ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46.

Det er i denne henseende ikke nødvendigt at tage stilling til, om aktivitetsbeskrivelserne i de pågældende direktiver faktisk har afgørende betydning for fortolkningen af begreberne forsikringsmægler og ‑formidler i momsdirektivets artikel 135, stk. 1, litra a). Selv om Domstolen allerede i nogle afgørelser endvidere har henvist til direktiv 77/92 ( 33 ), skal det dog tages i betragtning, at de nævnte direktiver sigter mod at regulere forsikringsformidleres frie bevægelighed ( 34 ), mens den her omhandlede fritagelse, som allerede anført ( 35 ), forfølger andre formål. I en sammenlignelig situation fastslog Domstolen derfor eksempelvis, at et direktiv om fremme af den frie bevægelighed for læger ikke var relevant for momsfritagelserne ( 36 ).
27.

Domstolen fastslog herom, at en koncessionskontrakt, der »er karakteriseret ved, at to erhvervsdrivende indgår en rammeaftale, hvorved de i fremtiden forpligter sig til levering og forsyning, og som indeholder særlige aftalebestemmelser for så vidt angår […] distribution af de varer, som koncessionsgiveren har solgt« ( *14 ), skulle kvalificeres som en aftale om levering af tjenesteydelser [som omhandlet i artikel 5, nr. 1), litra b), andet afsnit]. Derimod skal der i tilfælde af en »varig handelsrelation mellem to erhvervsdrivende, når denne relation er begrænset til at omfatte på hinanden følgende aftaler, der hver især omhandler levering og afhentning af varer«, henvises til artikel 5, nr. 1), litra b), første afsnit ( *15 ).
Sjette direktivs artikel 28a har følgende ordlyd:

»1. Der skal ligeledes svares [moms] af:

a) erhvervelser inden for Fællesskabet af goder mod vederlag, der foretages i indlandet af en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab, eller af en ikke-afgiftspligtig juridisk person, når sælgeren er en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab og hverken er omfattet af fritagelsesordningen i artikel 24 eller af bestemmelserne i artikel 8, stk. 1, litra a), anden sætning, eller artikel 28b, punkt B, stk. 1.

[…]

3. Ved erhvervelse inden for Fællesskabet af et gode forstås erhvervelse af retten til som ejer at råde over løsøre, som af sælgeren eller af erhververen eller for disses regning forsendes eller transporteres til en anden medlemsstat end den, hvor forsendelsen eller transporten af dette gode påbegyndes, til erhververen.

[…]

5. Med levering af goder mod vederlag sidestilles:

b) en afgiftspligtig persons overførsel af et gode fra hans virksomhed til en anden medlemsstat.

Et gode anses for at være overført til en anden medlemsstat, såfremt det af den afgiftspligtige person eller for hans regning er forsendt eller transporteret til steder uden for det i artikel 3 omhandlede område, men inden for Fællesskabet, til brug for hans virksomhed, bortset fra en af følgende transaktioner:

[…]

6. Med erhvervelse inden for Fællesskabet af goder mod vederlag sidestilles det forhold, at en afgiftspligtig person i sin virksomhed benytter et gode, der af den afgiftspligtige person eller for hans regning er forsendt eller transporteret fra en anden medlemsstat, hvor dette gode af den afgiftspligtige person som led i hans virksomhed i denne anden medlemsstat er produceret, udvundet, forarbejdet, købt, erhvervet som defineret i stk. 1 eller indført.«
12.

I henhold til tredje betragtning til forordning nr. 1169/2011 bør der – for at opnå et højt niveau for beskyttelse af forbrugernes sundhed og garantere deres ret til information – sikres hensigtsmæssig forbrugeroplysning om de fødevarer, de indtager. I ottende betragtning anføres, at de generelle mærkningskrav er suppleret med en række bestemmelser, der gælder for alle fødevarer under særlige omstændigheder eller for bestemte fødevarekategorier, og at der desuden findes en række særregler, der gælder for specifikke fødevarer. I henhold til 17. betragtning bør den primære begrundelse for at kræve obligatorisk fødevareinformation være ønsket om at sætte forbrugerne i stand til at identificere en fødevare og anvende den på passende vis og at træffe valg, der passer til deres individuelle kostbehov. I 20. betragtning anføres, at lovgivningen om fødevareinformation bør omfatte forbud mod at vildlede forbrugerne, navnlig hvad angår fødevarens karakteristika, virkninger eller egenskaber. For at være effektivt skal dette forbud også omfatte reklame og præsentationsmåde for fødevarer. 22. betragtning omhandler behovet for at opstille en liste over alle obligatoriske oplysninger, der principielt skal gives for alle fødevarer bestemt til den endelige forbruger og storkøkkener. Denne liste bør fortsat omfatte de oplysninger, der allerede kræves i henhold til gældende EU-lovgivning, idet det generelt opfattes som et værdifuldt regelsæt for forbrugeroplysning. I 32. betragtning nævnes, at obligatoriske oprindelsesbestemmelser er blevet udviklet på basis af »vertikale tilgange«, f.eks. for honning, og der henvises i denne forbindelse til Rådets direktiv 2001/110/EF ( *14 ) (herefter »honningdirektivet«).
Artikel 60 i forordning (EF) nr. 883/2004 ( 2 ) indeholder »Særlige bestemmelser for tjenestemænd«. Artikel 60, stk. 2, bestemmer:

»2. Såfremt erhvervelse, fortabelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en særordning for tjenestemænd i henhold til en kompetent medlemsstats lovgivning er betinget af, at samtlige forsikringsperioder er tilbagelagt efter en eller flere særordninger for tjenestemænd i denne medlemsstat eller efter ordninger, som efter denne medlemsstats lovgivning anses for at svare til sådanne perioder, medregner den kompetente institution i den pågældende medlemsstat dog udelukkende de perioder, der kan anerkendes efter den for denne institution gældende lovgivning.

Såfremt den pågældende på grundlag af de således tilbagelagte perioder ikke opfylder betingelserne for at modtage disse ydelser, medregnes disse perioder ved tilkendelse af ydelser efter den almindelige ordning eller, hvis en sådan ordning ikke findes, efter ordningen for arbejdstagere eller funktionærer, alt efter omstændighederne.«
38.

Den schweiziske regering har kun foreslået en besvarelse af det andet spørgsmål. Den mener, at det følger af ordningen i Dublin III-forordningen, at ansøgere ikke bør have mulighed for at anfægte anvendelsen af kriterierne i kapitel III. Det ville bringe hele Dublinsystemet i fare, hvis de kunne gøre det. Formålet med artikel 19, der vedrører ansvarets ophør, er at beskytte den anmodede medlemsstats interesser. Denne medlemsstat bærer bevisbyrden for, at ansøgeren har forladt EU’s område i mindst tre måneder. Artikel 19, stk. 2, har ikke til formål at beskytte asylansøgerens egne interesser. Denne bestemmelse kan derfor ikke påberåbes ved nationale domstole eller domstolslignende organer, når der klages over en afgørelse om overførsel, eller den indbringes for en domstol.
Følgende bestemmelser i artikel 12 er relevante:

»1. Er ansøgeren i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse, er det den medlemsstat, der har udstedt denne, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse.

2. Er ansøgeren i besiddelse af et gyldigt visum, er det den medlemsstat, der har udstedt dette visum, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse, medmindre det pågældende visum er udstedt på vegne af en anden medlemsstat under en repræsentationsordning som omhandlet i artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa ( 22 ). I så fald er det den repræsenterede medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen om international beskyttelse.

[…]

4. Er ansøgeren kun i besiddelse af en eller flere opholdstilladelser, der er udløbet for mindre end to år siden, eller et visum eller flere visa, der er udløbet for mindre end seks måneder siden, og som faktisk har gjort det muligt for vedkommende at rejse ind på en medlemsstats område, finder stk. 1, 2 og 3 anvendelse, for så vidt ansøgeren ikke har forladt medlemsstaternes område.

Er ansøgeren i besiddelse af en eller flere opholdstilladelser, der er udløbet for mere end to år siden, eller et visum eller flere visa, der er udløbet for mere end seks måneder siden, og som faktisk har gjort det muligt for vedkommende at rejse ind på en medlemsstats område, og vedkommende ikke har forladt medlemsstaternes område, er det den medlemsstat, hvor ansøgningen om international beskyttelse er indgivet, der er ansvarlig.

5. Det forhold, at opholdstilladelsen eller visummet er udstedt på grundlag af en fiktiv identitet eller misbrug af en anden persons identitet eller ved hjælp af forfalskede, falske eller ugyldige dokumenter, er ikke til hinder for, at ansvaret pålægges den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen eller visummet. Den medlemsstat, der har udstedt opholdstilladelsen eller visummet, er dog ikke ansvarlig, hvis den kan fastslå, at der er begået svig, efter at dokumentet er udstedt.«
53.

En sammenligning med et privat radio- og tv-selskabs situation er måske meget sigende. Et privat radio- og tv-selskab kan også, og det er oftest tilfældet, udsende frit tilgængelige programmer, uden at modtage noget vederlag fra lytterne. Da det ikke modtager nogen licens og heller ikke nogen anden offentlig finansiering, skal det finansiere sin virksomhed ved at udsende »kommerciel kommunikation« for nu at bruge det udtryk, der anvendes i direktivet om »audiovisuelle medietjenester« ( 19 ), dvs. reklamer, sponserede programmer osv. Denne kommercielle kommunikation henvender sig til radioprogrammernes lyttere, således at udsendelse af kommerciel kommunikation hænger uløseligt sammen med udsendelse af programmerne. Ud fra et økonomisk synspunkt udgør alle disse udsendelser således radio- og tv-selskabets virksomhed finansieret via indtægter fra kommerciel kommunikation, der udgør dette radio- og tv-selskabs omsætning. Indgående moms af goder og tjenesteydelser, som dette radio- og tv-selskab anvender til hele sin virksomhed, trækkes således fra den udgående moms, der indgår i prisen for den kommercielle kommunikation, som dette selskab fakturerer. Denne medtagelse begrunder således selskabets ret til at fradrage hele den indgående moms.
54.

En principiel tilsidesættelse af den frie udveksling af tjenesteydelser på grund af manglende mulighed for at fradrage finansieringsomkostninger, der er direkte forbundet med den beskattede virksomhed, kan derfor ikke udlignes ved en skattesats, der er lavere end for hjemmehørende. I denne forbindelse er det i det foreliggende tilfælde ikke nødvendigt at undersøge, om en sådan tilsidesættelse kan forhindres ved, at begrænset skattepligtige indrømmes en ret til at vælge at blive behandlet som fuldt skattepligtige. En sådan valgfrihed fandtes nemlig ikke for de ligningsperioder, der er relevante i denne sag.
71.

For så vidt angår retssikkerheden mener jeg desuden, at det bør bemærkes, at der er flere bestemmelser i forordning nr. 207/2009 og i gennemførelsesforordningen, som understreger lovgivers interesse i at sikre, at registreringen af EF-varemærker afspejler virkeligheden. Denne hensigt fremgår klart af de ordninger, der er skabt for at afhjælpe forskellene mellem den egentlige beskyttelse, således som varemærkeindehaveren opfatter den, og registreringen af beskyttelsen i registret. Således forpligter gennemførelsesforordningens regel 30, stk. 4, Harmoniseringskontoret til at give en ansøger om fornyelse meddelelse om mangler i ansøgningen. Artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 giver, på visse betingelser, mulighed for at ændre ansøgningen for et varemærke, selv når det er offentliggjort, og artikel 81 i sidstnævnte forordning foreskriver muligheden for at begære om restitutio in integrum, når en varemærkeindehaver ikke har kunnet overholde en frist, på betingelse af, at visse krav overholdes.
20.

Tribunal Supremo (Spaniens øverste domstol), som nu behandler sagen, er i denne forbindelse i tvivl om fortolkningen af forordning nr. 1782/2003 og har forelagt Domstolen følgende to spørgsmål: »1) Skal artikel 43 og 44 i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national ordning, hvorefter samtlige permanente græsarealer, som angives af en landbruger, og som overstiger de arealer, der i sin tid blev lagt til grund for fastsættelsen af de normale rettigheder, som tilfaldt vedkommende, udelukkes fra at have karakter af støtteberettigede hektar, idet det stilles som betingelse for medregningen af disse arealer, og dermed for udskiftningen af agerbrugsjord med græsarealer, at sidstnævnte arealer effektivt anvendes til kvægbrug i det konkrete regnskabsår, hvor den pågældende landbruger ønsker at udnytte betalingsrettighederne?« 2) Såfremt første spørgsmål besvares benægtende: »Skal artikel 29 i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003, for så vidt som bestemmelsen udelukker betalinger i henhold til støtteordningerne til de modtagere, »om hvem det konstateres, at de kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af sådanne betalinger for at få en fordel i strid med den pågældende støtteordnings mål«, fortolkes således, at det ikke er tilladt for medlemsstaterne at vedtage generelle bestemmelser, som reducerer antallet af »støtteberettigede hektar« (af permanente græsarealer), under henvisning til generelle tilfælde, hvor det formodes, at støttemodtageren kunstigt har skabt betingelser for modtagelse af betalingen, uden at det konkret og i forbindelse med en specifik landbruger er konstateret, at den pågældende landbruger har foretaget en sådan aktivitet og udvist en sådan adfærd?«
57.

Domstolen har ligeledes fastslået, at den ret, for hvilken sagen verserer, på tidspunktet for prøvelsen af rettens internationale kompetence hverken undersøger, om det negative anerkendelsessøgsmål kan antages til realitetsbehandling, eller berettigelsen heraf i henhold til national ret, men alene identificerer tilknytningsmomenterne til den stat, hvor retten er beliggende, som kan begrunde dens kompetence i medfør af artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 ( 41 ). Den har ligeledes fastslået, at den påkendende ret med henblik på anvendelsen af artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 – alene med det formål at efterprøve, om den har kompetence i medfør af denne bestemmelse – kan lægge til grund, at sagsøgerens påstande for så vidt angår betingelserne for ansvar uden for kontrakt er godtgjorte ( 42 ). Endelig har den fastslået, at der ikke inden for rammerne af prøvelsen af kompetencen efter forordning nr. 44/2001 skal iværksættes en omfattende bevisførelse for omtvistede faktiske omstændigheder, som er relevante både for kompetencespørgsmålet og for spørgsmålet om det rejste kravs eksistens. Den ret, for hvilken søgsmålet er indbragt, kan imidlertid prøve sin internationale kompetence i lyset af alle de oplysninger, som den råder over, herunder i givet fald den sagsøgtes anfægtelser ( 43 ).
81.

I dette tilfælde opstår der efter imidlertid min opfattelse et yderligere spørgsmål om, hvorvidt det stadig er nødvendigt for den forelæggende ret at undersøge opfyldelsen af de tre betingelser, der er udledt af retspraksis og opregnet i nærværende forslag til afgørelses punkt 40 ovenfor, for at kunne konkludere, at den ordregivende myndighed burde have gjort tilbudsgiverne bekendt med denne metode for bedømmelse af tilbuddene, eller om den kunne have begrænset sig til at konstatere, at en sådan praksis i en eller anden form giver anledning til en formodning for favorisering af en eller flere tilbudsgivere, hvilket medfører, at udbudsproceduren er ugyldig.
Dublin III-forordningens artikel 3 med overskriften »Adgang til proceduren for behandling af en ansøgning om international beskyttelse« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne behandler enhver ansøgning om international beskyttelse fra en tredjelandsstatsborger […]. En ansøgning behandles kun af den medlemsstat, som er ansvarlig efter kriterierne i kapitel III.

2. Kan det ikke på grundlag af kriterierne i denne forordning afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig, er det den første medlemsstat, som ansøgningen om international beskyttelse indgives til, der er ansvarlig for behandlingen.

Er det umuligt at overføre en ansøger til den medlemsstat, der primært er udpeget som ansvarlig, fordi der er væsentlige grunde til at tro, at der er systemfejl i asylproceduren og i modtagelsesforholdene for ansøgere i den pågældende medlemsstat, som medfører en risiko for umenneskelig eller nedværdigende behandling som defineret i artikel 4 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal den medlemsstat, der træffer afgørelsen, fortsætte med at undersøge kriterierne i kapitel III for at fastslå, om en anden medlemsstat kan udpeges som ansvarlig.

Kan en overførsel ikke gennemføres i medfør af dette stykke til nogen medlemsstat, der er udpeget på grundlag af kriterierne i kapitel III, eller til den første medlemsstat, hvor ansøgningen blev indgivet, bliver den medlemsstat, der træffer afgørelsen, den ansvarlige medlemsstat.

3. Enhver medlemsstat bevarer muligheden for at sende en ansøger til et sikkert tredjeland under overholdelse af de regler og garantier, som er fastsat i direktiv 2013/32/EU.«
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (den regionale ret i første instans i Bremen) forelagte spørgsmål på følgende måde:

»Artikel 1, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den ikke udgør en grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og som støttes på, at der i den udstedende medlemsstat består en risiko for, at de grundlæggende rettigheder, der tilkommer den person, som overgives, vil blive tilsidesat.

Det påhviler de udstedende judicielle myndigheder at foretage en proportionalitetskontrol ved at foretage en afvejning mellem nødvendigheden af at udstede en europæisk arrestordre og overtrædelsens art og de konkrete forhold, hvorunder straffen skal fuldbyrdes.

Under omstændigheder som dem, der foreligger i tvisterne i hovedsagerne, hvor forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat er kendetegnet ved en systemmæssig mangel, er det legitimt, at den fuldbyrdende judicielle myndighed om nødvendigt gennem de nationale kompetente myndigheder anmoder den udstedende judicielle myndighed om alle de nyttige oplysninger, der kan sætte den i stand til under hensyn til de konkrete omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at vurdere, om overgivelse af den eftersøgte person kan udsætte den pågældende for uforholdsmæssige forhold under frihedsberøvelsen.

Det påhviler endvidere den udstedende medlemsstat i henhold til de forpligtelser, der følger af artikel 6 TEU, og de forpligtelser, som påhviler denne medlemsstat i medfør af principperne om gensidig tillid og loyalt samarbejde, at træffe alle nødvendige foranstaltninger, herunder de ændringer, der er påkrævet af strafferetspolitiske hensyn, for at sikre, at den person, der overgives, afsoner sin straf under forhold, der overholder den pågældendes grundlæggende rettigheder, og at den pågældende har mulighed for at anvende samtlige tilgængelige retsmidler for at forsvare sine individuelle frihedsrettigheder.«
136.

Det fremgår i øvrigt af punkt 2 (»Retten til at blive hørt«) i del A, afsnit 2 (»Generelle principper for proceduren«) i retningslinjerne om sager for Harmoniseringskontoret, at »[i] henhold til det generelle princip om beskyttelse af retten til forsvar skal en person, hvis interesser berøres af en afgørelse, der træffes af en offentlig myndighed, have mulighed for at fremsætte sine synspunkter. Følgelig gives parterne i samtlige sager, der verserer for [Harmoniseringskontoret], altid mulighed for at give deres standpunkt til kende og indgive bemærkninger til deres forsvar«. Det er endvidere anført, at »[a]fgørelserne kun kan støttes på grunde og beviser, som parterne har haft mulighed for at tage stilling til«.
69.

Ud fra en ordlydsfortolkning indebærer den pågældende bestemmelse, at den europæiske arrestordre finder anvendelse på ungarsk område samtidig med, at den følger sin egen retlige ordning. Hvis man forestiller sig, uden at det bliver for konstrueret, at de ungarske judicielle myndigheder har udstedt en europæisk arrestordre, der også udgør en national arrestordre, i forhold til en person, som de troede befandt sig i udlandet, men som siden arresteres i Ungarn. Hvilke regler skal da anvendes? Hvis man holder sig til ordlyden i den nationale bestemmelse, har den retsakt, der danner grundlag for anholdelsen, retlig karakter af en europæisk arrestordre, hvis virkninger kun »udvides« til det nationale område. Det følger heraf, at den retlige ordning for denne arrestordre skal anvendes på ungarsk område, som hvis den fandt anvendelse på området for enhver anden medlemsstat. Betyder dette, at de ungarske judicielle myndigheder skal betragtes som både udstedende myndigheder og fuldbyrdelsesmyndigheder, og at den eftersøgte, når først denne er anholdt, har rettigheder efter rammeafgørelsen og – forudsat, at denne kan afvise at samtykke i sin udlevering – kan være omfattet af eller afvise at være omfattet af »specialitetsreglen«? Skal fristerne for fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre overholdes? Disse forskellige spørgsmål viser, at udvidelsen af den europæiske arrestordre til området for udstedelsesmedlemsstaten tegner en retlig ordning med særdeles utydelige grænser, som på ingen måde opfylder kravet om retssikkerhed.
58.

Det Forenede Kongerige må derfor gives medhold i, at de kompetente nationale instanser omhyggeligt må undersøge, om der faktisk sker en erstatning af andre materialer, når et stenbrud fyldes op med affald. Et vigtigt indicium turde i denne forbindelse være, om operatøren af stenbruddet skal betale for det anvendte affald, eller om han får betaling for at anvende det. I sidstnævnte tilfælde taler meget for at antage, at stenbruddet ikke ville blive fyldt op uden affaldet, og at der altså er tale om bortskaffelse af affald ( 28 ).
49.

Hvad angår begrundelsespligten er det min opfattelse, at Retten, selv om den kunne have været mere eksplicit, ikke tilsidesatte denne forpligtelse i et omfang, som gør det nødvendigt at ophæve dens afgørelse. Det følger af fast retspraksis, at den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36, sammenholdt med artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, ikke pålægger den at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte får kendskab til de grunde, som den appellerede dom er baseret på, og at Domstolen råder over de til udøvelsen af sin prøvelsesret nødvendige oplysninger under en appelsag ( 39 ).