ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vedtægtens artikel 86-89 fastsætter ikke faste sammenhæng mellem de deri anførte disciplinære sanktioner og de forskellige slags overtrædelser begået af tjenestemændene og præciserer heller ikke, i hvilket omfang eksistensen af skærpende eller formildende omstændigheder indvirker på valget af sanktion samt ved afgørelsen af, om sanktionen er forholdsmæssig.

Unionens retsinstanser skal ved bedømmelsen af, om en disciplinær sanktion står i forhold til alvorligheden af de faktiske omstændigheder, der lægges til grund, for det første tage hensyn til, at fastsættelsen af sanktionen er baseret på ansættelsesmyndighedens samlede vurdering af samtlige konkrete omstændigheder og de særlige forhold i det enkelte tilfælde. Prøvelsen ved Unionens retsinstanser er herefter begrænset til spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden har foretaget en rimelig afvejning af de skærpende og formildende omstændigheder, idet det præciseres, at Unionens retsinstanser ikke i forbindelse med denne prøvelse ikke kan sætte sig i stedet for denne myndighed med hensyn til det skøn, denne i denne henseende har foretaget.

Hvad navnlig angår sanktionen fjernelse fra tjenesten, den strengeste blandt de sanktioner, der er anført i artikel 9 i bilag IX til vedtægten, indebærer dens vedtagelse nødvendigvis, at institutionen foretager vanskelige overvejelser, henset til de heraf følgende særdeles alvorlige konsekvenser, både for den pågældende tjenestemand og for institutionen. Under alle omstændigheder forudsætter enhver disciplinær sanktions lovlighed, at de forhold, der foreholdes den pågældende, godtgøres.

(jf. præmis 35-37)

Retten i Første Instans: dom Tzikis mod Kommissionen, T-203/98, EU:T:2000:130, præmis 48-51

Den Europæiske Unions Ret: dom BG mod Ombudsmanden, T-406/12 P, EU:T:2014:273, præmis 64

Personaleretten: dom EH mod Kommissionen, F-42/14, EU:F:2014:250, præmis 93
RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

18. marts 2015

Tuula Rajala

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Personalesag — tjenestemænd — bedømmelse — bedømmelsesrapport — samlet bedømmelse af præstationerne — sammenhæng«

Angående

:

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, hvorunder Tuula Rajala har nedlagt påstand om annullation af hendes bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. oktober 2011 til den 31. december 2012 (herefter »bedømmelsesrapporten 2011/2012« eller »den anfægtede bedømmelsesrapport«) samt påstand om, at Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM eller herefter »Harmoniseringskontoret«) betaler hende et beløb på mindst 500 EUR i erstatning.

Udfald

:

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes. Tuula Rajala bærer halvdelen af sine egne omkostninger. Harmoniseringskontoret bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af de af Tuula Rajala afholdte omkostninger

Sammendrag

Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – bedømmernes skønsbeføjelse – domstolsprøvelse – grænser – åbenbart urigtigt skøn – begreb

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

Bedømmerne har et vidt skøn ved vurderingen af det arbejde, som er udført af de personer, de skal bedømme. Den retslige prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager af bedømmelsesrapporternes indhold, er derfor begrænset til en prøvelse af, at fremgangsmåden er forskriftsmæssig, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt at der ikke foreligger et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning. Det påhviler således ikke Personaleretten at kontrollere rigtigheden af den vurdering, som administrationen har foretaget af en tjenestemands faglige kvalifikationer, når denne bedømmelse indebærer komplekse subjektive vurderinger, som ifølge selve deres beskaffenhed ikke kan kontrolleres objektivt.

I denne forbindelse kan en fejl kun betegnes som åbenbar, når den let kan opdages på baggrund af de kriterier, som lovgiver har underlagt udøvelsen af beslutningsbeføjelsen.

Følgelig skal anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn forkastes, såfremt – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – det anfægtede skøn kan anses for at være korrekt.

Dette er især tilfældet, når den omhandlede afgørelse er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, som samlet set kun er af mindre betydning, og som ikke kan antages at have været afgørende for administrationen.

(jf. præmis 41-44)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: domme Adia Interim mod Kommissionen, T-19/95, EU:T:1996:59, præmis 49, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, T-380/94, EU:T:1996:195, præmis 59, BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 221, og Belfass mod Rådet, T-495/04, EU:T:2008:160, præmis 63

Personaleretten: domme Wenning mod Europol, F-114/07, EU:F:2009:130, præmis 111 og den deri nævnte retspraksis, Faria mod KHIM, F-7/09, EU:F:2010:9, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis, AJ mod Kommissionen, F-80/10, EU:F:2011:172, præmis 36, og CW mod Parlamentet, F-48/13, EU:F:2014:186, præmis 70, 72 og 73 og den deri nævnte retspraksis
Det følger klart af vedtægtens artikel 45, at kun tjenestemænd, der har en minimumsanciennitet på to år i deres lønklasse, kan forfremmes. Denne bestemmelse fastsætter ikke, som supplerende betingelse, at de krævede to års anciennitet også skal være nøjagtigt sammenfaldende med den periode på to år, der dækkes af to årlige bedømmelsesrapporter, årlige bedømmelsesrapporter, som hver tjenestemand principielt er genstand for vedrørende en periode, der svarer til kalenderåret.

Datoen for afgørelsen om forfremmelse udgør imidlertid den relevante dato med henblik på vurderingen af, om tjenestemanden har den minimumsanciennitet, der kræves for at kunne forfremmes.

I øvrigt kræver vedtægtens artikel 45 ikke, at den dato, hvorpå betingelsen om anciennitet skal være opfyldt, nødvendigvis er sammenfaldende med udløbet af den bedømmelsesperiode, der er omfattet af den årlige bedømmelsesrapport.

(jf. præmis 26, 27 og 29)

Retten i Første Instans: dom Casini mod Kommissionen, T-132/03, EU:T:2005:324, præmis 84

Personaleretten: dom Balabanis og Le Dour mod Kommissionen, F-77/05, EU:F:2006:127, præmis 35
Det fremgår af artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at enhver har ret til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt. I forbindelse med en disciplinær procedure som reguleret i vedtægten gennemføres retten til at blive hørt, jf. chartrets artikel 51, stk. 1, dels bl.a. ved artikel 22, stk. 1, i bilag IX til vedtægten, dels ved artikel 4 i samme bilag. På det disciplinære område skal ansættelsesmyndighedens pligt til at høre den pågældende forstås strengt, bl.a. på grund af de alvorlige sanktioner, som en disciplinær procedure kan medføre.

Imidlertid medfører den omstændighed, at den pågældende ikke er blevet hørt i overensstemmelse med artikel 22, stk. 1, i bilag IX til vedtægten, ikke en annullation af den afgørelse, hvorved han pålægges en disciplinær sanktion, hvis denne undladelse kan tilskrives den pågældende selv. Den nævnte myndighed er nemlig ikke forpligtet til i ubegrænset tid at udskyde datoen for den sidste afhøring, indtil det er muligt for den pågældende at deltage heri. Tværtimod kan vedtagelsen af en afgørelse, hvorved den disciplinære procedure bringes til ophør, såvel i tjenestemandens som i administrationens interesse ikke forhales uden begrundelse. Dette er i øvrigt formålet med den frist på to måneder, der er fastsat i artikel 22, stk. 1, i bilag IX til vedtægten, som rent faktisk er en »regel om god forvaltningsskik«.

Desuden påhviler det, med henblik på at bedømme lovligheden af en afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden om at vedtage en disciplinær sanktion uden at høre den pågældende, når denne har fremlagt en lægeerklæring, som lovligt begrunder hans fravær, Unionens retsinstanser at kontrollere, om de oplysninger, som administrationen har fremført i denne henseende, godtgør, at den manglende høring kan tilskrives den pågældende.

(jf. præmis 61-65)

Domstolen: domme Van Eick mod Kommissionen, 35/67, EU:C:1968:39, og Kamino International Logistics og Datema Hellmann Worldwide Logistics, C-129/13 og C-130/13, EU:C:2014:2041, præmis 42

Retten i Første Instans: dom Stevens mod Kommissionen, T-277/01, EU:T:2002:302, præmis 41 og 42 og den deri nævnte retspraksis

Personaleretten: dom de Brito Sequeira Carvalho mod Kommissionen, F-107/13, EU:F:2014:232, præmis 100 og 111
Det formål, der forfølges med ændringen af artikel 35, stk. 1, litra e), i Personalerettens tidligere procesreglement, ved artikel 50, stk. 1, litra e), i samme procesreglement, i den affattelse, der trådte i kraft den 1. oktober 2014, har bl.a. bestået i en større forpligtelse for sagsøgeren til klart at anføre sine anbringender ved at kræve, at disse er støttet på en klar angivelse af deres retlige grundlag, at den for hvert anbringende fremførte argumentation udelukkende har sammenhæng med dette retsgrundlag, og at hvert anbringende strengt adskilles fra de andre, hvilket er i alle de retlige aktørers interesse, det være sig borgere, advokater, befuldmægtigede og dommere. Under disse omstændigheder tilkommer det ikke Personaleretten at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller stille spørgsmål under retsmødet med det eneste formål at afhjælpe redaktionelle mangler, uklarheder eller flertydigheder i stævningen, henset til procesreglementets artikel 50, stk. 1, litra e).

I denne henseende gælder, at såfremt anbringender ikke er struktureret, således som det herefter kræves i procesreglementets artikel 50, stk. 1, litra e), kan søgsmålet, når den kortfattede redegørelse, efter at der er bortset fra upræcise eller ikke underbyggede afvigelser, indskydelser og andre tvetydige klagepunkter, gør det muligt at udskille de klagepunkter, som sagsøgeren ønsker at påberåbe sig, ikke i sin helhed afvises fra realitetsbehandling.

(jf. præmis 21 og 23)

Personaleretten: dom Pretis Cagnodo og Trampuz de Pretis Cagnodo mod Kommissionen, F-104/10, EU:F:2013:64, præmis 57
Når den prøveansatte tjenestemand ved prøvetidens udløb enten har vist sig klart uegnet som omhandlet i vedtægtens artikel 34, stk. 2, eller ikke har udvist tilfredsstillende faglige kvalifikationer til at blive fastansat som omhandlet i vedtægtens artikel 34, stk. 3, tredje afsnit, afskediges han. En sådan afgørelse om afskedigelse udgør reelt en afgørelse om manglende fastansættelse, som ved sin karakter adskiller sig fra en afgørelse om afskedigelse af en person, som har været udnævnt til fastansat tjenestemand. Mens der i det sidstnævnte tilfælde skal foretages en minutiøs gennemgang af de angivne grunde til at bringe et fast etableret ansættelsesforhold til ophør, skal undersøgelsen for så vidt angår afgørelser om fastansættelse af prøveansatte tjenestemænd være mere overordnet og angå spørgsmålet om, hvorvidt der på baggrund af prøvetidens forløb foreligger en sådan helhed af positive og/eller negative forhold, at udnævnelsen til fastansat tjenestemand fremgår at være i tjenestens interesse.

En bestået ansøger fra en udvælgelsesprøve, der ansættes som prøveansat tjenestemand, kan kun udnævnes til fastansat tjenestemand, hvis han gennemfører den prøvetid, der er fastsat i vedtægtens artikel 34, tilfredsstillende. I denne forbindelse påhviler det ansættelsesmyndigheden at give den prøveansatte tjenestemand passende fysiske betingelser og at bistå ham i forbindelse med udøvelsen af hans arbejde i prøveperioden.

Selv om prøvetiden, der skal gøre det muligt at bedømme den prøveansattes egnethed og adfærd, ikke kan sidestilles med en uddannelsesperiode, er det ikke desto mindre nødvendigt, at den pågældende sættes i stand til i denne prøvetid at vise sine kvalifikationer. Dette krav, som er uløseligt forbundet med begrebet prøvetid, er stiltiende indeholdt i vedtægtens artikel 34, stk. 3. Det svarer desuden til de krav, der følger af de almindelige principper om god forvaltning og ligebehandling samt om magtfordrejning, som afspejler den balance mellem gensidige rettigheder og pligter, som vedtægten har skabt i forholdet mellem den offentlige myndighed og den ansatte i Unionens offentlige tjeneste. Det betyder i realiteten, at en tjenestemand på prøve ikke blot skal have passende fysiske betingelser, men tillige hensigtsmæssige instrukser og råd under hensyntagen til beskaffenheden af det arbejde, han varetager, således at han sættes i stand til at tilpasse sig de særlige krav, som dette stiller.

I denne forbindelse gælder, at det krævede niveau for nævnte instrukser og råd ikke skal bedømmes abstrakt, men konkret, under hensyntagen til det udførte arbejde.

(jf. præmis 27 og 28)

Domstolen: domme Mirossevich mod Den Høje Myndighed, 10/55, EU:C:1956:14, s. 387-389, og Patrinos mod ØSU, 3/84, EU:C:1985:202, præmis 20 og 21

Retten i Første Instans: dom Rozand-Lambiotte mod Kommissionen, T-96/95, EU:T:1997:25, præmis 95

Personaleretten: domme Krcova mod Domstolen, F-112/06, EU:F:2007:178, præmis 48, Doktor mod Rådet, F-73/07, EU:F:2008:42, præmis 31 og 33-36, De Bruin mod Parlamentet, EU:F:2014:236, præmis 43 og 44, og DH mod Parlamentet, EU:F:2014:241, præmis 55 og 56
En afgørelse om ikke at forlænge en tidsbegrænset kontrakt er en akt, der indebærer et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 25, såfremt afgørelsen er forskellig fra kontrakten, hvilket navnlig er tilfældet, såfremt afgørelsen er baseret på nye elementer, eller såfremt den udgør administrationens stillingtagen til en ansøgning fra den ansatte om den mulighed for at forlænge kontrakten, som samme kontrakt indeholder bestemmelse om.

Overholdelsen af retten til forsvar, nærmere bestemt retten til at blive hørt vedrørende forhold, der kan bruges mod tjenestemanden som grundlag for en afgørelse, der går ham imod, er en væsentlig formel regel, hvis tilsidesættelse Unionens retsinstanser skal tage under påkendelse af egen drift.

I denne henseende berører afgørelsen om ikke at forlænge en kontraktansats kontrakt den pågældende ansattes situation til ugunst for denne, idet den medfører, at denne fratages muligheden for at fortsætte sit ansættelsesforhold. Retten til at blive hørt, således som den nu er sikret ved artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der finder generel anvendelse, omfatter imidlertid, idet den er mere omfattende, den processuelle ret, jf. nævnte artikels stk. 2, litra a), som enhver har til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt.

For så vidt angår navnlig de betingelser, der gør det muligt at vedtage begrænsninger for en grundlæggende rettighed, er det i øvrigt tilstrækkeligt at bemærke, at såfremt den berørte part var blevet hørt på behørig måde, ville ansættelsesmyndigheden have været i stand til at få yderligere oplysninger med henblik på at undersøge, om afgørelsen om ikke at forlænge kontrakten kunne eller ikke kunne have forbindelse med den berørte parts situation på dennes arbejdsplads og med henblik på bedre at forstå de betingelser, hvorunder vedkommende udførte sit arbejde. Det vil derfor ikke kunne udelukkes, at ansættelsesmyndighedens konklusion om ikke at forlænge den berørte parts kontrakt kunne have været anderledes, hvis sidstnævnte havde haft mulighed for i fornødent omfang at tilkendegive sin opfattelse.

(jf. præmis 35, 37 og 40)

Domstolen: dom af 21. december 2011, France mod People’s Mojahedin Organization of Iran, C-27/09 P, EU:C:2011:853, præmis 65, af 22. november 2012, M., C-277/11, EU:C:2012:744, præmis 81-83, og af 18. juli 2013, Kommissionen mod Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P, EU:C:2013:518, præmis 98 og 99

Retten: dom af 11. september 2013, L mod Parlamentet, T-317/10 P, EU:T:2013:413, præmis 81

Personaleretten: dom af 11. september 2008, Bui Van mod Kommissionen, F-51/07, EU:F:2008:112, præmis 77, og af 17. september 2014, Wahlström mod Frontex, F-117/13, EU:F:2014:215, præmis 27
Reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet indebærer ikke, at stævningen skal angive alle de argumenter, der er fremført i den forudgående administrative klage. Når der ikke tilvejebringes en løsning, der er tilfredsstillende for den berørte part, kan den administrative procedure føre til, at retsforhandlingerne for Unionens retsinstanser afgrænses, for så vidt som ansættelsesmyndighedens svar på klagen kan overbevise klageren om, at visse af hans argumenter er ugrundede.

Selv om ansættelsesmyndigheden råder over et vidt skøn med henblik på at fastsætte den procedure eller metode, som den vurderer at være mest egnet til at foretage en sammenligning af de fortjenester, der skal tages i betragtning i forbindelse med en afgørelse om forfremmelse i henhold til vedtægtens artikel 45, er den skønsbeføjelse, der således tilkommer administrationen, ikke desto mindre begrænset af nødvendigheden af at foretage en grundig og upartisk sammenligning af fortjenesterne, i tjenestens interesse og i overensstemmelse med princippet om ligebehandling. Desuden skal den nævnte vurdering foretages på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder. For i denne forbindelse at gøre forfremmelsessystemet så retfærdigt som muligt skal ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 45 sørge for at objektivisere sammenligningen af fortjenester, dels ved at sikre sammenlignelighed af bedømmelserne af samtlige tjenestemænd ved at oprette en fælles bedømmelsesskala, og dels ved at gøre de vurderingskriterier, som bedømmerne anvender, ensartede.

Med henblik herpå gør udelukkende skriftlige bedømmelser det ikke muligt metodisk at opdage forskelle i den måde, hvorpå tjenestemændene bedømmes, og påvirker således ansættelsesmyndighedens mulighed for at foretage en objektiv sammenligning af fortjenesterne.

Den pligt til at foretage en sammenligning af fortjenesterne på et ens grundlag og ud fra sammenlignelige informations- og oplysningskilder, der fremgår af vedtægtens artikel 45, kræver nemlig en procedure eller en specifik metode til at fjerne den subjektivitet, som følger af forskellige bedømmeres bedømmelser.

(jf. præmis 40 og 45-47)

Domstolen: dom de Wind mod Kommissionen, 62/75, EU:C:1976:103, præmis 17

Retten i Første Instans: domme Casini mod Kommissionen, T-132/03, EU:T:2005:324, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis, og Buendía Sierra mod Kommissionen, T-311/04, EU:T:2006:329, præmis 131 og 172 og den deri nævnte retspraksis

Den Europæiske Unions Ret: dom Stols mod Rådets, T-95/12 P, EU:T:2014:3, præmis 32

Personaleretten: domme Praskevicius mod Parlamentet, F-81/10, EU:F:2011:120, præmis 53, Van Neyghem mod Rådets, F-77/11, EU:F:2012:187, præmis 38, og Nieminen mod Rådet, F-81/12, EU:F:2014:50, præmis 58 og 91 og den deri nævnte retspraksis, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-464/14 P
Artikel 90, stk. 1, i vedtægten bestemmer, at enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan forelægge en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om at træffe en beslutning for sit vedkommende, og at et manglende svar ved udløbet af en frist på fire måneder fra den dag, hvor ansøgningen blev indgivet, anses for en stiltiende afvisning. Det følger af en sådan bestemmelse, at en afgørelse, som stiltiende giver afslag på at tildele en tjenestemand en rettighed, i princippet kun kan foreligge på betingelse af, at tjenestemanden først har forelagt en ansøgning for ansættelsesmyndigheden om tildeling af denne rettighed.

Begrebet underholdspligt som aftalt mellem tidligere ægtefæller på grund af deres skilsmisse henhører under de økonomiske konsekvenser af skilsmissedommen, der er afsagt i henhold til gældende civilretlige regler. For at afgøre, om en tjenestemands eller en tidligere tjenestemands fraskilte ægtefælle har godtgjort, at hun personligt ved sin tidligere ægtefælles død er berettiget til underholdsbidrag fra den nævnte tidligere ægtefælle som fastsat ved aftale mellem de tidligere ægtefæller, må der derfor henvises til den lov, som regulerer skilsmissens retsvirkninger. I den henseende gælder, at når en appelinstans’ annullation af en afgørelse truffet i første instans om ophævelse af et underholdsbidrag har den virkning i national ret, at denne afgørelse ophæves med tilbagevirkende kraft, og at underholdsbidraget dermed genindføres til fordel for en afdød tjenestemands tidligere ægtefælle med tilbagevirkende kraft, skal denne nødvendigvis anses for at have godtgjort retten til personligt at opnå underholdsbidrag fra tjenestemanden fra afsigelsen af denne appelsinstans dom.

Det med artikel 27 i bilag VIII til vedtægten forfulgte formål er at gøre det muligt for en tjenestemands eller en tidligere tjenestemands fraskilte ægtefælle, som ved dennes død var berettiget til et underholdsbidrag fra sidstnævnte, at forsætte med at modtage midler til sit underhold efter dennes død. Der er imidlertid intet, der berettiger, at en tjenestemands eller tidligere tjenestemands fraskilte ægtefælle afskæres fra at modtage efterladtepension og således ressourcer til sikring af sit underhold, udelukkende fordi det underholdsbidrag, som ægtefællen modtog på grundlag af national ret, mod ægtefællens vilje blev ophævet før tjenestemandens eller den tidligere tjenestemands død og derefter blev genindført med tilbagevirkende kraft efter tjenestemandens død.

(jf. præmis 58-61 og 67)

Retten i Første Instans: dom M mod Domstolen, T-172/01, EU:T:2004:108, præmis 72
Ordlyden af vedtægtens artikel 60, stk. 2, er klar, udtrykkelig og fastsætter ingen undtagelser, i tilknytning til sygdommens art, såsom et psykologisk eller psykiatrisk problem, til forpligtelsen til at indhente en forudgående tilladelse, når en tjenestemand ønsker at tilbringe sin sygeorlov på et andet sted end sit tjenestested.

Følgelig har ansættelsesmyndigheden, uanset den omstændighed, at et ophold uden for tjenestestedet er kort og efterkommer en lægelig anbefaling, ret til at konstatere, at en tjenestemand, der ikke har indhentet en forudgående tilladelse, ikke har overholdt den relevante vedtægtsbestemmelse for ophold uden for tjenestestedet under en sygeorlov, og at der følgelig er tale om et ulovligt fravær.

Selv om bedømmelsesrapporten skal bedømme tjenestemandens præstationer igennem et helt år, er der således intet til hinder for, at den nævnte myndighed anfører en punktuel hændelse, navnlig når denne vedrører tilsidesættelse af en klar og specifik regel, der er fastsat direkte i vedtægten, og når den pågældende tjenestemand er af den opfattelse, at han ikke har pligt til at indgive en forudgående ansøgning om tilladelse. Under disse omstændigheder er fremsættelsen af en anmærkning i en bedømmelsesrapport ikke blot ikke i strid med en bestemmelse i vedtægten, bl.a. vedtægtens artikel 43, men kan have det lovlige formål at advare den berørte og at undgå en gentagelse af tilsidesættelsen af den pågældende vedtægtsbestemmelse. I denne forbindelse gælder, at en bemærkning, som erindrer om de mål, tjenestemanden skal nå på området vedrørende overholdelse af reglerne, på ingen måde er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, når en forbedring af den bedømte tjenestemands adfærd i tjenesten netop udgør et mål, som bedømmelsesrapporten tilsigter at nå.

I øvrigt kan den svære arbejdsmæssige situation, som angiveligt ligger til grund for sygeorloven, ikke fritage for den forpligtelse, som påhviler enhver tjenestemand eller anden ansat, til at overholde vedtægtens artikel 60, stk. 2.

(jf. præmis 53-56 og 80)

Retten i Første Instans: dom Österholm mod Kommissionen, T-190/02, EU:T:2004:191, præmis 39

Personaleretten: dom Morgan mod KHIM, F-26/13, EU:F:2014:180, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis, der verserer som appelsag for Den Europæiske Unions Ret under sagsnummer T-683/14 P