ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Giudice di Pace di Genova har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er en national ordning som ordningen i artikel 4, 5 og 9a i lov nr. 175[/1992] og decreto ministeriale nr. 657[/1994] og/eller administrativ praksis, som forbyder reklame på nationalt tv for medicinsk-kirurgiske behandlinger i dertil behørigt anerkendte private etablissementer inden for sundhedssektoren, også når denne reklame er tilladt på lokale tv-kanaler, og som samtidig fastsætter et udgiftsloft på 5% af den for det foregående år angivne indkomst for udsendelse af denne reklame, forenelig med artikel 49 EF? 2) Er en national ordning som ordningen i artikel 4, 5 og 9a i lov nr. 175[/1992] og decreto ministeriale nr. 657[/1994] og/eller administrativ praksis, som forbyder reklame på nationalt tv for medicinsk-kirurgiske behandlinger i dertil behørigt anerkendte private etablissementer inden for sundhedssektoren, også når denne reklame er tilladt på lokale tv-kanaler, og som samtidig for sidstnævnte form for udsendelse kræver en forudgående tilladelse fra hver kommune efter høring af vedkommende faglige sammenslutning i den pågældende provins, og som fastsætter et udgiftsloft på 5% af den for det foregående år angivne indkomst, forenelig med artikel 43 EF? 3) Er artikel 43 EF og/eller artikel 49 EF til hinder for, at der til udsendelse af informativ reklame for medicinsk-kirurgiske kosmetiske behandlinger i dertil behørigt anerkendte private etablissementer inden for sundhedssektoren kræves en yderligere forudgående tilladelse fra de lokale myndigheder og/eller faglige sammenslutninger? 4) Har Federazione nazionale degli ordini dei medici (Fnomceo) (den nationale føderation af lægesammenslutninger) og de lægesammenslutninger, der er medlemmer deraf, pålagt konkurrencen begrænsninger, som går videre, end hvad der er tilladt efter gældende national lovgivning, og tilsidesat artikel 81, stk. 1, EF ved at vedtage en adfærdskodeks, som begrænser reklame for erhverv inden for sundhedssektoren, samt ved en fortolkning af gældende lovgivning om reklame på det medicinske område, som begrænser lægers ret til at gøre reklame for deres virksomhed meget betydeligt, idet disse foranstaltninger begge er bindende for alle læger? 5) Er Fnomceos fortolkningspraksis i strid med artikel 3, stk. 1, litra g), EF, artikel 4 EF, 98 EF, 10 EF, 81 EF, og eventuelt 86 EF, for så vidt som den er tilladt efter national lovgivning, der kræver, at de kompetente faglige sammenslutninger i provinserne skal kontrollere, at lægers reklamer er gennemsigtige og sandfærdige, men som ikke nævner, hvilke kriterier og fremgangsmåder der gælder for udøvelse af denne kompetence?«
12

Sjette, ottende og tiende betragtning til forordning nr. 1873/2003 lyder således: »6) SCVPH [Den Videnskabelige Komité for Veterinærforanstaltninger med henblik på Folkesundheden] har gentagne gange bekræftet, at brugen af hormoner til vækstfremmende formål i kødproduktionen er en potentiel sundhedsrisiko for forbrugerne på grund af hormonernes iboende farmakologiske og toksikologiske egenskaber og de epidemiologiske konklusioner. Der foreligger imidlertid ikke for øjeblikket tilstrækkelige oplysninger om progesteron til at foretage en kvantitativ vurdering af risikoen ved at blive eksponeret for restkoncentrationer i kød og kødprodukter fra behandlede dyr. Der kan ikke fastsættes tærskelværdier for progesteron i denne forbindelse. […] 8) Dyr producerer også naturligt progesteron. Niveauet for dyrs endogene udskillelse af progesteron varierer alt efter dyrenes køn, alder, race og kønscyklus. Der findes validerede metoder til at påvise progesteron i dyrevæv. Disse metoder gør det imidlertid ikke muligt at skelne mellem naturligt forekommende hormoner og restkoncentrationer af progesteron for at kontrollere, at de restriktioner for anvendelse, der er fastsat i direktiv 96/22/EF, overholdes. […] 10) Kommissionen finder, at det er nødvendigt at indføre foranstaltninger for at forhindre et eventuelt misbrug af lægemidler, der indeholder progesteron. En begrænsning af anvendelsen af progesteron til intravaginal indgift i hundyr af kvæg, får, geder og heste giver denne supplerende sikkerhed, som er nødvendig for at undgå misbrug, da de relevante veterinærlægemidler på grund af deres særlige præsentationsmåde realistisk set ikke kan anvendes til forbudte formål. Progesteron bør derfor indsættes i bilag II til forordning […] nr. 2377/90 i overensstemmelse med bilaget til denne forordning, som begrænser anvendelsen af progesteron til dette særlige formål og denne særlige lægemiddelform.«
Artikel 10 i direktiv 2000/78, som ifølge overskriften vedrører »[b]evisbyrde«, bestemmer:

»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retsorden alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at det, når en person, der mener sig krænket, fordi princippet om ligebehandling tilsidesættes i forhold til den pågældende, for en domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler den indklagede at bevise, at princippet om ligebehandling ikke er blevet tilsidesat.

2. Stk. 1 er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klageren.«
78

Hvad for det tredje angår L & D’s argument om, at Retten i den appellerede doms præmis 86 med urette støttede sig på den langvarige brug af varemærket ARBRE MAGIQUE ved at ligestille tidspunktet for registreringen af dette varemærke med tidspunktet for den faktiske brug heraf, skal det fastslås, at det anførte savner faktuelt grundlag. I modsætning til det, appellanten har gjort gældende, henviste Retten ikke til tidspunktet for registreringen af varemærket ARBRE MAGIQUE, men til den omstændighed, at der var gjort brug heraf i Italien, for at fastslå den langvarige brug af varemærket, hvilket i øvrigt ikke er bestridt af L & D. Da det desuden ikke i denne forbindelse er blevet påberåbt, at Retten i sin bedømmelse har gengivet de faktiske omstændigheder forkert, kan Rettens bedømmelse af disse ikke inden for rammerne af en appel efterprøves af Domstolen.
49

Ifølge artikel 1 i forordning nr. 2320/2002 er forordningens hovedformål at fastsætte og gennemføre formålstjenlige fællesskabsforanstaltninger for at forebygge ulovlige handlinger rettet mod civil luftfart. Forordningen har desuden til formål at skabe grundlag for en ensartet fortolkning af de beslægtede bestemmelser i Chicagokonventionen af 7. december 1944 angående international civil luftfart, navnlig konventionens bilag 17, som fastsætter minimumskrav med henblik på at varetage sikkerhed inden for civil luftfart. De midler, der anvendes til at nå disse mål, er for det første fastlæggelse af fælles grundlæggende krav til luftfartsikkerhedsforanstaltninger og for det andet indførelse af hensigtsmæssige mekanismer til kontrol med overholdelse.
42

Selv om det anerkendes, som Kommissionen har gjort under retsmødet, at en sådan klausul i princippet må anses for at fjerne den konstaterede uoverensstemmelse, står det fast, at Republikken Østrig i de sager, Kommissionen har behandlet, ikke inden for den af Kommissionen fastsatte frist i den begrundede udtalelse har taget skridt i forhold til de berørte tredjestater for at fjerne den risiko, som anvendelsen af investeringsaftalerne med tredjestater kan skabe for konflikt med de foranstaltninger, Rådet kan vedtage i henhold til artikel 57, stk. 2, EF, artikel 59 EF og artikel 60, stk. 1, EF.
44

Der skal følgelig peges på, at medlemsstaterne efter artikel 307, stk. 2, EF om fornødent bistår hinanden for at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser og i påkommende tilfælde indtager en fælles holdning. Som led i det ansvar, der påhviler Kommissionen i henhold til artikel 211 EF for at overvåge anvendelsen af traktatens bestemmelser, tilkommer det denne at tage ethvert initiativ, der kan lette, at de berørte medlemsstater bistår hinanden, samt at de nævnte medlemsstater indtager en fælles holdning.
25

§ 6 i Aufenthaltsgesetz med overskriften »Visum« bestemmer: »1) En udlænding kan få udstedt: 1. et Schengen-visum med henblik på gennemrejse, eller 2. et Schengen-visum med henblik på ophold af indtil tre måneders varighed pr. halvår, regnet fra datoen for den første indrejse (ophold af kortere varighed), såfremt betingelserne for udstedelsen i henhold til konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen og gennemførelsesbestemmelserne hertil er opfyldt. Undtagelsesvis kan der udstedes et Schengen-visum af folkeretlige eller humanitære grunde eller af hensyn til Forbundsrepublikken Tysklands politiske interesser, såfremt betingelserne for udstedelse i henhold til konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen ikke er opfyldt. I disse tilfælde er dets gyldighed begrænset til Forbundsrepublikken Tysklands område. 2) Visum til ophold af kort varighed kan tillige udstedes for flere ophold med en samlet gyldighedsperiode på indtil fem år, på betingelse af at hvert ophold maksimalt må være af tre måneders varighed inden for en seksmåneders periode regnet fra datoen for den første indrejse. 3) Et Schengen-visum, der er udstedt i henhold til stk. 1, første afsnit, kan i særlige tilfælde forlænges til en samlet opholdsperiode på tre måneder inden for en seksmåneders periode, regnet fra datoen for den første indrejse. Dette gælder også, hvis visummet er blevet udstedt af en anden Schengen-stat. Visummet kan kun forlænges for yderligere tre måneder inden for den omhandlede seksmåneders periode på de i stk. 1, andet afsnit, anførte betingelser. 4) For ophold af længere varighed kræves et visum for indrejse i Forbundsrepublikken (nationalt visum), hvilket skal være udstedt inden indrejsen. Det udstedes i overensstemmelse med reglerne om ophold og etablering. […]«
1)

Kommissionens forordning (EF) nr. 615/98 af 18. marts 1998 om særlige gennemførelsesbestemmelser for ordningen med eksportrestitutioner for så vidt angår kvægs velfærd under transport, navnlig artikel 1 og artikel 5, stk. 3 og 7, skal fortolkes således, at den nationale myndighed, som er kompetent til at udbetale eksportrestitutioner, er beføjet til at afgøre, at en dyretransport ikke er blevet udført i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets direktiv 91/628/EØF af om beskyttelse af dyr under transport og om ændring af direktiv 90/425/EØF og 91/496/EØF, som ændret ved Rådets direktiv 95/29/EF af , selv om embedsdyrlægen i medfør af den nævnte forordnings artikel 2, stk. 3, har attesteret, at transporten var i overensstemmelse med direktivets bestemmelser. Som grundlag for denne konklusion skal den kompetente myndighed basere sig på objektive oplysninger vedrørende dyrenes velfærd, der rejser tvivl om pålideligheden af de dokumenter, som er fremlagt af eksportøren, idet denne i givet fald har bevisbyrden for, at de oplysninger, som den kompetente myndighed påberåber sig til støtte for, at direktiv 91/628, som ændret ved direktiv 95/29, ikke er blevet overholdt, er irrelevante.
Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 29. april 2004 direktiv 2004/38/EF om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT L 158, s. 77, og berigtigelse EUT L 229, s. 35), som skulle være gennemført inden den 30. april 2006. Direktivets artikel 5 bestemmer:

»1. Uden at dette berører de bestemmelser for rejsedokumenter, der gælder ved national grænsekontrol, giver medlemsstaterne unionsborgere, der er i besiddelse af et gyldigt identitetskort eller pas, ret til at indrejse på deres område, og giver familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, ret til at indrejse på deres område, hvis de er i besiddelse af et gyldigt pas.

[…]

5. Den pågældende medlemsstat kan forpligte den berørte person til at anmelde sin tilstedeværelse på dens område inden for en rimelig frist, der ikke er udtryk for forskelsbehandling. Ved misligholdelse af denne forpligtelse kan der pålægges sanktioner, der står i rimeligt forhold til overtrædelsen, og som ikke må indebære forskelsbehandling.«
55

Direktiv 89/48 har til formål at ophæve hindringerne for at kunne udøve et erhverv i en anden medlemsstat end den, som har udstedt beviset for de pågældende erhvervsmæssige kvalifikationer. Det fremgår af første, tredje og femte betragtning til nævnte direktiv, at et bevis, som attesterer erhvervsmæssige kvalifikationer, ikke kan sidestilles med et »eksamensbevis« i direktivets forstand, uden at der helt eller delvist er opnået kvalifikationer inden for rammerne af uddannelsessystemet i den medlemsstat, som har udstedt det pågældende bevis. Domstolen har i øvrigt allerede understreget, at et kvalifikationsbevis letter adgangen til et erhverv eller udøvelsen heraf, for så vidt som det attesterer, at indehaveren besidder en ekstra kvalifikation (jf. i denne retning dom af 31.3.1993, sag C-19/92, Krauss, Sml. I, s. 1663, præmis 18-23, og af 9.9.2003, sag C-285/01, Burbaud, Sml. I, s. 8219, præmis 47-53).
62

På grundlag af det anførte skal det andet og det tredje spørgsmål, der er forelagt i sag C-350/06 — og hvad angår det tredje spørgsmål, for så vidt det de vedrører en finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er holdt — samt det andet spørgsmål, der er forelagt i sag C-520/06, besvares med, at artikel 7, stk. 2, i direktiv 2003/88 skal fortolkes således, at den er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis, hvorefter der ikke ved arbejdsforholdets ophør udbetales nogen finansiel godtgørelse for årlig betalt ferie, som ikke er holdt, til en arbejdstager, som har haft sygeorlov inden for hele eller en del af referenceperioden og/eller overførselsperioden, og som derfor ikke har kunnet gøre brug af sin ret til årlig betalt ferie. Også beregningen af denne finansielle godtgørelse skal foretages på grundlag af arbejdstagerens normale løn, som han fortsat skal have udbetalt under den hvileperiode, som svarer til den årlige betalte ferie.
40

På denne baggrund har Szegedi Ítélőtábla, idet retten finder, at løsningen af den tvist, som er indbragt for den, afhænger af en fortolkning af fællesskabsretten, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Kan en ret i anden instans, som skal træffe afgørelse i en appelsag anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af en handelsret (»cégbíróság«) i en sag om ændring af indførsler [om et selskab] i et register, indgive anmodning om en præjudiciel afgørelse i medfør af artikel 234 EF, når hverken proceduren for handelsretten eller proceduren for appelretten har karakter af en kontradiktorisk procedure? 2) Såfremt den pågældende ret i anden instans er omfattet af begrebet en ret, som er beføjet til at forelægge præjudicielle spørgsmål i medfør af artikel 234 EF, skal denne ret i anden instans da anses for en ret, der træffer afgørelse som øverste instans, og som derfor i henhold til artikel 234 EF har pligt til at forelægge Domstolen spørgsmål, der rejses vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten? 3) For så vidt som forelæggelseskendelser i medfør af en national retsforskrift kan kæres i overensstemmelse med bestemmelser i national ret, begrænser eller kan en sådan retsforskrift da begrænse de ungarske retters beføjelse til at forelægge præjudicielle spørgsmål — som umiddelbart følger af artikel 234 EF — når den overordnede ret, såfremt et kæremål rejses, kan ændre [denne kendelse], kende anmodningen om en præjudiciel afgørelse ugyldig og pålægge den ret, som har afsagt [nævnte kendelse], at genoptage retsforhandlingerne i den nationale sag, som er blevet udsat? 4) a) Når et selskab, som er stiftet i Ungarn i overensstemmelse med ungarsk selskabsret og registreret i det ungarske handelsregister, ønsker at forlægge sit hjemsted til en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater, er der da tale om et område, som er reguleret af fællesskabsretten, eller er det — når lovgivningerne ikke er harmoniseret — alene national ret, som finder anvendelse? b) Kan et ungarsk selskab anmode om forlæggelse af sit hjemsted til en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater under direkte påberåbelse af fællesskabsretten (artikel 43 EF og 48 EF)? Kan fraflytningsstaten eller værtsstaten, hvis svaret er bekræftende, stille betingelser for eller kræve indhentelse af tilladelse til forlæggelsen af selskabets hjemsted? c) Skal artikel 43 EF og 48 EF fortolkes således, at en national lovgivning eller praksis, som indebærer, at erhvervsdrivende selskaber hvad angår udøvelsen af de rettigheder, som er tillagt sådanne selskaber, behandles forskelligt, afhængigt af i hvilken medlemsstat selskabet har hjemsted, er uforenelig med fællesskabsretten? [d] Skal artikel 43 EF og 48 EF fortolkes således, at en national lovgivning eller praksis, som forhindrer et […] selskab [som er etableret i den pågældende medlemsstat] i at forlægge sit hjemsted til en anden [medlemsstat], er uforenelig med fællesskabsretten?«
6

LSA’s artikel 159 bestemmer: »1. Såfremt selskabets interesse kræver det, kan generalforsamlingen i forbindelse med beslutning om kapitalforhøjelse vedtage en fuldstændig eller delvis ophævelse af fortegningsretten. For at vedtagelsen, som skal overholde bestemmelserne i artikel 144, kan være gyldig, kræves der ubetinget følgende: […] b) På tidspunktet for indkaldelse til generalforsamling skal der i henhold til artikel 144, stk. 1, litra c), gives aktionærerne adgang til en af ledelsen udarbejdet indstilling, hvori den i detaljer begrunder forslaget om og arten af nyemission med angivelse af de personer, aktierne skal overdrages til, samt en beretning, udarbejdet på ledelsens ansvar af en revisor, som er forskellig fra selskabets revisor og udpeget til dette formål af handelsregisterkontoret, omhandlende den passende værdi af selskabets aktier, den teoretiske værdi af de fortegningsrettigheder, som der er stillet forslag om at ophæve, og nøjagtigheden af oplysningerne i ledelsens indstilling. c) Den pålydende værdi af de aktier, der skal udstedes, eventuelt med tillæg af et udstedelsesgebyr, skal svare til den passende værdi, der fremgår af den i litra b) nævnte revisorberetning. Når det drejer sig om et børsnoteret selskab, skal der ved passende værdi forstås den markedsværdi, der kan fastsættes ud fra børsnoteringen, således at denne skal lægges til grund, medmindre andet kan bevises. Som en afvigelse herfra kan generalforsamlingen i børsnoterede selskaber, så snart den har modtaget ledelsens indstilling og revisorberetningen i henhold til litra b), i hvilke aktiernes nettoværdi skal være angivet, beslutte at udstede nye aktier til en hvilken som helst kurs, under forudsætning af at denne kurs er højere end den nettoværdi, som fremgår af revisorberetningen. Generalforsamlingen kan også nøjes med at fastlægge proceduren for kursens fastsættelse. […] […]«
2

Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 3288/94 af 22. december 1994 (EFT L 349, s. 83, herefter »forordning nr. 40/94«), bestemmer i artikel 8 med overskriften »Relative hindringer for registrering«: »1. Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering: […] b) såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre mærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre mærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke. 2. Ved »ældre varemærker« efter stk. 1 forstås: a) varemærker af følgende kategorier, hvis ansøgningsdato ligger før datoen for EF-varemærkeansøgningen, i givet fald under hensyntagen til den prioritet, der gøres gældende til støtte for disse mærker: i) EF-varemærker […] c) varemærker, som på tidspunktet for ansøgningen om registrering som EF-varemærke eller i givet fald på tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen, er vitterlig kendt i en medlemsstat i den i artikel 6b i Pariserkonventionen angivne betydning. […] 5. Hvis indehaveren af et ældre varemærke efter stk. 2 rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, ligeledes udelukket fra registrering, hvis det er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og det søges registreret for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke det ældre varemærke er registreret, når der, hvis det drejer sig om et ældre EF-varemærke, er tale om et i Fællesskabet velkendt varemærke, og der, hvis det drejer sig om et ældre nationalt varemærke, er tale om et i den pågældende medlemsstat velkendt varemærke, og brugen af det varemærke, der søges registreret, uden rimelig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé.«
2

Artikel 3 i direktiv 2000/35 med overskriften »Morarenter i tilfælde af forsinket betaling« bestemmer: »1. Medlemsstaterne sikrer følgende: a) Morarenter som omhandlet i litra d) betales fra dagen efter sidste rettidige betalingsdag eller efter udløbet af betalingsfristen som fastsat i aftalen. b) Hvis der ikke er aftalt en sidste rettidig betalingsdag eller betalingsfrist, skal der automatisk betales morarenter, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse: i) fra 30 dage efter skyldnerens modtagelse af en faktura, eller en tilsvarende betalingsanmodning, eller ii) fra 30 dage efter den dato, hvor varerne eller tjenesteydelserne er modtaget, hvis det er usikkert, på hvilken dato fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning er modtaget, eller iii) fra 30 dage efter at varerne eller tjenesteydelserne er modtaget, hvis skyldneren modtager fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning tidligere end varerne eller tjenesteydelserne, eller iv) fra 30 dage efter datoen for godkendelse eller kontrol, hvis lovgivningen eller aftalen indeholder krav om en godkendelses- eller kontrolprocedure, hvorved varernes eller tjenesteydelsens overensstemmelse med aftalen skal konstateres, og skyldneren modtager fakturaen eller den tilsvarende betalingsanmodning inden eller på den dato, hvor denne godkendelse eller kontrol finder sted. […] 2. For bestemte kategorier af aftaler, som defineres i den nationale lovgivning, kan medlemsstaterne fastsætte fristen, efter hvilken der skal betales morarenter, til højst 60 dage, hvis de sikrer, at aftalens parter ikke aftaler en længere frist, eller hvis de fastsætter en ufravigelig rentesats, der er væsentligt højere end den lovbestemte sats. 3. Medlemsstaterne træffer bestemmelse om, at aftalen vedrørende betalingsdagen eller følgerne af forsinket betaling, der ikke er i overensstemmelse med stk. 1, litra b)-d), og stk. 2, enten ikke er bindende eller giver grundlag for krav om skadeserstatning, hvis aftalen, når alle sagens omstændigheder, herunder god handelspraksis og produktets art, tages i betragtning, er klart urimelig over for kreditor. Ved afgørelsen af, om en aftale er klart urimelig over for kreditor, tages der bl.a. hensyn til, om skyldneren har en objektiv grund til at fravige bestemmelserne i stk. 1, litra b)-d), og stk. 2. Hvis en sådan aftale fastslås at være klart urimelig, finder de lovbestemte vilkår anvendelse, medmindre de nationale domstole fastsætter andre og rimelige betingelser. 4. Medlemsstaterne sikrer, at der i kreditorernes og konkurrenternes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af klart urimelige kontraktvilkår i den i stk. 3 omhandlede betydning til ophør. […]«