Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 12. december 1996. - Jackie Farrell mod James Long. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Circuit Court, County of Dublin - Irland. - Bruxelles-konventionen - Artikel 5, nr. 2 - Begrebet 'den berettigede'. - Sag C-295/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-01683



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Denne anmodning om en praejudiciel afgoerelse, som er indgivet af Circuit Court, County of Dublin, i henhold til artikel 3 i protokollen af 3. juni 1971 (1), giver endnu en gang Domstolen mulighed for at fastlaegge indholdet af et af de begreber, der anvendes i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (2), som aendret bl.a. ved tiltraedelseskonventionen af 1978 (3) (herefter »konventionen«).

2 Spoergsmaalet drejer sig om fortolkningen af begrebet »den berettigede« i konventionens artikel 5, nr. 2, som Domstolen ikke tidligere har taget stilling til. Dette begreb goer det muligt at fastlaegge, hvem der er omfattet af den specielle kompetenceregel i artikel 5, nr. 2, og tjener saaledes til at afgraense anvendelsesomraadet for det valg af vaerneting, der kan foretages. Domstolen er i det vaesentlige blevet anmodet om at afgoere, om udtrykket »den berettigede« skal fortolkes saaledes, at det omfatter enhver, der rejser krav om underholdsbidrag, eller om det udelukkende omfatter personer, hvis retlige status som bidragsberettiget er blevet fastslaaet ved en retsafgoerelse.

I - De specielle kompetenceregler i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968

3 De bestemmelser i konventionen, som har givet anledning til det forelagte spoergsmaal, findes i afsnit II, der baerer overskriften »Kompetence«.

4 Hovedreglen om retternes kompetence fremgaar af konventionens artikel 2, stk. 1, der bestemmer:

»Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, uanset deres nationalitet, sagsoeges ved retterne i denne stat.«

5 Konventionens artikel 5 indeholder for visse retsomraader kompetenceregler, der udgoer alternativer til hovedreglen om, at retterne i den stat, hvor sagsoegte har bopael, har kompetencen. I artikel 5 bestemmes bl.a.:

»En person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan sagsoeges i en anden kontraherende stat:

...

2) i sager om underholdspligt, ved retten paa det sted, hvor den berettigede har sin bopael eller sit saedvanlige opholdssted eller, ved krav i forbindelse med sager om personers retlige status, ved den ret, der efter dennes egen lovgivning er kompetent i sagen, medmindre denne kompetence alene stoettes paa en af parternes nationalitet« (4).

6 En bidragsberettiget har saaledes et valg, idet den paagaeldende kan anlaegge sag enten ved retten paa det sted, hvor sagsoegte har sin bopael, eller ved retten paa det sted, hvor den paagaeldende selv har sin bopael eller sit opholdssted.

II - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

7 I henhold til den kendelse, hvori Domstolen anmodes om at traeffe praejudiciel afgoerelse i denne sag, er sagsoegeren, Jackie Farrell, en ugift kvinde paa 28 aar, som bor i Dalkey, Irland. Hun er mor til et barn, der blev foedt den 3. juli 1988. Jackie Farrell haevder, at sagsoegte, James Long, en gift mand, der har sit saedvanlige opholdssted i Bruegge i Belgien, er fader til barnet.

8 Sagsoegeren anlagde ved District Court sag mod James Long med paastand om, at han tilpligtes at betale underholdsbidrag. Sagsoegte paastod sig frifundet, idet han naegter at vaere far til barnet.

9 Den 11. februar 1994 afviste District Court den af Jackie Farrell anlagte sag under henvisning til, at retten savnede kompetence. Under appelsagen ved Circuit Court, County of Dublin, gjorde Jackie Farrell gaeldende, at de irske retter er kompetente i medfoer af konventionens artikel 5, nr. 2. Heroverfor gjorde James Long gaeldende, at begrebet »den berettigede« (»maintenance creditor«) udelukkende omfatter personer, der allerede ved en retsafgoerelse har faaet fastslaaet, at der bestaar en underholdspligt, og ikke personer, der som sagsoegeren vil have en saadan forpligtelse fastslaaet ved en retsafgoerelse.

10 I forbindelse med appelsagen har Circuit Court, County of Dublin, indbragt foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»Er det i henhold til bestemmelserne i artikel 5, nr. 2, i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, der er undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, en betingelse for, at en sagsoeger, der har bopael i Irland, kan anlaegge sag med paastand om tilkendelse af underholdsbidrag ved de irske retter mod en sagsoegt, der har bopael i Belgien, at sagsoegeren forinden har opnaaet dom for, at der paahviler sagsoegte underholdspligt?«

11 I sit indlaeg (5) har sagsoegte gjort gaeldende, at sagen om underholdspligt er accessorisk i forhold til spoergsmaalet om faderskab, og at sagsoegeren derfor ikke kan paaberaabe sig artikel 5, nr. 2, foerste led. Som foelge heraf er det kun denne bestemmelses andet led, der finder anvendelse.

12 Under hensyn til, at relevansen af det praejudicielle spoergsmaal saaledes anfaegtes, er det noedvendigt at undersoege dette problem, foer der foretages en vurdering af det omtvistede begreb.

III - Finder artikel 5, nr. 2, anvendelse?

13 Det fremgaar saavel af det praejudicielle spoergsmaal som af ordlyden af afgoerelsen, hvori der anmodes om en praejudiciel afgoerelse (6), at det spoergsmaal, den nationale ret har stillet, vedroerer artikel 5, nr. 2, foerste led, der omhandler sager om betaling af underholdsbidrag, og ikke bestemmelsens andet led, der er begraenset til krav om underholdspligt i forbindelse med sager om personers retlige status.

14 Den nationale ret er af den opfattelse, at det stillede spoergsmaal er afgoerende for en stillingtagen til tvisten.

15 Det foelger af Domstolens faste praksis, at »de overvejelser, som den nationale ret ved udvaelgelsen af spoergsmaalene kan have ladet sig lede af, og den relevans, som den tillaegger dem inden for rammerne af en sag, der er forelagt den til paakendelse, er unddraget Domstolens bedoemmelse« (7).

16 Domstolen har naermere udtalt, at »naar en national ret anmoder om en fortolkning af en faellesskabsretlig bestemmelse, maa Domstolen gaa ud fra, at den nationale ret finder denne fortolkning noedvendig for sagens loesning«, og »Domstolen kan altsaa ikke kraeve, at den nationale ret udtrykkeligt angiver, at det er den bestemmelse, som efter rettens mening kraever fortolkning, der skal finde anvendelse« (8).

17 Jeg er derfor af den opfattelse, at det spoergsmaal, der er forelagt af den nationale ret, skal besvares uden hensyntagen til dets relevans for den tvist, der verserer for retten, og at det for at besvare spoergsmaalet er noedvendigt at fortolke begrebet »den berettigede«.

IV - Begrebet »den berettigede«

18 Ifoelge den forelaeggende ret er de bestemmelser om kompetencen, der finder anvendelse i denne sag, indeholdt i Jurisdiction of Courts and Enforcement of Judgments (European Communities) Act 1988 (herefter »1988-loven«). Denne lov gennemfoerer konventionen i Irland.

19 Mens der er behov for at fortolke begrebet »den berettigede« i konventionens artikel 5, nr. 2, synes begrebet, som det er anvendt i den irske lov, der citeres af den nationale ret, at vaere mindre tvetydigt.

20 For det foerste bestemmes det i section 1 i 1988-loven: »Udtrykket 'Den berettigede' ['maintenance creditor'] betyder i forbindelse med en dom om underholdspligt ['maintenance order'] den person, der er berettiget til de bidrag, som der traeffes bestemmelse om i dommen« (9).

21 For det andet henvises der i District Court (Jurisdiction of Courts and Enforcement of Judgments (European Communities) Act, 1988) Rules, 1988, Rule 20 - om proceduren i forbindelse med sagsanlaeg ved District Court - til en sag, der anlaegges i medfoer af konventionens artikel 5, nr. 2, »med paastand om aendring af en dom om bidragspligt«.

22 Den nationale ret, der har bemaerket forskellen mellem den formulering, der anvendes i konventionen, og den, der anvendes i den irske lov, har anfoert: »... muligvis er konventionens hensigt og formaal ikke fuldt ud genspejlet i de irske lovbestemmelser« (10).

23 Spoergsmaalet om fortolkningen af begrebet »den berettigede« synes derfor at vaere afgoerende.

24 De talrige begreber, der anvendes i konventionen, kan have forskellig betydning fra den ene kontraherende stat til den anden. I forbindelse med sin fortolkningsvirksomhed har Domstolen haft lejlighed til at traeffe afgoerelse om, hvorvidt saadanne juridiske begreber skal anses for at vaere selvstaendige, saaledes at de skal undergives en ensartet fortolkning i samtlige medlemsstater, eller om de kan bibeholde den betydning, de har i national ret.

25 Som Domstolen har fastslaaet: »Ingen af disse to muligheder udelukker noedvendigvis den anden, da et formaalstjenligt valg kun kan foretages saerskilt for hver enkelt bestemmelse i konventionen, idet dog dennes fulde virkning ud fra de i traktatens artikel 220 naevnte maalsaetninger skal sikres« (11).

26 Jeg vil foreslaa, at Domstolen i lyset af dette princip soeger at finde frem til betydningen af begrebet »den berettigede«.

1) Et selvstaendigt begreb

27 Skoent Domstolen endnu ikke har haft lejlighed til at fortolke begrebet »den berettigede«, har den tillagt andre udtryk, som tjener til at afgraense anvendelsesomraadet for nogle af de specielle kompetenceregler, der er fastsat i konventionens artikel 5, et selvstaendigt indhold.

28 F.eks. har Domstolen med hensyn til begrebet »kontraktforhold« i artikel 5, nr. 1, fastslaaet: »Paa baggrund af konventionens formaal og almindelige opbygning og for i videst muligt omfang at sikre lighed og ensartethed i de rettigheder og forpligtelser, som konventionen indebaerer for de kontraherende stater og de af konventionen beroerte personer, boer begrebet ikke fortolkes blot som en henvisning til den interne ret i en af de stater, som sagen har tilknytning til« (12).

29 Et andet eksempel er de begreber, der er indeholdt i udtrykket »sager vedroerende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed«, som er afgoerende for den specielle kompetenceregel i artikel 5, nr. 5 (13). I denne sag anfoerte Domstolen meget klart: »I betragtning af, at en udvidelse af det antal retter, der kan paakende en og samme tvist, ikke er egnet til at fremme retssikkerheden og en effektiv domstolsbeskyttelse i alle de omraader, som udgoer Faellesskabet, er det i overensstemmelse med konventionens formaal at undgaa en udvidende fortolkning, som skaber yderligere undtagelser fra hovedreglen om vaerneting i artikel 2« (14).

30 Jeg vil foreslaa, at Domstolen foelger den fremgangsmaade, der er benyttet i disse afgoerelser, og saaledes anser begrebet »den berettigede« for at vaere et selvstaendigt begreb.

31 I modsat fald kan der opstaa en situation, hvor personer i en kontraherende stat kan vaelge mellem kompetente retter, mens dette ikke er tilfaeldet i en anden kontraherende stat, alt efter om de nationale myndigheder har valgt at samle dem i samme kategori, eller at adskille dem i henhold til kriterier, der selv kan vaere forskellige fra stat til stat.

32 I praeamblen til konventionen giver de kontraherende stater udtryk for deres oenske om inden for Faellesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de dér bosiddende personer og med henblik herpaa at fastlaegge deres retters internationale kompetence. Ved at anvende et faelles normsaet tilkendegiver de et oenske om at etablere et ensartet regelsaet om retternes kompetence, hvilket efter min opfattelse udelukker enhver mulighed for, at begreberne kan tillaegges forskelligt indhold.

33 At tillaegge begreberne forskelligt indhold ville ikke blot give anledning til diskriminering, hvilket ikke kan retfaerdiggoeres, naar henses til det beskyttelsesformaal, der fremgaar af praeamblen. Det ville ogsaa indebaere, at de komplicerede kompetenceregler, som er en foelge af det store antal nationale lovgivninger, og som konventionen har til hensigt at forenkle, blev opretholdt.

2) Indholdet af begrebet »den berettigede«

34 Ifoelge Domstolens faste praksis skal de selvstaendige begreber i konventionen ved anvendelsen af denne foerst og fremmest fortolkes ud fra konventionens opbygning og formaal (15) med henblik paa at sikre, at denne gennemfoeres i fuldt omfang og dernaest under hensyn til de almindelige principper, der kan udledes af de nationale retssystemer under ét (16).

35 Medlemsstaternes retssystemer kan opdeles i forskellige kategorier.

36 De fleste medlemsstater (Belgien, Danmark, England og Wales, Finland, Graekenland, Italien, Nederlandene, Sverige og OEstrig) benytter ikke begrebet »den berettigede« i de nationale bestemmelser om vaerneting. Begrebet »den berettigede« anvendes heller ikke i tysk ret, selv om der findes en kompetenceregel i relation til underholdsforpligtelser. I henhold til fransk ret kan sagsoegeren i sager, der vedroerer underholdspligt, vaelge at anlaegge sag ved retten paa det sted, hvor den berettigede har sin bopael. Den franske lovgivning angiver imidlertid ikke, hvad der skal forstaas ved begrebet »den berettigede«, og dets betydning er ikke blevet fastlagt i retspraksis. Den spanske lovgivning anvender begrebet »den berettigede«, men der kan ikke drages nogen konklusioner om dets indhold hverken paa baggrund af den juridiske litteratur eller paa grundlag af retspraksis. Det samme er tilfaeldet i skotsk ret. I det luxembourgske retssystem anvender loven om territorial kompetence i sager vedroerende underholdspligt begrebet »den berettigede«, og den omfatter udtrykkeligt »sager, hvori der nedlaegges paastand om betaling af underholdsbidrag eller om aendring heraf«. I Irland er der fortsat tvivl om, hvorvidt 1988-loven er begraenset til at angaa fuldbyrdelse i Irland af afgoerelser om underholdspligt, truffet i andre lande, eller om loven fastsaetter de irske retters nationale eller internationale kompetence i sager, hvor der traeffes afgoerelse om underholdsforpligtelser, eller hvor en afgoerelse om underholdspligt aendres.

37 Der synes derfor ikke af de nationale retssystemer at kunne udledes et generelt princip, der kan vaere til hjaelp ved fortolkningen af begrebet »den berettigede«. I de fleste retssystemer anvendes begrebet ikke. I de andre retssystemer kan dets indhold ikke fastslaas med sikkerhed. En fortolkning af konventionens tekst maa derfor ligge saa taet paa konventionens opbygning og formaal som muligt.

38 Indholdet af begrebet »den berettigede« kan fastlaegges ved at undersoege tre mulige betydninger - fra den snaevreste til den videste betydning - én efter én.

39 For det foerste, kan »den berettigede« - som det til dels er sagsoegtes opfattelse (17) - vaere en person, som ved en dom er blevet tilkendt underholdsbidrag. I det tilfaelde faar personer, som i en anden medlemsstat har opnaaet en afgoerelse, der fastslaar retten til underhold, og som herefter oensker at opnaa endnu en afgoerelse i den stat, hvori de har bopael eller saedvanligt ophold, mulighed for at vaelge vaerneting i medfoer af artikel 5, nr. 2.

40 For det andet kan »den berettigede« betyde en person, hvis ret til underhold ikke er blevet fastslaaet, men som i kraft af sin retlige status, isaer en familiemaessig tilknytning til den person, der oenskes sat i bidrag, med rette kan goere krav paa betaling af et pengebeloeb.

41 Endelig kan begrebet i sin videste betydning omfatte enhver, der rejser krav om betaling af underholdsbidrag.

42 Anvendelsesomraadet for artikel 5, nr. 2, synes at vaere overordentlig snaevert, hvis begrebet antages at henvise til en person, som ved en dom er blevet tilkendt underholdsbidrag. Det gaelder isaer, hvis man forsoeger at indkredse de kategorier af sager, hvor det har vaeret berettiget at fastsaette en speciel kompetenceregel.

43 Man kan med det samme se bort fra de sager, hvor den bidragsberettigede anmoder retten ved det sted, hvor han eller hun har sin bopael eller sit saedvanlige opholdssted, om - inden for denne rets territoriale kompetenceomraade - at anerkende eller fuldbyrde en retsafgoerelse. Artikel 5 hoerer nemlig under konventionens afsnit II om kompetence. Bestemmelsen hoerer ikke under afsnit III, der fastlaegger de kompetenceregler, der er specifikke for begaeringer om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser, og som derfor skal anvendes paa saadanne begaeringer.

44 Der er saaledes to slags sager tilbage: Sager om fastsaettelse af underholdsbidragets stoerrelse, naar en forudgaaende afgoerelse udelukkende har fastslaaet, at der i princippet skal betales bidrag, og sager om aendring af det underholdsbidrag, der oprindelig blev fastsat.

45 Der er imidlertid intet i konventionen, der kan begrunde, at sager om underholdspligt opdeles i sager om anerkendelse af kravet og sager om fastsaettelse af bidragets stoerrelse. En saadan opdeling synes endvidere uforenelig med kravet om en forenkling af de processuelle regler samt en hurtig procedure, hvorved traktaten og konventionen soeger at lette den gensidige anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser truffet i medlemsstaterne (18). Hertil kommer, at hverken Kommissionen eller nogen af sagens parter eller de intervenerende stater har foreslaaet en saadan fortolkning.

46 Man kan derfor med rette spoerge sig selv om, hvad der kan begrunde et valg af vaerneting, der gaelder for en saa begraenset kategori af sager som de, hvor en bestaaende retsafgoerelse om underholdspligt soeges aendret. Det er heller ikke klart, hvorfor den oprindelige sag om underholdspligt skal undtages fra den specielle kompetenceregel.

47 Ganske vist kan frygten for, at personer, som blot er potentielt bidragspligtige, kommer til at baere den stoerste byrde ved, at der med urette anlaegges sag ved domstolene i et andet land, begrunde, at valget af vaerneting begraenses til kun at omfatte sager, der er anlagt af personer, som er anerkendt som bidragsberettigede.

48 Men hvis dette hensyn har begrundet en saadan begraensning af de specielle kompetenceregler, er det overraskende, at der ikke kan findes spor heraf i ordlyden af konventionens artikel 5, nr. 2, eller i de rapporter, der er udarbejdet af P. Jenard (19) og af professor dr. P. Schlosser (20).

49 I Jenard-rapporten anfoeres tvaertimod:

»... retten paa det sted, hvor den bidragsberettigede har bopael, [er] bedst i stand til at fastslaa, om han har behov for underhold, og til at fastlaegge underholdsbidragets stoerrelse.

For imidlertid at tilpasse konventionen til Haagerkonventionen, foreskrives i artikel 5, nr. 2, desuden vaernetinget ved retten paa det sted, hvor den bidragsberettigede har sit saedvanlige opholdssted. Dette yderligere tilknytningsmoment er berettiget i sager om underholdspligt, for hermed faar f.eks. en hustru, der er blevet forladt af sin mand, mulighed for at sagsoege sin mand om underholdsbidrag, ikke alene ved retten paa det sted, hvor hun har sin retlige bopael, men ogsaa ved retten paa det sted, hvor hun har sit saedvanlige opholdssted« (21).

50 Jenard undlader ikke blot at foretage en sondring mellem de oprindelige sager og sager anlagt med henblik paa fastsaettelse eller aendring af underholdsbidragets stoerrelse; de forklaringer, han fremkommer med, vidner om bestemmelsens generelle karakter og om, at den uden forskel finder anvendelse i alle sager, der angaar spoergsmaal om underholdspligt.

51 Begrundelsen for konventionens artikel 5, nr. 2 - nemlig at retten er i stand til at bedoemme, om den berettigede har et behov for underhold og omfanget af et saadant behov - gaelder ikke blot for en enkelt kategori af underholdssager. Denne begrundelse kan med lige saa god ret anfoeres i relation til den oprindelige sag om betaling af underholdsbidrag. Endvidere angaar det eksempel - med en hustru, der er blevet forladt af sin mand - Jenard giver for at illustrere, hvorfor den underholdsberettigedes saedvanlige opholdssted boer kunne anvendes som et supplerende vaerneting, tydeligvis den oprindelige sag om betaling af et underholdsbidrag, hvilket fremgaar af den anvendte terminologi (hun sagsoeger sin mand »om underholdsbidrag«, ikke om »fastsaettelse«, »proevelse« eller »aendring« af underholdsbidraget).

52 Ydermere har sagsoegtes repraesentant i retsmoedet henvist til en definition af begrebet »gaeld«, fastlagt i England i 1883, hvorefter »en gaeld er et pengebeloeb, der er forfaldent eller som vil forfalde i fremtiden som foelge af en eksisterende forpligtelse«. Heraf har han sluttet, at kravet paa betaling af et pengebeloeb i denne sag ikke er blevet fastslaaet, saa laenge spoergsmaalet om faderskab ikke er afklaret, hvilket betyder, at det rejste spoergsmaal afhaenger af spoergsmaalet om retlig status.

53 Jeg kan tilslutte mig den foreslaaede definition, men som anfoert ovenfor (22), mener jeg ikke, at Domstolen skal tage stilling til relevansen af det stillede spoergsmaal eller til, om det svar, der gives, kan afgoere den tvist, der verserer for den forelaeggende ret.

54 Naar der foerst er enighed om, at en gaeld er en forpligtelse, der bestaar som foelge af et faktum - som enten kan vaere et retligt faktum i snaever forstand eller en retsakt - i kraft af hvilket en kreditor er berettiget til betaling af et pengebeloeb fra en debitor, staar det til gengaeld klart, at en person ikke behoever at have opnaaet en retsafgoerelse for at kunne betragtes som kreditor. En saadan retsafgoerelse er ganske vist et endegyldigt bevis for hans status som kreditor, men denne status er ikke betinget af, at der foreligger en retsafgoerelse, idet det faktum, der giver anledning til forpligtelsen og saaledes til gaelden, meget vel kan ligge forud for retsafgoerelsen (saaledes som det f.eks. er tilfaeldet i den situation, hvor der laanes et pengebeloeb, som resulterer i en tilbagebetalingspligt, eller hvor der bestaar et slaegtsskabsbaand, som medfoerer en underholdspligt).

55 Det er som foelge heraf ikke efter min opfattelse noedvendigt, at der foreligger en retsafgoerelse, for at en person kan anerkendes som underholdsberettiget, idet en saadan ret kan fastslaas paa grundlag af andre kriterier.

56 Dette er tilfaeldet, naar det kan bevises, at der mellem den person, der paastaar sig tilkendt underholdsbidrag, og den, der paastaas sat i bidrag, bestaar et familieskab, som kan retfaerdiggoere, at der rejses krav om underholdsbidrag.

57 Ved hjaelp af en saadan sondring ville valget af vaerneting kunne forbeholdes personer, der formodes at vaere underholdsberettigede, og udelukkes for personer, der blot paastaar sig tilkendt bidrag, men som helt aabenbart ikke er berettigede hertil. Hvis artikel 5, nr. 2, fortolkes paa denne maade, vil bestemmelsen beskytte de personer, over for hvem der uretmaessigt rejses krav om bidrag, mod den meget store belastning, det er at foere retssager i udlandet.

58 Det er imidlertid min opfattelse, at en saadan sondring er udelukket paa grund af den vide ordlyd, der er givet artikel 5, nr. 2, og den noedvendige forenkling af de processuelle regler, der foelger af konventionen, jf. traktatens artikel 220.

59 Familieskabet som kriterium for afgoerelsen af, om en person er underholdsberettiget, kan nemlig opfattes paa forskellige maader.

60 I snaever forstand vil en underholdsberettiget vaere en person, der kan paaberaabe sig et retligt anerkendt familieskab til den person, der kraeves sat i bidrag. Herefter vil f.eks. en aegtefaelle, en tidligere aegtefaelle, eller et barn, hvis slaegtskab er fastslaaet som foelge af foraeldrenes aegteskab eller en anerkendelse, kunne vaelge vaerneting.

61 Fordelen ved denne loesning er, at den er baseret paa objektive kriterier, men to forhold taler imod den: For det foerste boer en saa praecis sondring for at kunne accepteres fremgaa af ordlyden af konventionens artikel 5, nr. 2, eller af de ovenfor naevnte rapporter (23), hvilket ikke er tilfaeldet. For det andet afviger den fra selve definitionen af en fordring, idet personer, der er berettigede til underholdsbidrag, men som ikke har en retlig status, der goer, at de kan bevise det, afskaeres fra valget af vaerneting. Et krav om underholdsbidrag, der for eksempel fremsaettes paa vegne af et barn, som ikke er anerkendt, mod dets biologiske foraeldre, vil vaere undtaget fra artikel 5, nr. 2's anvendelsesomraade, blot fordi foraeldreskabet bestrides. Man kan ikke samtidig definere en kreditor som en person, der er berettiget til et pengebeloeb som foelge af tilstedevaerelsen af et faktisk forhold, og naegte at give personen mulighed for at bevise eksistensen af det faktum - i dette tilfaelde foraeldreskabet - der giver vedkommende retlig status som kreditor.

62 En bidragsberettiget i vid betydning er derfor en person, som for at kunne foretage et valg af vaerneting foerst skal bevise tilstedevaerelsen af det familieskab, der giver anledning til fordringen. I saa fald er kriteriet imidlertid ikke laengere objektivt, idet retten i hver enkelt sag skal tage stilling til sandsynligheden for, at det paastaaede slaegtskab bestaar. Udfaldet af sagerne kan derfor vaere forskelligt fra stat til stat, eller endog fra ret til ret, hvilket vil vaere i modstrid med konventionens mindstemaal, som er at styrke retssikkerheden og at skabe enkle processuelle regler. Det kan af samme grund heller ikke accepteres, at det saaledes kommer til at afhaenge af udfaldet af en kompleks debat om et materielt spoergsmaal, hvilken kompetenceregel der anvendes.

63 Det kan derfor vise sig at vaere vanskeligt og vilkaarligt og at give anledning til tvister at anvende familieskab i den omtalte betydning af begrebet som grundlag for at fastslaa, om en person er bidragsberettiget, og dermed afgoere, om der bestaar en ret til at vaelge vaerneting.

64 Den loesning, der staar tilbage, og som alle sagens parter med undtagelse af sagsoegte er gaaet ind for, er at give begrebet »den berettigede« det videst mulige indhold. Herefter maa den, der principalt rejser krav om underholdsbidrag, anses for »den berettigede« i konventionens forstand (24).

65 Paa baggrund af det ovenfor anfoerte, staar det klart, at denne betydning af begrebet er den, der er bedst overensstemmende med konventionens formaal, nemlig at sikre forenkling, hurtighed og den enkeltes retsbeskyttelse.

66 Dette kriterium til afgoerelse af, om en person er berettiget til at vaelge vaerneting, er meget praecist og objektivt. Som foelge heraf begraenses risikoen for potentielle sagsanlaeg, der skyldes usikkerhed om begrebets afgraensning, som i sig selv kan foere til forsinkelser og til en uberettiget sondring mellem de personer, der kan vaelge vaerneting.

67 Det krav, der fremsaettes med henblik herpaa, kan gaa ud paa, at der for foerste gang traeffes afgoerelse om fastsaettelse af underholdsbidrag, eller at en saadan afgoerelse proeves. Der stilles ikke krav om, at der skal anlaegges saerskilte sager, hvilket naeppe ville vaere foreneligt med den effektivitet, der er konventionens maalsaetning.

68 Domstolen har endelig fastslaaet, at »begrundelsen for, at artikel 5 opstiller en raekke specielle kompetenceregler, som sagsoegeren kan vaelge imellem, er hensynet til en hensigtsmaessig sagsbehandling i visse naermere angivne tilfaelde, hvor der bestaar en saerlig naer tilknytning mellem en tvist og den domstol, for hvilken den kan indbringes« (25).

69 Formaalet med artikel 5, nr. 2, er, at den bidragsberettigede undgaar at anlaegge sag ved en fjerntliggende retsinstans. Der er to vaesentlige grunde til dette.

70 For det foerste er den, der paastaar sig tilkendt underholdsbidrag, i princippet og i de fleste tilfaelde i praksis, den mest ubemidlede af sagens parter, og det synes derfor rimeligt, at han eller hun kan spare de udgifter, der foelger af et sagsanlaeg i et andet land - herunder udgifterne i forbindelse med anlaeggelsen af den oprindelige sag.

71 For det andet er retten paa det sted, hvor sagsoegeren har sin bopael eller sit opholdssted, paa grund af sit kendskab til de oekonomiske og sociale forhold, hvorunder sagsoegeren lever, bedst i stand til at afgoere, om der bestaar et reelt behov og omfanget heraf. Retten er saaledes i stand til at afgoere, om kravet er berettiget, og til at vurdere stoerrelsen af det beloeb, der skal tilkendes. Rettens egnethed er den samme, hvad enten den skal tage stilling til den oprindelige sag om underholdspligt eller til en ny fase i sagen. Dette bekraeftes af Jenard-rapporten, hvori det anfoeres, at retten paa det sted, hvor den bidragsberettigede har bopael, bedst er i stand til at fastslaa, om han har behov for underhold og til at fastlaegge underholdsbidragets stoerrelse (26).

72 En saadan definition af begrebet synes derfor at vaere i overensstemmelse med konventionens opbygning og formaal, som tidligere fortolket af Domstolen i sager, der havde til formaal at klarlaegge de specielle kompetencereglers anvendelsesomraade.

73 Set ud fra denne synsvinkel er der ikke nogen grund til, at den naerhed - som lovgiver havde til hensigt at skabe mellem den enkelte og den ret, der skal tage stilling til hans eller hendes krav - ikke ogsaa skulle komme sagsoegerne til gode i sager, hvor de for foerste gang soeger underholdspligten fastslaaet.

74 Det fremgaar saaledes, at konventionens formaal ikke er at foretage en sondring alt efter, hvilken type sag der anlaegges, men at goere det lettere for personer, der kraever underholdsbidrag, og som ofte befinder sig i en ugunstig situation, at ivaerksaette retssager. Foelgelig maa det med henblik paa fastlaeggelsen af en kompetenceregel accepteres, at den person, som haevder at vaere bidragsberettiget, betegnes som »den berettigede« i konventionens forstand.

Forslag til afgoerelse

75 Paa baggrund af disse overvejelser foreslaar jeg, at Domstolen besvarer det stillede spoergsmaal paa foelgende maade:

»Bestemmelserne i artikel 5, nr. 2, i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, skal fortolkes saaledes, at det ikke er en betingelse for, at en sagsoeger, der har bopael i Irland, kan anlaegge sag med paastand om tilkendelse af underholdsbidrag ved de irske retter mod en sagsoegt, der har bopael i Belgien, at sagsoegeren forinden har opnaaet dom for, at der paahviler sagsoegte underholdspligt.

Udtrykket 'den berettigede' i artikel 5, nr. 2, foerste led, skal fortolkes saaledes, at det omfatter enhver, der principalt rejser krav om tilkendelse af underholdsbidrag.«

(1) - Protokol vedroerende Domstolens fortolkning af konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17).

(2) - EFT 1978 L 304, s. 17.

(3) - Konventionen af 9.10.1978 om kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse (EFT 1978 L 304, s. 1, og konventionen af 27.9.1968, - den aendrede tekst - s. 77).

(4) - Min fremhaevelse.

(5) - Punkt 1.5.

(6) - Jf. dommen, der ledsager anmodningen om en praejudiciel afgoerelse, saerligt s. 7.

(7) - Dom af 5.2.1963, sag 26/62, Van Gend & Loos, Sml. 1954-1964, s. 375, org. ref.: Rec. s. 1, paa s. 22.

(8) - Dom af 5.10.1977, sag 5/77, Tedeschi, Sml. s. 1555, praemis 17, 18 og 19. Jf. ogsaa dom af 23.2.1995, forenede sager C-358/93 og C-416/93, Bordessa m.fl., Sml. I, s. 361, praemis 10.

(9) - Dommen, der ledsager anmodningen om den praejudicielle afgoerelse, s. 3.

(10) - A.st., s. 7.

(11) - Dom af 6.10.1976, sag 12/76 Tessili, Sml. s. 1473, praemis 11.

(12) - Dom af 22.3.1983, sag 34/82, Peters, Sml. s. 987, praemis 9, og af 8.3.1988, sag 9/87, Arcado, Sml. s. 1539.

(13) - Dom af 22.11.1978, sag 33/78, Somafer, Sml. s. 2183, praemis 3 ff.

(14) - A.st., praemis 7, min fremhaevelse.

(15) - Arcado-sagen, jf. ovenfor, fodnote 12, praemis 11.

(16) - Dom af 16.12.1980, sag 814/79, Rueffer, Sml. s. 3807, praemis 7.

(17) - Sagsoegtes indlaeg, punkt 4.7.

(18) - Jf. EF-traktatens artikel 220 og praeamblen til Bruxelles-konventionen.

(19) - Rapport om konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1979 C 59, s. 1), kendt som »Jenard-rapporten«.

(20) - Rapport om konventionen af 9.10.1978 om kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltraedelse af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, samt af protokollen om Domstolens fortolkning af denne konvention (EFT 1979 C 59, s. 71), kendt som »Schlosser-rapporten«.

(21) - Jenard-rapporten, jf. ovenfor, s. 25.

(22) - Jf. dette forslag til afgoerelse, punkt 15 ff.

(23) - Jf. fodnote 19 og 20.

(24) - Jf. isaer punkt 21 i Kommissionens indlaeg.

(25) - Peters-dommen, jf. ovenfor, praemis 11. Se ogsaa Jenard-rapporten, s. 22 og punkt 92 i Schlosser-rapporten, s. 102.

(26) - Jenard-rapporten, s. 25.