FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS

FREMSAT DEN 5. MAJ 1982 ( 1 )

Høje Domstol.

Baggrunden for den foreliggende sag er en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesfinanzhof, som — i lighed med Polydor-sagen hvori Domstolen for nylig har afsagt dom (den 9. februar 1982) — vedrører fortolkningen af en bestemmelse i den overenskomst mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og republikken Portugal, som den 22. juli 1972 blev underskrevet i Bruxelles, og som ved Rådets forordning nr. 2844/82 af 19. december 1972 blev indgået og godkendt på Fællesskabets vegne.

De faktiske omstændigheder i sagen er følgende:

Sagsøgeren i hovedsagen, kommanditaktieselskabet Christian Adalbert Kupferberg & Cie., Mainz, klarerede i august 1976 et parti portvin med oprindelse i Portugal til fri omsætning i Forbundsrepublikken Tyskland.

Portvin fremstilles ved at standse gæringen af basisproduktet, vin, hvorefter det endelige alkoholindhold opnås ved at tilsætte et produkt, der er fremstillet ved destillering af vin. Ifølge definitionen i artikel 2 i Rådets forordning nr. 948/70 af 26. maj 1970 betragtes portvin som »hedvin« i samme betydning som i den tyske spiritusmonopollov (Branntweinmonopolgesetz). I medfør af denne lovs artikler 151 og 152 opkræves der ved import af hedvin en monopoludligningsafgift (Monopolausgleich) for den del af alkoholindholdet, som overstiger 14 rumfangsprocent, idet denne afgift, som det vil være fremgået af tidligere sager, svarer til spiritusafgiften eller spiritustillægget (Branntweinaufschlag).

I medfør af disse bestemmelser opkrævede Hauptzollamt 18103,80 DM i monopoludligning for den del af alkoholindholdet i portvinen, som lå ud over 14 rumfangsprocent, efter den på det pågældende tidspunkt gældende sats på 1650 DM pr. hl alkohol.

CA. Kupferberg & Cie. indbragte afgørelsen for Finanzgericht Rheinland-Pfalz, der ændrede afgørelsen og nedsatte monopoludligningsafgiften til 16303,80 DM. Finanzgericht lagde til grund, at spiritustillægget for spiritus fremstillet af frugt, der anvendtes til produktion af indenlandsk hedvin i medfør af spiritusmonopollovens artikel 79, stk. 2, skulle nedsættes med 21 %, for så vidt denne spiritus fremstilledes af kooperative frugtdestillerier, der ligeledes havde ret til at fremstille alkohol af vin. Spørgsmålet om, hvorvidt de kooperative frugtdestillerier på importtidspunktet rent faktisk fremstillede produkter ved destillering af vin er efter Finanzgericht's opfattelse uden betydning, da spiritusmonopolloven under alle omstændigheder åbner mulighed herfor, hvilket indebærer en lovlig forskelsbehandling af lignende importerede alkoholholdige varer.

Sagsøgte i første instans, Hauptzollamt, indankede afgørelsen til revision for Bundesfinanzhof, der ved kendelse af 24. marts 1981 udsatte sagen. I medfør af EØF-traktatens artikel 177 har Bundesfinanzhof forelagt det spørgsmål, om forbudet mod forskelsbehandling i artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal er umiddelbart anvendeligt, således at det kan påberåbes af sagsøgeren i hovedsagen. Bundesfinanzhof har anført, at der, såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, opstår det yderligere spørgsmål, om bestemmelsen har samme indhold som EØF-traktatens artikel 95, og om den gælder for import af portvin.

Kun såfremt disse spørgsmål besvares bekræftende, ønsker Bundesfinanzhof afgjort, om EØF-traktatens artikel 95 eller artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal også gælder, når der foreligger en potentiel forskelsbehandling, dvs. når der ud fra et rent retligt synspunkt består mulighed for en forskelsbehandling, selv om denne rent faktisk er udelukket, fordi de indenlandske varer, som skal indgå i sammenligningen, uden undtagelse pålægges samme afgift som de importerede varer. Da de tyske afgiftsregler yderligere sondrer mellem vin, der er tilsat alkohol, og vin, hvis høje alkoholindhold er fremkommet ved naturlig gæring, har Bundesfinanzhof spurgt Domstolen, om portvin under den sammenligning mellem forskellige afgiftsregler, som skal foretages i medfør af traktatens artikel 95, ikke blot skal sammenlignes med indenlandske hedvine, men ligeledes med vine, hvis alkoholindhold er fremkommet ved naturlig gæring.

I — Det er fuldt berettiget, at Bundesfinanzhofs VII. afdeling af logiske grunde først har forelagt spørgsmålet, om artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal er umiddelbart anvendelig, således at borgerne og virksomhederne for de nationale domstole kan påberåbe sig bestemmelsen, der lyder således: »Parterne afholder sig fra alle foranstaltninger eller intern afgiftspraksis af fiskal art, der direkte eller indirekte bevirker en forskelsbehandling mellem varer fra én af de kontraherende parter og lignende varer, der har oprindelse hos den anden kontraherende part«. Som det er Domstolen bekendt rejste Court of Appeal, London, allerede i Polydor-sagen spørgsmålet om den umiddelbare anvendelighed af en bestemmelse i overenskomsten mellem EØF og Portugal; det drejede sig der om forpligtelsen efter artikel 14, stk. 2, til at afskaffe kvantitative importrestriktioner. I dommen af 9. februar 1982 berørte Domstolen ikke udtrykkeligt dette problem på grund af besvarelsen af de øvrige spørgsmål. Men i den foreliggende sag er jeg enig med Danmarks, Forbundsrepublikken Tysklands, Frankrigs og Det forenede Kongeriges regeringer såvel som med Kommissionen i, at det vanskeligt kan undgås at tage stilling til spørgsmålet, om artikel 21, stk.l, i overenkomsten mellem EØF og Portugal giver rettigheder, som kan påberåbes for de nationale domstole. Da jeg allerede i mit forslag til afgørelse i Polydor-sagen har taget stilling til dette spørgsmål, skal jeg indskrænke mig til at minde om de væsentlige grunde til, at det spørgsmål efter min opfattelse bør besvares benægtende. For det første kan der af formen af den retsakt, hvorved Rådet på Fællesskabets vegne har indgået og godkendt overenskomsten, intet udledes vedrørende retsvirkningen af overenskomstens foskellige bestemmelser. Som det ligeledes med rette er understreget af den forelæggende ret, kan der af de af Domstolen hidtil afsagte domme om den umiddelbare anvendelighed af overenskomster indgået mellem Fællesskabet og tredjelande ikke udledes faste holdepunkter. Således har Domstolen tillagt visse bestemmelser i Yaoundekonventionen fra 1973 direkte virkning, fordi overenskomsten ikke hvilede på gensidighed, men havde til formål at give visse afrikanske stater samt Madagaskar særlige begunstigelser. En sådan asymmetri er der derimod ikke tale om i overenskomsten mellem EØF og Portugal, som hviler på et strengt lighedsprincip. I Haegeman-sagen (sag 181/73, dom af 30.4.1974, Sml., s. 449), udtalte Domstolen klart, at associeringsaftalen mellem Fællesskabet og Grækenland udgjorde en integrerende del af Fællesskabets retsorden, og den anerkendte dermed, at visse bestemmelser i overenskomsten havde direkte virkning. I mit forslag til afgørelse i Pabst- og Richarzsagen har jeg derfor ligeledes antaget, at artikel 53, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Grækenland havde direkte virkning i betragtning dels af associeringsaftalens mål og indhold, dels af bestemmelsens ordlyd, der svarer til ordlyden af artikel 95, stk. 1. Men i den foreliggende sag er frihandelsaftalen med Portugal dels mere begrænset for så vidt angår mål og indhold end associeringsaftalen, dels afviger ordlyden af artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal, som vi skal se, væsentligt fra de tilsvarende bestemmelser i traktatens artikel 95, stk. 1. Endelig kan man heller ikke — modsat den opfattelse sagsøgeren i hovedsagen giver udtryk for — påberåbe sig Domstolens dom af 13. marts 1979 i Hansensagen (sag 91/78, Smi., s. 935). Den bestemmelse der fortolkes i Hansendommen, nemlig artikel 5, stk. 1, i afgørelse 70/549 af 29. september 1970, er ganske vist næsten identisk med artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal, men den udgør en integrerende del af en ensidig retsakt, hvorved Fællesskabet har besluttet at give de i retsakten omtalte associerede oversøiske lande og territorier visse fordele. I afgørelsen støder man ligeledes på den allerede nævnte asymmetri, som alene gør det muligt at tillægge retsakten direkte virkning. Derimod anerkendte Domstolen i dommen af 12. december 1972 i International Fruit Company-sàgen (forenede sager 21-24/72, Sml. 1972, s. 295) ikke, at GATT-overenskomstens artikel XI, der vedrører ophævelse af kvantitative restriktioner, er umiddelbart anvendelig, idet GATT's bestemmelser, der udtrykkeligt er rettet til staterne som »kontraherende parter«, er præget af stor smidighed. Dette gælder efter min mening ligeledes overenskomsten mellem EØF og Portugal, idet bestemmelserne — ligesom GATT's bestemmelser — er mindre kategoriske end EØF-traktatens; overenskomsten indeholder en række undtagelsesbestemmelser af stor rækkevidde, og endelig kan overenskomsten opsiges med en frist på tolv måneder efter tidspunktet for meddelelsen af opsigelsen (artikel 37). For så vidt angår de forskelle mellem indholdet, opbygningen og målet, som består mellem EØF-traktaten og overenskomsten mellem EØF og Portugal, skal jeg tillade mig at henvise til mine betragtninger i forslaget til afgørelse i Polydor-sagen. Jeg finder det i denne henseende særdeles betegnende, at overenskomsten mellem EØF og Portugal — som de øvrige frihandelsaftaler — ikke indeholder nogen bestemmelse om en retsinstans til løsning af eventuelle tvister, men udelukkende henviser til en politisk procedure i »Den blandede Komité« (artiklerne 32 ff.). Hvis der tillægges en bestemmelse i overenskomsten direkte virkning uden at det sikres, at borgerne — under samme betingelser og med samme retsvirkninger for så vidt angår retsbeskyttelsen — kan påberåbe sig den samme bestemmelse i Portugal, ville Fællesskabet, som følge af den manglende gensidighed, blive ringere stillet, hvilket er i strid med de kontraherende parters hensigt, som den kan udledes af overenskomsten. I dommen af 9. februar 1982 i Polydor-sagen understregede Domstolen klart den forskellige målsætning i overenskomsten mellem EØF og Portugal, som »tilsigter en liberalisering af varehandelen mellem Fællesskabet og Portugal« og EØF-traktaten, som »tilsigter at skabe et enhedsmarked, hvis karakteristika så vidt muligt svarer til et hjemmemarkeds«. I denne forbindelse fastslog Domstolen, at »det [er] så meget mere nødvendigt at gennemføre en sondring af denne art, som der ikke for forbindelserne mellem Fællesskabet og Portugal findes midler svarende til dem, Fællesskabet råder over med henblik på inden for Fællesskabet at nå til en ensartet anvendelse af fællesskabsretten samt til en gradvis afskaffelse af forskelle i lovgivningerne«. Følgelig udtalte Domstolen, at ligheden mellem de i artiklerne 14, stk. 2, og artikel 23 i overenskomsten mellem EØF og Portugal anvendte ord på den ene side og ordene i EØF-traktatens artikler 30 og 36 på den anden side ikke kunne udgøre tilstrækkelig begrundelse for en anvendelse på overenskomstens ordning af den retspraksis, der er udviklet for de nævnte artikler i traktaten. Det samme må gælde ved en sammenligning mellem artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal og traktatens artikel 95. Siden Liittickedommen af 16. juni 1966 (sag 57/65, Sml. 1965-1968, s. 199) har Domstolen i uændret praksis tillagt traktatens artikel 95 direkte virkning, skønt bestemmelsen efter sin ordlyd også kun er rettet til medlemsstaterne. I dommen fremhævede Domstolen udtrykkeligt, at bestemmelserne i artikel 95, stk. 1, hvorefter varer importeret fra andre medlemsstater ikke må pålægges højere interne afgifter end dem, der pålægges lignende indenlandske varer, har til formål »at sikre Fællesskabets borgere lighed i forhold til national lovgivning«, og på det fiskale område er »det nødvendige grundlag for fællesmarkedet«. Det fremgår heraf, at denne domspraksis skal vurderes ud fra Fællesskabets mål og virke som defineret i traktatens artikler 2 og 3. Domstolens praksis tager som allerede fastslået i sagen Costa mod Enel (sag 6/64, dom af 15.7.1964, Sml. 1954-1964, s. 531) hensyn til, at »til forskel fra de almindelige internationale traktater har EØF-traktaten indført en særlig retsorden, der er integreret i medlemsstaternes retssystemer fra det tidspunkt, da traktaten trådte i kraft, og som skal anvendes af deres retsinstanser«. Som allerede påvist kan denne opfattelse ikke overføres til overenskomsten med Portugal, som i henseende til mål og indhold afviger fra EØF-traktaten, og som udelukkende har til formål at oprette et frihandelsområde mellem de kontraherende parter.

II — Jeg kommer således til Bundesfinanzhofs andet spørgsmål, nemlig om artikel 29, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal indeholder et forbud mod forskelsbehandling svarende til forbudet i traktatens artikel 95, stk. 1. Da det første spørgsmål besvares benægtende, skal det andet kun gennemgås subsidiært, men besvarelsen af det giver et nyt argument for ikke at tillægge artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal direkte virkning. 1) Domstolen har siden Liittickedommen i en uændret praksis anerkendt, at artikel 95, stk. 1, indeholder et forbud mod forskelsbehandling, der danner grundlag for en klar og ubetinget forpligtelse, som i henseende til gennemførelse og retsvirkninger ikke er afhængig af, at der udstedes en retsakt af fællesskabsinstitutionerne eller af en medlemsstat, og som derfor kan få direkte virkning i retsforhold mellem medlemsstaterne og deres borgere. I dommen af 4. april 1968 i Fink-Fruchtsagen (sag 27/67, Sml. 1965-1968, s. 509) anerkendte Domstolen ligeledes en sådan virkning af traktatens artikel 95, stk. 2, der »indeholder et ubetinget forbud mod beskyttelse, som udgør et nødvendigt supplement til forbudet i stk. 1«. I denne forbindelse fremhævede Domstolen udtrykkeligt, at bestemmelsen indeholder visse elementer, som forudsætter en vurdering af økonomiske forhold, men at denne omstændighed ikke fratager den nationale domstol retten og pligten til at sikre, at traktatens regler overholdes. I dommene af 27. februar 1980 i sag 168/78 (Kommissionen mod Den franske Republik, Sml., s. 347), sag 169/78 (Kommissionen mod Den italienske Republik, Sml., s. 385) og sag 171/78 (Kommissionen mod kongeriget Danmark, Sml., s. 447), som vedrørte muligheden for at sammenligne spiritusafgifter, undlod Domstolen endelig — på grund af vanskelighederne ved at fastlægge materielle kriterier for en sondring — at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt de pågældende drikkevarer helt eller delvis kunne betragtes som lignende varer, jfr. artikel 95, stk. 1; Domstolen udtalte, at de indførte drikkevarer i det mindste delvis konkurrerede med de omhandlede indenlandske varer, og at det derfor kunne fastslås, at der var sket en overtrædelse af bestemmelsen i artikel 95, stk. 2. I en række andre domme (bl.a. dommen af 17.2.1976, Rewe-Zentrale, Sml., s. 181, dommen af 22.6.1976, Bobie, Sml., s. 1079, og dommen af 10.10.1978, Hansen & Balle, Sml., s. 1787) udtalte Domstolen, at artikel 95, stk. 1, tilsidesættes, når nationale afgiftsbestemmelser i visse tilfælde giver indenlandske varer fordele, som ikke gælder for indførte varer. Denne praksis støttes på artikel 95's formål, der — som anerkendt af Domstolen i sag 168/78 — er at »sikre, at interne afgifter virker fuldstændig neutralt i forhold til konkurrencen mellem indenlandske og indførte varer«. 2) Hvis man imidlertid sammenligner artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal og EØF-traktatens artikel 95 i lyset af denne domspraksis, skal for det første bemærkes, at overenskomsten ikke tilsigter at skabe et område, der er »fuldstændig neutralt i forhold til konkurrencen« inden for rammerne af en integreret økonomi. Selv om en bestemmelse i overenskomsten om afgiftsmæssig forskelsbehandling har samme eller lignende ordlyd som EØF-traktatens artikel 95, kan det følgelig heller ikke antages, at den har et sådant formål. Under hensyntagen til overenskomstens mere begrænsede målsætning, når man står over for et sådant forbud mod forskelsbehandling, skal det blot fastslås, om afgiftsbestemmelserne rent faktisk har protektionistisk virkning over for vareimporten og således kan bringe afskaffelsen af hindringerne for samhandelen i fare. En sådan fortolkning svarer til forbudet mod forskelsbehandling i artikel III, paragraf 2, i GATT-aftalen og i artikel 6 i EFTA-konventionen fra 1959 (Stockholm-konventionen), hvori der tages hensyn til afgiftsordningens protektionistiske virkning. Når man behandler spørgsmålet om, hvorvidt der består en sådan protektionistisk virkning, er der en betydelig skønsmargen, som nødvendigvis forudsætter, at der anlægges politiske betragtninger af økonomisk og fiskal art. Hvis der tillægges artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal direkte virkning, gives der imidlertid domstolene mulighed for i deres afgørelser at foregribe Den blandede Komité's afgørelser. Den af de kontraherende parter tilsigtede politiske beslutningsproces ville i så fald blive overført til judicielle instanser, og forskellige afgørelser fra de nationale retter kunne da fremkalde uligheder i gennemførelsen af overenskomsten, hvilket heller ikke ville være foreneligt med gensidighedsprincippet i overenskomsten mellem EØF og Portugal. Selv om man ville hævde, at artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal ikke som kriterium opstiller afgiftsordningens protektionistiske virkning, og at bestemmelsen indholdsmæssigt er identisk med EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, måtte der tages det samme forbehold. Som det fremgår af Domstolens praksis vedrørende EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, indebærer nemlig også begrebet »lignende« mulighed for et betydeligt skøn, hvilket fører til, at der ifølge Domstolens praksis ikke kan tillægges forbudet mod afgiftsmæssig forskelsbehandling i overenskomsten mellem EØF og Portugal direkte virkning. 3) Når bestemmelser med samme ordlyd i forskellige internationale overenskomster ikke nødvendigvis skal have samme betydning, gælder dette så meget mere for bestemmelser, hvis ordlyd — som i den foreliggende sag — udviser væsentlige forskelle. EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, har ensartede afgifter som mål, hvorimod artikel 21 i overenskomsten mellem EØF og Portugal vedrører »foranstaltninger eller intern afgiftspraksis af fiskal art, der... bevirker en forskelsbehandling«. Fremhævelsen af det sidste led antyder i alle tilfælde, at de kontraherende parter har haft til hensigt at lægge større vægt end EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, på den faktiske forskelsbehandlings økonomiske virkning, i stedet for blot at holde sig til en forskel i de opkrævede afgifter. I øvrigt kan det konstateres, at de kontraherende parter ved ikke at medtage en bestemmelse svarende til artikel 95, stk. 2, i forhold til EØF-traktaten klart har foretrukket en mindre vidtgående regel i forbindelse med det forbud mod forskelsbehandling, der indeholdes i overenskomsten mellem EØF og Portugal. Det følger heraf, at den omstændighed at overenskomstens artikel 21, stk. 1, kun omfatter lignende varer, nødvendigvis er af større betydning end i artikel 95, hvor man om fornødent kan anvende den generelle bestemmelse i stk. 2. 4) Endelig viser tilblivelsen af artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal, som Kommissionen indgående har gjort rede for, at de kontraherende parter — i betragtning af en frihandelsaftales mere begrænsede målsætning — har haft til hensigt at give bestemmelsen en mere begrænset rækkevidde end det tilsvarende forbud mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 95, stk. 1.

III — Efter disse betragtninger skulle det ikke være nødvendigt at behandle de andre spørgsmål. Jeg skal imidlertid rent subsidiært fremsætte følgende kommentarer. 1) Den forelæggende ret har spurgt Domstolen, om overenskomstens artikel 21, stk. 1, i betragtning af de særlige betingelser i protokol nr. 8 til overenskomsten, skal anvendes på import af portvin. Spørgsmålet kan besvares ved at henvise til overenskomstens artikel 2, som generelt fastlægger overenskomstens materielle anvendelsesområde. I henhold til artiklen anvendes overenskomsten bl.a. på de varer, som er anført i protokollerne nr. 2 og nr. 8 — landbrugsprodukter og forædlede produkter — »under hensyntagen til de nærmere bestemmelser, der er fastsat heri«. Men forbudet mod afgiftsmæssig forskelsbehandling i overenskomstens artikel 21, stk. 1, berøres ikke af de særlige bestemmelser vedrørende nedsættelsen af toldsatserne ved indførsel, som er fastsat i protokollerne nr. 2 og nr. 8, hvilket har til følge, at produkterne i protokol nr. 8 må være omfattet af overenskomstens almindelige bestemmelser. Herudover tages der i protokollen ikke stilling til rækkevidden af artikel 21, stk. 1. 2) Den forelæggende ret ønsker dernæst oplyst, om de importerede varer, i overensstemmelse med traktatens artikel 95 eller artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal, ligeledes skal begunstiges i afgiftsmæssig henseende, med andre ord, om de fordele, som den tyske spiritusmonopollov teoretisk indrømmer indenlandske varer, også skal gælde for lignende importerede varer. I denne forbindelse er jeg ligesom Bundesfinanzhof af den opfattelse, at det allerede kan udledes af ordlyden af EØF-traktatens artikel 95 samt af Domstolens praksis — jfr. navnlig dommene i sagerne 45/75, 148/77 og 36/80 (dom af 30.10.1980, Schneider-Import GmbH & Co. KG mod Hauptzollamt Mainz, Sml. 1980, s. 3469) og i sag 153/80 (dom af 7.5.1981, Rumhaus Hansen GmbH & Co. mod Hauptzollamt Flensburg, Sml. 1981, s. 1165) — at man kun ved konkret at sammenligne afgifterne kan afgøre, om der består en afgiftsmæssig forskelsbehandling i bestemmelsens forstand. Potentielle afgiftsfordele for lignende indenlandske varer, som en national lov teoretisk åbner mulighed for, men som ikke gennemføres i praksis, bør derfor ikke tages i betragtning alene som følge af denne bestemmelse. Dette gælder navnlig artikel 21, stk. 1, i overenskomsten mellem EØF og Portugal, der som påvist har en begrænset rækkevidde, og som udelukkende har til formål at hindre, at der gennemføres protektionistiske foranstaltninger til fordel for indenlandske varer. Inden for rammerne af denne bestemmelse skal det følgelig udelukkende undersøges, om en afgiftsmæssig begunstigelse rent faktisk er til skade for importen af lignende varer, hvilket kun kan afgøres ved at undersøge den reelle størrelse af den begunstigede indenlandske produktion og omfanget af begunstigelsens virkninger på konkurrencen. Som det fremgår af sagen, er den fortrinsstilling, som de i Fællesskabet fremstillede hedvine har i forhold til portvine — under forudsætning af at varerne er sammenlignelige — som følge af, at det er muligt at fremstille disse hedvine ved at anvende alkohol, der er fritaget for afgift, imidlertid rent teoretisk, da den indenlandske vare, som skal indgå i sammenligningen, i praksis konkret pålægges den samme afgift som den importerede vare, hvoraf følger, at der ikke finder forskelsbehandling sted. 3) Endelig skal også det sidste spørgsmål besvares benægtende. Det drejer sig om, hvorvidt forbudet mod forskelsbehandling i artikel 21 i overenskomsten mellem EØF og Portugal udelukker en differentiering på grundlag af varernes sammensætning. Bundesfinanzhof har stillet dette spørgsmål under henvisning til, at der i tysk lovgivning sondres mellem på den ene side beskatningen af vine, der er tilsat alkohol, herunder portvin og andre hedvine, og på den anden side beskatningen af vin, som har et relativt højt alkoholindhold, der imidlertid er fremkommet ved naturlig gæring. Som udtalt af Domstolen i Bobie-sagen (Sml. 1976, s. 1079) vedrørende EØF-traktatens artikel 95, begrænser denne bestemmelse imidlertid ikke medlemsstaternes frihed til at fastsætte den afgiftsordning, som de finder bedst egnet for det enkelte produkt. Endvidere har Domstolen i sagerne Schneider-Import (Sml. 1980, s. 3469), Rumhaus Hansen (Sml. 1981, s. 1165) og Chemial Farmaceutici (sag 140/79, dom af 14.1.1981, Sml. 1981, s. 1) samt Vinal (sag 46/80, dom af 14.1.1981, Sml. 1981, s. 77) klart fastslået, at en differentieret afgiftsordning for produkter, som kan bruges på samme måde og til samme formål, ikke i sig selv indebærer en forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 95's forstand, såfremt den forskellige behandling støttes på lovlige, objektivt begrundede kriterier som anvendelse af forskellige råvarer og fremstillingsmetoder. Denne betragtning gælder i endnu høje grad for artikel 21 i overenskomsten mellem EØF og Portugal. Som Bundesfinanzhof med rette har bemærket, er der på grundlag af disse kriterier ingen grund til at anfægte en differentieret afgiftsordning for på den ene side vin, der er tilsat alkohol, og på den anden side almindelig vin.

IV — Jeg skal derfor foreslå, at Domstolen som svar på de forelagte spørgsmål kender for ret, at artikel 21, stk. 1, i overenskomsten af 22. juli 1972 mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab og republikken Portugal — som er mindre vidtrækkende end EØF-traktatens artikel 95, stk. 1 — ikke er umiddelbart anvendelig inden for fællesskabsretten og ikke giver borgerne rettigheder, der kan påberåbes for de nationale domstole.

( 1 ) – Oversat fra fransk.