Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 15. juli 1997. - Montecatini SpA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Kommissionens forretningsorden - Proceduren for vedtagelse af en beslutning i kommissærkollegiet - De for virksomhederne gældende konkurrenceregler - Begreberne aftale og samordnet praksis - Forældelse - Bøde. - Sag C-235/92 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-04539



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I den foreliggende sag skal Domstolen traeffe afgoerelse vedroerende den af selskabet Montecatini SpA (oprindelig Montedison, derefter Montepolimeri SpA, senere Montedipe SpA, herefter »Monte«) ivaerksatte appel i henhold til artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen af en dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10. marts 1992 (1). Den appellerede dom frifandt sagsoegte i den efter EOEF-traktatens (herefter »traktaten«) artikel 173 rejste annullationssag vedroerende Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23. april 1986 (herefter »polypropylen-beslutningen«) (2). Denne beslutning vedroerte anvendelsen af traktatens artikel 85 i forbindelse med produktion af polypropylen.

I - Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans

1 Med hensyn til sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlingerne for Retten i Foerste Instans fremgaar foelgende af den appellerede dom: Det vesteuropaeiske polypropylen-marked blev foer 1977 naesten udelukkende forsynet af ti producenter, hvoraf den betydeligste var appellanten, hvis markedsandel svingede mellem 14,2 og 15%. Monte var desuden indehaver af patenter, som udloeb i stoerstedelen af de europaeiske lande mellem 1976 og 1978. Efter udloebet af disse patenter fremkom der fra 1977 syv nye producenter med en betydelig produktionskapacitet. Dette modsvaredes ikke af en tilsvarende stigning i efterspoergslen, saaledes at der i det mindste indtil 1982 ikke var nogen ligevaegt mellem udbud og efterspoergsel. Generelt var polypropylen-markedet i perioden fra 1977 til 1983 kendetegnet ved en lav rentabilitet eller endda betydelige tab.

2 Den 13. og 14. oktober 1983 foretog tjenestemaend fra Kommissionen i medfoer af artikel 14, stk. 3, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (3) (herefter »forordning nr. 17«),samtidige kontrolundersoegelser hos en raekke virksomheder, der fremstillede polypropylen. I tilslutning til disse kontrolundersoegelser fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17 anmodning om oplysninger, ikke blot over for disse virksomheder, men ogsaa over for andre virksomheder med tilsvarende forretningsomraade. Paa grundlag af bevismateriale, der blev tilvejebragt i forbindelse med kontrolundersoegelserne og anmodningen om oplysninger, naaede Kommissionen til den konklusion, at visse polypropylen-producenter, herunder appellanten, fra 1977 til 1983 havde tilsidesat traktatens artikel 85. Kommissionen besluttede derfor den 30. april 1984 at ivaerksaette en procedure i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17, og den fremsendte en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til de paagaeldende virksomheder.

3 Paa grundlag af denne procedure vedtog Kommissionen den 23. april 1986 den ovennaevnte beslutning, hvis dispositive del lyder saaledes:

»Artikel 1

(Virksomhederne) ... Montepolimeri SpA (nu Montedipe), ... har overtraadt EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, ved:

- for Hoechst's, ICI's, Montepolimeri's og Shell's vedkommende, fra omkring midten af 1977 og mindst til november 1983

...

at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen paa Faellesskabets omraade:

a) kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik

b) fra tid til anden fastsatte 'maalpriser' (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater

c) vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et 'kundeledelsessystem' med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder

d) indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal

e) delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig 'kvote' (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981, 1982).

...

Artikel 3

For den i artikel 1 fastslaaede overtraedelse paalaegges nedenstaaende virksomheder foelgende boeder:

x) Montedipe, en boede paa 11 000 000 ECU, eller 16 187 490 000 ITL.

...«.

4 Fjorten af de femten virksomheder, til hvem den omhandlede beslutning var rettet, herunder appellanten, rejste annullationssoegsmaal vedroerende Kommissionens beslutning. Under den mundtlige forhandling, der fandt sted for Retten fra den 10. til den 15. december 1990, blev parternes anbringender behandlet mundtligt, og parterne besvarede Rettens spoergsmaal.

5 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 6. marts 1992, og dermed efter afslutningen af den mundtlige og skriftlige forhandling, men dog inden dommens afsigelse, begaerede Monte for Retten genaabning af den mundtlige forhandling. Til stoette for begaeringen anfoerte Monte visse faktiske forhold, som selskabet haevdede ikke at have haft kendskab til foer efter den mundtlige forhandling, isaer naermere efter afsigelsen af Rettens dom af 27. februar 1992 i sagen BASF m.fl. mod Kommissionen (4) (herefter »PVC-sagerne«). Appellanten udledte af disse oplysninger, at den anfaegtede beslutning fra Kommissionen var behaeftet med alvorlige formelle mangler, der kraevede ny bevisoptagelse. Efter paa ny at have hoert generaladvokaten vedroerende det forelagte problem afslog Retten ved ovennaevnte dom af 10. marts 1992 denne begaering om genaabning af den mundtlige forhandling, ligesom Retten i det hele frifandt sagsoegte.

6 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 11. juni 1992 fremsatte Monte begaering om ekstraordinaer genoptagelse af sagen, hvilket Retten afviste ved kendelse af 4. november 1992 (5).

7 Monte appellerede derefter frifindelsesdommen for Domstolen med paastand om, at Rettens dom af 10. marts 1992 principalt ophaeves i sin helhed, subsidiaert at dommen ophaeves delvis, og at sagen hjemvises til Retten. Monte har ligeledes nedlagt paastand om, at appelindstaevnte doemmes til at betale sagens omkostninger.

Kommissionen har paastaaet sig frifundet og appellanten tilpligtet at betale sagens omkostninger.

Selskabet DSM NV har interveneret i sagen til stoette for Monte's paastande.

II - Spoergsmaalet, om intervention kan admitteres

8 Med hensyn til, om intervention fra selskabet DSM kan tillades, gaelder mine overvejelser som udtrykt i de relevante punkter i mit forslag til afgoerelse i den konnekse sag, Huels mod Kommissionen, i princippet ogsaa her (6). Det fremgaar af denne undersoegelse, at det kun kan tillades selskabet DSM at intervenere i den foreliggende sag for saa vidt angaar den del, hvor DSM stoetter appellantens paastand om, at Domstolen efter ophaevelse af Rettens dom boer fastslaa, at polypropylen-beslutningen er en nullitet. Intervenientens oevrige paastande eller de anbringender, som intervenienten har fremsat til stoette for andre af appellantens paastande, kan ikke paa nogen maade tages op til proevelse med hensyn til, om de er begrundede, da de ikke kan realitetsbehandles.

III - Anbringender til stoette for annullationspaastanden

A - Anbringender om formelle mangler ved polypropylen-beslutningen

1. Parternes argumenter

9 Med sit foerste anbringende anfaegter Monte praemis 391 i den appellerede dom og goer gaeldende, at Kommissionens polypropylen-beslutning er behaeftet med vaesentlige formelle mangler, som medfoerer dens nullitet eller i hvert fald dens ugyldighed. Saaledes finder appellanten, at Retten tilsidesatte bevisbyrdereglerne, som paalaegger retsinstansen hver gang ex officio at sikre sig, at en anfaegtet retsakt, der forelaegges den, eksisterer. Monte anfoerer i den forbindelse, at pressen inden afsigelsen af den anfaegtede dom havde offentliggjort Rettens dom i de tilsvarende PVC-sager, hvorved Retten fastslog dels, at den praksis, der altid blev fulgt af Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af dens beslutninger, var i strid med faellesskabsreglerne, og dels at de vedtagne retsakter ifoelge denne procedure var nulliteter. Endvidere erkendte Kommissionens befuldmaegtigede i PVC-sagerne udtrykkeligt for Retten, at overtraedelserne ikke alene vedroerte disse sager, men at de var karakteristiske for Kommissionens samlede virksomhed i en bestemt periode. Appellanten anfoerer, at de ovennaevnte oplysninger indeholdt afgoerende bevismateriale, som burde have tvunget Retten til at foretage en naermere undersoegelse vedroerende eksistensen af Kommissionens polypropylen-beslutning. Efter Monte's opfattelse burde Retten ex officio undersoege, om den paagaeldende kommissionsbeslutning eventuelt var behaeftet med de samme formelle mangler som dem, der foerst blev fastslaaet under behandlingen af PVC-sagerne. Pligten for den retsinstans, som behandler et annullationssoegsmaal, til ex officio at sikre sig eksistensen af de retsakter, annullationssoegsmaalet vedroerer, og med hensyn til hvilke instansen skal undersoege, om de er lovlige, er ifoelge appellanten et faelles princip i alle de nationale retsordener, og det gaelder ligeledes i Faellesskabets retsorden. Monte haevder, at det derfor ikke paahviler selskabet at bevise eksistensen af de formelle mangler, som man paaberaabte sig i begaeringen af 6. marts 1992. Appellanten anfoerer i oevrigt, at man ikke er i stand til at fremkomme med fuldstaendigt bevis med hensyn til Kommissionens overtraedelser. Kun Retten kunne - og burde - anmode Kommissionen om at fremlaegge originalen af den anfaegtede beslutning med henblik paa at fastslaa, i hvilket omfang de paagaeldende overtraedelser faktisk blev begaaet. Efter appellantens opfattelse paahviler pligten til at foretage en undersoegelse ex officio ligeledes Domstolen under appellen.

10 I replikken supplerer Monte sit foerste anbringende ved - ud over at paaberaabe sig, at Kommissionens beslutning er en nullitet - at paaberaabe sig beslutningens ugyldighed. Monte goer i den forbindelse gaeldende, at polypropylen-beslutningen er ugyldig for saa vidt angaar den del, der vedroerer selskabet, idet for det foerste den italienske version ikke eksisterede paa det tidspunkt, da den blev vedtaget (7), og for det ande,t at indholdet deraf er blevet aendret i tiden mellem vedtagelsen og meddelelsen af den. Appellanten betragter det som fastslaaet, at disse mangler foreligger.

11 Kommissionen har paa sin side anfoert, at det foerste anbringende om ophaevelse er ubegrundet, navnlig efter Domstolens dom i PVC-sagen (8). Efter appelindstaevntes opfattelse foelger det af sidstnaevnte, at de mangler, Monte gjorde gaeldende i begaeringen af 6. marts 1992, ikke medfoerte beslutningens nullitet, saaledes som Monte fejlagtigt haevder, men blot dens ugyldighed. I den appellerede dom fastslog Retten saaledes korrekt, at anbringendet vedroerende retsaktens nullitet skulle forkastes. Med hensyn til Monte's anbringender vedroerende den anfaegtede beslutnings ugyldighed anfoerer Kommissionen, at selv om de gyldigt var blevet gjort gaeldende i replikken, boer de forkastes som ubegrundede. Paa intet stadium af den administrative og judicielle behandling i forbindelse med »polypropylen«-sagskomplekset er der blevet konstateret overtraedelser af vaesentlige formforskrifter svarende til dem, der fremgik af PVC-sagerne. Efter Kommissionens opfattelse er appellantens anbringender i den henseende ikke blevet bevist.

2. Bedoemmelse af disse argumenter

12 Det skal indledningsvis bemaerkes, at det af appellanten i det foerste anbringende anfoerte er selvmodsigende. Monte haevder saaledes, at man ikke har raadighed over de noedvendige oplysninger til at bevise eksistensen af afgoerende formelle mangler, der kan tjene til stoette for anbringenderne om nullitet, men goer alligevel gaeldende, at der er tilstraekkelige beviser i den henseende, idet selskabet goer de samme mangler gaeldende for at kvalificere retsakten, ikke som nullitet, men som ugyldig.

13 I alle tilfaelde er den praemis i den anfaegtede dom, hvor Retten udtalte, at de haevdede formelle mangler i polypropylen-beslutningen ikke, forudsat at de eksisterede, ville medfoere retsaktens nullitet, korrekt. Paa dette punkt skal jeg henvise til mine bemaerkninger i mit forslag til afgoerelse i sagen Huels mod Kommissionen (9) om den opfattelse, som Domstolen gav udtryk for i PVC-dommen, der efter min opfattelse ogsaa gaelder i den foreliggende sag. Derfor er anbringenderne vedroerende nullitet, som Monte paaberaaber sig under appellen, ubegrundede, og de boer saaledes forkastes. Alligevel er jeg af den opfattelse, at foersteinstansen skulle undersoege, om de paastaaede mangler i polypropylen-beslutningen, uafhaengigt af parternes retlige kvalifikation af dem, eventuelt er af en saadan art, at de udgoer en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter (10). Den dom kan imidlertid heller ikke ophaeves ud fra denne synsvinkel. Dels stoetter de omstaendigheder, Monte paaberaabte sig i begaeringen af 6. marts 1992, ikke paa fuldstaendige beviser med hensyn til eksistensen af de omhandlede mangler (11), og de blev foerst gjort gaeldende for sent, nemlig efter afslutningen af den mundtlige forhandling (12). Dels paalagde de faellesskabsretlige bestemmelser om ex officio-proevelse ikke Retten - fra det tidspunkt, da den accepterede at foretage en proevelse af indholdet af begaeringen, selv om den var indgivet for sent - at undersoege spoergsmaalet endnu grundigere, for at fastslaa, i hvilket omfang den anfaegtede retsakt faktisk var behaeftet med vaesentlige formelle mangler. I det omfang, hvori undersoegelserne vedroerende et spoergsmaal, der er undersoegt ex officio, ikke er fuldstaendige, har Faellesskabets retsinstanser ikke pligt til paa eget initiativ at fortsaette en undersoegelse, som er mere vidtgaaende, ved at anordne supplerende bevisoptagelse, i betragtning af at de har ret, men ikke pligt til at foretage en mere fuldstaendig undersoegelse (13).

Herefter boer Monte's foerste annullationsanbringende forkastes som ubegrundet.

B - Anbringender vedroerende anvendelsen af konkurrencereglerne

1. Undladelse af at vurdere visse omstaendigheder, som udelukker anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1

14 Med sit andet annullationsanbringende goer Monte gaeldende, at Retten har fortolket og anvendt traktatens artikel 85, stk. 1, forkert. Efter appellantens opfattelse har hverken Kommissionen eller Retten bedoemt visse elementer korrekt, som enten udelukkede, at man forklarer Monte's adfaerd med, at der eksisterer en aftale eller en samordnet praksis, eller i hvert fald modbeviste ulovligheden af adfaerden. De elleve klagepunkter, som er upraecist formuleret, og som appellanten goer gaeldende paa dette punkt, skal af hensyn til overskueligheden undersoeges gruppevis efter kriteriet, om de fremfoerte argumenter juridisk set er beslaegtede.

a) Punkt c) i det andet annullationsanbringende

15 Monte's anbringender med hensyn til praemis 82 og 91 i den appellerede dom, hvorefter Retten vilkaarligt udledte, at der er en formodning om ulovlighed, alene fordi Monte har deltaget i moederne for polypropylen-producenterne, maa logisk komme foerst.

Efter Kommissionens opfattelse maa dette anbringende ikke blot afvises (14), men det er tillige ubegrundet, idet Retten for at fastslaa overtraedelsen af konkurrencereglerne ikke alene lagde appellantens deltagelse i moeder for polypropylen-producenterne, men tillige moedernes formaal (som var at fastsaette maalpriser og salgsmaal) til grund.

16 Som det fremgaar af praemis 91 i den appellerede dom, stoetter Retten derfor ikke alene sin opfattelse vedroerende den ulovlige karakter af moederne for polypropylen-producenter paa, at appellanten deltog i dem, men tillige paa den omstaendighed, at »disse moeder ... navnlig havde til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal, og at moederne var led i et system«. Denne konstatering er resultatet af en raekke overvejelser samt vurdering af faktiske omstaendigheder, som Retten laegger til grund, og som er omhandlet i praemis 83-90 i den appellerede dom (15).

Som foelge heraf maa punkt c) i det andet annullationsanbringende afvises fra paakendelse, da det stoettes paa en forudgaaende betingelse, som er forkert.

b) Punkt d), e), h), l) og m) i det andet annullationsanbringende

17 Monte anfoerer, at foersteinstansen begik en fejl, idet den ikke, efter at have tage en raekke faktorer i betragtning, fastslog, at appellantens adfaerd ikke var resultatet af en ulovlig aftale eller af en ulovlig samordnet praksis, men udelukkende af en individuel handling, som skyldes de dagaeldende vilkaar paa polypropylen-markedet. Saadan set kan der efter Monte's opfattelse ikke vaere tale om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85.

18 Specielt for saa vidt angaar punkt d) i dette anbringende haevder appellanten under henvisning til praemis 132, 133 og 134 i den appellerede dom, at Retten anvendte princippet »post hoc, ergo propter hoc« vilkaarligt, idet den antog aarsagsforbindelse mellem Monte's prispolitik og de forudgaaende moeder for polypropylen-producenterne. I virkeligheden kunne disse moeder ikke have til formaal at fastsaette prisen, idet selskaberne ikke havde nogen anden mulighed end at forsoege at saette priserne op, da de i en laengere periode havde solgt med tab paa grund af en negativ oekonomisk konjunktur.

19 En analog argumentation er anfoert i punkt h) i det andet annullationsanbringende vedroerende Kommissionens klagepunkter angaaende den kunstige reduktion af det paa markedet udbudte polypropylen og ved indfoerelse af en kvoteordning mellem producenterne. Under henvisning til praemis 143, 199 og 200 i den appellerede dom haevder appellanten, at i betragtning af markedsforholdene ville enhver aftale med et saadant indhold have vaeret umulig.

20 Endvidere er det klagepunkt, som appellanten har anfoert i punkt e) i det andet annullationsanbringende, af samme retlige natur. Med hensyn til det, Retten fastslog i praemis 232 og 233 i dommen af 10. marts 1992, anfoerer Monte, at Retten tilsidesatte princippet om, at man, saafremt der foreligger to mulige fortolkninger af samme adfaerd, skal vaelge den fortolkning, som er egnet til at goere adfaerden berettiget. Da appellantens adfaerd i det foreliggende tilfaelde lige saa vel kunne vaere resultatet enten af en aftale eller af en samordnet praksis som konsekvensen af markedsforholdene, er det saaledes denne anden loesning, der burde have vaeret anvendt.

21 Kommissionen anfoerer, at disse tre dele af det andet anbringende alle maa afvises fra paakendelse. Den goer navnlig gaeldende, at ifoelge det af appellanten i punkt d) og h) anfoerte, forsoeger appellanten reelt - ved at forklare sin adfaerd paa en anden maade for Retten - at give moederne for polypropylen-producenterne et andet indhold og derfor at saa tvivl om de faktiske omstaendigheder, som foersteinstansen fastslog.

22 Subsidiaert goer Kommissionen gaeldende, at de ovenanfoerte anbringender er ubegrundede. Den bemaerker i den forbindelse, at Retten stoetter sine konklusioner (navnlig i henholdsvis praemis 128-137 og 175-202) dels paa det ulovlige formaal med moederne mellem polypropylen-producenterne, dels paa Monte's deltagelse i moederne.

23 Med hensyn til punkt e) i det andet annullationsanbringende henviser Kommissionen til stoette for afvisningen heraf til artikel 119 i Domstolens procesreglement og den omstaendighed, at punkt e) ikke indeholder noget retligt argument mod den appellerede dom, men at det kun gentager argumenter, der allerede blev anfoert for Retten med henblik paa en ny paakendelse af det oprindelige soegsmaal. Til stoette for det anfoerte henviser Kommissionen til Domstolens faste praksis (16).

24 Med hensyn til de resterende dele af det andet annullationsanbringende, som straks vil blive undersoegt, har appellanten ligeledes fremsat klagepunkter, der er snaevert forbundne med den bedoemmelse, Retten foretog af Monte's adfaerd og af de resultater, som den gav anledning til. Med hensyn til punkt l) i det andet annullationsanbringende haevder appellanten under henvisning til praemis 175, 176 og 177 i den appellerede dom, at Retten urigtigt stemplede oplysninger om Monte's produktion som hemmelige, men naesten alle og enhver kunne faa adgang til dem. Ifoelge appellanten skal Kommissionen - for at der foreligger en tilsidesaettelse af artikel 85 - bevise, at udvekslingen af de paagaeldende oplysninger mellem polypropylen-producenterne var blevet foretaget foer nogen afsloering fra andre kilder, og at kendskabet til disse oplysninger havde haft til formaal at begraense den frie konkurrence.

25 Kommissionen har svaret, at den ikke kan forstaa, hvilken del af den appellerede dom Monte's kritik vedroerer, specielt fordi klagepunktet er formuleret saa uklart, at det anfoerte i hvert fald rejser spoergsmaal om bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, og at det blev fremfoert foerste gang under appellen, hvilket er en tilsidesaettelse af artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement. I betragtning af ovenstaaende finder Kommissionen, at punkt l) i det andet annullationsanbringende aabenbart ikke kan realitetsbehandles.

26 Endelig anfoerer appellanten i punkt m) i det andet annullationsanbringende, at Retten ukorrekt i praemis 253 og 254 i den appellerede dom antog, at den omhandlede adfaerd hos polypropylen-producenterne havde haft en maerkbar virkning paa handelen mellem medlemsstaterne. Med hensyn til dette anbringende goer Kommissionen under henvisning til Domstolens ovennaevnte praksis (17) paa ny den indsigelse gaeldende, at det anfoerte boer afvises.

27 Med hensyn til det andet annullationsanbringende og paa baggrund af de ovennaevnte oplysninger henviser Kommissionen til, at appel kun kan ivaerksaettes paa grundlag af anbringender vedroerende en overtraedelse af retsregler, mens foersteinstansens konstatering eller vurdering af de faktiske omstaendigheder ikke gyldigt kan bestrides (18).

28 Eftersom reglerne og de almindelige grundsaetninger vedroerende bevisbyrde er blevet overholdt (19), er Retten enekompetent til at fastslaa retsvirkningerne af den bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som er blevet forelagt for den (20). Appelinstansen henviser kun til sagens akter, saafremt en af parterne fremfoerer et anbringende, som stoettes paa, at foersteinstansen har forvansket (aendret) de faktiske omstaendigheder.

29 Naar der i det foreliggende tilfaelde endvidere henses til punkt d), e) og h) i ovennaevnte annullationsanbringende, skal jeg bemaerke, at appellanten soeger at drage Rettens bedoemmelse af indholdet af moederne for polypropylen-producenterne, dvs. beviserne, ind i sagen. Monte haevder ikke, at Retten har aendret de bevismidler, der blev forelagt den. Paa baggrund af den oekonomiske situation paa markedet i den periode, hvor disse moeder fandt sted, forsoeger man alligevel at fortolke de faktiske omstaendigheder paa sin egen maade ved at give dem en anden juridisk indpakning. Mere praecist har Retten til bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder draget foelgende konklusioner: For det foerste, at moederne for polypropylen-producenterne havde til formaal at fastsaette maalpriser og salgsmaal (praemis 91 i den appellerede dom), for det andet, at appellanten var blandt de producenter, som havde taget del i forsoeg med henblik paa fastsaettelse af prisinitiativer og maalpriser, samt i fastsaettelse af salgsmaal (henholdsvis praemis 137, 150 og 200 i den appellerede dom). Appellanten goer paa sin side gaeldende, at selskabets adfaerd for saa vidt angaar priser og salgsmaengde kun kunne vaere selvstaendig i betragtning af markedsforholdene. Monte bebrejder ikke Retten, at den ikke har anvendt retsreglerne korrekt, men at den ikke i sin vurdering af de faktiske omstaendigheder er naaet frem til den samme konklusion som selskabet. Denne argumentation svarer imidlertid til en begaering til appelinstansen om ny paakendelse af de faktiske omstaendigheder, hvilket saaledes er unddraget appelinstansens kompetence (21).

30 Punkt m) i det andet anbringende boer efter min opfattelse forstaas paa samme maade. Vel rejser betingelsen i traktatens artikel 85 om, at handelen mellem medlemsstaterne skal vaere paavirket, et retsspoergsmaal, som skal proeves af Domstolen (22). Men som det fremgaar af (ovennaevnte) artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen samt af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, skal appelskriftet klart angive de anfaegtede afsnit i dommen, samt de retlige argumenter, der paaberaabes til stoette for den omhandlede appel (23).

31 Jeg skal her bemaerke, at anfaegtelsen af Rettens dom, ifoelge hvilken den overtraedelse, som Monte deltog i, ville kunne paavirke handelen mellem medlemsstaterne (praemis 253 i den appellerede dom), udelukkende stoettes paa, at appellanten har en anden opfattelse af de faktiske omstaendigheder, og ikke paa, at dommen er behaeftet med en retlig mangel. Der er saaledes fremsat anmodning til Domstolen om en ny vurdering af de faktiske omstaendigheder i sagen og om at omgoere Rettens dom. Saaledes som anbringendet er formuleret, boer det afvises fra paakendelse.

32 Endelig skal punkt l) i det andet annullationsanbringende undersoeges. Foerst maa der henvises til, at i henhold til artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement maa der ikke i appelskriftet foretages nogen aendring af sagsgenstanden, som den har foreligget for Retten. Under appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at proeve Rettens slutresultat under hensyn til de lovlige anbringender og argumenter for Retten (24). Konkret skal jeg bemaerke, at praemis 175, 176 og 177 i den appellerede dom, som Monte's foreliggende anbringende tager sigte paa, drejer sig om, hvorvidt de oplysninger vedroerende salgsmaengder, der blev udvekslet under moederne for producenterne, var rigtige eller forkerte, og ikke om, hvorvidt de var hemmelige eller offentlige. Tillige fremgaar det ikke af de processkrifter, der blev fremlagt i foerste instans, at et saadant anbringende lovligt blev fremfoert for Retten. Derfor maa dette anbringende, der foerst fremfoeres under appellen, afvises fra paakendelse.

c) Punkt a), b), f) og g) i det andet annullationsanbringende

33 Appellanten goer gaeldende, at Retten urigtigt ikke antog, at den samordning, som polypropylen-producenterne foretog, var berettiget paa grund af omstaendigheder af en saadan art, at anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1, var udelukket (25).

34 I forbindelse med punkt a) i det andet annullationsanbringende har Monte gjort gaeldende, at Retten ikke, som den burde have gjort, tog hensyn til den konkurrencefordrejning, polypropylen-virksomhedernes adfaerd blev udsat for paa grund af udefra kommende omstaendigheder, navnlig tredoblingen af oliepriserne (olie er hovedbestanddelen ved fremstilling af polypropylen) i slutningen af 1970'erne, som skyldtes oliekartellets misbrug af sin dominerende stilling paa markedet. Efter appellantens opfattelse tilsidesatte Retten saaledes Domstolens praksis, ifoelge hvilken det altid er noedvendigt at vurdere de omstaendigheder, der, selv om de er selvstaendige i forhold til virksomhedernes adfaerd, alligevel har paavirket den. Appellanten henviser til forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat Mayras i sagerne Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen og Van Landewijck m.fl. mod Kommissionen samt til forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat Verloren Van Themaat i sagen Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen (26). Appellanten udleder af disse forslag til afgoerelser og domme, at det, for endeligt at fastslaa et selskabs ansvar i henhold til traktatens artikel 85, er noedvendigt at undersoege, i hvilket omfang der allerede »effektivt« eksisterede konkurrencevilkaar, uafhaengigt af selskabernes markedsadfaerd. Med andre ord gaelder princippet om, at det er umuligt at kraenke et gode, som ikke eksisterede paa tidspunktet for den paastaaede kraenkelse, ligeledes i Faellesskabets konkurrenceret. Efter appellantens opfattelse er det, naar man tager udgangspunkt i denne tankegang, noedvendigt at tage hensyn til foelgende omstaendigheder, inden for hvis rammer selskabets handlinger i den relevante periode fandt sted: Det er nemlig spoergsmaalet, om Monte's adfaerd, naar der ses bort fra forhoejelsen af indkoebsprisen for raavarerne, som skyldes oliekartellets misbrug af ovennaevnte dominerende stilling, havde vaeret dikteret dels af den italienske regering, som paalagde selskabet at deltage i moeder mellem polypropylen-producenterne, dels af den fordelagtige stilling, koeberne af polypropylen var i, og som medfoerte, at det maal at begraense de tab, sektorens virksomheder i oevrigt havde sat sig, aldrig var blevet naaet.

35 I sit svar anfoerer Kommissionen, at appellantens anbringende, der stoetter paa de ekstraordinaere omstaendigheder, som en tredobling af olieprisen har skabt, foerst er blevet gjort gaeldende for Domstolen. Det kan derfor ikke paakendes, da appellanten dermed forsoeger at aendre sagsgenstanden fra foerste instans, hvilket er i strid med artikel 113 i Domstolens procesreglement. Efter Kommissionens opfattelse er dette anbringende ligeledes ubegrundet. Der findes hverken bestemmelser eller almindelige retsgrundsaetninger, der giver selskaberne ret til at tilsidesaette konkurrencereglerne som reaktion paa deres konkurrenters eller andres konkurrencebegraensende aktiviteter. Med hensyn til dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, der paaberaabes af appellanten, anfoerer Kommissionen som svar dels, at Domstolen i den foreliggende sag undersoegte de virkninger, lovgivningen i en medlemsstat havde paa konkurrencen, en oplysning, der mangler her, dels at denne praksis i alle tilfaelde var blevet forladt i betragtning af Domstolens (ovennaevnte) senere domme i sagerne Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen og Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen. Ligeledes bemaerker Kommissionen, at hverken den omstaendighed, at den italienske regering havde givet Monte instrukser med hensyn til deltagelse i moeder for polypropylen-producenterne, eller de vanskeligheder, som disse producenter blev udsat for ved den praktiske gennemfoerelse af de aftalte prisinitiativer, kan udgoere en undskyldning for tilsidesaettelsen af artikel 85.

36 Med hensyn til punkt b) i det andet annullationsanbringende goer Monte gaeldende, at Rettens begrundelse i praemis 257 og 265 i den appellerede dom, hvor anvendelsen af princippet »rule of reason« blev forkastet, er behaeftet med mangler. Appellanten foreholder Retten at have anvendt en streng fortolkning af dette princip, idet den kun tager stilling til, hvad der var virkningerne af virksomhedernes adfaerd, og om denne eventuelt begunstigede konkurrencen snarere end at skade den. Imidlertid skulle Retten ifoelge appellanten undersoege meningen med konkurrencereglerne og derefter undersoege, om en adfaerd er eller ikke er i strid med naevnte regler. I forbindelse med denne undersoegelse er det noedvendigt tillige at vurdere de forhold, hvorunder virksomhederne har udoevet den paagaeldende adfaerd. I det foreliggende tilfaelde var det noedvendigt at tage de samlede ugunstige omstaendigheder i betragtning, der tvang polypropylen-producenterne til at saelge med tab. Som foelge heraf kan man ikke betragte forsoegene paa at mindske tabene, der paa grund af markedsforholdene i oevrigt var doemt til at mislykkes, som stridende mod konkurrencereglerne.

37 Indstaevnte goer i oevrigt gaeldende, at Retten korrekt begrundede sit svar paa Monte's anbringende om anvendelse af princippet »rule of reason«, da den i dommens praemis 264 fastslog, at Kommissionen havde godtgjort, at de aftaler og den samordnede praksis, som blev indgaaet mellem polypropylen-producenterne, havde et konkurrencestridigt formaal. Ifoelge samme argumentation anfoerte Retten bl.a. korrekt, at selv om princippet »rule of reason« finder anvendelse inden for Faellesskabets retsorden, var det berettiget, at Kommissionen ikke foretog en analyse af, hvilken virkning de paagaeldende aftaler havde paa konkurrencen, idet de i artikel 85, stk. 1, litra a), b) og c), naevnte aftaler, som drejer sig om fastsaettelse af priser, begraensning af produktionen og opdelingen af markedet, udgoer en saa alvorlig tilsidesaettelse af konkurrencereglerne, at de i sig selv maa antages at indebaere en tilsidesaettelse af disse regler. Kommissionen tilfoejer, at saavel i europaeisk ret som i amerikansk ret anses horisontale prisaftaler for ulovlige, selv om virksomhederne producerer med tab.

38 Med hensyn til punkt f) i det andet annullationsanbringende goer appellanten under henvisning til praemis 295 i Rettens dom gaeldende, at Retten ikke, som den burde, tog hensyn til den »pligt til loyal indbyrdes adfaerd mellem virksomhederne, som er tvunget til at saelge til en tabsgivende pris«. De polypropylen-producerende virksomheder oenskede at undgaa at saelge til en pris, der var endnu lavere end kostprisen end noedvendigt. I denne sammenhaeng tjente forsoegene paa at oege priserne til at reducere tabene og at undgaa den hoejst ulovlige praksis med »predatory pricing«.

39 Kommissionen anfoerer, at denne del af det andet annullationsanbringende i princippet maa afvises dels, fordi det sigter paa en fornyet paakendelse af de faktiske omstaendigheder, dels fordi sagsgenstanden aendres, naar spoergsmaalet om salg til priser paa et niveau, som var endnu lavere end det, der var noedvendigt, foerst rejses nu, hvilket er en tilsidesaettelse af artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement. Efter Kommissionens opfattelse er dette anbringende i alle tilfaelde ubegrundet. Den henviser i den forbindelse til det, Retten fastslog om, at alene salg til lavere priser end kostprisen, som praktiseres af en virksomhed, hvis hensigt er at styrke sin stilling i forhold til sine konkurrenter, kan kvalificeres som illoyal konkurrence. Derimod kan man ikke tale om illoyal konkurrence, saafremt salg til under kostprisen skyldes markedsforholdene.

40 Appellanten anfoerer dog i forbindelse med traktatens artikel 85, stk. 1, i det andet annullationsanbringende, punkt g), under henvisning til praemis 132 og 237 i den appellerede dom, at Retten diskriminerede mellem polypropylen-producenterne til fordel for koeberne af produktet. Appellanten bemaerker i den henseende, at producenterne var klemt mellem olieselskaberne og koeberne. Derfor kan meddelelsen om en lettere forhoejelse af prisen over for koeberne - som udmaerket kunne naegte at betale den, idet de kunne drage fordel af deres fordelagtige stilling - ifoelge Monte ikke anses for en konkurrencebegraensning. En saadan fremgangsmaade medfoerer en saerlig beskyttelse af en speciel gruppe af virksomheders interesser til skade for en anden, og den er saaledes i strid med traktatens artikel 2.

41 Kommissionen anfoerer, at den generelle formulering af dette anbringende vel ikke er tilstraekkelig grund til at afvise det, men det er i hvert fald ubegrundet. Artikel 85 anvendes paa virksomheder, som indgaar aftaler eller anvender en samordnet praksis, der begraenser konkurrencen, og dens anvendelse medfoerer i visse tilfaelde fordele for koeberne. Kommissionen kan derfor ikke indse, hvori forskelsbehandlingen bestaar. Den tilfoejer i oevrigt, at Retten korrekt antog, at den fordelagtige situation, som er til gunst for koeberne i forbindelse med en given kategori af forretningstransaktioner, ikke fritager saelgerne fra pligten til at overholde artikel 85.

42 Med de ovennaevnte klagepunkter har appellanten gjort gaeldende, at Retten fejlagtigt anvendte traktatens artikel 85. Ifoelge denne opfattelse tog Retten slet ikke i betragtning eller anlagde i hvert fald en forkert fortolkning af en raekke faktorer, som viser, at der ikke var nogen begraensning eller i det mindste ingen maerkbar begraensning af konkurrencen, der skyldes polypropylen-producenternes adfaerd. Derfor kunne artikel 85 ikke anvendes i det foreliggende tilfaelde. I den forbindelse kan de paagaeldende anbringender kun realitetsbehandles, hvis de dels ikke er gjort gaeldende foerste gang under appellen, dels betyder, at en fastslaaet samordning i princippet af andre grunde ikke er omfattet af artikel 85 (27). Ovennaevnte forklaring er paakraevet, fordi Monte gennem sit andet annullationsanbringende soeger at fremlaegge sin adfaerd som resultatet af en individuel handling og alligevel samtidig at goere enhver fastslaaet aftale eller samordnet praksis berettiget (28).

43 I betragtning af ovenstaaende finder jeg, at appellantens erklaeringer kun boer realitetsbehandles, i det omfang appellanten hermed har bestraebt sig paa at goere et anbringende gaeldende af en saadan art, at det kan goere en adfaerd, som ellers ville vaere omfattet af artikel 85, berettiget. Derimod, hvis man paa grund af ganske de samme argumenter fandt, at Monte soeger at bevise, at man ikke deltog i de ulovlige moeder med de oevrige polypropylen-producenter, men at Monte bestemte sin egen adfaerd individuelt, ville Monte bestride Rettens bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, saaledes at anbringendet maatte afvises (29).

44 Det problem, der reelt rejses ved de foernaevnte annullationsanbringender, er, om en korrekt fortolkning af faellesskabsretten kraever ikke-anvendelse af de forbud og de sanktioner, der er fastsat i traktatens artikel 85, i tilfaelde af, at en pris og et salgsmaal fastlaegges, naar visse saerlige omstaendigheder foreligger. Det vaesentlige i appellantens argumenter bestaar i at paaberaabe princippet »rule of reason«, der er af amerikansk oprindelse, og at haevde noedvendigheden af at undersoege meningen med konkurrencereglerne. I henhold til disse to fortolkningsprincipper skal bedoemmelsen af, om en adfaerd, der ved foerste oejekast ser ud til at vaere i strid med konkurrencereglerne, er ulovlig eller ej, foretages konkret, efter at der er taget hensyn til alle faktorer, der paavirker virksomhedernes handlinger - og mere generelt handelen. For at bedoemme lovligheden af en adfaerd er det foerst noedvendigt at undersoege, om og i hvilket omfang konkurrencen i praksis er blevet fordrejet, eller tvaertimod ikke er blevet paavirket eller endog er blevet begunstiget derved. Med andre ord skal der foretages en analyse af alle de elementer, som udgoer et samlet oekonomisk hele, dvs. markedet, samt af i hvilken grad det enkelte selskab paavirker dette. I henhold til den argumentation boer den undersoegelse, Kommissionen har foretaget, og den tilsvarende proevelse, der er foretaget af Retten, med hensyn til de saerlige oplysninger i hver af sagerne om den virkning, som virksomhedernes adfaerd reelt eller potentielt har paa markedet, stoettes paa grunden til, at denne adfaerd er blevet anvendt, og det tilsigtede formaal (30).

45 Der rejser sig derfor det spoergsmaal, om ovennaevnte fortolkning skal anvendes i Faellesskabets retsorden. Svaret boer efter min opfattelse vaere nej. Jeg skal noejes med en enkelt bemaerkning, som jeg finder er saerlig vigtig for at forstaa Domstolens praksis, og som belyser forskellene mellem amerikansk og europaeisk konkurrenceret. Man kan i virkeligheden ikke saette lighedstegn mellem disse to ordninger. Goer man det, overser man to af deres grundlaeggende forskelle. Dels indeholder amerikansk lovgivning ingen bestemmelser i analogi med traktatens artikel 85, stk. 3, der i europaeisk ret indfoerer en saerlig procedure, som legaliserer visse former for adfaerd, der ellers udgoer en tilsidesaettelse af materielle konkurrencebestemmelser. Dels udgoer De Forenede Stater et ensartet marked med samme valuta af en saadan art, at noedvendigheden af at indfoere retsregler med henblik paa at sikre varernes frie bevaegelighed er mindre paatraengende end i Europa.

46 I hvert fald og uafhaengigt af det synspunkt, som er fremsat vedroerende spoergsmaalet om fortolkning af konkurrencereglerne, er det efter min opfattelse ubestrideligt, at visse former for adfaerd paa grund af deres indhold paavirker konkurrencen saa tydeligt, at enhver anden undersoegelse af de forhold, der har foert til anvendelsen af dem, eller af de virkninger, som den har medfoert, i princippet er overfloedig. Denne indfaldsvinkel ser ud til at vaere den samme i Europa og i De Forenede Stater, og den stoetter i realiteten paa sammenlignelige overtraedelser. Heriblandt er navnlig aftalerne eller den samordnede praksis (31), som bestaar i at fastsaette priser, begraense produktion og opdele markeder [jf. traktatens artikel 85, stk. 1, litra a), b) og c)] (32). I amerikansk terminologi taler man i det tilfaelde om overtraedelser »per se« af konkurrencereglerne (33).

47 Derfor er i det omfang, hvori de omhandlede virksomheder hverken har soegt at blive eller har haft det held at vaere omfattet af undtagelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, de aftaler, der blev indgaaet med det formaal at fastsaette salgspris og -maengde, saavel som den samordnede praksis med samme indhold, ulovlige ipso facto i medfoer af artikel 85, stk. 1.

48 Domstolens praksis (34), som appellanten paaberaaber sig, kunne eventuelt give anledning til tvivl med hensyn til, om dette synspunkt er korrekt. Det ser ud til, at muligheden for ikke at anvende artikel 85, stk. 1, i retspraksis er accepteret, naar den nationale lovgivning i praksis ophaever den frie konkurrence. Med andre ord, for at vurdere de paagaeldende virksomheders ansvar, skal man tage hensyn til den indflydelse, som en ydre faktor udoever paa virksomhedens adfaerd. Man kan saaledes goere gaeldende, i det mindste teoretisk, at denne retspraksis burde komme til udtryk overalt for saa vidt angaar alle de tilsvarende ydre faktorer. Det er f.eks. noedvendigt at tage hensyn til, at den frie konkurrence er ophoert med at vaere effektiv paa grund af andres adfaerd over for de omhandlede virksomheder. Jeg tror ikke, at dette standpunkt, der stoettes af appellanten, kan anerkendes. For det foerste vedroerer dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen et ganske saerligt tilfaelde, og den fortolkes snaevert af Domstolen (35). Det faenomen, at der findes national lovgivning, der undertrykker konkurrencen, kan ud fra et faellesskabsretligt synspunkt betragtes som saerlig ekstraordinaert og direkte forbundet med den aktuelle fase med hensyn til europaeisk forening og med den vigtige rolle, som de nationale bestemmelser fortsat spiller inden for Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade. I oevrigt ville udvidelsen af praksis i henhold til dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen saaledes som foreslaaet af appellanten medfoere, at bedoemmelsen af lovligheden af enhver handling, der i princippet er i strid med bestemmelserne i artikel 85, goeres betinget af vurderingen af markedsforholdene, hvilket saaledes ville forvanske hele filosofien om fri konkurrence, i hvert fald saaledes som faellesskabsretten forstaar den. Med andre ord tilkommer det de kompetente faellesskabsmyndigheder og ikke private at traeffe passende foranstaltninger til at raade bod paa de situationer, hvor konkurrencen paavirkes paa grund af visse virksomheders adfaerd (36).

49 Med hensyn til ovenstaaende maa appellantens anbringender bedoemmes saaledes: For det foerste, selv om den frie konkurrence undertiden viser sig at vaere skadelig for bestemte virksomheder, kan virkningen af den frie konkurrence dog ikke ligestilles med illoyal konkurrence. Det fremgaar af reglerne om udbud og efterspoergsel og kan derfor ikke paaberaabes som begrundelse for, at prisaftalerne er berettigede, selv om de producenter, der deltager i disse aftaler, saelger til priser under kostprisen; for det andet giver den fordelagtige stilling, visse virksomheder har paa markedet paa grund af disse forhold, ikke deres konkurrenter ret til at overtraede artikel 85. De eventuelle anvisninger, der er givet til et selskab af regeringen i en medlemsstat med hensyn til selskabets deltagelse i de moeder, hvis formaal var at overtraede konkurrencereglerne, er ligeledes uden betydning med hensyn til anvendelsen af artikel 85.

50 Paa baggrund af ovenstaaende finder jeg det korrekt, at Retten udelukkende lagde formaalet med moederne for polypropylen-producenterne til grund for sin vurdering og antog, at betingelserne for at anvende artikel 85, stk. 1, var opfyldt. Retten fastslog ligeledes korrekt, at appellantens adfaerd skal anses for en overtraedelse »per se« af konkurrencereglerne (praemis 264 og 265 i den appellerede dom). Endelig er det berettiget, at foersteinstansen forkastede det, der var gjort gaeldende i punkt f) i det andet annullationsanbringende (praemis 295 og 296 i Rettens dom) samt Monte's oevrige anbringender, som der her er taget stilling til.

De punkter i det andet annullationsanbringende, som jeg her har undersoegt, kan saaledes forkastes i deres helhed som ubegrundede.

d) Punkt i) i det andet annullationsanbringende

51 Med hensyn til dette punkt goer appellanten gaeldende, at Retten har indfoert en ny form for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, der foejes til aftaler og samordnet praksis, som artiklen udtrykkeligt omfatter. Den nye form for overtraedelse er beskrevet ved udtrykket »en faelles vilje« (praemis 105, 201 og 230 i den appellerede dom), og den er uden hjemmel. Ifoelge appellanten er det en fejl, at Retten ikke begrundede sin bedoemmelse vedroerende den ulovlige karakter af polypropylen-producenternes samordning med hensyn til, i hvilket omfang de havde »til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen« som omhandlet i bestemmelsen i traktatens artikel 85, stk. 1, og undersoegte »formaalet« med denne samordning, et kriterium, der ikke er gentaget i de gaeldende faellesskabsbestemmelser.

52 Jeg skal blot bemaerke, saaledes som Kommissionen i oevrigt allerede har gjort, at Retten anvendte bestemmelsen i artikel 85 korrekt: Foerst henviser den til polypropylen-producenternes »faelles vilje« som et forhold, der foerer til en »aftale« mellem dem; dernaest henviser Retten, naar den taler om »formaalet« med moederne mellem producenterne, i realiteten til formaalet med disse moeder, som udtrykkeligt laegges til grund for afgoerelsen (jf. praemis 91 i den appellerede dom).

Det omhandlede annullationsanbringende boer herefter forkastes som ubegrundet.

2. Bevisbyrdefordelingen

53 Med sit tredje annullationsanbringende goer Monte, under henvisning til praemis 82, 86, 89, 129, 144, 146 og 149 i den appellerede dom, gaeldende, at Retten tilsidesatte principperne vedroerende bevisbyrdefordelingen, formodningen om »tiltaltes« uskyldighed, og om det personlige ansvar. Ifoelge appellanten paaduttede Retten samtidig Monte ikke-eksisterende indroemmelser. Den fastslog uden bevis, at polypropylen-producenterne havde underskrevet en faelles plan, og fejlagtigt tilsidesatte Monte's erklaering om, at selskabets adfaerd havde vaeret dikteret af det pres og de trusler, der var fremsat af terroristorganisationer. Appellanten haevder, at Retten fejlagtigt fastslog, at selskabet havde erkendt at have deltaget i alle moederne for polypropylen-producenterne, og at Retten anmodede det om at komme med en anden forklaring med hensyn til indholdet af de moeder, det havde deltaget i. Retten har med hensyn hertil henholdt sig til de notater, Monte's repraesentanter havde taget, hvis bevisvaerdi ikke er tilstraekkelig til at fastslaa deres eksistens. Retten har saaledes vendt bevisbyrden og antaget skyld hos Monte, idet deltagelse i et moede ligestilles med deltagelse i alle de overtraedelser, som antages at vaere begaaet. Ligeledes har Retten ifoelge Monte fastslaaet Monte's deltagelse i systemet med »kontoledelse« paa grundlag af oplysninger, selskabet havde fremskaffet, og hvoraf det fremgik, at systemet ikke havde fungeret for saa vidt selskabet angaar, idet oplysningerne ikke vedroerte alle de kunder, Monte var blevet udpeget som »kontoleder« for. Ifoelge appellanten paahviler det imidlertid Kommissionen at bevise, at systemet med »kontoledelse« i praksis er blevet anvendt. Naar Retten paalaegger Monte at foere bevis for det modsatte, har den foretaget en forkert fordeling af bevisbyrden. Dertil kommer - stadig ifoelge appellanten - at ivaerksaettelsen af en selvstaendig prispolitik udgoer et tilstraekkeligt bevis for, at selskabet ikke har deltaget i initiativer, der bestod i at fastsaette maalpriser. Retten undlod saaledes at udlede de tvingende konklusioner af dette anbringende.

54 Kommissionen bemaerker, at bevisbyrden blev korrekt fordelt mellem parterne. Eftersom appellantens deltagelse i moederne for polypropylen-producenterne var blevet fastslaaet, og da der forelaa beregninger foretaget paa moederne, som var arrangeret af selskabet ICI, der ligeledes er impliceret, paahvilede det Monte at komme med en anden fortolkning af de paagaeldende moeders indhold. Retten anfoerer i dommen, at Monte til dette formaal kunne have fremlagt eventuelle regnskaber fra sine repraesentanter og deres vidneforklaringer.

55 Kommissionen laegger bl.a. vaegt paa - idet den stoetter sig paa en raekke beviser - at Retten antog, at der mellem polypropylen-producenterne eksisterede en aftale, hvis formaal var at traeffe foranstaltninger med henblik paa prisinitiativer, og at det ikke var noedvendigt med yderligere bevis for anvendelsen af denne aftale over for visse kunder. At aftalen om den praktiske plan mislykkedes, er uden retlig betydning for spoergsmaalet, om de implicerede virksomheder kan paalaegges ansvar. Med et saadant argument er forskellen mellem de priser, der opnaas paa markedet, og de aftalte priser uadskilleligt forbundet med begrebet maalpriser, og det beviser ikke, at appellanten ikke har deltaget i de paagaeldende aftaler.

56 Det maa i foerste raekke bemaerkes, at det spoergsmaal, som dette anbringende rejser, reelt vedroerer den maade, hvorpaa overtraedelserne af artikel 85 blev konstateret, og dernaest fordelingen af bevisbyrden. Appellantens anbringender drejer sig ligeledes herom, trods det mere omfattende indhold, som den vaegt, der tillaegges anbringendet under appellen, antyder (37). Den kritik, som rettes mod dommen i foerste instans, vedroerer den omstaendighed, at det ud fra appellantens tilstedevaerelse paa moeder for polypropylen-producenterne blev konkluderet, at selskabet deltog i alle overtraedelserne. Derfor foreholdes Retten, at bevisbyrden og formodningen om uskyldighed er blevet vendt, fordi Retten har anmodet det »tiltalte« selskab om at bevise dels, at indholdet af de paagaeldende moeder var et andet, og dels, at selskabet ikke havde deltaget i forskellige overtraedelser.

57 Indledningsvis skal det her bemaerkes, at i den foreliggende sag er overtraedelserne af traktatens artikel 85 alene resultatet af formaalet med moederne for polypropylen-producenterne, som foerst og fremmest bestod i at fastsaette maalpriser og salgsmaal. Denne antagelse stoettes paa en efter min mening korrekt opfattelse af begrebet »samordnet praksis«. Efter denne opfattelse viser den samordnede praksis sig i visse tilfaelde med selve aftalen, uden at nogen markedsadfaerd er noedvendig for, at den er etableret (38).

58 I den sammenhaeng paahvilede det Kommissionen at bevise, at de paagaeldende moeder havde dette indhold. Til dette formaal fremskaffede og fremlagde den for foerste gang referaterne fra moederne, der var blevet arrangeret paa foranledning af selskabet ICI (jf. praemis 83, 84, 85, 128 og 144 i den appellerede dom). Med andre ord udledte Kommissionen ikke indholdet af disse moeder paa grundlag af hypoteser, men gjorde det paa grundlag af konkrete beviselementer. Tilsvarende paahvilede det Kommissionen at bevise, at hver enkelt af de implicerede virksomheder deltog i moederne (jf. Rettens udtalelse i dommens praemis 82) (39), saaledes som den har gjort.

59 Som foelge heraf paahvilede det appellanten at imoedegaa ovennaevnte beviselementer og fremlaegge andre beviser, som kunne have udelukket selskabets deltagelse i de omstridte moeder eller have givet dem et andet indhold. Retten naevner som »praecise oplysninger ... dets egne [dvs. Monte's egne medarbejderes] notater ... eller foere medarbejdere, der deltog i moederne, som vidner« (praemis 86). Det fremgaar klart af ordlyden af denne praemis i den appellerede dom, at Retten foreslaar en raekke bevismidler, som ville kunne have vaeret paaberaabt af Monte, uden at den samtidig udtaler sig om, hvorvidt de fandtes.

60 Derfor kraevede foersteinstansen ikke andet eller mere end det, sagsoegerne efter reglerne skulle foere bevis for med henblik paa at faa fastslaaet, om de kunne faa medhold i deres anbringender.

61 Retten fulgte samme argumentation med hensyn til konstateringen af hvert enkelt af de implicerede selskabers deltagelse i de omhandlede overtraedelser. Af deltagelsen i moeder med et ulovligt formaal udleder Retten en tilsvarende deltagelse i aftaler og samordnet praksis, medmindre det paagaeldende selskab fremlaegger indicier, som kan vaere til stoette for den modsatte antagelse (praemis 129 og 144 i den appellerede dom).

62 Med hensyn til denne side af spoergsmaalet maa det foerst medgives, at det teoretisk er muligt at deltage i et moede, hvorunder nogle deltagere traeffer aftaler om noget ulovligt, uden at alle aktoererne af den grund samtidig deltager i denne ulovlighed. Man kan derfor paastaa, at alene deltagelsen i et moede, hvis indhold er ulovligt, ikke i sig selv er tilstraekkeligt til at foranledige til at fastslaa, at den, der kun deltog, har overtraadt konkurrencereglerne (40). Det paahviler saa Kommissionen at fremlaegge beviser, der godtgoer, at det alene af deltagelsen i et moede kan udledes, at der foreligger deltagelse i overtraedelsen.

63 Jeg finder dog denne problemstilling uanvendelig i de konkrete sager, hvor det er godtgjort, at den paagaeldende virksomhed i flere aar deltog i en raekke moeder med ulovligt formaal. Den omstaendighed, at Kommissionen har bevist, at virksomheden var til stede ved en raekke moeder med samme ulovlige formaal, goer det berettiget for dette ene selskabs vedkommende at antage, at Kommissionen paa retligt fyldestgoerende vis har fastslaaet deltagelse i overtraedelsen. Det paahviler herefter det sagsoegende selskab at fremskaffe indicier, som kan foere til den modsatte konklusion.

64 Endelig skal det undersoeges, i hvilket omfang det af de indicier, som Monte har paaberaabt sig, kan bekraeftes dels, at systemet med »kontoledelse« havde fungeret daarligt med hensyn til Monte, dels at Monte selvstaendigt havde fastsat sine markedspriser uafhaengigt af de aftalte maalpriser.

65 Det bemaerkes, at de oplysninger, der er fremskaffet, vedroerer resultater af foranstaltninger, som var aftalt under moederne for polypropylen-producenterne. Ifoelge Monte beviser den omstaendighed, at samordningen ikke var blevet konkretiseret, at Monte ikke deltog i denne samordning. Hermed soeger Monte i virkeligheden at flytte det juridiske grundlag for sin argumentation og vende tilbage til en anden fortolkning af de i traktatens artikel 85 omhandlede begreber, navnlig af begrebet »samordnet praksis«.

66 Som jeg imidlertid allerede har anfoert (41), er beviset for moedernes konkurrencebegraensende indhold tilstraekkeligt til at fastslaa deres ulovlige karakter. Om de afgoerelser, der traeffes i forbindelse med disse moeder, ivaerksaettes eller ikke, er et andet spoergsmaal, og det kan ikke anvendes som dokumentation for at fastslaa manglende deltagelse i de omhandlede ulovlige aktiviteter.

67 Naar Retten derfor stoetter sin vurdering paa den omstaendighed, at maalpriserne blev fastsat under moederne mellem polypropylen-producenterne, og at foranstaltninger, der skulle fremme disse prisinitiativer, blev vedtaget (praemis 137 og 150 i den appellerede dom), har den ikke tilsidesat nogen bevisbyrderegel ved ikke - som bevis for deltagelse eller manglende deltagelse i formaalet med de paagaeldende moeder - at have taget hensyn til de fire anbringender, der netop stoettes paa, om resultaterne af moederne noeje blev ivaerksat eller ej. De anbringender, der er gjort gaeldende af appellanten i den forbindelse, er saaledes uden betydning. Blandt andet er den omstaendighed, at maalpriserne af natur er genstand for afvigelser, helt uden betydning. Det afgoerende er, hvad der har vaeret formaalet med samordningen, og hvem der har taget del i den.

68 Endelig er jeg, paa grundlag af ovenstaaende ikke af den opfattelse, at Retten oversaa formodningen om uskyldigighed, selv om det maa erkendes, at denne regel fandt anvendelse i den foreliggende sag (42). Fra det tidspunkt, da Kommissionen havde skaffet bevis vedroerende de elementer, der udgoer appellantens adfaerds ulovlige karakter, stoettedes Rettens efterfoelgende vurdering ikke paa simple antagelser, saaledes som Monte aabenbart goer gaeldende. I oevrigt har Monte ikke fremlagt nogen dokumentation med tilsvarende vaegt, som ville vaere af en saadan art, at den kunne danne grundlag for en rimelig tvivl med hensyn til rigtigheden af Kommissionens argumentation. Derfor finder jeg, i betragtning af ovenstaaende, at det tredje annullationsanbringende boer forkastes i sin helhed, da det er uden grundlag.

3. Foraeldelse

69 Med sit fjerde annullationsanbringende goer Monte under henvisning til praemis 236 og 237 i den appellerede dom gaeldende, at Retten urigtigt anvendte bestemmelserne om foraeldelse som fastsat i Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 (43).

70 Appellantens argumentation kan herved sammenfattes i to punkter: For det foerste goer Monte gaeldende, at det ikke blev bevist, at retsbruddet fortsattes i perioden 1977-1983, saaledes at de ulovlige handlinger i sagen til dels var undergaaet foraeldelse; for det andet er begrundelsen i den appellerede dom med hensyn til overtraedelsens ensartethed ifoelge appellanten utilstraekkelig. Mens Retten saaledes erkendte, at alle handlinger i sagen i faellesskab havde »et bestemt oekonomisk maal, nemlig at fordreje den normale prisudvikling paa polypropylen-markedet...« (praemis 237 i den appellerede dom), haevder appellanten, at markedssituationen ikke paa nogen maade kunne anses for at vaere »normal«. Hvad mere er, ifoelge Monte, gav Retten ikke en fyldestgoerende begrundelse for at antage, at selskabet deltog i overtraedelsen i hele denne periode, da den ikke praeciserede, i hvor mange moeder mellem polypropylen-producenter og i hvilken periode det deltog.

71 Kommissionen har svaret, at appellanten med sin argumentation anfaegter Rettens bedoemmelse af faktum, hvilket ikke kan admitteres. Kommissionen henviser i oevrigt til sine bemaerkninger vedroerende den ulovlige karakter af selskabets adfaerd i den foreliggende sag.

72 Det er tilstraekkeligt foerst at bemaerke, at i henhold til artikel 1, stk. 1, litra b), i forordning nr. 2988/74 er Kommissionens befoejelse til at paalaegge boeder eller sanktioner for overtraedelse af bestemmelser inden for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs transport- og konkurrenceret underkastet en foraeldelsesfrist paa fem aar. Denne korte foraeldelsesfrist regnes i henhold til artikel 1, stk. 2, fra den dag, overtraedelsen er begaaet. Ved vedvarende eller gentagne overtraedelser regnes fristen dog foerst fra den dag, overtraedelsen er ophoert. Tillige gaelder, at foraeldelsen i medfoer af artikel 2, stk. 1, afbrydes ved ethvert skridt, der af Kommissionen eller af en medlemsstat paa begaering af Kommissionen foretages med henblik paa at undersoege eller forfoelge en overtraedelse. Afbrydelse af foraeldelsen faar virkning fra den dag, det paagaeldende skridt bliver meddelt mindst en af de virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, der har deltaget i overtraedelsen. I henhold til artikel 2, stk. 2, har afbrydelse af foraeldelsen virkning over for alle virksomheder og virksomhedssammenslutninger, som har deltaget i overtraedelsen (44).

73 I dette tilfaelde kritiserer appellanten den begrundelse, Retten lagde til grund for sin vurdering vedroerende overtraedelsens karakter af »enkelt«. Kvalifikationen af en given overtraedelse som »enkelt« vedroerer selvfoelgelig faktiske omstaendigheder, der forudsaettes fastslaaet og kvalificeret juridisk, men den er ikke uden retlig betydning, navnlig med hensyn til spoergsmaalet om foraeldelse (45). Det fremgaar udtrykkeligt af ovennaevnte bestemmelser i forordning nr. 2988/74. I den forbindelse er den begrundelse, Retten lagde til grund for sin vurdering med hensyn til, om en given overtraedelse havde karakter af at vaere enkelt eller ikke, genstand for proevelsen under appel (46).

74 Retten stoettede hovedsagelig sin vurdering paa dette punkt paa det faelles oekonomiske maal, som polypropylen-producenternes bestraebelser gik ud paa at naa (praemis 237 i den appellerede dom). Den lagde bl.a. vaegt paa den systematiske karakter ved de paagaeldende aktiviteter samt paa, at den tilsidesatte regel hver gang var den samme (dommens praemis 236). Som Retten antog, anses en overtraedelse af den samme retsregel, der begaas ved paa hinanden foelgende og gentagne handlinger med det samme maal, og som foretages under den samme oekonomiske konjunktur (eller generelt), for en enkelt overtraedelse. Denne definition er efter min mening relevant (47). Jeg er derfor ikke af den opfattelse, at den appellerede dom er behaeftet med nogen mangel i den henseende.

75 Jeg finder i oevrigt, at appellantens bemaerkninger om, hvorvidt markedssituationen var »normal« eller ej, uden juridisk interesse. Dette argument vedroerer spoergsmaalet, om der i virkeligheden foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, og det drejer sig ikke om fortolkningen af udtrykket »enkelt overtraedelse« eller om beregning af foraeldelsesfristens forlaengelse. Det foelger heraf, at appellantens saerlige anbringende herom boer forkastes som irrelevant.

76 I oevrigt er begrundelsen i dommen med hensyn til Monte's deltagelse i moeder mellem polypropylen-producenter lovlig. Varigheden og indholdet af denne deltagelse blev detaljeret gennemgaaet i Rettens dom. Retten fastslog derfor korrekt i den appellerede doms praemis 237, at appellanten »deltog saaledes i flere aar...« i en enkelt overtraedelse. Herefter boer det paagaeldende anbringende ligeledes forkastes som ubegrundet.

77 Endelig maa man som irrelevant forkaste appellantens anbringende om, at foraeldelsen ikke var afbrudt, da retsstridigheden af polypropylen-producenternes adfaerd ikke var blevet bevist. Dette anbringende har, bortset fra at det ikke kan antages til realitetsbehandling under appellen, absolut intet konkret at goere med foraeldelsesspoergsmaalet (48). Af disse grunde finder jeg, at det fjerde annullationsanbringende boer forkastes i sin helhed.

4. Boedens stoerrelse

78 Med sit femte annullationsanbringende kritiserer Monte begrundelsen i den appellerede dom og goer gaeldende, at Retten ikke, som den burde, tog hensyn til en raekke kriterier til beregning af den paalagte boede. Retten undlod efter appellantens opfattelse specielt at tage i betragtning, at overtraedelsen ikke havde nogen virkninger, hvilket som en formildende omstaendighed burde have foert til en nedsaettelse af boeden. I den henseende kritiserer Monte dommens praemis 70, 347, 379 og 385. Ifoelge Monte tog Retten ved fastsaettelsen af boeden heller ikke hensyn til den individuelle virkning, som selskabets handling foraarsagede ud over den generelle virkning, der blev foraarsaget af overtraedelsen i almindelighed. Appellanten stoetter sin argumentation paa dommens praemis 254. Monte haevder videre, at Retten ved fastsaettelsen af boeden burde have taget i betragtning, at polypropylen-producenternes adfaerd kunne vaere blevet bragt ind under undtagelsen i traktatens artikel 85, stk. 3. Endelig tog ifoelge appellanten Retten fejlagtigt ikke stilling til, om det var korrekt at anse overtraedelsens karakter af »forsaetlig« for en skaerpende omstaendighed.

79 Paa sin side fremhaever Kommissionen foerst, at den ved fastsaettelsen af boeden tog i betragtning, at prisinitiativerne ikke havde naaet deres maal, saaledes som det fremgaar af praemis 365-374 og 386 i den appellerede dom. Kommissionen anfoerer ligeledes, at dommens praemis 70, som Monte laegger til grund for sine klagepunkter, vedroerer konstateringen af overtraedelsen og ikke nogen vurdering af dens grovhed. Ligeledes omhandler praemis 254 indvirkningen af polypropylen-producenternes adfaerd paa handelen mellem medlemsstaterne, som er det element, der giver grundlag for at stemple den paagaeldende adfaerd som ulovlig. Monte paaberaaber sig saaledes fejlagtigt denne praemis til stoette for sit anbringende om, at der ikke som kraevet blev taget tilstraekkeligt hensyn til den enkelte virksomheds individuelle ansvar ved fastsaettelsen af den paalagte boede. Endelig anfoerer Kommissionen en formalitetsindsigelse i relation til Monte's argumenter om, at en raekke yderligere elementer skulle tages i betragtning ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse. I den forbindelse henviser Kommissionen til artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der forbyder fremsaettelse af nye anbringender under en appelsag.

80 Med hensyn til ovennaevnte anbringender skal det foerst bemaerkes, at muligheden for at paalaegge boeder for overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17. Efter samme bestemmelse er de kriterier, der tages i betragtning ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse, overtraedelsens grovhed og dens varighed. Af disse to kriterier er det kriteriet om den ulovlige adfaerds grovhed, som hver gang boer specificeres. Herom har Domstolen udtalt, at »overtraedelsernes grovhed skal fastslaas paa grundlag af en lang raekke forhold, herunder bl.a. sagens saerlige omstaendigheder, dens sammenhaeng og boedernes afskraekkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtoemmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning« (49).

81 Inden for disse rammer er Retten enekompetent til at foretage en proevelse af, hvorledes Kommissionen i hvert enkelt tilfaelde bedoemmer grovheden af den ulovlige adfaerd. Den kontrol, der foretages under appel, er udelukkende en proevelse af, om foersteinstansen i hvert enkelt tilfaelde har taget alle de vaesentlige faktorer i betragtning med henblik paa at vurdere en adfaerds grovhed ud fra en artikel 85-synsvinkel. Denne proevelse omfatter ikke den maade, hvorpaa Retten har bedoemt de konstaterede faktiske omstaendigheder.

82 Paa baggrund af ovenstaaende og i forbindelse med den foreliggende sag goer Monte i princippet med fuld ret gaeldende, at Retten ikke tog visse afgoerende faktorer til korrekt fastsaettelse af boedens stoerrelse i betragtning, herunder naermere dels, at den ulovlige adfaerd ikke havde konkret virkning, dels appellantens individuelle rolle i overtraedelsen.

83 Vedroerende den foerste del af denne argumentation er det noedvendigt at bemaerke, at Monte paaberaaber sig praemis 70 i den appellerede dom til stoette for et anbringende, som er helt uden betydning for det spoergsmaal, der her er til behandling. I virkeligheden vedroerer denne praemis, saaledes som Kommissionen korrekt har anfoert, spoergsmaalet, om der foreligger en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, som foelge af, at en aftale om minimumspriser fandtes bevist, og det har ingen forbindelse med det - herfra forskellige - spoergsmaal om at tage virkningen af overtraedelsen i betragtning med henblik paa stoerrelsen af den boede, der skulle paalaegges det enkelte selskab (50).

84 Appellanten overser endvidere betydningen af dommens praemis 365-374, som netop vedroerer bedoemmelsen af overtraedelsens virkninger, idet der herved sondres mellem to typer: Der tages hensyn dels til, at maalpriserne tjente som forhandlingsgrundlag med kunderne, og dels til, at maalet med prisinitiativerne generelt ikke helt blev naaet. Retten udtalte i den henseende, at »Kommissionen med rette fuldt ud har taget hensyn til den foerste form for virkninger og til det begraensede omfang af den anden form for virkninger. Det bemaerkes i denne forbindelse, at sagsoegeren ikke har angivet, i hvilken udstraekning Kommissionen har undladt at tage tilstraekkeligt hensyn til det begraensede omfang af den anden form for virkninger som en formildende omstaendighed« (praemis 372 i den appellerede dom). Det fremgaar klart af ovenstaaende, at Retten efter en grundig analyse tog hensyn til virkningerne af overtraedelsen ved fastsaettelsen af boeden. Det foelger heraf, at appellantens anbringende om det modsatte boer forkastes som ubegrundet.

85 Med hensyn til Monte's argumentation om den saerlige rolle, selskabet spillede under overtraedelsen, skal det indledningsvis bemaerkes, at praemis 254 i den appellerede dom, som det paagaeldende anbringende sigter mod, vedroerer spoergsmaalet om indvirkningen paa handelen mellem medlemsstaterne, dvs. mod en af de noedvendige betingelser for at antage den i traktatens artikel 85, stk. 1, beskrevne overtraedelse. Derfor er det uvedkommende for spoergsmaalet om fastsaettelsen af boedens stoerrelse. Appellantens anbringende er saaledes irrelevant. I oevrigt stoetter det anbringende, ifoelge hvilket Retten ikke skulle have taget hensyn til hver enkelt virksomheds rolle i overtraedelsen, paa et unoejagtigt grundlag. I praemis 354 i den appellerede dom er det saaledes i den forbindelse anfoert: »Hvad angaar de to foerste kriterier ... nemlig den rolle, virksomhederne hver isaer spillede i samarbejdet ... bemaerkes, at da begrundelserne med hensyn til fastsaettelsen af boederne maa ses i sammenhaeng med alle beslutningens begrundelser, har Kommissionen i tilstraekkelig grad redegjort for, hvorledes der konkret vedroerende sagsoegeren er taget hensyn til disse kriterier« (51).

Appellantens anbringende om, at der ikke blev taget hensyn til appellantens individuelle rolle i overtraedelsen, boer derfor afvises fra paakendelse (52).

86 For saa vidt angaar Monte's to sidste anbringender skal der foerst tages stilling til Kommissionens afvisningsindsigelse. Jeg vil foerst og fremmest undersoege anbringendet om, at Retten ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse burde have taget hensyn til, at polypropylen-producenternes adfaerd kunne have vaeret omfattet af undtagelsen i henhold til artikel 85, stk. 3. Denne bestemmelse er da ogsaa blevet paaberaabt i foerste instans, men kun, ifoelge Monte, til stoette for at udelukke anvendelsen af artikel 85, stk. 1 (jf. i den forbindelse praemis 267-273 i den appellerede dom). Det fremgaar dog ikke, at et saadant anbringende er gjort gaeldende til stoette for en paastand om nedsaettelse af den boede, der blev paalagt Monte. Anbringendet er saaledes foerst gjort gaeldende under appellen og kan derfor ikke fremmes til realitetsbehandling, jf. artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement.

87 Endelig maa appellantens anbringende om, at Retten fejlagtigt ikke undersoegte, om det var korrekt at anse overtraedelsens karakter af »forsaetlig« for en skaerpende omstaendighed, anses for at vaere ubegrundet. Som det fremgaar af dommens praemis 357-364, antager foersteinstansen foerst, at Kommissionen har fastslaaet, at Monte handlede forsaetligt. Overtraedelsens karakter af at vaere »forsaetlig« er vigtig for vurderingen af Monte's rolle i de konstaterede ulovligheder. Efter Rettens opfattelse tog Kommissionen behoerigt hensyn til denne rolle ved beregningen af boeden. Derfor har Retten udtalt sig, om end implicit, om det af appellanten rejste spoergsmaal, og dens vurdering er korrekt (53).

Det foelger heraf, at Monte's femte annullationsanbringende boer afvises i sin helhed.

IV - Forslag til afgoerelse

88 Jeg skal herefter foreslaa Domstolen 1) i det hele at forkaste den af Montecatini SpA ivaerksatte appel

2) at afvise begaeringen om intervention

3) at paalaegge intervenienten at baere sine egne omkostninger

4) at doemme appellanten til at betale appelsagens omkostninger.

(1) - Dom af 10.3.1992, sag T-14/89, Montedipe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1155.

(2) - Vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen), EFT L 230, s. 1.

(3) - EFT 1959-1962, s. 81.

(4) - Forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, Sml. II, s. 315.

(5) - Sag T-14/89 REV., Montecatini mod Kommissionen, Sml. II, s. 2409.

(6) - Punkt 10-15 i mit forslag til afgoerelse, som ligeledes fremsaettes i dag i sagen Huels mod Kommissionen (sag C-199/92 P).

(7) - I strid med bestemmelserne i artikel 3 i forordning nr. 1 af 15.4.1958 om den ordning, der skal gaelde for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab paa det sproglige omraade (EFT 1952-1958, s. 59).

(8) - Dom af 15.6.1994, sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555.

(9) - Punkt 20-24.

(10) - Naar en part lovligt paaberaaber sig en raekke faktiske omstaendigheder, som efter den paagaeldendes opfattelse medfoerer den for Retten anfaegtede retsakts nullitet, er Retten ikke bundet af den retlige kvalifikation, som den paagaeldende part har tillagt disse omstaendigheder. Saafremt omstaendighederne er af en saadan art, at de udgoer en vaesentlig formel fejl, hvilket er undergivet judiciel proevelse ex officio, og som medfoerer annullation af den anfaegtede retsakt, skal Retten undersoege omstaendighederne og er ikke fritaget for pligten til at fastslaa den paagaeldende overtraedelse og dens retsvirkninger. For resten sigter appellantens principale paastand i hvert fald paa at faa fjernet den anfaegtede retsakt i det omfang, hvor den er i strid med faellesskabsretlige regler, uafhaengigt af hvilken retlig form denne fjernelse udstyres med. Det er derfor altafgoerende, at retsinstansen ved en korrekt fortolkning af den paastand, som er fremsat, fastslaar, i hvilken udstraekning den anfaegtede retsakt faktisk er behaeftet med de mangler, som appellanten tilskriver den, uafhaengigt af om det er den anfaegtede retsakts nullitet eller dens ugyldighed, som foelger af disse mangler.

(11) - Det er i oevrigt grunden til, at appellanten i begaeringen kraevede genaabning af den mundtlige forhandling.

(12) - Jf. min gennemgang i punkt 57-76 i mit forslag til afgoerelse i sagen Huels mod Kommissionen, hvoraf det fremgaar, at disse oplysninger retligt set var »kendt« af appellanterne, idet de allerede var blevet afgivet, og appellanterne kunne have faaet oplysning derom, saafremt de havde fulgt sagen opmaerksomt.

(13) - Jf. i den forbindelse punkt 77, 78 og 79 i mit forslag til afgoerelse i sagen Huels mod Kommissionen.

(14) - Kommissionen finder, at dette anbringende stoetter paa en fejlagtig forstaaelse af den appellerede dom, og at det derfor boer afvises.

(15) - Som det fremgaar af traktatens artikel 168 A og af artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen, kan alene retsspoergsmaal proeves under appel. Manglende begrundelse, som Retten har lagt til grund for sin konklusion, er netop et saadant spoergsmaal om, hvorvidt Retten »har overtraadt faellesskabsretten«, som omhandlet i ovennaevnte artikel 51 i EOEF-statutten for Domstolen. Med det anbringende, der her undersoeges, goer Monte reelt gaeldende, at der ikke er givet en tilstraekkelig begrundelse i Rettens dom, for saa vidt angaar konstateringen af overtraedelsen. Derfor kan dette anbringende paakendes.

(16) - Jf. dom af 22.12.1993, sag C-354/92 P, Eppe mod Kommissionen, Sml. I, s. 7027, samt kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod OESU, Sml. I, s. 2041, og af 7.3.1994, sag C-338/93 P, De Hoe mod Kommissionen, Sml. I, s. 819.

(17) - Jf. dom i sagen Eppe mod Kommissionen (naevnt ovenfor i fodnote 16) og kendelse i sagen Kupka-Floridi mod OESU og i sagen De Hoe mod Kommissionen (ligeledes anfoert ovenfor i fodnote 16).

(18) - Jf. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, og kendelse af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435. Som anfoert i praemis 48 og 49 i dommen i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl.: »Det er saaledes alene Retten, der er kompetent til at fastlaegge de faktiske omstaendigheder i sagen, naar bortses fra tilfaelde, hvor den indholdsmaessige urigtighed af dens konstateringer foelger af akterne i den sag, den behandler...«. Jf. tillige dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10, 19 og 42.

(19) - Vedroerende bevisbyrdefordelingen, se punkt 53 ff.

(20) - Jf. dom i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl. (naevnt ovenfor i fodnote 18), praemis 66, og kendelse i sagen San Marco mod Kommissionen (ligeledes naevnt i fodnote 18), praemis 40.

(21) - Jf. punkt 26 ff. i mit forslag til afgoerelse i ovennaevnte sag Huels mod Kommissionen.

(22) - Jf. dom af 6.4.1995, forenede sager C-241/91 P og C-242/91 P, RTE og ITP mod Kommissionen, Sml. I, s. 743, praemis 69. Denne dom vedroerte ganske vist traktatens artikel 86, men der er ingen grund til, at den ikke ogsaa kan anvendes paa den i artikel 85 fastsatte betingelse, som paa alle punkter er identisk, om, at handelen mellem medlemsstaterne skal vaere paavirket. Det skal endvidere bemaerkes, at uanset om dette bliver et spoergsmaal her, er det ikke noedvendigt, at den bebrejdede adfaerd har paavirket handelen maerkbart. Det er tilstraekkeligt at bevise, saaledes som Retten korrekt anfoerte i den appellerede doms praemis 253, at adfaerden kan have den paagaeldende virkning. Jf. dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 104, og af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979, praemis 32.

(23) - Jf. senest kendelse af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Raadet, Sml. I, s. 2003, praemis 29, og kendelse i sagen San Marco mod Kommissionen (naevnt ovenfor i fodnote 16), praemis 36 og 37.

(24) - Jf. dom i sagen Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl. (naevnt ovenfor i fodnote 18), praemis 59, og kendelse i sagen San Marco mod Kommissionen (ligeledes naevnt ovenfor i fodnote 18), praemis 49.

(25) - Dette er i hvert fald appellantens hovedargument. Men paa grund af den upraecise formulering kan disse anbringender fortolkes og behandles forskelligt, saaledes som jeg vil goere mere detaljeret rede for i nedenstaaende.

(26) - Dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, og af 10.12.1985, forenede sager 240/82, 241/82, 242/82, 261/82, 262/82, 268/82 og 269/82, Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3831.

(27) - Med hensyn til denne anden del adskiller de paaberaabte anbringender sig fra dem, der blev undersoegt i det foregaaende afsnit. Et annullationsanbringende, ifoelge hvilket moederne mellem polypropylen-producenterne ikke havde eller ikke kunne have til formaal at fastsaette pris og oenskede salgsmaal, er fra et retligt synspunkt forskelligt fra et anbringende, som ikke anfaegter den faktiske aftale som saadan, men paaberaaber sig saerlige omstaendigheder, der berettiger, ja endda paatvinger, disse aftaler mellem virksomheder. Kun i det andet tilfaelde opstaar der et retsspoergsmaal, som kan proeves under appellen.

(28) - Tilfaeldet i punkt f) i det andet anbringende, hvori der er henvist til pligt til loyal adfaerd mellem de virksomheder, der var tvunget til at saelge med tab, er karakteristisk. Retten undersoegte hele spoergsmaalet med hensyn til, i hvilket omfang der eventuelt foreligger en grund, som ville udelukke »aftalens« ulovlige karakter (jf. praemis 296 i dommen), mens der i appelskriftet gives en uklar henvisning til »forsoeg« paa at oege prisen. Men appellanten har derefter i replikken kategorisk tilbagevist enhver fortolkning, hvoraf kan udledes, at appellanten erkender at have deltaget i de omhandlede aftaler, og paapeger, at appellanten i hvert fald har foert bevis for, at det var en adfaerd, som var blevet dikteret af den gaeldende konjunktur paa det paagaeldende tidspunkt.

(29) - Med hensyn til punkt f) i det andet annullationsanbringende maa foelgende fremhaeves: I foerste instans havde appellanten gjort gaeldende, at noedvendigheden af en »loyal adfaerd« mellem polypropylen-producenterne indbyrdes gjorde adfaerd i strid med traktatens artikel 85 berettiget. Denne paastand er af rent retlig natur og er underkastet proevelse under appellen. Derimod kan Monte's argument, ifoelge hvilket polypropylen-producenterne anvendte den konstaterede ulovlige adfaerd for at undgaa, at produkter blev solgt til en endnu lavere pris end kostprisen end noedvendigt, ikke proeves i realiteten, da det er gjort gaeldende foerste gang under appellen.

(30) - Denne fortolkning vedroerer, i amerikansk ret, foerste del af Sherman Act 1890. Det foelger af en hensyntagen til de her naevnte faktorer, at en adfaerd kun endeligt betragtes som ulovlig, hvis den paavirker konkurrencen i et »urimeligt omfang« (»to an unreasonable degree«). Jf. nedenstaaende med hensyn til undtagelserne.

(31) - Her foelges hele tiden den europaeiske terminologi.

(32) - Aftalerne om prisfastsaettelse er i den forbindelse det mest repraesentative eksempel, men det er tillige det, der interesserer os mest her. Domstolen har fastslaaet, at disse aftaler »i sig selv« udgoer en konkurrencebegraensning. Se f.eks. dom af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC, Sml. s. 391, praemis 22, og af 3.7.1985, sag 243/83, Binon, Sml. s. 2015, praemis 44.

(33) - Jf. vedroerende dette punkt dommen i sagen United States mod Yrenton Potteries Company (1927) og navnlig United States mod Socony-Vacuum Oil Company (1940), som isaer afviser prisaftaler som en lovlig imoedegaaelse af »konkurrencens negative sider«. Med hensyn til detaljer om nyere amerikansk retspraksis henvises til 54 American Jurisprudence, 2. udgave, »Monopolies, Restraints of Trade and Unfair Trade Practices«, New York, 1996, og navnlig punkt 46 ff. samt 70 ff.

(34) - Jf. domme i sagerne Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen og Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen (naevnt ovenfor i fodnote 26).

(35) - Uden nogensinde helt at vaere forladt kan den undtagelse, der for foerste gang blev udtrykt i dommen i sagen Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, vise sig vanskelig at anvende i praksis, idet Domstolen er saerlig streng, da den kraever anerkendelse af eksistensen af en national lovgivning, som helt fratager virksomhederne muligheden for at handle frit, og som paabyder en adfaerd, der er i strid med de faellesskabsretlige konkurrenceregler. Dommen i sagen Stichting Sigarettenindustrie m.fl. mod Kommissionen (naevnt ovenfor i fodnote 26) er det bedste eksempel herpaa. I oevrigt bestrides virksomhedernes ansvar ikke, da deres handling i strid med artikel 85 og 86 blot er begunstiget af de nationale myndigheder (jf. dom af 10.1.1985, sag 229/83, Leclerc m.fl., Sml. s. 1, og af 29.1.1985, sag 231/83, Cullet, Sml. s. 305).

(36) - Hvis dette ikke er tilfaeldet, anerkender man indirekte, at virksomhederne har en helt selvstaendig ret til »at tage retten i egen haand«, en ret ifoelge hvilken de selv kan traeffe passende foranstaltninger for at imoedegaa de illoyale konkurrencevilkaar, som er skabt ved deres konkurrenters adfaerd.

(37) - Den totale mangel paa enhver argumentation vedroerende trusler fra terroristorganisationer, for saa vidt dette motiv har dikteret Montecatini's adfaerd, er et typisk eksempel. Proevelsen af en saadan begrundelse, som klart refererer til praemis 304, 309 og isaer 313 i den appellerede dom, vedroerer systematisk eksistensen af eventuelle omstaendigheder, der undertrykker den i princippet ulovlige karakter af den omhandlede adfaerd (jf. ovenstaaende punkt 14 ff.).

(38) - Jf. herved naermere mit forslag til afgoerelse, der ligeledes er fremsat i dag i sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, punkt 11 ff.

(39) - Naar Monte bestrider antallet af moeder mellem polypropylen-producenter, som Monte har deltaget i, er dette et spoergsmaal om bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder under behandlingen for Retten, og det kan saaledes ikke realitetsbehandles under appellen.

(40) - Jf. forslag til afgoerelse fremsat af generaladvokat Sir Gordon Slynn i forbindelse med dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80, 101/80, 102/80 og 103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825. Jf. tillige amerikansk retspraksis Hunt mod Mobil Oil Corp. (Supreme Court 1977) 465 F Supp. 195, 231.

(41) - Jf. punkt 56 i mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni.

(42) - Formodningen om uskyldighed, som er knaesat i artikel 6, stk. 2, i den europaeiske menneskerettighedskonvention (jf. tillige artikel 14, stk. 2, i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder) vedroerer i princippet tiltalte i en straffesag. I den forbindelse er det saerlig tvivlsomt, om en eventuel henvisning til teksten i menneskerettighedskonventionen og til praksis ved Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol kan danne grundlag for anvendelse af dette princip i sin fulde udstraekning i forbindelse med en administrativ procedure som den, der foeres for Kommissionen i konkurrencesager. Under alle omstaendigheder er Kommissionens forpligtelse til at bevise en tilsidesaettelse af konkurrencereglerne en garanti for, at den har gjort sig tilsvarende bestraebelser med hensyn til alle anbringenderne ved den juridiske vurdering af bevismaterialet. En eventuel annullation af den retsakt, hvormed der paalaegges en boede, paa grundlag af en antagelse af, at Kommissionen paa baggrund af de foreliggende oplysninger ikke har givet en tilstraekkelig begrundelse for, at konkurrencereglerne ansaas for tilsidesat, hindrer, at selskaberne tillaegges en adfaerd, der bevismaessigt fremstaar som uklar.

(43) - Raadets forordning (EOEF) nr. 2988/74 af 26.11.1974 om foraeldelse af adgangen til at paalaegge oekonomiske sanktioner inden for Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskabs transport- og konkurrenceret og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner (EFT L 319, s. 1).

(44) - Det maa bemaerkes, at foruden den femaarige foraeldelse, der, som jeg har anfoert, kan afbrydes af en raekke processuelle skridt, har faellesskabsretten ikke fastsat bestemmelser om nogen anden frist, efter hvis udloeb det er umuligt at paabegynde sanktionsproceduren i medfoer af forordning nr. 17. I modsaetning til altsaa, hvad Monte har anfoert under den mundtlige forhandling, vil den omstaendighed, at nogle af de afgoerende overtraedelser gaar tilbage til 1977, ikke have den mindste retlige relevans i den forstand, at det ville eliminere eller begraense selskabets ansvar for disse overtraedelser.

(45) - Se mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, punkt 61 ff.

(46) - I forbindelse med den foreliggende sag boer udtrykket »enkelt overtraedelse« anses for synonymt med det mere praecise juridiske udtryk »vedvarende eller gentagne overtraedelser«. Teksten i forordning nr. 2988/74 anvender korrekt det sidstnaevnte udtryk.

(47) - Se mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, punkt 78 ff.

(48) - Spoergsmaalet om, der er paavist en overtraedelse, gaar logisk forud for spoergsmaalet saavel om foraeldelsesfristen som om, a priori, fristens afbrydelse.

(49) - Jf. kendelse af 25.3.1996, sag C-137/95 P, SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1611, praemis 54. Jf. tillige dom af 15.7.1970, sag 45/69, Boehringer Mannheim mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 153, org. ref.: Rec. s. 769, af 8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3369, praemis 52, og dom i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen (naevnt ovenfor i fodnote 40), praemis 120.

(50) - Monte's henvisning til dommens praemis 379, hvori spoergsmaalet, om ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse at tage hensyn til de tab, som gennem lang tid var lidt af aktive virksomheder i polypropylen-sektoren, har ingen som helst betydning. Dette spoergsmaal har, selv om det har mere med konsekvensen af markedsforholdene at goere, efter alt at doemme intet at goere med virkningerne af overtraedelsen af artikel 85, og foelgen er, at dette anbringende ligeledes er uden betydning.

(51) - Jf. ligeledes dommens praemis 361, hvori er anfoert, »at det fremgaar af Rettens vurdering ... at Kommissionen korrekt har foert bevis for sagsoegerens rolle i overtraedelsen i den periode, selskabet deltog heri. Kommissionen har derfor i beslutningen med rette taget hensyn til denne rolle ved udmaalingen af den boede, der er paalagt sagsoegeren«.

(52) - Appellanten synes under alle omstaendigheder at haevde, at individualiseringen af boedeniveauet er knyttet til virkningen af den enkelte virksomheds adfaerd. Men for at kunne bedoemme grovheden af en bestemt overtraedelse er det afgoerende de virkninger, som er et resultat af overtraedelsen i sin helhed, jf. beskrivelsen i artikel 85, stk. 1. Naturligvis er det noedvendigt - og det er netop det, som en individualisering af boeden bestaar i - at bedoemme den rolle, som den enkelte virksomhed har spillet i forbindelse med overtraedelsen. Det er imidlertid et andet spoergsmaal end spoergsmaalet om virkningerne af den ulovlige adfaerd (se min gennemgang i mit forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Anic Partecipazioni, punkt 103 ff.).

(53) - Som jeg har anfoert i ovenstaaende, foelger grovheden af den begaaede overtraedelse, som kriterium for fastsaettelse af boedens stoerrelse, af en lang raekke forhold (jf. kendelsen i sagen SPO m.fl. mod Kommissionen, naevnt ovenfor i fodnote 49). I visse tilfaelde kan bedoemmelsen af overtraedelsens karakter af at vaere »forsaetlig« anses for ét af de forhold, der skal tages i betragtning.