ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Første, tredje, sjette og syvende betragtning til forordning nr. 3950/92 var affattet således:

»[v]ed Rådets forordning (EØF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 om ændring af forordning (EØF) nr. 804/68 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter [(EFT 1984, L 90, s. 10)] er der fra den 2. april 1984 indført en ordning med en tillægsafgift i sektoren; formålet med ordningen, der blev indført for en periode på ni år med ophør den 31. marts 1993, var at formindske uligevægten mellem udbud og efterspørgsel for mælk og mejeriprodukter og at nedbringe det heraf følgende strukturoverskud; ordningen er fortsat nødvendig i fremtiden, hvis der skal opnås en bedre markedsligevægt; den bør derfor videreføres for yderligere syv tolvmånedersperioder fra den 1. april 1993

[…]

den metode, der blev vedtaget i 1984, og som indebærer en garantitærskel og en afgift på de indsamlede eller direkte solgte mælkemængder, der ligger over denne garantitærskel, bør bevares; tærsklen udtrykkes for hver medlemsstat ved en samlet garantimængde, som summen af de individuelt tildelte mængder ikke må overstige, hvilket gælder både for leverancer og for direkte salg […]

[…]

overskrides en af de samlede garantimængder, medfører dette for medlemsstaten, at afgiften skal betales af de producenter, der har medvirket til overskridelsen; […]

for at bevare en så smidig form for forvaltning af ordningen som muligt bør der gives mulighed for udligning af overskridelserne over alle de individuelle referencemængder af samme art inden for en medlemsstats område; hvad angår leverancerne, som udgør næsten hele den markedsførte mængde, gør nødvendigheden af at sikre, at afgiften pålægges i fuldt omfang i hele Fællesskabet det i princippet berettiget, at medlemsstaterne fortsat har mulighed for at vælge mellem to metoder til udligning af overskridelserne af de individuelle referencemængder, da strukturerne for produktion og indsamling af mælk er forskellige; i denne henseende bør medlemsstaterne bemyndiges til ved periodens slutning ikke at genuddele ubrugte referencemængder på nationalt niveau eller mellem opkøbere og til at anvende den del af det inddrevne beløb, som ligger ud over den skyldige afgift, til finansiering af nationale omstruktureringsprogrammer, og/eller at tilbagebetale beløbet til producenter i bestemte kategorier eller producenter, der befinder sig i en ekstraordinær situation.«
3

Følgende fremgår af 5., 6., 10., 12., 13. og 16. betragtning til forordning nr. 805/2004: »(5) Begrebet »ubestridte krav« bør dække alle situationer, hvor en kreditor, når debitor påviseligt ikke har gjort indsigelse mod arten eller omfanget af et pengekrav, har opnået enten en retsafgørelse over den pågældende debitor eller et eksigibelt dokument, der forudsætter debitors udtrykkelige samtykke, enten i form af et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument. (6) Den manglende indsigelse fra debitors side som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), kan antage form af, at debitor udebliver fra et retsmøde eller ikke efterkommer en opfordring fra retten til skriftligt at tilkendegive, at han agter at tage til genmæle. […] (10) Når der i en medlemsstat er truffet en retsafgørelse om et ubestridt krav, uden at debitor har deltaget i retsmøderne, er afskaffelsen af enhver form for kontrol i fuldbyrdelsesstaten uløseligt knyttet sammen med og betinget af, at der er tilstrækkelige garantier for, at debitor har kunnet varetage sine interesser. […] (12) Der bør fastsættes mindstestandarder for den retssag, der fører frem til retsafgørelsen, så det sikres, at debitor – i så god tid og på en sådan måde, at han kan varetage sine interesser under sagen – underrettes om retssagen mod ham, om betingelserne for hans aktive deltagelse heri for at bestride kravet og om konsekvenserne af hans manglende deltagelse. (13) På grund af forskellene mellem medlemsstaternes civile retsplejeregler, navnlig reglerne for forkyndelse af dokumenter, er det nødvendigt at definere sådanne mindstestandarder specifikt og detaljeret. Navnlig vil en forkyndelsesmåde, der støttes på en retlig formodning med hensyn til opfyldelsen af mindstestandarderne, ikke kunne anses for fyldestgørende grundlag for attestering af en retsafgørelse som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument. […] (16) Artikel 15 bør finde anvendelse i situationer, hvor debitor ikke kan repræsentere sig selv i retten, f.eks. fordi debitor er en juridisk person, og det i lovgivningen er fastsat, hvem der repræsenterer debitor, samt i situationer, hvor debitor har bemyndiget en anden person, navnlig en advokat, til at repræsentere sig i den specifikke retssag.«
60

Af sagsakterne følger det således for det første, at den slovenske procesret ikke klart foreskriver en ret for forbrugeren til at anmode om udsættelse, end ikke foreløbigt, af tvangsfuldbyrdelsen af en låneaftale med sikkerhed i fast ejendom, med den begrundelse, at aftalen indeholder et urimeligt vilkår. Selv såfremt det antages, at forbrugeren har denne mulighed, er anmodningen om udsættelse af tvangsfuldbyrdelse under alle omstændigheder i henhold til national ret betinget af, at visse meget strenge processuelle betingelser opfyldes, og at der stilles sikkerhed på kreditors anmodning. Sådanne krav gør, at det i praksis næsten er umuligt at opnå udsættelse, eftersom en debitor, der har misligholdt sine betalingsforpligtelser, sandsynligvis ikke har de nødvendige finansielle midler til at stille denne sikkerhed. For det andet synes det at forholde sig således, at den ret, som skal tage stilling til en pantekreditors anmodning om tvangsfuldbyrdelse af sin fordring, ikke af egen drift kan efterprøve, om vilkårene i aftalen er urimelige. Endelig fremgår det for det tredje af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at der foreligger en betydelig risiko for, at de pågældende forbrugere i forbindelse med tvangsfuldbyrdelsessager – henset til de udgifter til advokatbistand, som proceduren indebærer i forhold til størrelsen af den pågældende gæld, og den omstændighed, at der ikke kan anmodes om retshjælp – afskrækkes fra at sikre deres forsvar og fuldt ud at udnytte deres rettigheder.
28

I det foreliggende tilfælde, som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 35 og 36 i forslaget til afgørelse, har et luftfartsselskab, som står over for en beslutning truffet af lufthavnsmyndighederne om at lukke en startbane i en lufthavn, pligt til at efterkomme denne beslutning og afvente disse myndigheders beslutning om at genåbne startbanen eller enhver anden alternativ foranstaltning. Et luftfartsselskab som det i hovedsagen omhandlede havde derfor ikke mulighed for at træffe eventuelle forholdsregler, som med rimelighed kunne træffes for at undgå den omhandlede usædvanlige omstændighed.
41

Skønt det i sidste ende tilkommer den forelæggende ret at foretage tariferingen af de omhandlede omformere, fremgår det af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at de nævnte omformere ikke synes at frembyde karakteristika, der kan gøre det muligt at lægge til grund, at de i det væsentlige er bestemt til at blive anvendt sammen med telekommunikationsapparater eller automatiske databehandlingsmaskiner og enheder dertil. Det fremgår tværtimod af disse sagsakter, at de omhandlede omformere er udformet på en sådan måde, at de kan anvendes i en lang række forskellige maskiner, således at det ved første øjekast synes udelukket, at de kan tariferes i underposition 85044030 i KN.
48

I den foreliggende sag fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at ifølge de i hovedsagen omhandlede bestemmelser i CGI, således som disse er fortolket ved cirkulære af 25. juni 2003, anses et fotografi kun for at have kunstnerisk karakter, hvis det bærer vidnesbyrd om en klar kreativ hensigt hos ophavsmanden og er af interesse for offentligheden, idet disse kriterier er præciseret ved en række indikatorer, som er fastsat i dette cirkulære, der skal tjene som vejledning ved skatte- og afgiftsmyndighedens vurdering heraf fra sag til sag. Selv om den således fortolkede nationale lovgivning bestemmer, at fotografier af bl.a. familiebegivenheder såsom bryllupper principielt ikke har kunstnerisk karakter, udelukker den ikke, at sådanne fotografier undtagelsesvist kan have en sådan karakter. Kun pasfotos, skolefotos og gruppefotos anses for ikke at have kunstnerisk karakter.
65

Hvis konstateringen af en tilsidesættelse af de specifikke forpligtelser, som følger af den gennemførelsesafgørelse, der gjaldt for de pågældende områder, i det foreliggende tilfælde skulle begrænses til et bestemt tidspunkt, ville det svare til, at Kommissionen skulle forsøge at nå et mål, der er specificeret med mindre nøjagtighed og pålidelighed. Det formål, som denne institution forfølger, er imidlertid at udrydde Xf-bakterien eller i det mindste at hindre spredningen uden for den aktuelt inficerede zone. Den grundlæggende forpligtelse til at fjerne inficerede planter forbliver dermed uændret i tidens løb, selv om den skal anvendes i forskellige områder i medfør af efterfølgende gennemførelsesafgørelser. Endvidere fritager vedtagelsen af en sådan afgørelse ikke medlemsstaterne for deres grundlæggende forpligtelse, der følger af artikel 16, stk. 1, i direktiv 2000/29, til at vedtage alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at hindre spredning af Xf-bakterien.
46

Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 53 i forordning nr. 1215/2012, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at den oprindelige ret, der har modtaget begæringen om udstedelse af attesten i henhold til nævnte artikel 53 vedrørende en endelig retsafgørelse, ex officio efterprøver, om bestemmelserne i denne forordnings kapitel II, afdeling 4, er blevet tilsidesat med henblik på at informere forbrugeren om den eventuelt konstaterede tilsidesættelse og gøre det muligt for denne at overveje muligheden for at benytte det i nævnte forordnings artikel 45 fastlagte retsmiddel på et fuldt oplyst grundlag.
16

Ved afgørelse af 8. september 2015, stadfæstet efter klage den 14. oktober 2015, afviste kassen for familieydelser denne ansøgning for så vidt angik perioden fra april 2012 til december 2014. Med henvisning til artikel 90 i forordning nr. 987/2009 samt til afgørelse H3 var det denne institutions opfattelse, at der med henblik på at afgøre, om der var ret til et sådant forskelsbetinget supplement og, i givet fald, størrelsen af dette, skulle tages hensyn til den omregningskurs, der var offentliggjort den første dag i den måned, der gik forud for den måned, hvori beregningen var foretaget. Da denne beregning var foretaget på dagen for vedtagelsen af afgørelsen af 8. september 2015, var den omregningskurs, der fandt anvendelse, den omregningskurs, der var offentliggjort den 1. august 2015. I medfør af denne omregningskurs svarede beløbet på 200 CHF til 188,71 EUR, dvs. til et beløb, der var større end det beløb, der blev tildelt i årene fra 2012 til 2014 af Forbundsrepublikken Tyskland i børnetilskud, dvs. 184 EUR pr. måned for de to første børn. Følgelig fandt kassen for familieydelser ikke, at der skyldtes noget forskelsbetinget supplement til børnetilskuddene for den pågældende periode.
18

KPC Herning indbragte denne afgørelse for Landsskatteretten (Danmark), der ved afgørelse af 9. december 2015 fandt, at der ikke var grundlag for at karakterisere den pågældende ejendom som en byggegrund, hvis salg skulle have været pålagt moms, med den begrundelse, at der på ejendommen ved begge salg var opført en bygning. Landsskatteretten fandt desuden heller ikke, at der var grundlag for – idet Boligforeningen Kristiansdal havde forestået nedrivningsopgaven efter salget indgået mellem Odense Havn og KPC Herning – at anse de to sidstnævnte parter for leverandør af en samlet leverance inklusive nedrivning, som det havde været tilfældet i dom af 19. november 2009, Don Bosco Onroerend Goed (C-461/08, EU:C:2009:722).
82

Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at appellanten ikke har påberåbt sig en bestemt formulering af en af EUIPO’s retningslinjer, hvorefter EUIPO skulle have oplyst offentligheden om at være af den opfattelse, at det ikke var nødvendigt for et varemærke, der består af en kombination af farver, at indeholde en systematisk opstilling, der forbinder disse farver på en forudbestemt og uforanderlig måde. For det andet bemærkes, således som Retten har anført i den appellerede doms præmis 132, at den omstændighed, at undersøgeren ved EUIPO har anmodet om supplerende præcisering af de omtvistede varemærker, ikke kan anses for at udgøre et præcist og ubetinget løfte fra EUIPO til appellanten angående varemærkernes grafiske gengivelsers tilstrækkeligt præcise karakter. Derimod signalerede undersøgerens adfærd snarere, at det var EUIPO’s opfattelse, at disse tegn ikke var tilstrækkeligt præcise til at kunne opfylde kravene i artikel 7, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009. For det tredje bemærkes, at den omstændighed, at de omtvistede varemærker oprindeligt var blevet registreret af EUIPO, ikke kunne betyde, at EUIPO for eftertiden var bundet heraf, for så vidt som registreringen af varemærket, således som Retten i det væsentlige har bemærket i den appellerede doms præmis 133, ikke er til hinder for, at dette sidstnævnte erklæres ugyldigt, såfremt denne registrering er sket i strid med en af de absolutte registreringshindringer i denne forordnings artikel 7. En modsatrettet fortolkning ville have den følge, at bestemmelserne i artikel 52 i forordning nr. 207/2009 ville fratages ethvert indhold.
36

Hvad angår de øvrige særlige omstændigheder, som den forelæggende ret har anført, der vedrører det forhold, at Tibor-Trans alene har taget retlige skridt over for én af de virksomheder, der var impliceret i den pågældende overtrædelse, hos hvem Tibor-Trans ikke forsyner sig direkte, skal det i lighed med Kommissionen bemærkes, at en samlet og vedvarende overtrædelse af konkurrenceretten medfører solidarisk ansvar for de parter, der er ansvarlige herfor. Den omstændighed, at Tibor-Trans alene har taget retlige skridt over for én af disse ansvarlige parter, hos hvem Tibor-Trans ikke forsyner sig direkte, kan derfor ikke ændre det i nærværende doms præmis 31-33 anførte for så vidt angår kompetencereglen i artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
24

På denne baggrund har Tribunalul Bacău (appeldomstolen i Bacău, Rumænien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er formålet med det beløb på 400 EUR, som er omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 261/2004, at der herefter først og fremmest ydes erstatning for økonomiske tab, mens ikke-økonomiske tab erstattes i henhold til artikel 12, eller omfatter artikel 7, stk. 1 litra b), hovedsageligt ikke-økonomiske tab, mens økonomiske tab er omfattet af bestemmelserne i artikel 12? 2) Er det beløb, der svarer til tabt arbejdsfortjeneste, og som overstiger det i artikel 7, stk. 1, litra b), omhandlede beløb på 400 EUR, omfattet af begrebet yderligere kompensation i artikel 12? 3) Artikel 12, [stk. 1], andet afsnit, bestemmer, at »[k]ompensation i henhold til denne forordning kan fratrækkes en sådan yderligere kompensation«. Skal denne artikel i forordningen fortolkes således, at det overlades til de nationale domstoles skøn at afgøre, om det beløb, der tildeles i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), skal trækkes fra den yderligere kompensation, eller er der tale om et obligatorisk fradrag? 4) Såfremt der ikke er tale om et obligatorisk fradrag, på hvilket grundlag kan den forelæggende ret i givet fald trække det i artikel 7, stk. 1, litra b), omhandlede beløb fra den yderligere kompensation? 5) Skal det tab, som er opstået som følge af manglende lønudbetaling, der skyldes den omstændighed, at arbejdstageren ikke kunne møde op på sin arbejdsplads som følge af en forsinket ankomst til bestemmelsesstedet på grund af en omlægning af rejsen, fastlægges i lyset af de forpligtelser, som følger af artikel 8, eller af artikel 12, sammenholdt med artikel 4? 6) Indebærer luftfartsselskabets opfyldelse af forpligtelsen til at yde bistand i henhold til artikel 4, stk. 3, og artikel 8 i forordning nr. 261/2004, at passageren er blevet grundigt informeret om alle muligheder for omlægning af rejsen således som fastsat i artikel 8, stk. 1, litra a)-c)? 7) Hvem har i henhold til artikel 8 i forordning nr. 261/2004 ansvaret for at godtgøre, at en omlægning er blevet foretaget ved førstgivne lejlighed? 8) Forpligter forordningen passagerne til at søge efter andre flyvninger til deres bestemmelsessted og anmode luftfartsselskabet om at finde plads til dem på disse flyvninger, eller er luftfartsselskabet forpligtet til af egen drift at finde den bedst mulige løsning for passageren med henblik på at befordre dem til det pågældende bestemmelsessted? 9) Er det for opgørelsen af de tab, som passagererne har lidt, relevant, at de accepterede luftfartsselskabets tilbud om en flyvning den 11. september 2016, selv om de må have kunnet forestille sig, at de ikke ville blive godtgjort for perioden med fravær fra arbejdet?«
Nævnte direktivs artikel 22 med overskriften »Individuel vurdering af ofre for at identificere særlige beskyttelsesbehov« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at ofre i tide bliver individuelt vurderet efter de nationale procedurer med henblik på at identificere særlige beskyttelsesbehov og for at afgøre, om og i hvilken udstrækning de vil kunne nyde godt af særlige foranstaltninger under en straffesag, jf. artikel 23 og 24, under hensyntagen til deres særlige modtagelighed over for sekundær og gentagen viktimisering, intimidering og gengældelse.

2. Den individuelle vurdering tager særligt hensyn til:

a) offerets personlige karakteristika

b) forbrydelsens art eller type, og

c) omstændighederne ved forbrydelsen.

3. I forbindelse med den individuelle vurdering, vises særlig opmærksomhed over for ofre, der har lidt betydelig overlast som følge af forbrydelsens alvor; ofre, der har været udsat for en forbrydelse, der blev begået på grund af fordomme eller ud fra et diskriminatorisk motiv, der især kan have forbindelse med ofrenes personlige karakteristika; ofre, hvis forhold til og afhængighed af gerningsmanden gør dem særligt sårbare. I den forbindelse skal der tages behørigt hensyn til ofre for terrorisme, organiseret kriminalitet, menneskehandel, kønsbaseret vold, vold i et nært forhold, seksuel vold, udnyttelses- eller hadforbrydelser samt ofre med handicap.

4. Ved anvendelsen af dette direktiv lægges til grund, at børneofre har særlige beskyttelsesbehov på grund af deres sårbarhed over for sekundær og gentagen viktimisering, intimidering og gengældelse. For at afgøre om og i hvilket omfang de ville drage nytte af særlige foranstaltninger som omhandlet i artikel 23 og 24, underlægges børneofre en individuel vurdering som omhandlet i nærværende artikels stk. 1.

5. Den individuelle vurderings omfang kan tilpasses forbrydelsens grovhed og den grad af skade, offeret efter det oplyste har lidt.

6. Individuelle vurderinger gennemføres under tæt inddragelse af ofrene og tager hensyn til deres ønsker, også hvis de ikke ønsker, at der træffes særlige foranstaltninger, jf. artikel 23 og 24.

7. Hvis de elementer, der ligger til grund for den individuelle vurdering, har ændret sig væsentligt, sikrer medlemsstaterne, at den holdes opdateret under hele straffesagens forløb.«
31

For det andet fremgår det af nævnte retspraksis, at referencelandet skal udvælges på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen, idet Unionens retsinstanser skal sikre, at EU-institutionerne ikke har undladt at tage hensyn til omstændigheder, som er væsentlige for at fastslå, om det valgte land er egnet, og at oplysningerne i sagen er blevet bedømt med den omhu, som kræves, for at normalværdien for det pågældende produkt kan anses for fastsat på en hensigtsmæssig og ikke-urimelig måde. Det påhviler med henblik herpå EU-institutionerne under hensyntagen til de foreliggende alternativer at forsøge at finde et tredjeland, hvor priserne for samme vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet, under forudsætning af, at det drejer sig om et land med markedsøkonomi (jf. i denne retning dom af 22.3.2012, GLS, C-338/10, EU:C:2012:158, præmis 21 og 22, og af 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland, C-687/13, EU:C:2015:573, præmis 49 og 51).
§ 15a i Tierärztegesetz (lov om dyrlæger) af 13. december 1974 (BGBl. 16/1975) har i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten (BGBl. I, 66/2016, herefter »TÄG«), følgende ordlyd:

»1. Kun dyrlæger med bemyndigelse til udøvelse af erhvervet eller selskaber, hvis selskabsdeltagere er dyrlæger med bemyndigelse til udøvelse af erhvervet, er berettigede til at drive en dyrlægekonsultation eller en privat dyrlægeklinik. Deltagelse i et dyrlægeselskab af personer, der står uden for erhvervet, er kun mulig for så vidt angår stille selskabsdeltagere. Hvis der ved oprettelsen af et selskab med begrænset hæftelse også planlægges filialer, skal det sikres, at lederen kun kan være en selskabsdeltager, der er dyrlæge, og herudover kun må lede en enkelt filial og skal besidde væsentlige andele i selskabet.

2. Den ansvarlige ledelse (direktion) for en privat dyrlægeklinik skal varetages af en dyrlæge med bemyndigelse til udøvelse af erhvervet, der er berettiget til at drive et apotek i sin konsultation.«
40

Det skal således bemærkes, at særordningen for små virksomheder blev indført ved Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter – Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT 1977, L 145, s. 1), og at det først er efterfølgende, for at oprette en særordning for afgiftspligtige videreforhandlere, at Rådets direktiv 94/5/EF af 14. februar 1994 om tilføjelse til det fælles merværdisystem og om ændring af direktiv 77/388/EØF – Særordning for brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter (EFT 1994, L 60, s. 16), blev vedtaget.
13

Efter henvisningen fra Ústavní soud (forfatningsdomstol) har den forelæggende ret konstateret, at der alene kan gives medhold i de omhandlede passageres søgsmål om kompensation, hvis det kontraherende luftfartsselskab, dvs. i det foreliggende tilfælde České aerolinie, kan drages til ansvar for den lange forsinkelse ved ankomsten af den flyvning, som blev udført uden for Den Europæiske Union af et luftfartsselskab, der har hjemsted uden for Den Europæiske Union, nemlig Etihad Airways. Kravet om et højt passagerbeskyttelsesniveau taler for denne løsning, navnlig når der, som i det foreliggende tilfælde, er tale om en flyvning med direkte tilsluttet flyforbindelse, hvoraf en af flyvningerne blev udført uden for Den Europæiske Union af et ikke-EF-luftfartsselskab, hvilket indebærer, at forordning nr. 261/2004 ikke finder anvendelse. Derimod taler den omstændighed, at denne forordning bestemmer, at den, der skal betale den i forordningens artikel 7, stk. 1, litra c), omhandlede kompensation, er det transporterende luftfartsselskab, imod denne løsning, hvilket støttes af praksis fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol).