For så vidt som afslaget på at ændre den oprindelige fastsættelse af status som virksomhed, der opererer på markedsøkonomiske vilkår, som fremgår af den midlertidige forordning, ikke er begrundet med, at artikel 2, stk. 7, litra c), sidste punktum, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96 hindrer en fornyet bedømmelse af de samme faktiske omstændigheder, men med virksomhedens manglende overholdelse af internationale regnskabsstandarder i forbindelse med virksomhedens regnskabsførelse og i fraværet af nye elementer, der kan ændre denne vurdering, er dette afslag begrundet med en anvendelse af de materielle kriterier i forordningens artikel 2, stk. 7, litra c), første afsnit, andet led.

I henhold til forpligtelsen i artikel 253 EF skal den endelige akt — vedtaget ved afslutningen af en administrativ procedure — kun begrundes under hensyn til den helhed af elementer, faktiske omstændigheder og retsforskrifter, som er relevante for den vurdering, der er indeholdt i akten. Begrundelsespligten har ikke til formål at forklare udviklingen i en institutions standpunkt under denne procedure, og den har dermed ikke til formål at begrunde forskelle mellem konklusionen i den endelige akt og det midlertidige standpunkt, der er indeholdt i de dokumenter, som er sendt til de berørte parter under denne procedure med henblik på at give de pågældende lejlighed til at fremkomme med deres bemærkninger. Begrundelsespligten pålægger således heller ikke den nævnte institution at forklare baggrunden for, at et standpunkt på et givent tidspunkt i den administrative procedure eventuelt ikke var underbygget.

Dokumentet med endelige oplysninger i henhold til artikel 20, stk. 4, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96 har til formål under den administrative procedure at fremlægge de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke Kommissionen påtænker at anbefale Rådet at indføre endelige foranstaltninger. Dette er med henblik på at informere alle berørte parter om de påtænkte holdninger og i den forbindelse modtage deres bemærkninger, og dokumentet udgør ikke en bebyrdende retsakt eller en akt, der giver rettigheder. Eftersom Kommissionens standpunkt kan ændres som følge af de modtagne bemærkninger, må standpunktet nødvendigvis være foreløbigt, i overensstemmelse med det anførte i artikel 20, stk. 4, sidste punktum, således at begrundelsen af den endelige forordning ikke forklarede, hvorfor Kommissionens konklusioner indeholdt i dokumentet med endelige oplysninger, som Kommissionen har genovervejet, ikke er underbyggede.

Retten til forsvar er et grundlæggende princip i fællesskabsretten, ifølge hvilket virksomheder, der berøres af en undersøgelse forud for vedtagelsen af en forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, skal have mulighed for under den administrative procedure at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder

Disse krav gennemføres i artikel 20, stk. 4, i antidumpinggrundforordning nr. 384/96, der bestemmer, at der skriftligt skal fremlægges endelige oplysninger til de berørte virksomheder om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke Kommissionen påtænker at anbefale Rådet at vedtage endelige foranstaltninger, hvilket indebærer, at alle ændringer i den forbindelse skal fremlægges snarest muligt.

Eftersom grundforordningens artikel 20, stk. 4, udtrykkeligt henviser til »andre kendsgerninger og betragtninger«, kræves det ifølge bestemmelsen endvidere, at de berørte parter underrettes om en ny bedømmelse, der er støttet på faktiske elementer, som i øvrigt er uændrede, med henblik på at give dem lejlighed til at fremkomme med deres bemærkninger hertil.

Det følger af grundforordningens artikel 20, stk. 5, at Kommissionens forelæggelse af forslag om endelige foranstaltninger for Rådet ikke må finde sted før udløbet af tidagesfristen, regnet fra overgivelsen af de endelige oplysninger til de nævnte virksomheder, for at sikre, at eventuelle bemærkninger fra de berørte virksomheder, der kan have stor betydning for indholdet i den endelige akt, rent faktisk tages i betragtning af Kommissionen, før den forelægger sit forslag for Rådet. Imidlertid kan manglende overholdelse af denne frist kun medføre, at Rådets forordning annulleres, for så vidt som det er muligt, at den administrative procedure som følge af denne uregelmæssighed ville have kunnet føre til et andet resultat, og dermed reelt har påvirket de berørte virksomheders ret til forsvar.

(jf. præmis 63-67, 69 og 71)