Dom afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 6. juli 2000. - Volkswagen AG mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Bilforhandling - Markedsopdeling - EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) - Forordning (EØF) nr. 123/85 - Oplysninger til pressen - Tavshedspligt - God forvaltningsskik - Bøde - Overtrædelsens grovhed. - Sag T-62/98.



Samling af Afgørelser 2000 side II-02707



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Konkurrence - administrativ procedure - kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse - bevismateriale, som skal indsamles - graden af nødvendig beviskraft

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

2. Konkurrence - aftaler - aftaler mellem virksomheder - påvirkning af samhandelen mellem medlemsstater - kriterier - restriktiv praksis, som omfatter hele en medlemsstats område

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

3. Konkurrence - aftaler - aftaler mellem virksomheder - bevis for overtrædelsens varighed påhviler Kommissionen

4. Konkurrence - aftaler - afgrænsning af markedet - genstand - fastlæggelse af påvirkningen af samhandelen mellem medlemsstater

(EF-traktaten, art. 85 og 86 (nu art. 81 EF og 82 EF))

5. Konkurrence - aftaler - aftaler mellem virksomheder - selektivt salgssystem for biler - opfordring fra fabrikanten til dennes forhandlere som et led i en helhed af forretningsforbindelser

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 (nu art. 81, stk. 1, EF))

6. Konkurrence - aftaler - forbud - gruppefritagelse - forordning nr. 123/85 - rækkevidde

(EF-traktaten, art. 85, stk. 1 og 3 (nu art. 81, stk. 1 og 3, EF); Kommissionens forordning nr. 123/85, art. 3, nr. 10 og 11)

7. Konkurrence - administrativ procedure - behandling af klager - kommissionsbeslutning, der fastslår en overtrædelse - princip om god forvaltningsskik - Kommissionen giver på et for tidligt tidspunkt udtryk for sin tro på, at overtrædelsen foreligger - manglende upartiskhed ved vurderingen af beviselementer - virkninger

8. Konkurrence - administrativ procedure - aktindsigt - anmodning indgivet efter vedtagelsen og meddelelsen af Kommissionens endelige beslutning - afslag - virkning for beslutningens lovlighed - ingen virkning

9. Konkurrence - administrativ procedure - tavshedspligt - oplysninger til pressen om den påtænkte sanktion inden vedtagelsen af beslutningen - tilsidesættelse af tavshedspligten, af princippet om god forvaltningsskik og af princippet om uskyldsformodning - virkning for beslutningens lovlighed - betingelser

(EF-traktaten, art. 214 (nu art. 287 EF))

10. Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - rækkevidde - beslutning truffet i henhold til konkurrencereglerne - henvisning i noterne til beslutningen til dokumenter, som virksomhederne har til rådighed - Kommissionens forpligtelse til at gengive dokumenterne - ingen sådan forpligtelse

(EF-traktaten, art. 190 (nu art. 253 EF))

Sammendrag

1. Ved undersøgelsen af, om Kommissionen har bedømt de faktiske omstændigheder forkert ved at konkludere, at sagsøgeren har overtrådt traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), skal det afgøres, om Kommissionen har indsamlet et tilstrækkeligt præcist og samstemmende bevismateriale til, at den har kunnet danne sig en fast overbevisning om, at den påståede overtrædelse har fundet sted.

( jf. præmis 43 )

2. En aftale eller praksis kan kun påvirke handelen mellem medlemsstater i den forstand, hvor udtrykket er anvendt i traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), såfremt det på grundlag af alle faktiske og retlige omstændigheder kan forudsiges med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed, at de vil kunne øve en direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse på handelen mellem medlemsstater. Med hensyn til dette punkt skal derfor netop undersøges, om de omhandlede foranstaltninger er egnede til at opdele markedet for visse produkter i forholdet mellem medlemsstater og således vanskeliggøre den økonomiske integration, som er fastlagt i traktaten. Dette er klart tilfældet, når disse foranstaltninger binder alle forhandlere af de pågældende bilmærker i en væsentlig del af fællesmarkedet. En sådan konkurrencebegrænsende praksis, der finder sted på hele en medlemsstats område, er efter sin karakter egnet til at fastholde afskærmningen af det nationale marked og således hindre den økonomiske integration, der er bestemt i traktaten.

( jf. præmis 179 )

3. Det krav om retssikkerhed, som skal sikres de erhvervsdrivende, indebærer, at når der anlægges sag om en overtrædelse af konkurrencereglerne, må Kommissionen fremføre beviser, som vedrører faktiske omstændigheder, der ligger tilstrækkelig tæt på hinanden i tid til, at det med rimelighed kan fastslås, at overtrædelsen har varet uafbrudt mellem to præcise datoer.

( jf. præmis 188 )

4. Afgrænsningen af markedet har ikke samme betydning ved anvendelsen af traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) som ved anvendelsen af traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF). Ved anvendelsen af traktatens artikel 86 er den fyldestgørende afgrænsning af det relevante marked en nødvendig og forudgående betingelse for den bedømmelse, som foretages af Kommissionen vedrørende en adfærd, der hævdes at være konkurrencebegrænsende, eftersom det for konstateringen af, om der foreligger et misbrug af en dominerende stilling, er nødvendigt først at fastslå, at der overhovedet foreligger en dominerende stilling på et bestemt marked, hvilket igen forudsætter, at der er foretaget en afgrænsning af dette marked. Ved anvendelsen af traktatens artikel 85 er det derimod i givet fald nødvendigt at definere det pågældende marked for at afgøre, om aftalen, vedtagelsen inden for en sammenslutning af virksomheder eller den pågældende samordnede praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for Fællesskabet.

Følgelig skal Kommissionen foretage en afgrænsning af markedet i en beslutning vedtaget i henhold til traktatens artikel 85, når det uden en sådan afgrænsning ikke er muligt at afgøre, om aftalen, vedtagelsen inden for en sammenslutning af virksomheder eller den pågældende samordnede praksis kan påvirke samhandelen mellem medlemsstater og har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet.

( jf. præmis 230 )

5. En opfordring fra en motorkøretøjsfabrikant til dennes autoriserede forhandlere er ikke en ensidig handling, der falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), men en aftale i denne bestemmelses forstand, såfremt den er et led i en helhed af faste forretningsforbindelser, der er reguleret ved en på forhånd truffet generel aftale.

( jf. præmis 236 )

6. Traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), kan ikke i noget tilfælde erklæres uanvendelig, når parterne i en selektiv forhandleraftale udviser en adfærd, der tager sigte på at begrænse parallelimport. Selve målet for en gruppefritagelsesforordning for forhandleraftaler er nemlig, at den med forordningen indrømmede fritagelse skal være betinget af, at forbrugerne i kraft af muligheden for parallelimport sikres en rimelig andel af de ved eneforhandlingen opnåede fordele.

Selv om forordning nr. 123/85 giver producenterne af motorkøretøjer store muligheder for at beskytte deres salgsnet, tillader den dem ikke at opdele deres markeder. Det er rigtigt, at der ved denne forordning er truffet bestemmelse om fritagelse af aftaler, hvorved en leverandør overdrager til en godkendt forhandler inden for et bestemt område at fremme salg af automobiler og service i forbindelse hermed, og hvorved denne forpligter sig til inden for det pågældende område kun at levere de af kontrakten omfattede varer til forhandleren. Fritagelsen gælder således bl.a. den forpligtelse, leverandøren pålægger den godkendte forhandler til ikke at sælge til andre forhandlere, som ikke er tilsluttet salgsnettet (artikel 3, nr. 10), medmindre de optræder som mellemhandlere, dvs. erhvervsdrivende, der handler på den endelige forbrugers vegne og for hans regning, og som har modtaget en skriftlig fuldmagt dertil (artikel 3, nr. 11). Imidlertid kan Kommissionen i medfør af denne forordnings artikel 10 lade fordelen ved anvendelsen af forordningen bortfalde, dersom den konstaterer, at en aftale, som ifølge forordningen er fritaget, alligevel har virkninger, som er uforenelige med betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, især når fabrikanten eller en virksomhed i salgsnettet til stadighed eller systematisk på en måde, der falder uden for fritagelsen efter denne forordning, gør det vanskeligt for endelige forbrugere eller andre virksomheder i salgsnettet at skaffe sig aftalevarer eller tilsvarende varer inden for fællesmarkedet.

( jf. præmis 241 og 242 )

7. Der kan ikke rejses tvivl om eksistensen af en overtrædelse, der faktisk er bevist ved procedurens afslutning, fordi Kommissionen på et for tidligt tidspunkt under proceduren har givet udtryk for sin tro på, at den pågældende overtrædelse forelå. For så vidt som de faktiske forhold, som Kommissionen har lagt til grund i den anfægtede beslutning, i det væsentlige er tilstrækkeligt bevist, er der ikke grundlag for sagsøgerens påstand om, at Kommissionen har bedømt de beslaglagte dokumenter partisk eller har draget konklusioner på grundlag af ubestyrkede formodninger.

( jf. præmis 270 og 271 )

8. Lovligheden af en beslutning, der fastslår en overtrædelse af konkurrencereglerne, kan under ingen omstændigheder påvirkes af Kommissionens afvisning af at imødekomme en anmodning fra sagsøgeren om at få tilsendt kopier af bevisdokumenter over for Kommissionen, efter at beslutningen er vedtaget og forkyndt.

( jf. præmis 277 )

9. Traktatens artikel 214 (nu artikel 287 EF) forpligter medlemmer af, tjenestemænd og ansatte ved Fællesskabets institutioner til ikke at give oplysninger om forhold, som ifølge deres natur er tjenestehemmeligheder, navnlig oplysninger om virksomheder og om deres forretningsforbindelser eller omkostningsforhold. Uanset at denne bestemmelse særlig tager sigte på oplysninger indsamlet hos virksomhederne, viser adverbiet »navnlig«, at der er tale om et generelt princip, der tillige finder anvendelse på andre fortrolige oplysninger.

I tvistige sager, der kan føre til, at der pålægges en sanktion, er arten og størrelsen af den foreslåede sanktion efter sin art omfattet af tavshedspligten, så længe sanktionen ikke er endeligt godkendt og meddelt.

Denne regel følger navnlig af, at det er nødvendigt at respektere den berørtes rygte og anseelse, så længe der ikke er pålagt den pågældende en sanktion.

Kommissionens pligt til ikke at give pressen oplysninger om den nøjagtige sanktion, der påtænkes, er ikke alene sammenfaldende med tavshedspligten, men også med forpligtelserne i henhold til reglerne om god forvaltningsskik.

Endelig har Kommissionen klart ikke respekteret princippet om uskyldsformodning - der finder anvendelse i sager om virksomheders tilsidesætter af konkurrencereglerne, som vil kunne føre til pålæggelse af bøder eller tvangsbøder - når den, før den formelt har truffet beslutning over for den virksomhed, den anklager, giver pressen oplysning om den afgørelse, der var til behandling i Det Rådgivende Udvalg og i kommissærkollegiet.

En uregelmæssighed af denne art kan føre til annullation af den pågældende beslutning, hvis det bevises, at den nævnte beslutning ville have fået et andet indhold, hvis uregelmæssigheden ikke havde foreligget.

( jf. præmis 279, 281 og 283 )

10. Kommissionen er ikke forpligtet til at gengive de dokumenter, som den henviser til i noterne til den beslutning, hvorved der fastslås en tilsidesættelse af konkurrencereglerne, når sagsøgeren eller dennes datterselskaber har dokumenterne til rådighed.

( jf. præmis 302 )

Parter

I sag T-62/98,

Volkswagen AG, Wolfsburg (Tyskland), ved advokat R. Bechtold, Stuttgart, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe,

sagsøger,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved K. Wiedner, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, bistået af advokat H.J. Freund, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 98/273/EF af 28. januar 1998 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/35.733 - VW) (EFT L 124, s. 60), subsidiært nedsættelse af den bøde, der ved beslutningen blev pålagt sagsøgeren,

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, R.M. Moura Ramos, og dommerne V. Tiili og P. Mengozzi,

justitssekretær: ekspeditionssekretær B. Pastor,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 7. oktober 1999,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Sagens faktiske omstændigheder og de relevante retsregler

1 Sagsøgeren er Volkswagen-koncernens holdingselskab. Koncernens erhvervsmæssige aktiviteter omfatter fremstilling af biler af mærkerne Volkswagen, Audi, Seat og Skoda samt fremstilling af komponenter og reservedele. Koncernens aktiviteter omfatter desuden industrimotorer, finansielle tjenesteydelser og forsikringer. Sagsøgeren ejer 98,99% af aktierne i Audi AG (herefter »Audi«). Audi har hjemsted i Ingolstadt (Tyskland), og denne virksomheds aktiviteter omfatter primært produktion og salg af biler af mærket Audi samt produktion af bildele og motorer.

2 Biler af mærkerne Volkswagen og Audi sælges i Fællesskabet gennem selektive forhandlernet. Indførslen til Italien af disse biler samt af dele og tilbehør hertil sker med eneret gennem det i Verona (Italien) registrerede italienske selskab Autogerma SpA (herefter »Autogerma«), som er et 100% ejet datterselskab af sagsøgeren, og som derfor sammen med sidstnævnte udgør en økonomisk enhed. Salget i Italien sker gennem juridisk og økonomisk uafhængige forhandlere, der imidlertid er kontraktmæssigt forbundet med Autogerma.

3 Forhandlerkontrakterne er på visse betingelser fritaget for anvendelsen af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF), i henhold til Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på kategorier af salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer (EFT 1985 L 15, s. 16), der fra den 1. oktober 1995 blev afløst af Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/95 af 28. juni 1995 (EFT L 145, s. 25). Ifølge artikel 7 i forordning nr. 1475/95 gælder forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, ikke i perioden fra den 1. oktober 1995 til den 30. september 1996 for aftaler, der allerede er trådt i kraft den 1. oktober 1995, og som opfylder betingelserne for fritagelse i forordning nr. 123/85.

4 I artikel 1 i forordning nr. 123/85 bestemmes:

»I medfør af EØF-traktatens artikel 85, stk. 3, og på de i denne forordning nævnte betingelser erklæres bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, uanvendelige på aftaler, hvori kun deltager to virksomheder, og hvorefter den ene aftalepart over for den anden forpligter sig til i en bestemt del af fællesmarkedet og med henblik på videresalg at levere bestemte tre- eller flerhjulede motorkøretøjer til brug på offentlig vej samt reservedele hertil

1) udelukkende til denne, eller

2) udelukkende til denne og til et bestemt antal andre virksomheder i salgsnettet.«

5 I artikel 2 i forordning nr. 123/85 præciseres det, at fritagelsen også gælder, »når den i artikel 1 omhandlede forpligtelse er forbundet med en forpligtelse for leverandøren til ikke at sælge aftalevarer til endelige forbrugere inden for aftaleområdet«.

6 I artikel 3 i forordning nr. 123/85 bestemmes: »Fritagelsen gælder også, når [eneforhandlingsaftalen] er forbundet med en forpligtelse for forhandleren til

[...]

8) uden for aftaleområdet

a) ikke at have filialer eller udleveringslagre til varetagelse af salget af aftalevarer og tilsvarende varer

b) ikke at hverve kunder til aftalevarer og tilsvarende varer

9) ikke at overlade til tredjemand at sælge eller yde service på aftalevarer og tilsvarende varer uden for aftaleområdet

10) kun at levere en videreforhandler

a) aftalevarer og tilsvarende varer, når videreforhandleren er en virksomhed i salgsnettet, eller

[...]

11) kun at sælge de af aftaleprogrammet omfattede motorkøretøjer [...] til endelige forbrugere, der gør brug af en mellemhandler, når denne forinden skriftligt har fået fuldmagt til at købe og eventuelt afhente et bestemt motorkøretøj.«

7 Ordlyden af artikel 1, 2 og 3 i forordning nr. 1475/95 er i alt væsentligt identisk med ordlyden af de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 123/85. I artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1475/95 bestemmes:

»Der indrømmes ikke fritagelse, når:

[...]

3) aftaleparterne [...] indgår aftaler om konkurrencebegrænsende foranstaltninger, der ikke udtrykkeligt er fritaget af denne forordning, eller

[...]

7) fabrikanten, leverandøren, eller en anden virksomhed i salgsnettet direkte eller indirekte gør det vanskeligt for endelige forbrugere, bemyndigede mellemmænd eller forhandlere at købe aftalevarer eller tilsvarende varer hos en virksomhed i salgsnettet efter eget valg inden for fællesmarkedet og at få ydet service på sådanne varer, eller begrænser de endelige forbrugeres mulighed for at videresælge aftalevarer eller tilsvarende varer; under forudsætning af at salget ikke sker i kommercielt øjemed, eller

8) leverandøren uden objektive grunde betaler forhandlerne i forhold til de solgte motorkøretøjers destination eller køberens bopæl [...]«

8 Fra september 1992 og i 1993 faldt den italienske lire kraftigt i forhold til den tyske mark. Sagsøgeren forhøjede imidlertid ikke sine salgspriser i Italien tilsvarende. De prisforskelle, der var et resultat af denne situation, gjorde det økonomisk fordelagtigt at reeksportere biler af mærkerne Volkswagen og Audi fra Italien.

9 I årene 1994 og 1995 modtog Kommissionen breve fra tyske og østrigske forbrugere, der klagede over forhindringer i forbindelse med køb af nye biler af de ovennævnte mærker i Italien med henblik på omgående reeksport til Tyskland og Østrig.

10 Ved skrivelse af 24. februar 1995 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den på baggrund af klager fra tyske forbrugere havde konstateret, at sagsøgeren eller Autogerma havde pålagt de italienske forhandlere af mærkerne Volkswagen og Audi kun at sælge biler til italienske kunder, idet man truede dem med at ophæve deres forhandlerkontrakt. I samme skrivelse pålagde Kommissionen sagsøgeren at bringe denne forhindring for reeksport til afslutning og inden for en frist af tre uger fra modtagelsen af skrivelsen at give Kommissionen meddelelse om de foranstaltninger, der var iværksat med henblik herpå.

11 Ved skrivelse af 30. marts 1995 svarede sagsøgeren, at de vanskeligheder, visse forbrugere havde mødt, havde kunnet skyldes et kommunikationsproblem navnlig i forholdet mellem Autogerma og de italienske forhandlere. Sagsøgeren havde vedlagt skrivelsen en kopi af en rundskrivelse, der den 16. marts 1995 var blevet sendt til de italienske forhandlere for at forhindre enhver mulighed for misforståelser.

12 Ved skrivelse af 2. maj 1995 svarede Kommissionen sagsøgeren, at rundskrivelsen af 16. marts 1995 ikke havde bragt forhindringerne for reeksport til ophør. Den omtalte i denne forbindelse nye klager fra adskillige tyske og østrigske forbrugere.

13 Den 17. oktober 1995 besluttede Kommissionen at foretage kontrolundersøgelser i medfør af artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Kontrolundersøgelserne fandt sted den 23. og 24. oktober 1995 hos sagsøgeren og Audi og i Italien hos Autogerma, Auto Brenner SpA i Bozen/Bolzano, Auto Pedross Herbert & Co. i Schlanders/Silandro, Dorigoni SpA i Trento, Eurocar SpA i Udine, IOB Silvano & C. SRL i Gemona, Adriano Mansutti i Tricesimo, Günther Rabanser i Waidbruck/Pontegardena, Mutschlechner SAS i Bruneck/Brunico og hos Franz Nitz i Sterzing/Vipiteno. Kommissionen søgte gennem undersøgelserne klarlagt, om sagsøgeren og Audi havde indgået aftaler eller indført en samordnet praksis med Autogerma og med deres forhandlere i Italien med henblik på ikke at sælge nye biler til forbrugere med hjemsted i andre medlemsstater.

14 På grundlag af de dokumenter, der blev fundet i forbindelse med kontrolundersøgelserne, antog Kommissionen, at sagsøgeren, Audi og Autogerma sammen med deres italienske forhandlere havde iværksat en politik, der tog sigte på at opdele markedet. Den 25. oktober 1996 forkyndte Kommissionen en meddelelse af klagepunkter med dette indhold for sagsøgeren og Audi.

15 Ved skrivelse af 18. november 1996 anmodede sagsøgeren og Audi om aktindsigt. De gennemgik sagens akter den 5. december 1996.

16 Den 19. december 1996 udsendte Autogerma efter sagsøgerens udtrykkelige anmodning en rundskrivelse til sine italienske forhandlere, hvori det præciseredes, at reeksport til endelige forbrugere (efter omstændighederne gennem mellemmænd) og til forhandlere, der tilhørte forhandlernettet, var lovlige og således ikke ville blive mødt med sanktioner. I rundskrivelsen anførtes det også, at forhandlerrabatten på salgsprisen for bestilte biler, kaldet »margen«, og udbetalingen af forhandlernes bonus var helt uafhængig af spørgsmålet om, hvorvidt bilen var blevet solgt i eller uden for aftaleområdet.

17 Sagsøgeren og Audi tilsendte ved skrivelse af 12. januar 1997 Kommissionen deres bemærkninger til meddelelsen af klagepunkter.

18 De fremførte endvidere deres synspunkter for Kommissionens tjenestegrene under en høring, som fandt sted den 7. april 1997.

19 Den 7. oktober 1997 havde sagsøgerens advokat efter pågældendes egen anmodning yderligere en samtale med direktøren for disse tjenestegrene, en samtale der navnlig drejede sig om, hvorvidt Kommissionen var af den opfattelse, at de konstaterede overtrædelser var ophørt, eller om den antog, at de fortsatte.

20 Den 28. januar 1998 vedtog Kommissionen beslutning 98/273/EF om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/35.733 - VW) (EFT L 124, s. 60, herefter »beslutningen« eller »den anfægtede beslutning«). I beslutningen er alene sagsøgeren anført som adressat. I denne forbindelse har Kommissionen bemærket, at sagsøgeren er ansvarlig for den konstaterede overtrædelse under hensyn til, at Audi og Autogerma var datterselskaber af sagsøgeren, der kendte deres aktiviteter. For så vidt angår de italienske forhandlere har Kommissionen anført, at disse ikke deltog aktivt i hindringen eller besværliggørelsen af reeksporten, men at de som ofre for den restriktive politik, som producenterne og Autogerma førte, måtte tiltræde politikken under pres.

21 Kommissionen har med hensyn til de faktiske omstændigheder, den har gjort gældende, opregnet en række dokumenter, der skal tjene som bevis for, dels at sagsøgeren og Audi gennem målrettede foranstaltninger og med finansielle midler og personaleressourcer forhindrede reeksporten af biler fra Italien til Tyskland eller andre medlemsstater, dels at Autogerma efter ordre fra sagsøgeren og Audi foretog omfattende kontroller hos sine italienske forhandlere for at standse nogle af disses salg af biler til udenlandske købere, ligesom virksomheden gennemførte alvorlige straffeforanstaltninger over for nogle af disse forhandlere.

22 Kommissionen har med hensyn til de af sagsøgeren og Audi trufne foranstaltninger henvist til et »splitmargensystem«, der fandt anvendelse på salget af den nye Volkswagen Polo i Italien. I henhold til dette system fik forhandleren i stedet for en generel rabat på 13% af fakturaprisen for hver bestilt bil alene en rabat på 8%, hvorpå der efterfølgende blev ydet ham en rabat på 5%, men udelukkende i tilfælde af, at bilen blev indregistreret inden for aftaleområdet. Ifølge beslutningen indførte Audi en lignende ordning vedrørende salget af Audi A4 i Italien. Kommissionen har endvidere henvist til sagsøgerens og Audi's reduktion af forhandlernes lagre. Denne foranstaltning, der var ledsaget af en restriktiv leveringspolitik, bevirkede en væsentlig forlængelse af leveringstiderne og førte til, at nogle kunder annullerede deres bestilling. Den gjorde det i øvrigt muligt for Autogerma at afvise leveringsanmodninger fra tyske forhandlere (krydsleverancer inden for Volkswagen's salgsnet). Kommissionen har ligeledes henvist til Audi's og Autogerma's betingelser med hensyn til beregningen af den kvartalsvise bonus på 3%, som blev ydet forhandlerne på grundlag af det antal biler, de solgte.

23 Blandt de sanktioner, Autogerma indførte over for forhandlerne, har Kommissionen nævnt opsigelsen af en række forhandleraftaler og afskaffelsen af kvartalsbonussen på 3% for så vidt angår salg uden for aftaleområdet.

24 Det understreges i beslutningen, at de af sagsøgeren, Audi og Autogerma trufne foranstaltninger til begrænsning af de italienske forhandleres salg af biler vedrørte leverancer såvel til forhandlere, der ikke tilhørte forhandlernettet (herefter »uautoriserede forhandlere«), som til endelige forbrugere og til forhandlere af mærkerne Volkswagen og Audi, der befandt sig eller havde hjemsted i andre medlemsstater end Italien.

25 Kommissionen har endvidere henvist til dokumenter, der skal vise, at de ovennævnte foranstaltninger faktisk har begrænset handelen mellem på den ene side Italien og på den anden side Tyskland og Østrig, derved at talrige bestillinger fra kunder bosiddende i de to sidstnævnte lande er blevet afvist af de italienske forhandlere.

26 Kommissionen konkluderer, at disse foranstaltninger, der alle indgår i det aftaleforhold, som producenten via Autogerma har med forhandlerne i det selektive forhandlernet, hidrører fra en aftale eller en samordnet praksis og udgør en overtrædelse af traktatens artikel 85, stk. 1, idet de er udtryk for iværksættelsen af en politik til opdeling af markedet. Kommissionen har præciseret, at foranstaltningerne ikke er omfattet af forordningerne nr. 123/85 og nr. 1475/95, idet ingen bestemmelse i disse forordninger åbner mulighed for at fritage en aftale, der har til formål at forhindre endelig forbrugeres paralleleksport gennem befuldmægtigede eller gennem andre forhandlere i forhandlernettet. Kommissionen har ligeledes præciseret, at muligheden for individuel fritagelse er udelukket i det foreliggende tilfælde, idet sagsøgeren, Audi og Autogerma ikke har anmeldt nogen del af deres aftale med forhandlerne, og at hindringerne for reeksporten under alle omstændigheder udgør en tilsidesættelse af det hensyn til forbrugerbeskyttelse, der fremgår af traktatens artikel 85, stk. 3.

27 Som svar på, at sagsøgeren og Audi i deres bemærkninger til meddelelsen af klagepunkter havde understreget, at visse af de dokumenter, Kommissionen støtter afgørelsen på, alene er interne rapporter inden for Volkswagen-koncernen, har Kommissionen anført, at intern uenighed inden for koncernen er uden betydning, idet uenigheden ikke ændrer det forhold, at sagsøgeren og sagsøgerens datterselskaber Audi og Autogerma indgik en aftale med deres forhandlere, der var uforenelig med Fællesskabets konkurrenceregler. Over for den argumentation, der ligeledes blev anført i bemærkningerne til meddelelsen af klagepunkter, og hvorefter langt den største del af reeksporten fra Italien til Tyskland og Østrig udgjordes af ulovlige leverancer til uautoriserede forhandlere, mens på den anden side salget til private (i givet fald gennem mellemmænd) eller til andre Volkswagen- og Audiforhandlere var ubetydeligt, anførte Kommissionen, at selv om kun en mindre del at de salg, som blev forhindret, vedrørte endelige forbrugere, deres mellemmænd eller andre forhandlere af de nævnte mærker, blev handelen mellem medlemsstaterne påvirket mærkbart, hvorfor der forelå en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler.

28 I beslutningens artikel 1 konstaterer Kommissionen, at sagsøgeren i forening med sine datterselskaber Audi og Autogerma har »overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, da virksomheden har indgået aftaler med de italienske forhandlere i salgsnettet med henblik på at forbyde eller begrænse salg til endelige forbrugere fra andre medlemsstater, uanset om de foretager købet selv eller gennem en af dem bemyndiget mellemmand, og til forhandlere i salgsnettet i andre medlemsstater«. I beslutningens artikel 2 pålægger den sagsøgeren at bringe overtrædelserne til ophør og pålægger med henblik herpå sagsøgeren at træffe de i beslutningen opregnede foranstaltninger.

29 Ved beslutningens artikel 3 pålægger Kommissionen sagsøgeren en bøde på 102 000 000 ECU under henvisning til den konstaterede overtrædelses grovhed. I denne forbindelse har Kommissionen antaget, at hindring af slutbrugeres paralleleksport af biler og af krydsleverancer inden for forhandlernettet er i strid med et af Det Europæiske Fællesskabs grundlæggende principper, nemlig ønsket om at skabe et fællesmarked, hvorfor den konstaterede overtrædelse må anses for særlig grov. Hertil kommer, at de regler, der gælder i så henseende, har været fastsat i mange år, og at Volkswagen-koncernen har den største markedsandel blandt motorkøretøjsfabrikanterne i Fællesskabet. Kommissionen har også citeret en række dokumenter som bevis for, at sagsøgeren var sig fuldt ud bevidst, at adfærden udgjorde en overtrædelse af traktatens artikel 85. Kommissionen har endvidere understreget, at overtrædelsen varede i mere end ti år. Endelig har Kommissionen som skærpende omstændigheder lagt vægt på, dels at sagsøgeren ikke ophørte med de påtalte foranstaltninger, selv om Kommissionen i 1995 sendte sagsøgeren to skrivelser, hvori den gjorde opmærksom på, at en hindring eller besværliggørelse af paralleleksport fra Italien ville være ensbetydende med en overtrædelse af konkurrencereglerne, dels at sagsøgeren udnyttede den økonomiske afhængighed, der eksisterer mellem en større motorkøretøjsproducent og dens forhandlere, hvilket førte til, i visse tilfælde ret betydelige, omsætningstab for forhandlerne. I denne forbindelse beskrives det i beslutningen, at sagsøgeren, Audi og Autogerma truede mere end 50 forhandlere med opsigelse af deres forhandlerkontrakt, såfremt de fortsatte med at sælge køretøjer til udenlandske kunder, og at forhandlerkontrakterne faktisk blev opsagt i 12 tilfælde, hvorved de berørte virksomheders eksistens blev truet.

30 Beslutningen blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 5. februar 1998, som sagsøgeren modtog den følgende dag.

31 Ved skrivelse af 2. marts 1998 underrettede sagsøgeren Kommissionen om de foranstaltninger, der var truffet til gennemførelse af beslutningens artikel 2, og spurgte Kommissionen, om de svarede til det, der var bestemt i nævnte artikel. Ved skrivelse af 27. marts 1998 svarede Kommissionen, at foranstaltningerne i det væsentlige var i overensstemmelse med det, der var pålagt ved beslutningen.

Retsforhandlinger og parternes påstande

32 Sagsøgeren har anlagt nærværende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. april 1998.

33 Skriftvekslingen afsluttedes den 11. januar 1999.

34 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og at træffe bestemmelse om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, idet den har anmodet parterne om at besvare skriftlige spørgsmål og at fremlægge nærmere bestemte dokumenter. Parterne har efterkommet anmodningerne.

35 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret Rettens mundtlige spørgsmål i offentligt retsmøde den 7. oktober 1999.

36 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

- Beslutningen annulleres.

- Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

37 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Frifindelse.

- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Realiteten

38 Sagsøgeren har i det væsentlige gjort fem anbringender gældende. Det første og andet angår henholdsvis faktuelle og retlige fejl i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85. De tre sidste angår tilsidesættelse af principperne om god forvaltningsskik, begrundelsespligten og retten til at blive hørt.

39 Herudover har sagsøgeren til støtte for påstanden om nedsættelse af den bøde, der blev pålagt ved beslutningen, i anden række gjort gældende, at bøden er for høj.

A - Første anbringende vedrørende faktuelle fejl i forbindelse med anvendelsen af traktatens artikel 85

Hindringer for reeksporten

Indledende bemærkninger

40 Sagsøgeren har i forbindelse med det første anbringende gjort gældende, at virksomheden har overholdt reglerne om selektiv forhandling i forordningerne nr. 123/85 og nr. 1475/95. Sagsøgeren har på ethvert tidspunkt anerkendt, at virksomhedens italienske forhandleres salg til udenlandske endelige forbrugere og til andre forhandlere i virksomhedens salgsnet var lovlige. Efter sagsøgerens opfattelse havde samtlige de foranstaltninger, som Kommissionen i den anfægtede beslutning har anset for at være uforenelige med Fællesskabets konkurrenceregler, i virkeligheden som eneste formål at forhindre ulovlige salg, dvs. salg til uautoriserede forhandlere. Sagsøgerens argumentation bygger på en forsikring om, at »alle implicerede vidste, at de italienske forhandleres salg til udenlandske endelige forbrugere og til andre forhandlere i salgsnettet var lovlige og ikke måtte hindres«, og går følgelig ud på at vise, at de hævdede hindringer ikke fandtes (stævningens punkt 13 og 78). Sagsøgeren har nærmere anført, at alle koncernens forhandlere i hele den periode, Kommissionen har lagt til grund, havde ret til at sælge nye biler til endelige forbrugere, såvel i som uden for aftaleområdet, og til at gennemføre krydsleverancer til andre Volkswagen- og Audiforhandlere (stævningens punkt 56).

41 Sagsøgeren har ikke bestridt, at hvis virksomheden havde forhindret reeksport fra Italien på den af Kommissionen anførte måde, ville en sådan adfærd have været uforenelig med forhandlerkontrakterne og med fællesskabsreglerne. Sagsøgeren ville have udsat sig for forfølgning fra Kommissionens side og ville være ifaldet kontraktansvar over for forhandlerne i virksomhedens salgsnet for manglende overholdelse af forordningerne nr. 123/85 og nr. 1475/95 (replikkens punkt 4).

42 Sagsøgte har ikke bestridt, at forbuddet mod reeksport gennem uautoriserede forhandlere og de foranstaltninger, der træffes med henblik herpå, er forenelige med Fællesskabets konkurrenceregler. Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at de af sagsøgeren, Audi og Autogerma trufne foranstaltninger i realiteten blev anvendt på al reeksport af biler fra Italien.

43 Det skal herefter undersøges, om Kommissionen har bedømt de faktiske omstændigheder forkert ved i beslutningens artikel 1 at konkludere, at sagsøgeren i forening med sine datterselskaber Audi og Autogerma har »overtrådt EF-traktatens artikel 85, stk. 1, da virksomheden har indgået aftaler med de italienske forhandlere i salgsnettet med henblik på at forbyde eller begrænse salg til endelige forbrugere fra andre medlemsstater, uanset om de foretager købet selv eller gennem en af dem bemyndiget mellemmand, og til forhandlere i salgsnettet i andre medlemsstater«. Det skal i denne forbindelse afgøres, om Kommissionen har indsamlet et tilstrækkeligt præcist og samstemmende bevismateriale til, at den kunne danne sig en fast overbevisning om, at de påståede overtrædelser har fundet sted (Rettens dom af 21.1.1999, forenede sager T-185/96, T-189/96 og T-190/96, Riviera auto service m.fl. mod Kommissionen, Sml. II s. 93, præmis 47).

Hindringer som følge af bonussystemet

- Parternes argumenter

44 For så vidt angår de konkrete foranstaltninger, Autogerma hævdes at have truffet i forhold til forhandlere, der havde solgt uden for deres aftaleområde, har sagsøgeren for det første rejst indsigelse over for Kommissionens konstateringer angående beregningsmåden for kvartalsbonussen på 3%. Sagsøgeren har oplyst, at Autogerma's praksis var at indrømme forhandlerne en bonus, beskrevet i »convenzione B« (aftale optaget som bilag til forhandlerkontrakten), der varierer over årene, for så vidt angår beløb og betingelser herfor, og som har til formål at præmiere forhandlerne for deres resultater i forbindelse med opfyldelsen af deres kontraktlige forpligtelser. Blandt disse forpligtelser er den, der består i i størst muligt omfang af fremme salget af nye biler i aftaleområdet og at tilbyde kvalitetsservice efter salg til kunderne i dette område, vigtig, hvorfor ydelsen af bonus logisk set er en funktion af god opfyldelse af denne forpligtelse. Fra den 1. januar 1988 til den 31. december 1990 blev denne bonus på 3% givet med 2%, henholdsvis 0,5% for opfyldelsen af salgsmålene inden for en periode af henholdsvis fire måneder og et år, og med 0,5% for overholdelsen af andre standarder. Denne fordeling blev senere ændret (fra den 1.1.1991 til den 30.4.1994: 1,5% for salgsmålene inden for fire måneder og 1,5% for det årlige mål; fra den 1.5.1994 til den 31.12.1994: 1,4% for salgsmålet for fire måneder, 1% for det årlige mål og 0,6% for kundetilfredshed). I convenzione B var det udtrykkeligt bestemt, at der skulle tages hensyn til alle salg ved beregningen af bonussen, idet dog salg uden for aftaleområdet kun skulle indregnes med indtil 15% af forhandlerens samlede salg (i det følgende kaldet 15-procentsreglen). I praksis blev 15-procentsreglen, som var i kraft til den 30. september 1996, dog ikke anvendt. Fra den 1. oktober 1996 er der blevet givet bonus for alle salg af nye biler. Oprindelig blev mængden af solgte biler beregnet på grundlag af leverancer. Fra den 1. januar 1995 til den 30. september 1996 afhang bonussen for opnåelsen af salgsmålet inden for fire måneder af indregistreringerne.

45 Sagsøgeren har videre anført, at de dokumenter, Kommissionen har anført som bevis for, at der gennem denne bonus blev gennemført sanktioner, enten intet har at gøre med dette spørgsmål eller savner beviskraft. Kun de forhandlere, som gennem leverancer til uautoriserede forhandlere har tilsidesat deres forhandlerkontrakt, er blevet pålagt sanktioner. Af ordlyden og af sammenhængen af samtlige de dokumenter, Kommissionen har anført, fremgår entydigt, at der kun sigtedes til salg til uautoriserede forhandlere. Endvidere er der ikke noget holdepunkt for den konklusion, Kommissionen har draget, hvorefter det omtvistede bonussystem har foranlediget mange forhandlere til generelt at undlade salg uden for deres eget aftaleområde. Modsat det af Kommissionen hævdede har heller ikke »Unione Concessionari Audi Volkswagen« (det rådgivende udvalg for forhandlere af Volkswagen og Audi i Italien, herefter »UCAV«) nogensinde givet udtryk for uenighed vedrørende systemet. I øvrigt har Kommissionen i lang tid været klar over systemets indhold, idet den i 1988 modtog en kopi af convenzione B. Kommissionen har ikke givet udtryk for nogen indvendinger mod systemet, idet det i sin helhed og navnlig for så vidt angår 15-procentsreglen var foreneligt med forordning nr. 123/85.

46 Sagsøgte har indledningsvis med hensyn til bilmodellen Audi A4 anført, at en forhandlers tab i tilfælde af overskridelse af det loft, der var fastsat gennem 15-procentsreglen ved salg og efterfølgende indregistrering af bilen uden for aftaleområdet, udgjorde 8% af bilens fakturapris, svarende til tabet af bonussen på 3% og af splitmargenen på 5%.

47 Sagsøgte har dernæst anført, at der ikke i nogen af de dokumenter, der er anført i beslutningen, med hensyn til betaling af bonus skelnes mellem, om salgene uden for aftaleområdet sker til uautoriserede forhandlere eller til endelige forbrugere eller andre forhandlere. Sagsøgte har henvist til et dokument, hvori det siges, at bonussen er »udelukket for samtlige salg uden for aftaleområdet«. Sagsøgte har yderligere henvist til dokumenter, der skal vise, at bonussystemet udgjorde et pressionsmiddel, der havde til formål at afholde forhandlerne fra at sælge til udlændinge, og at de italienske forhandlere følte deres handlefrihed begrænset heraf. Sagsøgte har endelig anført, at det nævnte system, der havde været anvendt siden 1988, blev forstærket fra efteråret 1993, idet betaling af bonussen på 3% blev gjort afhængig af, at bilerne blev indregistreret inden for forhandlerens aftaleområde.

- Rettens bemærkninger

48 Det bemærkes for det første, at sagsøgeren ikke har bestridt, at beregningen af den bonus, Autogerma ydede de italienske forhandlere som godtgørelse for deres rette opfyldelse af deres kontraktmæssige forpligtelser, var omfattet af 15-procentsreglen i convenzione B i tidsrummet fra den 1. januar 1988 til den 30. september 1996. I henhold til denne regel blev der taget hensyn til alle salg såvel i som uden for aftaleområdet ved beregningen af bonussen, men sidstnævnte alene op til 15% af det samlede salg (jf. ovenfor, præmis 44).

49 Denne regel var egnet til at tilskynde de italienske forhandlere til at sælge mindst 85% af de biler, der var til rådighed, i deres aftaleområde. Reglen begrænsede de endelige forbrugeres og andre medlemsstaters forhandleres muligheder for at erhverve biler i Italien, og dette særligt i perioder, hvor sådanne køb var af stor interesse for dem, og hvor der var et begrænset antal biler til rådighed til salg i denne stat (jf. herom nedenfor, præmis 79 ff.). Det følger heraf, at Kommissionen med rette kunne konkludere, bl.a. i beslutningens punkt 181, at 15-procentsreglen ikke var omfattet af den fritagelse, der er fastsat i forordning nr. 123/85. Selv om nemlig forordning nr. 123/85 giver fabrikanterne store muligheder for at beskytte deres salgsnet, tillader den dem ikke træffe foranstaltninger, der bidrager til at opdele markederne (Domstolens dom af 24.10.1995, sag C-70/93, Bayerische Motorenwerke, Sml. I, s. 3439, præmis 37).

50 I øvrigt savner sagsøgerens argumentation om, at 15-procentsreglen ikke blev anvendt i praksis og således ikke har været anvendt som middel til at begrænse reeksporten fra Italien, troværdighed, når henses til adskillige dokumenter i sagen.

51 Således udtrykker bestyrelsesformanden for Autogerma, Schlesinger, sig på denne måde i et internt notat af 28. juni 1994 (beslutningens note 97), der bærer overskriften »Mængderabat for salg uden for aftaleområdet (inkl. paralleleksport) betales ikke/tilbageholdes«:

»I forlængelse af min mundtlige meddelelse skal jeg hermed bekræfte, at jeg i hvert enkelt tilfælde skal godkende [...] betalingen af blokeret eller tilbageholdt ekstrarabat for salg uden for aftaleområdet/paralleleksport [...]

Jeg gentager på ny, at vore salgsnet skal sælge vore biler i Italien (frem for alt for at kunne overleve) og ikke må udøve salgsaktiviteter uden for aftaleområdet.

Som bekendt har Autogerma længe bedt modervirksomhederne om særvilkår for leverancer, priser, særligt udstyr osv., og vi kan ikke sige tak ved at videresælge vore biler til udlandet.«

52 I et notat af 4. juli 1994 (beslutningens note 97) anfører Schlesinger:

»I denne forbindelse skal jeg endnu engang gentage, at [...] vore forhandlere helt skal ophøre med salg uden for aftaleområdet (med undtagelse af de 15%, som følger af forhandleraftalen, men som skal være indregistrerede); der vil ikke blive betalt bonus for [salg] uden for aftaleområdet, og fremover vil den nævnte bonus samt eventuelle andre rabatter/kampagnepriser af enhver art blive betalt på grundlag af indregistrerede biler (og ikke længere leverede biler).«

53 Endvidere gengives følgende diskussion i referatet af mødet den 27. juli 1994 mellem UCAV og Autogerma (beslutningens note 67):

»Scarabel:

Fremhævede, at nogle forhandlere havde fået blokeret særrabatter for salg uden for aftaleområdet; de kunne dog juridisk set kræve beløbet udbetalt - i hvert fald i teorien. Han fremhævede desuden, at den kvote på 15%, der tolereres ved salg uden for aftaleområdet, burde drøftes på ny.

Dr. Schlesinger:

[...] Særrabatten var ganske enkelt en supplerende rabat - noget, der gik ud over det sædvanlige. Tidligere blev den håndteret med stor velvillighed, og når der i dag var ca. 20 forhandlere ud af i alt 234, der ikke havde fået denne særrabat, skyldtes det ganske enkelt, at grossister eller eksportører ikke måtte belønnes. Tidligere lukkede vi mere end et øje, men i dag tenderer vi til at nægte særrabatten ved salg uden for aftaleområdet, idet den ydes på indregistreringer og ikke på leverancer.

[...]

Dr. Schlesinger:

Opfordrede UCAV til at motivere basis til en god start med den nye Polo (begrænset rabat, ingen eksport).«

54 En rapport fra Audi vedrørende en kontakt med Autogerma den 12. oktober 1994 (beslutningens note 101) bekræfter:

»Salg uden for aftaleområdet er tilladt indtil højst 15% (filialer mv.); ud over dette antal ydes bonussen på 3% ikke.«

55 Autogerma's rundskrivelse af 20. oktober 1994 til forhandlerne vedrørende faktureringen af den nye Volkswagen Polo (beslutningens note 85) lader ligeledes forstå, at 15-procentsreglen blev anvendt, idet det hedder:

»Det skal afklares, om det er i vor alles interesse at op- eller nedjustere den nuværende margen på 15% for salg uden for aftaleområdet.«

56 Endvidere udtales det i et internt notat af 22. november 1994 (beslutningens note 91), at »kvartalspræmien betales på grundlag af de indregistreringer, der har fundet sted inden for aftaleområdet, ikke i forhold til salget i almindelighed«. Ifølge en rundskrivelse af 8. december 1994 fra Audi hang denne foranstaltning sammen med det påtænkte splitmargensystem, og havde til formål at opnå, »at en margen eller en bonus kun udbetales, når det er bevist, at forhandleren har handlet inden for sit kompetenceområde« (beslutningens note 92).

57 Endelig bekræftes det i et internt notat af 24. marts 1995 fra sagsøgeren (beslutningens note 91):

»Forhandleren har ret til at sælge indtil 15% uden for sit aftaleområde. Bonussen betales, når målet er nået 80-85%. Bonus betales for tiden fortsat i forhold til leverancer, men vil senere blive betalt på grundlag af indregistreringer.«

58 Disse dokumenter viser, at 15-procentsreglen blev anvendt med det udtrykkelige formål at afholde de italienske forhandlere fra salg til udlandet. Det fremgår i øvrigt af Schlesinger's ovennævnte udtalelser af 4. juli 1994 og Scarabel's udtalelser af 27. juli 1994 samt af ovennævnte cirkulæreskrivelse af 20. oktober 1994, af Audi's rapport vedrørende kontakten med Autogerma den 12. oktober 1994 og af notatet af 24. marts 1995, at 15-procentsreglen ikke alene blev anvendt som kriterium for ikke at betale bonus for salg uden for aftaleområdet ud over loftet på 15% af de samlede salg, men også blev fortolket som et forbud mod sådanne salg.

59 Det følger heraf, at Retten må forkaste argumentationen om, at Kommissionen fejlagtigt har konkluderet, at sagsøgeren sammen med sine datterselskaber Audi og Autogerma har søgt at lægge hindringer i vejen for reeksport fra Italien ved hjælp at bonussystemet i convenzione B.

60 Argumentationen om, at Kommissionen ikke kunne pålægge sagsøgeren sanktioner for at have anvendt 15-procentsreglen anført i convenzione B, idet der blev givet meddelelse om denne aftale i 1988, vil blive undersøgt i forbindelse med behandlingen af det subsidiære anbringende om nedsættelse af bøden.

Indførelsen af et splitmargensystem

- Parternes argumenter

61 Sagsøgeren har anført, at idéen om et splitmargensystem ganske vist blev diskuteret i 1994 navnlig for så vidt angår de ny modeller Volkswagen Polo og Audi A4 og var inspireret af ønsket om, at enhver forhandler skulle koncentrere sine aktiviteter på sit eget aftaleområde, men et sådant system blev modsat det af Kommissionen hævdede aldrig indført. Indførelsen heraf forudsatte et tillæg til forhandleraftalen. Nøgledokumentet vedrørende margenen, nemlig tillægget til kontrakten med de italienske forhandlere, det såkaldte »allegato A«, beviser på ingen måde indførelsen af en splitmargen. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til flere rundskrivelser fra Autogerma til forhandlerne. I rundskrivelsen af 20. oktober 1994 har Autogerma alene præciseret status for diskussionerne med UCAV. I rundskrivelserne af 2. november 1994 og 9. maj 1995 meddelte Autogerma, at der i forbindelse med faktureringen af den nye Volkswagen Polo ikke ville blive tale om nogen splitmargen, og at en generel rabat på 13% således ville blive anvendt. Sagsøgeren har endvidere nævnt et dokument med et lignende indhold vedrørende Audi A4 og har fremlagt en tilsvarende erklæring fra formanden for UCAV. Den eneste person, Kommissionen har nævnt, ifølge hvem et splitmargensystem faktisk skal være blevet anvendt, er Mutschlechner, der var underforhandler for forhandleren Beikircher. I denne forbindelse har sagsøgeren bemærket, at det ikke er udelukket, at nogle forhandlere har anvendt et sådant system over for underforhandlere, men dette er ikke på nogen måde producenternes eller Autogerma's ansvar. Sagsøgeren har i øvrigt ikke bestridt, at et splitmargensystem som det, der var på tale på tidspunktet for de omtvistede begivenheder, ville have været uforeneligt med fællesskabsretten.

62 Sagsøgte har under henvisning til de dokumenter, der er citeret i beslutningen, anført, at et splitmargensystem blev indført i oktober/november 1994. Sagsøgte er af den opfattelse, at det forhold, at UCAV afviste et tidligere forsøg fra Autogerma's side på at indføre et sådant system i maj 1994, ikke viser noget om, hvorvidt Autogerma ikke alligevel indførte systemet i efteråret 1994. Autogerma's rundskrivelse af 2. november 1994 viser heroverfor, at et midlertidigt splitmargensystem blev indført indtil den 30. april 1995 for så vidt angår den nye Volkswagen Polo. Dette system blev faktisk anvendt. Med hensyn til Audi A4 gælder tilsvarende, at ifølge et internt dokument hos Audi af 25. november 1994 accepterede UCAV det foreslåede splitmargensystem den 18. oktober 1994, hvorefter dette blev anvendt. Det forhold at UCAV flere måneder senere, i februar 1995, ikke længere ville acceptere et sådant system, berørte ikke anvendelsen af dette. I øvrigt har sagsøgte bestridt, at en ændring af forhandleraftalen var nødvendig for at indføre systemet.

63 I replikken har sagsøgeren bemærket, at Kommissionen i svarskriftet dels anerkender, at splitmargensystemet ikke blev indført ved rundskrivelsen af 20. oktober 1994, dels hævder, at det blev det ved rundskrivelsen af 2. november 1994. Sagsøgeren har i øvrigt fremhævet, at Kommissionen modsat det, der var tilfældet i beslutningen, for Retten har hævdet den antagelse, at systemet kun blev anvendt midlertidigt, dvs. indtil den 30. april 1995. Der blev imidlertid ikke indført noget splitmargensystem. Sagsøgeren har som bilag til replikken fremlagt en rapport af 30. oktober 1998 fra revisionsfirmaet Coopers & Lybrand, hvori det hedder: »Vor revision af alle relevante oplysninger for perioden fra den 1. juli 1994 til den 31. december 1995 har vist, at Autogerma i intet tilfælde har foretaget en nedsættelse af margenen - hverken for VW Polo eller for Audi A4. Forhandlerne har i alle tilfælde modtaget hele den margen, der tilkom dem, dvs. 13% (VW Polo) eller 15% (Audi A4).«

64 Sagsøgte har bestridt, at der er nogen modsigelse mellem beslutningen og svarskriftet, for så vidt angår splitmargensystemet. Beslutningen og svarskriftet henviser begge til rundskrivelsen af 2. november 1994 om indførelse af systemet, og det siges, at det i første omgang kun skulle gælde til den 30. april 1995. I øvrigt afsvækker rapporten udarbejdet af Coopers & Lybrand ikke beviskraften af de rundskrivelser, Autogerma sendte til forhandlerne den 20. oktober og den 2. november 1994.

- Rettens bemærkninger

65 Kommissionens antagelse om, at et splitmargensystem blev indført i oktober eller november 1994 for så vidt angår de nye Audi A4 og Volkswagen Polo (jf. ovenfor, præmis 62), har ikke tilstrækkelig støtte i sagens dokumenter.

66 Således anførte Autogerma i et notat af 10. november 1994 (beslutningens note 87), at der fortsat var nogle punkter, der skulle afklares med forhandlerne, før det nye system faktisk kunne indføres. Autogerma skriver nemlig:

»De to parter, Autogerma og forhandlerne, skal i denne forbindelse først aftale en prøveperiode til den 30.4.1995 for det nye margensystem.«

67 Ligeledes udtaler Audi i en rapport af 10. februar 1995 vedrørende en kontakt med Autogerma (beslutningens note 42):

»Autogerma opregner de foranstaltninger, der er truffet indtil nu: splitmargen for A4: er imidlertid endnu ikke godkendt af det italienske forhandlerråd; rent faktisk endnu ikke virksom, sandsynligvis i løbet af de næste måneder [...]«

68 For så vidt angår Volkswagen Polo antydes det i visse dokumenter, at sagsøgeren og Autogerma har foreslået et splitmargensystem. I de interne notater af 22. november 1994 og af 6. februar 1995 (beslutningens note 91; beslutningens note 49) nævnes »opsplitning af forhandlernes margen for Polo«, og, anderledes formuleret, »opsplittet margen for Polo A03« som en foranstaltning truffet af Autogerma. Herudover anføres det i et internt notat af 24. marts 1995 fra sagsøgeren (beslutningens note 91), at »opsplitningen af margenen for Polo (8 + 5) er gjort til genstand for en kritisk drøftelse«. Endelig udtalte en italiensk underforhandler, Mutschlechner, under Kommissionens kontrolbesøg, at »fra november 1994 med starten på salget af den nye Polo var der en aftale mellem Autogerma og dennes forhandlere (den såkaldte UCAV-aftale), hvorefter margenen på 9% [der tilkom underforhandlerne] ikke betaltes i sin helhed på tidspunktet for salget af bilen, men en del (4%) tilbageholdtes og udbetaltes kun på betingelse af forelæggelse af bevis for, at bilen faktisk var blevet indregistreret på stedet« (beslutningens note 86).

69 Imidlertid er der bortset fra Mutschlechner's udtalelse, der vedrører underforhandlernes særlige situation, ikke beviser, der gør det muligt at fastslå med tilstrækkelig klarhed, at indførelse af splitmargenen for den nye Volkswagen Polo var aftalt mellem alle de berørte parter, herunder UCAV. I et notat af 24. oktober 1994 fra Autogerma (beslutningens note 79) omtales, at dette organs indstilling var positiv, men det siges ligeledes, at UCAV's endelige tiltræden endnu ikke forelå:

»Resultatet af vort møde med UCAV er, at vi med hensyn til den nye Polo opsplitter margenen således:

- en øjeblikkelig rabat (på bilens faktura)

- en senere rabat, når bilen indregistreres i forhandlerens aftaleområde.

For demo-Poloer beregnes rabatten straks. For almindelig fakturering har vi planer om at indføre det nye system: otte plus fem procent henholdsvis ti plus tre procent inden for de nærmeste dage efter den endelige rådslagning med UCAV.«

70 Endvidere fremgår det af sagen, at det påtænkte splitmargensystem var genstand for kritik inden for Volkswagen-koncernen. I et internt notat af 23. februar 1995 (beslutningens note 80) skriver Bothe, der var ansat hos sagsøgeren, således:

»Gennem BMW har jeg modtaget oplysning om, at Autogerma har til hensigt at indføre en splitmargen. For det salg, der ikke opfølges at indregistrering inden for forhandlerens forretningsområde, vil denne kun modtage to tredjedele af den sædvanlige margen.

Denne regel, som Bertino allerede underrettede mig om den 10. februar, bekymrer mig. Den er i modstrid med artikel 6, [stk. 1, nr. 8)] i det nye forslag til [fællesskabsforordning] [...] og har som følge, at fritagelsen bortfalder.

Men allerede nu er det muligt, at Kommissionen vil anse en splitmargen for ikke at være dækket af den nuværende [fællesskabsforordning] under hensyn til, at en sådan margen har til formål afskære den grænseoverskridende handel, som Kommissionen netop ønsker at fremme.

Jeg sagde til Bertino, at gennemførelsen af den foreslåede løsning er en vanskelig balancegang, der kun kan forsvares, så længe den kun er kendt inden for koncernen. Oplysningerne fra BMW viser imidlertid, at emnet allerede diskuteres eksternt. Hertil kommer, at Breitgoff, den velkendte parallelimportør i Nordtyskland, i går i et interview i Bayerische Rundfunk skal have sagt: VW er lukket i Italien. Da Breitgoff allerede gentagne gange har klaget over os til Kommissionen, er det efter mit skøn alene et spørgsmål om tid, før denne foranstaltning, der meget let kan give en bøde, vil blive angrebet af Kommissionen.

Vi bør derfor i løbet af meget kort tid med Autogerma aftale en terminologi og en sagsbehandling, der kan forsvares også over for Kommissionen.«

71 Det kan udledes af dette dokument, at Autogerma hen imod slutningen af februar 1995 endnu ikke havde iværksat et splitmargensystem (»Autogerma har til hensigt at indføre en splitmargen«), og at sagsøgeren selv tøvede med at anbefale et sådant system.

72 Det må herefter konkluderes, at sagens dokumenter for så vidt angår de nye Audi A4 og Volkswagen Polo ikke er samstemmende med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt producenterne, Autogerma og forhandlerne faktisk indgik aftale om et splitmargensystem. Kommissionen har herefter ikke på tilstrækkelig præcis og samstemmende måde bevist, at et sådant system blev indført i form af aftale eller samordnet praksis. Den anfægtede beslutning indeholder følgelig en urigtig vurdering på dette punkt.

Hindring som følge af foranstaltninger vedrørende levering

- Parternes argumenter

73 Ifølge sagsøgeren er det med urette, at Kommissionen har antaget, at Autogerma's leverancer til forhandlerne blev forsinket og begrænset på grund af den forøgede reeksport, og at de foranstaltninger, der blev truffet med hensyn til leverancer, som følge heraf udgjorde en hindring for reeksporten.

74 I så henseende har sagsøgeren for det første gjort gældende, at Autogerma i en periode på grund af produktionsvanskeligheder med efterspurgte modeller såsom den nye Volkswagen Polo og Audi A4 kun kunne forsyne de italienske forhandlere forholdsmæssigt med henblik på at sikre en ligelig fordeling af disse modeller. Begrænsningerne i leverancerne var i øvrigt juridisk uangribelige. Sagsøgeren har præciseret, at de foranstaltninger, som Autogerma foreslog sagsøgeren ved skrivelse af 26. september 1994 (der navnlig bestod i at kontrollere fordelingen af den nye Volkswagen Polo), aldrig blev sat i værk. Denne bilmodel var endnu ikke på markedet, da brevet blev skrevet.

75 Sagsøgeren har endvidere fremlagt en talanalyse, der skal vise, at Kommissionens opfattelse om, at forsyningen af det italienske marked blev begrænset, savner ethvert grundlag. Sagsøgeren har henvist til en række tal med henblik på at bevise, at Autogerma og forhandlerne hen imod slutningen af året 1992 havde samlet for store lagre af biler af mærkerne Volkswagen og Audi på grund af en kraftig nedgang i efterspørgslen i Italien. Efterfølgende havde imidlertid den italienske lires fald bevirke en kraftig efterspørgsel på det italienske marked fra tyske og østrigske købere. I årene 1994 og 1995 havde behovet og bestillinger klart oversteget produktionen, hvilket afstedkom en forlængelse af leveringsfristerne. Af denne grund og på grund af risikoen for ændringer i valutakurserne, havde nogle kunder set sig nødsaget til at annullere deres bestilling. Sagsøgeren har understreget, at dette problem sædvanligvis viser sig i mest udpræget grad i forbindelse med lanceringen af nye modeller såsom Audi A4, da produktionen i sådanne tilfælde først efterhånden kan tilpasses efterspørgslen. Sagsøgeren har understreget, at man under alle omstændigheder aldrig har praktiseret en anden leveringspolitik i Italien end i de andre lande i Fællesskabet. Leverancer er altid blevet fastsat dels på grundlag af behovet i medlemsstaterne, dels på grundlag af produktionsmulighederne. Leveringsfristerne for de nye bilmodeller var således ensartede i Italien og i andre lande i Fællesskabet.

76 Den omstændighed, at der i årene 1993, 1994, og 1995 faktisk blev reeksporteret mere end 20 000 biler pr. år fra Italien, viser, at der blev leveret flere biler end, hvad der var nødvendigt for at forsyne de italienske endelige forbrugere.

77 Endelig har sagsøgeren anført, at Kommissionen ikke har fremlagt noget som helst bevis for, at producenterne og Autogerma havde forbudt de italienske forhandlere at forsyne andre forhandlere i forhandlernettet. Det er rigtigt, at en tysk forhandler, Senger, ved skrivelse af 26. november 1993 meddelte sagsøgeren, at en italiensk forhandler havde sagt til Senger, at forsyningen af tyske forhandlere var blevet forbudt. Sagsøgeren havde imidlertid øjeblikkelig afvist denne opfattelse ved i skrivelse af 7. december 1993 at anføre, at der ikke var noget retligt eller aftalemæssigt grundlag for at forbyde krydsleverancer. Sagsøgeren har i denne forbindelse bemærket, at den omstændighed, at en italiensk forhandler har nægtet at forsyne tyske forhandlere, utvivlsomt må forklares med ønsket om først at forsyne de traditionelle lokale kunder. Hertil kommer, at de dokumenter, Kommissionen har støttet beslutningen på, alene viser, at den udbredte praksis med salg til uautoriserede forhandlere blev opfattet som en belastning af de tyske forhandlere, at nogle af dem anmodede producenterne om at skride ind, og at Autogerma fandt, at de tyske forhandlere forstyrrede de italienske forhandlere for meget med deres uophørlige anmodninger om krydsleverancer. Autogerma's krav om, at de tyske forhandleres adfærd blev standset, blev imidlertid ikke opfyldt og måtte ikke opfyldes.

78 Sagsøgte har under henvisning til de i beslutningen citerede dokumenter anført, at de lange leveringsfrister, som Autogerma anførte i sine svar til nogle mulige købere, var selve konsekvensen af »forsyningen af det italienske marked i overensstemmelse med dettes behov«. Adskillige dokumenter viser nemlig, at der var tale om en egentlig kontingentering af leverancerne til de italienske forhandlere, der havde til formål at nedbringe reeksporten fra Italien. En sådan kontingentering har fundet sted, navnlig for levering af bilmodellerne Audi A4 og Volkswagen Polo, selv om sidstnævnte model endnu ikke var på markedet, da Autogerma's brev af 26. september 1994 blev skrevet.

- Rettens bemærkninger

79 Retten konstaterer, at adskillige af de dokumenter, som Kommissionen fandt, viser, at der blev iværksat en kontingenteringsstrategi med henblik på at begrænse den samlede reeksport fra Italien.

80 Således hedder det i et internt dokument benævnt »Situationen vedrørende foranstaltninger mod det grå marked, 25. november 1994«, med hensyn til den nye Audi A4, at »forsyningen afpasses med henblik på alene at tilfredsstille den italienske efterspørgsel« (beslutningen note 58). Det kan udledes heraf, at det formål der forfulgtes, var at standse leveringen af biler til alle købere med hjemsted uden for Italien, herunder endelige forbrugere og forhandlere af Volkswagen og Audi. I samme dokument anføres det nærmere, at den nævnte foranstaltning skal træde i kraft i januar 1995. Ifølge en skrivelse af 13. juni 1994 fra Autogerma til Audi (beslutningens note 62) fandt kontingenteringen allerede sted i 1994 for de gamle audimodeller. Det hedder således: »Selv om leveringsfristerne for Audi 80 kunne nedbringes væsentligt (med indtil otte måneder), kontingenteres forhandlerne fortsat.«

81 Herudover fremgår det af et referat af 30. august 1993 vedrørende en kontakt mellem sagsøgeren og Audi, at de allerede påtænkte egnede foranstaltninger med henblik på at reorganisere forsyningen af deres forhandlere på en sådan måde, at antallet af disponible biler i Italien blev reduceret drastisk (beslutningens note 105). Det hedder:

»Praktiske foranstaltninger

1. Reduktion af trykket på lagrene ved at omlede produktionsvolumen i Italien til andre markeder [...]

2. Biler fra Autogerma's importørlager tilbagekøbes af VW AG med henblik på i overensstemmelse med punkt I at afsætte dem på andre markeder. Bedømmelse af omkostningerne ved kontroller.

[...]«

82 Øjensynlig nåedes målene med denne reorganisation allerede i 1993. Således klager en tysk forhandler i en skrivelse af 26. november 1993 (beslutningens note 112) til sagsøgeren over følgende forhold:

»Ifølge oplysninger fra vores italienske forhandler er det ham nu, efter instruks fra Volkswagen AG, forbudt at levere til de tyske VW/Audi forhandlere. Ingen bekræftede bestillinger vil blive leveret.«

83 I sit svar af 7. december 1993 på denne alvorlige beskyldning om hindring af krydsleverancer (beslutningens note 113) bestrider sagsøgeren ikke, at en forsyningsstrategi, der tager sigte på alene at tilfredsstille de italienske forbrugeres efterspørgsel, allerede er i kraft og afføder virkninger. I skrivelsen hedder det:

»Vi vil gerne kommentere en af konstateringerne i Deres brev, hvorefter den pågældende italienske forhandler havde oplyst, at levering til de tyske VW/Audi forhandlere er blevet forbudt med øjeblikkelig virkning efter instruks fra Volkswagen AG.

Dette er ikke rigtigt, så meget desto mere, som der ikke ville være noget retligt eller kontraktmæssigt grundlag herfor. Tværtimod synes de foranstaltninger, der er truffet i Wolfsburg, og som har til formål at levere til det italienske marked i overensstemmelse med dette markeds behov, så småt at bære frugt med den følge, at de italienske forhandlere med det lager, der er til rådighed, først leverer til deres traditionelle lokale kunder.«

84 Det fremgår af et internt notat fra Audi af 6. februar 1995, at denne producent havde besluttet at afvise en anmodning fra de italienske forhandlere om levering af 8 000 biler. Denne afvisning begrundes således (beslutningens note 109):

»Hvis der gives tilsagn om yderligere 8 000 biler, kan de italienske forhandlere allerede på nuværende tidspunkt indstille sig på reeksport af Audi A4 og afgive tilsagn over for selvstændige importører og forhandlere [...] For at markere, at der holdes fast ved de restriktive og markedsrelaterede leverancer til Italien, som De har annonceret, bør importøren omgående informeres om afdelingsmødebeslutningen om, at de ønskede 8 000 biler ikke vil blive leveret.«

85 Selv efter, at sagsøgeren havde modtaget Kommissionens skrivelse af 24. februar 1995 (jf. ovenfor, præmis 10), betegner Audi i en rapport af 15. maj 1995 »tilfredsstillelsen alene af den italienske efterspørgsel« som en succes (beslutningens note 104).

86 I et dokument fra Autogerma, sandsynligvis fra den 31. januar 1995, vedrørende foranstaltninger til »forhindring af reeksport fra Italien« nævnes »tilpasningen af forsyningen til behovene« (beslutningens note 42).

87 Yderligere fremgår det af en telefax, som Autogerma sendte til Audi den 6. oktober 1995 (beslutningens note 111), at denne restriktive forsyningspolitik som middel til afskærmning af det italienske marked blev fastholdt indtil slutningen af året 1995. Det hedder:

»Som situationen er nu, er det ikke realistisk at håbe at nå det ønskede salg på 36 000 til forbrugere. Forøgelsen af vores indsats oven i programmet stærk årsafslutning, som vi allerede har præsenteret, vil uundgåeligt medføre en situation, hvor et vist antal af de ekstra biler, som er leveret til kunderne, faktisk ikke ville blive indregistreret i Italien.

Af disse grunde bør vi forblive ved en samlet mængde på 35 190 salg til kunder.«

88 Det fremgår klart af disse dokumenter i deres helhed, at Kommissionen med rette kunne konkludere, at sagsøgeren med bistand fra sine datterselskaber Audi og Autogerma indførte en kontingenteringspolitik for forsyningen af de italienske forhandlere med det udtrykkelige formål at hindre reeksport fra Italien og således afskærme det italienske marked.

89 Da denne politik åbent tog sigte på at hindre reeksport, afsvækkes dens karakter af foranstaltning til afskærmning af det italienske marked ikke af de produktionsvanskeligheder, som sagsøgeren har påberåbt sig. Denne kontingentering kombineret med bonussystemet (15-procentsreglen, jf. ovenfor, præmis 48-58) var egnet til at tilskynde de italienske forhandlere til at afvise at sælge biler til købere fra andre medlemsstater end Italien, og altså, modsat det af sagsøgeren hævdede (jf. præmis 77), til Volkswagen- og Audiforhandlere.

90 Modsat det af sagsøgeren anførte, hvorefter forhandlerne af egen drift havde besluttet, at det var uden interesse for dem at sælge biler uden for deres aftaleområde, viser de ovenfor citerede dokumenter, at forsyningen af forhandlerne blev begrænset med det formål at øve indflydelse på dem, og navnlig at afholde dem fra at reeksportere biler fra Italien.

91 Denne strategis effektivitet blev forstærket af oplysninger til forhandlerne, der også var nævnt i Autogerma's dokument af 31. januar 1995, om, »at ingen bonus eller salgsstøtte vil blive givet til reeksporterede biler«. På samme tid stillet over for »15-procentsreglen« og en begrænset forsyning, og idet de vidste, at reeksport var meget ildeset hos Autogerma og producenterne, havde de italienske forhandlere klart enhver interesse i at sælge det begrænsede antal disponible biler udelukkende eller næsten udelukkende til købere med hjemsted i Italien. Deres forretningsmæssige adfærd er således blevet påvirket af producenterne og Autogerma.

92 Denne analyse støttes yderligere af en skrivelse af 6. oktober 1994 til selskabet Silemotori Negro i Conegliano (Italien), hvori Autogerma skriver:

»Vi vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at den nye Audi A4 Avant vil blive lanceret omkring et år efter den nye Audi A4 Limousine (januar 1995), og at det derfor er endnu vigtigere at foretage et godt salg af de få biler, der er tilbage til en så lang periode, hvorved der skal vises salg i eget aftaleområde særlig opmærksomhed.«

93 Det følger af ovenstående konstateringer i deres helhed, at sagsøgerens argumentation, hvorefter der ikke forelå hindringer i forbindelse med leverancer, må forkastes.

Hindringen som følge af adfærden over for forbrugerne

- Parternes argumenter

94 Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at Kommissionen fejlagtigt har konstateret, at den forretningsmæssige adfærd hos producenterne og deres salgsnet i Italien over for forbrugere fra andre medlemsstater udgjorde en hindring for reeksporten.

95 I denne forbindelse har sagsøgeren først anført, at Kommissionen har påberåbt sig klager, som nogle kunder har rettet til producenterne. Faktisk havde producenterne udarbejdet en standardskrivelse med henblik på at svare mulige kunder, som spurgte dem om årsagerne til, at priserne var forskellige fra land til land. Sagsøgeren har understreget, at ikke alene har man ikke givet forbrugerne forkerte oplysninger, sagsøgeren har tværtimod hjulpet interesserede fra andre medlemsstater end Italien, der ønskede at købe en bil af mærket Volkswagen eller Audi i denne stat, idet sagsøgeren gav sine medarbejdere ordre til at give de pågældende en liste over samtlige italienske forhandlere.

96 Autogerma's praksis, hvorefter man henviste interesserede købere til forhandlerne, var helt igennem legitim, da Autogerma ikke sælger biler direkte til forbrugere. Forhandlerne havde naturligvis uden begrænsninger ret til at levere biler til endelige forbrugere, men de var ikke forpligtede til det. I et bestemt tilfælde bad Autogerma faktisk en mulig erhverver bekræfte sin hensigt om at købe en bil i Italien, men, modsat det af Kommissionen hævdede, krævede Autogerma ikke nogen bekræftelse af, at den pågældende kunde erhvervede bilen »enten direkte, eller gennem en troværdig mellemmand«. Hertil kommer, at Autogerma bestræbte sig på at hjælpe kunder, der søgte hjælp hos virksomheden i tilfælde af problemer med en forhandler. Også producenterne udfoldede bestræbelser på at rådgive tyske kunder, der var stødt på problemer med at erhverve en bil hos en italiensk forhandler.

97 Sagsøgeren har tilføjet, at det er rigtigt, at det fremgår af forskellige breve fra tyske og østrigske kunder, at de har været udsat for et afslag alene med deres nationalitet som begrundelse, men det er forkert at konkludere, at dette afslag skyldtes et forbud fra producenterne eller Autogerma. Det er klart, at en forhandler, der af den ene eller anden grund ikke ønsker at sælge, foretrækker at hævde, at han ikke kan, frem for at sige, at han ikke vil. Under alle omstændigheder viser de af Kommissionen citerede breve ikke alene, at brevskriverne er stødt mod et afslag hos de italienske forhandlere. De beviser også, at sagsøgeren, Audi og Autogerma, hver gang en kunde kontaktede dem, straks forklarede, at leverancer til endelige forbrugere ikke måtte afslås, og hjalp denne kunde med at erhverve en bil.

98 Efter sagsøgerens opfattelse kan forhandlerne have en interesse i at sælge visse bilmodeller, der er særligt efterspurgte, men kun er til rådighed i begrænset antal, først og fremmest til kunder i deres aftaleområde. På denne måde sikrer de nemlig, at deres service efter salg er rentabelt. De undgår også besværlighederne med at få merværdiafgift (moms) tilbagebetalt. De forhandlere, der blev spurgt i forbindelse med Kommissionens kontrolundersøgelser, har således ikke bekræftet, at de afslog at sælge til udenlandske endelige forbrugere efter pres fra producenterne eller Autogerma, men udtalte, at sådanne salg ganske enkelt ikke var interessante for dem. Nogle af dem benægtede kategorisk, at der skulle bestå et forbud mod salg til udlandet, eller de bekræftede at have modtaget udtrykkelig ordre til at betjene alle endelige forbrugere uafhængigt af disses hjemsted.

99 Sagsøgeren har bestridt, at den forpligtelse, som Autogerma i medfør af en rundskrivelse af 15. oktober 1993 havde anbefalet forhandlerne at lade visse erhververe underskrive, skulle være bestemt til at forhindre reeksport. Ved forpligtelseserklæringen påtog erhververen sig under trussel om en bøde svarende til 10% af købsprisen ikke at videresælge bilen før udløbet af en frist af tre måneder, og før bilen havde kørt 3 000 km. En sådan foranstaltning generede på ingen måde leverancerne til endelige forbrugere uden for aftaleområdet. Det beskyttede blot det selektive distributionssystem ved at give forhandleren bedre muligheder for at sikre sig, at køberen ikke var stråmand, der handlede for en uautoriseret forhandlers regning. I øvrigt måtte forpligtelseserklæringen ifølge Autogerma's brev af 26. september 1994 til sagsøgeren kun kræves af mistænkelige udenlandske kunder, dvs. kunder, hvis status som endelige forbrugere var tvivlsom. Allerede i sin rundskrivelse af 15. oktober 1993 havde Autogerma rådet sine forhandlere til kun at benytte den nævnte foranstaltning i dette tilfælde. Sagsøgeren har tilføjet, at virksomheden havde grund til at antage, at en sådan foranstaltning var tilladt, i hvert fald indtil forordning nr. 1475/95 trådte i kraft. Dette fremgår af en skrivelse fra Kommissionen af 31. marts 1995. I øvrigt har sagsøgeren anført, at den pågældende forpligtelseserklæring ikke er blevet krævet siden begyndelsen af 1996.

100 Endelig har sagsøgeren anført, at i den udstrækning, Kommissionen har lagt til grund, at Autogerma ville hindre reeksporten ved at fakturere alle leverede biler med moms, var der alene tale om, at sagsøgeren fulgte gældende lovgivning, hvorefter leverancer som dem, Autogerma foretog til sine forhandlere, er momspligtige.

101 Sagsøgte har for det første henvist til indholdet af et håndskrevet notat, der er citeret i beslutningens punkt 34, hvorefter sagsøgeren internt foreskrev, at der ikke måtte gives endelige forbrugere eller autoriserede forhandlere, der havde anmodet om oplysninger, indtryk af, at sagsøgeren havde givet instrukser om, at der ikke måtte gives nogen oplysninger. Endvidere klagede interesserede købere ved så mange lejligheder over hindringer for reeksport, at sagsøgeren udfærdigede en standardskrivelse til brug for besvarelse af henvendelserne. Tyske og østrigske forbrugere blev udsat for et sandt forhindringsløb, som leveringsfristerne også var en del af. Det høje antal klageskrivelser fra interesserede købere er betegnende for dette fænomen.

102 Den foranstaltning, der bestod i at lade kunder, hvis status som endelige forbrugere kunne betvivles, underskrive en forpligtelseserklæring, blev oprindelig blot anbefalet forhandlerne, men den blev senere obligatorisk.

103 Forhandlernes skriftlige erklæringer afgivet i forbindelse med kontrolbesøgene i oktober 1995 har ikke stor bevisværdi i betragtning af de advarsler og trusler om opsigelse af forhandleraftalerne, som Autogerma fremsatte. Disse trusler forklarer i øvrigt forskellene mellem nogle forhandleres skriftlige og mundtlige erklæringer. Under alle omstændigheder viser adskillige dokumenter utvetydigt, at salgsnægtelse udtrykkeligt har fundet sted i forhold til interesserede udenlandske købere.

104 Kommissionen har endelig henvist til et dokument, hvoraf det ifølge den utvetydigt fremgår, at fakturering med moms var et middel, der bevidst var bragt i anvendelse for at hæmme reeksport.

- Rettens bemærkninger

105 Retten må konstatere, at sagsøgerens argumentation klart modsiges af et betragteligt antal klager, som forbrugere fra andre medlemsstater end Italien, for størstedelens vedkommende tyske og østrigske, navnlig i 1995 sendte dels til sagsøgeren, Audi eller Autogerma, dels til Kommissionen. På Rettens anmodning om at tilsende sig samtlige de skrivelser fra forbrugere, som Kommissionen modtog eller beslaglagde, har Kommissionen fremlagt mere end 60 breve og telefaxer, der har det til fælles, at de indeholder klager over forhindringer, de pågældende forbrugere er stødt på i forbindelse med erhvervelse af en bil af mærket Volkswagen eller Audi i Italien. Det er tilstrækkeligt, som sket nedenfor, at referere nogle af de breve, Kommissionen har undersøgt i den anfægtede beslutning.

106 I en telefax af 15. februar 1995 til Audi (beslutningens note 33) skriver Wieser:

»Jeg tog kontakt til en Audiforhandler i Sydtyrol for at købe en Audi 1,8 A4 og indføre den i Østrig.

Man meddelte mig imidlertid, at man på grund af instrukser fra Audi ikke må sælge til østrigere [...]

Som svar på min bemærkning om, at disse foranstaltninger var i strid med fællesskabsretten, forklarede Deres kontraktpartner mig, at han vidste, at det var lovstridigt, men at han frygtede repressalier fra Deres virksomhed.«

107 I en telefax af 27. april 1995 til Kommissionen (beslutningens note 36) skriver Bernhard:

»Herved ønsker jeg at klage over følgende VW-forhandlere [...]: Jeg ville købe en VW Passat GL hos Autohaus Lanz og fik oplyst, at det ikke var noget problem at sælge en bil inden for Fællesskabet til mig som tysker. To dage senere besluttede jeg mig for en bestemt bilmodel og udstyr, og jeg afgav ordren. Dagen efter fik jeg telefonisk fra virksomhedens direktør oplysning om, at han ikke måtte sælge en bil til mig, da jeg er tysker (foranstaltning truffet af Volkswagen AG).

Efterfølgende forsøgte jeg at købe en bil hos Brenner-Garage SPA, der er Volkswagen-forhandler og -værksted. Dette blev ligeledes afvist.«

108 I en telefax af 27. april 1995 til sagsøgeren (beslutningens note 132) skriver Lenz:

»Under henvisning til den med Dem førte telefonsamtale skal jeg endnu engang vende tilbage til den situation, jeg fik beskrevet i Italien, og som ikke kun jeg finder uhyrlig.

Som seriøs køber af en, ovenfor nævnt, Golf (til min søn) fik jeg under min påskeferie i Sydtyrol hos tre VW-forhandlere oplyst, at det ikke var tilladt at eksportere nogen biler, og at denne instruks skulle følges nøje. Nogle forhandlere havde allerede mistet koncessionen, fordi de ikke fulgte instruksen.

Der var endvidere givet anvisning om at holde interesserede købere hen med let gennemskuelige bortforklaringer som: leveringstid 1 år, disponible biler allerede solgt henholdsvis reserveret osv.

Åbenbart blev det herved overset, at der ikke må forefindes sådanne forbud, idet vi lever inden for Fællesskabet. Denne omstændighed turde i mellemtiden være kendt i Fællesskabets fjerneste afkrog. Eller?

Tysk fjernsyn tog allerede i ARD-udsendelsen Auto & Verkehr den 22. april 1995 dette tema op og berettede generelt og omfattende om sådanne anvisningers utilstedelighed. Det vil sikkert også være Dem bekendt! [...]«

109 I en skrivelse af 18. maj 1995 til Autogerma med kopi til Audi og til Kommissionen (beslutningens note 39) skriver Baur:

»Jeg vender endnu engang tilbage til min sag: Jeg bestilte den 19. februar 1995 gennem en mellemmand, som jeg havde givet fuldmagt til at handle i mit navn, en Audi A6 hos firma Funari. Denne ordre blev registreret hos Dem under nr. 95/0014. Da der foreligger en retsgyldig aftale, skal jeg anmode Dem om omgående at oplyse, hvornår min bil vil blive leveret.

Det ser for øjeblikket ud som om, De gør alt for at holde kunder væk fra Audi. Jeg har kontaktet flere italienske forhandlere, der fortæller mig, at de kan forvente repressalier (naturligvis fremsættes truslerne kun telefonisk), hvis der leveres blot én Audi til Østrig [...]«

110 I en skrivelse af 8. juni 1995 til sagsøgeren (beslutningens note 36) skriver Keppler:

»Jeg var i Italien fra den 2. maj til den 4. maj 1995. I nærheden af St. Leonhardt fik vi af den lokale VW-forhandler det nedslående svar, at vi i hele Sydtyrol ikke ville finde en VW-forhandler, der ville sælge en VW til udlændinge. Som begrundelse anførte han, at VW havde forbudt salg. VW havde truet med at ophæve koncessionen, hvis forbuddet ikke blev overholdt. Og ganske rigtigt fandtes der ikke i hele Sydtyrol (i hvert fald i Merano, Bolzano og Schlanders) ikke nogen forhandler, der ville sælge os en VW [...]

Dette er oplysningen fra Brenner-Garage i Bolzano og Merano: Indtil december 1994 solgte vi rigtig mange biler til tyskere, men nu har Volkswagen desværre lukket for tilførslen. Fra VW får vi nu kun så mange biler, at vi med betragtelige leveringsfrister netop kan dække hjemmemarkedet. Vi ville gerne sælge Dem en VW, men Volkswagen gør det umuligt for os.«

111 I et brev af 23. juni 1995 til Autogerma (beslutningens note 133) skriver Schneider:

»Jeg ville gerne købe en Audi A4 1,8 i Italien og eksportere den til Østrig.

Alle forhandlere fortalte mig, at det ikke kunne lade sig gøre, fordi de ikke ville få nogen biler fremover, hvis de endnu en gang bestilte en bil til en østriger.«

112 I en telefax af 19. juli 1995 til sagsøgeren (beslutningens note 134) skriver Mosser:

»Da Østrig nu også er medlem af EU, vil jeg gerne stille et meget vigtigt spørgsmål.

Den 8. juni 1995 var jeg i vort naboland Italien for at købe mig en Audi A4 TDI. Først kørte jeg til Gemona og derpå til San Daniele.

Der fik jeg imidlertid en grim overraskelse. Jeg fik af direktionen i Gemona og i San Daniele oplyst, at Audi's hovedagentur havde forbudt det pågældende værksted at sælge biler til udlændinge.«

113 I en telefax af 3. august 1995 til Audi (beslutningens note 135) skriver Bilogan:

»Jeg har til hensigt at købe [en Audi A4] i Italien.

Fra forskellig side blev jeg gjort opmærksom på, at de italienske forhandlere ikke måtte sælge til personer fra Forbundsrepublikken Tyskland og Østrig, efter sigende som følge af en instruks fra bilproducenten.«

114 I et brev til sagsøgeren (beslutningens note 136) skriver Albrecht:

»Som overbevist europæer ville også jeg gøre brug af EU's fordele, således som De også gør i Deres virksomhed, og derfor drog jeg og min hustru til Italien.

Vi gjorde holdt i Milano og opsøgte en VW-forhandler. Stor var vor glæde, da vi i udstillingslokalerne så de biler, vi havde planlagt at købe. Til min hustru skulle det være en Polo og til mig en ny Audi A4.

Snart skulle dog glæden blive vendt til skuffelse. Uden større omsvøb blev det meddelt os, at vi som tyskere efter instruks fra Wolfsburg ikke kunne købe disse modeller.

[...] Det, der står tilbage efter vor dejlige to-dages ferie, er omkostningerne i forbindelse med transport og overnatning samt erkendelsen af, at Deres virksomhed for sit vedkommende alene ønsker at udnytte fordelene ved EU, hvorimod den lille mand som sædvanlig står tilbage og blot har at købe ind i Tyskland.«

115 Det fremgår på tilstrækkelig repræsentativ måde af disse dokumenter, at kunder med hjemsted uden for Italien i den omhandlede periode havde de allerstørste vanskeligheder ved at finde en italiensk forhandler af mærkerne Volkswagen og Audi, der var parat til at sælge dem en bil. Kommissionen kunne derfor med rette konkludere, at den forretningsmæssige adfærd hos producenterne og deres distributionsnet i Italien over for forbrugere fra andre medlemsstater ligeledes udgjorde en hindring for reeksport.

116 Denne konklusion afsvækkes ikke af sagsøgerens fortolkning i processkrifterne af hvert enkelt dokument, af sagsøgerens redegørelser vedrørende moms og heller ikke af producenternes og Autogerma's reaktion, der bestod i systematisk at svare klagerne, at der var tale om en misforståelse, og at træffe praktiske foranstaltninger med henblik på, at klagerne kunne købe en bil hos en italiensk forhandler. Når samme afvisning sker systematisk, kan den ikke karakteriseres som en misforståelse. Endelig kan bistanden til klagerne til at købe en bil i Italien forklares ved frygten for, at disse ville gå rettens vej, og ændrer ikke ved det forhold, at det var blevet vanskeligt for interesserede kunder fra andre medlemsstater at erhverve en bil af mærket Volkswagen eller Audi i Italien.

117 Med hensyn til den kritik, som sagsøgeren har rejst af vurderingen i beslutningen af den foranstaltning, der bestod i at lade visse erhververe underskrive en forpligtelseserklæring, bemærkes, at denne foranstaltning ganske vist ikke isoleret betragtet var egnet til at forhindre, at endelige forbrugere gennemførte reeksport. Denne konstatering afsvækker imidlertid ikke konstateringen ovenfor af, at de italienske forhandlere blev foranlediget til systematisk at afvise at sælge biler til udenlandske købere. Det er følgelig ikke nødvendigt at undersøge, hvorledes den omstridte foranstaltning skal fortolkes. Hertil kommer, at sagsøgerens argument om, at virksomheden kunne udlede af en brevveksling med Kommissionen, at denne anså foranstaltningen for lovlig, modsiges af en skrivelse af 23. november 1994, som Kommissionen sendte til sagsøgeren, og som behandles i forbindelse med det subsidiære anbringende om, at bøden er for høj (jf. nedenfor, præmis 338 og 339).

118 Det følger af det anførte, at sagsøgerens argumentation om, at den forretningsmæssige adfærd hos producenterne og deres distributionsnet i Italien over for forbrugerne ikke udgjorde en hindring for reeksporten, må forkastes.

Sagsøgerens argumentation om, at de trufne foranstaltninger alene tog sigte på at forhindre salg til uautoriserede forhandlere.

- Parternes argumenter

119 Sagsøgeren har anført, at konstateringen i den anfægtede beslutning af, at der var hindringer for hele reeksporten, ligeledes skyldes den omstændighed, at Kommissionen fejlfortolkede den terminologi, der benyttedes i den interne korrespondance inden for Volkswagen-koncernen.

120 Kommissionen har således fejlagtigt fortolket udtrykket »gråt marked« som omfattende, ud over salg til uautoriserede forhandlere, også salg til forhandlere og endelige forbrugere fra andre medlemsstater end Italien. I denne forbindelse har sagsøgeren rejst indsigelse over for Kommissionens påstand om, at producenterne og Autogerma bevidst beskrev det grå marked og reeksport fra Italien samlet og således undgik at sondre mellem lovlig og ulovlig reeksport (beslutningens punkt 43-58). Efter sagsøgerens opfattelse er det indlysende, at udtrykket gråt marked henviser til ulovlige transaktioner og ikke til lovlige salg.

121 Sagsøgeren har ikke bestridt, at der i korrespondancen inden for koncernen og mellem Autogerma og forhandlerne benyttes mere generelle udtryk, såsom »reeksport«, »organiserede salg uden for aftaleområdet«, »salg uden for aftaleområdet« og »forhandlere«, men det fremgår af den pågældende brevvekslings ordlyd eller sammenhæng eller af et senere dokument, at der alene er tænkt på ulovlig reeksport, dvs. den reeksport, der ikke er i overensstemmelse med forhandleraftalerne.

122 Sagsøgeren har henvist til en række rundskrivelser fra Autogerma til nogle forhandlere, hvoraf det efter sagsøgerens opfattelse fremgår, at Autogerma alene forbød forhandlerne at sælge til uautoriserede forhandlere. Sagsøgeren har ikke bestridt, at Autogerma navnlig med hensyn til den nye Volkswagen Polo anbefalede forhandlerne at koncentrere deres salgsaktiviteter inden for deres eget aftaleområde, men dette var lovligt.

123 Under alle omstændigheder har Kommissionen ikke ført bevis for, at anvendelse af generelle udtryk i breve og rundskrivelser skulle have skabt usikkerhed hos forhandlerne og fået dem til at afstå fra at indgå aftaler med endelige forbrugere eller med mellemmænd, der havde fuldmagt fra disse (beslutningens punkt 60 og 61). Forhandlerne var som fagfolk bekendt med fællesskabslovgivningen på området, og i øvrigt fremgik forskellen mellem tilladte salg til endelige forbrugere og forbudte salg til uautoriserede forhandlere af deres forhandlerkontrakter.

124 Sagsøgeren har endvidere bestridt Kommissionens fortolkninger af visse dokumenter, som den har påberåbt sig som bevis for en »overordnet strategi«, der skulle forhindre lovlig reeksport. Således indeholder Autogerma's brev af 21. september 1994 til sagsøgeren (beslutningens punkt 21) blot generelle tanker om arten af de foranstaltninger, der kunne overvejes. Autogerma forsøgte at vise sagsøgeren, at virksomheden ville handle aktivt over for enhver reeksport, men den rådede i virkeligheden kun over de midler, der fremgik af forhandleraftalerne.

125 De øvrige dokumenter angår også kun salg til uautoriserede forhandlere. For så vidt angår Autogerma's notat af 26. september 1994 til sagsøgeren (beslutningens punkt 22) fremgår dette af selve dokumentets ordlyd og navnlig af henvisningen i det til forordning nr. 123/85. Denne fortolkning bekræftes i øvrigt af et andet notat af 24. oktober 1994 fra Autogerma til sagsøgeren.

126 Tilsvarende gælder et internt notat fra sagsøgeren af 6. februar 1995 angående foranstaltninger truffet af Autogerma for at undgå reeksport (beslutningens punkt 23) og en intern meddelelse fra Audi af 12. december 1994 (beslutningens punkt 24), der alene vedrørte et udkast til rundskrivelse om det »grå marked; margensystemet i Italien«. Hertil kommer, at man i den rundskrivelse, der til slut var blevet sendt til de tyske forhandlere under titlen »gråt marked«, havde anmodet disse om at samle oplysninger om uautoriserede forhandlere. Tilsvarende gælder således rapporterne af 17. december 1993 fra Autogerma's afdeling for overvågning af de italienske forhandlere med hensyn til to forhandleres salgspraksis, et notat fra Autogerma af 15. marts 1995, en telefax af 24. marts 1995 fra sagsøgeren til Audi, en skrivelse af 16. marts 1995 fra Audi til virksomhedens tyske forhandlere samt en telefax af 27. marts 1995 fra Porsche Austria, der varetager importen til Østrig af biler af mærkerne Volkswagen, Audi og Porsche (beslutningens punkt 25, 28, 31, 41 og 42).

127 Endelig har sagsøgeren rejst kritik af Kommissionen for hverken at have taget hensyn til interessekonflikterne inden for Volkswagen-koncernen, der af og til førte til overdrevne udtalelser i interne notater, eller til, at det i nogle tilfælde var underordnede ansatte, der var ophavsmænd til de beslaglagte dokumenter.

128 Sagsøgte har anført, at sagsøgeren har undladt at sikre sig, at de omhandlede foranstaltninger rent faktisk alene tog sigte på reeksport gennemført af uautoriserede forhandlere, og at de ikke tillige berørte reeksport foretaget af endelige forbrugere, mellemmænd med fuldmagt fra disse og andre forhandlere i samme forhandlernet. Efter Kommissionens opfattelse havde de påtalte foranstaltninger et videregående sigte end det formål, der angiveligt var sagsøgerens, nemlig alene at forhindre salg til uautoriserede forhandlere. Det er muligt, således som sagsøgeren har gjort gældende, at Autogerma og de italienske forhandlere vidste, at salg til udenlandske endelige forbrugere og til andre forhandlere i forhandlernettet var tilladt og altså ikke måtte hindres, men under alle omstændigheder har de ikke bragt denne regel i anvendelse.

129 Efter sagsøgtes opfattelse savnes der en klar adskillelse mellem tilladt reeksport og forbudt reeksport, såvel i brevvekslingen mellem sagsøgeren, Audi og Autogerma som i brevvekslingen mellem Autogerma og forhandlerne. Således viser adskillige dokumenter, at begrebet »gråt marked« eller »gråt reimportmarked« for de involverede personer indbefattede eksport til endelige forbrugere og til andre forhandlere i nettet. Sagsøgte har i denne forbindelse henvist til et oplæg til et bestyrelsesmøde i Audi den 13. februar 1995, hvori er nævnt instrukser, der tog sigte på at reducere »den nuværende reimport« med mindst 50%, idet det anførtes, at reimport kan være enten »krydskøb foretaget af tyske forhandlere i udlandet« eller »leverancer til forhandlere, der ikke tilhører forhandlernettet (=forhandlere på det grå marked)«. Sagsøgte har tillige henvist til en intern note af 12. december 1994 fra Audi og til et brev skrevet af Audi's kundeafdeling til en interesseret østrigsk kunde.

130 Med hensyn til de udtryk, der benyttedes i Volkswagen-koncernens korrespondance for at angive de transaktioner, der skulle forhindres, har sagsøgte henvist til en rapport af 4. juni 1994 vedrørende et kontrolbesøg hos en forhandler. Det fremgår klart af rapporten, at udtrykket »organiserede salgsaktiviteter i udlandet« omfatter enhver form for reeksport fra Italien. Yderligere har Autogerma i sin korrespondance med forhandlerne af og til undladt at tilføje adjektivet »organiserede«.

131 Under alle omstændigheder fremgår det utvetydigt af Autogerma's notater, at en række foranstaltninger var rettet mod reeksporten i almindelighed. Sagsøgte har yderligere henvist til andre dokumenter citeret i beslutningen, som skal vise, at der sigtedes til al reeksport.

132 Autogerma's skrivelser af 21. og 26. september og af 24. oktober 1994 til sagsøgeren og Autogerma's notat af 15. marts 1995 vidner efter sagsøgtes opfattelse om den forvirring, sagsøgeren skabte med hensyn til forholdet mellem tilladt reeksport og forbudt reeksport. I øvrigt angik disse skrivelser klart allerede trufne foranstaltninger. En anden skrivelse af 14. juni 1994 fra Autogerma til sagsøgeren havde samme indhold og beviser herudover, at Autogerma misbrugte forordning nr. 123/85 til at styre forhandlernes aktiviteter. Audi's interne notat af 12. december 1994 viser for sit vedkommende iværksættelsen af et splitmargensystem, der havde til formål at forhindre tilladt reeksport.

- Rettens bemærkninger

133 Når henses til samtlige de oplysninger og dokumenter, der er anført ovenfor, må Retten forkaste sagsøgerens argumentation om, at de foranstaltninger sagsøgeren selv, Audi og Autogerma traf, i realiteten alene tog sigte på at forhindre salg til uautoriserede forhandlere. Som det netop er blevet konstateret, blev det loft, der var fastsat gennem 15-procentsreglen, anvendt i forhold til al reeksport (jf. ovenfor, præmis 48-58), forsyningen af de italienske forhandlere blev kontingenteret med det udtrykkelige formål at mindske den samlede reeksport (jf. ovenfor, præmis 80-89) og endelige forbrugere fra andre medlemsstater end Italien blev udsat for forhindringer i forbindelse med erhvervelse af en bil i Italien (jf. ovenfor, præmis 105-115).

134 Det følger heraf, at sagsøgerens argument om, at udtrykket det »grå marked« viser, at alene salg til uautoriserede forhandlere var tilsigtet, ikke kan godtages. Det er rigtigt, at udtrykket figurerer i et stort antal dokumenter, som Kommissionen beslaglagde, og at det kan lede tanken hen på ulovlige transaktioner, nemlig salg til uautoriserede forhandlere, men det fremgår endvidere, at en del af den interne korrespondance inden for Volkswagen-koncernen angår reeksport fra Italien i almindelighed (jf. f.eks. dokumenterne citeret ovenfor i præmis 51-87), og at 15-procentsreglen og klagerne fra interesserede kunder ganske åbenbart ikke specielt angår salg til uautoriserede forhandlere.

135 I øvrigt giver adskillige dokumenter, som efter deres titel angår det grå marked, »grå eksport [fra Italien]« eller »grå import [fra Italien]«, indholdsmæssigt indtrykket af at angå reeksporten fra Italien i almindelighed.

136 Således har et internt notat fra Audi af 12. december 1994 (beslutningens note 17) følgende ordlyd:

»Grå import Italien

Som De ønskede det, følger vedlagt udkast til et brev stilet til det tyske forhandlernet.

Brevet er kritisk. Grunden hertil ligger i den gældende gruppefritagelsesforordning. Dér kommer det klart til udtryk, at producenterne ikke må træffe foranstaltninger, der begrænser lovlig parallelimport. Følgelig er det forbundet med en vis risiko at sætte de foranstaltninger, vi har truffet i Italien, i forbindelse med hindring af reeksport og dokumentere dette i et brev til den tyske forhandlerorganisation. Dette bør navnlig tages i betragtning på baggrund af den omstridte forlængelse og ændring af gruppefritagelsesforordningen.

Foranstaltningerne i Italien bør meddeles mundtligt til regionerne.«

137 Det understreges således i dette notat, at det ville være bedst at meddele de foranstaltninger, der var truffet med hensyn til Italien, mundtligt, idet skriftlige meddelelser desangående kunne afsløre foranstaltningernes uforenelighed med forordning nr. 123/85. Notatet viser tvetydigheden i udtrykket gråt marked i Volkswagen-koncernens korrespondance. Mens nemlig det i nævnte notats overskrift anføres, at det angår »grå import Italien«, drejer notatets indhold sig om parallelimport i almindelighed og ikke kun om import foretaget af uautoriserede forhandlere.

138 Et andet eksempel på samme tvetydighed findes i telefaxen af 27. marts 1995 fra Porsche Austria til Audi (beslutningens note 31). Denne telefax har som overskrift »grå import«, men efterfølgende anføres det, at takket være de trufne foranstaltninger var al reeksport af Audi A4 biler fra Italien til Østrig blevet standset. Det hedder:

»Ang.: Grå reimport

Endelig en god nyhed vedrørende dette emne!

På baggrund af nylige samtaler med forhandlerne i de berørte områder har vi kunnet konstatere, at der er faldet ro over spørgsmålet om den grå import. Indtil nu er der ikke importeret en eneste A4 fra Italien til Østrig.

De foranstaltninger, De har truffet i fællesskab med den italienske importør, ser ud til at virke.«

139 Vedrørende samme spørgsmål skal endvidere henvises til »Marketingplan Deutschland 1995« (beslutningens note 50). I dette dokument bekendtgør sagsøgeren følgende strategi i forhold til reimport til Tyskland:

»Modforanstaltninger med henblik på at inddæmme reimport gennem løbende analyse af priser og leverancestrømme samt indflydelse på forhandlere.

Målrettede foranstaltninger over for gråimportører.«

140 I dette dokument kunne »gråimportører« betyde »uautoriserede forhandlere«, men det foregående afsnit viser, at også reimport til Tyskland i almindelighed er omfattet af modforanstaltninger med det formål at begrænse reimport gennem pristilpasninger og kontrol med leverancer og forsyning og ved indflydelse på forhandlerne.

141 Det må i lyset af den samlede interne korrespondance i Volkswagen-koncernen konkluderes, at udtrykket »gråt marked«, således som det er anvendt, klart ikke kan fortolkes som udelukkende dækkende salg til uautoriserede forhandlere. Denne konklusion afsvækkes ikke af det forhold, at der i de rundskrivelser, Autogerma sendte til de italienske forhandlere, under henvisning til forordning nr. 123/85 klart skelnes mellem salg til endelige forbrugere (uanset hvor de er bosat), hvilket betegnes som lovligt, og salg til uautoriserede forhandlere, hvilket betegnes som ulovligt. Det er nemlig tænkeligt, at Autogerma i