FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

SIR GORDON SLYNN

fremsat den 6. marts 1985 ( *1 )

Høje Domstol.

I denne sag har Kommissionen nedlagt påstand om, at det statueres, at Italien ved at belægge importerede mousserende vine med en højere merværdiafgift end italienske mousserende vine har tilsidesat EØF-traktatens artikel 95.

Efter ikrafttrædelsen af lovdekret nr. 495 af 4. august 1982 (GU 212 af 4.8.1982) gjaldt der følgende afgiftssystem:

— mousserende vine, der ikke er forsynet med en angivelse af at have gæret naturligt på flaske, belægges med en merværdiafgift på 10%,

— vine gæret naturligt på flaske belægges med en afgift på 18%, såfremt denne fremstillingsmetode ikke er obligatorisk i henhold til lovgivningen i produktions-landet,

— vine med oprindelsesbetegnelse, der har gæret naturligt på flaske, belægges med en afgift på 38%, når denne fremstillingsmetode er obligaorisk i henhold til lovgivningen i fremstillingslandet.

Den 21. september 1982 fremsendte Kommissionen under henvisning til artikel 169 en meddelelse til den italienske regering, hvori den gjorde gældende, at den dagældende lovgivning var i strid med artikel 95. I skrivelsen blev den italienske regering anmodet om inden to måneder at fremsætte sine bemærkninger. Ved telex af 17. december 1982 anmodede den italienske regering Kommissionen om at forlænge fristen med to måneder, men fremsatte imidlertid aldrig nogen bemærkninger til selve indholdet af Kommissionens skrivelse. Herefter fremsatte Kommissionen den 22. september 1983 en begrundet udtalelse, hvori den italienske regering blev pålagt at bringe den angivne overtrædelse til ophør inden en måned. Da den italienske regering ikke efterkom denne begrundede udtalelse, anlagde Kommissionen sag ved Domstolen den 14. december 1983.

Retstilstanden blev på et senere tidspunkt ændret ved lovdekret nr. 232 af 15. juni 1984 (GU 166 af 18.6.1984), der er vedlagt den italienske regerings duplik. Ved lovdekretets artikel 2, stk. 2, ændredes afgiftsordningen, således at den forskelsbehandling, der måtte have foreligget, bortfaldt eller i det væsentlige bortfaldt. Da dette lovdekret blev ændret til lov, udgik artikel 2, stk. 2, imidlertid (lov nr. 408 af 28.7.1984, GU 212 af 2.8.1984). Såvidt jeg forstår, blev den omhandlede tre-ledede ordning dermed genindført. Endvidere har de nyeste regler på området, nemlig lovdekret nr. 853 af 19. december 1984 (GU 347 af 19.12.1984) tilsyneladende ikke fjernet den grundlæggende forskelsbehandling, som det hævdes foreligger.

Den laveste afgiftssats finder anvendelse på vin, der har gæret på lukkede fade, som Asti Spumante, der udgør omkring 50% af den italienske produktion af mousserende vine. Den mellemste afgiftssats finder anvendelse på alle de italienske mousserende vine, der ikke er omfattet af den laveste afgiftssats. For ingen mousserende vine gælder det i henhold til italiensk lovgivning, at de skal gæres på flaske, og indenlandsk fremstillet vin kan derfor aldrig være omfattet af den højeste afgiftssats. Derimod er champagne fra Champagne-distriktet i Frankrig, der ifølge loven skal gæres på flaske, omfattet af den højeste sats. Den italienske regerings repræsentant kunne under den mundtlige forhandling ikke oplyse, om nogen andre mousserende vine er omfattet af den højeste afgiftssats, men han mente, at dette formentlig ikke var tilfældet.

Uenigheden i denne sag har først og fremmest været koncentreret om den påståede diskriminatoriske virkning af den højeste afgiftssats. Det er ikke blevet godtgjort og for så vidt heller ikke hævdet, at den mellemste afgiftssats medfører nogen forskelsbehandling. På trods af den brede affattelse af Kommissionens påstand er det efter min opfattelse hverken nødvendigt, ønskeligt eller for den sag skyld muligt at undersøge, om der lovligt kan indføres en højere afgiftssats for mousserende vine, der er fremstillet ved naturlig gæring på flaske (når dette ikke kræves ved lov), end for andre mousserende vine, der ikke er fremstillet efter denne metode. Jeg vil kun undersøge spørgsmålet om den påståede diskriminatoriske virkning af den højeste afgiftssats.

Den italienske regering har forsvaret denne højere afgift med, at luksusvarer må kunne belægges med højere afgifter, idet forbrugerne af disse varer er dem, der har råd til at betale for dem, og som må formodes at kunne og af sociale grunde bør betale højere afgifter. Hertil kommer, at da luksusvarer kun forbruges i begrænset omfang af dem, der har råd til at betale, er det ikke sandsynligt, at forbruget påvirkes af afgiftsforhøjelser. Den højere afgift er lovlig, ikke alene efter italiensk ret, men også ifølge fællesskabsretten, således som Domstolen fastslog i sag 319/81, Kommissionen mod Italien, Sml. 1983, s. 601. En sådan afgift er kun i strid med EØF-traktatens artikel 95, såfremt dens formål er at behandle varer forskelligt på grund af deres oprindelse og ikke på grundlag af objektive kriterier. Det er ikke for at slukke sin tørst, at forbrugeren køber en vin med oprindelsesbetegnelse, der har gæret på flaske, som f.eks. fransk champagne. Der er til sådanne vine knyttet en særlig social prestige, og de benyttes som statussymboler, hvorfor de klart må betragtes som luksusvarer. Dette fremgår af, at forbrugerne i Italien betaler betydeligt mere for fransk champagne end for nogen anden mousserende vin. Prisen på sådanne vine er så høj, at en højere afgift ikke påvir- ker deres konkurrencedygtighed.

Heroverfor har Kommissionen, hvis påstand støttes af den franske regering, gjort gældende, at den omhandlede afgift klart strider mod artikel 95. For at en vare må betragtes som »lignende« i betydningen i artikel 95, stk. 1, er det tilstrækkeligt at godtgøre, at den i forbrugernes øjne ligner den anden pågældende vare og opfylder de samme behov. Spørgsmålet er, om der for forbrugerne er tale om et valg mellem to alternative former for varer. Forholdet her er det, at kun importerede vine rammes af den højeste afgiftssats. Fællesskabsforordningerne indeholder én definition af mousserende vin, der omfatter alle sådanne, og disse udgør en ensartet kategori af vine, der alle tjener til at opfylde de samme behov hos forbrugerne. Der er ingen objektiv-forskel mellem champagne og andre mousserende vine, der kan begrunde den pågældende afgiftsmæssige forskelsbehandling. En forskelsbehandling baseret på, om vinen har en oprindelsesbetegnelse, og på om den pågældende lovgivning indeholder et krav om, at den skal være fremstillet ved naturlig gæring på flaske, er ikke tilstrækkeligt begrundet, ikke mindst når henses til, at den af den italienske lovgivningsmagt førte politik må antages at være begrundet i, at der i Italien hverken er noget krav om oprindelsesbetegnelse eller om, at den nævnte fremstillingsmetode skal anvendes.

Den franske regering har gjort gældende, at alle mousserende vine tilhører samme kategori af vine, som konkurrerer med hinanden, uanset om de måtte være underlagt regler om oprindelsesbetegnelse eller fremstillingsmetoder. Indførelsen af den højeste afgiftssats har medført et fald i den italienske import af fransk champagne fra 8,7 millioner flasker i 1980 til 3,7 millioner flasker i 1983.

Efter min vurdering fremgår det klart af Domstolens praksis, at medlemsstaterne kan belægge visse forbrugsvarer med en højere afgift end andre, »især [sådanne], som betragtes som luksusvarer« (sag 319/81, præmis 14 og 21). Dette kan ske, selv om de pågældende luksusvarer udelukkende importeres fra andre medlemsstater (sagerne 140/79, Chemial, og 46/80, Vinal, Sml. 1981, s. 1 og 77).

Det må på den anden side fremhæves, at denne ret for medlemsstaterne er underlagt den afgørende forudsætning, at reglerne i artikel 95 nøje overholdes. At nogle varer er belagt med en høj afgift på grund af forbrugernes økonomiske evne til at betale dem, eller at varerne må betragtes som luksusvarer, udgør ikke i sig selv et tilstrækkeligt svar på en påstand om, at der er sket en overtrædelse af artikel 95.

Den italienske regering kan efter min opfattelse med fuld ret hævde, at »champagne« fra det franske distrikt af samme navn har et særligt ry og en særlig status. Det er nemlig et spørgsmål, hvor langt den »ensartethed« rækker, som Kommissionen og den franske regering hævder foreligger med hensyn til alle former for mousserende vine, ikke mindst henset til de franske producenters bestræbelser på nationalt plan for at beskytte anvendelsen af betegnelsen »champagne«.

På den anden side mener jeg på det foreliggende grundlag heller ikke, at man kan hævde, at der er en så afgørende forskel mellem på den ene side fransk champagne og på den anden side alle andre mousserende vine, der har gæret naturligt på flaske, uden at denne fremstillingsmetode har været obligatorisk i henhold til national lovgivning i fremstillingslandet, at champagne må sættes i en luksuskategori, der ikke omfatter nogen af de vine, der falder ind under den mellemste kategori.

Som udgangspunkt kan jeg for så vidt godt tilslutte mig den opfattelse, at prisen for en vare kan være et af de forhold, der bør tages i betragtning ved vurderingen af, om den skal betragtes som en luksusvare. Den italienske regering har i denne forbindelse fremlagt oplysninger, hvorefter prisen på henholdsvis fransk champagne og italiensk mousserende vin var 18200 og 8500 LIT uden moms. Ifølge de af Kommissionen fremlage oplysninger var der imidlertid ikke så stor forskel på priserne uden afgifter. I Rom og Milano var der blevet fundet eksempler på fransk champagne til 14500 LIT pr. flaske og italiensk champagne til 12300 og 13100 LIT pr. flaske, når momsen fraregnes. Alle disse eksempler kan have deres rigtighed, men tilbage står i hvert fald, at det på baggrund af de af Kommissionen fremlagte oplysninger ikke kan lægges til grund, at der som hævdet af den italienske regering overalt er en stor prisforskel mellem champagne og alle andre mousserende vine.

For det andet er det efter min opfattelse klart, at fremstillingsmetoden, hvad angår den mellemste og den højeste afgiftssats, er eller kan være den samme. At det for det ene produkt gælder, at der er en retlig forpligtelse til at anvende en bestemt fremstillingsmetode, og at vinen er forsynet med en oprindelsesbetegnelse, er efter min opfattelse ikke i sig selv nogen tilstrækkelig begrundelse for at behandle de to produkter forskelligt i afgiftsmæssig henseende. Jeg mener tværtimod, at hvis produkterne i øvrigt er ens, vil en sådan forskelsbehandling kun meget vanskeligt kunne anses for lovlig, såfremt den medlemsstat, der opkræver den pågældende afgift, ikke har indført nogen lovgivning eller ordninger vedrørende oprindelsesbetegnelser, der finder anvendelse på indenlandsk fremstillede produkter. Hvis det væsentligste eller eneste grundlag for forskellen mellem den mellemste og den højeste afgiftssats er det ovenfor anførte, må der næsten naturnødvendigt opstå en beskyttelse af medlemsstatens egne produkter over for produkter fra andre medlemsstater.

Som Domstolen udtalte det i præmis 17 i sag 319/81: »En sådan ordning indebærer, at de indenlandske varer på forhånd fritages fra den hårdeste beskatning, da de aldrig opfylder betingelserne for den forhøjede afgift, og at alene den nationale lovgiver ved ikke at indføre et generelt system for samtlige spiritustyper kan forlænge denne situation på ubestemt tid...« Noget andet kan kun gælde, såfremt der er reelle forskelle »mellem indenlandske varer og varer importeret fra andre medlemsstater, for så vidt angår fremstillingsmåde, kvalitet, pris og konkurrenceforhold«.

For det tredje foreligger der for Domstolen oplysninger vedrørende den teknologiske udvikling inden for vinfremstilling, som tyder på, at kvaliteten af vine, der ikke har gæret på flaske, er steget og måske vil nå en sådan højde, at det ikke er muligt umiddelbart at skelne kvalitetsmæssigt mellem de to forskellige fremstillingsmetoder. Da fremstillingsmetoden er den samme for de vine, der er belagt med henholdsvis den mellemste og den højeste afgift, må dette efter min opfattelse så meget desto mere gælde med hensyn til disse vine. Endvidere er der ikke nødvendigvis nogen forbindelse mellem den omstændighed, at en vin er forsynet med oprindelsesbetegnelse, og det forhold, at den er fremstillet efter den såkaldte »méthode champenoise«, da der i Italien fremstilles vine efter denne metode, som ikke er forsynet med oprindelsesbetegnelse.

Dette støtter, hvad de fleste, der drikker vin, formentlig vil opfatte som en selvfølgelighed, nemlig at selv om mousserende vine ikke udgør en fuldstændig ensartet kategori af vine, er der i hvert fald nogle, der ikke stammer fra Champagne-distriktet, som har kvaliteter og egenskaber, der ligger så tæt op ad dem, champagne har, at de stort set betragtes som ens, i stand til at erstatte hinanden, og derfor som konkurerende produkter.

Den omstændighed, at der for champagne i Frankrig gælder den samme momssats som for andre mousserende vine, selv om der er en lille forskel (på 32 centimer pr. liter) med hensyn til afgiften »droit de circulation«, peger også i retning af, at champagne ikke kan anses for at tilhøre en særlig luksuskategori.

Når nogle produkter i al væsentlighed fremstilles på samme måde, har de samme egenskaber og anvendes til samme formål, må de efter min opfattelse som udgangspunkt anses for at konkurrere med hinanden. Den blotte omstændighed, at der til et af produkterne er knyttet en højere prestige end til de andre, medfører ikke i sig selv, at produktet tilhører en særlig kategori, således som den italienske regering synes at hævde, ligesom dette heller ikke er tilfældet, blot fordi den anvendte fremstillingsmetode skyldes et krav i lovgivning snarere end et valg fra producentens side. Når et produkt, der ikke fremstilles i en medlemsstat, af denne afgiftsmæssigt placeres i en luksuskategori, må der forlanges en særlig garanti for, at det virkelig også adskiller sig fra andre produkter fremstillet i den pågældende medlemsstat, da der ellers for nemt kan ske overtrædelser af artikel 95. Dette må særligt forlanges, når det betænkes, at oprettelsen af et fælles marked blandt andet har til formål »at modvirke en fastfrysning af forbrugsvanerne ved i videst muligt omfang at sikre, at samtlige forbrugere får lige adgang til alle Fællesskabets varer« (sag 319/81, præmis 20).

Efter min opfattelse har Kommissionen i den foreliggende sag godtgjort, at den særlige afgiftssats, der gælder for champagne, indebærer en indirekte beskyttelse af andre produkter, og at dette produkt herved belægges med en højere afgift end den, der gælder for lignende indenlandske fremstillede produkter.

Jeg skal herefter foreslå, at der gives Kommissionen medhold i dens påstand om, at det statueres, at Den italienske Republik har undladt at opfylde forpligtelser, der påhviler den i henhold til EØF-traktatens artikel 95, for så vidt angår varer indført fra andre medlemsstater, ved i lovdekret nr. 495 af 4. august 1982 (GU 212 af 4.8.1982) at anvende en højere afgiftssats for mousserende vin, som har gæret naturligt på flaske, såfremt vinen er forsynet med oprindelsesbetegnelse, og denne form for gæring er obligatorisk i henhold til fremstillingsstatens lovgivning.

Jeg skal endvidere forslå, at Den italienske Republik tilpligtes at afholde Kommissionens omkostninger.

( *1 ) – Oversal fra engelsk.