Sag C-351/12

OSA – Ochranný svaz autorský pro práva k dílům hudebním o.s.

mod

Léčebné lázně Mariánské Lázně a.s.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Krajský soud v Plzni)

»Direktiv 2001/29/EF — ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet — begrebet »overføring til almenheden« — udsendelse af værker på en kurbadeanstalts værelser — direkte virkning af direktivets bestemmelser — artikel 56 TEUF og 102 TEUF — direktiv 2006/123/EF — fri udveksling af tjenesteydelser — konkurrence — eneret til kollektiv forvaltning af ophavsrettigheder«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 27. februar 2014

Konkurrence – dominerende stilling – forvaltningsselskab med et lovbestemt monopol – tegn på misbrug – anvendelse af afgifter, som er væsentlig højere end dem, der bliver anvendt i de andre medlemsstater – anvendelse af for høje priser, som ikke står i et rimeligt forhold til den leverede ydelse – den nationale rets efterprøvelse

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar – spørgsmål, der ikke har forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen

Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/29 – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – artikel 3, stk. 1 – mulighed for at påberåbe sig denne bestemmelse over for en privat – foreligger ikke – nationale domstoles forpligtelser – forpligtelse til at foretage en overensstemmende fortolkning – grænser – overholdelse af almindelige retsprincipper – fortolkning contra legem af national ret

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som indebærer, at ophavsmænd ikke kan tillade eller forbyde en kurbadeanstalt, som er en erhvervsvirksomhed, at overføre deres værker gennem en bevidst spredning af et signal til tv- eller radiomodtagere på kurbadeanstaltens patienters værelser. Direktivets artikel 5, stk. 2, litra e), stk. 3, litra b), og stk. 5, påvirker ikke denne fortolkning. Begrebet »overføring« i denne bestemmelse skal nemlig for det første forstås i bred forstand, dvs. som omfattende enhver overføring af de beskyttede værker, uafhængigt af hvilket middel eller hvilken teknisk proces der anvendes. Det skal dernæst bemærkes, at begrebet »offentligheden« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i denne bestemmelse, angiver et ubestemt antal potentielle modtagere og desuden indebærer et betydeligt antal personer. Hvad særligt angår dette sidstnævnte kriterium skal der tages hensyn til den kumulative virkning af, at værkerne stilles til rådighed for de potentielle modtagere. I den forbindelse er det navnlig relevant, hvor mange personer der har sideløbende adgang til det samme værk, og hvor mange personer der har adgang til værket efter hinanden. En kurbadeanstalt kan både samtidigt og efter hinanden indkvartere et ubestemt, men ganske stort antal personer, som kan modtage udsendelser i deres værelser. For at være omfattet af begrebet »overføring til almenheden« i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29, skal det udsendte værk endelig overføres til et nyt publikum, dvs. et publikum, som de beskyttede værkers ophavsmænd ikke havde taget i betragtning, da de godkendte deres anvendelse i form af overføringen til det oprindelige publikum. Ligesom gæsterne på et hotel udgør patienterne på en kurbadeanstalt et sådant nyt publikum. Kurbadeanstalten er nemlig det organ, der med fuldt kendskab til konsekvenserne af dets handlinger medvirker til at give sine patienter adgang til det beskyttede værk. Hvis kurbadeanstalten ikke foretager denne handling, vil dens patienter i princippet ikke have adgang til værket. (jf. præmis 25, 27-29, 31, 32 og 41 samt domskonkl. 1)

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke kan påberåbes af et forvaltningsselskab i en tvist mellem private med henblik på at undgå anvendelsen af en medlemsstats lovgivning, som strider mod denne bestemmelse. Den domstol, der er forelagt en sådan tvist, skal imidlertid i videst muligt omfang fortolke den nævnte lovgivning i lyset af denne bestemmelses ordlyd samt formål for at nå til en løsning, der er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med bestemmelsen. De nationale retsinstansers forpligtelse til at henvise til indholdet af et direktiv, når de fortolker og anvender de relevante nationale retsregler, begrænses imidlertid af generelle retsprincipper, og det kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret. (jf. præmis 45 og 48 samt domskonkl. 2)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 50)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 56)

Artikel 17, nr. 11), i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at den udelukker de tjenesteydelser, som et forvaltningsselskab har leveret til en bruger af beskyttede værker fra anvendelsesområdet for direktivets artikel 16. Eftersom artikel 16 i direktiv 2006/123 ikke finder anvendelse, skal den fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter den kollektive forvaltning af ophavsrettigheder til visse beskyttede værker på denne medlemsstats område er forbeholdt et enkelt forvaltningsselskab, således at en bruger af disse værker ikke kan modtage tjenesteydelser fra et forvaltningsselskab i en anden medlemsstat. (jf. præmis 65-66 og domskonkl. 3)

En medlemsstats lovgivning, hvorefter den kollektive forvaltning af ophavsrettigheder til visse beskyttede værker på denne medlemsstats område er forbeholdt et enkelt forvaltningsselskab, således at en bruger af disse værker ikke kan modtage tjenesteydelser fra et forvaltningsselskab i en anden medlemsstat, og som i praksis forbyder levering af en sådan ydelse, udgør en begrænsning af den frie udveksling af tjenesteydelser. Denne begrænsning kan ikke begrundes, medmindre den varetager tvingende almene hensyn, som er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det almennyttige formål, som den forfølger, og ikke går videre end nødvendigt for at nå dette mål. Beskyttelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder udgør et sådant tvingende alment hensyn. En lovgivning, som tillægger et forvaltningsselskab et monopol til forvaltningen af ophavsrettigheder til en vis kategori af beskyttede værker på den berørte medlemsstats område, skal endvidere anses for egnet til at beskytte de intellektuelle ejendomsrettigheder, eftersom den muliggør en effektiv forvaltning af disse rettigheder og en effektiv kontrol af, om de overholdes på den omhandlede medlemsstats område. Når der er tale om overføring af værker til almenheden, kan der imidlertid på EU-rettens nuværende stadie ikke opnås samme beskyttelsesniveau for ophavsretten, som den, der er baseret på en territorial beskyttelse og dermed på en territorial kontrol af disse rettigheder, i hvilken sammenhæng en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede indgår. Under disse omstændigheder kan det ikke antages, at en lovgivning, der udgør en hindring for, at en bruger af beskyttede værker kan modtage tjenesteydelser fra et forvaltningsselskab i en anden medlemsstat, går videre end nødvendigt for at nå målet om at beskytte intellektuelle ejendomsrettigheder. Artikel 56 TEUF skal dermed fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan lovgivning. (jf. præmis 69-72, 76, 78 og 79 samt domskonkl. 3)

Den omstændighed, at der skabes en dominerende stilling ved tildeling af eksklusive rettigheder som omhandlet i artikel 106, stk. 1, TEUF, er ikke i sig selv uforenelig med artikel 102 TEUF. En medlemsstat overtræder kun forbuddene i disse to bestemmelser, såfremt den pågældende virksomhed alene ved udøvelsen af de særlige eller eksklusive rettigheder, som er indrømmet den, foranlediges til at udnytte sin dominerende stilling på en måde, der er udtryk for misbrug, eller såfremt rettighederne må antages at skabe en retstilstand, som medfører, at virksomheden gør sig skyldig i et sådant misbrug. (jf. præmis 83)