Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – retsakt vedtaget på grundlag af EF-traktatens tredje del, afsnit IV

(Art. 267 TEUF)

2. EU-ret – forrang – modstridende national ret – uanvendelighed uden videre af eksisterende regler – en lavere rets forpligtelse til at efterkomme instruktioner fra en højere ret, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten – ikke tilladt

(Art. 267 TEUF)

3. Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – international kompetence til at indlede insolvensbehandling – retterne i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1)

4. Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – international kompetence til at indlede insolvensbehandling – retterne i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig – kriterier ved fastlæggelsen

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 1, andet punktum)

5. Retligt samarbejde i civile sager – insolvensbehandling – forordning nr. 1346/2000 – international kompetence til at indlede insolvensbehandling – sekundær insolvensbehandling

(Rådets forordning nr. 1346/2000, art. 3, stk. 2)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 267 TEUF har de retter, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler kan appelleres, fra den 1. december 2009 haft ret til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål, når der er tale om retsakter, der er vedtaget på grundlag af traktatens afsnit IV.

Henset til formålet om effektivt samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som tilstræbes med artikel 267 TEUF, samt princippet om procesbesvarelse, har Domstolen siden den 1. december 2009 været kompetent til at påkende en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en ret, hvis afgørelser efter national ret kan appelleres, også selv om anmodningen er indgivet før denne dato.

(jf. præmis 19 og 20)

2. EU-retten er til hinder for, at en national ret er bundet af en national procedureregel, hvorefter den pålægges at følge vurderinger, der er foretaget af en højere national ret, når det fremgår, at de vurderinger, som denne højere ret har foretaget, ikke er i overensstemmelse med EU-retten som fortolket af Domstolen.

For det første kan den omstændighed, at der foreligger en national procedureregel, hvorefter retter, der ikke træffer afgørelse i sidste instans, er pålagt at følge vurderinger, der er foretaget af en højere ret, ikke rejse tvivl om den adgang, som de nationale retter, der ikke træffer afgørelse i sidste instans, har til at forelægge Domstolen en præjudiciel anmodning, når de er i tvivl om fortolkningen af EU-retten.

For det andet er en dom, som Domstolen har afsagt i en præjudiciel sag, bindende for den nationale ret ved afgørelsen af hovedsagen med hensyn til fortolkningen eller gyldigheden af retsakter vedtaget af Unionens institutioner.

En national ret, som inden for rammerne af sin kompetence skal anvende EU-rettens bestemmelser, er desuden forpligtet til at sikre den fulde virkning af disse bestemmelser og skal om fornødent af egen drift undlade at anvende enhver modstående national bestemmelse, uden at den behøver at anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne nationale bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved ethvert andet forfatningsmæssigt middel.

(jf. præmis 35, 36, 38 og 39 samt domskonkl. 1)

3. Begrebet »centret for skyldnerens hovedinteresser« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs skal fortolkes i henhold til EU-retten.

Der er nemlig tale om et for forordningen særegent begreb, som derfor skal fortolkes ensartet og uafhængigt af de nationale lovgivninger.

(jf. præmis 43 og 44 samt domskonkl. 2)

4. Med henblik på fastlæggelsen af centret for et skyldnerselskabs hovedinteresser skal artikel 3, stk. 1, andet punktum, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs fortolkes således, at der ved fastlæggelsen af centret for et skyldnerselskabs hovedinteresser gives forrang til selskabets hovedsæde, således som dette kan fastslås ved omstændigheder, der er objektive og identificerbare for tredjemand. I tilfælde, hvor et selskabs ledelses- og tilsynsorganer befinder sig samme sted som selskabets vedtægtsmæssige hjemsted, og hvor selskabets forvaltningsbeslutninger træffes på dette sted, således at det er identificerbart for tredjemand, kan denne bestemmelses formodning ikke tilbagevises. I tilfælde, hvor et selskabs hovedsæde ikke befinder sig samme sted som selskabets vedtægtsmæssige hjemsted, kan den omstændighed, at selskabet har aktiver, såsom aftaler vedrørende aktivernes finansielle udnyttelse i en anden medlemsstat end den, hvor selskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted, kun anses for omstændigheder, der er tilstrækkelige til at tilbagevise denne formodning, såfremt en helhedsvurdering af samtlige relevante omstændigheder gør det muligt at fastslå, således at det er identificerbart for tredjemand, at såvel selskabets faktiske ledelse og tilsyn som dets interesseforvaltning befinder sig i denne anden medlemsstat.

I tilfælde af, at et skyldnerselskabs vedtægtsmæssige hjemsted er blevet flyttet inden indgivelsen af en insolvensbegæring, formodes centret for dette selskabs hovedinteresser at være selskabets nye vedtægtsmæssige hjemsted.

(jf. præmis 59 og domskonkl. 3)

5. Begrebet »forretningssted« i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000 om konkurs, skal fortolkes således, at der kræves en struktur med et minimum af organisation og en vis stabilitet med henblik på udøvelsen af erhvervsmæssig virksomhed. Den blotte eksistens af enkeltstående aktiver eller bankkonti opfylder i princippet ikke denne definition.

(jf. præmis 64 og domskonkl. 4)