Den 27. maj 1970 meddelte den belgiske regering via sin faste repræsentation ved De europæiske Fællesskaber Kommissionen, at Société Nationale des Chemins de Fer Belges til staten som koncessionsgiver ville indgive en ansøgning om økonomisk kompensation for den økonomiske ulempe, selskabet ifølge eget udsagn led som følge af anvendelsen af direkte internationale tariffer for jernbanetransport af varer, som omfattes af EKSF-traktaten.

På basis af principperne i artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning nr. 1191/69 af 26. juni 1969 udstedt i henhold til artiklerne 75 og 94 i Rom-traktaten, om medlemsstaternes fremgangsmåde med hensyn til de med begrebet offentlig tjeneste forbundne forpligtelser inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje, opgjorde selskabet sit tab i 1971 til 500 mio belgiske francs.

De pågældende internationale tariffer blev indført i kraft af en aftale indgået den 21. marts 1955 mellem de samlede repræsentanter for Det europæiske Kul- og Stålfællesskabs regeringer i Rådet; den er senere blevet ændret ved tre supplerende overenskomster af 1. maj 1956, 1. maj 1959 og 1. marts 1974. Aftalen var baseret på artikel 70 i Paristraktaten og på paragraf 10 i konvention om overgangsbestemmelserne, som er et bilag til denne traktat.

Den belgiske regering støttede lakonisk sit krav på Rådets forordning nr. 1191/69. Dette skal forstås således, at den i virkeligheden påberåbte sig den karakter af »forpligtelser, som er forbundet med begrebet offentlig tjeneste« i denne forordnings forstand, som gennemførelsen af disse internationale EKSF-jernbanetariffer ifølge dens opfattelse indebar.

Den belgiske regering, som forudså, at sådanne ansøgninger også ville blive indgivet i andre medlemsstater, anmodede Kommissionen om at konsultere disse stater »for at de seks lande kan indtage samme holdning til dette emne«.

Et gruppe regeringseksperter holdt møde i Bruxelles den 10. september 1970. Ved denne lejlighed blev det nærmere undersøgt, om gennemførelsen af direkte internationale EKSF-tariffer udgør en med offentlig tjeneste forbundet forpligtelse, navnlig en tarifpligt efter artikel 2, stk. 5, i forordning nr. 1191/69, og i bekræftende tilfælde om en sådan forpligtelse medfører økonomiske ulemper efter forordningens artikel 5, stk. 2.

Da mødet viste, at der var betydelig uenighed mellem de forskellige nationale delegationer, blev det vedtaget, at der skulle holdes et nyt møde vedrørende dette problem inden udgangen af 1970.

Det følgende sagsforløb kan rekonstrueres ved hjælp af brevvekslingen mellem Kommissionens generaldirektør for transport og den belgiske faste repræsentation.

Kommissionens tjenestegrene foretog en grundigere undersøgelse af spørgsmålet, og direktøren meddelte den 2. juli 1973 den faste repræsentation, at »Fællesskabets og regeringernes fælles bestemmelser ikke indebærer … nogen forpligtelse til at gennemføre faste priser ved påbud om særlige tarifmæssige foranstaltninger, at de altså ikke påbyder en tarifpligt efter artikel 2, stk. 5, i forordning nr. 1191/69, som kan give anledning til kompensation i medfør af denne forordning«.

Efter at Kommissionen havde konstateret, at den belgiske regering havde ydet kompensationer på 410 mio belgiske francs i 1971 og 520 mio i 1972 til SNCB på grundlag af denne forordning, anmodede Kommissionen ved generaldirektøren for transport den belgiske regering om at »meddele den alle nødvendige oplysninger om motiverne til dens ydelse af disse kompensationer«.

Herefter er der et mellemspil på Rådsniveau: Den 11. oktober 1973 anmodede den nederlandske delegation ved denne institution om en revision af aftalen af 21. marts 1955, for at den kunne blive ført à jour og der kunne tages hensyn til udvidelsen af Fællesskabet.

Rådet tog anmodning til efterretning og pålagde under sit møde den 22. november 1971 De faste Repræsentanters Komite at behandle den.

Den 7. december 1973 meddelte den belgiske faste repræsentation Kommissionen som svar på dennes spørgsmål af 2. juli s.å., at i oversigten over de beløb, der var bevilget SNCB inden for rammerne af normalisering af regnskaberne, besluttet definitivt for finansåret 1971 og foreløbigt for finansårene 1972 og 1973, var kompensationerne for EKSF-tarifferne opført som støtte, bevilget i medfør af Rådets forordning nr. 1107/70 af 4. juni 1970, vedtaget på grundlag af traktatens artikler 75, 77 og 94, og omhandlende den støtte, som ydes inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje.

»Denne beslutning« — skrev den faste repræsentation — »forekom den at være i overensstemmelse med Kommissionens opfattelse i denne sag«. Den belgiske regering havde således besluttet for finansåret 1971, og planlagde for finansårene 1972 og 1973, at erstatte de kompensationer, der var ydet i henhold til forordning nr. 1191/69 med en tilsvarende støtte med hjemmel i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1107/70.

I denne bestemmelse står følgende:

»Medlemsstaterne pålægger kun i følgende tilfælde og på følgende betingelser … forpligtelser, der har sammenhæng med begrebet offentlig tjenesteydelse, og som medfører ydelse af støtte i henhold til traktatens artikel 77;

…

2) Med hensyn til godtgørelse for forpligtelser, der har sammenhæng med begrebet offentlig tjenesteydelse; Indtil fællesskabsbestemmelser om dem træder i kraft, når betalingerne foretages til virksomheder inden for jernbanetrafikken … til udligning af de forpligtelser til offentlig tjenesteydelse, der pålægges disse virksomheder af staten eller af offentligretlige enheder, og som angår: — … tarifpligter, som ikke indeholdes i artikel 2, stk. 5, i forordning (EØF) nr. 1191/69 …«.

Efter at Kommissionen ved sine tjenestegrene havde foretaget en grundig undersøgelse af denne nye foranstaltning, i samarbejde med såvel de belgiske eksperter som det rådgivende udvalg for støtte til transporter, oprettet ved nævnte forordning nr. 1107/70, meddelte den ved generaldirektøren den faste repræsentation den 24. juni 1974, at »man ikke kunne anse en støtte i medfør af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1107/70, som havde til formål at dække de samme udgifter, for forenelig med fællesmarkedet«, dvs. udgifterne ved en såkaldt tarifpligt, påbudt efter artikel 2, stk. 5 i forordning nr. 1191/69.

Subsidiært anførte Kommissionen, at »i alle tilfælde skal en støtte efter artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1107/70 … meddeles Kommissionen i henhold til artikel 93, stk. 3, i EØF-traktaten«.

På denne dato nævntes denne bestemmelse i traktaten for første gang.

Endelig anmodede Kommissionen den belgiske regering om, om muligt inden udgangen af juli 1974, at meddele Kommissionen, hvad den mente herom og hvilke foranstaltninger den ville iværksætte for at bringe denne situation i orden.

Den 29. november, eller næsten seks måneder senere, meddelte den belgiske faste repræsentation generaldirektøren som svar på dennes brev af 24. juni s.å., at »man kan komme til den konklusion, at alle betingelserne for anvendelse af forordning nr. 1191/69 »efter dens bogstav« ikke er tilvejebragt« og at »dette anerkendes af Belgien«; at den på den anden side mente, at »det ganske vist drejer sig om en med offentlig tjeneste forbunden forpligtelse af tarifmæssig art, men ikke om en tarifpligt som omhandlet i forordning nr. 1191/69, hvilket berettiger anvendelsen af artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1107/70«. Kort sagt, selv om den belgiske regering ikke længere bevilgede kompensationen på grundlag af den første af disse forordninger, fortsatte den med at bevilge den på grundlag af denne bestemmelse i den anden.

Til støtte herfor henviste denne faste repræsentation til den franske Conseil d'Etat's dom af 22. december 1961, SNCF mod Ministère des travaux publics, des Transports et du Tourisme, og anførte, at overenskomsten af 21. marts 1955»var en overtrædelse af forskriften i artikel 70 i traktaten«, og at medlemsstaterne havde mulighed for at foranledige ændring af denne overenskomst ifølge dens artikel 17.

Angående det af Kommissionen anførte om, at en støtte efter artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1107/70, skal meddeles Kommissionen ifølge traktatens artikel 93, stk. 3, hævdede den faste repræsentant, at denne formalitet var blevet opfyldt ved et brev nr. 28.103/G.12.123 af 21. januar 1974 (jeg citerer) »som min forgænger har sendt Dem; dette brev angav især for 1974 en støtte efter forordning nr. 1107/70 af 4. juni 1970 på 530 mio francs for EKSF-tarifferne« (citat slut). Endelig forelagde den faste repræsentant Kommissionen den belgiske regerings anmodning om at revidere sin opfattelse.

Jeg har ikke fundet noget spor af dette brev i sagsakterne, men det fremgår af den senere brevveksling, at Kommissionen anerkendte at være blevet underrettet om, at støtten fra den belgiske regering androg 410 mio francs i 1971, 441,5 mio i 1972, 489 mio for 1973 og at budgetoverslagene for 1974 og 1975 kalkulerede med henholdsvis 530 og 525 mio francs.

Det er altså denne dato, den 21. januar 1974, som man først må have i erindring ved afgørelse af, om Kommissionen i overensstemmelse med artikel 93, stk. 3, er blevet »underrettet så betids, at den kan fremsætte sine bemærkninger« til, om en påtænkt indførelse af en støtteforanstaltning er forenelig med fællesmarkedet efter traktatens artikel 92 eller artikel 77, og om Kommissionen er »af den opfattelse, at det påtænkte er uforeneligt med fællesmarkedet i henhold til artikel 92«»uopholdeligt har iværksat den i artikel 93, stk. 2, fastsatte fremgangsmåde«.

I så henseende mener jeg, at hvis det kan tiltrædes, at der rettidigt er givet meddelelse om beløbene for finansårene 1974 og 1975, må brevet af 24. juni 1974 til den belgiske faste repræsentation fra Kommissionens generaldirektør under hensyn til spørgsmålets uklarhed og den forudgående brevveksling ligeledes udgøre den uopholdelige iværksættelse af den i artikel 93, stk. 2, fastsatte fremgangsmåde, i hvert fald for det beløb, som skulle bevilges for finansåret 1975.