Det skal desuden fremhæves, at Retten har fastslået, at den omstændighed, at der verserede en sag for den til prøvelse af en afgørelse fra Kommissionen på det tidspunkt, hvor denne afgørelse blev tilbagekaldt, ikke var til hinder for dens tilbagekaldelse. Der er intet, der tyder på, at der skulle gælde en anden løsning i forbindelse med en afgørelse truffet af et appelkammer. Når Retten fastslår, at det er ufornødent at træffe afgørelse i sagen, efter at den afgørelse fra et appelkammer, som er anfægtet for denne, er tilbagekaldt, bør den derimod anses for indirekte at anerkende, at appelkamrene har kompetence til at tilbagekalde deres afgørelser, og at de kan gøre det samme, hvis disse afgørelser er indbragt for Retten.

Det kan følgelig ikke udledes af bestemmelserne i kontorets retningslinjer for undersøgelser, at appelkamrene ikke har beføjelse til at tilbagekalde deres afgørelser, eftersom det fremgår af artikel 80, stk. 3, i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse, sammenholdt med den samme forordnings artikel 65, at den i artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse, omhandlede beføjelse til tilbagekaldelse også er tillagt appelkamrene.

Ganske vist omtaler disse retningslinjer for kontorets undersøgelser, der vedrører beføjelsen til tilbagekaldelse, ikke appelkamrene. Sådanne retningslinjer er imidlertid alene en kodifikation af adfærdsnormer, som kontoret selv har fastsat. Deres bestemmelser kan således hverken i sig selv have forrang for bestemmelserne i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker og nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 40/94 om EF-varemærker eller indvirke på den af Unionens retsinstanser foretagne fortolkning af disse. De skal tværtimod fortolkes i lyset af bestemmelserne i forordning nr. 207/2009 og nr. 2868/95.

Del A, afsnit 6, punkt 1.2, i retningslinjer for undersøgelser fastsat af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) bestemmer, at »afgørelser om tilbagekaldelse/ophævelse vedtages af den afdeling eller enhed, der har foretaget registreringen eller truffet afgørelsen, og [de] kan påklages i overensstemmelse med artikel 58, stk. 2, i forordning nr. 207/2009«.

Retten har præciseret, at en procedurefejl som omhandlet i artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, den tidligere affattelse, var en fejl, der havde proceduremæssige konsekvenser. Retten har ligeledes fremhævet, at en undersøgelse af realiteten eller en ændring af afgørelsen truffet af appelkammeret ikke kunne foretages i forbindelse med artikel 80 i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse.

I øvrigt fastslog Retten i dom af 22. november 2011, mPAY24 mod KHIM – Ultra, T-275/10, at en berigtigelse af en afgørelse fra et appelkammer, hvorved der blev indføjet et punkt i denne afgørelse vedrørende det anfægtede varemærkes beskrivende karakter for de varer og tjenesteydelser, der var omfattet af dette, vedrørte selve den berigtigede afgørelses materielle indhold. Heraf konkluderede Retten ikke alene, at denne berigtigelse ikke havde kunnet vedtages på grundlag af regel 53 i forordning nr. 2868/95 (nu artikel 102, stk. 1, i forordning 2017/1001) om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, hvorefter »kun sproglige fejl, skrivefejl og åbenbare urigtigheder berigtiges«, men også, at den ikke havde kunnet vedtages på grundlag af artikel 80 i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse, eftersom betingelserne for anvendelsen af denne artikel ikke var opfyldt i den pågældende sag, da der ikke var begået nogen åbenlys procedurefejl.

I den sag, der gav anledning til dom af 22. november 2011, MPAY24, T-275/10, havde det punkt, som appelkammeret tilføjede i berigtigelsen, til formål at supplere begrundelsen af den berigtigede afgørelse. Det fremgår således af ovennævnte dom, at en supplering af begrundelsen af en afgørelse påvirker selve afgørelsens materielle indhold, og at en manglende begrundelse ikke kan anses for en procedurefejl som omhandlet i artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse.

Denne konklusion drages ikke i tvivl af dom af 18. oktober 2011, stabelkasser og kurve, T-53/10, som Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) har påberåbt sig. I den nævnte doms præmis 37 bekræftede Retten, at en tilsidesættelse af retten til forsvar udgjorde en fejl, som har betydning for den procedure, der ledte til et appelkammers vedtagelse af en afgørelse, og dermed kunne anses for at have været medvirkende til, at afgørelsens indhold var behæftet med fejl. På grundlag af denne bekræftelse og af retspraksis, hvorefter udtrykket »åbenbare urigtigheder« ikke vedrører fejl, der bevirker, at en afgørelses materielle indhold er behæftet med urigtigheder, konkluderede Retten, at en tilsidesættelse af retten til forsvar ikke udgjorde en åbenbar urigtighed som omhandlet i artikel 39 i Kommissionens forordning nr. 2245/2002 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning nr. 6/2002 om EF-design, som kunne berigtiges. Præmis 37 i dom af 18. oktober 2011, stabelkasser og kurve, T-53/10, giver følgelig ikke mulighed for at drage nogen konklusion med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt en manglende begrundelse udgør en »åbenlys procedurefejl« som omhandlet i artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 207/2009, den tidligere affattelse.

(jf. præmis 55-58)