5.

Det er herefter af afgørende betydning, hvilken form for ydelse den »garanterede indkomst ved fratræden« skal anses for at være, idet det er på dette grundlag, det må afgøres, hvilke af de regler, der regulerer spørgsmålet om kumulation af ydelser, som udbetales til en vandrende arbejdstager af de sociale sikringsinstitutioner i to eller flere medlemsstater, der skal finde anvendelse. Lad mig allerførst minde om, at anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71 er fastlagt i forordningens artikel 4, hvori der foretages en opregning af de ni traditionelle områder, der er omfattet af ILO-konventionen »angående minimumsnormer for social tryghed« (nr. 102 af 28. 6. 1952), men at forordningen på nogle få undtagelser nær (familieydelser, ydelser ved dødsfald osv.) ikke indeholder nogen definition af de forskellige ydelser. Som vi skal se i det følgende, er det imidlertid på grundlag af selve forordningens indhold og de fortolkninger, som Domstolen har givet af den, muligt at opstille egnede kriterier til en fastlæggelse af den omtvistede ydelses art. Det bør understreges med det samme, at det er et udpræget kendetegn ved den pågældende form for ordning — der, skønt den er af nyere dato, eksisterer i næsten alle medlemsstaterne — at den består af meget forskelligartede elementer. I tæt forbindelse med hinanden optræder således elementer, der er typiske for arbejdsløshedsunderstøttelsesordninger og egenskaber, der er særlige for alderspensionsordninger. Ydelser ved alderdom og alderspension er omtalt i forordningens artikel 4, henholdsvis under litra c) og litra g), i stk. 1. Med hensyn til hvilken af disse egenskaber, der skal lægges størst vægt på, er dette et spørgsmål, som sagsøgte i hovedsagen, to medlemsstater og Kommissionen har haft et forskelligt syn på. Både dem, der simpelthen anskuer den »garanterede indkomst« som en, om end særlig, form for understøttelse (ASSEDIC, den franske regering) og dem, der, selv om de erkender, at ordningen indeholder meget forskelligartede elementer, er tilbøjelige til at ville sidestille den med en sådan understøttelse (Kommissionen), henviser til de institutionelle rammer for ordningen og lægger vægt på visse forhold, der kendetegner den ydelse, vi her beskæftiger os med. Den første gruppe tillægger det således en ganske særlig betydning, at ordningen er oprettet som et led i arbejdsløsheds-forsikringsordningen, at den finansieres af denne ordning, at forvaltningen af den er blevet overdraget de institutioner, der udbetaler arbejdsløshedsunderstøttelse, samt at det er i henhold til »Code du travail« og ikke »Code de la sécurité sociale«, at ordningen er blevet gjort obligatorisk. Den anden gruppe lægger vægt på, at de principper, der ligger til grund for fastsættelsen og udbetalingen af ydelser under ordningen, er de samme som dem, der gælder for arbejdsløsheds-forsikringsordningen. Begge disse to former for ydelser er blevet indført på grund af særlige økonomiskkonjunkturelle omstændigheder, de beregnes på samme måde (og udgør som regel et højere beløb end alderspensionen), og udbetalingen af dem er af midlertidig art og afbrydes, når den berettigede igen får beskræftigelse eller når pensionsalderen. Det er en kendsgerning, at den »garanterede indkomst ved fratræden« er knyttet til arbejdsløshedsforsikringsordningen. Jeg vil endda sige, at denne tilknytning på én gang var hensigtsmæssig og uundgåelig. Hensigtsmæssig fordi den gjorde det muligt at udnytte allerede eksisterende strukturer og midler, således at det kun var nødvendigt at foretage en lille forhøjelse af arbejdstagernes og virksomhedernes økonomiske bidrag. Uundgåelig af årsager, der kan betegnes som på en gang historiske og organisatoriske. Da formålet med den »garanterede indkomst ved afskedigelse« var at forbedre forholdene for de ældste blandt de arbejdstagere, der er blevet afskediget, dvs. for dem, der har sværest ved at finde ny beskæftigelse, måtte denne ordning nødvendigvis blive sat i bås med arbejdsløshedsforsikringsordningen. Som jeg allerede har nævnt, udspringer den»garanterede indkomst ved fratræden« af denne ordning, og den udvider denne til også at omfatte frivilligt fratrådte arbejdstagere. Kun den, der er blind for de veje (eller stier), ad hvilke sociale sikringsordninger udvikler sig, kan forestille sig, at en sådan ordning ikke med hensyn til sin forvaltning ville dele skæbne med den ordning, hvoraf den udspringer. Når dette er sagt, må jeg tilføje, at de argumenter, jeg har nævnt, ved en nærmere undersøgelse af den »garanterede indkomst« viser sig ikke at være holdbare, og især, at de ikke forekommer mig at være afgørende for en vurdering af, hvilken form for ydelse, der er tale om. Udgangspunktet for en sådan vurdering må være det princip, som Domstolen ved adskillige lejligheder har lagt til grund i forbindelse med en bedømmelse af sociale sikringsydelser i de forskellige medlemsstater. Domstolen har udtalt, at slutninger, der drages på grundlag af intern ret og nationalt gældende definitioner, ikke bør tillægges nogen vægt. En ydelse bør vurderes i lyset af fællesskabsretten og på grundlag af dens karakteristiske egenskaber, især dens formål og betingelserne for dens tildeling (dom af 6. 7. 1978 i sag 9/78, s. 1661, og for ganske nylig dom af 5. 5. 1983 i sag 139/82, Piscitello, præmis 10). Kun på denne måde kan der ske en almengyldig fastlæggelse af anvendelsesområdet for Rådets forordninger. I forhold til dette kriterium forekommer de økonomisk- eller socialpolitiske motiver, der har ført til indførelsen af den »garanterede indkomst ved fratræden«, ordningens forvaltningsmæssige placering, dens finansieringsmåde og den omstændighed, at dens lovmæssige regulering er sket ved den ene lov fremfor den anden, pludselig at være af ringe eller diskutabel betydning. Disse faktorer er netop omstændigheder, der normalt forbindes med forhold og betingelser, der er specielt franske, eller som i hvert fald ikke altid gør sig gældende i forbindelse med ordningerne i de andre stater. Skal vi derfor, således som det er vores opgave, foretage en almengyldig vurdering, bør der ikke ved bedømmelsen af, hvorledes den pågældende ydelse skal anskues, tillægges disse forhold afgørende betydning. Andre forhold bør tages i betragtning, navnlig de egenskaber ved ydelsen, der er af grundlæggende karakter, som derfor er fælles for ordningerne i de forskellige stater, og som kendetegner de to former for ydelser — alderspension og ydelse ved arbejdsløshed — imellem hvilke man vakler, når man skal vurdere, hvilken form for ydelse, den »garanterede indkomst« skal anses for at være.