ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Denne retsinstans fandt, at ophavsretsloven skulle fortolkes i overensstemmelse med direktiv 2001/29, og at anvendelsen af et fonogram som omhandlet i artikel 8, stk. 2, i direktiv 2006/115 ifølge Domstolens praksis svarede til en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. Den konstaterede ligeledes, at NB ved at stille radioapparater til rådighed i udlejningsbilerne gjorde det muligt for udlejerne af de nævnte biler at lytte til lydoptagelser, og at der derfor var tale om en sådan »overføring«. Denne retsinstans fandt desuden, at de andre kriterier for »overføring til almenheden« ligeledes var opfyldt. Følgelig konkluderede denne retsinstans, at NB skulle betale godtgørelse til SAMI, og den gav ikke NB medhold i søgsmålet. Denne afgørelse blev ændret efter appel af Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (appeldomstol for Svealand med sæde i Stockholm, appeldomstol i patent- og handelsretlige sager, Sverige). SAMI iværksatte kassationsappel af sidstnævnte retsinstans afgørelse til Högsta domstolen (øverste domstol).
21

FV indvendte, at ligebehandlingsprincippet indebærer, at unionsborgere, der har bopæl i en medlemsstat og tager til en anden medlemsstat for at arbejde, har ret til de sociale ydelser, de sociale og skattemæssige fordele og den sociale bistand, som er til rådighed i værtsmedlemsstaten for dennes egne statsborgere. Efter FV’s opfattelse skal det ræsonnement, som blev lagt til grund i dom af 15. december 2016, Depesme m.fl. (C-401/15 – C-403/15, EU:C:2016:955), anvendes analogt på hans husstand. I denne dom fastslog Domstolen, at børnene af en grænsearbejders ægtefælle eller partner, som er anerkendt af værtsmedlemsstaten, kan anses for at være dennes børn med henblik på at kunne nyde godt af retten til at oppebære en økonomisk støtte til at gennemføre deres videregående uddannelse, idet en sådan støtte anses for at være en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011.
47

Således som den forelæggende ret har anført, er det derimod ikke sikkert, at den i hovedsagen omhandlede foranstaltning, der består i at forbyde pensionerede personer i at deltage i interessetilkendegivelser med henblik på tildeling af undersøgelses- og rådgivningsopgaver, gør det muligt på effektiv vis at forbedre mulighederne for, at yngre personer kan få fodfæste på arbejdsmarkedet. Idet udførelsen af undersøgelses- og rådgivningsopgaver rent faktisk kan vise sig at være svær og kompliceret, er en ældre person på baggrund af den erfaring, den vedkommende har erhvervet, sandsynligvis bedre stillet til at udføre den opgave, der pålægges denne. Den pågældendes ansættelse er dermed fordelagtig for både den offentlige forvaltning, der har udsendt indkaldelsen af interessetilkendegivelser, og for den almene interesse. Såfremt en foryngelse af den aktive arbejdsstyrke vil kunne opnås i tilfælde, hvor personer, der allerede har en vis erfaring udtrykker interesse for at udføre sådanne opgaver, idet yngre arbejdstagere, der efterfølger disse i de stillinger, der bliver ledige, således får mulighed for at få adgang til arbejdsmarkedet, er det ydermere nødvendigt, at disse undersøgelses- og rådgivningsopgaver ikke er isolerede, tidsbegrænsede stillinger, som ikke giver nogen mulighed for efterfølgende karriereudvikling.
Denne lovs artikel 4, stk. 2 og 3, bestemmer følgende:

»2. Et kontraktvilkår anses for ikke at have været direkte forhandlet med forbrugeren, hvis det er blevet fastlagt, uden at forbrugeren har haft mulighed for at have indflydelse på det, som i tilfælde af standardkontrakter eller almindelige salgsbetingelser, som anvendes af erhvervsdrivende, der driver virksomhed på markedet for de pågældende varer eller tjenesteydelser.

3. Den omstændighed, at visse elementer i kontraktvilkårene eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for direkte forhandling med forbrugeren, udelukker ikke anvendelse af denne lovs bestemmelser på resten af kontrakten, hvis en samlet vurdering af kontrakten viser, at denne i forvejen er blevet ensidigt udarbejdet af den erhvervsdrivende. Såfremt en erhvervsdrivende hævder, at et på forhånd fastsat standardvilkår er blevet direkte forhandlet med forbrugeren, påhviler det den erhvervsdrivende at fremlægge beviser i denne henseende.«
8

Tredje til sjette og ottende betragtning til direktiv 2011/96 har følgende ordlyd: »(3) Formålet med dette direktiv er at fritage udbytte og andre udlodninger af overskud, som datterselskaber betaler til deres moderselskaber, for kildeskat, og at afskaffe dobbeltbeskatning af sådanne indkomster på moderselskabets niveau. (4) Sammenslutninger af selskaber fra forskellige medlemsstater kan være nødvendige for at tilvejebringe forhold i Unionen, der svarer til forholdene på et indre marked, og dermed sikre, at et sådant indre marked kommer til at fungere bedst muligt. Sådanne sammenslutninger bør ikke hæmmes af særlige restriktioner, forskelsbehandlinger eller fordrejninger som følge af medlemsstaternes beskatningsregler. Det er derfor vigtigt at fastsætte konkurrenceneutrale beskatningsregler for disse sammenslutninger af selskaber fra forskellige medlemsstater, så virksomhederne får mulighed for at tilpasse sig det indre markeds krav, øge deres produktivitet og styrke deres konkurrencemæssige position på internationalt plan. (5) Sådanne sammenslutninger kan føre til, at der oprettes koncerner bestående af moder- og datterselskaber. (6) Inden [Rådets] direktiv [90/435/EØF af 23. juli 1990 om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (EFT 1990, L 225, s. 6)] trådte i kraft, varierede de beskatningsregler, der regulerer forbindelserne mellem moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater, betydeligt fra medlemsstat til medlemsstat, og de var generelt mindre fordelagtige end de regler, der gælder for forbindelserne mellem moder- og datterselskaber fra samme medlemsstat. Samarbejdet mellem selskaber fra forskellige medlemsstater var således undergivet ringere vilkår end samarbejdet mellem selskaber fra samme medlemsstat. Det var nødvendigt at fjerne denne forskelsbehandling gennem indførsel af en fælles ordning, hvorved det bliver lettere at sammenslutte selskaber på EU-plan. […] (8) For at sikre skattemæssig neutralitet bør det udbytte, som et datterselskab udlodder til sit moderselskab, fritages for kildeskat.«
Betalingstjenestelovens artikel 99 har følgende ordlyd:

»(1) Hvis en betalingsordre initieres af betaleren, har betalerens betalingstjenesteudbyder ansvaret over for betaleren for korrekt gennemførelse af betalingen, medmindre den kan bevise over for betaleren og, hvor det er relevant, betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder, at betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder modtog betalingsbeløbet i overensstemmelse med denne lovs artikel 94, stk. 1. Hvis betalerens udbyder af betalingstjenester kan dokumentere dette, er det betalingsmodtagerens udbyder af betalingstjenester, som har ansvaret for korrekt gennemførelse af betalingen.

[…]

(9) I tilfælde af en manglende eller mangelfuldt gennemført betaling, og såfremt betalingsmodtagerens betalingstjenesteudbyder ikke har ansvaret herfor i henhold til denne artikel, har betalerens betalingstjenesteudbyder ansvaret over for betaleren.

(10) Hvis betalerens udbyder af betalingstjenester har ansvaret i henhold til denne artikels stk. 9, skal han omgående tilbagebetale betaleren beløbet for den manglende eller mangelfuldt gennemførte betaling, eller hvis transaktionen er blevet gennemført ved, at beløbet er blevet trukket fra en betalingskonto, føre situationen tilbage til den situation, der ville have været gældende, hvis den gennemførte betalingstransaktion ikke var blevet gennemført.«
Artikel 3, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF, sammenholdt med bilag A, litra b) og c), hertil, skal fortolkes således, at når tarifændringer, der ikke personligt meddeles kunderne, foretages af en forsyningspligtig gasleverandør med det ene formål at overvælte de øgede omkostninger i forbindelse med køb af naturgas, uden at der hermed søges at opnå profit, er denne leverandørs overholdelse af de i disse bestemmelser omhandlede forpligtelser til gennemsigtighed og oplysning ikke en betingelse for, at de omhandlede tarifændringer er gyldige, forudsat at kunderne til enhver tid kan opsige kontraktforholdet og råder over passende klagemuligheder med henblik på at opnå erstatning for den skade, der eventuelt er lidt som følge af den manglende personlige underretning om ændringerne.
39

Det skal bemærkes, at indirekte forskelsbehandling i princippet er forbudt, medmindre den er objektivt begrundet. For at være begrundet skal den dels være egnet til at sikre opfyldelsen af et lovligt mål, dels ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål (dom af 20.6.2013, Giersch m.fl., C-20/12, EU:C:2013:411, præmis 46, og af 10.7.2019, Aubriet, C-410/18, EU:C:2019:582, præmis 29).
19

Efter hver måned at have betalt alle renterne på det ydede lån meddelte Thomas Leonhard ved skrivelse af 14. november 2015 DSL-Bank, at han ønskede at fortryde de omhandlede aftaler. Til støtte for denne meddelelse anførte han, at de oplysninger om fortrydelsesretten, som han var blevet givet som led i indgåelsen af disse aftaler, ikke var i overensstemmelse med national lovgivning. Hvad angår de fremtidige rentebetalinger, som han ville foretage, anførte Thomas Leonhard, at disse betalinger ikke kunne sidestilles med en anerkendelse af hans forpligtelser i henhold til de omhandlede aftaler, og at han forbeholdt sig ret til at anmode DSL-Bank om at refundere disse betalinger.
Under behandlingen af det første anbringende i stævningen, der er gengivet i nærværende doms præmis 37, angav Retten i den appellerede doms præmis 70 og 71 på følgende måde betingelserne for, at et påbud om indstilling er lovligt:

»70 De betingelser for at vedtage et sådant påbud, der er fastsat i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, indeholder blot én materiel betingelse, nemlig at Kommissionen på dette tidspunkt i proceduren har kvalificeret den pågældende nationale foranstaltning som ulovlig statsstøtte, og én processuel betingelse, nemlig at den pågældende medlemsstat gives mulighed for at fremsætte sine bemærkninger.

71 Kommissionen skal ikke opfylde andre betingelser for at kunne vedtage et påbud i henhold til artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, og det skal fremhæves, at denne situation er et resultat af lovgivers vilje og ikke dennes forglemmelse, som Ungarn har gjort gældende. Denne artikels ordlyd, som afspejler den retsstilling, der følger af den ovenfor i præmis 30 nævnte faste retspraksis, blev ikke ændret ved de ændringer, der blev indført i forordning nr. 659/1999, og er gentaget på samme måde i den nye forordning 2015/1589.«
75

I det foreliggende tilfælde tilkommer det med henblik på at sikre overholdelsen af de principper, der regulerer offentlige udbud, som fastsat i artikel 18 i direktiv 2014/24, den forelæggende ret at efterprøve for det første, at såvel delstaten Berlin som byen Köln råder over kildekoden til softwaren »IGNIS Plus«, for det andet, at i det tilfælde, hvor disse iværksætter et offentligt udbud, der har til formål at sikre vedligeholdelse, tilpasning eller udvikling af denne software, meddeler disse ordregivende myndigheder denne kildekode til potentielle ansøgere og tilbudsgivere, og, for det tredje, at adgang til denne kildekode alene er tilstrækkelig til at sikre, at de økonomiske aktører, der er berørt af det pågældende udbud, behandles på en gennemsigtig måde, ligeligt og uden forskelsbehandling.
25

Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er [momsdirektivets] artikel 90 […] og princippet om momsens neutralitet til hinder for nationale bestemmelser (eller en administrativ praksis baseret på uklare bestemmelser), hvorefter et selskab nægtes retten til momsfradrag proportionalt med værdien af den på nationale leveringer af varer ydede rabat, fordi fakturaen udstedt af den pågældende leverandør inden for Fællesskabet (i egenskab af repræsentant for en økonomisk koncern) angiver den samlede rabat, som er blevet ydet på både varer [der har været genstand for leveringer inden for Fællesskabet] og […] varer [der har været genstand for interne leveringer] leveret i kraft af samme rammeaftale, men registreret som erhvervelser fra den pågældende medlemsstat (fra et medlem af koncernen med et andet momsregistreringsnummer end det, som er angivet i rabatfakturaen)? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, er proportionalitetsprincippet da til hinder for, at modtageren nægtes retten til momsfradrag proportionalt med værdien af den af leverandøren inden for Fællesskabet ydede samlede rabat, såfremt den lokale leverandør (medlem af samme koncern) har bragt sine økonomiske aktiviteter til ophør og ikke længere kan nedsætte afgiftsgrundlaget for leveringerne ved udstedelse af en faktura med dens eget momsregistreringsnummer med henblik på at opnå tilbagebetaling af overskydende moms?«
Artikel 6 i direktiv 2011/92 har følgende ordlyd:

»[…]

2. Offentligheden informeres ved offentligt opslag eller ved andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives:

a) ansøgningen om tilladelse

b) det forhold, at projektet er underkastet en procedure med miljøkonsekvensvurdering, og eventuelt at artikel 7 finder anvendelse

c) de kompetente myndigheder, der har ansvaret for at træffe afgørelsen, hvorfra der kan indhentes relevante oplysninger, hvortil kommentarer eller spørgsmål kan rettes samt nærmere oplysninger om fristerne for fremsendelse af bemærkninger eller spørgsmål

d) karakteren af eventuelle afgørelser eller udkastet til afgørelsen, hvis et sådant foreligger

e) hvorvidt de oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5, er til rådighed

f) hvornår, hvor og hvordan de relevante oplysninger stilles til rådighed

g) hvilke foranstaltninger der er truffet med henblik på offentlig deltagelse, jf. stk. 5.

3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister:

a) alle oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5

b) i overensstemmelse med national lovgivning de vigtigste rapporter og anbefalinger, der er indgivet til den eller de kompetente myndighed(er) på det tidspunkt, hvor den berørte offentlighed informeres i henhold til nærværende artikels stk. 2

c) i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger [og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF (EUT 2003, L 41, s. 26)], andre end de i stk. 2 i denne artikel omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8 i nærværende direktiv, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel.

4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndighed(er), inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen.

5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) og høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges af medlemsstaterne.

6. Der fastsættes rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der giver tilstrækkelig tid til at informere offentligheden og til, at den berørte offentlighed kan forberede sig på og opnå reel deltagelse i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er omfattet af denne artikel.«
7

1., 3., 5., 7., 8., 14., 15., 33. og 39. betragtning til forordning nr. 1013/2006 har følgende ordlyd: »(1) Denne forordnings vigtigste og overordnede målsætning og komponent er miljøbeskyttelse […] […] (3) Rådets afgørelse [93/98] vedrørte indgåelse på Fællesskabets vegne af Basel-konventionen […], som Fællesskabet har været part i siden 1994. […] […] (5) I betragtning af, at Fællesskabet har godkendt [Rådet under Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udviklings (OECD)] beslutning C(2001)107/final om revision af beslutning C(92)39/final om kontrol med grænseoverskridende overførsel af affald til nyttiggørelse (OECD-beslutningen) er det, for at harmonisere affaldslister med Basel-konventionen og revidere visse andre krav, nødvendigt at indarbejde indholdet af den pågældende beslutning i fællesskabslovgivningen. […] (7) Det er vigtigt at tilrettelægge og regulere overvågningen af og kontrollen med overførsler af affald på en sådan måde, at der tages hensyn til behovet for at bevare, beskytte og forbedre miljøkvaliteten og folkesundheden, og således at en mere ensartet anvendelse af forordningen fremmes overalt i Fællesskabet. (8) Det er også vigtigt at tage hensyn til kravet i Basel-konventionens artikel 4, stk. 2, litra d), om, at overførsler af farligt affald skal begrænses til et minimum, som er foreneligt med en miljømæssigt forsvarlig og effektiv håndtering af sådant affald. […] (14) Hvad angår overførsel […] af affald bestemt til nyttiggørelse, der ikke er opført i bilag III, III A eller III B, bør der sikres optimal overvågning og kontrol ved at kræve forudgående skriftligt samtykke til sådanne overførsler. […] (15) Hvad angår overførsel af affald opført i bilag III, III A eller III B bestemt til nyttiggørelse, bør der sikres et minimumsniveau af overvågning og kontrol ved at kræve, at sådanne overførsler ledsages af bestemte oplysninger. […] (33) Der bør træffes de nødvendige foranstaltninger, således at det i overensstemmelse med direktiv [2006/12] og anden fællesskabslovgivning vedrørende affald sikres, at affald, der overføres inden for Fællesskabet, og affald, der importeres til Fællesskabet, i hele overførselsperioden og også når der er tale om nyttiggørelse eller bortskaffelse i bestemmelseslandet, håndteres uden at bringe folkesundheden i fare og uden at anvende processer og metoder, der kan skade miljøet. […] […] (39) Når det overvejes, hvilke blandinger af affald der skal tilføjes i bilag III A, bør der bl.a. tages hensyn til følgende: affaldets egenskaber, f.eks. dets eventuelle farlige egenskaber, forureningspotentiale, fysiske form, de håndteringsmæssige aspekter som den teknologiske kapacitet til nyttiggørelse af affaldet og de miljømæssige fordele ved nyttiggørelsen, herunder om en miljømæssigt forsvarlig håndtering af affaldet eventuelt hæmmes. […]«
Nævnte lovs § 148 bestemmer:

»1. Fastsættelse af afgiften er kun mulig efter udløbet af fristen for afgiftens fastsættelse, som er tre år. Fristen for afgiftens fastsættelse begynder at løbe den dag, hvor fristen for indgivelse af den ordinære afgiftsangivelse udløber, eller den dag, hvor afgiften forfalder, uden at der samtidig består en forpligtelse til at indgive en ordinær afgiftsangivelse.

[…]

3. Såfremt der, inden udløbet af fristen for afgiftens fastsættelse, er indledt en afgiftskontrol, indgivet en ordinær afgiftsangivelse eller fremsendt en opfordring til indgivelse af en ordinær afgiftsangivelse, begynder fristen for afgiftens fastsættelse at løbe på ny fra og med den dag, hvor denne disposition blev foretaget.

4. Fristen for afgiftens fastsættelse ophører at løbe fra og med:

[…]

f) dagen for anmodning om internationalt samarbejde inden for rammerne af skatteforvaltningen til og med den dag, hvor der opnås svar på denne anmodning, eller til og med dagen for fremsendelse af meddelelsen om ophøret af det internationale samarbejde inden for rammerne af skatteforvaltningen i den konkrete sag.

5. Fristen for afgiftens fastsættelse udløber senest ti år efter, at den begyndte at løbe i henhold til stk. 1.

[…]«
StPO’s § 45 bestemmer:

»(1) Anmodningen om genindsættelse i tidligere rettigheder skal fremsættes inden en uge efter, at årsagen til den manglende overholdelse ikke længere er aktuel, ved den ret, som fristen skulle have været overholdt over for. Det er tilstrækkeligt for at anse fristen for overholdt, at anmodningen indgives rettidigt ved den ret, der træffer afgørelse om anmodningen.

(2) De omstændigheder, der påberåbes som begrundelse for anmodningen, skal dokumenteres på det tidspunkt, hvor anmodningen fremsættes, eller i forbindelse med anmodningens behandling. Undladelsen skal efterfølgende bringes til ophør inden for fristen for anmodningens fremsættelse. Er dette sket, kan genindsættelsen i tidligere rettigheder indrømmes, uden at der er fremsat anmodning herom.«
33

Under disse omstændigheder ville det – såfremt det blev lagt til grund, at denne mægling ikke også, med henblik på artikel 201 i direktiv 2009/138, skulle udgøre »en sag behandlet retsligt« som omhandlet i denne artikel – alene for denne fases vedkommende fratage den sikrede dennes ret til at vælge sin advokat eller repræsentant. Det kan imidlertid ikke bestrides, at den forsikrede har behov for en retsbeskyttelse i den fase, der, når den først er indledt, udgør en integrerende del af sagen for den ret, der har truffet bestemmelse herom. En sådan fortolkning er i øvrigt i overensstemmelse med det formål med direktiv 2009/138, som er nævnt i denne doms præmis 26, og som tilsigter at sikre en passende beskyttelse af de forsikrede, for så vidt som den gør det muligt for dem fortsat at modtage bistand fra den samme repræsentant i den egentlige retslige fase af proceduren.
38

Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 44 i direktiv 2006/112 samt artikel 11, stk. 1, og artikel 22, stk. 1, i gennemførelsesforordning nr. 282/2011 skal fortolkes således, at en tjenesteyder af det blotte forhold, at et selskab med hjemsted i en tredjestat ejer et datterselskab på en medlemsstats område, ikke kan udlede, at der foreligger et fast forretningssted for det førstnævnte selskab på det nævnte område, og at denne tjenesteyder med henblik på en sådan vurdering ikke er forpligtet til at forhøre sig om kontraktforholdet mellem de to enheder.
60

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at et erstatningssøgsmål anlagt mod privatretlige juridiske personer, der udøver virksomhed inden for skibsklassifikation og -certificering på vegne af og efter bemyndigelse fra en tredjestat, falder ind under begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i denne bestemmelse og derfor er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, for så vidt som denne virksomhed ikke udøves i kraft af prærogativer som offentlig myndighed i EU-rettens forstand, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Princippet i den folkeretlige sædvaneret om retslig immunitet er ikke til hinder for, at den nationale ret, som skal pådømme sagen, udøver den retslige kompetence, der er fastsat i den nævnte forordning, i en tvist vedrørende et sådant søgsmål, når denne ret fastslår, at sådanne organisationer ikke har gjort brug af prærogativer som offentlig myndighed i folkerettens forstand.