FORENEDE FORSLAGER TIL AFGOERELSE FRA GENERALADVOKAT LENZ FREMSAT DEN 5. DECEMBER 1990. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - SAG C-154/89. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN ITALIENSKE REPUBLIK. - SAG C-180/89. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN HELLENSKE REPUBLIK. - SAG C-198/89.



Samling af Afgørelser 1991 side I-00659

svensk specialudgave side I-00043

finsk specialudgave side I-00055



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

A - Faktiske omstaendigheder

1. Domstolen har ganske vist ikke truffet bestemmelse om forening af de tre traktatbrudssager mod Frankrig, Graekenland og Italien, som det drejer sig om i dag, men de er, hvad de faktiske omstaendigheder angaar, saa naert beslaegtede, at jeg vil tillade mig at behandle dem under et i mit forslag til afgoerelse.

2. Over for alle tre medlemsstater goeres det gaeldende, at de har overtraadt EOEF-Traktatens artikel 59, og i alle tre tilfaelde er de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund herfor, i alt vaesentligt de samme. Der er tale om hindringer for den virksomhed, der udoeves af turistfoerere, som rejser sammen med en gruppe turister fra en anden medlemsstat.

3. Dette spoergsmaal, og i det hele taget spoergsmaalet om turistfoereres virksomhed, har endnu ikke vaeret genstand for harmonisering paa faellesskabsplan. For det foerste er en saadan virksomhed ikke omfattet af direktiv 89/48/EOEF om indfoerelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed (1), da de stater, hvor den er lovreguleret, stiller mindre vidtgaaende krav til erhvervelsen af tilladelsen til at udoeve erhvervet end dem, der er fastsat i dette direktiv [jf. direktivets artikel 1, litra a), og artikel 2]. Hvad angaar det andet direktiv, direktiv 75/368/EOEF om foranstaltninger, der tilsigter at fremme den effektive udoevelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser inden for forskellige former for virksomhed (ex-hovedgrupperne 1 til 85 CITI) herunder navnlig overgangsforanstaltninger for naevnte former for virksomhed (2), er virksomhed som turistfoerer undtaget fra dets anvendelsesomraade (jf. artikel 2, stk. 5).

4. I de tre sagsoegte medlemsstater er turistfoerernes virksomhed reguleret ved hjaelp af retsforskrifter, hvorimod denne virksomhed i en raekke andre medlemsstater ikke er lovreguleret.

5. Definitionen af begrebet turistfoerer (i Frankrig: "guide interprête") er formuleret forskelligt i de paagaeldende nationale bestemmelser. I det vaesentlige kan jeg ikke se, at der er nogen forskel. Virksomheden beskrives altid saaledes, at det, det drejer sig om, er rundvisning samt en praesentation af og forklaring om bestemte genstande eller steder. Mens den franske definition dernaest i det vaesentlige er knyttet til de steder, hvor virksomheden udoeves (offentligt tilgaengelige steder, museer, historiske bygningsvaerker, offentlige trafikmidler), laegger den graeske definition vaegt paa de genstande, der beses eller kommenteres. Den italienske definition indeholder begge elementer. Alle definitionerne er imidlertid tydeligvis lagt an paa at omfatte rundvisning, praesentation og kommentarer vedroerende saa vidt muligt alle de attraktioner, der paa en eller anden maade kan vaere af interesse for turister, uafhaengigt af, om der er tale om en kunstnerisk, arkitektonisk, historisk eller anden kulturel interesse, saaledes at det vel kun er besoeg paa rene forlystelsessteder, som ikke er omfattet af definitionerne.

6. Den saaledes definerede virksomhed som turistfoerer maa i de naevnte stater kun udoeves af personer, som har tilladelse (attesteret i et saerligt dokument) til at udoeve denne virksomhed, idet denne begraensning i Frankrig dog kun gaelder i departementer og kommuner, som er naermere angivet i en bekendtgoerelse udstedt af ministeren med ansvar for turisme.

7. Meddelelsen af denne tilladelse forudsaetter i alle tre tilfaelde bestemte kvalifikationer, som normalt godtgoeres ved en bestaaet eksamen. Under den mundtlige forhandling har vi faaet nogle supplerende oplysninger om forloebet og indholdet af disse eksamener. Herefter ser det ud til, at eksamenerne i alle tre tilfaelde afholdes paa det paagaeldende lands sprog, undtagen i Frankrig, hvor halvdelen af den mundtlige proeve af en halv times varighed foregaar paa eksaminandens modersmaal. Desuden skal eksaminanden godtgoere at have kendskab til mindst et fremmedsprog. Med hensyn til fagkundskaber ved vi, at proeven i Frankrig omfatter kendskabet til landets kulturarv, dets historie og oekonomi; endvidere omfatter proeven eksaminandens evne til at forestaa rundvisninger ledsaget af kommentarer. Hvad Graekenland angaar, kan det kun siges, at det er den graeske turistfoererskole, der afholder eksamen, saaledes at dennes indhold sikkert er afpasset efter, hvad der er blevet undervist i paa skolen under den forudgaaende undervisningscyklus. I Italien kraeves der et grundlaeggende kendskab til kunstvaerker, bygningsvaerker, arkaeologiske skatte, landskabelige vaerdier eller i hvert fald til, hvad der tilbydes turisterne paa det sted, hvor den paagaeldende udoever sin virksomhed.

8. Som jeg allerede har naevnt, er det af Kommissionen rejste klagepunkt ikke rettet mod de omtalte bestemmelser som helhed, men kun mod, at personer, som rejser sammen med en lukket gruppe fra en anden medlemsstat, skal vaere i besiddelse af en autorisation som turistfoerer for at kunne udfoere tjenesteydelser.

9. Desuden vedroerer klagepunktet kun begraensningen af turistfoerernes virksomhed, for saa vidt angaar andre steder end museer eller historiske bygningsvaerker.

10. Med hensyn til de faktiske omstaendigheder tillader jeg mig i oevrigt at henvise til de tre retsmoederapporter og straks at gaa over til den retlige bedoemmelse, hvor jeg ogsaa vil vende tilbage til visse enkeltheder.

B - Stillingtagen

11. I. For at der kan tages stilling til, om der skal gives Kommissionen medhold, maa det foerst - uden at jeg er noedt til at komme ind paa den direkte virkning af den frihed, Traktaten sikrer paa dette punkt (3) - undersoeges, om den omtvistede virksomhed er en tjenesteydelse i EOEF-Traktatens artikel 59 ff.' s forstand og dermed falder ind under disse bestemmelsers materielle anvendelsesomraade.

12. 1. Hvad dette spoergsmaal angaar, kan vi for det foerste gaa ud fra, at denne virksomhed - rundvisning af turister samt fremvisning og kommentering af alle slags genstande eller landskaber - ifoelge sin natur er en tjenesteydelse i EOEF-Traktatens artikel 60, stk. 1' s forstand. Der udfoeres nemlig en ydelse mod betaling (4), som ikke falder ind under de frie varebevaegelser, den frie bevaegelighed for kapital eller den frie bevaegelighed for personer (arbejdskraftens frie bevaegelighed eller etableringsretten).

13. 2. Det staar ligeledes fast, at tjenesteydelsen ikke har rent intern karakter, hvilket ville bevirke, at den faldt uden for artikel 59 ff.s anvendelsesomraade. Det er nemlig ubestridt, at rejsearrangoeren - enten personlig eller via en arbejdstager (5) eller en freelancemedarbejder - ved udfoerelsen af ydelsen midlertidigt udoever sin virksomhed i en anden stat end den, hvor han er bosat. Rejsearrangoerens tjenesteydelse i forhold til turisterne udfoeres i vaertslandet og modtages ogsaa dér ligesom den tjenesteydelse, der eventuelt udfoeres af en freelance-medarbejder hos rejsearrangoeren i forhold til denne, da forholdet er det, at turisterne med arrangoerens vidende og samtykke befinder sig i vaertslandet for at modtage ydelsen. Begge tjenesteydelser - baade rejsearrangoerens og i givet fald ogsaa hans freelance-medarbejders - svarer til det tilfaelde, der er naevnt i artikel 60, stk. 3, saaledes at det i den henseende ikke er betaenkeligt at indordne dem under EOEF-Traktatens artikel 59 ff.

14. 3. Den graeske regering anser imidlertid denne loesning for forkert, da den er af den opfattelse, at EOEF-Traktatens artikel 59, stk. 1, efter sin ordlyd ikke omfatter tilfaelde, hvor tjenesteyderen og modtageren af ydelsen er bosat i samme stat.

15. Der maa gives den graeske regering medhold i, at EOEF-Traktatens artikel 59, stk. 1, efter sin ordlyd gaar ud fra, at tjenesteyderen er bosat i en anden medlemsstat end modtageren af ydelsen, og at denne forudsaetning som regel ikke vil vaere opfyldt i de tilfaelde, de foreliggende sager vedroerer.

16. Jeg er imidlertid enig med Kommissionen i, at disse tilfaelde alligevel er omfattet af den frie udveksling af tjenesteydelser efter EOEF-Traktatens artikel 59 ff. ligesom de tilfaelde, hvor tjenesteyderen (alene) begiver sig til den stat, hvor modtageren er bosat (jf. EOEF-Traktatens artikel 59, stk. 1, sammenholdt med artikel 60, stk. 3), eller hvor modtageren begiver sig til den stat, hvor tjenesteyderen er etableret (6), eller hvor det simpelt hen kun er tjenesteydelsen, der er graenseoverskridende (7). Ved naermere betragtning vedroerer problemet ikke blot begivenheder, der - som her - forudsaetter, at tjenesteyderen og modtageren samtidig begiver sig fra den stat, hvor de begge er etableret, til den stat, hvor tjenesteydelsen udfoeres, og modtageren skal modtage den. Problemet kan ogsaa opstaa, uden at modtageren samtidig begiver sig til et andet sted, naar blot tjenesteyderen og modtageren er etableret i en og samme medlemsstat (8).

17. I mit forslag til afgoerelse i Cowan-sagen (9) har jeg allerede henvist til, at en afgraensning af det saglige anvendelsesomraade for artikel 59 ff. i EOEF-Traktaten maa foretages paa baggrund af idéen om et faelles marked, inden for hvilket al oekonomisk virksomhed inden for Faellesskabet er frigjort for samtlige begraensninger som foelge af nationalitet eller bopael. Saaledes som de former for virksomhed er opbygget, som i artikel 60, stk. 1, stilles op over for tjenesteydelser, og som er omfattet af andre friheder, som sikres af Traktaten, omfatter den frie udveksling af tjenesteydelser i hvert fald den graenseoverskridende udveksling af "produkter", som ikke er "varer". Som det fremgaar af en sammenligning mellem artikel 59, stk. 1, og artikel 60, stk. 3, ansaa forfatterne til Traktaten navnlig det tilfaelde, hvor tjenesteyderen udoever sin virksomhed i den stat, hvor modtageren er etableret, for problematisk, og mente derfor, at der var behov for regler paa dette omraade. I dette tilfaelde syntes indgrebet i vaertslandets interesser nemlig saerlig klart:

- Tjenesteyderen begiver sig fysisk ind paa vaertslandets territorium, saaledes at denne stats territoriale interesser allerede af den grund beroeres, i hvert fald naar tjenesteyderen - som det for det meste er tilfaeldet - ikke er statsborger i vaertslandet.

- Tjenesteydelsen udfoeres af en person, som er undergivet en mindre vidtgaaende kontrol end personer, som er bosat paa vaertslandets territorium.

- For saa vidt som de i artikel 60, stk. 3, omhandlede bestemmelser beskytter forbrugeren (modtageren af tjenesteydelsen), som er bosat i vaertslandet, kunne denne beskyttelse blive bragt i fare.

- Personer, der tilbyder den paagaeldende tjenesteydelse, og som er bosat i vaertslandet, udsaettes for konkurrence fra virksomheder i andre medlemsstater.

18. Til trods for vaertslandets potentielle interesser bestemmes det i artikele 59 ff., at den frie udveksling af tjenesteydelser skal sikres. Set i dette perspektiv er vaertslandets interesser mindre udsat for fare i det tilfaelde, hvor tjenesteyderen og modtageren er bosat i samme stat. Interessen i at beskytte de forbrugere, der er bosat i vaertslandet, beroeres ikke, naar tjenesteyderen og modtageren er bosat i den samme - anden - medlemsstat (10). Hvad specielt angaar det foreliggende tilfaelde, er konkurrenceforholdet mellem vaertslandets turistfoerere paa den ene side og rejsearrangoeren paa den anden side heller ikke saa udpraeget som i det netop beskrevne tilfaelde, da rejsearrangoerens tilbud generelt ikke er rettet til personer, som er bosat i vaertslandet. Dermed drejer konkurrencen med turistfoerere fra vaertslandet sig som regel kun om turisterne fra den stat, hvor tjenesteyderen har hjemsted, men paa ingen maade om turisterne fra vaertslandet.

19. I betragtning heraf anser jeg det for berettiget at slutte fra det stoerre til det mindre, saaledes at ogsaa det foreliggende tilfaelde er omfattet af artikel 59 ff. Denne slutning giver ogsaa sig selv, naar henses til den maalsaetning, der ligger til grund for den frie udveksling af tjenesteydelser; ellers ville denne garanti ikke kunne udfylde sin rolle i forhold til de andre friheder, og der ville opstaa en lakune, som det er klart, at forfatterne til Traktaten ikke har oensket.

20. Jeg vil gerne anskueliggoere rigtigheden heraf ved hjaelp af et let forstaaeligt eksempel. Lad os antage, at et fransk rejsebureau efter en reklamekampagne ud over rejsende fra Frankrig ogsaa har hvervet rejsende fra Belgien eller Luxembourg som kunder til en tur til Graekenland og/eller Italien. Jeg kan ikke se nogen grund til, at den ydelse, turistfoereren udfoerer i Graekenland eller i Italien for de belgiske eller luxembourgske kunder skulle vaere undergivet artikel 59 (fordi tjenesteyderen og modtageren er bosat i forskellige medlemsstater), men ikke ydelsen til de franske kunder.

21. Naar alt kommer til alt, er jeg derfor af den opfattelse, at den tjenesteydelse, der er tale om her, er omfattet af EOEF-Traktatens artikel 59.

22. II. Dernaest maa det undersoeges, om bestemmelserne i de sagsoegte medlemsstater i det omhandlede tilfaelde indeholder en begraensning, der er relevant for saa vidt angaar EOEF-Traktatens artikel 59 ff., og som noedvendigvis maa vaere begrundet for at kunne holde stand imod disse bestemmelser.

23. 1. Jeg er ikke i tvivl om, at de anfaegtede bestemmelser rent faktisk laegger hindringer i vejen for turistfoererens tjenesteydelse. Det bestrides ikke af de sagsoegte medlemsstater, at rejsearrangoererne ikke inden for disse bestemmelsers anvendelsesomraade kan gennemfoere rundvisningerne med deres eget personale (i den i indledningen naevnte forstand), saafremt dette personale ikke har autorisation som turistfoerere i den paagaeldende stat, men maa engagere turistfoerere, som har en saadan autorisation, paa det paagaeldende sted. Omvendt kan turisterne, hvis de foretraekker den tjenesteydelse, der tilbydes af den turistfoerer, de rejser sammen med, frem for den stedlige turistfoerers ydelser, ikke tage imod denne. Disse ulemper kan heller ikke - som i andre tilfaelde (11) - undgaas ved, at rejsen tilrettelaegges paa en anden maade, da de genstande, der er tale om, er unikke og kun kan beses i den stat, hvori de befinder sig. Hindringen er foelgelig endog af absolut karakter.

24. Det er for saa vidt uden betydning, om rejsearrangoerens ydelser bliver dyrere paa grund af, at det er noedvendigt at benytte sig af stedlige turistfoerere - hvilket den italienske regering bestrider - da rejsearrangoeren selv optraeder som tjenesteyder og i den forbindelse udelukkende oensker at benytte sit eget personale, men hindres heri (12).

25. Der laegges ogsaa hindringer i vejen for de tjenesteydelser, som en turistfoerer udfoerer for rejsearrangoeren som freelance-medarbejder. De anfaegtede bestemmelser bevirker nemlig, at hans virksomhed kommer til at omfatte faerre besoeg (og at den betaling, han modtager, derfor ogsaa noedvendigvis bliver mindre), eller - navnlig i Graekenland og sandsynligvis i endnu hoejere grad i Italien - at der slet ikke bliver engageret en turistfoerer.

26. 2. Man maa herefter rejse det spoergsmaal, om denne hindring er relevant, for saa vidt angaar EOEF-Traktatens artikel 59.

27. Ifoelge artikel 60, stk. 3, og artikel 65 skal de nationale bestemmelser anvendes uden forskelsbehandling over for de i artikel 59 omhandlede tjenesteydere. Hermed menes ikke blot aabenbar forskelsbehandling mellem statens egne borgere eller personer, der bosat i denne stat, og dem, som ikke opfylder disse betingelser, men ogsaa alle skjulte former for forskelsbehandling, som, skoent de er baseret paa tilsyneladende neutrale kriterier, rent faktisk foerer til samme resultat (13).

28. Omvendt indebaerer dette forbud mod forskelsbehandling imidlertid ikke, at hele den nationale lovgivning, der anvendes i forhold til vaertslandets egne borgere, og som i almindelighed regulerer de i denne stat etablerede virksomheders loebende aktiviteter, fuldt ud kan bringes i anvendelse paa aktiviteter af midlertidig art, der udoeves af virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater (14).

29. Som Kommissionen med rette har anfoert, foelger det af de sidstnaevnte afgoerelser, at enhver - ogsaa enhver ikke-diskriminerende - bestemmelse, som faktisk eller retligt hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser, kan laegge grunden til en overtraedelse af EOEF-Traktatens artikel 59 (15), hvorved det i det enkelte tilfaelde paa grundlag af de i retspraksis opstillede kriterier maa undersoeges, om hindringen er forenelig med EOEF-Traktatens artikel 59.

30. Efter det saaledes anfoerte kan enhver faktisk eller retlig hindring for tjenesteydelser i artikel 59' s forstand i princippet falde ind under forbuddet i denne bestemmelse. Det vil sige, at de netop konstaterede hindringer i hvert fald er relevante for saa vidt angaar artikel 59, uden at det kommer an paa, om der foreligger forskelsbehandling.

31. 3. Den undersoegelse af overtraedelsen, som nu maa foretages, kan finde sted baade under synsvinklen forskelsbehandling og under den synsvinkel, at bestemmelserne ikke er forenelige med EOEF-Traktatens artikel 59, selv om der ikke foreligger en saadan forskelsbehandling.

32. a) Da den sidstnaevnte synsvinkel er den mest omfattende, vil jeg gerne begynde med den. I Domstolens praksis er det herom anfoert, at det under hensyn til visse tjenesteydelsers specielle karakter kan anses for foreneligt med Traktaten, at der stilles saerlige krav til tjenesteyderne, der er begrundet i anvendelsen af regler vedroerende disse former for ydelser. Den frie udveksling af tjenesteydelser, der er et grundlaeggende princip i Traktaten, kan dog kun begraenses ved regler, der er begrundet i almene hensyn (og som paahviler enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed paa modtagerstatens omraade), og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, som tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. (16).

33. Ifoelge dommene i sagerne Kommissionen mod Tyskland og Van Wesemael skal kravene desuden vaere objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne.

34. aa) Den franske og den italienske regering har i den forbindelse gjort gaeldende, at der efter retspraksis i hvert fald ikke kan vaere tale om en overtraedelse af artikel 59, naar vaertslandet tager hensyn til eksamensbeviser, som er erhvervet i andre medlemsstater. Hvis der i vaertslandet forlanges et eksamensbevis for at kunne udoeve en bestemt form for virksomhed, skal denne stat ganske vist tage hensyn til eksamensbeviser, som er erhvervet i andre medlemsstater, og undersoege, om de er ligevaerdige, men den behoever ikke at tillade virksomhed, der udoeves af tjenesteydere, som ikke har et (ligevaerdigt) eksamensbevis.

35. Jeg kan ikke tilslutte mig denne opfattelse. Som det fremgaar af min redegoerelse, maa vaertslandet - bortset fra at det skal tage hensyn til beviser erhvervet i udlandet - foerst godtgoere, at den omhandlede restriktion skyldes tvingende almene hensyn. Dernaest maa den paagaeldende medlemsstat godtgoere, at den i enhver henseende er noedvendig for at beskytte disse hensyn. For saa vidt som medlemsstaterne nemlig skal tage hensyn til, at de hensyn, der skal beskyttes, i forvejen "er varetaget af reglerne i etableringsstaten", er der i virkeligheden kun tale om en del af denne omfattende undersoegelse af, om begraensningen er noedvendig; en begraensning kan vise sig ikke at vaere noedvendig, naar reglerne i etableringsstaten i forvejen i tilstraekkelig grad tager hoejde for de beskyttede hensyn. Hvis der ikke findes saadanne regler (som i en raekke tilfaelde, der er omfattet af de foreliggende sager), betyder dette ikke noedvendigvis, at begraensningen er noedvendig. Tvaertimod maa det i hvert enkelt tilfaelde undersoeges, om "det er umuligt at naa til samme resultat ved mindre restriktive regler" (jeg vil tilfoeje: endog regler, som ikke fastsaetter nogen begraensninger). Retspraksis vedroerende dette punkt er efter min opfattelse saerlig klart formuleret i dommen Kommissionen mod Tyskland (17).

36. Efter at Domstolen har henvist til vaertslandets pligt til at tage hensyn til, om "disse hensyn ... tilgodeses i kraft af de bestemmelser, som tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret", anfoerer den i praemis 27 ordret:

"Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne" (18).

37. I dommens praemis 29 sammenfattes de betingelser, de af vaertslandet stillede krav skal opfylde. Heri hedder det:

"Disse krav kan derfor kun anses for forenelige med Traktatens artikel 59 og 60, saafremt det godtgoeres, at der inden for det paagaeldende erhvervsomraade bestaar visse tvingende almene hensyn, som goer det berettiget at begraense den frie udveksling af tjenesteydelser, at disse hensyn ikke i forvejen er varetaget af reglerne i etableringsstaten, og at det er umuligt at naa til samme resultat ved mindre restriktive regler" (18) .

38. Det foelger klart af denne formulering samt af den omstaendighed, at Domstolen har underkastet de naevnte punkter en saerskilt undersoegelse (19), at der skal foretages en omfattende undersoegelse af, om "begraensningen er noedvendig".

39. I modsaetning til de sagsoegte medlemsstater kan jeg ikke se nogen modstrid mellem denne konstatering og Kommissionens forslag "til Raadets direktiv om en anden generel ordning for anerkendelse af erhvervskompetencegivende uddannelser, som supplerer direktiv 89/48/EOEF" (20). Ifoelge dette forslag (artikel 5) kan medlemsstaterne i de omhandlede tilfaelde - hvortil ogsaa hoerer erhvervet som turistfoerer, i det omfang det er lovreguleret i enkelte medlemsstater (jf. artikel 2) - ikke naegte en EF-statsborger adgang til at udoeve et lovreguleret erhverv, saafremt ansoegeren er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, som er opnaaet i en anden medlemsstat, eller kan godtgoere at have udoevet erhvervet i to aar.

40. Dermed vaere imidlertid ikke sagt, at adgangen til at udoeve erhvervet kan naegtes, naar dette ville vaere i strid med artikel 59. Hvis den foreslaaede tekst allerede var blevet vedtaget, maatte den fortolkes saaledes i betragtning af den grundlaeggende frihed, der sikres i artikel 59. I oevrigt finder jeg alligevel ikke de sagsoegte medlemsstaters argument vedroerende dette punkt overbevisende, da den omhandlede tekst hoerer til den afledte faellesskabsret og desuden kun er et forslag, saaledes at den ikke ville kunne hindre anvendelsen af artikel 59, selv hvis der faktisk var modstrid mellem dem.

41. bb) Som det allerede fremgaar af de anfoerte citater, er kriteriet for, om restriktionen er berettiget, om der foreligger "tvingende almene hensyn".

42. De sagsoegte medlemsstater har i den forbindelse anfoert to hensyn:

- en dybere forstaaelse og bevarelse af de historiske, kunstneriske og kulturelle vaerdier eller - som anfoert af den franske regering - den stoerst mulige udbredelse af kendskabet til landets kunst og kultur

- samt (navnlig i Italien) beskyttelse af forbrugerne.

43. Hvad angaar det noejagtige indhold af disse hensyn og deres indbyrdes forhold, kan det fastslaas, at der baade er et faelles traek og en forskel. Begge hensyn har det til faelles, at de fremmes ved, at turisterne saa vidt muligt faar rigtige og fuldstaendige oplysninger, og at de skades, hvis det modsatte er tilfaeldet. Forskellen bestaar i, at formaalet med forbrugerbeskyttelse er at beskytte den enkelte forbrugers interesser, mens oplysningernes kollektive virkning er afgoerende for den dybere forstaaelse af de naevnte vaerdier: Det er til gavn for saadanne genstandes ideelle vaerdi, at saa mange personer som muligt erhverver sig saa noeje og - i forhold til en rundvisnings formaal og muligheder - saa fuldstaendigt kendskab som muligt (21). En massiv udbredelse af fejlagtige oplysninger ville have en negativ indvirkning paa denne vaerdi.

44. Ud fra synsvinklen forbrugerbeskyttelse kan det uden tvivl vaere berettiget at tale om tvingende almene hensyn. Hvad angaar den dybere forstaaelse af de naevnte vaerdier, kan det givetvis konstateres, at et saadant hensyn netop foreligger i forbindelse med visse genstande af historisk, kunstnerisk eller kulturel vaerdi. Jeg er ikke sikker paa, hvor langt dette omraade gaar, og jeg er i tvivl om, hvorvidt alt det, der falder ind under virksomhed som turistfoerer efter definitionerne i de tre medlemsstaters lovgivning, ogsaa kan henfoeres under tvingende almene hensyn. Til syvende og sidst er det imidlertid ikke det, det kommer an paa, hvilket vil fremgaa af den videre fremstilling.

45. cc) Paa dette sted maa det spoergsmaal behandles, om de restriktioner, Kommissionen har gjort indsigelse mod, synes at vaere begrundet i et af de to hensyn, der er blevet gjort gaeldende, eller endog i dem begge.

46. 1) Her vil jeg foerst gerne knytte forbindelsen mellem de anbringender, der er fremsat af Kommissionen - som ganske vist anerkender de maal, der forfoelges, men ikke det middel, der er anvendt i dette tilfaelde (krav om en autorisation) - og de citerede afgoerelser. Jeg har allerede naevnt, at det ifoelge disse afgoerelser kun er tilladt en medlemsstat at traeffe foranstaltninger, der begraenser den frie udveksling af tjenesteydelser, naar disse er noedvendige med henblik paa de formaal, der forfoelges. Kommissionen har imidlertid ikke blot kritiseret de omtvistede foranstaltninger ud fra én synsvinkel, nemlig den den betegner ved begrebet "noedvendighed"; den er desuden af den opfattelse, at foranstaltningerne ikke aktivt beskytter et af de to anfoerte hensyn (22), at de med andre ord ikke er egnede. Der kan ikke vaere tvivl om, at dette ogsaa er et afgoerende kriterium. En foranstaltning, som er uegnet til at naa det tilstraebte maal, kan nemlig i denne henseende aldrig anses for "noedvendig". Hvis det er fastslaaet, at en foranstaltning i denne forstand er egnet, maa det desuden undersoeges, om medlemsstaten ogsaa kunne have beskyttet det omhandlede hensyn ved hjaelp af en mindre vidtgaaende foranstaltning, eller om det endog er tilstraekkeligt beskyttet uden naermere regler. Omvendt bortfalder denne undersoegelse, naar foranstaltningen paa forhaand er "diskvalificeret" som vaerende unoedvendig, fordi den er uegnet.

47. Herefter maa det fastslaas, at de argumenter, der er fremsat af Kommissionen og de sagsoegte medlemsstater vedroerende de to hensyn, der skulle begrunde restriktionerne - forbrugerbeskyttelse og en dybere forstaaelse af de naevnte skatte - ikke kan henfoeres til det ene eller det andet hensyn, uden at de fordrejes. Jeg vil derfor i det foelgende behandle dem under ét efter kriterierne egnethed og noedvendighed (i videre forstand).

48. 2) Kommissionen har for det foerste bestridt, at foranstaltningerne er egnede, hvorved den i foerste raekke taenker paa den dybere forstaaelse af de kulturelle, historiske og kunstneriske vaerdier. Kommissionen er af den opfattelse, at udbredelsen af oplysninger vedroerende disse vaerdier allerede i vidt omfang og paa mangfoldige maader sikres gennem medierne. Takket vaere presse- og ytringsfriheden unddrager disse oplysninger sig en effektiv kontrol. De har derfor mindst lige saa stor indflydelse paa den dybere forstaaelse af disse vaerdier som de oplysninger, der gives af turistfoerere.

49. De sagsoegte medlemsstater har heroverfor i det vaesentlige anfoert to argumenter.

50. a) Det ene argument, som den graeske regering har anfoert, gaar ud paa, at Graekenland kontrollerer de pjecer, der udsendes inden for landets graenser og traeffer tilsvarende foranstaltninger med hensyn til de pjecer, der udsendes i andre lande, udelukkende med henblik paa at sikre, at der gives en korrekt fremstilling af landets historiske arv og kulturarv. Hvad angaar oplysningernes offentlige karakter er der en vaesentlig forskel mellem den skriftlige informationsformidling og den mundtlige informationsformidling, der er tale om her. Turistfoerernes oplysninger gives til en lukket gruppe turister. De er derfor mindre kontrollerbare end de meninger om landet, en forfatter til en pjece frit giver udtryk for.

51. Jeg kan her kun tilslutte mig Kommissionens opfattelse. Hvad for det foerste angaar den dybere forstaaelse af de kunstneriske, historiske og kulturelle vaerdier, maa der, som jeg allerede har naevnt, anstilles en global betragtning. De forestillinger, offentligheden goer sig om saadanne vaerdier, og som saaledes er afgoerende for den dybere forstaaelse af disse, praeges i hoej grad af pjecer, men ogsaa af udsendelser i radio og tv. Jeg kan ikke forestille mig, at Graekenland (eller en anden af de sagsoegte medlemsstater) effektivt kan kontrollere alle disse informationskilder i indlandet uden at udoeve uberettiget censur. Hvad udenlandske forlags eller radio- og fjernsynsinstitutioners produkter angaar, mangler staterne under alle omstaendigheder den fornoedne suveraenitet. Selv en paavirkning uden retlig tvang forekommer mig ikke at vaere mulig i alle tilfaelde, ikke med hensyn til interesserede i Europa og slet ikke med hensyn til interesserede fra andre lande, f.eks. De Forenede Stater, hvis forestilling om de naevnte vaerdier er lige saa afgoerende for den dybere forstaaelse af disse vaerdier som de forestillinger, interesserede i Europa goer sig.

52. Oplysningerne fra alle de kilder, der er til raadighed, har i princippet samme funktion, nemlig at informere interesserede om de omhandlede genstande.

53. Alene set ud fra denne synsvinkel ville vi efter min opfattelse kunne gaa ud fra, at de her omhandlede foranstaltninger ogsaa er uegnede til at beskytte forbrugerne, da disse, naar det kommer til stykket, ikke effektivt kan beskyttes mod fejlagtige oplysninger, men paa den anden side goer de mange forskellige oplysninger, der er til raadighed, det muligt at sammenholde oplysningerne og saaledes at beskytte forbrugerne saa meget som muligt.

54. b) Her kommer imidlertid det argument ind i billedet, der er fremfoert af den franske og den italienske regering. De er af den opfattelse, at oplysninger, der videregives af en turistfoerer, har en stoerre indflydelse paa adressaten end oplysninger, der udbredes gennem medierne. Ifoelge de to regeringer paavirkes turisterne staerkt af turistfoererens tjenesteydelse, fordi deres kulturelle baggrund er forskellig, og besoegene saedvanligvis er af begraenset varighed. Desuden bevirker laeserens udpraegede kritiske sans, at de skriftlige oplysninger, der gives turisterne, kontrolleres. Da en person, som deltager i en selskabsrejse, har en mere passiv holdning end den, der laeser skriftlige oplysninger, er en uddannelse af turistfoererne noedvendig.

55. Jeg mener ikke, at dette argument kan holde, i det mindste ikke, hvad angaar den dybere forstaaelse af de kunstneriske, historiske og kulturelle vaerdier.

56. For det foerste maa det tages i betragtning, at man gennem medierne naar ud til en langt stoerre kreds af personer end gennem individuelle rejser. Talmaessigt afhaenger det derfor i endnu hoejere grad af de oplysninger, der udbredes uden for saadanne rejser, om offentligheden goer sig falske forestillinger om en bestemt kunst- eller kulturgenstand eller en historisk genstand.

57. I oevrigt er jeg staerkt i tvivl om, hvorvidt en saadan genstands ideelle vaerdi overhovedet kan paavirkes af besoegende, som kun deltager "passivt" og "ukritisk" i rundvisningen, hvad enten oplysningerne er korrekte eller ej. Naar der er tale om saadanne besoegende, kan man nemlig ikke gaa ud fra, at de viser rundvisningen en interesse, der gaar ud over ren og skaer nysgerrighed, og det bevirker, at de allerede efter kort tid glemmer turistfoererens mundtlige oplysninger. En virkelig interesseret og kritisk besoegende vil skaffe sig skriftlige oplysninger for at stoette hukommelsen (og sammenligne det, han hoerer, hermed). Det af de sagsoegte medlemsstater opstillede krav har ingen indflydelse paa alle disse mekanismer.

58. Hvad forbrugerbeskyttelsen angaar, maa det indroemmes, at disse overvejelser ikke er saa afgoerende, da det her ikke kommer an paa en global betragtning, men paa, hvordan den enkelte forbruger ser paa det. For saa vidt kan det ikke udelukkes, at en forbruger ved en rundvisning paa selve stedet faar en urigtig oplysning, som nedsaetter vaerdien af den ydelse, han har betalt for, uden at dette korrigeres ved, at han paa et eller andet tidspunkt faar at vide, hvordan tingene faktisk haenger sammen.

59. Det kan foelgelig fastslaas, at de af Kommissionen anfaegtede foranstaltninger allerede er uegnede for saa vidt angaar det formaal at opnaa en dybere forstaaelse af de kunstneriske, historiske og kulturelle vaerdier. Det er ligeledes et spoergsmaal, om de er egnede til at beskytte forbrugerne, men Kommissionen har ikke i alle henseender paa overbevisende maade kunnet godtgoere, at dette ikke er tilfaeldet. Som det imidlertid vil fremgaa af resten af min redegoerelse, er det, naar det kommer til stykket, ikke det, der er afgoerende.

60. 3) Efter min opfattelse benaegter Kommissionen med rette, at de her omhandlede restriktioner er noedvendige.

61. Ifoelge Kommissionen er der nemlig tale om en lukket kreds: Turistfoereren, som repraesenterer rejsebureauet, og turisterne (som forbrugere) er sammen rejst fra den medlemsstat, hvor rejsebureauet er etableret, for at udfoere henholdsvis modtage tjenesteydelsen i en anden medlemsstat. Under disse omstaendigheder er forbrugernes interesser tilstraekkeligt beskyttet gennem rejsebureauets forretningsmaessige omdoemme i forbindelse med konkurrencen paa markedet.

62. a) Her forekommer det mig at vaere paa sin plads foerst at komme med en bemaerkning om tjenesteydelsens art og indhold. Som jeg allerede har naevnt, drejer det sig her alene om formidling af informationer, naermere betegnet informationer, som skal berige turisterne kulturelt i deres fritid. En mangelfuld oplysning har ikke vidtraekkende foelger for turisten som forbruger, og han lider navnlig ikke naevnevaerdig skade, hverken helbredsmaessigt, psykisk eller oekonomisk. Hvad den dybere forstaaelse af de naevnte vaerdier angaar, maa det tages i betragtning, at der her ikke er tale om formidling af skoleuddannelse endsige om videnskabelig forskning. Desuden er den forvoldte skade paa ingen maade uoprettelig - hverken for den enkelte forbruger eller for den paagaeldende kulturgenstand. Saa snart turisten paa grundlag af de oplysninger, han har til raadighed, finder ud af, hvordan tingene virkelig haenger sammen, er skaden udbedret.

63. Hvis det herefter maa konstateres, at faren for de respektive interesser er ringe, og at en eventuel skade ikke er uoprettelig, er dette ensbetydende med, at det foreliggende tilfaelde er forskelligt fra de tilfaelde, hvor der er tale om ydelser udfoert af laeger, advokater eller byggeteknikere, og som navnlig den italienske regering har henvist til. Om man kan overlade beskyttelsen af bestemte interesser til markedskraefterne, og der saaledes kan gives princippet om fri udveksling af tjenesteydelser forrang for restriktive bestemmelser, kan ikke vaere uafhaengigt af saadanne overvejelser. Ellers ville medlemsstaterne nemlig efter forgodtbefindende kunne udtaenke en pligt til at erhverve en autorisation, selv naar der er tale om helt ukomplicerede og ufarlige former for virksomhed (og goere meddelelsen af autorisationen afhaengig af en eksamen), for saaledes at hindre den frie udveksling af tjenesteydelser for eksempel under hensyn til "forbrugerbeskyttelsen".

64. Domstolen forekommer mig at ligge paa linje hermed, naar den ved proevelsen af spoergsmaalet om restriktioner, der hindrede den frie udveksling af tjenesteydelser, var berettigede, har foretaget en afvejning af de farer, der konkret truede de omhandlede interesser; den er ikke gaaet frem efter abstrakte begreber (som f.eks. "forbrugerbeskyttelse"), men har lagt vaegt paa de konkrete forhold.

65. Saaledes hedder det i Webb-dommen (23):

"Det maa i denne forbindelse erkendes, at udlejning af arbejdskraft i faglig og social henseende er et saerdeles oemtaaleligt omraade. Paa grund af den saerlige karakter af forholdet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere ved denne virksomhedsform paavirkes saavel forholdene paa arbejdsmarkedet som de paagaeldende arbejdstageres lovlige interesser."

66. I dommen Kommissionen mod Tyskland har Domstolen anfoert (24):

"Forsikringssektoren er et omraade, der rejser saerlige problemer med hensyn til beskyttelsen af forbrugerne som forsikringstagere og forsikrede. Disse problemer skyldes navnlig den saerlige karakter af forsikringsgiverens ydelse, som er knyttet til begivenheder i fremtiden, hvis indtraeden, eller i hvert fald tidspunktet herfor, er usikker paa tidspunktet for forsikringsaftalens indgaaelse. En forsikret, der efter forsikringsbegivenhedens indtraeden ikke opnaar erstatning, kan befinde sig i en yderst vanskelig situation. Endvidere er det i almindelighed uhyre vanskeligt for en forsikringstager at vurdere, om udsigterne med hensyn til udviklingen i forsikringsgiverens oekonomiske situation samt aftalevilkaarene, der oftest fastsaettes af forsikringsgiveren, giver ham tilstraekkelig sikkerhed for at opnaa erstatning, saafremt forsikringsbegivenheden indtraeder.

Det maa endvidere tages i betragtning, at forsikring ... er blevet et massefaenomen, for saa vidt angaar visse forsikringsklasser. Der indgaas nu et saa stort antal forsikringsaftaler, at spoergsmaalet om beskyttelsen af forsikringstagernes og beroerte tredjemaends interesser i realiteten angaar hele befolkningen."

67. b) Set i lyset heraf mener jeg, at Kommissionen har ret i, at det pres fra markedet, der ligger paa rejsearrangoererne (og som indirekte indvirker paa udvaelgelsen af og kontrollen med de ansatte eller selvstaendige turistfoerere), giver tilstraekkelige garantier for beskyttelsen af forbrugerne og den dybere forstaaelse af kulturvaerdierne.

68. Rejsearrangoerernes kunder overlader det til rejsearrangoererne at tilrettelaegge deres ferie, altsaa en vaesentlig del af fritiden - den bedste tid paa aaret, som det hedder i en kendt rejsearrangoers slogan. Rejsearrangoerens ydelse bestaar set fra den rejsendes side ikke blot i den tekniske afvikling af rejsen, men ogsaa i et vist omfang i at opfylde hans oensker i denne - i forhold til resten af aaret - korte tid. Hvis rejsearrangoeren ikke indestaar herfor, vil intet kunne afholde den rejsende fra at vaelge en anden rejsearrangoer til sin naeste rejse. Jeg kan vanskeligt forestille mig, at folk bliver stamkunder paa grund af "maerkeloyalitet". I oevrigt har rejsearrangoeren et omdoemme at vaerne om, hvilket ganske vist ikke har betydning for forholdet til de eksisterende kunder, men vel nok for udvidelsen af kundekredsen. Da rigtigheden af de oplysninger, der gives ved rejsens maal, til enhver tid kan kontrolleres, kan mangelfulde ydelser paa dette omraade absolut have en negativ indflydelse paa kundekredsens udvikling i den naevnte forstand. I denne sammenhaeng vil jeg gerne komme med to bemaerkninger.

69. For det foerste kan man ved den eksamen, der kraeves af de sagsoegte medlemsstater, kun kontrollere, om turistfoererne generelt er paalidelige, og i givet fald deres specifikke kundskaber, men ikke om de enkelte oplysninger er rigtige, hvilket kun ville vaere muligt ved en vedvarende kontrol. Der kan saaledes under ingen omstaendigheder ydes en effektiv beskyttelse mod systematisk forkerte oplysninger. Jeg mener endda, at man snarere kan undgaa saadanne systematisk mangelfulde ydelser ved hjaelp af de naevnte markedsmekanismer, end hvis disse mekanismer saettes ud af kraft som foelge af de af Kommissionen anfaegtede restriktioner.

70. Dernaest forekommer det mig, hvad problemet med enkelte fejlagtige oplysninger angaar, at vaere indlysende, at enhver rundvisning maa forberedes af turistfoereren, ved gentagelser i det mindste de foerste gange. Ved forberedelsen benytter turistfoereren sig naturligvis af almindeligt tilgaengelige kilder. Kravet om en eksamen kan her kun have en begraenset virkning og har slet ingen virkning, naar der er tale om eksamener af generel karakter som i Frankrig og Graekenland. Ogsaa paa dette punkt yder markedsforholdene i rejsearrangoerens etableringsstat garantier, der er mindst lige saa meget vaerd.

71. c) Desuden kan man gaa ud fra, at turisten som forbruger beskyttes gennem sine valgmuligheder paa bestemmelsesstedet. Det maa vel kunne konstateres, hvilke lokale turistfoerere der har en autorisation. Hvis turisten har lyst til at tage sin tilflugt til en saadan turistfoerer, staar dette ham til enhver tid frit for; i hvert fald kan rejsearrangoeren ikke tvinge ham til ogsaa at tage imod den ydelse (han allerede har betalt for), som udfoeres af den turistfoerer, der arbejder for rejsearrangoeren.

72. For saa vidt som de sagsoegte medlemsstater kun tillader turistfoerere at udoeve deres virksomhed paa grundlag af en autorisation, som er afhaengig af, at de har bestaaet en eksamen, maa det saaledes fastholdes, at dette i hvert fald ikke er noedvendigt for at naa de angivne maal, i hvert fald ikke for saa vidt angaar de her omhandlede turister.

73. Dermed er det ikke noedvendigt at tage stilling til, om eksamenen efter sit indhold er saaledes udformet, at den i denne form maa siges at vaere unoedvendig. Som Kommissionen med rette har anfoert, maa dette i hvert fald vaere tilfaeldet, saafremt hele eksamenen eller vaesentlige dele deraf afholdes paa et andet sprog, eller det undersoeges, om den paagaeldende turistfoerer har kendskab til andre sprog end det, han anvender, naar han ledsager en gruppe rejsende, og som normalt er det sprog, der tales i den stat, hvor rejsearrangoeren er etableret. Hvad vaertslandets sprog angaar, burde det ogsaa paa det punkt vaere overladt til rejsearrangoeren at afgoere, hvordan han knytter de noedvendige forbindelser paa det paagaeldende sted. Det behoever ikke noedvendigvis at ske gennem turistfoereren.

74. For saa vidt som Graekenland aabenbart ikke anerkender eksamensbeviser for turistfoerere udstedt af andre stater i stedet for det graeske eksamensbevis - hvilket i givet fald ogsaa skulle undersoeges ud fra den synsvinkel, om det er noedvendigt - behoever jeg ikke ogsaa at komme ind paa dette spoergsmaal.

75. b) Det er heller ikke noedvendigt at tage stilling til, om kravet om, at eksamenen skal aflaegges paa et andet sprog end etableringsstatens, udgoer en indirekte forskelsbehandling, hvorved princippet om ligebehandling maatte afvejes mod det synspunkt, at det i givet fald ikke ville kunne forlanges af den paagaeldende stat, at den skulle gennemfoere eksamener paa alle Faellesskabets officielle sprog.

76. III. Foer jeg fremsaetter et forslag paa dette grundlag, skal jeg ganske kort kommentere det forhold, at Kommissionen kun har paastaaet de tre sagsoegte medlemsstater domfaeldt, for saa vidt som disse hindrer den omhandlede virksomhed som turistfoerere paa andre steder end museer eller historiske bygningsvaerker.

77. Hvis jeg har forstaaet det, der blev fremfoert under den mundtlige forhandling, rigtigt, skyldes dette forbehold, at der paa et tidspunkt var mulighed for, at Kommissionen ville indgaa et kompromis med de tre sagsoegte medlemsstater. Hvis det var kommet til dette kompromis, ville Kommissionen have accepteret den her anfaegtede begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser med hensyn til museer og historiske bygningsvaerker, men ikke i oevrigt. Det fremgaar ganske vist ikke klart, hvorfor der kun skulle foreligge en utilladelig begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser i det sidstnaevnte tilfaelde. De overvejelser, jeg har gjort mig i det foregaaende, tillader ikke, at turistfoerernes tjenesteydelser behandles anderledes for museers eller historiske bygningsvaerkers vedkommende end de oevrige af sagen omfattede tjenesteydelser. Men selvfoelgelig kan vi ikke gaa ud over den nedlagte paastand.

C - Forslag til afgoerelse

78. Af alle disse grunde kan jeg kun foreslaa, at der i sagerne C-154/89, C-180/89 og C-198/89 gives dom efter Kommissionens paastande i den oenskede form, og at det i overensstemmelse med paastandene paalaegges de tre sagsoegte at betale sagsomkostningerne.

(*) Originalsprog: tysk.

(1) Raadets direktiv af 21.12.1988 (EFT 1989, L 19, s. 16).

(2) Raadets direktiv af 16.6.1975 (EFT L 167, s. 22).

(3) Dom af 3.12.1974 (sag 33/74, Van Binsbergen mod Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid, Sml. s. 1299); denne dom vedroerer kun den direkte virkning af forbuddet mod forskelsbehandling, mens dommen af 18.1.1979 (forenede sager 110 og 111/78, Anklagemyndigheden mod Van Wesemael, Sml. s. 35, praemis 19 ff. samt 24 ff.) gaar videre.

(4) Det fremgaar af sagsoegerens paastande i alle tre sager, at de kun vedroerer saadanne ydelser mod vederlag, idet der udtrykkeligt henvises til "tjenesteydelser" og dermed i den henseende til artikel 60.

(5) Jf. dom af 3.2.1982 (forenede sager 62 og 63/81, Seco m.fl. mod Établissement d' assurance contre la vieillesse et l' invalidité, Sml. s. 223, praemis 8).

(6) Jf. dom af 31.1.1984 (forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone mod Ministero del Tesoro, Sml. s. 377) og dom af 2.2.1989 (sag 186/87, Cowan mod Trésor public, Sml. s. 195).

(7) Jf. dom af 30.4.1974 (sag 155/73, straffesag mod Sacchi, Sml. s. 409, praemis 6); dom af 18.3.1980 (sag 52/79, Anklagemyndigheden mod Debauve, Sml. s. 833, praemis 8); dom af 18.3.1980 (sag 62/79, Coditel mfl. mod Ciné Vog Films mfl., Sml. s. 881); dom af 6.10.1982 (sag 262/81, Coditel mfl. mod Ciné Vog Films mfl., Sml. s. 3381); dom af 26.4.1988 (sag 352/85, Bond van Adverteerders mod den nederlandske stat, Sml. s. 2085) og desuden dom af 4.12.1986 (sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 3755).

(8) Eksempel: Et fransk byggeforetagende opfoerer et hus i Italien for en bygherre, der er etableret i Frankrig.

(9) Se s. 205 i den i fodnote 6 naevnte dom.

(10) De i vaertslandet bosatte personers interesser kan dog blive beroert i andre henseender, f.eks. naar tjenesteyderen opfoerer en bygning.

(11) Saaledes kan modtageren af tjenesteydelsen f.eks. ved en raekke tjenesteydelser begive sig til den stat, hvor tjenesteyderen har hjemsted, hvis sidstnaevnte hindres i at udoeve sin virksomhed i den stat, hvor modtageren er bosat.

(12) Jf. dom af 27.3.1990 (sag C-113/89, Rush Portuguesa mod Office national d' immigration, Sml. I, s. 1417, praemis 12 i slutningen).

(13) Jf. dom af 3.2.1982 (forenede sager 62 og 63/81, slutningen af praemis 8), jf. ovenfor fodnote 5; det er aabenbart, at dommen af 27.3.1990 (sag C-113/89, praemis 11 og 12), jf. ovenfor fodnote 12, ogsaa er baseret paa disse overvejelser. Der er her ikke tale om en forskelsbehandling, som er begrundet i henhold til artikel 56 sammenholdt med artikel 66.

(14) Dom af 17.12.1981 (sag 279/80, straffesag mod Webb, Sml. s. 3305, praemis 16); dom af 4.12.1986 (sag 205/84, Kommissionen mod Tyskland (forsikringsfrihed), Sml. s. 3755, praemis 26); jf. ogsaa dommen i Van Wesemael-sagen, som er omtalt ovenfor i fodnote 3.

(15) Jf. ogsaa formuleringen i dommen af 26.11.1975 (sag 39/75, Coenen mod Sociaal Economische Raad, Sml. s. 1547, slutningen af praemis 6): "(vilkaar) ... som vil kunne forhindre eller i oevrigt genere tjenesteyderens virksomhed".

(16) Jf. dom af 4.12.1986 (sag 205/84, praemis 27), jf. ovenfor fodnote 7; dom af 17.12.1981 (sag 279/80, praemis 17), jf. ovenfor fodnote 14; se ogsaa Van Wesemael-dommen, praemis 27, jf. ovenfor fodnote 3.

(17) Sag 205/84, jf. ovenfor fodnote 7.

(18) Min fremhaevelse.

(19) Se dommen Kommissionen mod Tyskland, praemis 30 ff., 34 ff. og 42 ff., jf. ovenfor fodnote 7.

(20) EFT C 263, s. 1.

(21) Af denne grund mener jeg ogsaa, at der ingen forskel er mellem "den dybere forstaaelse" og det af den franske regering anfoerte hensyn "den stoerst mulige udbredelse af kendskabet".

(22) Nemlig den dybere forstaaelse af de naevnte vaerdier.

(23) Se praemis 18 i den ovenfor i fodnote 14 anfoerte dom.

(24) Se praemis 30 og 31 i den ovenfor i fodnote 7 anfoerte dom.