ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Dette bilags punkt 6 med overskriften »Brug af indtægter fra kapacitetsbegrænsninger« er affattet således:

»[…]

6.3. Indtægterne fra kapacitetsbegrænsninger skal deles af de involverede TSO’er på grundlag af kriterier, som de involverede TSO’er er nået til enighed om, og som er revideret af de respektive regulerende myndigheder.

6.4. TSO’erne skal på forhånd tydeligt gøre rede for den brug, de agter at gøre af alle indtægter fra kapacitetsbegrænsninger, som de måtte oppebære, og for den faktiske brug af disse indtægter. De regulerende myndigheder skal efterprøve, at denne brug er i overensstemmelse med denne forordning og disse retningslinjer, og at de samlede indtægter fra kapacitetsbegrænsninger, der oppebæres i forbindelse med fordeling af kapacitet på samkøringslinjerne, anvendes til et eller flere af de tre formål, der er fastlagt i artikel 16, stk. 6, i denne forordning.

[…]

6.6. Brugen af indtægterne fra kapacitetsbegrænsningerne til investeringer med henblik på at bevare eller forøge kapaciteten på samkøringslinjerne bør forbeholdes særlige på forhånd fastlagte projekter, som bidrager til at afhjælpe de foreliggende relevante kapacitetsbegrænsninger, og som også kan gennemføres inden for et rimeligt tidsrum, navnlig hvad angår godkendelsesprocessen.«
83

Selv om Retten henviste til de nævnte principper i den appellerede doms præmis 56 og i denne doms præmis 69 anførte, at den i den resterende del af denne dom ville foretage en helhedsvurdering af risikoen for forveksling, begrænsede den sig imidlertid i den nævnte doms præmis 70 og 71 til at anføre sine konstateringer vedrørende graden af det ældre varemærkes særpræg og vedrørende graden af lighed mellem de omtvistede varemærker og mellem de varer, der er omfattet af disse varemærker, og til på abstrakt vis at fastslå, at der ikke foreligger en risiko for forveksling i den relevante kundekreds’ bevidsthed, eftersom den omstændighed, at der er en – i det foreliggende tilfælde svag – visuel, fonetisk og begrebsmæssig lighed mellem de omtvistede varemærker, ikke, når der foreligger et ældre varemærke med en svag grad af særpræg, er tilstrækkelig til at fastslå, at der foreligger en sådan risiko for forveksling. Det er alene på dette grundlag, at Retten i den appellerede doms præmis 72 fastslog, at appelkammeret på trods af, at det havde begået de fejl, der er konstateret i denne doms præmis 62-69, med rette havde fastslået, at der ikke er en risiko for forveksling.
3

7., 9., 26., 28. og 47. betragtning til direktiv 2008/48 har følgende ordlyd: »(7) For at få et velfungerende indre marked for forbrugerkredit bragt i stand må der indføres en harmoniseret fællesskabsramme på en række centrale områder. […] […] (9) Fuldstændig harmonisering er nødvendig for at sikre, at alle forbrugere i Fællesskabet nyder samme høje grad af beskyttelse af deres interesser og for at skabe et ægte indre marked. Medlemsstaterne bør derfor ikke kunne bibeholde eller indføre andre bestemmelser på nationalt plan end dem, der er fastsat i dette direktiv. Sådanne restriktioner bør dog kun gælde på de områder, hvor der er fastsat harmoniserede bestemmelser i dette direktiv. Hvor der ikke findes harmoniserede bestemmelser, bør medlemsstaterne fortsat kunne bibeholde eller indføre national lovgivning. […] Et andet eksempel på denne mulighed for medlemsstaterne kunne være bibeholdelse eller indførelse af nationale bestemmelser om annullering af en aftale om køb af varer eller levering af tjenesteydelser, hvis forbrugeren udøver sin fortrydelsesret i forbindelse med kreditaftalen. […] […] (26) […] På et ekspanderende kreditmarked er det navnlig vigtigt, at kreditgivere ikke giver sig af med uansvarlig kreditgivning eller giver kredit uden forudgående vurdering af kreditværdighed, og medlemsstaterne bør udføre den nødvendige overvågning for at undgå sådan adfærd og fastsætte foranstaltninger med henblik på over for kreditgivere at have sanktioner, der gælder, hvis det sker. […] [K]reditgivere [bør] bære ansvaret for at kontrollere den enkelte forbrugers kreditværdighed. De bør med henblik herpå kunne anvende ikke blot oplysninger, som forbrugeren har givet i forbindelse med forberedelsen af den pågældende kreditaftale, men også oplysninger, der er givet under et længerevarende forretningsforhold. Medlemsstaternes myndigheder vil også kunne udstede instrukser og passende retningslinjer for kreditgiverne. Forbrugerne bør også udvise forsigtighed og overholde deres kontraktlige forpligtelser. […] (28) For at vurdere en forbrugers kreditværdighed bør kreditgiveren også søge i relevante databaser; de juridiske og faktiske omstændigheder kan nødvendiggøre søgninger i forskelligartet omfang. […] […] (47) Medlemsstaterne bør fastsætte sanktioner for overtrædelse af de nationale bestemmelser, der vedtages i medfør af dette direktiv, og sikre, at de iværksættes. Valget af sanktioner påhviler fortsat medlemsstaterne, men de fastsatte sanktioner bør være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.«
44

I det foreliggende tilfælde synes en forpligtelse til at betale et beløb svarende til værdien af de varer, som er blevet unddraget toldtilsyn, ikke at være forholdsmæssig, hvilket gælder uanset den omstændighed, at denne sanktion føjes til den sanktion, som er omhandlet i toldlovens artikel 234a, stk. 1. En sanktion, der beløber sig til et sådant beløb, går nemlig ud over grænserne for, hvad der er nødvendigt for navnlig at sikre, at varer under toldoplagsproceduren ikke unddrages toldtilsyn.
74

I det foreliggende tilfælde bemærkes, at bestemmelserne i strafferetsplejelovens kapitel 66b ifølge den polske regerings og Kommissionens bemærkninger udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser, hvorved juridiske personer pålægges bødestraffe på grund af begåelsen af en forseelse, for så vidt som intet er til hinder for en vid fortolkning af begrebet »gerningsmand«. Den polske regering er særligt af den opfattelse, at den manglende henvisning til et vedtægtsmæssigt hjemsted i dette kapitels bestemmelser ikke er en uovervindelig hindring for en sådan fortolkning. I denne henseende har den anført, at strafferetsplejelovens artikel 611ff, stk. 1, fastsætter, at kompetencen til at fuldbyrde en bødestraf ligeledes tilkommer retten i den retskreds, hvor »gerningsmanden« har ejendom eller indtægt, et kriterium, der er fuldt anvendeligt på juridiske personer.
86

Med det fjerde anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Rettens anerkendelse af Kommissionens kompetence til at træffe afgørelse om en foranstaltning, der havde været genstand for en retskraftig afgørelse fra en national ret, ligeledes udgør en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, for så vidt som der i det foreliggende tilfælde forløb mere end fem år fra vedtagelsen af den nationale afgørelse til Kommissionens vedtagelse af sin afgørelse. Der er tidligere taget hensyn til en sådan periode i Domstolens praksis med henblik på at vurdere en situation i forhold til dette princip. I den appellerede doms præmis 192 fastslog Retten med støtte i dom af 13. juni 2013, HGA m.fl. mod Kommissionen (C-630/11 P – C-633/11 P, EU:C:2013:387, præmis 134), at berettigede forventninger kun kan påberåbes, hvis anmeldelsespligten overholdes. Retten så i det foreliggende tilfælde bort fra den omstændighed, at denne anmeldelse var unødvendig, eftersom den omhandlede foranstaltning i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke udgjorde ny støtte. Der kan desuden fastlægges en forbindelse mellem princippet om retskraft og retssikkerhedsprincippet, der er en begrænsning for forpligtelsen til tilbagesøgning, som det fremgår af artikel 14 i forordning nr. 659/1999. Det er endvidere appellantens opfattelse, at selskabet kunne støtte en berettiget forventning på den omstændighed, at Consiglio di Stato (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) ikke havde fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål hvad angår den omhandlede foranstaltning. På denne baggrund er det appellantens opfattelse, at selskabet berettiget kunne forvente, at denne foranstaltning var lovlig, eftersom alle klagemuligheder var udtømt.
75

I denne henseende har Domstolen allerede i præmis 44 i dom af 5. oktober 2017, Wolf Oil mod EUIPO (C-437/16 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:737), fastslået, at betingelserne for, at der kan foretages en sådan opvejning, indgår i vurderingen af ligheden mellem de omtvistede tegn, efter at der er foretaget en vurdering af graden af ligheden på det visuelle, fonetiske og begrebsmæssige plan. Det skal imidlertid præciseres, at denne betingelse anses for at være uløseligt forbundet med det undtagelsestilfælde, hvor i det mindste et af de omtvistede tegn ud fra den relevante kundekreds’ synsvinkel har en klar og bestemt betydning, som denne kundekreds uden videre kan forstå. I overensstemmelse med den retspraksis, der er anført i nærværende doms foregående præmis, følger det heraf, at Retten kan tage helhedsvurderingen af risikoen for forveksling i betragtning med den begrundelse, at som følge af udprægede begrebsmæssige forskelle mellem de omtvistede tegn og den klare og bestemte betydning af mindst et af disse tegn, som den relevante kundekreds uden videre kan forstå, giver disse tegn et forskelligt helhedsindtryk, selv om der er visse ligheder mellem dem på det visuelle og fonetiske plan.
6

Artikel 43, stk. 1-3, i forordning nr. 40/94, der havde overskriften »Behandling af indsigelsen«, og hvis bestemmelser blev gengivet i artikel 42 i forordning nr. 207/2009, var affattet som følger: »1. Under behandlingen af indsigelsen opfordrer [kontoret] om fornødent parterne til inden for en af [kontoret] fastsat frist at udtale sig om meddelelser fra de øvrige parter eller fra [kontoret] selv. 2. På begæring af ansøgeren skal indehaveren af et ældre EF-varemærke, der har rejst indsigelse, godtgøre, at der inden for de seneste fem år forud for offentliggørelsen af EF-varemærkeansøgningen er gjort reel brug af det ældre EF-varemærke i Fællesskabet for de varer og tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for indsigelsen, eller at der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted, forudsat at det ældre EF-varemærke på dette tidspunkt har været registreret i mindst fem år. Godtgøres dette ikke, forkastes indsigelsen. Har det ældre EF-varemærke kun været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det ved behandlingen af indsigelsen kun som registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne. 3. Stk. 2 finder anvendelse på de i artikel 8, stk. 2, litra a), omhandlede ældre nationale varemærker, dog således at brug i den medlemsstat, hvor det ældre nationale varemærke er beskyttet, træder i stedet for brug i Fællesskabet.«
55

Det skal endvidere fremhæves, at nærværende sag adskiller sig fra den sag, der førte til dom af 5. februar 2014, Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C-385/12, EU:C:2014:47). Som det fremgår af nærværende doms præmis 34-36, vedrørte denne sidstnævnte dom den kombinerede anvendelse af stærkt progressive skattesatser på omsætningen og en regel om konsolidering af omsætningen for forbundne virksomheder, som havde medført, at afgiftspligtige personer, der tilhørte en selskabskoncern, blev beskattet på grundlag af en »fiktiv« omsætning. I denne henseende fastslog Domstolen nærmere bestemt i nævnte doms præmis 39-41, at hvis det måtte vise sig – på markedet for detailsalg fra forretninger i den pågældende medlemsstat – at de afgiftspligtige personer, der tilhører en selskabskoncern og er omfattet af det øverste trin for særafgiften, i de fleste tilfælde er »forbundne« i den nationale lovgivnings forstand med selskaber med hjemsted i andre medlemsstater, risikerer »anvendelsen af den stærkt progressive særafgiftssats på den samlede omsætning« under disse omstændigheder navnlig at ramme de afgiftspligtige personer, som er »forbundne« med sådanne selskaber, og er derfor udtryk for indirekte forskelsbehandling på grundlag af selskabers hjemsted som omhandlet i artikel 49 TEUF og 54 TEUF.
14

Procureur-generaal (anklagemyndigheden, Belgien) har kæret denne kendelse til hof van beroep te Gent (appeldomstolen i Gent, Belgien), som nærer tvivl om, hvilken affattelse af den udstedende medlemsstats lovgivning der er relevant med henblik på at tage stilling til, hvorvidt betingelsen om frihedsstraffens maksimale varighed på mindst tre år, der er fastsat i artikel 2, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584, er opfyldt. Det er dens opfattelse, at henset til straffelovens artikel 578 i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, var det med rette, at rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (retten i første instans i Oost-Vlaanderen, afdelingen i Gent) efterprøvede, om der forelå dobbelt strafbarhed, og afslog at fuldbyrde den supplerende europæiske arrestordre, eftersom straffelovens artikel 578 i nævnte affattelse fastsatte en fængselsstraf med en maksimal varighed på to år. Den har imidlertid anført, at såfremt den affattelse af artiklen, der skal tages i betragtning, er den affattelse, der var gældende på tidspunktet for udstedelsen af nævnte europæiske arrestordre, skal det fastslås, at det ikke var med rette, at rechtbank van eerste aanleg Oost-Vlaanderen, afdeling Gent (retten i første instans i Oost-Vlaanderen, afdelingen i Gent) efterprøvede, om der forelå dobbelt strafbarhed, og dermed afslog at fuldbyrde den europæiske arrestordre, eftersom nævnte artikel i sin nye affattelse nu fastsætter en fængselsstraf med en maksimal varighed på tre år.
56

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål, litra b) og c), besvares med, at direktiv 93/13, og navnlig dets artikel 4, stk. 2, og artikel 5, skal fortolkes således, at et kontraktvilkår, der fastsætter en variabel rentesats inden for rammerne af en aftale om lån med pant i fast ejendom, for at opfylde kravet om gennemsigtighed af et sådant kontraktvilkår ikke alene skal være forståeligt rent formelt og i sproglig henseende, men også skal gøre det muligt for en almindeligt oplyst, rimeligt opmærksom og velunderrettet gennemsnitsforbruger at være i stand til at forstå, hvordan beregningsmåden for denne sats konkret fungerer, og dermed til på grundlag af klare og forståelige kriterier at vurdere, hvilke, potentielt alvorlige, økonomiske følger et sådant vilkår kan få for den pågældendes finansielle forpligtelser. Med henblik på den bedømmelse, som den nationale ret skal foretage i denne henseende, udgør dels den omstændighed, at hovedelementerne vedrørende beregningen af denne sats er let tilgængelige for enhver person, der overvejer at optage et lån med pant i fast ejendom, som følge af offentliggørelsen af beregningsmåden for den nævnte sats, dels fremlæggelsen af oplysninger om den tidligere udvikling i det indeks, på grundlag af hvilket denne samme sats beregnes, særligt relevante elementer.
94

På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det tredje til det femte spørgsmål besvares med, at effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at det er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter starttidspunktet for en præklusiv frist på to måneder for indgivelse af et krav om erstatning for den skade, der følger af en foranstaltning, der udgør forskelsbehandling på grund af alder, til dagen for afsigelsen af en dom fra Domstolen, hvorved det fastslås, at en lignende foranstaltning er udtryk for forskelsbehandling, når de berørte personer risikerer ikke inden for fristen at vide, om de har været udsat for forskelsbehandling, eller kende omfanget heraf. Dette kan navnlig være tilfældet, når der i den pågældende medlemsstat er opstået uenighed om muligheden for at overføre de retningslinjer, der følger af denne dom, på den pågældende foranstaltning.
26

Det er den forelæggende rets opfattelse, at de spanske myndigheder har givet afslag på RH’s ansøgning alene med den begrundelse, at hans ægtefælle ikke råder over tilstrækkelige midler, uden at have undersøgt de særlige omstændigheder i forbindelse med det pågældende ægteskab. I denne henseende har den forelæggende ret afvist myndighedernes kritik af, at RH’s ægtefælle ikke har oplyst, at der eventuelt skulle foreligge særlige omstændigheder. Ifølge den forelæggende ret har den spanske stat ikke givet RH’s ægtefælle mulighed for at udtale sig om, hvorvidt der eventuelt består et afhængighedsforhold mellem hende og hendes ægtefælle. Myndighederne undersøgte ikke engang dokumentationen for, at RH’s svigerfar rådede over tilstrækkelige underholdsmidler, selv om han udtrykkeligt havde foreslået at påtage sig forsørgelsen af sin datters ægtefælle, hvilket i praksis beviser, at den spanske stat ved nægtelsen af at meddele tredjelandsstatsborgeren et opholdskort i dennes egenskab af familiemedlem til en unionsborger udelukkende og automatisk baserede sig på, at den spanske statsborger ikke selv rådede over tilstrækkelige underholdsmidler.
38

For det andet har den forelæggende ret fremhævet, at tilstedeværelsen af erfarne buschauffører i et landområde som regionen Oberspreewald-Lausitz er afgørende for at sikre kvaliteten af den pågældende offentlige transport. Retten har bl.a. anført, at de skal have tilstrækkeligt kendskab til linjerne, køreplanerne i det betjente område og takstbestemmelserne samt til regionale buslinjer, toglinjer og eksisterende forbindelser for at kunne varetage ikke kun salg af billetter, men tillige give passagererne de oplysninger, som er nødvendige for at kunne tilbagelægge den tiltænkte strækning.
44

I denne henseende skal det bemærkes, at Domstolen hvad angår underskud, som kan henføres til et ikke-hjemmehørende fast driftssted, der har indstillet al virksomhed, og hvis underskud ikke har kunnet og ikke længere kan fradrages i dets skattepligtige overskud i den medlemsstat, hvor det udøvede sin virksomhed, har fastslået, at situationen for et hjemmehørende selskab, der har et sådant driftssted, ikke er forskellig fra situationen for et hjemmehørende selskab, der har et hjemmehørende fast driftssted, under hensyn til målet om at undgå dobbelt fradrag for underskuddet, skønt situationerne for disse to selskaber principielt ikke er sammenlignelige (jf. i denne retning dom af 12.6.2018, Bevola og Jens W. Trock, C-650/16, EU:C:2018:424, præmis 37 og 38).
41

Henset til disse forskellige hensyn bemærkes det indledningsvis, at de forelæggende retter i deres respektive anmodninger om præjudiciel afgørelse for det første i tilstrækkelig grad har redegjort for omstændighederne i hovedsagerne og for det andet har redegjort detaljeret for de bestemmelser, der udgør den nye nationale retlige ramme for disciplinærordningen for dommere. For det tredje har disse retsinstanser anført såvel grundene til, at de som nationale retsinstanser, der kan træffe afgørelse vedrørende spørgsmål om anvendelsen eller fortolkningen af EU-retten, nærer tvivl med hensyn til denne ordnings forenelighed med artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, som grundene til, at de nærer den opfattelse, at en besvarelse af de fortolkningsspørgsmål, der er forelagt Domstolen, er nødvendig set ud fra de domme, de skal afsige i de verserende hovedsager, henset til den frygt, de i de konkrete sammenhænge, som disse sager indgår i, nærer for, at de omhandlede dommere bliver genstand for disciplinærsager, hvis de afgør disse sager i den retning, som angives i henholdsvis præmis 4 og 5 i nærværende dom.
Der betales markedspris for garantien.

Som anført i punkt 2.1, bør staten normalt have udbetalt en rimelig præmie for at bære risikoen for det garanterede eller modgaranterede beløb. Når den pris, der betales for garantien, er mindst lige så høj som den tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder, omfatter garantien ikke støtte.

Hvis der ikke kan findes nogen tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder, skal de samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån, herunder rentesatsen og garantipræmien, sammenlignes med markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti.

For at fastlægge den tilsvarende markedspris tages der i begge tilfælde hensyn til garantiens og det underliggende låns karakteristika. Disse omfatter: transaktionsbeløbet og transaktionens varighed, den sikkerhed, der stilles af låntageren, og andre forhold, der påvirker vurderingen af tilbagebetalingsgraden, sandsynligheden for, at låntageren misligholder sine forpligtelser på grund af sin finansielle situation, sin branche og sine fremtidsudsigter samt andre økonomiske forhold. Ved denne analyse bør det især være muligt at klassificere låntageren på grundlag af kreditrisikoen (kreditvurdering). Denne klassificering kan foretages af et internationalt anerkendt kreditvurderingsbureau eller på grundlag af en eventuel intern kreditvurdering i den bank, der yder det underliggende lån. Kommissionen påpeger den sammenhæng, der er mellem kreditvurdering og misligholdelsesgrad ifølge de internationale kreditinstitutter, hvis arbejde også er offentligt tilgængeligt […]. For at vurdere, om præmien svarer til markedspriserne, kan medlemsstaten sammenligne den med de præmier, der betales af virksomheder med en tilsvarende kreditvurdering på markedet.

Kommissionen vil derfor ikke acceptere, at garantipræmien fastsættes efter en fælles sats, der anses for at svare til en generel branchestandard.«
13

Samme forordnings artikel 6, der har overskriften »Forsinkelser«, fastsætter følgende: »1. Hvis et transporterende luftfartsselskab med rimelighed forventer, at en flyafgang bliver forsinket ud over tidspunktet for den planlagte afgang a) med to timer eller mere for alle flyvninger på 1500 km eller mindre eller b) med tre timer eller mere for alle flyvninger inden for Fællesskabet på mere end 1500 km og for alle andre flyvninger på mellem 1500 km og 3500 km eller c) med fire timer eller mere for alle flyvninger, som ikke falder ind under a) eller b), tilbyder det transporterende luftfartsselskab passagererne i) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 2 ii) den bistand, der er specificeret i artikel 9, stk. 1, litra b) og c), når det nye afgangstidspunkt med rimelighed kan forventes at være senest dagen efter det planlagte afgangstidspunkt iii) den bistand, der er specificeret i artikel 8, stk. 1, litra a), når forsinkelsen er på mindst fem timer. 2. Bistand skal under alle omstændigheder tilbydes inden for de tidsfrister, der er anført ovenfor i forbindelse med hver enkelt afstandskategori.«
Artikel 1 i direktiv 89/665 fastsætter:

»1. […]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2004/18/EF [af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT 2004, L 134, s. 114)], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[...]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«