ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 58/6

Sag anlagt den 21. december 2011 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-658/11)

2012/C 58/08

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved R. Passos, A. Caiola og M. Allik, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2011/640/FUSP af 12. juli 2011 om undertegnelse og indgåelse af en aftale mellem Den Europæiske Union og Republikken Mauritius om betingelserne for overførsel af mistænkte pirater og tilknyttede, beslaglagte genstande fra den EU-ledede flådestyrke til Republikken Mauritius og om forholdene for de mistænkte pirater efter overførsel (1) annulleres.

— Virkningerne af Rådets afgørelse 2011/640/FUSP af 12. juli 2011 opretholdes, indtil en ny afgørelse er vedtaget.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentet er af den opfattelse, at Rådets afgørelse 2011/640/FUSP af 12. juli 2011 om undertegnelse og indgåelse af en aftale mellem Den Europæiske Union og Republikken Mauritius om betingelserne for overførsel af mistænkte pirater og tilknyttede, beslaglagte genstande fra den EU-ledede flådestyrke til Republikken Mauritius og om forholdene for de mistænkte pirater efter overførsel er ugyldig, fordi den ikke udelukkende vedrører den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som udtrykkeligt foreskrevet i artikel 218, stk. 6, andet afsnit, TEUF.

Europa-Parlamentet er af den opfattelse, at aftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Mauritius også vedrører retligt samarbejde i straffesager, politisamarbejde og udviklingssamarbejde og dækker områder, hvor den almindelige lovgivningsprocedure finder anvendelse.

Derfor skulle denne aftale have været indgået efter indhentelse af Europa-Parlamentets godkendelse i henhold til artikel 218, stk. 6, litra a), nr. v), TEUF.

Af denne grund har Rådet tilsidesat traktaterne ved ikke at vælge det rette retsgrundlag for indgåelsen af aftalen.

Europa-Parlamentet er endvidere af den opfattelse, at Rådet har tilsidesat artikel 218, stk. 10, TEUF, idet det ikke fuldt ud og straks underrettede Parlamentet i forhandlingsfaserne og ved indgåelsen af aftalen.

Hvis Domstolen annullerer den anfægtede forordning, foreslår Europa-Parlamentet dog, at Domstolen anvender sin skønsbeføjelse til at opretholde virkningerne af den anfægtede afgørelse i henhold til artikel 264, stk. 2, TEUF, indtil en ny afgørelse er vedtaget.

(1) EUT L 254, s. 1.
—

Det fastslås, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 16, stk. 2, den indledende sætning, andet sætningsled, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/56/EF af 26. oktober 2005 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, for at medarbejderne i de i andre medlemsstater beliggende bedrifter i et selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, og med sit vedtægtsmæssige hjemsted i Nederlandene, har den samme ret til medbestemmelse som medarbejdere, som er beskæftiget i Nederlandene.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 58/5

Sag anlagt den 14. december 2011 — Europa-Kommissionen mod Den Italienske Republik

(Sag C-641/11)

2012/C 58/06

Processprog: italiensk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved G. Rozet og L. Pignataro, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Italienske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 TEUF og artikel 3, stk. 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (1), idet den har fastholdt indførelsen af et kriterium om fortrinsret for ansøgere, som er baseret på, at ansøgeren i mindst to år har haft bopæl i provinsen Bolzano, som det fastsættes i artikel 12 i DPR 752/1976.

— Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Med søgsmålet anfægter Kommissionen indførelsen af et kriterium om fortrinsret for ansøgere, som er baseret på, at ansøgeren i mindst to år har haft bopæl i provinsen Bolzano (Trentino-Alto Adige), hvilket er i strid med de forpligtelser, der følger af artikel 45 TEUF og artikel 3, stk.1, i forordning (EU) nr. 492/2011. Kommissionen har herved anført, at i henhold til Domstolens faste praksis forbyder artikel 45 TEUF om ligebehandling ikke alene åbenlys forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt fører til samme resultat (jf. navnlig dom af 26.5.1996, sag C-237/94, O' Flynn, Sml. s. 2617, præmis 17). Dette vedrører navnlig en foranstaltning, som foretager en sondring ud fra bopæl.

De italienske myndigheder har i deres svar på den begrundede udtalelse af 6. august 2010 erkendt, at »[b]estemmelsen om bopæl i artikel 12 i DPR 752/1976 kan indeholde elementer af indirekte forskelsbehandling og således være i strid med artikel 45 TEUF«, og at »[f]or at løse dette problem vil bestemmelsens tekst ganske enkelt blive ændret«. Kommissionen har imidlertid til dato ikke modtaget nogen oplysninger med hensyn til den pågældende ændring og finder derfor, at bopælskravet i artikel 12 i DPR 752/1976 stadig er gældende.

(1) EUT L 141, s. 1.
2)

Er CIVA’s artikel 16, stk. 6, litra c), som fortolket i den appellerede dom (hvorefter visningsafgiften for kommercielle reklamer ikke udgør et beløb betalt i modtageren af tjenesteydelsens navn og for dennes regning, selv om den bogføres tredjemands interimskonti og er rettet til offentlige organer, og derfor medregnes i momsgrundlaget), forenelig med bestemmelsen i artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), i direktiv 77/388/EF [nu artikel 79, litra c) i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006] og navnlig med begrebet »beløb, som en afgiftspligtig person modtager fra køber eller aftager som tilbagebetaling af omkostninger afholdt i disses navn og for disses regning, og som i hans bogholderi godskrives en interimskonto«?
—

Domstolen skal udøve sin fulde prøvelsesret og annullere GD EAC’s beslutning om at vælge appellanten, der har afgivet bud som svar på en åben udbudsprocedure EAC/01/2008 vedrørende eksterne tjenesteydelser for undervisningsprogrammer (ESP-ISEP) (EUT 2008/S 158-212752), del 1 »IS udvikling og vedligeholdelse« og del 2 »IS undersøgelser, test, erhvervsuddannelse og støtte«, som den anden kontrahent i rækkefølgen, meddelt appellanten ved to særskilte skrivelser, dateret den 12. maj 2009 og påstanden om erstatning i henhold til artikel 225, 235 og 288, EF (nu artikel 256, 268 og 340, TEUF) for de tab, som sagsøgeren har lidt som følge af den omhandlede udbudsprocedure, for et beløb på 9 544 480 EUR (3 945 040 EUR for del 1 og 5 599 440 EUR for del 2).
4)

Det Forenede Kongerige gør gældende, at artikel 48 TEUF ikke i sig selv kan tjene som materielt retsgrundlag for en foranstaltning, der tilsigtes at have sådanne følger. Det er en bestemmelse, som tilsigter at lette den frie bevægelighed (a) inden for Unionen, og ikke mellem Unionen og tredjelande, og (b) af personer, der er erhvervsaktive eller deres familier, og ikke ikke-aktive personer. Det rette retsgrundlag ville være artikel 79, stk. 2, litra b), TEUF. Denne bestemmelse giver kompetence til vedtagelsen af foranstaltninger vedrørende »definition af rettighederne for tredjelandsstatsborgere, der opholder sig lovligt i en medlemsstat, herunder betingelserne for fri bevægelighed og ophold i de øvrige medlemsstater«.
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, spørges: I det tilfælde, hvor en medlemsstat har forkortet denne ansøgningsfrist, har medlemsstaten da pligt til at godtgøre de tab, som landbrugeren måtte have lidt, hvis denne ikke har haft mulighed for at gøre fuld brug af den i forordningen fastsatte ansøgningsfrist?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/19

Appel iværksat den 19. december 2011 af Mindo Srl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 5. oktober 2011 i sag T-19/06, Mindo Srl mod Europa-Kommissionen

(Sag C-652/11 P)

2012/C 49/32

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Mindo Srl (ved avvocati C. Osti, A. Prastaro, G. Mastrantonio)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 5. oktober 2011 i sag T-19/06, Mindo mod Kommissionen, ophæves i sin helhed.

— Sagen hjemvises til Retten og sidstnævnte pålægges at tage stilling til sagens konkrete omstændigheder, idet dens dom fratog Mindo retten til en fuld domstolsprøvelse i første instans.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten har fastslået, at Mindo ikke har nogen interesse i at forfølge søgsmålet, da selskabet ikke i sig selv vil kunne opnå nogen fordel ved ophævelsen af den appellerede dom, hverken i forbindelse med Alliance One International Inc.s (»Alliance One«) krav om bidrag, eller til tredjeparters opfølgende søgsmål vedrørende erstatning.

For det første har appellanten gjort gældende, at de ovennævnte konklusioner skal ophæves, idet de er i strid med gældende ret, er baseret på en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, og under alle omstændigheder er karakteriseret ved en utilstrækkelig og inkonsekvent begrundelse.

For det andet har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom skal ophæves, fordi den enten fratager Mindo, selskabets ret til adgang til en domstol (og følgelig selskabets ret til at få sin sag prøvet fuldt ud), eller hvis den appellerede dom fortolkes således, at den kræver, at Mindo og Alliance One samlet skulle have anlagt søgsmålet i første instans, tilsidesætter den Mindos og Alliance Ones ret til forsvar.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Bruxelles (Belgien) den 30. november 2011 — Patricia Dumont de Chassart mod Onafts — Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés

(Sag C-619/11)

2012/C 49/27

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Patricia Dumont de Chassart

Sagsøgt: Onafts — Office national d’allocations familiales pour travailleurs salariés

Præjudicielt spørgsmål

Tilsidesætter artikel 79, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (1), de almindelige principper om lighed og forbud mod forskelsbehandling, således som de er defineret i artikel 14 i konventionen om beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, i givet fald sammenholdt med artikel 17, 39 og/eller 43 i den konsoliderede udgave af traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, når den fortolkes således, at den kun tillader den afdøde forælder at være omfattet af reglerne om sidestilling af forsikrings eller beskæftigelsesperioder eller perioder med selvstændig virksomhed som omhandlet i artikel 72 i forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, hvilket følgelig indebærer, at artikel 56a, stk. 1, i lovene om børnetilskud, der blev samordnet den 19. december 1939 udelukker, at den efterlevende forælder — uanset vedkommendes nationalitet, forudsat at vedkommende er statsborger i en medlemsstat, eller forudsat at vedkommende er omfattet af det personelle anvendelsesområde for forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1939 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet — som har arbejdet i et andet land i Den Europæiske Union i den tolvmåneders periode, der er omhandlet i artikel 56a, stk. 1, i lovene om børnetilskud, der blev samordnet den 19. december 1939, har mulighed for at bevise, at han har opfyldt betingelsen om, at han i sin egenskab af berettiget person som omhandlet i artikel 51, stk. 3, nr. 1), i lovene om børnetilskud, der blev samordnet den 19. december 1939, har kunnet gøre krav på seks måneders børnetilskud i løbet af de tolv måneder, som gik forud for dødsfaldet, mens det er tilladt for den efterlevende forælder — uanset om vedkommende er belgisk statsborger eller statsborger i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union — som udelukkende har arbejdet i Belgien i den tolvmånedersperiode, der er omhandlet i artikel 56a, stk. 1, i lovene om børnetilskud, der blev samordnet den 19. december 1939, i givet fald fordi den pågældende aldrig har forladt Belgien, at føre et sådant bevis?

(1) EFT L 1971 II, s. 366.
2)

Er CIVA’s artikel 16, stk. 6, litra c), som fortolket i den appellerede dom (hvorefter visningsafgiften for kommercielle reklamer ikke udgør et beløb betalt i modtageren af tjenesteydelsens navn og for dennes regning, selv om den bogføres tredjemands interimskonti og er rettet til offentlige organer, og derfor medregnes i momsgrundlaget), forenelig med bestemmelsen i artikel 11, del A, stk. 3, litra c), i direktiv 77/388/EF [nu artikel 79, litra c) i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006] og navnlig med begrebet »beløb, som en afgiftspligtig person modtager fra køber eller aftager som tilbagebetaling af omkostninger afholdt i disses navn og for disses regning, og som i hans bogholderi godskrives en interimskonto«?
2)

Er CIVA’s artikel 16, stk. 6, litra c), som fortolket i den appellerede dom (hvorefter visningsafgiften for kommercielle reklamer ikke udgør et beløb betalt i modtageren af tjenesteydelsens navn og for dennes regning, selv om den bogføres tredjemands interimskonti og er rettet til offentlige organer, og derfor medregnes i momsgrundlaget), forenelig med bestemmelsen i artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), i direktiv 77/388/EF [nu artikel 79, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006] og navnlig med begrebet »beløb, som en afgiftspligtig person modtager fra køber eller aftager som tilbagebetaling af omkostninger afholdt i disses navn og for disses regning, og som i hans bogholderi godskrives en interimskonto«?
1)

Hvorledes skal artikel 22, stk. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 (1) (»etablerer sig på en landbrugsbedrift for første gang som driftsleder«) og artikel 13, stk. 4 og 6, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1974/2006 (2) fortolkes, når landbrugsvirksomheden er en del af et selskabs virksomhed? Når det efterprøves, om nogen har etableret sig på en landbrugsbedrift for første gang som driftsleder, skal der da ved bedømmelsen af den pågældendes tidligere virksomhed tages hensyn til, at han på grund af sin deltagelse i et selskab havde en bestemmende indflydelse på selskabet, eller til størrelsen af hans fortjeneste fra landbrugsvirksomheden eller til, om hans virksomhed i selskabet kan konkretiseres som ledelse af en funktionel og økonomisk selvstændig produktionsenhed? Eller skal spørgsmålet om egenskab af driftsleder bedømmes som et hele under hensyntagen til de ovenfor nævnte omstændigheder sammen med den pågældendes stilling i selskabet og det spørgsmål, om han faktisk bærer virksomhedsrisikoen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 49/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Karlsruhe (Tyskland) den 24. november 2011 — Philipp Seeberger mod Studentenwerk Heidelberg

(Sag C-585/11)

2012/C 49/24

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Karlsruhe

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Philipp Seeberger

Sagsøgt: Studentenwerk Heidelberg

Præjudicielt spørgsmål

Er unionsretten til hinder for en national ordning, hvorefter der ikke kan gives uddannelsesstøtte til et studium i en anden medlemsstat udelukkende af den grund, at den uddannelsessøgende, der har gjort brug af sin ret til fri bevægelighed, ved studiets påbegyndelse ikke har haft fast bopæl i mindst tre år i sin oprindelsesmedlemsstat (1)?

(1) Artikel 20 og 21 i traktaten om EU’s funktionsmåde (TEUF) — unionsborgerskab og fri bevægelighed.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/14

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 9. november 2011 — Consulta Regionale Ordine Ingegneri della Lombardia m.fl. mod Comune di Pavia

(Sag C-564/11)

2012/C 73/25

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Consulta Regionale Ordine Ingegneri della Lombardia, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Brescia, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Como, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Cremona, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecco, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lodi, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Milano, Ordine degli Ingegneri della Provincia di Pavia og Ordine degli Ingegneri della Provincia di Varese

Sagsøgt: Comune di Pavia

Præjudicielt spørgsmål

Er Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF (1) om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, herunder navnlig artikel 1, stk. 2, litra a) og d), artikel 2, og artikel 28 samt bilag II, kategori nr. 8 og 12, til hinder for en national lovgivning, der tillader indgåelse af skriftlige aftaler mellem to ordregivende myndigheder med henblik på gennemførelse af en undersøgelse og teknisk og videnskabelig rådgivning med hensyn til udarbejdelse af retsakter, som udgør lokalplanen for kommunen som defineret i den nationale og regionale sektorlovgivning, såfremt den økonomiske modydelse ikke består i et egentligt vederlag, eftersom den udførende myndighed optræder i form af økonomisk aktør?

(1) EUT L 134, s. 114.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/18

Sag anlagt den 22. december 2011 — Europa-Kommissionen mod Republikken Cypern

(Sag C-662/11)

2012/C 73/33

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved E. Montaguti et G. Zavvos)

Sagsøgt: Republikken Cypern

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Cypern har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til akten vedrørende Republikken Cyperns tiltrædelse, idet den ikke senest den 1. maj 2009 har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme aktens artikel 24 sammenholdt med dennes bilag VII, vedrørende ophævelse af de restriktioner, som i henhold til national lovgivning er pålagt EU/EØS-statsborgeres erhvervelse af sekundærboliger, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.

— Republikken Cypern tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det er Kommissionens opfattelse, at myndighederne i Republikken Cypern henset til artikel 24 i akten vedrørende Republikken Cyperns tiltrædelse, sammenholdt med dennes bilag VII, senest den 1. maj 2009 skulle have sat de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft med henblik på at ophæve de restriktioner, som i henhold til national lovgivning er pålagt EU/EØS-statsborgeres erhvervelse af sekundærboliger. Disse restriktioner udgør en direkte tilsidesættelse af de frie kapitalbevægelser som omhandlet i artikel 63 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

Republikken Cypern har fremsendt et lovforslag, som ændrer de gældende restriktioner, og den har anført, at dette forslag er forelagt ministerrådet til godkendelse, med henblik på at det her behandles hurtigst muligt og oversendes til afstemning i parlamentet.

Kommissionen har anført, at såfremt bestemmelser i en medlemsstats lovgivning tilsidesætter en frihed, der er fastsat i traktaten, kan denne tilsidesættelse kun ophæves ved vedtagelse af bestemmelser, der ligeledes er bindende. Den omstændighed, at Republikken Cypern ved sit svar alene har vedlagt et lovforslag, som ikke har nogen retskraft, kan følgelig ikke sidestilles med en bindende retsakt, som ophæver restriktionerne for EU/EØS-statsborgeres erhvervelse af sekundærboliger.

Ifølge Kommissionen har Republikken Cypern tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 24 i akten vedrørende vilkårene for dens tiltrædelse, sammenholdt med dennes bilag VII om overgangsforanstaltninger vedrørende Cypern, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at ophæve de restriktioner, som i henhold til national lovgivning er pålagt EU/EØS-statsborgeres erhvervelse af sekundærboliger, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
1)

Kan en asylansøger inden for rammerne en retslig procedure om en inkompetenceerklæring og påbud om vedkommendes udvisning til den medlemsstat, som ifølge den medlemsstat, hvor asylansøgningen er indgivet (den anmodende medlemsstat), er ansvarlig, påberåbe sig, at overførslen ikke har fundet sted inden for den i artikel 19, stk. 4, i Rådets forordning (EF) nr. 343/2003 af 18. februar 2003 (1) fastsatte seksmåneders frist, og at ansvaret derfor er overgået til den anmodende medlemsstat?
1)

[Nærværende] forelæggelse vedrører artikel 28 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) (»forordning nr. 44/2001«) (»artikel 28«) og de foranstaltninger, som en national ret (retterne i »stat A«) skal træffe i forbindelse med en prøvelse af en indsigelse i medfør af artikel 28 over for denne rets kompetence til at behandle og påkende en retssag (»den tredje sag«) under omstændigheder, hvor retterne i stat A: a) først har fået forelagt en sag (»den første sag«) vedrørende et krav, som kan være indbyrdes sammenhængende med et krav, fremsat i en sag (»den anden sag«), som er anlagt ved retterne i en anden medlemsstat (»stat B«), og b) også har fået forelagt en sag (»den tredje sag«) vedrørende et krav, som kan være indbyrdes sammenhængende med et krav, fremsat i den anden sag, og c) forelægges en indsigelse i medføre af artikel 28 […] i forordning nr. 44/2001 over for retterne i stat A’s kompetence til at behandle og påkende den tredje sag på grundlag af en påstand om, at kravene i den anden sag (ved retterne i stat B) og den tredje sag (ved retterne i stat A) er indbyrdes sammenhængende i henhold til nævnte artikel 28.
3)

Skal artikel 52, stk. 3, i direktiv 2007/64/EF fortolkes således, at den er til hinder for anvendelse af nationale retsforskrifter, der især uden at sondre mellem forskellige betalingsinstrumenter indeholder et generelt forbud mod, at betalingsmodtageren opkræver gebyrer?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 5. december 2011 — Staatssecretaris van Financiën, den anden part: Pactor Vastgoed BV

(Sag C-622/11)

2012/C 73/27

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Staatssecretaris van Financiën

Sagsøgt: Pactor Vastgoed BV

Præjudicielt spørgsmål

Såfremt et oprindeligt foretaget fradrag af moms i henhold til sjette direktivs artikel 20 (1) berigtiges i den forstand, at det fradragne beløb helt eller delvist skal tilbagebetales, er det da efter sjette direktiv tilladt, at dette beløb opkræves hos en anden end den afgiftspligtige, der forinden har fradraget momsen, i særdeleshed — som i henhold til momslovens artikel 12a — hos den, der havde fået et gode leveret af den afgiftspligtige?

(1) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).