fortolkes således, at en merværdiafgiftspligtig person, som opfylder de materielle betingelser for at fradrage merværdiafgift i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, kan fratages sin fradragsret i medfør af en national lovgivning eller praksis, der forbyder fradrag af merværdiafgift, som er indbetalt i forbindelse med indkøb af goder, hvis fakturaen er det eneste retvisende dokument, der attesterer leveringen af disse goder, og den afgiftspligtige ikke er i besiddelse af et dokument udfærdiget af fakturaens udsteder, som kan godtgøre, at sidstnævnte rådede over goderne, kunne levere dem og havde opfyldt sin angivelsespligt? Kan medlemsstaten for at sikre en korrekt opkrævning af merværdiafgift og undgå svig i henhold til nævnte direktivs artikel 273 kræve, at fakturaens adressat er i besiddelse af et andet dokument, som kan godtgøre, at fakturaens udsteder rådede over goderne, og at disse blev leveret eller befordret til fakturaens adressat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/13

Appel iværksat den 26. april 2011 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 17. februar 2011 i sag T-122/09, Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-195/11 P)

2011/C 179/24

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved T. Maxian Rusche og H. van Vliet, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd, Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen ophæves.

— Sagsøgerne tilpligtes at betale Kommissionens omkostninger i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Rådets forordning nr. 1355/2008 (1) annulleres af punkt 1 i den appellerede doms konklusion, for så vidt som den vedrører Zhejiang Xinshiji Foods Co. Ltd and Hubei Xinshiji Foods Co. Ltd (herefter »appellanterne«), idet den således fuldt ud ophæver den pålagte antidumpingtold, hvilket fører til, at appellanterne er pålagt en antidumpingtoldsats på nul på deres import.

Kommissionen har gjort gældende, at Retten har truffet afgørelse ultra petita ved at annullere tolden fuldstændig, selv om appellanterne selv har erkendt, at den justering, som de ønskede, alene ville have ført til, at deres produkter blev pålagt en lavere antidumpingtold.

Det er således Kommissionens opfattelse, at den appellerede doms konklusion tilsidesætter artikel 264, stk. 1, TEUF sammenholdt med artikel 254, stk. 6, TEUF og proportionalitetsprincippet. Annullering af forordningen i sin helhed, for så vidt den vedrører appellanterne, er uforholdsmæssig i forhold til det eneste anbringende om annullation, som Retten tiltrådte. Retten har også truffet afgørelse ultra petita i den forbindelse.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1355/2008 af 18.12.2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse typer tilberedte eller konserverede citrusfrugter (mandariner osv.) med oprindelse i Folkerepublikken Kina og om endelig opkrævning af den midlertidige told (EUT L 350, s. 35).
1)

Skal artikel 15, stk. 1, i forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EF-varemærker (1) fortolkes således, at det for reel brug inden for Fællesskabet er tilstrækkeligt, at et EF-varemærke bruges inden for en enkelt medlemsstat, forudsat at denne brug, hvis der var tale om et nationalt mærke, ville blive betragtet som reel i denne medlemsstat (jf. Rådets og Kommissionens fælles erklæring nr. 10 til artikel 15 i forordning (EF) nr. 40/94 (2) af 20.12.1993 og KHIM’s Opposition Guidelines)?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 179/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Audiencia Provincial de Barcelona (Spanien) den 21. marts 2011 — Joan Cuadrench Moré mod Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (KLM)

(Sag C-139/11)

2011/C 179/16

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Audiencia Provincial de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Joan Cuadrench Moré

Sagsøgt: Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (KLM)

Præjudicielt spørgsmål

Skal Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (1) fortolkes på en sådan måde, at der for så vidt angår reklamationsfristen skal anvendes den i Montrealkonventionens artikel 35 fastsatte frist på to år, eller er det i stedet en anden fællesskabsbestemmelse eller national lovgivning, som skal finde anvendelse?

(1) EUT L 46. s. 1.
Andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 2, 3, 4 og 5 i forordning (EF) 1177/2002. Kommissionen er af den opfattelse, at finansloven for 2008 udgør en ny støtte, eftersom den ordning, der var indført med MDO-forordningen, udløb den 31. marts 2005 og ikke kunne finde anvendelse efter denne dato. Dette er ikke korrekt, eftersom denne dato kun angav den frist, inden for hvilken de støtteberettigede skibsbygningskontrakter skulle være indgået. Samme forordning fastsatte imidlertid efterfølgende, at udbetaling kunne finde sted til de virksomheder, som havde leveret skibene inden for tre år fra datoen for indgåelsen af kontrakten (undtagen i tilfælde af forlængelse med yderligere tre år). Forordningen kunne derfor finde anvendelse på sådanne kontrakter i det mindste frem til den 31. marts 2008. Finansloven for 2008, som blev vedtaget den 24. december 2007, er netop en foranstaltning til gennemførelse af forordningen med henblik på at sikre udbetaling af støtte til samtlige de kontrakter, der var indgået inden den 31. marts 2005. Denne gennemførelsesforanstaltning havde derfor hjemmel i MDO-forordningen, som Kommissionen burde have anvendt til at godkende støtten. Retten har begået en fejl ved at lægge til grund, at enhver beføjelse fra Kommissionens side til at vurdere foranstaltninger vedrørende skibsbygningsindustrien ved anvendelse af MDT-forordningen ophørte den 31. marts 2005, også for så vidt angår kontrakter, der blev indgået før den 31. marts 2005.
2)

Foreligger der allerede en afbrydelse, hvis transporthandlingen ikke fortsættes, efter at flydørene er blevet lukket? Fra hvornår er der tale om, at starten ikke er forsinket, men at starten er blevet afbrudt?
1)

Det strider mod de begrænsninger, som Kommissionen er underlagt i medfør af de i artikel 23 forordning nr. 1/2003 fastsatte beføjelser og pligter, og griber ind i de nationale retssystemers kompetence at pålægge Kommissionen en forpligtelse til at fastsætte individuelle hæfteandele blandt solidarisk skyldnere. Disse beføjelser og pligter angår det eksterne forhold, dvs. pålæggelse af bøder og i givet fald fastsættelse af solidarisk hæftelse for beslutningens adressater. Det interne forhold mellem solidarisk skyldnere, som resulterer af fastlæggelsen af solidarisk hæftelse, herunder eventuelle regreskrav mellem solidarisk skyldnere, henhører derimod hovedsageligt under medlemsstaternes kompetence.