Som bekendt har den forelæggende ret ved formuleringen af spørgsmål b) støttet sig på Domstolens dom af 11. maj 1977 i de forenede sager 99 og 100/76 (Sml. 1977, s. 861); heri fortolkedes artikel 18 i forordning nr. 1259/72 om frigivelse af den sikkerhed, der er indbetalt til det nationale interventionsorgan umiddelbart efter licitationen for smør til nedsat pris (se nævnte forordnings artikel 13). I det i nævnte dom omhandlede tilfælde havde en licitationskøber ligeledes solgt produktet til tredjemand uden straks at anvende det til det i forordningen foreskrevne formål; Domstolen fandt, at licitationskøberen bortset fra særlige tilfælde ikke kan »unddrage sig sine forpligtelser ved at henvise til den forpligtelse, som køberen har overtaget i medfør af købekontrakten« (præmis 7). Domstolen nåede til dette resultat, ikke blot ud fra indholdet af forordning nr. 1259/72, hvis artikel 10, stk. 5, bestemte, at »de med licitationen forbundne rettigheder og forpligtelser kan ikke overdrages«, men også ud fra forordningens formål og sigte. Domstolen anførte i så henseende, at det ved forordningen indførte system var af en særlig art og tilsigtede afsætning af overskudssmør til levnedsmiddelindustrien på særligt gunstige betingelser, at det derfor havde været nødvendigt at træffe foranstaltninger, der kunne sikre, at det således solgte smør ikke blev sendt ud på det normale marked, men faktisk blev forarbejdet inden for frister, som gjorde det muligt at kontrollere arbejdsprocessens forskriftsmæssighed, og Domstolen nåede ud fra disse præmisser til den konklusion, at »kontrolsystemets effektivitet ville blive alvorligt truet, såfremt den af licitationskøberen mod sikkerhedsstillelse påtagne forpligtelse skulle anses for opfyldt ved, at forarbejdnings-pligten blev overtaget af en senere køber, som ikke var retligt forpligtet over for vedkommende myndighed«. Ifølge den opfattelse, der kom til udtryk i nævnte dom, bestod det ansvar, der ifølge artikel 18 i forordning nr. 1259/72 var pålagt licitationskøberen (nemlig at fremlægge dokumentation for, at de foreskrevne betingelser om forarbejdning er opfyldt), også, selv om licitationskøberen ikke selv fremstillede de forarbejdede produkter, men solgte smørret til tredjemand i endnu uforarbejdet eller kun delvis forarbejdet stand.

Jeg mener, at det princip, der Opstilledes i dommen af 11. maj 1977 vedrørende fortolkningen af forordning nr. 1259/72, også gælder for forordning nr. 1308/68: de to forordninger forfølger nemlig nært beslægtede mål, og indeholder omtrent ens anvendelsesregler.

Da forordning nr. 1308/68 blev udstedt, opstod der i Fællesskabet som følge af intervention på markedet for frisk smør store offentlige lagre, og det var derfor nødvendigt for at udnytte afsætningsmulighederne på verdensmarkedet at træffe foranstaltninger, der kunne fremme exporten af disse lagre (se forordningens første betragtning). Ud fra denne målsætning bestemte Kommissionen, at de nationale interventionsorganer skulle sælge smørret til relativt lave priser, forudsat at køberne forpligtede sig til at afsætte det uden for Fællesskabet; for at sikre at eksporten faktisk fandt sted, fastsatte Kommissionen samtidig en kort frist (30 dage), inden for hvilken eksporten skulle være gennemført (artikel 3), og den pålagde køberen at stille sikkerhed for, at den indgåede forpligtelse blev overholdt (se artikel 4 samt fjerde betragtning). Frigivelse af sikkerheden var betinget af, at varerne faktisk blev udført.

Forordning nr. 1259/72 konstaterer indledningsvis også, at der i Fællesskabet findes smørlagre som følge af interventioner på markedet (første betragtning), og den går som forordning nr. 1308/68 ind for at fremme afviklingen af disse lagre ved salg til nedsatte priser (anden og tredje betragtning); forskellen er kun, at der her skal sælges til forarbejdningsvirksomheder — og ikke længere til eksportører — således at den betingelse, der opstilles for køber, bliver en forpligtelse til at lade det udliciterede smør forarbejde til smørfedt med iblanding af bestemte tilsætningsstoffer (artikel 6). Der stilles i øvrigt også her krav om en såkaldt »forarbejdnings« sikkerhed (artikel 9, stk. 2, samt artikel 12), som først frigives, når køber beviser, at betingelsen er opfyldt (artikel 18, stk. 2).

Det er imidlertid klart, at denne ordning ikke ville have kunnet opfylde de tilsigtede mål, hvis fællesskabslovgiver havde ladet disse regler, som skulle hindre bedrageri, indeholde en mulighed for i visse tilfælde at få sikkerheden frigivet, selv om det ikke var sikret, at smørret blev anvendt til det i forordningen foreskrevne formål. Dette ville være tilfældet, hvis man accepterede, at overdragelse af produktet til tredjemand og dennes overtrædelse af forpligtelsen til at eksportere (i henhold til forordning nr. 1308/68) eller til at forarbejde (i henhold til forordning nr. 1259/72) ville være tilstrækkelig til at begrunde frigivelse af sikkerheden. Derfor er det nødvendigt, at frigivelse af den sikkerhed, der er stillet af den første køber, selv i tilfælde af salg til tredjemand er betinget af, at det smør, der er købt af interventionsorganet, faktisk anvendes på en af de foreskrevne måder. Dette er meningen med Domstolens dom af 11. maj 1977, og efter min opfattelse kan den fuldt ud overføres til det foreliggende tilfælde.

Forordning nr. 1308/68 indeholder ganske vist modsat forordning nr. 1259/72 ingen bestemmelse, der udtrykkeligt forbyder, at de ved købet forbundne forpligtelser overdrages (jf. forordning nr. 1259/72, artikel 10, stk. 5, omtalt ovenfor). Men dette er forståeligt, eftersom forfatterne til forordning nr. 1308/68, som havde fastsat en ret kort frist til at gennemføre udførslen (kun 30 dage), sandsynligvis har skønnet, at det var overflødigt at tage hensyn til muligheden for salg af produktet inden udførslen. Man må heller ikke glemme, at forordning nr. 1308/68 blev udstedt kort efter Rådets forordning nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter, og at den derfor bar præg af, at spørgmålet på tidspunktet for dens udstedelse endnu ikke var tilstrækkeligt gennemarbejdet. Jeg behøver vel næppe at tilføje, at den omstændighed, at der ikke er taget højde for salg til tredjemand før udførslen, på ingen måde kan opfattes som et forbud mod noget sådant: der er intet, der kan anføres til støtte for en sådan fortolkning.

Det synspunkt, jeg her har indtaget, bekræftes af de almindelige obligationsretlige grundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retsordener. Disse grundsætninger forbyder overdragelse af en kontraktsretlig forpligtelse uden tilladelse fra kreditor, det vil i vort tilfælde sige uden tilladelse fra interventionsorganet. Det følger heraf, at forbudet mod at overdrage de forpligtelser, som licitationskøber har påtaget sig over for interventionsorganet, til en senere køber ligeledes gælder, selv om det ikke er udtrykkeligt foreskrevet: licitationskøber er kort sagt fortsat ansvarlig over for interventionsorganet, selv om han videresælger varerne. Denne opfattelse bestyrkes af, at den forpligtelse til at eksportere, som køber i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1308/68 har påtaget sig ved købet, foruden at være nedfældet i de forskellige individuelle kontrakter, utvivlsomt også har klar offentligretlig karakter, såvel fordi forpligtelsen er indeholdt i en ufravigelig lovregel, som fordi den vedrører forholdet mellem en privatretligt handlende og et organ, der varetager offentlige opgaver.

Tillad mig en anden betragtning, der ligeledes tager udgangspunkt i de almindelige obligationsretlige grundsætninger. Som bekendt kan en skyldner altid — bortset fra modstående aftale og forudsat at det ikke drejer sig om rent personlige ydelser — anvende medhjælpere til at opfylde kontraktmæssige forpligtelser. Betragter vi imidlertid den eksportforpligtelse, som den første køber af smørret har påtaget sig ud fra synsvinkel, kan vi konkludere, at den senere køber fungerer som medhjælper for den første ved opfyldelsen af forpligtelsen. På denne baggrund er det let at løse problemet met den første købers ansvar for en ikke-opfyldelse, som skyldes den senere køber. Handlinger, foretaget af medhjælpere (i vort tilfælde selskabet BIN) for den, som forpligtelsen påhviler, skal betragtes som undergivet de samme regler som handlinger, foretaget af den primært forpligtede, der umiddelbart skal opfylde sine egne kontraktsmæssige forpligtelser, ikke fordi eksportforpligtelsen er overført til den senere køber, men kun fordi sidstnævnte fungerer som medhjælper for den oprindelige køber.