Forslag til afgørelse fra generaladvokat Sir Gordon Slynn fremsat den 26. november 1986. - HAUPTZOLLAMT HAMBURG-JONAS MOD PLANGE KRAFTFUTTERWERKE GMBH UND CO. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF BUNDESFINANZHOF. - URIGTIGT ERLAGTE RESTITUTIONER - PROPORTIONALITET. - SAG 288/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 00611



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Raadets forordning nr . 441/69 ( EFT 1969 I, s . 84 ) indeholder bestemmelser om forudbetaling af eksportrestitutioner for visse landbrugsprodukter . Naar der er tale om produkter, som er omfattet af ordningen i forordningen, naar de skal eksporteres i forarbejdet stand, betales restitutionen, saa snart basisproduktet er undergivet toldkontrol, og det garanteres, at produktet vil blive udfoert fra Faellesskabet efter forarbejdningen, medmindre der foreligger force majeure . Denne forordning finder blandt andet anvendelse paa produkter, der er omfattet af Raadets forordning nr . 2727/75 om den faelles markedsordning for korn ( EFT 1975 L*281, s.*1 ).

Udfoerlige regler om anvendelsen af denne ordning er fastsat i Kommissionens forordning nr . 1957/69 ( EFT 1969 II, s.*410 ). Det fremgaar klart af artikel 3, stk . 2, i denne forordning, at den handlende skal angive, hvilke forarbejdede produkter der skal eksporteres, og deres noejagtige karakteristika paa det tidspunkt, hvor basisproduktet undergives toldkontrol . I henhold til artikel 6, stk . 1, skal den handlende stille en kaution eller en sikkerhed, der anerkendes som vaerende af samme vaerdi, hvorved der ydes garanti for tilbagebetaling af et beloeb af samme stoerrelse som den betalte restitution med et tillaeg paa 20%, hvis der ikke inden for en naermere fastsat frist foeres bevis for, at naermere angivne forpligtelser er blevet opfyldt, idet der dog gaelder saerlige regler i tilfaelde af force majeure ( artikel 6, stk . 2 ). Artikel 6 bestemmer ogsaa :

"3 ) Den i stykke 1 omtalte tilbagebetaling opkraeves kun i forhold til de maengder produkter eller varer, for hvilke de i stykke 1 naevnte beviser ikke foeres ."

"5 ) Det udbetalte, eventuelt forhoejede restitutionsbeloeb tilbagebetales i overensstemmelse med forskrifterne i denne artikel, naar de i stykke 1 naevnte beviser ikke foeres inden for den foreskrevne frist . Saafremt beloebet i saa tilfaelde ikke tilbagebetales trods paakrav, bliver den tidligere stillede kaution aktuel ."

Ved Kommissionens forordninger nr . 1136/77 og 1441/77 ( henholdsvis EFT 1977 L*135, s.*14, og EFT 1977 L*161, s.*23 ) blev eksportrestitutionen for visse kornfoderblandinger omfattet af pos . 23.07 B1 i den faelles toldtarif fastsat til 38,98 RE/ton for blandinger, hvor indholdet af kornprodukter var over 65 vaegtprocent, og til 31,19 RE/ton, hvor indholdet var over 50 vaegtprocent, og under eller paa 65 vaegtprocent .

I forelaeggelseskendelsen, hvori Bundesfinanzhof i Forbundsrepublikken Tyskland anmoder om en praejudiciel afgoerelse i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177, anfoerer Bundesfinanzhof, at Plange, der er revisionsindstaevnt i sagen, i 1977 leverede faarefoder til Libyen . I juni og juli dette aar ansoegte Plange om og opnaaede forudbetaling af eksportrestitutioner og monetaere udligningsbeloeb paa den betingelse, at den byg og majs, der blev undergivet toldkontrolproceduren, skulle anvendes til fremstilling af "kornfoderblanding med et stivelsesindhold paa over 30 vaegtprocent, uden indhold af maelkeprodukter, og med et indhold af kornprodukter paa over 65 vaegtprocent ". Plange afsluttede toldkontrolproceduren i rette tid; efter at der var fremlagt kontroleksemplar og attest for de udtagne proever, frigav Hauptzollamt den af Plange stillede sikkerhed .

Imidlertid viste en kontrol udfoert af de tyske toldmyndigheder i foraaret 1978, at kornindholdet i noget af foderet kun udgjorde 63,9 vaegtprocent . Parterne i hovedsagen er enige om, at dette ikke var Plange' s skyld, skoent Plange ikke kunne forklare Domstolen, hvordan det lavere kornindhold opstod . Det har heller ikke vaeret antydet, at der forelaa force majeure .

Da Hauptzollamt opdagede, at Plange faktisk ikke havde overholdt sin forpligtelse, afkraevede det Plange 1*066*739,05 DM . Det kom til dette tal ved : a)*til det forudbetalte beloeb at laegge et tillaeg paa 20% i medfoer af artikel 6, stk . 1, i forordning nr . 1957/69 og derefter b)*fratraekke den eksportrestitution, der i medfoer af Kommissionens forordninger nr . 1136/77 og nr . 1441/77 gjaldt for foder, der indeholdt over 50% men mindre end 65% korn .

Plange gjorde indsigelse mod at betale dette beloeb, men uden held . Herefter anlagde selskabet sag mod Hauptzollamt ved Finanzgericht . Denne gav selskabet delvis medhold; det statueredes, at Hauptzollamt var berettiget til at kraeve tilbagebetaling af det for meget udbetalte beloeb, men at tillaegget paa 20% var i strid med proportionalitetsprincippet .

Hauptzollamt indankede dommen for Bundesfinanzhof, som forelagde foelgende spoergsmaal for Domstolen i medfoer af artikel 177 :

"Foelger det af artikel 6, stk . 1 og 5, i forordning ( EOEF ) nr . 1957/69, at en person, der i 1978 modtog eksportrestitution efter i overensstemmelse med forordningens artikel 3, stk . 2, at have forpligtet sig til at udfoere en kornfoderblanding med et kornindhold paa mere end 65 vaegtprocent, men - af grunde der ikke kan laegges den paagaeldende til last - faktisk udfoerte en kornfoderblanding, hvis kornindhold kun var mellem 50 og 65 vaegtprocent, skal tilbagebetale hele det forudbetalte restitutionsbeloeb med et tillaeg paa 20%, selv efter at sikkerheden er frigivet?"

Der er indgivet skriftlige indlaeg af parterne i hovedsagen og af Kommissionen .

I sit indlaeg benaegter Plange, at det i udfoerselsangivelsen henviste til artikel 3, stk . 2, i forordning nr . 1957/69, eller at det angav, at kornfoderblandingen havde et indhold af kornprodukter paa over 65 %. Selskabet har anfoert, at det kun afgav en erklaering om, at der kunne ydes restitutioner til denne foderblanding, og at den skulle eksporteres, samt at det senere anfoerte de noedvendige detaljer inden for de fastsatte frister . Det angiver ikke naermere, hvilke detaljer der er tale om . Den nationale ret er maaske noedt til at undersoege denne paastand naermere, men jeg mener, at den praejudicielle sag maa gaa sin gang paa grundlag af de af Bundesfinanzhof anfoerte faktiske omstaendigheder . Hvis Plange faktisk ikke forpligtede sig til at eksportere en foderblanding med et kornindhold paa over 65 vaegtprocent, er det klart, at man maa goere sig andre overvejelser end dem, der er anfoert i forelaeggelseskendelsen .

Det afgoerende spoergsmaal er saaledes, hvorvidt Plange skal tilbagebetale hele det forudbetalte beloeb med et tillaeg paa 20%, selv om : a)*sikkerheden er frigivet og b)*det ikke var Plange' s skyld, at der blev eksporteret en foderblanding med et lavere kornindhold end det angivne .

Bundesfinanzhof anlagde det synspunkt, at det ikke havde nogen betydning, at sikkerheden var frigivet . Selv om det ikke siges tydeligt i forordningerne, at der kan kraeves tilbagebetaling i en saadan situation, er der intet, der antyder, at dette er udelukket . Hvis man ikke kunne kraeve tilbagebetaling, kunne modtageren af en saadan restitution opnaa en urimelig fordel . En tilsvarende situation opstod i sag 124/83, Direktoratet for Markedsordningerne mod Corman, dom af 5 . december 1985, Sml . s.*3777, hvori Domstolen blandt andet statuerede, at "en koeber af smoer, som har forpligtet sig til at overholde de betingelser, der er opstillet" i den relevante faellesskabslovgivning, "frigoeres ikke fra sine forpligtelser alene derved, at forarbejdningssikkerheden er frigivet" i overensstemmelse med denne lovgivning . Efter min opfattelse kom Bundesfinanzhof til den rigtige konklusion paa dette punkt .

Bundesfinanzhof overvejede herefter, hvorvidt det i artikel 6, stk . 1, i forordning nr . 1957/69 gyldigt kunne bestemmes, at der kunne kraeves tilbagebetalt et stoerre beloeb end restitutionen . Efter min opfattelse kom Bundesfinanzhof med rette til den konklusion, at der kunne traeffes en saadan bestemmelse, eftersom artikel 2, stk . 5, i forordning nr . 441/69 bestemmer, at der skal tilbagebetales et beloeb, "som mindst er lig med det restitutionsbeloeb, der betales ". Den naaede ogsaa med rette til det resultat, at et saadant tillaeg kunne finde anvendelse i andre tilfaelde end dem, hvor der var tale om svig, til trods for den sjette betragtning til forordning nr . 441/69, som efter min opfattelse blot forklarer, hvorfor der er behov for en tilbagebetalingsordning, uden at den begraenser antallet af tilfaelde, hvori der kan kraeves tilbagebetaling .

Bortset herfra er spoergsmaalet mellem parterne, hvorvidt tillaegget paa 20% ( idet dette antages at vaere gyldigt ) skal betales af hele det forudbetalte beloeb eller kun af forskellen mellem dette beloeb og restitutionerne for den kvalitet foderblanding, der faktisk blev eksporteret . Ifoelge Hauptzollamt boer tillaegget betales af foerstnaevnte beloeb, ifoelge Plange af det sidstnaevnte . Kommissionen stoettede i sit skriftlige indlaeg Hauptzollamt, idet den anfoerte, at det af forordningen klart fremgaar, at der skal ske tilbagebetaling af hele restitutionsbeloebet plus 20%, og at det er irrelevant og tilfaeldigt, at der skulle betales en eksportrestitution for det faktisk udfoerte produkt . Under den mundtlige forhandling syntes Kommissionen imidlertid at ville give sig paa dette punkt .

Det er rigtigt, at artikel 6, stk . 1, i forordning nr . 1957/69 ifoelge ordlyden kun kraever, at der stilles sikkerhed for "tilbagebetaling af et beloeb af samme stoerrelse som den betalte restitution med et tillaeg paa 20%" i tilfaelde, hvor de relevante beviser ikke foeres . Den indeholder ingen udtrykkelig bestemmelse om tilbagebetaling i en situation som den foreliggende . Der foreligger ikke force majeure, jfr . artikel 6, stk . 2, og der foreligger heller ikke en situation, der er omfattet af artikel 6, stk . 3, hvorefter der kun kan kraeves tilbagebetaling for de maengder produkter, for hvilke de noedvendige beviser ikke foeres . Paa den anden side goer den femte betragtning til forordningen det klart, at formaalet er at forhindre, at personer uretmaessigt opnaar kredit . Hvis Plange som her antaget var berettiget til betaling efter en lavere sats for de produkter, der faktisk blev udfoert, kan man ikke sige, at selskabet for saa vidt modtog en kredit, som det ikke var berettiget til, selv om det fulde beloeb blev betalt paa et forkert grundlag . Alle betingelserne med hensyn til transaktionen var opfyldt, bortset fra, at produkterne faldt ind under én kategori snarere end en anden; situationen ville maaske vaere en anden, hvis Plange forsoegte at modregne et krav, der var opstaaet i forbindelse med en anden transaktion . Under hensyn til formaalet med forordningen som helhed fortolker jeg den saaledes, at den kun tillader opkraevning af forskellen mellem de to beloeb og et tillaeg paa 20% ( idet dette antages at vaere gyldigt ) af forskellen . Jeg mener ikke, at den omstaendighed, at der kun er gjort saerlige undtagelser, for saa vidt angaar de forhold, der er omfattet af artikel 6, stk . 2 og 3, udelukker dette resultat .

Hvis jeg ikke var kommet til dette resultat ved en egentlig fortolkning af forordningen, ville jeg have fundet, at forpligtelsen til at betale hele beloebet plus 20% af dette var i strid med det altoverskyggende proportionalitetsprincip . Det er ikke noedvendigt for at sikre, at personer ikke opnaar uberettiget kredit, at de ogsaa skal betale et tillaeg af den del af beloebet, som de under alle omstaendigheder var berettiget til under noejagtig den samme transaktion, og dette er heller ikke velbegrundet . Betalingen af dette tillaeg skal ikke vaere en straf eller en boede, selv om det har den virkning, at det sikrer, at handlende overholder bestemmelserne i forordningen . Hvis den rigtige fortolkning af forordningen er, at tillaegget skal betales af hele beloebet, selv om en del af det skulle udbetales i restitutioner for en anden kvalitet, er bestemmelsen derfor efter min opfattelse ugyldig, for saa vidt som den medfoerer, at tillaegget skal betales af mere end forskellen mellem de udbetalte beloeb og det beloeb, der faktisk skal udbetales . Efter min opfattelse er det heller ikke til hinder for dette resultat, at artikel 6, stk . 2 og 3, indeholder begraensede undtagelser .

Hvad enten man gaar frem paa den ene eller paa den anden maade, skal Plange kun betale forskellen og et tillaeg beregnet paa grundlag af forskellen .

I det forelagte spoergsmaal spoerges der ikke specielt, om tillaegget paa 20% er gyldigt . Det forekommer mig imidlertid, at dette spoergsmaal er underforstaaet i forelaeggelseskendelsen, og parterne har behandlet det indgaaende . Plange goer gaeldende, at 20% er urimeligt, specielt for en handlende i Forbundsrepublikken, hvor rentesatserne paa det tidspunkt var vaesentlig lavere .

Der er to forhold, der forekommer mig at vaere af betydning . For det foerste er 20% ikke en aarlig rentesats, men en samlet betaling . Pengene kan foerst kraeves tilbagebetalt, naar tidsfristerne for forarbejdning under toldkontrol og for fremlaeggelse af bevis for eksporten er udloebet . Naar artikel 3, stk . 3, og artikel 6 ses under ét, kan den samlede periode variere mellem ni og atten maaneder . Det er sandsynligt, at en fornyet proevelse af sagen og et krav om tilbagebetaling fulgt af tilbagebetaling bevirker, at der yderligere gaar nogen tid, og at sagen kan traekke ud, ligesom det er tilfaeldet i naervaerende sag, hvor tilbagebetaling tilsyneladende ikke skete foer 1982, hvis den endda skete fuldt ud paa dette tidspunkt, skoent sikkerheden blev frigivet mellem august og september 1977, og der blev stillet krav om tilbagebetaling den 21 . november 1978 .

For det andet har Domstolen faaet oplyst, at rentesatserne paa laan paa det paagaeldende tidspunkt var omkring 18% p.a . i nogle medlemsstater, med en inflation paa 15 %. Paa dette grundlag var 20% ikke urimeligt som et samlet tal . Jeg mener heller ikke, at det er urimeligt eller for vidtgaaende at anvende et fast tillaeg for Faellesskabet som helhed, et fast tillaeg, som ikke er afpasset efter kurser, der loebende aendres, eller situationen i bestemte medlemsstater . Det nuvaerende tillaeg kan virke afskraekkende paa dem, som maaske ville forsoege at opnaa en uberettiget forudbetaling; der er efter min opfattelse intet misforhold i at bestemme, at det korrekte beloeb skal betales tilbage med et tillaeg paa 20%, naar der er tale om misligholdelse af en af hovedforpligtelserne i ordningen, og dette kan heller ikke betragtes som en straf .

Det resultat, jeg er kommet til, er saaledes forskelligt fra Hauptzollamt' s, idet dette foerst lagde 20% til den udbetalte restitution ( 2*535*999,89 DM + 507*198,98 DM ) og derefter fratrak den restitution, der skulle betales ( 1*976*454,82 DM ), hvorefter der skulle tilbagebetales 1*066*739,05 DM . Den rigtige fremgangsmaade er at traekke den restitution, der skulle betales, fra den udbetalte restitution ( hvilket giver 559*540,07 DM ) og laegge 20% til, hvilket giver et samlet skyldigt beloeb paa 671*448,08 DM .

Som foelge heraf maa det forelagte spoergsmaal efter min opfattelse besvares saaledes : Hvis en handlende i medfoer af artikel 3, stk . 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1957/69 forpligtede sig til at udfoere en kornfoderblanding, der er omfattet af pos . 23.07 B1 i den faelles toldtarif, med et kornindhold paa mere end 65 vaegtprocent, men - af grunde der ikke kan laegges ham til last - faktisk udfoerte en kornfoderblanding, hvis kornindhold kun var mellem 50 og 65 vaegtprocent, er han i medfoer af artikel 6, stk . 1 og 5, i denne forordning kun forpligtet til at betale forskellen mellem det beloeb, der faktisk er forudbetalt, og det beloeb, der skal betales for produkter, som faktisk udfoeres som led i den samme transaktion, med et tillaeg paa 20% ( selv om det beloeb, der er stillet som sikkerhed for udfoerslen, er frigivet ).

De udgifter, der er afholdt af Kommissionen, kan ikke godtgoeres . Det tilkommer den nationale ret at traeffe afgoerelse om de udgifter, der er afholdt af hovedsagens parter .

(*) Oversat fra engelsk .