ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12.

Den forelæggende ret hælder tydeligt til den opfattelse, at der foreligger et tilfælde af force majeure. Den finder en besvarelse af følgende spørgsmål nødvendig for, at den kan afgøre tvisten: »1) Foreligger der et tilfælde af force majeure efter artikel 22, stk. 4, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 262/79 om salg til nedsat pris af smør beregnet til fremstilling af konditorvarer, konsumis og andre levnedsmiddelprodukter (EFT L 41, s. 1), såfremt a) overskridelsen af bevisfristen skyldes, at forvaltningsmyndighederne i en anden medlemsstat har kontrolleret, at anvendelsen er i overensstemmelse med forordningen, har bekræftet kontroleksemplaret og returneret dette til afgangstoldstedet eller det centrale kontor så sent, at den frist på otte måneder, der ved forordningen er indrømmet forvaltningsmyndighederne til at bekræfte, at forarbejdning er sket, klart er overskredet, og b) repræsentanten for det eksportfirma, som køberen af interventionsvaren har overdraget afviklingen, som har hjemsted i denne anden medlemsstat, fra ca. otte måneder før bevisfristens udløb gentagne gange og til dels ugentligt har anmodet om bekræftelse af, at anvendelsen er i overensstemmelse med forordningen samt om, at kontroleksemplaret tilbagesendes, og c) køberen af interventionsvaren har undladt, som nærmere anført i artikel 14 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1687/76 af 30. juni 1976 (EFT L190, s. 1), at anmode om bevismæssig ligestilling med andre bevisdokumenter, efter at kontroleksemplaret ikke inden for en frist på tre måneder fra udløbet af den for gennemførelsen af den pågældende transaktion fastsatte tidsfrist var tilbagesendt til afgangstoldstedet eller det centrale kontor? Såfremt spørgsmål 1) besvares benægtende: 2) Skal artikel 22, stk. 4, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 262/79 af 12. februar 1979 om salg til nedsat pris af smør beregnet til fremstilling af konditorvarer, konsumis og andre levnedsmiddelprodukter (EFT L 41, s. 1) da anses for ugyldig, i det omfang bestemmelsen, bortset fra force majeure, ligeledes foreskriver, at forarbejdningssikkerheden fortabes, såfremt manglende overholdelse af bevisfristen skyldes omstændigheder, der ikke kan tilregnes tilslagsmodtageren?«
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

GIUSEPPE TESAURO

fremsat den 3. februar 1993 ( *1 )

Hr. præsident,

De herrer dommere,

Det søgsmål, der er den foreliggende sags genstand, angår Forbundsrepublikken Tysklands manglende opfyldelse af Domstolens dom af 17. september 1987 i sag 412/85 ( 1 ).

Den tyske regering benægter ikke det traktatbrud, den beskyldes for at have begået, og har blot anført, at de lovændringer, der er nødvendige med henblik på fuld opfyldelse af den nævnte dom, nu foreligger og forventes at træde i kraft om kort tid.

Under disse omstændigheder foreslår jeg Domstolen at tage sagsøgers påstand til følge og at tilpligte den sagsøgte stat at afholde sagens omkostninger.

( *1 ) – Originalsprog: italiensk.

( 1 ) – Sag 412/85, Kommissionen mod Tyskland. Sml. s. 3503.
10.

Jeg ser ingen grund til at fravige Domstolens hidtidige praksis under de omstændigheder, INAMI nævner. Der er intet i denne sag, der kan begrunde et andet resultat end det, Domstolen er nået frem til i tidligere sager, særlig i Ravida-sagen og Cassamali-sagen. I mit forslag til afgørelse i sidstnævnte sag fremsatte jeg følgende bemærkninger (punkt 12): »Ordningen ifølge artikel 51 i forordning nr. 1408/71 medfører, at der skal foretages en sondring mellem to forhold: a) ændringer som følge af indeksregulering og b) ændringer som følge af ændringer af beregningsmetoden. I sidstnævnte tilfælde skal der foretages en fuldstændig, fornyet beregning. I førstnævnte tilfælde lægges en bestemt procentdel eller et bestemt beløb til de hidtil udbetalte ydelser, og bortset fra denne ændring sker der ikke nogen fornyet beregning. Der findes ikke ifølge artikel 51 en tredje mulighed, hvorefter der kan tages hensyn til en stigning som følge af indeksregulering i én medlemsstat ved anvendelsen af en national antikumulationsregel i en anden medlemsstat. Artikel 51, stk. 1, opstiller et princip om, at sociale sikringsydelser er undergivet en ’uafhængig’ udvikling. Når ydelserne én gang er blevet fastsat efter artikel 46, udvikler de sig autonomt i hver af de berørte medlemsstater; en ændring i én medlemsstat påvirker ikke den ydelse, der udredes af den anden stat. Artikel 51, stk. 2, indeholder en undtagelse fra dette princip i tilfælde af, at beregningsmetoden for ydelserne ændres. Denne undtagelse er nødvendig, fordi virkningen af sådanne ændringer kunne stille de pågældende i en situation, hvor en anden beregningsmåde ville være mere fordelagtig for den pågældende. I denne henseende skal jeg erindre om, at artikel 46 ifølge Domstolens faste praksis er blevet fortolket således, at den pågældende er berettiget til, enten at den nationale lovgivning i sin helhed — eller fællesskabsreglerne som helhed — finder anvendelse for hans vedkommende, herunder de respektive antikumulationsregler i disse regelsæt, alt efter hvilket af disse der er mest fordelagtigt (jf. f.eks. sag C-22/77, FNROM mod Mura, Smi. 1977, s. 1699). Det er usandsynligt, at de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 51, stk. 1, dvs. ændringer i ydelser som følge af stigning i leveomkostningerne eller i lønniveauet, kan påvirke resultatet af denne sammenligning mellem de to alternativer.«
5.

Efter en forhøjelse af Milazzo's italienske pension som følge af pristalsregulering besluttede ONPTS at beregne hendes garanterede indkomst på ny. Ved en afgørelse, som blev meddelt Milazzo den 6. marts 1984, fik hun at vide, at hendes garanterede indkomst pr. april 1984 ville blive nedsat med 4818 BFR om måneden. Det skal bemærkes, at denne væsentlige nedsættelse beroede på en usædvanlig stor stigning i hendes italienske pension, som øjensynligt skyldtes de italienske bestemmelser om pristalsregulering. ONPTS' afgørelse om at nedsætte Milazzo's garanterede indkomst blev ophævet i en sag anlagt af Milazzo for Tribunal du travail de Liège, som blev fortsat efter hendes død af indstævnte. Dommen blev i det væsentlige stadfæstet af Cour du travail, Liège, i dennes dom af 3. februar 1989. Heri fastslog Cour du travail, at ONPTS skulle udbetale og pristalsregulere den garanterede indkomst i overensstemmelse med forordningens artikel 46 uden hensyntagen til de ændringer i den italienske pension, som skyldes udviklingen i leveomkostningerne. På dette grundlag pålagde Cour du travail ONPTS at betale sagsøgte den endnu ikke betalte garanterede indkomst for perioden fra den 1. april 1984 til den 26. august 1984, datoen for Milazzo's død. ONP indbragte Cour du travails dom for Cour de cassation, som har forelagt Domstolen følgende spørgsmål: »Skal artikel 46 og 51 i forordning (EØF) nr. 1408/71 fortolkes således, at de finder anvendelse i tilfælde af samtidig udbetaling af en alderdomsydelse, som er fastsat i henhold til lovgivningen i én medlemsstat, og en supplerende ydelse til en alderdomsydelse til en arbejdstager, som sikrer en ældre person en indkomst, der er uafhængig af længden af forsikringsperioderne og er fastsat i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, og kan en sådan anvendelse af de pågældende artilder medføre, at vandrende arbejdstagere stilles bedre end andre arbejdstagere, selv om artikel 3, stk. 1, i nævnte forordning foreskriver ligebehandling af alle medlemsstaternes statsborgere?«
45.

I Töpfer-sagen ( 30 ) var et parti hvede afskibet fra Danmark med henblik på levering i Forbundsrepublikken Tyskland. Eksportøren havde planlagt undervejs at lægge til i Storbritannien med det ene formål at få udbetalt tiltrædelsesudligningsbeløbet, idet priserne i denne nye medlemsstat var lavere. Domstolen har fastslået: »... at der ved eksport af landbrugsprodukter til en ny medlemsstat fra en medlemsstat med højere priser ikke kan kræves udbetalt tiltrædelsesudligningsbeløb, hvis produkterne ikke efter opfyldelsen af toldformaliteterne i den medlemsstat, som over for de kompetente myndigheder i eksportmedlemsstaten er angivet som bestemmelsesstat, reelt er bragt i handelen på denne stats marked« ( 31 ).
I Baden-Württemberg er »Gesetz über die Führung akademischer Grade«, en rigslov fra 1939, stadig gældende ret. Ifølge denne lov kræves der en tilladelse til at anvende en akademisk titel; overtrædelse af pligten til at indhente tilladelse straffes med friheds- eller bødestraf. Pligten til at indhente tilladelse gælder såvel for tyske statsborgere, som — bortset fra begrænsede undtagelser — for udlændinge, der stammer fra et andet EF-medlemsland eller et land uden for Fællesskaberne. Tilladelsen meddeles af ministeriet i hvert enkelt tilfælde. Den kan også meddeles generelt for akademiske titler fra visse udenlandske læreanstalter. På tidspunktet for forelæggelsen af det præjudicielle spørgsmål forelå en sådan generel tilladelse for franske og nederlandske akademiske titler, men ikke for titler erhvervet i Det Forenede Kongerige ( 3 ).

Jeg henviser til retsmøderapporten med hensyn til en fuldstændig sagsfremstilling og de relevante retsforskrifter for denne retssag. Jeg vil særligt henlede opmærksomheden på ét punkt, fordi dets betydning er afgørende for svaret på det præjudicielle spørgsmål. Som det følger af dette spørgsmål (se punkt 5 nedenfor), drejer det sig ikke i hovedsagen om at afgøre, om en LL. M.-titel som den, Kraus har erhvervet ved Edinburgh Universitet, giver adgang til det ene eller det andet lovregulerede juridiske erhverv i Tyskland, nærmere bestemt i Baden-Württemberg. Det drejer sig udelukkende om, hvorvidt Kraus i Baden-Württemberg uden tilladelse må anvende sin akademiske titel i et erhverv og uden for et sådant.
I den anfægtede doms præmis 66 sondrer Retten med hensyn til karakteren af den retslige efterprøvelse indledningsvis mellem betingelserne i stillingsopslaget og den i vedtægtens artikel 45 omhandlede sammenligning af ansøgernes fortjenester. Denne sondring er i overensstemmelse med Domstolens praksis. Siden dommen i sagen Grassi mod Rådet har det således været fast retspraksis, at

»selv om ansættelsesmyndigheden har en skønsmargen ved sammenligningen af ansøgernes kvalifikationer og udtalelser om dem og i særlig grad kan udøve dette skøn med henblik på den ledige stilling, skal det dog ske inden for de rammer, den selv har opstillet ved stillings opslaget« ( 1 ).

Det fremgår af denne retspraksis, at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af fortjenesterne for de ansøgere, som opfylder de objektive minimumskrav, har et vidt skøn. Retten udtaler i den anfægtede doms præmis 69, at Fællesskabets retsinstansers kompetence på dette område må være begrænset til, om administrationen på baggrund af den fulgte fremgangsmåde og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for grænser, som ikke kan anfægtes, og ikke har anvendt sine beføjelser åbenbart fejlagtigt. Retten har på dette punkt henvist til dommen i sagen Vaysse mod Kommissionen ( 2 ).

Som det fremgår af citatet ovenfor, er ansættelsesmyndigheden med hensyn til de kvalifikationer, der kræves i henhold til stillingsopslaget, derimod retligt bundet af den ramme, den selv har opstillet. Stillingsopslagets væsentlige rolle er således »at underrette interesserede så nøjagtigt som muligt om de betingelser, de skal opfylde ved besættelsen af den pågældende stilling for at bringe dem i stand til at bedømme, om det har noget formål for dem at indgive en ansøgning« ( 3 ).
Artikel 20, stk. 2, bestemmer som nævnt, at »produktet anses for indført, når toldformaliteterne ved overgang til fri omsætning i tredjelandet er afsluttet«, og det er derfor naturligt, at de i stk. 3 nævnte tolddokumenter udgør de primære bevismidler for disse formaliteters afslutning.

De i stk. 4 nævnte dokumenter får betydning, hvis tolddokumentet eller fortoldningsattesten ikke kan fremlægges, eller, som nævnt, hvis disse dokumenter findes utilstrækkelige. Der er efter min mening hverken i forordningens tekst eller i Dimexdommen holdepunkter for, som hævdet af det tyske selskab, at tillægge fortoldningsattesten en sådan bevisværdi, at det, når der er fremlagt en fortoldningsattest, under alle omstændigheder må påhvile myndighederne at føre bevis for, at varen ikke er indført.

En sådan retstilstand vil være i strid med formålet med de differentierede restitutioner, nemlig at åbne og fastholde markederne i de pågældende lande for indførsler fra Fællesskabet.

Domstolen har i præmis 16 i Dimexdommen udtalt:

»Det fremgår af det anførte, at det i betragtning af formålene med den differenterede restitutionsordning er væsentligt, at de produkter, som modtager støtte i form af en restitution, også virkelig når frem til markedet i bestemmelseslandet og bringes i omsætning dér.«

Fremlæggelse af fortoldningsattesten vil ganske vist under normale omstændigheder være et tilstrækkeligt grundlag for en formodning om, at varerne er indført i fællesskabsreglernes forstand, men det er også sikkert, når henses til indholdet af begrebet »indførsel«, at der meget vel kan foreligge omstændigheder, der på trods af udstedelsen af fortoldningsattesten viser, at der ikke er sket indførsel i fællesskabsreglernes forstand. Den formodning for indførsel, der normalt skabes ved hjælp af fortoldningsattesten, vil derfor kun gælde, når der ikke er opstået begrundet tvivl om, hvorvidt varerne virkelig har fået adgang til markedet i bestemmelseslandet og er bragt i omsætning dér.

En sådan begrundet tvivl kan f.eks. meget vel anses at foreligge, hvis der foreligger dokumenter, der af den ret, som skal foretage bevisbedømmelsen, forstås således, at varerne i sundhedsmæssig henseende ikke er fundet acceptable af importstatens myndigheder, og hvis det kan lægges til grund, at varerne rent faktisk er ført tilbage til Fællesskabet.
Den italienske regering har gjort gældende, at arbejdet med opførsel af et lavinedige i »Alpe Gallina« nødvendigvis måtte påbegyndes i september 1988, og at dette gjorde det umuligt at respektere direktivets krav om offentliggørelse af en udbudsbekendtgørelse.

Den italienske regering har forklaret, at man var nødt til at begynde arbejdet senest i september, hvis man inden vinterens komme skulle kunne nå at konstruere en så tilstrækkelig del af lavinediget, som var nødvendig med henblik på i løbet af vinteren 1988/89 at kunne »indsamle oplysninger om vindforholdene mellem siderne 2030 og 2400 og om bevægelserne i snelagene, efter at hele arbejdet var afsluttet«. Indsamling af disse oplysninger var en forudsætning for gennemførelse af projektet, og den italienske regering har fremhævet, at såfremt denne første del af arbejdet måtte udskydes til efter vinteren 1988/89, ville hele projektet blive forsinket et år ( 4 ). Den italienske regering har i denne forbindelse oplyst, at der i perioden mellem den 21. september 1988, hvor arbejdet blev påbegyndt ( 5 ), og den 4. november 1988, hvor arbejdet måtte indstilles på grund af vinteren, blev udført arbejder svarende til 28% af værdien af det samlede projekt ( 6 ).

Den italienske regering har endvidere forklaret, at det først var ved fremkomsten af en rapport af 9. juni 1988 fra det italienske Miljøministeriums Geologiske Tjeneste, at man indså, i hvor høj grad det hastede med at få opført et lavinedige i »Alpe Gallina«. Ifølge den italienske regering følger det af rapporten, at særlige, hidtil upåagtede geologiske forhold i det pågældende område bevirker, at risikoen for laviner i høj grad er sandsynlig, konkret og overhængende, og at nævnte tjeneste anbefaler »hasteforanstaltninger«. Den italienske regering har anført, at man indtil den 9. juni 1988 vurderede, at der alene var en generel fare for laviner i »Alpe Gallina«, og at det ikke før fremkomsten af dette resultat af den første geologiske undersøgelse i området kunne forudses, at der var tale om en fare af konkret og overhængende karakter.

På denne baggrund har den italienske regering gjort gældende, at der i overensstemmelse med betingelserne herom i direktivets artikel 9, litra d), forelå såvel tvingende grunde af uopsættelig karakter som en begivenhed, som de ordregivende myndigheder ikke har kunnet forudse, og at det i perioden mellem den 10. juni 1988, hvor rapporten blev fremlagt, og september 1988, hvor arbejdet nødvendigvis måtte påbegyndes, ikke var muligt at gennemføre en offentliggørelsesprocedure i overensstemmelse med direktivet.
Dette resultat støttes navnlig af det faktum, at det efter forordningens tilblivelseshistorie og dens formål er utvivlsomt, at de pågældende kuglebøsninger ikke skulle pålægges antidumpingtold. De var ikke omfattet af den undersøgelse af det relevante marked, der efter gældende regler nødvendigvis skal foretages for, at det kan fastslås, at der er tale om en »dumpingvare«, og at der i givet fald kan pålægges dumpingtold ( 5 ). Kommissionen, som foretog undersøgelsen af det her omhandlede marked for kuglelejer, har oplyst, at antidumpingproceduren ikke omfattede kuglebøsninger, som er både funktionelt og konstruktivt forskellige fra kuglelejer, der roterer radialt.

Resultatet støttes også, som anført af Kommissionen og Rådet, af, at artikel 1 i dumpingforordningen henviser til »dumpingvarens« diameter. Det giver kun mening at tale om diameter, såfremt varen har en radial bevægelsesretning, hvad kuglebøsninger ikke nødvendigvis har. Selv om kuglebøsninger, der kan bevæges lineært, også fremstilles og anvendes i radial form, skulle der have været medtaget et yderligere beskrivende element, såfremt forordningen kun skulle finde anvendelse på denne type kuglebøsninger og ikke også på kuglebøsninger i andre udformninger.
I medfør af artikel 12, stk. 1, i multifiber-arrangementet vedrører denne regulering kun tekstilvarer »af bomuld, uld, regenererede og syntetiske fibre, eller blandinger af ovennævnte fibre« ( 5 ). De omtvistede varer under denne sag, nemlig herrevindjakker af hør, henhører således ikke under dette arrangement. De kan herefter ikke anses for at henhøre under bilag I, men synes snarere at falde ind under bilag II, hvori, som nævnt, er anført de tekstilvarer, der ikke er omfattet af multifiberarrangementet.

Det ovenfor anførte modsiges unægtelig af, at Nimexe-nummer 61.01-32 er anført i bilag I under kategori 21 uden forbehold ( 6 ). Dette nummer omfatter imidlertid ifølge Kommissionens ovennævnte forordning nr. 3529/84 ( 7 )»parca-coats, anorakker ... o.lign.« af »andre tekstilmaterialer« end kemofibre eller bomuld. I bilag II er derimod hverken Nimexe-nummeret 61.01-32 eller den tilsvarende varebeskrivelse nævnt. Under kategori 161 er ganske vist under den generelle overskrift »Yderbeklædningsgenstande« anført nogle andre numre ( 8 ), men ikke nummer 61.01-32.
10.

Det ville vel have været ønskeligt, om den nationale ret i sin forelæggelsesdom klarere havde redegjort for formålene med de forelagte spørgsmål og den sammenhæng, hvori de indgår. Som Domstolen allerede har tilkendegivet, tjener de oplysninger, der gives i forelæggelsesbeslutningerne, ikke blot til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men »også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre interesserede parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i statutten for Domstolen« ( 7 ). Alene forelæggelsesbeslutningen tilstilles medlemsstaterne og de øvrige berørte parter i medfør af ovennævnte bestemmelse. Den ret til at afgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser, som denne bestemmelse hjemler, kan kun udøves, dersom indholdet og rækkevidden af de stillede spørgsmål fremgår med tilstrækkelig klarhed af forelæggelsesbeslutningen. Efter min opfattelse opfylder den foreliggende forelæggelsesdom dog disse krav. Forbundsrepublikken Tysklands regering har ganske vist meddelt, at den var ude af stand til at tage stilling til sagen, fordi dommen ikke i sig selv var forståelig. Man kan hertil svare, at forelæggelsesdommen — omend den er uhyre koncis og lakonisk — angiver de forhold, som er væsentlige for forståelsen af de forelagte spørgsmål ( 8 ).
3.

Ifølge Domstolens faste praksis kan en rent administrativ praksis ikke anses for en gyldig opfyldelse af de forpligtelser, der påhviler de medlemsstater, til hvem direktiver er rettet ( 2 ). Sådanne former for praksis kan nemlig ændres efter forvaltningens forgodtbefindende og offentliggøres heller ikke tilstrækkeligt. Yderligere er de ikke bindende efter deres beskaffenhed. Ved administrativ praksis må ligeledes forstås interne skrivelser og cirkulærer ( 3 ). Ifølge Domstolens faste praksis kræver gennemførelse af et direktiv i intern ret ikke nødvendigvis en udtrykkelig og ordret gengivelse af dets bestemmelser i en udtrykkeligt vedtaget og særlig lov, og det kan alt efter sit indhold være opfyldt i en almindelig retlig sammenhæng. Det er imidlertid en betingelse herfor, at denne almindelige sammenhæng effektivt sikrer gennemførelsen af direktivet på en tilstrækkelig klar og nøjagtig måde, således at de af direktivet omfattede personer i det omfang, det ved direktivet tilsigtes at skabe rettigheder for private, sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder og i givet fald til at håndhæve disse ved de nationale domstole ( 4 ). For at sikre, at direktiverne retligt og ikke blot faktisk anvendes fuldt ud, skal medlemsstaterne nemlig skabe en præcis lovramme for det pågældende område ( 5 ).
M. Grana-Novoa har spansk statsborgerskab. I Spanien har hun aldrig udøvet beskæftigelse, hvor hun har været omfattet af en tvungen forsikring. Fra december 1970 til juni 1975 arbejdede hun i Schweiz, hvor hun var omfattet af en tvungen forsikring. I november 1976 tog hun til Forbundsrepublikken Tyskland, hvor hun var beskæftiget fra februar 1979 til oktober 1982 (i alt 44 måneder) og som arbejdstager var omfattet af en tvungen forsikring. Siden da har hun været uarbejdsdygtig. Efter at en læge havde fastslået, at hun led af en form for encephalomyelitis disseminata med overvejende cerebral lokalisering, indgav hun den 10. august 1983 en ansøgning om invalidepension til Landesversicherungsanstalt Hessen (herefter benævnt »LVA Hessen«). Ved afgørelse af 11. november 1983 afviste sidstnævnte ansøgningen, idet det anførtes, at selv om M. Grana-Novoa havde været uarbejdsdygtig siden den 25. august 1983, var karenstiden endnu ikke udstået. Den tyske socialsikringslov (navnlig artikel 1247 i Reichsversicherungsordnung) stiller nemlig som betingelse for en invalidepension, at den forsikrede har udstået en karenstid med en forsikringsperiode på 60 måneder inden uarbejdsdygtighedens indtræden, eller en forsikringsperiode på 240 måneder inden ansøgningen om en invalidepension indsendes.

M. Grana-Novoa's indbragte søgsmål til prøvelse af afgørelsen blev afvist den 18. marts 1985 af Sozialgcricht Frankfurt. Hendes appel af denne afgørelse til Hessisches Landessozialgericht blev ved dom af 17. marts 1989 også forkastet. Den 7. juni 1989 indgav hun revisionsanke til Bundessozialgericht. Hun gjorde heri bl.a. gældende, at den spansk-schweiziske overenskomst om social sikring var blevet tilsidesat. I henhold til overenskomstens artikel 9 skal Schweiz

behandle spanske og schweiziske statsborgere ens med hensyn til beregning af karenstid, hvorfor M. Grana-Novoa's forsikringsperioder burde anerkendes. Desuden påberåbte M. Grana-Novoa sig overenskomsten om social sikring af 4. december 1973 mellem Tyskland og Spanien ( 2 ). I henhold til denne overenskomst havde hun ret til at blive ligestillet med en tysk statsborger med hensyn til anvendelsen af overenskomsten om social sikring af 25. februar 1964 mellem Tyskland og Schweiz ( 3 ). Resultatet deraf ville være, at hun ville kunne sammenlægge de schweiziske og de tyske forsikringsperioder og dermed ville opfylde den efter tysk ret fastsatte karenstid.

Ved deldom af 28. august 1991 afviste Bundessozialgericht M. Grana-Novoa's revisionsanke med hensyn til perioden forud for den 31. december 1985 ( 4 ). For så vidt angår perioden efter den 1. januar 1986, datoen for Spaniens tiltræden til De Europæiske Fællesskaber, har Bundessozialgericht derimod udsat sagen og anmodet Domstolen om at træffe afgørelse om de forelagte præjudicielle spørgsmål.