ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-255/16

Straffesag

mod

Bent Falbert m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Københavns byret)

»Præjudiciel forelæggelse – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter – national lovgivning, der præciserer eller indfører et forbud mod at udbyde spil, lotterier og væddemål uden at have en bevilling, og som indfører et forbud mod at reklamere for spil, lotterier og væddemål, der udbydes uden at have en bevilling«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. december 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester – direktiv 98/34 – teknisk forskrift – begreb – national bestemmelse, der fastsætter straf for udbud af spil, lotterier eller væddemål uden at have bevilling – ikke omfattet – national bestemmelse, som fastsætter straf for reklamering for spil, lotterier eller væddemål, der ikke er omfattet af en bevilling – omfattet

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34, som ændret ved direktiv 98/48, art. 1 og art. 8, stk. 1)

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998, skal fortolkes således, at en national bestemmelse som omhandlet i hovedsagen, der fastsætter straf i tilfælde af udbud af spil, lotterier eller væddemål på det nationale område uden bevilling, ikke er en teknisk forskrift i denne bestemmelses forstand, som skal meddeles i medfør af direktivets artikel 8, stk. 1.

Derimod er en national bestemmelse som omhandlet i hovedsagen, der fastsætter straf i tilfælde af reklamering for spil, lotterier eller væddemål, der ikke er omfattet af en bevilling, en teknisk forskrift i den nævnte bestemmelses forstand, som skal meddeles i medfør af direktivets artikel 8, stk. 1, når det klart fremgår af forarbejderne til denne nationale lovbestemmelse, at den havde til formål og følge at sikre, at et gældende reklameringsforbud blev udvidet til at omfatte online-spilletjenester, hvilket det tilkommer den nationale ret at afgøre.

(jf. præmis 37 og domskonkl.)
Med henblik på at fortolke standard EN 1090–1:2009+A1:2011 skal man nemlig for det første henholde sig til denne standards indhold, herunder bilagene hertil, vedrørende dens anvendelsesområde.

For det andet skal en harmoniseret standard fortolkes i lyset af det mandat, der ligger til grund herfor. I henhold til artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 305/2011 udarbejdes harmoniserede standarder af de europæiske standardiseringsorganer, der er anført i bilag I til direktiv 98/34, på grundlag af en anmodning udstedt af Kommissionen. I henhold til denne forordnings artikel 17, stk. 5, skal Kommissionen vurdere, om de harmoniserede standarder udarbejdet af de europæiske standardiseringsorganer er i overensstemmelse med de relevante mandater. Det følger heraf, at anvendelsesområdet for en harmoniseret standard ikke kan fortolkes videre end anvendelsesområdet for det mandat, der ligger til grund for denne.

Når et produkt som i hovedsagen kan henhøre under anvendelsesområdet for flere harmoniserede tekniske specifikationer, skal det for det tredje først undersøges, om den nyeste standard ikke har medført en ophævelse af den tidligere standard. Når en harmoniseret standard ikke udtrykkeligt anfører, at den tilsigter at erstatte en anden harmoniseret standard eller en eller flere europæiske tekniske specifikationer, forbliver disse harmoniserede tekniske specifikationer således i kraft og udgør særlige undtagelsesregler.

For det fjerde skal det hvad angår de vejledninger, som de nationale eller internationale standardiseringsorganer har offentliggjort, bemærkes, at selv om sådanne dokumenter udvider anvendelsesområdet for de harmoniserede standarder, hvis referencer offentliggøres af Kommissionen, forholder det sig ikke desto mindre sådan, at de ikke kan udgøre retligt bindende retsakter i Unionens retsorden. Det følger heraf, at disse dokumenter ikke påvirker fortolkningen af en harmoniseret standard og heller ikke er bindende for de nationale retsinstanser, selv om de kan udgøre en hensigtsmæssig vejledning med henblik på gennemførelsen af denne standard.

(jf. præmis 34-36, 38, 40 og 44)
Retten begik ikke nogen retlig fejl, da den i forbindelse med sin undersøgelse af, om et søgsmål med påstand om annullation af artikel 2 i Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1239/2013 af 2. december 2013 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af fotovoltaiske moduler af krystallinsk silicium og nøglekomponenter hertil (dvs. celler) med oprindelse i eller afsendt fra Folkerepublikken Kina, at den nævnte artikel ikke kunne udskilles fra resten af bestemmelserne i denne forordning.

En EU-retsakt kan således kun annulleres delvist, såfremt de elementer, der kræves annulleret, kan udskilles fra den øvrige retsakt, og dette krav er ikke opfyldt, når en delvis annullation af en akt bevirker, at det materielle indhold heraf ændres.

Det følger herved af bestemmelserne indeholdt i artikel 1 og 2 i gennemførelsesforordning nr. 1239/2013, at denne sidstnævnte artikel ved hjælp af et tilsagn vedrørende en minimumsimportpris fastsætter en undtagelse fra betaling af den udligningstold, som er indført i medfør af denne artikel 1, inden for grænser i form af en vis årlig importmængde. Unionslovgiver indførte med vedtagelsen af denne forordning handelsbeskyttelsesforanstaltninger, som udgør et sæt eller en »pakke«. Den nævnte forordning pålægger således to særskilte og indbyrdes supplerende foranstaltninger, som har til formål at nå et fælles mål, nemlig at bringe den skadelige virkning for EU-erhvervsgrenen af den kinesiske subsidierede indførsel vedrørende de pågældende varer til ophør, alt imens denne erhvervsgrens interesser beskyttes.

Da forordning nr. 1239/2013 er baseret på muligheden for at anvende begge disse foranstaltninger af forskellig art, kan de kinesiske eksporterende producenter påberåbe sig det tilsagn om minimumsimportpris, som Kommissionen har godtaget i henhold til den nævnte forordnings artikel 2, og således undgå, at en værditold som fastsat i samme forordnings artikel 1 pålægges deres varer. Henset til forskellene med hensyn til de økonomiske konsekvenser forbundet med disse to typer handelsbeskyttelsesforanstaltninger ville en sådan annullation således påvirke selve det materielle indhold af den omtvistede forordning.

Anvendelsen af tilsagnet vedrørende minimumsimportprisen omfattede størstedelen af tilfældene siden vedtagelsen af forordning nr. 1239/2013. Dette tilsagn synes således principielt at skulle anvendes i forbindelse med import afsendt fra Kina, der er omfattet af den nævnte gennemførelsesforordning. Under sådanne omstændigheder vil en annullation af det nævnte tilsagn nødvendigvis påvirke det materielle indhold af denne forordning.

(jf. præmis 38, 42, 46, 52, 55 og 57)
Sag C-387/16

Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

mod

Nidera BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – fradrag for indgående afgift – artikel 183 – tilbagebetaling af overskydende moms – for sen tilbagebetaling – morarentebeløb ifølge national ret – nedsættelse af dette beløb af grunde, der ikke kan tilskrives den afgiftspligtige – lovlighed – afgiftsneutralitet – retssikkerhed«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 28. februar 2018

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – betingelser for udøvelse af fradragsretten – krav om fradrag eller tilbagebetaling – for sen tilbagebetaling – morarentebeløb ifølge national ret – nedsættelse af nævnte beløb af grunde, der ikke kan tilskrives den afgiftspligtige – uanvendelighed

(Rådets direktiv 2006/112, art. 183)

Artikel 183 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med princippet om afgiftens neutralitet, skal fortolkes således, at den er til hinder for en nedsættelse af den rente, der i henhold til national ret sædvanligvis skal betales, når tilbagebetaling af overskydende merværdiafgift ikke sker rettidigt af grunde, som er forbundet med omstændigheder, der ikke skyldes den afgiftspligtige person, såsom størrelsen af denne rente i forhold til det overskydende merværdiafgiftsbeløb, den periode, hvor den fejlagtigt betalte merværdiafgift ikke blev tilbagebetalt, og årsagerne hertil samt de tab, som den afgiftspligtige person faktisk har lidt.

(jf. præmis 38 og domskonkl.)
Artikel 32, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 af 26. juni 2013, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at foreskrive et retsmiddel mod afgørelser om visumafslag, for hvilket de nærmere bestemmelser henhører under hver enkelt medlemsstats retsorden under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet. Dette retsmiddel skal på et vist tidspunkt under proceduren sikre et retsmiddel for en domstol.

Det tilkommer den forelæggende ret, som er enekompetent til at fortolke national ret, at afgøre, om og i hvilket omfang den i hovedsagen omhandlede ordning om fornyet behandling opfylder disse krav. Den nationale ret skal i denne henseende tage den omstændighed i betragtning, at fortolkningen af visumkodeksens bestemmelser, således som det fremgår af 29. betragtning hertil, skal foretages under overholdelse af de grundlæggende rettigheder og de principper, der er anerkendt i chartret.

Selv om det er korrekt, at de nationale myndigheder ved behandling af visumansøgninger har en bred skønsmargen med hensyn til betingelserne for anvendelse af de afslagsgrunde, der er faslagt i visumkodeksen, og vurderingen af de relevante faktiske omstændigheder, forholder det sig ikke desto mindre således, at en sådan skønsmargen ingen indflydelse har på, at disse myndigheder direkte anvender en EU-retlig bestemmelse. Det følger heraf, at chartret finder anvendelse, når en medlemsstat vedtager en afgørelse om afslag på tildeling af visum i medfør af visumkodeksens artikel 32, stk. 1. Chartrets artikel 47, som udgør en bekræftelse af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, bestemmer i stk. 1, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i nævnte artikel (jf. i denne retning dom af 17.12.2015, Tall,C-239/14, EU:C:2015:824, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Desuden er det i chartrets artikel 47, stk. 2, fastsat, at enhver har ret til en rettergang for en uafhængig og upartisk domstol. Det følger heraf, således som generaladvokaten har anført i punkt 119 i forslaget til afgørelse, at chartrets artikel 47 pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til på et vist tidspunkt under proceduren at sikre muligheden for at indbringe sagen vedrørende en endelig afgørelse om visumafslag for en domstol.

(jf. præmis 31, 32, 36-39, 41 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22. oktober 2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker, set i lyset af artikel 36 TEUF, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at indehaveren af et nationalt varemærke kan modsætte sig indførsel af identiske varer, der er forsynet med det samme varemærke hidrørende fra en anden medlemsstat, hvor dette varemærke, der oprindeligt tilhørte samme indehaver, nu indehaves af en tredjemand, som har erhvervet rettighederne ved overdragelse, når

– indehaveren alene, eller idet denne koordinerer sin varemærkestrategi med denne tredjemand, efter denne overdragelse er fortsat med aktivt og bevidst at fremme et billede eller image af et samlet og globalt varemærke og således har skabt eller styrket en forveksling hos den berørte kundekreds med hensyn til den handelsmæssige oprindelse for de varer, der er forsynet med dette varemærke

eller

– der efter denne overdragelse findes økonomiske forbindelser mellem indehaveren og den nævnte tredjemand på den måde, at de koordinerer deres handelspolitikker eller bliver enige om i fællesskab at kontrollere brugen af varemærket, således at de har mulighed for direkte eller indirekte at bestemme de varer, hvorpå varemærket anbringes, og kontrollere deres kvalitet.

Ved en sådan adfærd, der har til virkning, at indehaverens varemærke ikke længere opfylder sin væsentligste funktion på uafhængig måde inden for den territoriale ramme, der er dets egen, har indehaveren selv skadet denne funktion eller forvansket den. Det følger heraf, at denne ikke kan påberåbe sig nødvendigheden af at bevare den nævnte funktion for at modsætte sig indførslen af de identiske varer, som er forsynet med det samme varemærke, der hidrører fra en anden medlemsstat, hvor dette varemærke nu indhaves af den nævnte tredjemand.

(Jf. præmis 40, 55 og domskonkl.)
Artikel 65 og 167 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagerne omhandlede kan retten til fradrag af merværdiafgift på en foretaget forudbetaling ikke nægtes den potentielle køber af de omhandlede varer, da forudbetalingen er blevet foretaget og modtaget, alle relevante elementer for den fremtidige levering på tidspunktet for betalingen kunne anses for at være kendt af køberen, og leveringen af varerne derfor forekom sikker. En sådan ret kan imidlertid nægtes den nævnte køber, hvis det på baggrund af objektive elementer er fastslået, at den pågældende på tidspunktet for forudbetalingen vidste eller ikke med rimelighed kunne være uvidende om, at denne levering var usikker.

(jf. præmis 51 og domskonkl. 1)
–

at udelukke denne virksomhed fra deltagelse i den omhandlede udbudsprocedure med den begrundelse, at virksomheden – idet den har undladt at oplyse om den endnu ikke endelige straffedom – ikke fuldstændigt og reelt har taget afstand fra den administrerende direktørs adfærd.
2.

Miljø–vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet–direktiv 2011/92–vurdering af projekter tilhørende de klasser, der er opregnet i bilag II–medlemsstaternes skøn–grænser–risiko for en væsentlig eller uigenkaldelig ændring af miljøfaktorer–de kompetente myndigheders forpligtelse til at foretage en vurdering forud for tilladelsen–vurdering ikke foretaget–undladelse (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92, art. 2, stk. 1, art. 4, stk. 2 og 3, samt bilag II og III) (jf. præmis 60, 61, 65-67, 75, 78 og 79 samt domskonkl.)
EU-retten og navnlig artikel 51 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, principperne for indgåelse af offentlige kontrakter – blandt hvilke indgår ligebehandlingsprincippet og princippet om gennemsigtighed, som er omhandlet i artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester (»forsyningsvirksomhedsdirektivet«) og i artikel 2 i direktiv 2004/18 – samt proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at de principielt ikke er til hinder for en national lovgivning, der indfører en ordning med assistance til udarbejdelse af tilbudsmaterialet, i medfør af hvilken den ordregivende myndighed i forbindelse med en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt kan anmode enhver tilbudsgiver, hvis tilbud er behæftet med væsentlige uregelmæssigheder i den nævnte lovgivnings forstand, om at berigtige sit tilbud under forudsætning af, at der betales en bøde, så længe størrelsen af denne bøde forbliver forenelig med proportionalitetsprincippet, hvilket det påhviler den forelæggende ret at afgøre.

Derimod skal disse samme bestemmelser og principper fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der indfører en ordning med assistance til udarbejdelse af tilbudsmaterialet, i medfør af hvilken den ordregivende myndighed kan kræve af en tilbudsgiver – imod at denne betaler en bøde – at vedkommende fremsender et dokument, hvis manglende fremsendelse ifølge udbudsmaterialets udtrykkelige bestemmelser skal føre til udelukkelse af tilbudsgiveren, eller at vedkommende fjerner de uregelmæssigheder, der påvirker dennes tilbud, således at de foretagne korrektioner eller ændringer nærmer sig en afgivelse af et nyt tilbud.

(jf. præmis 65 og domskonkl.)
Artikel 141, litra c), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, skal fortolkes således, at den deri nævnte betingelse er opfyldt, når den afgiftspligtige person har hjemsted og er registreret i forhold til merværdiafgift (moms) i den medlemsstat, hvorfra varerne forsendes eller transporteres, men denne afgiftspligtige person til den konkrete erhvervelse inden for Fællesskabet anvender momsregistreringsnummeret fra en anden medlemsstat.

Artikel 42 og 265 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, sammenholdt med artikel 263 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en medlemsstats skatte- og afgiftsmyndigheder anvender artikel 41, stk. 1, i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, alene af den grund, at det i forbindelse med en erhvervelse af varer inden for Fællesskabet, som er blevet foretaget med henblik på en efterfølgende levering på en medlemsstats område, forholder sig således, at den oversigt, der er omhandlet i artikel 265 i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, ikke er blevet indgivet rettidigt af den afgiftspligtige person, der er registreret i forhold til merværdiafgift (moms) i denne medlemsstat.

(jf. præmis 61 og domskonkl. 2)
Enhver af institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger, udgør en anfægtelig retsakt i artikel 263 TEUF’s forstand. Hvad angår henstillinger er disse i henhold til artikel 263 TEUF udelukket fra denne bestemmelses anvendelsesområde og har i medfør af artikel 288, stk. 5, TEUF ikke bindende virkning. Det forhold, at det ikke er muligt at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af en henstilling, gælder imidlertid undtagelsesvis ikke, hvis den anfægtede retsakt efter sit indhold ikke udgør en egentlig henstilling. Ved afgørelsen af, om en anfægtet retsakt i denne henseende har bindende retsvirkninger, skal vægten lægges på denne retsakts indhold, og de nævnte virkninger skal vurderes ud fra objektive kriterier, såsom denne samme retsakts indhold, i givet fald under hensyn til sammenhængen for dens vedtagelse samt til den udstedende institutions beføjelser.

Med hensyn til henstilling 2014/478 om principper for at beskytte forbrugere og spillere i forbindelse med onlinespiltjenester og for at forhindre mindreåriges spil online fremgår det, efter en korrekt analyse af denne henstillings ordlyd, indhold og formål samt den sammenhæng, hvori den indgår, at nævnte henstilling hverken har eller tilsigter at have bindende retsvirkninger, og at den således ikke kan anses for en anfægtelig retsakt som omhandlet i artikel 263 TEUF.

(jf. præmis 29-32 og 37)
Artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 994/2010 af 20. oktober 2010 om foranstaltninger til opretholdelse af naturgasforsyningssikkerheden og ophævelse af Rådets direktiv 2004/67/EF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der pålægger naturgasleverandører en naturgaslagringspligt, hvis anvendelsesområde omfatter kunder, der ikke er nævnt blandt de beskyttede kunder som omhandlet i denne forordnings artikel 2, stk. 2, nr. 1), under forudsætning af at betingelserne i den første af disse bestemmelser overholdes, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.

Artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 994/2010 skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning pålægger naturgasleverandører at opfylde deres forpligtelser til at være i besiddelse af gaslagre med henblik på at opretholde gasforsyningssikkerheden i krisesituationer nødvendigvis og udelukkende ved hjælp af infrastrukturer på det nationale territorium. I den foreliggende sag påhviler det imidlertid den forelæggende ret at undersøge, om den mulighed, som den nationale lovgivning giver den kompetente minister for at tage højde for de pågældende leverandørers »øvrige udligningsinstrumenter«, reelt giver dem mulighed for at opfylde deres forpligtelser på regionalt niveau eller EU-niveau.

(jf. præmis 48 og domskonkl. 2)
Sag C-382/16

Hornbach-Baumarkt-AG

mod

Finanzamt Landau

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Rheinland-Pfalz)

»Præjudiciel forelæggelse – etableringsfrihed – selskabsskat – en medlemsstats lovgivning – fastlæggelse af den skattepligtige indkomst for selskaber – fordel, som et hjemmehørende selskab vederlagsfrit indrømmer et ikke-hjemmehørende selskab, som det befinder sig i et afhængighedsforhold til – berigtigelse af det hjemmehørende selskabs skattepligtige indkomst – ingen berigtigelse af den skattepligtige indkomst i tilfælde af, at et hjemmehørende selskab indrømmer et andet hjemmehørende selskab, som det befinder sig i et sådant forhold til, den samme fordel – restriktion for etableringsfriheden – begrundelse«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 31. maj 2018

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – restriktioner – skattelovgivning – selskabsskat – fastlæggelse af den skattepligtige indkomst – ekstraordinære og vederlagsfrie fordele, der er indrømmet mellem selskaber, som står i et afhængighedsforhold til hinanden – national lovgivning, der foreskriver beskatning hos et hjemmehørende selskab af de fordele alene, som selskabet har indrømmet et ikke-hjemmehørende selskab – lovlig – betingelse – national lovgivning, der tillader fremlæggelse af beviserne for de forretningsmæssige grunde, som ligger til grund for de nævnte fordele – efterprøvelse påhviler den nationale ret

(Art. 43 EF og 48 EF (nu art. 49 TEUF og 54 TEUF))

Artikel 43 EF (nu artikel 49 TEUF), sammenholdt med artikel 48 EF (nu artikel 54 TEUF), skal fortolkes således, at den principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter indkomsten hos et selskab, der er hjemmehørende i en medlemsstat, og som har indrømmet et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, som det står i et afhængighedsforhold til, fordele på vilkår, der afviger fra dem, som indbyrdes uafhængige tredjeparter ville have aftalt under samme eller lignende omstændigheder, skal ansættes således, som den ville være blevet, såfremt de vilkår, som sådanne tredjeparter ville have aftalt, havde været anvendelige, og være genstand for en berigtigelse, mens der ikke foretages en sådan berigtigelse af den skattepligtige indkomst, når et hjemmehørende selskab indrømmer disse samme fordele til et andet hjemmehørende selskab, som det står i et afhængighedsforhold til. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede lovgivning giver den hjemmehørende skattepligtige mulighed for at bevise, at de vilkår, der er blevet aftalt, er blevet det af forretningsmæssige grunde, som følger af selskabets position som selskabsdeltager i det ikke-hjemmehørende selskab.

(jf. præmis 59 og domskonkl.)