RETTENS DOM (Tredje Afdeling)

13. juli 1995

Sag T-545/93

Heinz Kschwendt

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — børnetilskud — uddannelsestillæg — lægeudgifter — tilbagesøgning af fejlagtigt udbetalte beløb«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-565

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelser af 3. februar, 29. marts og 21. juni 1993, hvorved Kommissionen fastslog, at sagsøgeren ikke var berettiget til visse ydelser for sin datter, og krævede de fejlagtigt udbetalte beløb tilbagebetalt.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgeren, som er tjenestemand i lønklasse A4, oppebar fra 1986 til 1992 en række ydelser for sin datter Karin i form af børnetilskud, uddannelsestillæg og betaling af et fast beløb til dækning af udgifter i forbindelse med årlig rejse fra sagsøgerens tjenestested til hans hjemsted. Karin Kschwendt er tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning for De Europæiske Fællesskabers institutioner (herefter »den fælles sygeforsikringsordning«), idet hun er et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, i den forstand udtrykket er anvendt i tjenestemandsvedtægten.

Karin Kschwendt har siden den 1. oktober 1986 været immatrikuleret ved fakultetet for kemi ved Kaiserslautern's Universitet. Hun er også professionel tennisspiller på et højt niveau.

Da sagsøgeren ikke havde fremlagt nogen dokumenter vedrørende hans datters indtægter og studier, indstillede Kommissionen udbetalingen såvel af de førnævnte to tillæg som godtgørelsen af lægeudgifter til Karin Kschwendt.

Ved en første afgørelse af 3. februar 1993 indstillede Kommissionen udbetalingen af uddannelsestillægget med virkning fra den 1. august 1986 og børnetilskuddet med virkning fra den 1. oktober 1986 med den begrundelse, at sagsøgerens datter ikke på noget tidspunkt havde opfyldt betingelserne for tildeling af disse ydelser.

Ved en anden afgørelse af 3. februar 1993 rejste Kommissionen over for sagsøgeren krav om tilbagebetaling af de samlede beløb, som sagsøgeren fejlagtigt havde fået udbetalt i form af de to tillæg fra 1986 til 1992. Endvidere meddelte Kommissionen sagsøgeren, at hans datter ikke længere var omfattet af den fælles sygeforsikringsordning, ligesom den ved en afgørelse af 29. marts 1993 krævede de beløb tilbagebetalt, som han siden den 1. oktober 1987 havde fået udbetalt til godtgørelse af lægeudgifter.

Endelig rejste Kommissionen ved afgørelse af 21. juni 1993 laav om, at sagsøgeren tilbagebetalte de beløb, som han fra 1987 til 1991 havde fået udbetalt til dækning af udgifter til årlig rejse for datteren.

Den klage, som sagsøgeren indgav den 21. april 1993, blev afvist af Kommissionen.

Realitetsbehandling af påstanden vedrørende afgørelsen af 21. juni 1993

Retten udtalte, at da betingelserne for realitetsbehandling af søgsmål udgør ufravigelige procesforudsætninger, tilkommer det Retten af egen drift at afvise påstande, som i strid med vedtægtens artikel 91, stk. 2, ikke forud er blevet gjort gældende i en administrativ klage til ansættelsesmyndigheden (præmis 26).

Henvisningtil: Retten, 6. december 1990, sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761, præmis 13; Retten, 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145; Retten, 30. marts 1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357.

Retten bemærkede, at da afgørelsen af 21. juni 1993 var truffet efter klagens indgivelse, var den ikke omfattet af den forudgående administrative procedure. Retten fandt dog, at det måtte undersøges, hvorvidt påstandene om annulation af denne afgørelse kunne antages at have samme genstand som påstandene i klagen (præmis 27).

Retten anførte i den forbindelse, at selv om en tjenestemand for Fællesskabets retsinstanser kun kan fremsætte klagepunkter, der hviler på samme grundlag som de i klagen anførte, kan disse klagepunkter dog uddybes for Fællesskabets retsinstanser ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som står i nøje forbindelse med den. Det følger heraf, at bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 90 og 91 har til formål at muliggøre, at der ved indgivelse af en forudgående administrativ klage sker en mindelig bilæggelse af tvister mellem tjenestemændene og administrationen, men at de ikke bevirker en strikte og endelig fastlæggelse af den retlige fase, når søgsmålet hverken ændrer klagens årsag eller genstand. De påstande, der nedlægges under en personalesag ved Retten, kan derfor være forskellige fra de krav, der er indeholdt i klagen (præmis 29 og 30).

Henvisning til: Domstolen, 26. januar 1989, sag 224/87, Koutchoumoff mod Kommissionen, Smi. s. 99, præmis 10; Retten, 10. marts 1989, sag 126/87, Del Plato mod Kommissionen, Sml. s. 643, præmis 12; Vardakas mod Kommissionen, a.st.; Retten, 30. november 1993, sag T-15/93, Vienne mod Parlamentet, Sml. II, s. 1327.

Denne praksis indebærer dog ikke, at en sagsøger under retssagen kan ændre genstanden for sin påstand. Det fremgik imidlertid, at sagsøgeren havde udvidet genstanden for det krav, han havde fremsat i klagen, ved i stævningen at nedlægge påstand om annullation af den afgørelse af 21. juni 1993, hvorved Kommissionen havde krævet tilbagebetaling af de beløb til dækning af udgifter til årlig rejse for sagsøgerens datter, som den anså for fejlagtigt udbetalt. Følgelig kunne sagsøgerens påstande om annullation af denne afgørelse ikke anses for at have logisk og direkte forbindelse med de laav og klagepunkter, som sagsøgeren havde rejst over for ansættelsesmyndigheden i sin klage. Disse påstande måtte derfor afvises, da de ikke var gjort gældende under den forudgående administrative procedure (præmis 31 og 32).

Realiteten

Påstandene om annullation af den første afgørelse af 3. februar 1993 om indstilling af udbetalingen af uddannelsestillæg og børnetilskud

a) Lovligheden af den første afgørelse af 3. februar 1993, for så vidt som udbetalingen af uddannelsestillæg blev indstillet ved denne afgørelse

— Anbringendet om, at sagsøgerens datter opfyldte betingelsen om regelmæssigt at modtage heltidsundervisning i en uddannelsesinstitution i den i artikel 3 i bilag VII omhandlede forstand

Retten bemærkede herom indledningsvis, at et barn for at oppebære uddannelsestillæg ikke lom skal følge en uddannelse i en uddannelsesinstitution, men det skal også modtage regelmæssig heltidsundervisning i denne institution. I øvrigt er den studerende forpligtet til rent faktisk at følge den læseplan, der er fastsat i den pågældende undervisningsinstitutions bestemmelser (præmis 49).

Henvisningtil: Domstolen, 21. november 1991, sag C-145/90 P, Costacurtamod Kommissionen, Sml. I, s. 5449, præmis 6; Retten, 13. marts 1990, forenede sager T-34/89 og T-67/89, Costacurtamod Kommissionen, Sml. II, s. 93, præmis 26; Retten, 29. januar 1993, sagT-86/91, Wery mod Parlamentet, Sml. II, s. 45, præmis 50.

Det fremgik imidlertid af sagen, at Karin Kschwendt som følge af sin virksomhed som professionel tennisspiller rent faktisk ikke var i stand til efter den 1. oktober 1986 regelmæssigt at modtage den heltidsundervisning, som blevet givet af fakultetet for kemi ved Kaiserslautern's Universitet. Den omstændighed alene, at denne uddannelsesinstitution tilbyder en undervisning af længere varighed end den, som kræves ifølge Administrationschefskollegiets konklusion nr. 166/87 vedrørende fortolkningen af artikel 3 i vedtægtens bilag VII, nemlig mindst seksten timers undervisning eller praktisk arbejde pr. uge, kunne ikke ændre Rettens antagelse, idet sagsøgeren heller ikke havde godtgjort, at hans datter i de pågældende år havde modtaget regelmæssig undervisning ved fakultetet i det mindste inden for det timeantal, som er en minimumsbetingelse ifølge konklusion nr. 166/87 (præmis 50 og 57).

b) Lovligheden af den første afgørelse af 3. februar 1993, for så vidt som udbetalingen af børnetilskud blev indstillet ved denne afgørelse

— Anbringendet om, at sagsøgerens datter opfyldte betingelsen om at modtage skole- eller erhvervsmæssig uddannelse i den i artikel 2, stk. 3, i bilag VII omhandlede forstand

Retten bemærkede indledningsvis, at ifølge den af Administrationschefskollegiet vedtagne konklusion nr. 176/87 er betingelsen om, at barnet »modtager en skoleuddannelse« uden videre opfyldt, når uddannelsesinstitutionen giver den pågældende elev eller studerende mindst ti timers undervisning eller praktisk arbejde om ugen (præmis 67).

Selv om Retten ikke var bundet af den i nævnte konklusion omhandlede betingelse, fandt den, at demie konklusion efter omstændighederne indeholder en korrekt og rimelig anvendelse af de pågældende vedtægtsbestemmelser (præmis 68).

Da børnetilskuddet ifølge førnævnte vedtægtsbestemmelse tilkommer et barn, som modtager en skole- eller erhvervsmæssig uddannelse, og udbetales efter begrundet ansøgning fra den pågældende tjenestemand, påhviler det i sagens natur denne selv at fremlægge den nødvendige dokumentation herfor. Sagsøgeren havde imidlertid ikke godtgjort, at hans datter rent faktisk fulgte den undervisning — det være sig med visse afbrydelser — som blev tilbudt af fakultetet for kemi ved Kaiserslautern's Universitet, selv ikke inden for det timeantal, som er en minimumsbetingelse ifølge nævnte konklusion nr. 176/87. Følgelig kunne datteren ikke antages at have modtaget en skole- eller erhvervsmæssig uddannelse som forudsat i artikel 2, stk. 3, i vedtægtens bilag VII (præmis 69 og 70).

— De anbringender om datterens indtægter, som sagsøgeren fremførte mod den første afgørelse af 3. februar 1993, for så vidt som udbetalingen af børnetilskud blev indstillet ved denne afgørelse

Herom bemærkede Retten indledningsvis dels, at tjenestemanden kun har ret til børnetilskud, såfremt barnet faktisk forsørges af ham, dels at han selv skal bevise, at det drejer sig om et barn, over for hvem der består forsørgerpligt (præmis 81).

Retten fremhævede, at selv om den ikke er bundet af konklusion nr. 188/89, som indeholder en fortolkning af artikel 2, stk. 2, i vedtægtens bilag VII, fandt den, at det med rette var anført i konklusionen, at man ved bestemmelsen af, om barnet faktisk forsørges af tjenestemanden, skal henholde sig til dets indtægter efter fradrag af sociale bidrag og før fradrag af skat, og at der ikke sioille tages hensyn til de erhvervsmæssige udgifter, som sagsøgeren havde påberåbt sig (præmis 83).

I den forbindelse fastslog Retten, at de samlede indtægter, som Karin Kschwendt havde oppebåret fra 1989 til 1993 for sine sportslige aktiviteter, var langt større end det indtægtsloft, som var fastsat i konklusion nr. 188/89. Under alle omstændigheder fremgik det af sagen, at sagsøgeren på intet tidspunkt havde dokumenteret de erhvervsmæssige udgifter, som hans datter ifølge det af ham hævdede havde afholdt i forbindelse med sin virksomhed som professionel tennisspiller (præmis 84 og 85).

Følgelig kunne sagsøgeren ikke antages faktisk at have forsørget sin datter, i hvert fald ikke fra 1989, hvorfor han efter dette tidspunkt i al fald ikke var berettiget til børnetilskud for sin datter (præmis 87).

— Anbringendet om, at sagsøgerens datter ikke var tilsluttet en national sygesikringsordning

Retten forkastede sagsøgerens argumentation om, at han, uanset om datterens indtægter oversteg det indtægtsloft, der er fastsat i vedtægten, kunne påberåbe sig bestemmelserne i konklusion nr. 188/89, hvorefter »barnet betragtes som værende forsørget af tjenestemanden, når det ikke er omfattet af en national sygesikringsordning«, hvilket var tilfældet for Karin Kschwendt indtil den 1. september 1993 (præmis 95).

I så henseende begrænsede Retten sig til at fremhæve, at Karin Kschwendt ikke efter den 1. oktober 1986 kunne anses for et barn, over for hvem den pågældende tjenestemand havde nogen forsørgerpligt, hvorfor hun ikke længere var berettiget til at være tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning, som netop er forbeholdt børn, over for hvem tjenestemanden har forsørgerpligt (præmis 92).

Den omstændighed, at Karin Kschwendt ikke var tilsluttet en national sygesikringsordning — såfremt dette i øvrigt kunne anses for godtgjort — var derfor en direkte følge af det forhold, at hun med urette var fortsat med at være tilsluttet den fælles sygeforsikringsordning på grand af sagsøgerens handlemåde. Følgelig kunne sagsøgeren ikke støtte ret på den omstændighed, at han selv havde tilsidesat sine vedtægtsmæssige forpligtelser (præmis 94).

Påstandene om annullation af afgørelsen af 3. februar 1993 og afgørelsen af 29. marts 1993 om tilbagesøgning af de tilskud og ydelser, som ansås for at være fejlagtigt udbetalt til sagsøgeren

Anbringendet om, at den fejlagtige udbetaling af de omtvistede beløb ikke var så åbenbar, at sagsøgeren burde have vidst det

Retten bemærkede, at betingelsen om, at den fejlagtige udbetaling skal være åbenbar, anses for opfyldt, når den pågældende fejl ikke burde være undgået tjenestemandens opmærksomhed, såfremt han havde udvist normal påpasselighed. I den forbindelse tager Domstolen og Retten i hvert enkelt tilfælde hensyn til den pågældende tjenestemands mulighed for at foretage den nødvendige kontrol. De forhold, som Fællesskabets retsinstanser tager hensyn til i den forbindelse, er faktorer såsom tjenestemandens ans varsniveau, lønklasse og anciennitet, hvorvidt betingelserne i de pågældende vedtægtsbestemmelser om udbetalingen af tillægget er klare samt betydningen af de ændringer, som er indtrådt i den pågældende tjenestemands personlige eller familiemæssige situation, når udbetalingen af de omhandlede beløb afhænger af administrationens vurdering af denne situation (præmis 103 og 104).

Henvisning til: Domstolen, 11. juli 1979, sag 251/78, Broe mod Kommissionen, Sml. s. 2392; Domstolen, 17. januar 1989, sag 310/87, Stempels mod Kommissionen, Sml. s. 43; Costacurta mod Kommissionen, a.st.; Retten, 10. maj 1990, sag T-117/90, Sens mod Kommissionen, Sml. II, s. 185; Retten, 28. februar 1991, sag T-124/89, Kormeier mod Kommissionen, Sml. II, s. 125; Retten, 24. februar 1994, sag T-38/93, Stahlschmidt mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 227.

I den foreliggende sag fandt Retten, at sagsøgeren ikke havde udvist den nødvendige normale påpasselighed. Han kunne således ikke være udvidende om, at den professionelle sport, som hans datter udøvede, åbenbart ikke kunne forenes med, at hun regelmæssigt modtog heltidsundervisning ved falcultetet for kemi ved Kaiserslautern's Universitet. I den forbindelse fremhævede Retten, at sagsøgeren i øvrigt selv havde erkendt — uden dog at underrette administrationen derom — at de omtvistede tillæg og ydelser var blevet fejlagtigt udbetalt fra september 1991, og at han ikke kunne være uvidende om, at udbetalingen havde været fejlagtig allerede fra den 1. oktober 1986. Sagsøgeren kunne således heller ikke i betragtning af de klare bestemmelser i vedtægtens artikel 72, stk. 1, være uvidende om, at hans datter ikke længere efter den 1. oktober 1986 kunne være omfattet af den fælles sygeforsikringsordning (præmis 105, 106 og 107).

Desuden var det ubestridt, at selv det mindste af de beløb, som Karin Kschwendt havde modtaget i kraft af sin sportsudøvelse, var langt større end det maksimumsbeløb, som gælder efter vedtægten. Endvidere bestred sagsøgeren ikke, at han ikke på noget tidspunkt underrettede sin institution om de ændringer, der var indtruffet i datterens situation, selv om disse ændringer klart kunne påvirke retten til at få udbetalt de omtvistede tillæg og ydelser (præmis 108 og 109).

Uanset om det antoges dels, at vedtægtens bestemmelser var tvetydige, dels at sagsøgeren ikke havde haft kendskab til Administrationschefskollegiets konklusion vedrørende fortolkningen af disse bestemmelser, burde sagsøgeren have vidst helt fra begyndelsen, at han ikke var berettiget til de omtvistede tillæg og ydelser, for det første fordi hans datter ikke regelmæssigt modtog nogen heltidsundervisning fra en uddannelsesinstitution, for andet fordi hun ikke fulgte en skole- eller erhvervsmæssig uddannelse (præmis 110).

Mere generelt fremgik det af de faktiske beviser, som Kommissionen havde fremlagt under sagen, der ikke som sådan var bestridt af sagsøgeren, at de omtvistede fejlagtige udbetalinger var så åbenbare, at sagsøgeren burde have været bekendt dermed (præmis 111).

Sagens omkostninger

Retten tilpligtede sagsøgeren at betale samtlige sagens omkostninger, da sagsanlægget var åbenbart unødigt. Sagsøgeren, som ikke bestred at have bevisbyrden, havde nemlig på intet tidspunkt under den administrative procedure eller under sagen ved Retten fremlagt det mindste indicium til støtte for sine påstande, selv om sagsøgeren var i besiddelse af visse beviser eller havde kunnet fremlægge dem. Sagsøgeren havde end ikke forsøgt at anfægte gyldigheden af de mange præcise og samstemmende oplysninger — dokumenteret med tal — som Kommissionens tjenestegrene havde indsamlet vedrørende den af sagsøgerens datter udøvede virksomhed som professionel tennisspiller og hendes indtægter herfra, hvilke oplysninger det havde kostet Kommissionen en betydelig indsats at skaffe sig (præmis 119).

Desuden fastslog Retten, at sagsøgeren udtrykkelig havde erkendt, at hans datter hverken kunne antages regelmæssigt at have modtaget heltidsundervisning i en uddannelsesinstitution eller at have modtaget en skole- eller erhvervsuddannelse i perioden efter september 1991. Alligevel indgav sagsøgeren den 23. september 1991 en ansøgning til Kommissionen om tilkendelse af uddannelsestillæg og børnetilskud for 1991/1992, selv om Kommissionen ved skrivelse af 29. august 1991 havde forhørt sig hos sagsøgeren om hans datters indtægter og underrettet ham om, at han fremover ville få udbetalt de to tillæg foreløbigt (præmis 121).

Konklusion:

1) Kommissionen frifindes.