RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

9. januar 1996

Sag T-23/95

Efthimia Bitha, Vasiliki Bitha og Georgios Bitha

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos Fællesskabets tjenestemænd — tilkendelse af de i vedtægtens artikel 73, stk. 2, omhandlede ydelser — dødsfald som følge af en ulykke — dykning«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-45

Angående:

Påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 26. april 1994, hvorved denne afslog at tildele sagsøgerne de ydelser, der nævnes i artikel 73, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i tilfælde af en tjenestemands død som følge af en ulykke.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Annullationssøgsmålet vedrører ordningen om dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdomme hos tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber (ordningen). Krinio Bitha, som var tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse LA6, løntrin 3, og medlem af en dykkerklub, deltog i en dykkerøvelse, under hvilken hun blev ramt af en dødelig ulykke.

Efter denne ulykke indgav Krinio Bitha's ydelsesberettigede pårørende en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) om at »være omfattet af den i vedtægten fastsatte forsikring i tilfælde af fællesskabstjenestemænds død som følge af ulykke«. Efter at have fået et udtrykkeligt afslag indgav de ydelsesberettigede pårørende en klage over denne afgørelse. Til støtte for deres klage påberåbte de ydelsesberettigede pårørende sig, at der var sket en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 73, tilsidesættelse af ordningens artikel 2 og 4 og et åbenbart fejlagtigt skøn med hensyn til sondringen mellem »dykning« og »undervandsforskning«.

Kommissionen traf afgørelse om at indhente en ekstern sagkyndig udtalelse for at få afklaret visse punkter, som var uddybet i klagen, men tilsendte ikke sagsøgerne den sagkyndige udtalelse før udløbet af den i vedtægtens artikel 91 fastsatte søgsmålsfrist. De ydelsesberettigede pårørende anlagde dernæst denne sag.

Realiteten

Retten bemærkede, at Kommissionen i sin afgørelse af 26. april 1994, hvorved den afslog at tildele sagsøgerne de ydelser, der fastsættes i vedtægtens artikel 73, stk. 2, i tilfælde af en tjenestemands død ved ulykke, udelukkende henviste til ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led, men ikke til samtlige led i ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), som påstået (præmis 29).

Desuden kan det ikke accepteres, at Kommissionen under dække af en stiltiende afvisning af en klage indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, senere kan ændre grundene til en afgørelse, den har truffet, ved f.eks. at begrunde denne med andre bestemmelser end den, den oprindeligt har påberåbt sig. Et sådant skridt kan nemlig føre til, at Kommissionen tilsidesætter sin forpligtelse til at begrunde sine afgørelser, således som den fremgår af vedtægtens artikel 25, stk. 2, sammenholdt med dens artikel 90, stk. 2, som har til formål at give sagsøgerne et tilstrækkeligt grundlag for at bedømme berettigelsen af afslaget på deres ansøgning og hensigtsmæssigheden i at anlægge sag ved Retten og at gøre det muligt for denne at udøve sin prøvelse (præmis 30).

Henvisning til: Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22; Domstolen, 7. februar 1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, præmis 15; Retten, 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 40.

Retten fandt, at den alene burde prøve, om Kommissionen havde begået et åbenbart fejlagtigt skøn ved at antage, at den aktivitet, under hvilken Krinio Bitha var afgået ved døden, var omfattet af ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led, uden at det var nødvendigt at afgøre, om den anfægtede afgørelse var forenelig med ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), første led. Det fremgik herom af skriftvekslingen og forhandlingerne under retsmødet, at parterne var uenige om, hvorvidt udøvelsen af den pågældende dykning kunne henføres under udtrykket »undervands-forskning« i ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led (præmis 31-34).

Retten fandt, at den af sagsøgerne hævdede betydning af udtrykket »undervands-forskning«, hvorefter der er tale om udøvelse af en videnskabelig forskningsvirksomhed, ikke kunne lægges til grund, idet den omtvistede bestemmelse netop opregner en liste over aktiviteter, som den selv betegner som »sportsudøvelse«, og hvoriblandt figurerer undervandsforskning. Dernæst udtalte Retten, at ordningens ophavsmænd som »sportsudøvelse, som er notorisk farlig«, alene har sondret mellem undervandsfiškeri og undervandsforskning, men ikke mellem dykning og undervandsforskning. Heraf følger, at enhver dykningsaktivitet, der som sportsudøvelse udøves ved hjælp af åndedrætsudstyr med beholdere til luft- eller iltforsyning, og hvis formål ikke er undervandsfiskeri, nødvendigvis er en undervandsforskningsaktivitet i ordningens forstand. Retten fandt derfor, at selve ordlyden af ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led, omfatter samtlige undervandsaktiviteter, der udøves i åbent vand med et sådant udstyr af tjenestemænd som led i deres privatliv og som sportsudøvelse. Denne fortolkning støttedes i øvrigt af indholdet af den sagkyndige udtalelse, som Kommissionen havde indhentet (præmis 35-38).

Det fulgte af det foregående, at den aktivitet, som Krinio Bitha havde udøvet på det tidspunkt, hvor den ulykke skete, som kostede hende livet, måtte anses for undervandsforskning, som omhandlet i ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led (præmis 39).

De øvrige argumenter, som sagsøgerne havde fremført, måtte dog besvares. Hvad for det første angik argumentet om, at undervandsforskning er mere risikabel end dykning, og hvorefter sidstnævnte er en sportsudøvelse, som ikke indebærer nogen særlig risiko, når der træffes visse forholdsregler, fandt Retten, at det ikke tilkom den at undersøge, om den betegnelse, der anvendes i ordningen om undervandsforskning, nemlig »sportsudøvelse, som er notorisk farlig«, rent faktisk er berettiget. Hvad dernæst angik argumentet om, at Kommissionens holdning over for den dykkerklub, som er oprettet i dens regi af medlemmer af dens personale, godtgør, at dykning er en sportsaktivitet, som ikke medfører nogen særlig risiko, udtalte Retten, at Kommissionens holdning ikke kan tømme ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led, for dens indhold. Hvad endelig angik argumentet om, at ordningens artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led, skal fortolkes indskrænkende, fandt Retten, at dette argument ikke var relevant, fordi den omtvistede bestemmelses betydning er utvetydig (præmis 40, 41 og 42).

Det fulgte af samtlige de foregående omstændigheder, at Kommissionens afgørelse af 26. april 1994 var i overensstemmelse med vedtægtens artikel 73 og med ordningens artikel 2 og artikel 4, stk. 1, litra b), tredje led. Kommissionen måtte derfor frifindes (præmis 43).

Sagens omkostninger

Det fremgik af sagens akter, at Kommissionen havde undladt at udvise omhu over for sagsøgerne under den administrative procedure, ved — uden åbenbar grund — at forholde dem adgang til at få kendskab til den sagkyndige udtalelse, som den havde lovet dem på det tidspunkt, da de skulle træffe beslutning om, hvorvidt de skulle anlægge denne sag. Desuden havde Kommissionen under sagen fremført en argumentation, som ikke svarede til den anfægtede retsakts præcise begrundelse, hvorved den havde nødsaget sagsøgerne til i replikken at fremføre betragtninger, som ikke var relevante for afgørelsen af tvisten (præmis 44, 45 og 46).

Retten fandt, at det var en korrekt vurdering af omstændighederne i det foreliggende tilfælde at dømme Kommissionen til, foruden sine egne omkostninger, at betale sagsøgernes omkostninger (præmis 47).

Konklusion:

Kommissionen frifindes.