Det påhviler Kommissionen inden for rammerne af proceduren i henhold til artikel 228 EF at forsyne Domstolen med de nødvendige elementer for at bedømme, i hvilket omfang en medlemsstat har opfyldt en dom, hvorved det fastslås, at der foreligger traktatbrud. Da de af Kommissionen under den ovennævnte procedure fremlagte oplysninger var tilstrækkelige til at vise, at det påtalte traktatbrud varede ved, påhviler det den pågældende medlemsstat at fremføre en vægtig og detaljeret indsigelse mod denne påstand samt at fremlægge bevis for, at overtrædelsen er bragt til ophør.

Når Domstolen har konstateret, at en medlemsstat ikke har efterkommet en dom inden for fristen ifølge den begrundede udtalelse, kan den i henhold til artikel 228, stk. 2, tredje afsnit, EF pålægge denne medlemsstat betaling af en tvangsbøde og/eller et fast beløb. Hvad angår pålæggelsen af en tvangsbøde er denne sanktion i princippet kun berettiget, såfremt der fortsat foreligger et traktatbrud på grund af, at den foregående dom fra Domstolen ikke er blevet opfyldt indtil Domstolens undersøgelse af de faktiske omstændigheder.

En medlemsstat, som i henhold til en kommissionsbeslutning er forpligtet til at tilbagesøge ulovlig støtte, kan frit vælge de midler, hvormed den vil opfylde denne forpligtelse, forudsat at de valgte foranstaltninger ikke er til skade for fællesskabsrettens rækkevidde og effektivitet. Heraf følger i princippet, at en modregningstransaktion, for så vidt som den i den nationale retsorden er fastsat som en mekanisme, hvorefter der kan ske opfyldelse af en forpligtelse, kan udgøre et passende middel til at gennemføre tilbagesøgning af statsstøtte.

Tilbagebetalingen af en statsstøtte skal ske omgående og i overensstemmelse med gældende procedurer i den pågældende medlemsstats nationale ret, forudsat at disse giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutning.

Hvis en medlemsstat bestemmer, at tilbagesøgningen af den ulovlige støtte skal ske på anden måde end ved kontant betaling, skal den forelægge Kommissionen alle de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan efterprøve, om det valgte middel er egnet til at gennemføre dens beslutning om at pålægge tilbagesøgning af den nævnte støtte. En medlemsstat skal desuden sørge for, at dens foranstaltninger — som skal have samme virkning som en tilbagebetaling, der sker ved overdragelse af pengemidler — er tilstrækkeligt gennemskuelige til, at Kommissionen kan sikre sig, at de er egnede til at fjerne den konkurrencefordrejning, som skyldes den pågældende støtte, således at fællesskabsretten fuldt ud overholdes, og de skal kunne identificeres som sådanne foranstaltninger af interesserede tredjeparter.

Når Domstolen udøver sit skøn på området, tilkommer det den at fastsætte tvangsbøden således, at denne på den ene side er afpasset efter omstændighederne og på den anden side er proportional med det fastslåede traktatbrud såvel som med den pågældende medlemsstats betalingsevne. De grundkriterier, der skal tages i betragtning for at sikre tvangsbødens egenskab af tvangsmiddel med henblik på en ensartet og effektiv anvendelse af fællesskabsretten, er således i princippet overtrædelsens varighed, dens grad af grovhed og den pågældende medlemsstats betalingsevne. Ved anvendelsen af disse kriterier skal Domstolen tage særligt hensyn til den manglende opfyldelses konsekvenser for offentlige og private interesser samt til den uopsættelighed, hvormed den pågældende medlemsstat skal overholde sine forpligtelser.

Det tilkommer Domstolen i hver enkelt sag ud fra sagens konkrete omstændigheder at bedømme, hvilke økonomiske sanktioner der skal fastsættes. Kommissionens påstand binder således ikke Domstolen og udgør blot et nyttigt sammenligningsgrundlag.

Den procedure, der er fastsat i artikel 228, stk. 2, EF, har til formål at tilskynde en forsømmelig medlemsstat til at opfylde en dom i en traktatbrudssag og dermed sikre den effektive anvendelse af fællesskabsretten. De i bestemmelsen hjemlede foranstaltninger, nemlig tvangsbøden og det faste beløb, har begge dette samme formål. Spørgsmålet om, hvorvidt den ene eller den anden af disse to foranstaltninger skal anvendes, afhænger af, hvor egnet hver enkelt er til at opfylde det mål, der forfølges, når der tages hensyn til omstændighederne i den konkrete sag. Under disse omstændigheder er det ikke udelukket at anvende begge sanktionstyper.

Det tilkommer følgelig Domstolen i den enkelte sag og på grundlag af de konkrete omstændigheder, der er forelagt den, samt ud fra den grad af pression og prævention, den finder fornøden, at fastsætte egnede økonomiske sanktioner for at sikre opfyldelse hurtigst muligt af den dom, som tidligere har fastslået et traktatbrud, og at forebygge gentagelse af tilsvarende tilsidesættelser af fællesskabsretten. Domstolen har altså ved udøvelsen af sit skøn på det pågældende område kompetence til kumulativt at pålægge en tvangsbøde og et fast beløb.

(jf. præmis 140-143)