Forslag til afgørelse fra generaladvokat Van Gerven fremsat den 19. september 1991. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - EN STATS TRAKTATBRUD - FYSISK KONTROL OG ADMINISTRATIVE FORMALITETER I FORBINDELSE MED GODSTRANSPORT MELLEM MEDLEMSSTATERNE - DIREKTIV 87/53/EOEF. - SAG C-69/90.



Samling af Afgørelser 1991 side I-06011



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

1. Ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 16. marts 1990, har Kommissionen anlagt sag med paastand om, at Domstolen fastslaar, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Raadets direktiv 87/53/EOEF af 15. december 1986 om aendring af direktiv 83/643/EOEF om forenkling af fysisk kontrol og administrative formaliteter i forbindelse med godstransport mellem medlemsstaterne (1) og sine forpligtelser i henhold til EOEF-Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har givet meddelelse om de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, hvorved den mener at have opfyldt sine forpligtelser efter direktivet, eller idet den ikke rettidigt har truffet de noedvendige gennemfoerelsesforanstaltninger.

2. Mig bekendt er denne sag den fjerde af en raekke sager, hvorved Kommissionen har anfaegtet den italienske lovgivning vedroerende toldbehandling og den maade, denne lovgivning anvendes paa. To af de tidligere af Kommissionen anlagte sager har allerede givet anledning til domme fra Domstolen, nemlig sag 340/87 (2) og sag C-209/89 (3). En tredje sag, sag C-187/89, haevede Kommissionen, fordi Italien i mellemtiden havde truffet de fornoedne foranstaltninger til at bringe det angivelige traktatbrud til ophoer (4). Alle de naevnte sager angik konkrete tilsidesaettelser af faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende toldbehandling.

3. I den foreliggende sag goer Kommissionen ikke gaeldende, at den italienske lovgivningsmagt eller de italienske toldmyndigheder har gjort sig skyldig i en overtraedelse af faellesskabsretten paa et konkret punkt. Den af Kommissionen anlagte sag angaar den manglende gennemfoerelse i national ret i Italien af direktiv 87/53.

Formaalet med direktiv 87/53 er, at der "i den naermeste fremtid [boer] goeres nye fremskridt med henblik paa yderligere at forenkle formaliteterne i forbindelse med samhandelen mellem medlemsstaterne". For at virkeliggoere dette foreskrives der ved direktivets artikel 1 en raekke aendringer af og tilfoejelser til bestemmelserne i direktiv 83/643 (5). I henhold til det nye direktivs artikel 2, stk. 1, skulle medlemsstaterne efter hoering af Kommissionen senest den 1. juli 1987 have sat de til gennemfoerelse af direktivet noedvendige bestemmelser i national ret i kraft. Direktivets artikel 2, stk. 2, opstiller endvidere en forpligtelse for medlemsstaterne til at give Kommissionen meddelelse om indholdet af de paagaeldende bestemmelser.

4. Inden jeg gaar over til en naermere droeftelse af parternes argumenter, bemaerker jeg, at den italienske regering ikke har bestridt, at den fortsat tilsidesaetter sine forpligtelser, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af artikel 7a, der blev indsat i direktiv 83/643 ved direktiv 87/53. Denne bestemmelse lyder saaledes:

"Medlemsstaterne foranlediger, at eventuelle beloeb, som skal opkraeves ved gennemfoerelsen af kontrollen og formaliteterne i forbindelse med samhandelen mellem medlemsstaterne, ogsaa kan betales med garanterede eller attesterede internationale bankchecks, der er udstedt i valutaen i den medlemsstat, hvor gaelden skal betales."

5. Hvad angaar de oevrige bestemmelser i direktiv 87/53, har den italienske regering imidlertid bestridt, at der foreligger nogen tilsidesaettelse af dens forpligtelser. Det er rigtigt, at disse bestemmelser opstiller en raekke forpligtelser for medlemsstaterne, men en opfyldelse af disse forudsaetter ikke en indfoerelse i national ret af ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser. Ser man bort fra artikel 7a, paahviler der efter direktiv 87/53 alene medlemsstaterne en forpligtelse til at foelge nogle retningslinjer i form af, at myndighederne optraeder paa en bestemt maade, idet Kommissionen kun konkret kan kontrollere, om denne forpligtelse overholdes, og idet det ikke er nogen forudsaetning, at disse retningslinjer fastlaegges i saerlige og almindeligt gaeldende ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser.

6. Jeg kan ikke tilslutte mig dette synspunkt. Formaalet med direktiv 87/53 er at lette handelen med varer hen over graenserne, hvorved direktivet indeholder bestemmelse om en raekke forenklinger og indskraenkninger af toldkontrollen og omfanget af toldbehandlingen. Selv om de i denne forbindelse foreskrevne regler derfor i foerste raekke opstiller forpligtelser for medlemsstaternes toldmyndigheder, saaledes som det da ogsaa fremgaar af en gennemgang af de konkrete bestemmelser i direktivet, er reglerne utvivlsomt ikke uden betydning for retsstillingen for de personer eller virksomheder, som transporterer varer til andre medlemsstater, som importerer varer dér, eller som lader varer transportere i transit gennem en medlemsstat. Saadanne personer og virksomheder kan nemlig have en interesse i at paaberaabe sig de forpligtelser, som direktivet opstiller for toldmyndighederne, naar de er stillet over for en situation eller en optraeden, som de finder strider mod direktivet eller mod den nationale lovgivning, der er blevet vedtaget til gennemfoerelse af det. Jeg henviser herved til Domstolens praksis, hvori betydningen af klare, praecise og offentliggjorte gennemfoerelsesbestemmelser fremhaeves, for saa vidt angaar bestemmelser i direktiver, som tilsigter at skabe rettigheder for private. De nationale gennemfoerelsesbestemmelser maa goere det muligt for de paagaeldende at faa et tilstraekkeligt klart billede af deres rettigheder i henhold til faellesskabsretten og af de muligheder, som de har for at paaberaabe sig denne (eller en nationalretlig bestemmelse til gennemfoerelse af faellesskabsretten) ved de nationale retsinstanser (6).

Selv for saa vidt angaar bestemmelserne i det omhandlede direktiv, der ikke tilsigter at tillaegge private rettigheder, som disse kan paaberaabe sig (saaledes at detaljerede og offentliggjorte gennemfoerelsesbestemmelser ikke kraeves), er der imidlertid ikke noedvendigvis belaeg for det af den italienske regering anfoerte. Efter min opfattelse omfatter begrebet "retsforskrifter" i direktivets artikel 2, stk. 2, som skal udstedes med henblik paa gennemfoerelsen af direktivet (og meddeles Kommissionen), ligeledes udfaerdigede, interne, administrative forskrifter og - saaledes som det vil fremgaar nedenfor - indgaaede overenskomster eller aftaler mellem medlemsstaterne, idet der med begrebet med andre ord sigtes til enhver normfastsaettelse, uanset arten heraf, der er noedvendig for at gennemfoere direktivet.

Tilbage staar den gruppe af bestemmelser i direktivet, der ikke er relevante, for saa vidt angaar spoergsmaalet om en gennemfoerelse i form af "retsforskrifter" i national ret. Efter min opfattelse foelger det af direktivets artikel 2, stk. 1 - hvorefter medlemsstaterne skal hoere Kommissionen, foer de udsteder de "noedvendige" gennemfoerelsesbestemmelser - at en medlemsstat, som - uden at dette aabenbart fremgaar af direktivets ordlyd eller raekkevidde - finder, at denne eller hin bestemmelse i direktivet ikke kraever nogen gennemfoerelsesbestemmelser, men alene visse former for ikke-normative retsakter, rettidigt (dvs. foer udloebet af gennemfoerelsesfristen) skal goere Kommissionen bekendt hermed. Kun i saa fald kan Kommissionen udoeve sine kontrolbefoejelser i henhold til Traktatens artikel 155. I oevrigt er direktivets artikel 2, stk. 1, udtryk for en konkretisering af bestemmelsen i Traktatens artikel 5, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til loyalt at samarbejde med Kommissionen med henblik paa at sikre en overholdelse af faellesskabsretten. Jeg bemaerker herved, at Kommissionen i staevningen, uden paa dette punkt at vaere blevet imoedegaaet af den italienske regering, har anfoert, at den aldrig har modtaget nogen meddelelse overhovedet fra den italienske regering, hverken inden udloebet af den fastsatte gennemfoerelsesfrist eller under forloebet af den administrative procedure. Jeg mener under disse omstaendigheder, at det af den italienske regering for Domstolen over for Kommissionens paastande anfoerte savner grundlag, bortset fra hvad angaar de bestemmelser i direktivet, der aabenbart ikke kraever gennemfoerelsesbestemmelser.

Det et paa grundlag af disse principper, jeg vil undersoege spoergsmaalet om de gennemfoerelsesforpligtelser, der paahviler medlemsstaterne, for saa vidt angaar de enkelte af de paagaeldende bestemmelser i direktivet.

7. Jeg starter med den nye bestemmelse i artikel 2, stk. 2, der blev indsat i direktiv 83/643 ved artikel 1, stk. 1, i direktiv 87/53, og som har foelgende indhold:

"Paa godsets afgangssted og bestemmelsessted letter medlemsstaterne under de omstaendigheder, de anser for passende, anvendelsen af forenklede procedurer, saaledes som fastsat i bestemmelserne om forsendelse og omsaetning af gods og dets overgang til frit forbrug."

Den betydning, der maa tillaegges specifikke foranstaltninger med henblik paa en konkret udmoentning af denne forpligtelse i national ret, forekommer mig indlysende. For de erhvervsdrivende er det saaledes af stor betydning at vide, under hvilke omstaendigheder de har krav paa en anvendelse af forenklede procedurer. Det er klart, at direktivet paa dette punkt tillaegger medlemsstaterne en ikke-ubetydelig, skoensmaessig befoejelse, for saa vidt angaar afgraensningen af de tilfaelde, hvor saadanne forenklede procedurer skal finde anvendelse, men dette forhindrer ikke, at anvendelsen af forenklede procedurer sker til opfyldelse af en faellesskabsretlig forpligtelse. Kun en saerlig ved lov eller administrativt fastsat ordning, der er bindende og er blevet offentliggjort, kan paa dette omraade give de erhvervsdrivende et klart overblik over omfanget af deres rettigheder.

8. Ved artikel 1, stk. 1, i direktiv 87/53 blev der i direktiv 83/643 yderligere indsat den nye bestemmelse i artikel 2, stk. 3, som lyder saaledes:

"Medlemsstaterne bestraeber sig paa at fordele placeringen af toldsteder ogsaa inde i landet, saaledes at de beroerte virksomheders behov tilgodeses bedst muligt."

Jeg er enig med den italienske regering i, at denne bestemmelse i direktivet ikke forudsaetter en gennemfoerelse i form af saerlige nationalretlige bestemmelser, der offentliggoeres og kan paaberaabes ved domstolene. Samtidig mener jeg dog, at spoergsmaalet om fordelingen af toldsteder boer reguleres ved administrativt fastsatte bestemmelser eller i hvert fald ved interne administrative forskrifter, saaledes at der under alle omstaendigheder burde have vaeret fremsendt en meddelelse til Kommissionen om "retsforskrifter", jf. artikel 2, stk. 2, i direktiv 87/53. Saafremt den italienske regering var af den opfattelse, at den naevnte bestemmelse i direktivet ikke gik videre end blot at opstille en retningslinje, som ikke forudsatte en gennemfoerelse i form af normative "retsforskrifter" efter direktivets artikel 2, burde den have givet Kommissionen meddelelse herom inden gennemfoerelsesfristens udloeb, saaledes at Kommissionen havde vaeret i stand til eventuelt at imoedegaa denne opfattelse. Der er derfor ikke tale om en behoerig gennemfoerelse.

9. Ved artikel 1, stk. 2, i direktiv 87/53 blev der indsat en ny artikel 4 i direktiv 83/643, som har foelgende ordlyd:

"1. Med henblik paa at soege passende loesninger paa de problemer, der opstaar ved de faelles graenser, traeffer medlemsstaterne de noedvendige foranstaltninger for at fremme det bilaterale samarbejde mellem de forskellige tjenestegrene, der varetager kontrollen og formaliteterne paa hver side af disse graenser.

2. Det i stk. 1 omhandlede samarbejde omfatter navnlig

- indretning af graenseovergangssteder

- omdannelse af graensekontrolsteder til samordnede eller kombinerede kontrolsteder, hvor dette er muligt.

3. Medlemsstaterne samarbejder om at harmonisere aabningstiderne for de forskellige tjenester, der varetager kontrollen og formaliteterne paa begge sider af hvert graenseovergangssted. Opstaar der vanskeligheder i forbindelse med denne harmonisering, indbringer de sagen for Kommissionen, saaledes at denne kan foreslaa de beroerte medlemsstater de loesninger, den anser for passende til afhjaelpning af de paagaeldende problemer.

4. Medlemsstaterne aabner mulighed for et uformelt samraad paa lokalt og i givet fald paa nationalt plan mellem repraesentanter for de forskellige tjenestegrene, der deltager i kontrollen og formaliteterne, og for transportvirksomheder, toldklarerere og personer i hjaelpeerhverv i forbindelse med transport samt brugerne."

Stk. 1, 2 og 3 i denne nye artikel opstiller en forpligtelse for medlemsstaterne til at tilvejebringe et snaevrere, gensidigt samarbejde mellem toldmyndighederne ved deres graenser. Jeg mener ikke, at opfyldelsen af denne forpligtelse forudsaetter en udstedelse af saerlige, nationalretlige regler, som kan paaberaabes af privatretlige retsundergivne. De naevnte bestemmelser indebaerer dog efter min opfattelse en forpligtelse til en konkret udmoentning af det bilaterale samarbejde, f.eks. i form af, at der indgaas bilaterale aftaler. Efter min opfattelse maa saadanne bilaterale aftaler anses for "retsforskrifter", som medlemsstaterne traeffer bestemmelse om med henblik paa direktivets anvendelse, og som efter dettes artikel 2, stk. 2, skal meddeles Kommissionen.

Den nye bestemmelse i artikel 4, stk. 4, indebaerer, at medlemsstaterne tilvejebringer en struktur, der goer det muligt at gennemfoere den i bestemmelsen foreskrevne form for samraad. En tilvejebringelse af et saadant samraad forudsaetter efter min opfattelse, at der traeffes bestemmelse om en raekke organisatoriske og proceduremaessige regler, og ogsaa disse burde have vaeret meddelt Kommissionen. Efter omstaendighederne mener jeg derfor, at det af den italienske regering i saa henseende anfoerte vedroerende artikel 4 er uholdbart.

10. Ved artikel 1, stk. 3, i direktiv 87/53 blev der i direktiv 83/643 indsat en ny artikel 5, som indeholder foelgende bestemmelser:

"1. Medlemsstaterne foranlediger, at:

a) graenseovergangsstederne holdes aabne, naar trafikmaengden berettiger dertil, saaledes at det, undtagen i tilfaelde af faerdselsforbud, bliver muligt

- for gods under toldforsendelsesordning og de ved transporten heraf anvendte transportmidler samt for koeretoejer, som ikke medfoerer last, at passere graensen i alle doegnets 24 timer med de dertil svarende kontrolforanstaltninger og formaliteter, undtagen hvis graensekontrol med henblik paa at hindre sygdomsudbredelse er noedvendig

- at foretage kontrol og formaliteter for faerdsel med transportmidler og for gods, der ikke transporteres under en toldforsendelsesordning, fra mandag til fredag i mindst ti timer uden afbrydelse og loerdag i mindst seks timer uden afbrydelse, medmindre disse dage er officielle fri- og helligdage

b) de i litra a), andet led, omhandlede aabningstider, i tilfaelde hvor koeretoejer og gods transporteres med fly, tilpasses, saaledes at de svarer til det faktiske behov, idet de i givet fald kan opdeles i forhold til trafikintensiteten

c) omladninger, som toldvaesenet i henhold til gaeldende bestemmelser tillader foretaget uden deres umiddelbare opsyn, kan finde sted paa ethvert tidspunkt i overensstemmelse med de faktiske behov.

2. Naar veterinaertjenesterne har vanskeligt ved generelt at overholde de i stk. 1, litra a), andet led, og litra b), omhandlede aabningstider, soerger medlemsstaterne for, at der er en veterinaerekspert til raadighed i disse tidsrum, idet der kraeves et varsel paa mindst 12 timer fra transportvirksomhedens side; dette varsel kan dog fastsaettes til 18 timer i tilfaelde af transport af levende dyr.

3. Saafremt der findes flere graenseovergangssteder i samme havneomraade eller lufthavnsomraade, kan medlemsstaterne goere undtagelser fra stk. 1, saafremt de oevrige overgangssteder i omraadet har tilstraekkelig kapacitet til at toldbehandle gods og koeretoejer i overensstemmelse med naevnte stykke.

4. For saa vidt angaar de i stk. 1 anfoerte graenseovergangssteder og toldtjenester, drager de kompetente myndigheder i medlemsstaterne omsorg for, at der paa saerlig og begrundet anmodning indgivet i aabningstiden, i undtagelsestilfaelde og paa betingelser, der fastsaettes af medlemsstaterne, kan gennemfoeres kontrol og formaliteter uden for aabningstiderne, i givet fald mod betaling for tjenesteydelsen."

11. Hvad angaar gennemfoerelsen af artikel 4, har den italienske regering for det foerste gjort gaeldende, at artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, allerede var genstand for den af Kommissionen anlagte sag 340/87, i hvilken Domstolen i mellemtiden har afsagt dom (jf. ovenfor punkt 2), hvorfor Kommissionen, jf. grundsaetningen "ne bis in idem", ikke paa ny kan anlaegge sag vedroerende den italienske regerings tilsidesaettelse af den paagaeldende forpligtelse.

Det af den italienske regering paa dette punkt anfoerte kan ikke laegges til grund. Sag 340/87 vedroerte en bestemmelse i italiensk lovgivning, hvorefter et beloeb svarende til omkostningerne ved den paagaeldende tjenesteydelse skulle opkraeves i forbindelse med toldekspeditioner udfoert i den del af graenseovergangsstedernes aabningstid, der gik ud over statens civile ansattes normale arbejdstid. Domstolen antog, at saadanne gebyrer stred mod EOEF-Traktatens artikel 9 og 12. Naervaerende sag drejer sig imidlertid om den behoerige gennemfoerelse i national ret af forpligtelsen i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, i direktiv 83/643 til at holde graenseovergangsstederne aabne, saaledes at kontrol og formaliteter kan gennemfoeres fra mandag til fredag i mindst 10 timer uden afbrydelse, og loerdage i mindst 6 timer uden afbrydelse. Efter min opfattelse maa denne forpligtelse opfyldes i form af en gennemfoerelse i national ret af en saerlig bestemmelse af bindende karakter, hvis indhold offentliggoeres. Formaalet med den omhandlede bestemmelse er saaledes, at de erhvervsdrivende skal have en sikkerhed for, at kontrol og formaliteter ved graenseovergangsstederne med hensyn til transportmidlers passage kan gennemfoeres inden for mindst et bestemt tidsrum. Da spoergsmaalet isaer har interesse for importoerer og transportvirksomheder i andre medlemsstater, er det af stor betydning, at disse har et klart billede af de rettigheder, som de har efter italiensk lovgivning til gennemfoerelse af faellesskabsretten.

I replikken har Kommissionen imidlertid frafaldet sin paastand paa dette punkt, da bestemmelsen i artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, allerede var en del af den oprindelige affattelse af direktiv 83/643 (jf. artikel 5, stk. 1, andet led, heri).

12. Hvad angaar artikel 5, stk. 1, litra a), foerste led, har den italienske regering ikke haevdet, at der ved denne bestemmelse blot er blevet indfoert nogle retningslinjer, som ikke forudsaetter en gennemfoerelse i national ret i form af en normativ retsakt. Sagt med andre ord, den italienske regering burde have, men har ikke, godtgjort, hvorfor det ikke skulle have vaeret noedvendigt at gennemfoere denne bestemmelse i national ret. Af de samme grunde som dem, jeg har anfoert i forbindelse med artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, mener jeg, at en saerlig gennemfoerelsesbestemmelse af bindende karakter, hvis indhold offentliggoeres, maa vaere et krav.

13. Med hensyn til artikel 5, stk. 1, litra b) og c), fastholder den italienske regering, som tilfaeldet er med artikel 5, stk. 2, 3 og 4, at der ved disse bestemmelser alene er blevet indfoert nogle retningslinjer.

Hvad angaar artikel 5, stk. 1, litra b), er jeg af de samme grunde som dem, jeg allerede har anfoert i forbindelse med artikel 5, stk. 1, litra a), foerste og andet led, af den opfattelse, at dette savner grundlag. Der er her spoergsmaal om de oplysninger, som staar til raadighed for virksomheder, der transporterer gods, med hensyn til de noejagtige tidspunkter, hvor de kan frembyde de paagaeldende varer med henblik paa en gennemfoerelse af kontrol og formaliteter. Den omstaendighed, at medlemsstaterne, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af artikel 5, stk. 1, litra b), raader over visse skoensmaessige befoejelser (med hensyn til tilpasningen af aabningstiderne til de faktiske behov), aendrer ikke noget ved, at kravet om en mindsteaabningstid finder anvendelse, hvorfor det er en forudsaetning, at den naevnte bestemmelse gennemfoeres ved en saerlig gennemfoerelsesbestemmelse af bindende karakter, hvis indhold offentliggoeres.

De samme betragtninger goer sig gaeldende med hensyn til gennemfoerelsen af artikel 5, stk. 1, litra c). Formaalet med denne bestemmelse er, at virksomheder, der transporterer gods, paa visse vilkaar skal have krav paa at kunne omlade varerne paa ethvert tidspunkt uden toldvaesenets umiddelbare opsyn. Det praecise omfang af denne rettighed maa klargoeres i form af en gennemfoerelse ved nationalretlige bestemmelser, der er bindende og gennemskuelige.

14. De samme betragtninger goer sig ligeledes gaeldende med hensyn til artikel 5, stk. 2. I henhold til denne bestemmelse er medlemsstaterne forpligtet til at drage omsorg for, at en veterinaerekspert er til raadighed inden for bestemte minimumsperioder, hvorved der gaelder et varsel paa mindst tolv timer (hhv. atten timer). Ogsaa her er der tale om en bestemmelse, som tilsigter at tillaegge transportvirksomhederne en rettighed. En saerlig gennemfoerelsesbestemmelse af bindende karakter, hvis indhold offentliggoeres, er derfor noedvendig.

I henhold til artikel 5, stk. 3, kan medlemsstaterne paa visse vilkaar goere undtagelser, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af artikel 5, stk. 1. Denne valgmulighed, som medlemsstaterne dermed har, skal ikke som saadan goeres til genstand for en gennemfoerelse i form af en normativ bestemmelse, men saafremt en medlemsstat vil goere brug af den naevnte mulighed i forbindelse med gennemfoerelsen af artikel 5, stk. 1, maa det dog vaere et krav, at den fastsaetter de valgte undtagelser i klare og udtrykkelige, normative bestemmelser. Under alle omstaendigheder gaelder det, at da bestemmelsen er accessorisk i forhold til artikel 5, stk. 1, kan den ikke anses for behoerigt gennemfoert, saa laenge artikel 5, stk. 1, ikke er blevet gennemfoert.

En saerlig gennemfoerelse maa ogsaa vaere et krav, for saa vidt angaar artikel 5, stk. 4. Formaalet med denne bestemmelse er, at transportvirksomheder og importoerer i undtagelsestilfaelde, hvis art medlemsstaterne naermere skal fastlaegge, skal gives en sikkerhed for, at kontrol og formaliteter - paa saerlig og begrundet anmodning - ogsaa kan gennemfoeres uden for de foreskrevne minimumsaabningstider. Af de samme grunde som dem, der gaelder artikel 5, stk. 1, maa denne bestemmelse gennemfoeres i national ret ved en saerlig bestemmelse.

15. Ved direktiv 87/53 blev artikel 6 i direktiv 83/643 affattet saaledes:

"Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at ventetiden som foelge af de forskellige kontrolforanstaltninger og formaliteter ikke overstiger, hvad der er noedvendigt til at gennemfoere disse. Med henblik herpaa tilrettelaegger de aabningstiderne for de tjenester, der skal gennemfoere kontrollen og formaliteterne, samt det disponible personale og de praktiske forhold i forbindelse med behandling af gods og dokumenter, der hoerer til gennemfoerelsen af kontrollen og formaliteterne, saaledes at ventetiden ved trafikkens afvikling nedsaettes til et minimum."

Denne bestemmelse opstiller en raekke forpligtelser for medlemsstaterne med hensyn til toldvaesenets organisatoriske opbygning. Selv om det er af betydning for de retsundergivne, at toldmyndighederne kan udfoere deres opgaver effektivt i overensstemmelse med disse principper, mener jeg ikke, at der, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af den naevnte bestemmelse, er behov for nogen nationalretlig bestemmelse af bindende karakter, hvis indhold offentliggoeres. Men det er dog klart, at direktivets artikel 6 forudsaetter, at toldvaesenet rent faktisk gives en organisatorisk opbygning, som er tilpasset de bindende principper, som bestemmelsen fastlaegger. En saadan tilpasning kan f.eks. ske i form af en tilpasning af de administrative forskrifter, der er rettet til toldmyndighederne, medmindre forholdet er det, at de allerede gaeldende forskrifter sikrer en overholdelse af de naevnte principper.

Den italienske regering har imidlertid ikke fremlagt oplysninger om eksistensen af saadanne forskrifter eller om en aendring heraf, ligesom den ikke har givet Kommissionen nogen form for meddelelse. Artikel 6 kan derfor ikke anses for behoerigt gennemfoert i national ret.

16. Ved direktiv 87/53 blev der i direktiv 83/643 indsat en ny artikel 6a med foelgende indhold:

"Medlemsstaterne foranlediger saa vidt muligt, at en af de andre tjenester, som er repraesenteret, og helst toldvaesenet, efter udtrykkelig bemyndigelse fra de kompetente myndigheder og for disses regning, kan udfoere visse opgaver, som paahviler disse myndigheder, navnlig vedroerende tilstedevaerelsen af de kraevede dokumenter, disses gyldighed og aegthed, samt en summarisk kontrol af identiteten af det i disse dokumenter angivne gods. I saa fald soerger de paagaeldende myndigheder for, at de noedvendige midler stilles til raadighed for udfoerelsen af disse opgaver."

Hvad angaar denne bestemmelse, goer de samme betragtninger som dem, jeg har anfoert i forbindelse med den ovenfor undersoegte artikel 6, sig i det vaesentlige gaeldende. Jeg mener derfor ogsaa paa dette punkt, at det af den italienske regering anfoerte ikke kan laegges til grund.

17. Ved direktiv 87/53 blev artikel 7 i direktiv 83/643 affattet saaledes:

"Medlemsstaterne bestraeber sig paa ved graenseovergangsstederne overalt, hvor det er teknisk muligt, og naar trafikmaengden berettiger dertil, at etablere baner til hurtig passage, som forbeholdes gods under toldforsendelsesordning, de ved transporten heraf anvendte transportmidler samt koeretoejer, som ikke medfoerer last."

De samme betragtninger som dem, jeg har anfoert vedroerende den nye bestemmelse i artikel 2, stk. 3 (jf. ovenfor punkt 8), gaelder i det vaesentlige denne bestemmelse i direktivet. Saafremt bestemmelsen var blevet gennemfoert i national ret ved en ministeriel bekendtgoerelse eller et cirkulaere, burde den italienske regering have fremsendt denne bekendtgoerelse eller dette cirkulaere til Kommissionen. Var den italienske regering af den opfattelse, at der her blot var tale om en retningslinje, burde den rettidigt have givet Kommissionen meddelelse herom.

18. Ved direktiv 87/53 blev artikel 8 i direktiv 83/643 affattet saaledes:

"1. Medlemsstaterne og Kommissionen drager omsorg for, at personer, der deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne, hurtigt kan underrette medlemsstaternes og Faellesskabets kompetente myndigheder om eventuelle problemer i forbindelse med en graensepassage. De kompetente myndigheder undersoeger disse problemer, og, hvis de ikke loeses, foreslaar Kommissionen de beroerte medlemsstater loesninger herpaa.

2. Med henblik paa at loese problemer i forbindelse med kontrol og formaliteter i henhold til dette direktiv kan en medlemsstat anmode en anden medlemsstat om samraad. Saafremt det ikke ved samraad er muligt at loese de paagaeldende problemer, kan en medlemsstat underrette Kommissionen herom, saaledes at denne kan forelaegge de loesninger, den anser for passende til afhjaelpning af de paagaeldende problemer."

Hvad angaar stk. 1, savner det af den italienske regering paa dette punkt anfoerte aabenbart grundlag. Bestemmelsen opstiller saaledes en forpligtelse for medlemsstaterne til at indfoere strukturer og/eller procedurer, hvorefter personer, der deltager i samhandelen mellem medlemsstaterne, hurtigt kan informere vedkommende nationale myndigheder om problemer i forbindelse med en graensepassage. Da det navnlig vil vaere erhvervsdrivende fra andre medlemsstater, der udsaettes for saadanne problemer, er behovet for en klar og saerlig gennemfoerelsesbestemmelse, hvis indhold offentliggoeres, saa meget desto stoerre.

Hvad angaar artikel 8, stk. 2, mener jeg derimod, at der maa gives den italienske regering medhold i det af den om dette spoergsmaal anfoerte. Bestemmelsen angaar den forpligtelse, der paahviler medlemsstaterne til loyalt at samarbejde med henblik paa at finde loesninger paa problemer i forbindelse med kontrol og formaliteter, eventuelt saaledes at Kommissionen inddrages. Der er dermed tale om en retningslinje, som ikke gaar ud over at foreskrive en bestemt form for optraeden, hvorimod bestemmelsen ikke forudsaetter en udstedelse af normative retsakter.

19. Ved artikel 7 i direktiv 87/53 blev der i direktiv 83/643 indsat en ny artikel 8a med foelgende indhold:

"Medlemsstaterne tilsender i god tid Kommissionen de ajourfoerte oplysninger vedroerende kontrolstederne."

Det af den italienske regering paa dette punkt anfoerte kan heller ikke laegges til grund. Enten kraever denne bestemmelse paa samme maade som den nye artikel 6 i direktiv 83/643 (jf. ovenfor punkt 15), at der skal udstedes administrative forskrifter (hvis indhold burde have vaeret fremsendt til Kommissionen), eller den italienske regering burde i god tid have meddelt Kommissionen, at den ikke mente, at der var behov for gennemfoerelsesbestemmelser (saaledes at den ikke ville kunne give nogen meddelelse om indholdet af saadanne). Hverken det ene eller det andet har vaeret tilfaeldet, hvorfor det ogsaa her maa laegges til grund, at der ikke er sket en behoerig gennemfoerelse.

20. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at Domstolen fuldt ud giver Kommissionen medhold i sagen, bortset fra hvad angaar de bestemmelser, der nu er indeholdt i artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, og artikel 8, stk. 2, i direktiv 83/643/EOEF, og doemmer den italienske regering til at betale sagens omkostninger.

(*) Originalsprog: nederlandsk.

(1) - EFT 1987 L 24, s. 33.

(2) - Dom af 30.5.1989, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1483.

(3) - Dom af 21.3.1991, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 1575.

(4) - Jf. kendelse af 4.6.1991.

(5) - Raadets direktiv 83/643/EOEF af 1.12.1983 om forenkling af fysisk kontrol og administrative formaliteter i forbindelse med godstransport mellem medlemsstaterne (EFT L 359, s. 8).

(6) - Jf. f.eks. dom af 9.4.1987, sag 363/85, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1733, praemis 7, som bekraeftet ved dom af 28.2.1991, sag C-131/88, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 826, praemis 6.