ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

For det første ville hvert af de spørgsmål, der er blevet stillet hver ansøger, blive tildelt en specifik ID-kode, idet – som Kommissionen har forklaret – de spørgsmål, der blev stillet, ikke var de samme for hver ansøger. Sagsøgeren har i denne forbindelse præciseret, at han ikke ønskede oplysninger for så vidt angår indholdet af de spørgsmål, som hver af ansøgerne blev stillet. Dernæst ville det for hvert spørgsmål være nødvendigt at angive, hvilket sprog spørgsmålet blev stillet på, samtidig med at den samme ID-kode for det samme spørgsmål blev fastholdt uanset sproget, at angive, hvilken type spørgsmål det drejede sig om, at angive, hvorvidt spørgsmålet var eller ikke var blevet neutraliseret, den tid, som hver ansøger havde brugt på at besvare spørgsmålet, og endelig at tildele en ID-kode for det forventede svar såvel som for det afgivne svar. Ifølge begæringen om aktindsigt skulle ID-koderne for de forventede svar og de afgivne svar til gengæld ikke give oplysninger for så vidt angår indholdet af de nævnte svar, men for hvert spørgsmål blot gøre det muligt at sammenligne det forventede svar og det afgivne svar. I denne forbindelse har sagsøgeren i sin begæring i det væsentlige præciseret, at i det tilfælde, hvor svarmulighederne for et givent spørgsmål ikke var blevet præsenteret i den samme rækkefølge til alle ansøgerne, ville det være hensigtsmæssigt at sikre sig, at den samme ID-kode blev anvendt for hver svarmulighed med henblik på at garantere, at de givne oplysninger er sammenlignelige. Hvad angår spørgsmålene om situationsbedømmelse ville det ifølge sagsøgeren være hensigtsmæssigt at angive det ønskede svar og det afgivne svar i disses helhed – dvs. den bedste og den dårligste svarmulighed. Sluttelig skulle alle de ansøgere, der har deltaget i de pågældende stopprøver, anonymiseres ved at tildele hver af disse en specifik ID-kode.
6

Følgende præciseringer fremgår samme sted i hver af de anfægtede meddelelser hvad angår begrænsningen af valget af andet sprog til kun at omfatte de tre førnævnte sprog. I meddelelsen om den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/248/13 anføres herom følgende: »I overensstemmelse med Domstolens dom [af 27. november 2012, Italien mod Kommissionen (C-566/10 P, Sml., EU:C:2012:752)], er EU-institutionerne forpligtet til at begrunde denne udvælgelsesprøves indskrænkning i valget af sprog 2 til et begrænset antal officielle EU-sprog. Derfor meddeles ansøgerne hermed, at det i denne udvælgelsesprøve er fastsat, hvilke sprog der kan vælges som sprog 2, i overensstemmelse med tjenestens interesse, som tilsiger, at nyansatte kolleger fra første færd skal være i stand til at arbejde og kommunikere effektivt. Ellers vil det alvorligt skade effektiviteten af institutionernes arbejde. På grundlag af EU-institutionernes mangeårige praksis med hensyn til interne kommunikationssprog og tjenestegrenenes behov med hensyn til ekstern kommunikation og sagsbehandling er engelsk, fransk og tysk fortsat de sprog, som anvendes i størst omfang. Desuden er engelsk, fransk og tysk de sprog, som langt de fleste deltagere i udvælgelsesprøver, hvor valget af sprog [er] frit, vælger som sprog 2. Det stemmer overens med aktuelle uddannelsesmæssige og faglige standarder, idet ansøgere til stillinger i Den Europæiske Union må forventes at beherske mindst ét af de pågældende sprog. Når der både skal tages hensyn til tjenestens interesse, ansøgernes behov og færdigheder samt det særlige område, som udvælgelsesprøven finder sted inden for, er det rimeligt, at prøverne foregår på disse tre sprog. Dermed sikres det, at alle ansøgere, uanset hvilket sprog 1 de har, behersker mindst ét af disse tre officielle sprog på arbejdsniveau. Det tjener også til at behandle alle lige, at alle ansøgere, også dem, som har et af de tre sprog som deres sprog 1, skal gennemgå prøven på (et af de tre sprog). Ved på denne måde at vurdere de specifikke kompetencer kan institutionerne bedømme ansøgernes evne til at fra første færd at fungere i et miljø, som svarer nøje til det, de kommer til at arbejde i. Det berører ikke den senere sprogundervisning, som tjener til at påvise, at den ansatte har evne til at arbejde på et tredje sprog, jf. tjenestemandsvedtægtens artikel 45, stk. 2.« De to andre omtvistede meddelelser indeholder stort set de samme præciseringer, som på visse sprog har et lidt anden ordlyd.
49

Det bemærkes imidlertid i denne henseende, at det er traktaten, som regulerer spørgsmålet om, hvorledes EU’s institutioner træffer afgørelse, og at bestemmelserne hverken kan ændres af medlemsstaterne eller af institutionerne selv. At indrømme en institution muligheden for at indføre afledte retsgrundlag, uanset om der sker en skærpelse eller lempelse af kravene til vedtagelsen af en retsakt, svarer til at tilkende institutionen en lovgivningsbeføjelse, som går ud over, hvad der er fastsat ved traktaten. Det indebærer endvidere, at institutionen gives mulighed for at krænke princippet om institutionel ligevægt, som sikrer, at hver enkelt institution udøver sine beføjelser under hensyntagen til de øvrige institutioners beføjelser (jf. tilsvarende dom af 6.5.2008, Parlamentet mod Rådet, C-133/06, Sml., EU:C:2008:257, præmis 54-57).
80

Det skal i denne forbindelse fastslås, at Rådet i mangel af en fastsat frist i den gældende lovgivning er forpligtet til at give aktindsigt i de berørte dokumenter inden for en rimelig frist (jf. i denne retning dom af 16.9.2013, Bank Kargoshaei m.fl. mod Rådet, T-8/11, EU:T:2013:470, præmis 93). På denne baggrund skal der ved undersøgelsen af, om den tid, der er gået, er rimelig, tages hensyn til den omstændighed, at for så vidt som den berørte person eller enhed ikke har ret til at blive hørt forud for vedtagelsen af en oprindelig afgørelse om opførelse af hans eller dens navn på listerne over personer eller enheder, der er berørt af de restriktive foranstaltninger, udgør den i præmis 79 ovenfor nævnte aktindsigt den første mulighed for at få kendskab til de dokumenter, som Rådet har påberåbt sig til støtte for den pågældende opførelse, og har således en særlig betydning for vedkommendes forsvar.
I en pressemeddelelse udsendt den 1. juli 2011 af Institute of International Finance (IIF) udtalte den globale sammenslutning af finansielle institutioner bl.a.:

»Bestyrelsen for Institute of International Finance bestræber sig på at arbejde sammen med sine medlemmer og de øvrige finansielle institutioner, den offentlige sektor og de græske myndigheder for at yde et væsentligt bidrag til [Den Hellenske Republik] i form af pengestrømme samt for at lægge et grundlag for, at den græske gæld bliver mere bæredygtig.

Den private finansielle sektor er indstillet på at deltage i en frivilligt, kooperativ, gennemsigtig og bredt baseret indsats for at støtte [Den Hellenske Republik] på baggrund af den særlige, ekstraordinære situation [...]

De private investorers bidrag vil supplere den parallelle offentlige finansierings- og likviditetsstøtte og vil blive baseret på et lille antal valgmuligheder [...]«
53

Derudover har ECHA i det af sagsøgerne citerede dokument præciseret, at »generally, the legislation in question should specifically refer to the substance to be included in Annex XIV [to Regulation No 1907/2006] either by naming the substance or by referring to the group the substance belongs to, e.g. by referring to the classification criteria or the Annex XIII [to that regulation] criteria«. Selv hvis det antages, at ECHA havde til hensigt nærmere at præcisere de kriterier, der ifølge ECHA gør det muligt at anse en lovgivning for at være specifik, ville det alene kunne udledes af det pågældende uddrag, at der i lovgivningen frem for alt skal henvises til stoffet som sådan, og at det, såfremt dette ikke er tilfældet, er muligt ligeledes at anse en kategori af stoffer for at være genstand for en specifik lovgivning, hvis denne lovgivning imidlertid vedrører en kategori, der klart adskiller sig fra andre stoffer. En lovgivnings specificitet i forhold til en kategori af stoffer skal således være sammenlignelig med specificiteten af en lovgivning, der alene vedrører et enkelt stof. Heraf følger det, at en simpel henvisning til kræftfremkaldende, mutagene eller kemiske stoffer er for generel.
19

Det fremgår af den anfægtede afgørelses punkt 6 og punkt 20, at intervenienterne som svar på sagsøgerens begæring om, at det bevises, at der er gjort reel brug af de ældre varemærker, har fremlagt to cd-rom’er for annullationsafdelingen, der bl.a. indeholder fotografier, fakturaer, kataloger og udskrifter fra en internetside. Da annullationsafdelingen imidlertid har fastslået, at den reelle brug skulle bevises kumulativt for de to perioder nævnt i artikel 57, stk. 2, i forordning nr. 207/2009, dvs. i det foreliggende tilfælde perioden fra den 12. december 2000 til og med den 11. december 2005 (fem år før bekendtgørelsen af EF-varemærkeansøgningen, herefter »den første periode«) og perioden fra den 23. december 2005 til og med den 22. december 2010 (fem år inden indgivelsen af ugyldighedsbegæringen, herefter »den anden periode«), og der ikke var fremlagt noget bevis for så vidt angik den første periode, således at ugyldighedsbegæringen skulle forkastes, fremlagde intervenienterne i forbindelse med en klagesag for appelkammeret en ny cd-rom, der blandt flere dokumenter indeholdt flere fakturaer for årene 2001-2010, som det er præciseret i den anfægtede afgørelses punkt 40.
80

Ifølge sagsøgeren opfatter de ikke-muslimske forbrugere sagsøgerens mærke som et kvalitetssymbol og ikke kun som et symbol for overensstemmelse med sharia. Sagsøgeren har i den forbindelse henvist til reklameslogans i et tidsskrift såsom »The mark of Quality, Hygiene & Safety«, »Peace of mind for non-Muslims too« og »Besides the Brand, There’s One Symbol You Can Trust«. Under retsmødet har sagsøgeren præciseret, at det nævnte tidsskrift er tilgængeligt overalt i verden i en papirversion og i en elektronisk version, og at det ikke kun er tilgængeligt for abonnenter, således som appelkammeret med urette havde anført i den anfægtede afgørelses punkt 38. Derfor havde appelkammeret urigtigt konkluderet, at det ældre varemærke blev ignoreret af de forbrugere, der ikke følger en halal-levevis, og at det derfor var vanskeligere at fastslå mærkets »goodwill«. Sagsøgeren har endvidere henvist til flere artikler, der er offentliggjort i dette tidsskrift og på flere internetsider. Endelig har sagsøgeren oplyst at have deltaget i to begivenheder i Det Forenede Kongerige, i forbindelse med hvilke sagsøgeren reklamerede for sit mærke.
100

Hvad angår påstanden om erstatning for den påførte skade er det sagsøgernes opfattelse, at såfremt Parlamentet ikke havde udvist den angiveligt ulovlige adfærd, ville deres bud have været det økonomisk mest fordelagtige. De ville derfor have haft gode chancer for at opnå kontrakten på trods af den ordregivende myndigheds beføjelse til at afstå fra at tildele kontrakten. Henset til den anslåede overskudsmargen (dvs. 1,90 EUR pr. time) og det anslåede omfang af ydelserne (105000 pr. år) er det sagsøgernes opfattelse, at den påførte skade beløber sig til 199500 EUR pr. år. Sagsøgerne har i replikken præciseret, at deres tabte fortjeneste beløber sig til 217161,70 EUR pr. år, dvs. 868646,80 EUR for hele kontraktens varighed.
99

I svarskriftet har Parlamentet anført, at der skulle en vis tid til for at finde de dokumenter, der indeholdt sagsøgerens oplysninger, og for at træffe de nødvendige tekniske foranstaltninger. Som Parlamentet har forklaret under retsmødet som svar på Rettens spørgsmål, er fuldstændig sletning fra internettet en teknisk vanskelig procedure. Det er Rettens opfattelse, at det er tekniske vanskeligheder, der forklarer det tidsrum, som Parlamentet, hvis tekniske tjenester måtte gribe ind ved flere lejligheder for at slette de pågældende oplysninger, var nødt til at bruge, og at Parlamentet ikke oprindeligt gav afslag på sagsøgerens anmodning.
129

Det skal nemlig bemærkes, at sagsøgerne har påberåbt sig en hidtidig beslutningspraksis fra Kommissionen, hvis eksistens de ikke har godtgjort. Hvad angår Kommissionens beslutning N 103/2007 af 25. september 2007 vedrørende anskaffelse af digitale dekodere og tilpasningen af antenner i Soria-provinsen (Spanien), er det tidligere fastslået, at Kommissionen udtrykkeligt fastslog, at foranstaltningen i denne beslutning gav forbrugerne mulighed for at anskaffe en hvilken som helst type dekoder ved hjælp af et tilskud, der var uafhængigt af teknologiplatformen, som forbrugeren besluttede at benytte, og at den udtrykkeligt fastslog, at denne foranstaltning var i overensstemmelse med princippet om teknologisk neutralitet (dom af 15.6.2010, Mediaset mod Kommissionen, T-177/07, Sml., EU:T:2010:233, præmis 103). I Kommissionens beslutning N 222/2006 af 22. september 2006 om støtte til nedsættelse af digitaliseringsdividenden på Sardinien (EUT 2007 C 68, s. 5) og SA.33980 af 5. december 2013 om lokal-tv i Det Forenede Kongerige skete myndighedernes valg på grundlag af forudgående undersøgelser, som det fremgår af fodnote 85 og 86 i den anfægtede afgørelse. På den baggrund kan eksistensen af en tidligere beslutningspraksis ikke anses for godtgjort. Under alle omstændigheder skal lovligheden af en kommissionsafgørelse, hvorved det fastslås, at en støtte ikke opfylder betingelserne for at anvende artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF, alene undersøges i betragtning af denne bestemmelse og ikke under hensyn til en angivelig tidligere beslutningspraksis (jf. dom af 21.7.2011, Freistaat Sachsen og Land Sachsen-Anhalt mod Kommissionen, C-459/10 P, EU:C:2011:515, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
132

For så vidt som Kongeriget Spanien i denne forbindelse har påberåbt sig en manglende sammenhæng i den henseende mellem indledningsbeslutningen og den anfægtede afgørelse, skal det blot bemærkes, at det følger af artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108] (EFT L 83, s. 1), at indledningsbeslutningen skal sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side med hensyn til støttekarakteren af den påtænkte foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet. Det fremgår således af ordlyden af den ovennævnte bestemmelse, at Kommissionens gennemgang nødvendigvis har foreløbig karakter. Det følger heraf, at Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en fuldstændig vurdering af den omhandlede støtte i meddelelsen om indledning af denne procedure (jf. dom af 1.7.2009, ISD Polska m.fl. mod Kommissionen, T-273/06 og T-297/06, Sml., EU:T:2009:233, præmis 126 og den deri nævnte retspraksis, og af 30.11.2009, Frankrig mod Kommissionen, T-427/04 og T-17/05, Sml., EU:T:2009:474, præmis 148 og den deri nævnte retspraksis). Hvad angår indledningsbeslutningen følger det af retspraksis, at den indledende fase af den undersøgelse, der er omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF, skal give Kommissionen mulighed for at opnå fuldstændige oplysninger om alle sagens momenter (dom Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, nævnt ovenfor i præmis 110, EU:C:1998:154, præmis 38). Det følger heraf, at den omstændighed, at indledningsbeslutningen ikke henviser til bestemte forhold, ikke giver mulighed for at finde, at den af Kommissionen afholdte procedure var usammenhængende. I modsætning til, hvad Kongeriget Spanien har anført, har Kommissionen i indledningsbeslutningen endvidere på ingen måde fundet, at den spanske regering havde pålagt de selvstyrende regioner at digitalisere transmissionerne med den jordbaserede teknologi.
92

Heraf følge, at sagsøgerens anmeldelse af disse omkostninger med henblik på Kommissionens godtgørelse heraf ikke var pålidelig, og at sagsøgeren ikke havde efterkommet sine kontraktlige forpligtelser til kun at anmelde støtteberettigede omkostninger. Disse mangler udgør uregelmæssigheder som omhandlet i artikel II.1, stk. 10, i bilag II til ARTreat-kontrakten. De har eller ville nemlig kunne have til følge at skade Unionens almindelige budget. Uregelmæssighederne retfærdiggør under anvendelse af artikel II.38, stk. 1, litra c), i bilag II til ARTreat-kontrakten opsigelsen af den nævnte kontrakt, uden at denne opsigelse kan anses for at være uforholdsmæssig eller et udtryk for retsmisbrug. Sagsøgeren har ikke stillet spørgsmålstegn ved lovligheden af opsigelsesbestemmelserne i artikel II.38, stk. 1, litra c), i bilag II til ARTreat-kontrakten. Desuden er de uregelmæssigheder, som revisionen har påvist, tilstrækkeligt alvorlige til, at opsigelsen af ARTreat-kontrakten ikke udgør en udøvelse af retten til ensidig opsigelse, der åbenbart overskrider grænserne for en forsigtig og påpasselig persons normale udøvelse af denne ret. [udelades]
72

For i et konkret tilfælde at undersøge, om der er tale om reel brug af et EF-varemærke, skal der anlægges en helhedsvurdering under hensyntagen til alle de relevante faktorer i det foreliggende tilfælde. Denne vurdering indebærer en vis indbyrdes afhængighed mellem de faktorer, der kommer i betragtning. Et mindre antal varer, der markedsføres under det omhandlede varemærke, kan således kompenseres ved, at det pågældende varemærke tidligere er anvendt meget intensivt eller meget regelmæssigt og omvendt. Den faktiske omsætning og det kvantitative salg af varer under det anfægtede varemærke kan desuden ikke bedømmes isoleret, men skal vurderes i forhold til andre relevante faktorer, såsom omfanget af den handelsmæssige virksomhed, den produktionsmæssige eller handelsmæssige kapacitet, spredningsgraden hos den virksomhed, der bruger varemærket, samt de pågældende varers eller tjenesteydelsers egenskaber på det relevante marked. I denne forbindelse har Domstolen præciseret, at det ikke kræves, at brugen af det anfægtede varemærke altid har et betydeligt kvantitativt omfang, for at den kan betegnes som reel. Således kan selv brug af varemærket i meget begrænset omfang være tilstrækkelig til at fastslå reel brug, såfremt den i den pågældende branche kan anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket (jf. dom TMS Trademark-Schutzrechtsverwertungsgesellschaft mod KHIM – Comercial Jacinto Parera (MAD), nævnt i præmis 66 ovenfor, EU:T:2012:263, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
71

Det fremgår af gennemførelsesbestemmelsernes artikel 139, stk. 1, og artikel 146, stk. 4, at den ordregivende myndighed ved kontrollen af, om et bud er unormalt lavt, er undergivet en forpligtelse til at anmode tilbudsgiveren om at fremlægge de fornødne bevisligheder for at godtgøre, at dennes tilbud er seriøst (jf. i denne retning og analogt dom af 27.11.2001, Lombardini og Mantovani, C-285/99 og C-286/99, Sml., EU:C:2001:640, præmis 46 og 51, af 29.3.2012, SAG ELV Slovensko m.fl., C-599/10, Sml., EU:C:2012:191, præmis 28, samt dom Data Medical Service, nævnt ovenfor i præmis 55, EU:C:2014:2466, præmis 47). Det er et grundlæggende krav inden for indgåelse af offentlige kontrakter, at der på et hensigtsmæssigt tidspunkt i proceduren for kontrol af buddene finder en faktisk drøftelse sted mellem den ordregivende myndighed og tilbudsgiveren, for at sidstnævnte kan godtgøre, at der er tale om et seriøst bud, med henblik på at undgå vilkårlighed fra den ordregivende myndigheds side og for at sikre en sund konkurrence mellem virksomhederne (jf. i denne retning og analogt domme Lombardini og Mantovani, EU:C:2001:640, præmis 57, og Data Medical Service, nævnt ovenfor i præmis 55, EU:C:2014:2466, præmis 48, samt dom af 21.5.2008, Belfass mod Rådet,T-495/04, Sml., EU:T:2008:160, præmis 97 og 98).
100

Der var endvidere intet til hinder for, at medlemsstaterne anmodede Kommissionen om yderligere præciseringer og opfordrede den til at give en mere detaljeret begrundelse for sit forslag om at fastsætte eksportrestitutionerne til nul. Medlemsstaterne havde ligeledes mulighed for at tage ordet for at forklare de øvrige medlemmer af forvaltningskomitéen, at de fandt, at denne fastsættelse til nul ikke var berettiget i betragtning af situationen på markedet. Sagsøgeren har ikke gjort gældende, at et medlem af forvaltningskomitéen ønskede at bidrage til debatten, og at det blev hindret heri, fordi der ikke var tilstrækkelig tid. Kommissionen har for sit vedkommende gjort gældende, at den ikke havde begrænset medlemsstaternes taletid, og at den som sædvanlig besvarede alle de stillede spørgsmål.
78

Den Franske Republik har dog ikke fremsat argumenter, der kan bekræfte denne teori. For så vidt som Den Franske Republik har gjort gældende, at Kommissionen selv har anerkendt det, skal det blot konstateres, at sidstnævnte alene har anført, at der ved vedtagelsen af den anfægtede forordning blev taget hensyn til forhandlingerne inden for WTO og til de nye retningslinjer for den fælles landbrugspolitik, men at den aldrig har anført, at disse havde været enten årsagen til eller hovedfaktorerne ved fastsættelsen af eksportrestitutionerne til nul. Hvad angår Den Franske Republiks argument om, at en restitution ud fra et økonomisk synspunkt var nødvendig, skal det blot konstateres, at dette argument ikke kan tiltrædes, således som det fremgår af analysen af det andet anbringendes første led. Den omstændighed alene, at den teoretiske beregning af eksportrestitutionerne gav et positivt resultat, udelukker på ingen måde, at markedsanalysen fik Kommissionen til at fastsætte eksportrestitutionerne til nul (jf. præmis 94-99 nedenfor). Den omstændighed, at der var en forskel mellem resultatet af den teoretiske beregning og det beløb, der blev fastsat i den anfægtede forordning, giver således ikke mulighed for at finde, at forhandlingerne inden for WTO eller de fremtidige retningslinjer for den fælles landbrugspolitik er enten årsagen til eller et nøgleelement for fastsættelsen af eksportrestitutionerne til nul.
149

Det skal desuden bemærkes, at i dom af 22.2.2006, Le Levant 001 m.fl. mod Kommissionen (T-34/02, Sml., EU:T:2006:59), har Retten allerede haft anledning til at udtale sig om en afgørelse fra Kommissionen om skattelettelser til investorer, som deltager i en finansieringstransaktion gennemført af en bank med henblik på et rederis erhvervelse og drift af et skib. I forbindelse med denne transaktion overførte investorerne størstedelen af fordelen til rederiet, som købte skibet efter denne transaktion. I den anfægtede afgørelse anførte Kommissionen, at støtten var uforenelig, og krævede kun tilbagesøgning af den hos investorerne, eftersom fordelen endnu ikke var blevet overført til rederiet. Retten konstaterede i sin dom, at den anfægtede afgørelse ikke undersøgte, på hvilken måde betingelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF var opfyldt i det givne tilfælde. Hvad navnlig angår betingelsen om, at det skal påvises, at fordelen begunstiger visse virksomheder eller produktioner, bemærkede Retten, at det fremgik af den anfægtede afgørelse, at selv om de umiddelbare støttemodtagere var de private investorer, skyldtes støttens påvirkning af konkurrencen, at rederiet kunne drive skibet på gunstige vilkår. Retten fastslog, at det heller ikke var undersøgt, hvorfor en skattebegunstigelse af de private investorer skulle have givet disse en konkurrencefordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, hvorimod det fremgår, at en sådan konkurrencefordel var tilskrevet rederiet, og den anfægtede afgørelse forklarer således ikke, hvorfor den omhandlede støtte anses for at begunstige de private investorer (jf. i denne retning dom Le Levant 001 m.fl. mod Kommissionen, som nævnt ovenfor, EU:T:2006:59, præmis 113 og 118-120). Denne dom bekræfter derfor, at under omstændigheder, som lignede omstændighederne i det foreliggende tilfælde, medfører den omstændighed, at der nydes godt af en skattefordel forbundet med en investering, ikke nødvendigvis, at der nydes godt af en konkurrencefordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.