DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (ANDEN UDVIDEDE AFDELING) DEN 27. APRIL 1995. - COMITE CENTRAL D'ENTREPRISE DE LA SOCIETE GENERALE DES GRANDES SOURCES M. FL. MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - KONKURRENCE - FORORDNING NR. 4064/89 - BESLUTNING HVORVED EN FUSION ERKLAERES FORENELIG MED FAELLESMARKEDET - ANNULLATIONSSOEGSMAAL - ANTAGELSE TIL REALITETSBEHANDLING - FAGFORENINGER OG PERSONALEUDVALG - BERETTIGET INTERESSE DER GIVER GRUNDLAG FOR, AT ANERKENDTE ARBEJDSTAGERREPRAESENTANTER EFTER ANMODNING KAN FREMSAETTE BEMAERKNINGER UNDER DEN ADMINISTRATIVE PROCEDURE - RETSAKTER DER BEROERER DEM UMIDDELBART OG INDIVIDUELT. - SAG T-96/92.



Samling af Afgørelser 1995 side II-01213



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Annullationssoegsmaal ° fysiske eller juridiske personer ° retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt ° beslutning om en fusions forenelighed med faellesmarkedet ° anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder ° soegsmaalsret, som principielt, og medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, er begraenset til, at Faellesskabets retsinstanser efterproever, om Kommissionen har iagttaget anerkendte arbejdstagerrepraesentanters processuelle rettigheder

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4; Raadets forordning nr. 4064/89, art. 18, stk. 4; Raadets direktiv 77/187)

2. Konkurrence ° fusioner og virksomhedsovertagelser ° Kommissionens undersoegelse ° Kommissionens forpligtelser over for naermere angivne tredjemaend ° anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder ° skriftlig underretning om sagens art og indhold ° ingen pligt hertil, naar anmodning om at maatte afgive udtalelse ikke er fremsat ° opfordring til at afgive skriftlige bemaerkninger forud for et informationsmoede ° ingen pligt hertil ° oplysning om muligheden for at lade sig bistaa af en advokat ° ingen pligt hertil ° forslag om aktindsigt ° ingen pligt hertil

(Raadets forordning nr. 4064/89, art. 18, stk. 3 og 4; Kommissionens forordning nr. 2367/90, art. 14 og 15)

Sammendrag

1. En beslutning, som Kommissionen i medfoer af forordning nr. 4064/89 udsteder om, hvorvidt en fusion er forenelig med faellesmarkedet, beroerer i traktatens artikel 173, stk. 4' s forstand de i national ret anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de paagaeldende virksomheder individuelt, allerede paa grund af, at disse arbejdstagerrepraesentanter i forordningen ° hvorefter Kommissionen kan tage fusionens konsekvenser for arbejdstagerne i betragtning, naar disse konsekvenser kan have indvirkning paa de sociale maal, der omhandles i traktatens artikel 2 ° udtrykkeligt naevnes blandt de tredjemaend, som godtgoer at have en berettiget interesse i at maatte afgive udtalelser til Kommissionen under undersoegelsesproceduren vedroerende en paataenkt fusion. Dette gaelder, uanset om arbejdstagerrepraesentanterne rent faktisk har deltaget i proceduren.

Principielt og medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, beroerer beslutningen derimod ikke arbejdstagerrepraesentanterne umiddelbart. For det foerste har en beslutning, hvorved en fusion godkendes efter en undersoegelse af, om den er i overensstemmelse med Faellesskabets konkurrenceregler, i sig selv ingen indvirkning paa selvstaendige rettigheder, som tilkommer repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder, idet disse rettigheder, i forbindelse med den virksomhedsoverfoersel, fusionen giver anledning til, fortsat vil bestaa ° som det bestemmes i de relevante faellesskabsregler ° paa de naermere vilkaar, der er fastlagt i national ret. For det andet griber beslutningen ikke umiddelbart ind i de paagaeldende arbejdstageres interesser, da fusionen, som det fremgaar af direktiv 77/187 om varetagelse af arbejdstagernes interesser i forbindelse med overfoersel af virksomheder, ikke i sig selv kan medfoere en aendring af arbejdsforholdet, som det er reguleret ved arbejdsaftalen og de kollektive overenskomster. Hvis der som foelge af en fusion traeffes dispositioner, der beroerer arbejdstagernes interesser, traeffes de af de paagaeldende virksomheder og vil, med hensyn til, om de er i overensstemmelse med de nationale regler og faellesskabsbestemmelserne om arbejdsforhold, vaere undergivet de nationale domstoles kontrol.

Da repraesentanterne for arbejdstagerne har faaet tillagt processuelle rettigheder ved forordning nr. 4064/89, og da varetagelsen af disse rettigheder principielt kun kan underkastes en kontrol ved Faellesskabets retsinstanser i forbindelse med efterproevelsen af lovligheden af Kommissionens endelige beslutning, boer arbejdstagerrepraesentanterne dog indroemmes en soegsmaalsadgang, som er begraenset til at tjene til beskyttelse af deres processuelle rettigheder, og de boer saaledes have ret til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen med det praecise formaal at opnaa, at Faellesskabets retsinstanser efterproever, om de processuelle rettigheder, de i medfoer af artikel 18 i forordning nr. 4064/89 kunne paaberaabe sig under den administrative procedure, er blevet tilsidesat. I forbindelse med udoevelsen af denne soegsmaalsadgang vil kun en vaesentlig tilsidesaettelse af de processuelle rettigheder ° og ikke anbringender, som stoettes paa, at materielle regler i forordning nr. 4064/89 er tilsidesat ° kunne foere til, at Kommissionens beslutning annulleres.

2. Beskyttelsen af naermere angivne tredjemaends berettigede interesser under Kommissionens undersoegelsesprocedure vedroerende en paataenkt fusion ° dvs. tredjemaend, som kun vil blive udsat for indirekte indgreb i deres retlige interessesfaere som foelge af Kommissionens beslutning ° kraever ikke, at de har samme rettigheder som dem, der indroemmes personer, som deltager i den paagaeldende fusion, med henblik paa iagttagelsen af deres ret til kontradiktion under gennemfoerelsen af proceduren. Kommissionen har saaledes ikke pligt til efter artikel 15 i forordning nr. 2367/90 om anmeldelser, frister og udtalelser i henhold til forordning nr. 4064/89 at give et organ, som repraesenterer arbejdstagerne i en af de beroerte virksomheder, og som kun har anmodet Kommissionen om oplysninger, men ikke om at maatte afgive udtalelser, skriftlig undereretning om procedurens art og indhold, foer det faar lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger. Kommissionen har heller ikke pligt til efter samme bestemmelse at opfordre arbejdstagerrepraesentationen til at fremsaette skriftlige bemaerkninger forud for et informationsmoede, Kommissionen har indkaldt til, og Kommissionen har ikke pligt til at give arbejdstagerrepraesentationen oplysning om, at den efter artikel 14 i forordning nr. 2367/90 har ret til at lade sig bistaa af en advokat. Endelig kan artikel 18 i forordning nr. 4064/89 ikke fortolkes saaledes, at Kommissionen skulle have pligt til at foreslaa en naermere angiven tredjemand aktindsigt.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 I henhold til artikel 4, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (EFT L 395, s. 1, som berigtiget i EFT 1990 L 257, s. 14, herefter benaevnt "forordning nr. 4064/89") indgav Nestlé SA (herefter benaevnt "Nestlé") den 25. februar 1992 anmeldelse til Kommissionen om et offentligt tilbud om overtagelse af samtlige aktier i Source Perrier SA (herefter benaevnt "Perrier"). Overtagelsestilbuddet var den 20. januar 1992 blevet fremsat af Nestlé' s og Banque Indosuez' faelles datterselskab, Demilac SA (herefter benaevnt "Demilac"). Nestlé og Demilac havde, for det tilfaelde, at overtagelsestilbuddet blev gennemfoert efter hensigten, forpligtet sig til at saelge et af Perrier' s datterselskaber, Volvic, til BSN-koncernen.

2 Efter en gennemgang af anmeldelsen besluttede Kommissionen den 25. marts 1992 at indlede proceduren efter artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 4064/89, da den fandt, at den anmeldte fusion rejste alvorlig tvivl med hensyn til, om den var forenelig med faellesmarkedet. Efter Kommissionens opfattelse var der fare for, at der som foelge af fusionen ville opstaa en dominerende stilling enten for Perrier-Nestlé i sig selv eller for Perrier-Nestlé og BSN som helhed.

3 Den 25. maj 1992 fik Nestlé og BSN af Kommissionen lejlighed til at udtale sig som "deltagende parter".

4 Ved skrivelse af 19. juni 1992 anmodede CGT de la Source Perrier (herefter benaevnt "CGT Perrier") Kommissionen om oplysninger vedroerende den undersoegelse, der var indledt med hensyn til Nestlé-Demilac' s overtagelse af Perrier. Som svar paa skrivelsen erklaerede Kommissionens tjenestegrene sig rede til at afholde et informationsmoede, som derefter fandt sted den 2. juli 1992. Paa moedet gav repraesentanter for CGT Perrier over for Kommissionen udtryk for deres betaenkeligheder med hensyn til de sociale konsekvenser af den anmeldte fusion, og de fremlagde en raekke dokumenter, herunder referater af moeder i Perrier' s virksomhedspersonaleudvalg (comité d' établissement de la Source Perrier) og Perrier' s koncernpersonaleudvalg (comité de groupe Perrier), dokumenter vedroerende henvendelser til de franske myndigheder og forskellige retslige skridt ved de franske domstole samt fagforeningsmeddelelser og avisudklip. Dagen efter moedet fremsendte CGT Perrier et eksemplar af Perrier' s aarsberetning for 1991 til Kommissionen, som havde anmodet om talmaessige oplysninger om de sociale konsekvenser af Nestlé' s overtagelse af Perrier.

5 Under hensyn til nogle tilsagn, Nestlé havde afgivet over for Kommissionen, vedtog denne den 22. juli 1992 beslutning 92/553/EOEF om en procedure i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 4064/89 (IV/M.190 ° Nestlé/Perrier, EFT L 356, s. 1, herefter benaevnt "beslutningen"), hvorved fusionen blev erklaeret forenelig med faellesmarkedet. Denne erklaering om, at fusionen var forenelig med faellesmarkedet, blev i beslutningen afgivet paa betingelse af, at alle betingelser og paabud, der var indeholdt i Nestlé' s tilsagn, blev overholdt fuldt ud (jf. beslutningens 136. betragtning og artikel 1). Disse betingelser og paabud, som tog sigte paa at goere det lettere for en levedygtig konkurrent med tilstraekkelige ressourcer til at konkurrere effektivt med Nestlé og BSN at faa adgang til det franske marked for flaskeaftappet vand, kan sammenfattes saaledes:

° Nestlé afhaender til en saadan konkurrent maerkerne og kilderne Vichy, Thonon, Pierval og Saint-Yorre samt en raekke andre, lokale kilder.

° Valget af koeberen, som skal raade over tilstraekkelige finansielle midler og et tilstraekkeligt kendskab til drikkevarer og levnedsmidler som maerkevarer, skal forelaegges Kommissionen til godkendelse.

° Nestlé afholder sig fra at stille under ét aar gamle oplysninger om selskabets salgsmaengder til raadighed for brancheforeninger eller andre enheder, som kunne videregive disse oplysninger til andre konkurrenter, saa laenge den nuvaerende snaevre oligopolistiske markedsstruktur er fremherskende paa det franske marked for flaskeaftappet vand.

° Nestlé er indforstaaet med at holde alle de aktiver og interesser, som selskabet erhverver fra Perrier, adskilt fra sine egne aktiviteter, indtil salget af de naevnte maerker og kilder er gennemfoert.

° Nestlé foretager i det naevnte tidsrum ingen strukturelle aendringer i Perrier uden Kommissionens forudgaaende godkendelse.

° Nestlé videregiver ingen kommercielle oplysninger eller andre oplysninger, herunder ophavsrettigheder, af fortrolig eller intern karakter fra Perrier til andre enheder inden for Nestlé-koncernen.

° Nestlé anerkender, at det er en betingelse for salget af Volvic til BSN, at de naevnte maerker og kilder er solgt.

° Nestlé maa i en periode paa ti aar hverken direkte eller indirekte generhverve de maerker eller kilder, som selskabet afhaender i henhold til tilsagnet, og Nestlé forpligter sig til i en periode paa fem aar fra datoen for Kommissionens beslutning at informere Kommissionen om enhver erhvervelse af enheder, der har en andel af salget paa det franske marked for flaskeaftappet vand paa over fem procent.

6 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 5. november 1992 har Comité central d' entreprise de la Société générale des grandes sources (herefter benaevnt "CCE Perrier"), Comité d' établissement de la Source Perrier (herefter benaevnt "CE Perrier"), CGT Perrier og Comité de groupe Perrier (herefter benaevnt "CG Perrier") anlagt sag i medfoer af EF-traktatens artikel 173 med paastand om annullation af den anfaegtede beslutning.

7 Ved saerskilt processkrift, registreret paa Rettens Justitskontor den 9. november 1992, har sagsoegerne endvidere, i medfoer af EF-traktatens artikel 185 og 186, fremsat begaering om foreloebige forholdsregler i form af udsaettelse af gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt.

8 Ved kendelse afsagt af Rettens praesident den 15. december 1992 blev denne begaering ikke taget til foelge. Afgoerelsen om sagens omkostninger blev udsat (sag T-96/92 R, CEE grandes sources m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2579).

9 Den skriftlige forhandling i forbindelse med annullationssoegsmaalet vedroerende den anfaegtede beslutning blev afsluttet den 28. juni 1993. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den mundtlige forhandling har fundet sted den 5. oktober 1994.

Parternes paastande

10 Sagsoegerne har nedlagt foelgende paastande:

° Annullationssoegsmaalet antages til realitetsbehandling

° Den anfaegtede beslutning annulleres, og Kommissionen henvises til at forholde sig som angivet i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.

° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger og til i medfoer af artikel 87, stk. 3, og artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement at betale et beloeb paa 20 000 ECU.

11 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

° Sagsoegte frifindes.

° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger in solidum.

Formaliteten

Sammenfatning af parternes argumentation

12 Kommissionen har, samtidig med at den har udtalt sig om sagens realitet, gjort gaeldende, at sagen maa afvises. Den har indledningsvis anfoert, at det er en betingelse for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, ikke alene, at de to krav i EF-traktatens artikel 173 er opfyldt ° nemlig at sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af den anfaegtede retsakt ° men ogsaa, at sagsoegerne godtgoer at have soegsmaalsinteresse (jf. Domstolens dom af 31.3.1977, sag 88/76, Exportation des sucres mod Kommissionen, Sml. s. 709, og af 10.7.1986, sag 282/85, DEFI mod Kommissionen, Sml. s. 2469). I det foreliggende tilfaelde finder Kommissionen ikke, at sagsoegerne har godtgjort at have soegsmaalsinteresse, naar det tages i betragtning, at hovedformaalet med forordning nr. 4064/89 er at opretholde og udvikle en effektiv konkurrence inden for faellesmarkedet. Ganske vist skal Kommissionen, som det naevnes i trettende betragtning til forordning nr. 4064/89, ved sin generelle vurdering af en fusions indvirkning paa konkurrencen tage sit udgangspunkt i virkeliggoerelsen af de grundlaeggende maal, som er angivet i traktatens artikel 2, herunder styrkelsen af Faellesskabets oekonomiske og sociale samhoerighed, som omhandlet i EF-traktatens artikel 130 A. I den naevnte betragtning til forordningen stilles der dog ikke krav om en detaljeret gennemgang af en fusions indvirkning paa beskaeftigelsessituationen i en bestemt virksomhed, men kun om, at der tages hensyn til de virkninger, fusionen maa antages at faa paa beskaeftigelsessituationen i hele Faellesskabet eller en del af Faellesskabet. Efter Kommissionens opfattelse kan de anerkendte arbejdstagerrepraesentanter saaledes kun godtgoere en beskyttelsesvaerdig interesse, hvis de er i stand til at paavise, at en fusion, som Kommissionen har godkendt, i det mindste for en umiddelbar betragtning vil kunne udgoere en kvalificeret kraenkelse af de sociale maal, der opstilles i EF-traktatens artikel 2.

13 Kommissionen har endvidere anfoert, at sagsoegerne ikke har soegsmaalskompetence, idet de ikke opfylder de to betingelser, som i traktatens artikel 173 opstilles for, at en sag kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har for det foerste bestridt, at sagsoegerne skulle vaere individuelt beroert af beslutningen. Den har i denne forbindelse henvist til, at tredjemaend kun opfylder denne betingelse, saafremt den paagaeldende beslutning beroerer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten. Heraf har Kommissionen udledt, at de beroerte tredjemaend, som ikke har reageret under den administrative procedure, ikke har ret til at anlaegge sag til proevelse af den beslutning, der er truffet ved procedurens afslutning. Til stoette herfor har Kommissionen anfoert, at Domstolen ° saavel i konkurrence- og statsstoettesager som i sager vedroerende dumping og subsidieordninger ° har anerkendt, at tredjemaend, der er tillagt processuelle rettigheder, kan anlaegge sag, netop for at give Domstolen mulighed for at efterproeve, hvorvidt disse processuelle rettigheder er iagttaget (jf. dom af 25.10.1977, sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875, af 4.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913, og af 28.1.1986, sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391). Hvis man indroemmer en sagsoeger, der ikke har oensket at goere brug af sine rettigheder under en procedure, soegsmaalskompetence, vil det vaere ensbetydende med at indfoere en alternativ procedure i forhold til den, der er givet hjemmel for i faellesskabsbestemmelserne, i det konkrete tilfaelde i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.

14 Kommissionen har gjort opmaerksom paa, at CCE Perrier, CE Perrier og CG Perrier i det foreliggende tilfaelde ikke har deltaget i proceduren. De kan derfor ikke vaere individuelt beroert af den anfaegtede beslutning.

15 For saa vidt angaar fagforeningen CGT Perrier har Kommissionen erkendt, at denne efter anmodning herom deltog i den administrative procedure. Kommissionen har dog anfoert, at CGT Perrier med henblik paa at godtgoere, at fagforeningen er individuelt beroert, paa forhaand skal dokumentere, at den efter de relevante nationale retsregler repraesenterer hele Perrier' s personale og ikke blot sine egne medlemmer, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. I denne forbindelse har Kommissionen i duplikken taget til efterretning, at sagsoegerne har fremsat bemaerkninger, hvoraf det fremgaar, at CGT Perrier maa betragtes som en anerkendt repraesentant for en virksomheds arbejdstagere, jf. artikel 18 i forordning nr. 4064/89.

16 Kommissionen har endvidere anfoert, at selv hvis det maa antages, at CGT Perrier er individuelt beroert af beslutningen ° fordi fagforeningen har fremsat bemaerkninger under proceduren ° kan den dog, paa lige fod med de oevrige sagsoegere, ikke vaere umiddelbart beroert af beslutningen. I denne henseende har Kommissionen henvist til, at en privatperson er umiddelbart beroert af en faellesskabsretsakt, naar retsvirkningerne for den paagaeldende person foelger direkte af retsakten og kun af denne. Under hensyn til bestemmelserne i Raadets direktiv 77/187/EOEF af 14. februar 1977 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (EFT L 61, s. 26, herefter benaevnt "direktiv 77/187") kan kommissionsbeslutningen dog ikke vaere den reelle og direkte aarsag hverken til eventuelle afskedigelser, som Nestlé-koncernen maatte foretage i Perrier-koncernen, eller til aendringer, som maatte blive foretaget med hensyn til de kollektive fordele for arbejdstagerne i Perrier.

17 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen ikke kan gives medhold i sin afvisningspaastand. Til godtgoerelse af deres kompetence til at anfaegte beslutningen, har de henvist til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, hvor "anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne" i de i fusionen deltagende virksomheder udtrykkeligt naevnes blandt de fysiske eller juridiske personer, der har en "berettiget interesse" i efter deres anmodning af kunne afgive udtalelse til Kommissionen, foer denne vedtager sin beslutning om den anmeldte fusion. De har ligeledes henvist til artikel 15, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2367/90 af 25. juli 1990 om anmeldelser, frister og udtalelser i henhold til forordning nr. 4064/89 (EFT L 219, s. 5, herefter benaevnt "forordning nr. 2367/90"), hvori bestemmelserne i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 bekraeftes.

18 I denne forbindelse har sagsoegerne fremhaevet, at CGT Perrier er en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i en af de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. De har anfoert, at fagforeningen CGT Perrier i henhold til artikel L. 411-11 i den franske code du travail har kompetence til ikke alene at forsvare sine egne interesser og medlemmernes interesser, men ogsaa de kollektive faglige interesser i Perrier-koncernen.

19 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at det foelger af de naevnte bestemmelser i artikel 18 i forordning nr. 4064/89 og artikel 15 i forordning nr. 2367/90, at beslutningen, selv om den er rettet til repraesentanter for Nestlé-koncernen, dog beroerer dem umiddelbart og individuelt i deres egenskab af anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i virksomheden Perrier. I det mindste maa der gaelde en meget staerk formodning for, at sagsoegerne i henhold til traktatens artikel 173 har kompetence til at anfaegte beslutningen. Dette bekraeftes af, at CGT Perrier efter sin anmodning herom fik adgang til at fremsaette udtalelse for Kommissionen som "deltagende tredjemand". I denne forbindelse har sagsoegerne henvist til, at det i Domstolens praksis er fastslaaet, at udenforstaaende virksomheder, som ifoelge forordningsbestemmelser er tillagt processuelle rettigheder under en administrativ procedure, har en soegsmaalsadgang til beskyttelse af deres berettigede interesser.

20 Sagsoegerne har i oevrigt paaberaabt sig en raekke afgoerelser truffet af franske retsinstanser i tilfaelde, hvor sagsoegerne havde interveneret i sager for at modsaette sig krav, der var fremsat af Nestlé-selskaber, "hvis erhvervelse af samtlige Perrier' s aktiver indebar beslutninger, som i alvorlig grad kunne kraenke vaesentlige interesser, sagsoegerne efter lovgivningen skal varetage". Blandt disse afgoerelser har de saerlig henvist til en afgoerelse truffet den 6. marts 1992 af Tribunal de commerce de Nîmes, hvori retten i en sag, der foertes mellem paa den ene side Nestlé og Demilac og paa den anden side Perrier, gav de tre ovennaevnte personaleudvalg og fagforeningen CGT tilladelse til at intervenere i sagen med den begrundelse, at de "rent faktisk havde retlig interesse i sagen, da de repraesenterer selskabet Perrier og koncernen Perrier' s arbejdstagere, som beroeres af deres virksomheds retlige og oekonomiske organisation".

21 I den foreliggende sag har sagsoegerne foerst og fremmest gjort gaeldende, at de har en saerlig interesse i, at den anfaegtede beslutning annulleres, da den kraenker de grundlaeggende rettigheder paa det sociale omraade, som er anerkendt saavel i fransk ret som i Faellesskabets retsorden, og som Kommissionen har pligt til at iagttage under udoevelsen af sin kontrol med fusioner i henhold til forordning nr. 4064/89. De har specielt gjort gaeldende, at arbejdstagernes ret til at bevare deres beskaeftigelse og arbejdstagerrepraesentanternes ret til at blive informeret og hoert inden for virksomhedernes rammer har hjemmel i den europaeiske socialpagt, som er undertegnet i Torino den 18. oktober 1961, i tillaegsprotokollen hertil, som er undertegnet i Strasbourg den 25. maj 1988, i faellesskabspagten om arbejdstagernes grundlaeggende arbejdsmarkedsmaessige og sociale rettigheder, som er undertegnet i Strasbourg den 9. december 1989, i Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger vedroerende kollektive afskedigelser (EFT L 48, s. 29), som aendret ved Raadets direktiv 92/56/EOEF af 24. juni 1992 (EFT L 245, s. 3), i direktiv 77/187, i EF-traktatens artikel 117, 118, 118 A og 118 B samt i bestemmelserne i den europaeiske menneskerettighedskonvention, navnlig om retten til retfaerdig rettergang, til respekt for privatliv og familieliv og til beskyttelse mod umenneskelig eller vanaerende behandling. Disse rettigheder for arbejdstagere er paa nationalt plan ogsaa anerkendt i den franske forfatning.

22 I denne forbindelse har sagsoegerne anfoert, at deres interesse i at faa beslutningen annulleret foerst og fremmest er en foelge af, at Nestlé, som gennem overtagelsestilbuddet har erhvervet naesten hele kapitalen i Perrier, fra det tidspunkt, hvor fusionen blev godkendt, har kunnet aendre koncernens ledelse, og at de nye medlemmer af ledelsen har besluttet at nedlaegge et stoerre antal arbejdspladser. Paa et ekstraordinaert moede i CCE de la Société générale des grandes sources den 23. marts 1992 meddelte ledelsen saaledes arbejdstagerrepraesentanterne, at den i 1993 havde til hensigt at nedlaegge 740 arbejdspladser i koncernen ud af 5 400, fordi "nye undersoegelser har vist, at antallet af ansatte i koncernens mineralvandsselskaber er for stort". Efter sagsoegernes opfattelse ville Nestlé ikke have truffet en saadan beslutning, hvis fusionen ikke var blevet godkendt. Som foelge af, at det i beslutningen paalaegges Nestlé at foretage nye virksomhedssalg fra Perrier-koncernen, indebaerer beslutningen ogsaa, at arbejdstagerne i de paagaeldende virksomheder ikke laengere vil vaere omfattet af den kollektive virksomhedsoverenskomst af 14. marts 1989, som gaelder inden for Perrier.

23 Under disse omstaendigheder kan det ° eftersom en fagforening har befoejelse til at forsvare de kollektive interesser inden for fagomraadet ° efter sagsoegernes opfattelse ikke bestrides, at CGT Perrier har kompetence til at kraeve en beslutning, som tager sigte paa nedlaeggelse af arbejdspladser og paa at bringe kollektive rettigheder for et stort antal arbejdstagere i Perrier i fare, annulleret. De tre andre sagsoegere, som er personaleudvalg, maa ogsaa have godtgjort, at de har samme interesse, dels fordi et mindre antal ansatte har betydning for deres oekonomiske ressourcer, som beregnes efter antallet af arbejdstagere, dels fordi "nedlaeggelse af arbejdspladser ... kraever, at de paa forskellige niveauer og i rette tid giver deres opfattelse til kende med henblik paa ... at allerede trufne beslutninger traekkes tilbage og under alle omstaendigheder aendres til arbejdstagernes fordel".

24 Sagsoegerne har bestridt Kommissionens argumentation om, at det indgreb i de grundlaeggende rettigheder, som sagsoegerne haevder at vaere udsat for, ikke skulle vaere en umiddelbar foelge af beslutningen. De har gjort gaeldende, at de haevdede personaleindskraenkninger er en automatisk konsekvens af beslutningen, og at et stort antal arbejdstagere vil miste de kollektive fordele, de for tiden har inden for Perrier-koncernen, eller at disse fordele i det mindste vil blive bragt i fare paa grund af arbejdsgiverskiftet og den strukturomlaegning inden for hele branchen for flaskeaftappet vand i Frankrig, som beslutningen medfoerer.

Rettens bemaerkninger

25 I henhold til traktatens artikel 173 kan en fysisk eller juridisk person kun anlaegge sag til proevelse af en beslutning, som er rettet til en anden person, hvis beslutningen beroerer ham umiddelbart og individuelt. Da den anfaegtede beslutning er rettet til Nestlé, maa det efterproeves, om sagsoegerne er umiddelbart og individuelt beroert af beslutningen.

26 I denne henseende er den omstaendighed, at en retsakt kan have indvirkning paa sagsoegernes retsstilling, ikke i sig selv tilstraekkelig til, at det maa antages, at retsakten beroerer dem umiddelbart og individuelt. Hvad for det foerste angaar betingelsen om, at sagsoegerne skal vaere individuelt beroert, maa det efter fast retspraksis ogsaa kraeves, at den anfaegtede beslutning beroerer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, saerlig s. 414, org. ref.: Rec. s. 197, saerlig s. 223, og af 10.12.1969, forenede sager 10/68 og 18/68, Eridania m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1969, s. 117, praemis 7, org. ref.: Rec s. 459, samt Rettens dom af 28.10.1993, sag T-83/92, Zunis Holding m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1169, praemis 34 og 36).

27 I den foreliggende sag maa der saaledes tages stilling til, om den anfaegtede beslutning beroerer sagsoegerne paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som en adressat.

28 Med henblik herpaa bemaerkes indledningsvis, at den fremtraedende betydning, der ifoelge systematikken i forordning nr. 4064/89 tillaegges indfoerelse af frie konkurrenceforhold, i visse tilfaelde, i forbindelse med vurderingen af, om en fusion er forenelig med faellesmarkedet, kan forenes med, at man tager fusionens indvirkning paa arbejdsmarkedsforholdene i betragtning, naar denne indvirkning kan medfoere et indgreb i de sociale maal, der er fastlagt i traktatens artikel 2. Kommissionen kan saaledes finde anledning til at efterproeve, om fusionen, selv indirekte, vil kunne faa konsekvenser for arbejdstagernes situation i de deltagende virksomheder, som kan paavirke beskaeftigelsesniveauet eller beskaeftigelsesvilkaarene i Faellesskabet eller en vaesentlig del af Faellesskabet.

29 I henhold til forordningens artikel 2, stk. 1, litra b), skal Kommissionen saaledes foretage en opgoerelse over fusionens oekonomiske konsekvenser, og i denne forbindelse kan Kommissionen, som det bekraeftes i trettende betragtning til forordningen, i givet fald ogsaa tage hensyn til sociale forhold. I betragtningen hedder det, at Kommissionen "ved sin generelle vurdering [boer] tage sit udgangspunkt i virkeliggoerelsen af de grundlaeggende maal i traktatens artikel 2, herunder styrkelsen af Faellesskabets oekonomiske og sociale samhoerighed som omhandlet i traktatens artikel 130 A". I denne retlige sammenhaeng er den udtrykkelige bestemmelse i forordningens artikel 18, stk. 4, om, at repraesentanter for de deltagende virksomheders arbejdstagere har ret til efter anmodning at fremsaette udtalelser ° jf. det princip herom, der opstilles i nittende betragtning til forordningen ° udtryk for, at man har villet sikre, at disse arbejdstageres kollektive interesser tages i betragtning under den administrative procedure.

30 Paa dette grundlag finder Retten, i betragtning af systematikken i forordning nr. 4064/89, at forholdene for arbejdstagerne i de i fusionen deltagende virksomheder i visse tilfaelde kan tages i betragtning af Kommissionen, naar denne udsteder sin beslutning. Dette er grunden til, at man i forordningen har individualiseret de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de paagaeldende virksomheder ° dvs. paa tidspunktet for udstedelsen af beslutningen en specifikt angivet og klart afgraenset gruppe ° ved udtrykkeligt og specielt at give dem ret til at afgive udtalelser under den administrative procedure. Disse repraesentative organer, som skal varetage de paagaeldende arbejdstageres kollektive interesser, har saaledes en relevant interesse i relation til de sociale hensyn, som i givet fald kan tages i betragtning af Kommissionen ved dennes vurdering af, om fusionen er tilladelig i henhold til faellesskabsretten.

31 Heraf foelger, som forordning nr. 4064/89 er opbygget, at det forhold, at de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i en fusion, udtrykkeligt naevnes blandt de tredjemaend, der godtgoer at have en berettiget interesse i at afgive udtalelse til Kommissionen, er tilstraekkeligt til at adskille dem fra alle andre tredjemaend, uden at det ° som den sagsoegte institution har haevdet ° er noedvendigt med henblik paa bedoemmelsen af sagens formalitet at godtgoere, om fusionen i det mindste for en umiddelbar betragtning vil kunne gribe ind i de sociale maal, der er opstillet i traktaten. Bedoemmelsen af det sidstnaevnte spoergsmaal maa nemlig antages at falde ind under sagens realitet.

32 Heraf foelger, at de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i en fusion, principielt maa antages at vaere individuelt beroert af en af Kommissionen udstedt beslutning om, hvorvidt fusionen er forenelig med faellesmarkedet.

33 I den foreliggende sag har Kommissionen ikke bestridt, at tre af sagsoegerne, nemlig CCE Perrier, CE Perrier og CG Perrier, maa betragtes som anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder som omhandlet i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89. For saa vidt angaar fagforeningen CGT Perrier har Kommissionen anfoert, at det maa paahvile denne at godtgoere, at den i fransk ret er anerkendt som repraesentant for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion.

34 I denne henseende skal Retten bemaerke, at det tilkommer medlemsstaterne at fastlaegge, hvilke organer der har kompetence til at varetage arbejdstagernes kollektive interesser, og at bestemme, hvilke rettigheder og befoejelser disse organer skal have, medmindre der er truffet harmoniseringsforanstaltninger (jf. f.eks. direktiv 94/45/EF af 22.9.1994 om indfoerelse af europaeiske samarbejdsudvalg eller en procedure i faellesskabsvirksomheder og faellesskabskoncerner med henblik paa at informere og hoere arbejdstagerne, EFT L 254, s. 64). I den foreliggende sag har Kommissionen, efter at sagsoegerne har givet naermere oplysninger herom i replikken, i oevrigt ikke bestridt, at fagforeningen CGT Perrier inden for virksomheden Perrier er anerkendt som repraesentant for arbejdstagere i fransk ret, for saa vidt som CGT Perrier er tilknyttet den faglige sammenslutning CGT. Dette maa vaere tilstraekkeligt til, at det kan antages, at CGT Perrier er en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89.

35 I oevrigt findes Kommissionens argumentation om, at tre af de fire sagsoegere, nemlig CCE Perrier, CE Perrier og CG Perrier ikke er individuelt beroert af beslutningen, da de ikke i medfoer af artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 har anmodet om at maatte afgive udtalelse under den administrative procedure, at savne ethvert grundlag. Hvis man fulgte Kommissionens opfattelse paa dette punkt og opstillede et generelt krav om, at naermere angivne tredjemaend, som er tillagt processuelle rettigheder under den administrative procedure, ogsaa rent faktisk skal have deltaget i proceduren for at have soegsmaalskompetence, ville man opstille en ny betingelse ° i form af en obligatorisk forudgaaende procedure ° der ikke er hjemmel for i traktatens artikel 173. Som sagsoegerne har anfoert, vil en saadan indskraenkende fortolkning vaere i strid med de ovenfor naevnte traktatbestemmelser om, at enhver, der beroeres umiddelbart og individuelt af en beslutning, ogsaa kan anlaegge sag til proevelse af beslutningen.

36 En gennemgang af Domstolens praksis bekraefter, at en tredjemands soegsmaalskompetence, i tilfaelde hvor den paagaeldende godtgoer at have en berettiget interesse i at afgive udtalelse under den administrative procedure, ikke noedvendigvis er betinget af, at han rent faktisk har deltaget i proceduren. Andre saerlige omstaendigheder vil i givet fald kunne individualisere en saadan tredjemand paa tilsvarende maade som den anfaegtede beslutnings adressat. I modsaetning til, hvad Kommissionen har gjort gaeldende, har Domstolen saaledes, saavel paa konkurrence- og statsstoetteomraadet som med hensyn til dumping og subsidieordninger, udelukkende taget naermere angivne tredjemaends deltagelse i den administrative procedure i betragtning med henblik paa saaledes, paa en raekke saerlige betingelser, at opstille en formodning for, at de har adgang til at anlaegge sag med paastand om, at Faellesskabets retsinstanser efterproever, ikke alene, at deres rettigheder under proceduren er blevet iagttaget, men ogsaa, at den beslutning, der er truffet ved procedurens afslutning, ikke hviler paa et aabenbart fejlagtigt skoen eller er behaeftet med magtfordrejning. Domstolen har paa intet tidspunkt fastslaaet, at det skulle vaere en noedvendig betingelse for at antage, at saadanne tredjemaend er individuelt beroert af en af Kommissionen udstedt beslutning, at de har deltaget i proceduren (jf. saerlig Domstolens dom i sagen Metro mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 13, i sagen Fediol mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 28-31, af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045, praemis 14 og 15, af 20.3.1985, sag 264/82, Timex mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 849, praemis 11-17, i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 25, og af 22.10.1986, sag 75/84, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 3021, praemis 18-23).

37 Hvad saerligt angaar de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder, hvis antal og identitet kunne vaere kendt paa tidspunktet for udstedelsen af beslutningen, maa den omstaendighed, at de i forordning nr. 4064/89 omtales udtrykkeligt og specielt blandt de tredjemaend, som godtgoer at have en "berettiget interesse" i at maatte afgive udtalelser til Kommissionen, herefter antages i sig selv at vaere tilstraekkelig til at adskille dem fra enhver anden og til at betragte dem som individuelt beroert af den beslutning, der udstedes i medfoer af forordning nr. 4064/89, uanset om de har gjort brug af deres rettigheder under den administrative procedure. Heraf foelger, at de fire sagsoegere i den foreliggende sag af samtlige de grunde, der er anfoert, maa antages at opfylde denne betingelse i traktatens artikel 173, uanset om de maatte have deltaget i den administrative procedure.

38 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet om, hvorvidt den anfaegtede beslutning beroerer sagsoegerne umiddelbart, maa det indledningsvis konstateres, at den paagaeldende fusion ikke kan gribe ind i selvstaendige rettigheder, som indehaves af repraesentanterne for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder. Selv hvis det maatte laegges til grund, at fusionen som foelge af den haevdede nedlaeggelse af arbejdspladser vil indebaere en nedgang i de sagsoegende personaleudvalgs indtaegter, kan denne omstaendighed, i modsaetning til, hvad sagsoegerne har haevdet, ikke antages at vaere et indgreb i personaleudvalgenes selvstaendige rettigheder. Personaleudvalgene har ikke en retlig interesse i, at virksomhedens arbejdsstyrke opretholdes med det specifikke formaal at afvaerge enhver nedgang i de midler, som de disponerer over, og som beregnes paa grundlag af antallet af ansatte. Arbejdstagerrepraesentationer kan saaledes kun paaberaabe sig selvstaendige rettigheder i forbindelse med de opgaver og befoejelser, de har faaet tildelt i henhold til de relevante retsregler, inden for en virksomhed med en bestemt struktur. I denne forbindelse fremgaar det i oevrigt i det vaesentlige af artikel 5 i direktiv 77/187, at beskyttelsen af arbejdstagerrepraesentationernes selvstaendige rettigheder i tilfaelde af virksomhedsoverfoersler samt de beskyttelsesforanstaltninger, som gaelder for arbejdstagerrepraesentanterne, skal vaere reguleret i medlemsstaternes love eller administrative bestemmelser. Heraf foelger, at kun en beslutning, som kan have indvirkning paa arbejdstagerrepraesentationernes status eller paa deres udoevelse af de befoejelser og opgaver, der er tillagt dem ved de gaeldende bestemmelser, kan beroere saadanne organers selvstaendige interesser. Dette kan ikke vaere tilfaeldet for en beslutning om godkendelse af en fusion.

39 Hvad dernaest angaar det indgreb, der ved beslutningen haevdes at vaere sket i de sagsoegende personaleudvalgs befoejelser til at give udtryk for deres opfattelse inden for virksomheden, f.eks. med hensyn til beslutninger vedroerende selve fusionen, med hensyn til omstruktureringen eller den haevdede nedlaeggelse af arbejdspladser, bemaerkes, at der i forordning nr. 4064/89 er fastsat bestemmelser om, hvorledes kontrollen med fusioner og virksomhedsovertagelser skal finde sted i relation til faellesskabsrettens konkurrenceregler, men at dette ikke beroerer den adgang, repraesentanterne for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder har til at udoeve alle de rettigheder, de har i henhold til de gaeldende nationale regler. I 31. betragtning til forordning nr. 4064/89 udtales det da ogsaa udtrykkeligt, at forordningen "paa ingen maade [beroerer] arbejdstagernes kollektive rettigheder, saaledes som de er anerkendt i de beroerte virksomheder".

40 Endvidere bemaerkes, at der heller ikke kan gives medhold i argumentationen om, at der ved den anfaegtede beslutning direkte goeres indgreb i de hos Perrier beskaeftigede arbejdstageres interesser, som foelge af, at beslutningen efter sagsoegernes opfattelse medfoerer, at der nedlaegges arbejdspladser, og at arbejdstagerne mister en raekke kollektive fordele. I denne forbindelse maa det fremhaeves, at bestemmelserne til beskyttelse af arbejdstagernes rettigheder, herunder i tilfaelde af fusioner, er til hinder for ° som det vil blive paavist i de foelgende praemisser ° at gennemfoerelsen af en fusion i sig selv kan have de haevdede konsekvenser for beskaeftigelsesniveauet og beskaeftigelsesvilkaarene i de deltagende virksomheder. Hvis saadanne konsekvenser skal opstaa, forudsaetter det, at de paagaeldende virksomheder selv, eller i givet fald arbejdsmarkedets parter, paa vilkaar, som er noeje fastlagt i de relevante bestemmelser, traeffer dispositioner af selvstaendig karakter i forhold til selve fusionen. Under hensyn til bl.a., at de enkelte parter paa arbejdsmarkedet har et vist forhandlingsspillerum, er det ikke en rent teoretisk mulighed, at der eventuelt ikke bliver truffet saadanne dispositioner, og dette udelukker, at arbejdstagerrepraesentanterne kan antages at vaere direkte beroert af beslutningen om at godkende fusionen (jf. Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, og ovennaevnte dom i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen).

41 Set under denne synsvinkel fremgaar det klart af de relevante bestemmelser, at det ikke er en noedvendig foelge af en fusion, at arbejdspladser bliver nedlagt, eller at der sker en forringelse af de sociale fordele, der er indroemmet arbejdstagerne i Perrier-koncernen enten ved de individuelle arbejdsaftaler eller ved den kollektive virksomhedsoverenskomst af 14. marts 1989, som sagsoegerne har henvist til, og som bl.a. er indgaaet inden for den saakaldte "Unité économique et sociale" mellem de virksomheder, der har undertegnet overenskomsten. I artikel 3 i Raadets direktiv 77/187 bestemmes det saaledes, at overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod paa tidspunktet for overfoerslen, overgaar til erhververen. Desuden bestemmes det i samme direktivs artikel 4, stk. 1, foerste afsnit, at "overfoersel af en virksomhed ... ikke i sig selv [giver] overdrageren eller erhververen nogen begrundelse for at foretage afskedigelser".

42 I denne henseende findes der i oevrigt grund til at bemaerke, at en annullation af Kommissionens beslutning ° for saa vidt som denne indebaerer, at den paagaeldende fusion godkendes, og at der som en betingelse for at erklaere fusionen forenelig med faellesmarkedet stilles krav om, at Nestlé forpligter sig til at afhaende bestemte virksomheder i Perrier-koncernen ° ikke vil vaere en garanti mod enhver nedlaeggelse af arbejdspladser i overensstemmelse med lovbestemmelserne herom. I denne forbindelse bekraefter det forhold, at det i den netop citerede bestemmelse i artikel 4 i direktiv 77/187 desuden hedder, at "bestemmelsen ikke er til hinder for, at der kan ske afskedigelser af oekonomiske, tekniske eller organisatoriske aarsager, der medfoerer beskaeftigelsesmaessige aendringer", at saadanne afskedigelser ikke under nogen omstaendigheder kan vaere en direkte foelge af en fusion, men kraever, at der traeffes selvstaendige dispositioner, for hvilke der gaelder samme regler som dem, der vil gaelde i tilfaelde, der ikke har nogen sammenhaeng med en fusion.

43 Hvad specielt angaar anbringenderne vedroerende tabet af sociale fordele for arbejdstagerne i Perrier findes der paa tilsvarende maade anledning til at bemaerke, at direktiv 77/187 i artikel 3, stk. 2, foerste afsnit, indeholder en bestemmelse om, at erhververen efter en overfoersel "skal opretholde samme loen- og arbejdsvilkaar, som gjaldt for overdrageren ifoelge en kollektiv overenskomst, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udloeber, eller en anden kollektiv overenskomst traeder i kraft eller faar virkning". I denne forbindelse bemaerkes, at artikel L. 132-8 i den franske code du travail ° hvilket er ubestridt mellem sagens parter ° indeholder en bestemmelse om, at enhver kollektiv overenskomst, som efter definitionen i samme lovs artikel L. 132-1 har til formaal at regulere samtlige arbejdsvilkaar, samt enhver kollektiv arbejdsaftale, som efter samme definition kun skal regulere nogle af arbejdsvilkaarene, kan opsiges af overenskomst- eller aftaleparterne i overensstemmelse med de i overenskomsten eller aftalen fastlagte betingelser, naar den aftalte varighed er ubegraenset. For tilfaelde, hvor overenskomsten eller aftalen opsiges, bl.a. paa grund af en fusion, en overfoersel eller en spaltning, bestemmes det i samme artikel, at overenskomsten eller aftalen fortsat skal gaelde i fuldt omfang, indtil en ny overenskomst eller aftale er traadt i kraft eller, saafremt dette ikke er tilfaeldet, i mindst et aar fra opsigelsen, saaledes at de paagaeldende arbejdstagere bevarer de individuelle fordele, de har opnaaet, hvis den opsagte overenskomst eller aftale ikke erstattes af en anden ved udloebet af dette tidsrum. I oevrigt medfoerer direktiv 77/187 en yderligere styrkelse af garantierne for, at sociale fordele bevares, idet det i direktivets artikel 4, stk. 2, bestemmes, at saafremt arbejdskontrakten ophaeves, fordi overfoerslen medfoerer en vaesentlig aendring af arbejdsvilkaarene til skade for arbejdstageren, anses arbejdsgiveren for at vaere ansvarlig for arbejdskontraktens ophaevelse.

44 Det fremgaar af samtlige disse omstaendigheder, at individuelle arbejdsaftaler, som er i kraft, fuldt ud overfoeres til det nye selskab. Den gaeldende kollektive overenskomst i Perrier-koncernen finder ogsaa fortsat anvendelse som omhandlet i artikel L. 132-8 i code du travail. I denne forbindelse maa det fremhaeves, at i henhold til de gaeldende bestemmelser indebaerer en overfoersel af en virksomhed ° som det er tilfaeldet i den foreliggende sag ° ikke i sig selv en opsigelse eller nogen som helst aendring af de gaeldende kollektive overenskomster eller aftaler. For det tilfaelde, at man efter overfoerslen dog skulle soege den kollektive overenskomst aendret, gaelder der i henhold til artikel L. 132-8, stk. 7, i den franske code du travail de samme regler som for enhver opsigelse, der foretages af en eller flere overenskomst- eller aftaleparter i tilfaelde, hvor der ikke foreligger en overfoersel af en virksomhed som omhandlet i direktiv 77/187 (jf. bl.a. Domstolens dom af 12.11.1992, sag C-209/91, Watson Rask og Christensen, Sml. I, s. 5755, praemis 26 ff.).

45 Heraf foelger, at Nestlé' s erhvervelse af Perrier i den foreliggende sag og den hermed forbundne overfoersel fra Nestlé til en udenforstaaende virksomhed af bestemte maerker og kilder fra Perrier-koncernen ikke i sig selv har nogen umiddelbar indvirkning paa de i Perrier beskaeftigede arbejdstageres rettigheder i henhold til arbejdsaftalerne eller arbejdsforholdene. Da der paa ingen maade bestaar en direkte aarsagsforbindelse mellem det indgreb i rettighederne, der haevdes at vaere tale om, og Kommissionens beslutning, hvori godkendelsen af fusionen bl.a. er gjort betinget af, at bestemte maerker og kilder afhaendes, skal de beroerte parter raade over et passende retsmiddel til at forsvare deres berettigede interesser, ikke paa stadiet for en efterproevelse af kommissionsbeslutningens lovlighed, men paa det stadium, hvor der traeffes dispositioner, som direkte er aarsag til det haevdede indgreb i rettighederne, dvs. de dispositioner, som, helt uafhaengigt af Kommissionen, maatte blive truffet af virksomhederne og i givet fald af de paagaeldende parter paa arbejdsmarkedet. Det er saaledes paa det stadium, hvor der traeffes saadanne dispositioner ° som er undergivet de nationale domstoles proevelsesret ° at de garantier, der saavel i national ret som i faellesskabsretten er opstillet for arbejdstagernes rettigheder, traeder i funktion. Dette gaelder bl.a. Raadets direktiv 77/187 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter (jf. ovenfor, se ogsaa det af Kommissionen forelagte forslag af 8.9.1994 til Raadets direktiv om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overfoersel af virksomheder, bedrifter eller dele af bedrifter, med henblik paa en omarbejdning af direktiv 77/187, EFT C 274, s. 10) og Raadets direktiv 75/129/EOEF af 17. februar 1975, som aendret ved direktiv 92/56 af 24. juni 1992, jf. ovenfor.

46 Af samtlige de grunde, der er anfoert, kan sagsoegerne ikke antages at vaere umiddelbart beroert af den anfaegtede beslutning, dog med forbehold for beskyttelsen af de processuelle rettigheder, som ved forordning nr. 4064/89 er tillagt dem under den administrative procedure. Der er saaledes grund til at minde om, at i tilfaelde, hvor en forordning tillaegger tredjemaend rettigheder under en procedure, raader disse tredjemaend efter fast retspraksis over en soegsmaalsadgang til beskyttelse af deres berettigede interesser (jf. saerlig dom af 25.10.1977, Metro mod Kommissionen, jf. ovenfor, praemis 13). I denne henseende bemaerkes specielt, at Faellesskabets retsinstanser principielt kun kan underkaste naermere angivne tredjemaends ret til efter anmodning at blive hoert under den administrative procedure en kontrol i forbindelse med efterproevelsen af lovligheden af Kommissionens endelige beslutning. Heraf foelger, at selv om det i denne sag fremgaar af det allerede anfoerte, at den endelige beslutnings indhold ikke umiddelbart beroerer sagsoegerne, skal de dog indroemmes ret til at anlaegge sag til proevelse af beslutningen med det praecise formaal at faa efterproevet, om de processuelle rettigheder, de i medfoer af artikel 18 i forordning nr. 4064/89 kunne paaberaabe sig under den administrative procedure, er blevet tilsidesat, saaledes som de har haevdet. Kun hvis Retten maatte finde, at der er sket en kvalificeret kraenkelse af disse rettigheder, som har kunnet gribe ind i sagsoegernes ret til at goere deres synspunkter gaeldende under den administrative procedure, for saa vidt som de har anmodet herom, har den befoejelse til at annullere beslutningen som foelge af tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav. Foreligger der ikke en saadan vaesentlig tilsidesaettelse af sagsoegernes processuelle rettigheder under proceduren, kan den omstaendighed, at de for Faellesskabets retsinstanser goer gaeldende, at disse rettigheder er blevet tilsidesat under den administrative procedure, ikke i sig selv medfoere, at soegsmaalet kan antages til realitetsbehandling, for saa vidt som det stoettes paa anbringender vedroerende tilsidesaettelse af materielle retsregler, naar sagsoegernes retsstilling, som det allerede er fastslaaet i det foregaaende, ikke umiddelbart beroeres af beslutningens indhold. Kun hvis denne sidstnaevnte betingelse var opfyldt, ville sagsoegerne i medfoer af traktatens artikel 173 have adgang til at kraeve, at Retten tog stilling til beslutningens begrundelse og materielle lovlighed.

47 Det foreliggende soegsmaal maa herefter afvises, men kun i det omfang, det ikke tager sigte paa at opnaa beskyttelse af de processuelle rettigheder, der er tillagt sagsoegerne under den administrative procedure. Retten skal herefter foretage en realitetsproevelse af, om disse rettigheder, som haevdet af sagsoegerne, er blevet kraenket ved den anfaegtede beslutning.

Spoergsmaalet, om der kan gives medhold i anbringendet om, at sagsoegernes processuelle rettigheder er blevet tilsidesat

Sammenfatning af parternes argumentation

48 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen har undladt, forud for hoeringen, at give dem skriftlig underretning om sagens art og indhold med henblik paa at saette dem i stand til at give udtryk for deres synspunkter. Herved haevdes Kommissionen at have tilsidesat bestemmelserne i artikel 11, 12 og 15 i forordning nr. 2367/90. CGT Perrier har i denne forbindelse bestridt, at de oplysninger, der blev givet i fagpressen, skulle kunne afhjaelpe Kommissionens undladelse med hensyn til denne meddelelse af oplysninger, som udtrykkeligt er foreskrevet i faellesskabsbestemmelserne.

49 Sagsoegerne har endvidere gjort gaeldende, at fagforeningen CGT Perrier ° som havde anmodet om at maatte afgive udtalelse til Kommissionen ° i sin egenskab af en tredjemand, der godtgjorde at have en "berettiget interesse", ikke alene skulle have adgang til den hoering, der blev afholdt for CGT Perrier den 2. juli 1992, men ogsaa skulle have haft aktindsigt, hvilket fagforeningen i oevrigt indirekte anmodede om i sin skrivelse af 19. juni 1992, jf. ovenfor. Til stoette herfor har sagsoegerne henvist til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4064/89, hvori det bestemmes, at "aktindsigt har i det mindste de direkte beroerte parter, dog under hensyntagen til virksomhedernes berettigede interesse i beskyttelse af deres forretningshemmeligheder".

50 Endelig haevdes Kommissionen at have undladt at vejlede CGT Perrier, som ikke havde erfaring i anvendelsen af procedurerne i henhold til forordning nr. 4064/89, om behovet for saa hurtigt som muligt at fremlaegge skriftlige bemaerkninger forud for hoeringen, der var fastsat til den 2. juli 1992. Det fremgaar saaledes af tiende og ellevte betragtning til forordning nr. 2367/90, jf. ovenfor, at formaalet med hoeringen principielt kun er at supplere de skriftlige bemaerkninger, der er fremsat paa forhaand. Kommissionen gav heller ikke CGT Perrier oplysning om muligheden for at lade sig bistaa af bl.a. en advokat under hoeringen, jf. artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 2367/90.

51 Under disse omstaendigheder har Kommissionen efter sagsoegernes opfattelse ikke som foreskrevet i de naevnte bestemmelser kunnet tage de anerkendte arbejdstagerrepraesentanters bemaerkninger i betragtning, naar henses til, hvorledes hoeringen rent faktisk blev gennemfoert. Dette maa sidestilles med, at der ikke er gennemfoert en hoering, og da hoeringen er obligatorisk, maa det efter Domstolens faste praksis medfoere, at den anfaegtede retsakt er ugyldig paa grund af tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav.

52 CGT Perrier kan ikke holdes ansvarlig for, at man i al hast indkaldte fagforeningen til hoeringen den 2. juli 1992, uden at den havde modtaget oplysninger paa forhaand, og dermed uden at den havde mulighed for at forberede sit moede med Kommissionens tjenestegrene. En saadan forceret afvikling, som maa regnes Kommissionen til last, maa derimod udgoere en aabenbar kraenkelse af retten til kontradiktion.

53 Kommissionen har anfoert, at hoeringen af CGT Perrier blev gennemfoert som foreskrevet. Med hensyn til sagsoegernes ret til som haevdet at faa skriftlig underretning om sagens art og indhold med henblik paa at kunne goere deres synspunkter gaeldende, har Kommissionen i svarskriftet anfoert, at CGT Perrier i sin skrivelse af 19. juni 1992, jf. ovenfor, ikke anmodede om at blive hoert som en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i Perrier, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, men blot om oplysning om, paa hvilket stadium proceduren befandt sig. Kommissionen var derfor ikke forpligtet til paa forhaand at give oplysning om sagens art og indhold, og selv hvis det laegges til grund, at fagforeningen var en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i Perrier, var det paa grund af karakteren af anmodningen ° som i oevrigt blev fremsat paa et meget fremskredent stadium af proceduren ° berettiget, at der blev indkaldt til et moede med kort varsel, og uden at der blev givet forudgaaende oplysninger. En saadan loesning var i oevrigt saa meget mere berettiget, som fagforeningen maatte antages at have indgaaende kendskab til sagens art og indhold, naar henses til, hvor ofte sagsoegerne har henvist til artikler i fagtidsskrifter under denne sag.

54 Med hensyn til den aktindsigt, der er hjemlet i artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4064/89, har Kommissionen anfoert, at formaalet hermed er at saette de beroerte parter i stand til at fremsaette deres synspunkter med hensyn til forhold, Kommissionen vil goere gaeldende over for dem. Da der ikke i beslutningen fremfoeres klagepunkter over for de anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de i fusionen deltagende virksomheder, og da der ikke i beslutningen gives afslag paa anmodninger, de maatte have fremsat i medfoer af forordning nr. 4064/89, kan de ikke have ret til aktindsigt. I oevrigt har sagsoegerne paa intet tidspunkt anmodet om at faa aktindsigt.

Rettens bemaerkninger

55 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen i henhold til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 kun er forpligtet til at lade anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de virksomheder, der deltager i den paagaeldende fusion, afgive udtalelse som tredjemaend, der godtgoer, at de har en berettiget interesse deri, for saa vidt som arbejdstagerrepraesentanterne rent faktisk anmoder om at maatte afgive udtalelse. Desuden fremgaar det af tiende betragtning til forordning nr. 2367/90, at en saadan anmodning principielt skal fremsaettes skriftligt.

56 Beskyttelsen af de naermere angivne tredjemaends berettigede interesser kraever saaledes ikke, at de under den administrative procedure har de samme rettigheder som dem, der indroemmes personer, som deltager i den paagaeldende fusion, med henblik paa iagttagelsen af deres ret til kontradiktion under gennemfoerelsen af proceduren for Kommissionen. Da de sidstnaevnte personers interesser principielt beroeres umiddelbart af beslutningen, skal de have aktindsigt, og de skal saettes i stand til at udtale sig om de punkter, der fremfoeres mod dem, jf. artikel 18, stk. 1 og 3, i forordning nr. 4064/89. Tredjemaend vil derimod i givet fald kun blive udsat for indirekte indgreb i deres retlige interessesfaere som foelge af beslutningen. Dette er aarsagen til, at de i henhold til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 kun har ret til at afgive udtalelser til Kommissionen, hvis de fremsaetter anmodning herom, og efter at de har godtgjort, at de generelt har en berettiget interesse heri, dog saaledes at det i denne forbindelse er tilstraekkeligt, at repraesentanterne for arbejdstagerne i de deltagende virksomheder godtgoer, at de efter de gaeldende nationale retsregler anerkendes som repraesentant for arbejdstagere i virksomheden. Denne fortolkning bekraeftes af Domstolens dom af 9. juli 1987 i sagen Ancides mod Kommissionen (sag 43/85, Sml. s. 3131, praemis 8), hvorefter bestemte tredjemaends stilling under en procedure ikke kan ligestilles med den, de direkte beroerte parter indtager i henhold til Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelsernes i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), hvori det i artikel 19, stk. 2, udtrykkeligt bestemmes ° i samme formulering som paa dette punkt er anvendt i artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 ° at tredjemaend, der godtgoer at have en berettiget interesse deri, kun skal have lejlighed til at udtale sig, hvis de anmoder om det.

57 Inden for rammerne af denne ordning til beskyttelse af henholdsvis de direkte beroerte parters og tredjemaends interesser bestemmes det i artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 2367/90, at hvis tredjemaend, som kan godtgoere en berettiget interesse heri, bl.a. anerkendte repraesentanter for arbejdstagerne i de beroerte virksomheder, anmoder om at maatte afgive udtalelser i henhold til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, "underretter Kommissionen dem skriftligt om procedurens art og indhold og fastsaetter en frist, inden for hvilken de kan fremsaette deres bemaerkninger". I henhold til artikel 15, stk. 2, fremsaetter "de i stk. 1 omhandlede personer ... deres bemaerkninger skriftligt eller mundtligt inden for den fastsatte frist. De kan bekraefte deres mundtlige udtalelser skriftligt". Omvendt kan Kommissionen, i tilfaelde hvor tredjemaend godtgoer at have en berettiget interesse, men ikke anmoder om at maatte afgive udtalelse, give dem "mulighed for at fremsaette [deres] bemaerkninger", jf. artikel 15, stk. 3, som ikke paalaegger Kommissionen nogen oplysningsforpligtelse.

58 I den foreliggende sag fremgaar det klart af en gennemgang af sagens akter, at CGT Perrier ikke over for Kommissionen fremsatte en anmodning om at maatte afgive udtalelse, jf. artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, men blot en anmodning om oplysninger, som var affattet saaledes i skrivelsen af 19. juni 1992: "De bedes angive, hvor vi kan faa oplysninger, som giver helt praecis underretning om den undersoegelse, EF-Kommissionen har ivaerksat vedroerende Nestlé/Demilac' s overtagelse af Source Perrier." Under disse omstaendigheder kan det forhold, at CGT Perrier i samme skrivelse, som begrundelse for sin anmodning om oplysninger, angav at vaere en fagforening i Perrier-koncernen og bl.a. at have anlagt sag ved nationale retsinstanser med hensyn til forskellige finansielle transaktioner i forbindelse med Nestlé' s tilbud om overtagelse af aktierne i Perrier, ikke i sig selv vaere tilstraekkeligt til, at skrivelsen kan fortolkes som en, selv stiltiende, anmodning om at maatte afgive udtalelse i henhold til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89 som en anerkendt repraesentant for arbejdstagerne i Perrier. Af Kommissionens telefax af 29. juni 1992, hvori denne over for CGT Perrier bekraeftede, at der ville blive afholdt et "informationsmoede" den 2. juli 1992, fremgaar det desuden, at Kommissionen ikke opfattede skrivelsen som en anmodning om at maatte afgive udtalelse. Fagforeningen fremsatte heller ikke i oevrigt nogen anmodning om at maatte afgive udtalelse, og den har heller ikke haevdet at have fremsat en saadan anmodning, hverken skriftligt, paa et tidspunkt efter skrivelsen af 19. juni 1992, eller mundtligt under moedet den 2. juli 1992. Hertil kommer, at det i CGT Perrier' s skrivelse af 3. juli 1992 til Kommissionen udtrykkeligt bekraeftes, at det afholdte moede efter fagforeningens opfattelse havde karakter af et rent informationsmoede.

59 Heraf foelger, at da CGT Perrier ikke havde fremsat anmodning om at maatte afgive udtalelse, havde Kommissionen efter artikel 15 i forordning nr. 2367/90 (jf. ovenfor i praemis 57) ikke pligt til at give fagforeningen skriftlig underretning, efter dennes skrivelse af 19. juni 1992, om sagens art og indhold, foer Kommissionen gav den lejlighed til at goere sin opfattelse gaeldende.

60 I det foreliggende tilfaelde tog Kommissionen ikke alene CGT Perrier' s anmodning om oplysninger til foelge ved at afholde et informationsmoede den 2. juli 1992. Den gav ogsaa repraesentanter for fagforeningen lejlighed til at fremsaette udtalelser paa moedet om den paataenkte fusions konsekvenser for arbejdstagerne, jf. bemyndigelsen hertil i artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 2367/90, hvorefter Kommissionen generelt kan give tredjemaend mulighed for at fremsaette bemaerkninger i andre tilfaelde end dem, hvor en person, som kan godtgoere en berettiget interesse heri, anmoder om at maatte afgive udtalelse. Desuden fremgaar det af ubestridte oplysninger, som Kommissionen har fremfoert paa dette punkt, at CGT Perrier efter moedet og efter opfordring hertil fra Kommissionen fremsatte supplerende skriftlige bemaerkninger og fremsendte yderligere oplysninger som svar paa spoergsmaal, Kommissionen havde stillet under moedet. I oevrigt fremgaar det af udtalelser fra Kommissionen, som sagsoegerne ikke har bestridt, at CGT Perrier ° heller ikke paa moedet ° rejste indsigelse med hensyn til de vanskeligheder, sagsoegerne har haevdet, at fagforeningen blev udsat for i forbindelse med fremlaeggelsen af sine synspunkter, fordi den som haevdet ikke havde modtaget skriftlige oplysninger.

61 Med hensyn til anbringendet om, at Kommissionen undlod at opfordre CGT Perrier til at fremsaette et skriftligt indlaeg forud for moedet, der var fastsat til den 2. juli 1992, bemaerkes, at ingen bestemmelser paalagde Kommissionen en pligt hertil. Specielt indeholder artikel 15, stk. 3, i forordning nr. 2367/90 ° som Kommissionen i dette tilfaelde henholdt sig til for at give CGT Perrier mulighed for at udtale sig ° som det fremgaar af bemaerkningerne i det foregaaende, ingen angivelse af, hvorledes tredjemaend, som ikke har anmodet om at maatte afgive udtalelse, dog skal kunne fremsaette bemaerkninger paa Kommissionens initiativ. Selv hvis det maatte laegges til grund, at sagsoegerne havde anmodet om at maatte afgive udtalelse i henhold til artikel 18, stk. 4, i forordning nr. 4064/89, staar det dog under alle omstaendigheder fast, at artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 2367/90 kun giver tredjemaend, der godtgoer at have en berettiget interesse heri og fremsaetter anmodning herom, adgang til at fremsaette deres bemaerkninger. Artiklen angiver ikke, om bemaerkningerne skal fremsaettes skriftligt eller mundtligt. Heraf foelger, at Kommissionen under ingen omstaendigheder var forpligtet til i den foreliggende sag at opfordre fagforeningen til at fremsaette skriftlige bemaerkninger forud for moedet den 2. juli 1992.

62 Denne fortolkning af artikel 15 i forordning nr. 2367/90 bekraeftes af ellevte betragtning til forordningen. I denne betragtning, som sagsoegerne har paaberaabt sig, fremhaeves det foerst, at "de forskellige personer, der er berettiget til at fremsaette deres bemaerkninger, ... baade i egen interesse og af hensyn til sagsbehandlingen [boer] goere dette skriftligt, idet de dog har ret til at kraeve den skriftlige procedure suppleret med en mundtlig hoering". Derefter hedder det dog, at "i saerlig hastende tilfaelde boer Kommissionen imidlertid have mulighed for omgaaende at hoere de beroerte parter eller tredjemaend; i saadanne tilfaelde maa de hoerte personer have ret til at bekraefte deres mundtlige udtalelser skriftligt". I det foreliggende tilfaelde, hvor Kommissionen i al hast maatte arrangere et informationsmoede for CGT Perrier som svar paa dennes anmodning af 19. juni 1992 ° paa et fremskredent stadium af proceduren, som var blevet indledt den 25. marts 1992, og efter at de beroerte parter var blevet hoert den 25. maj 1992 ° fastsatte Kommissionen med rette moededatoen til den 2. juni 1992, samtidig med, at den gav fagforeningen mulighed for at fremsaette supplerende skriftlige bemaerkninger efter moedet, hvorunder fagforeningen havde lejlighed til at fremfoere sine argumenter.

63 I oevrigt bemaerkes, at selv om de personer, der efter anmodning herom eller paa institutionens initiativ afgiver udtalelse til Kommissionen, kan lade sig bistaa af bl.a. en advokat, jf. artikel 14 i forordning nr. 2367/90, paalaegger ingen af bestemmelserne i forordningen dog Kommissionen en forpligtelse til at give de paagaeldende personer oplysning om adgangen hertil. Selv om det maatte anses for oenskeligt, at der gives en saadan oplysning, vil en undladelse heraf dog ikke kunne bevirke, at proceduren bliver behaeftet med en mangel.

64 Hvad endelig angaar den ret til aktindsigt, sagsoegerne har paaberaabt sig, bemaerkes, at i henhold til artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 4064/89 tilkommer aktindsigt "i det mindste de direkte beroerte parter, dog under hensyntagen til virksomhedernes berettigede interesse i beskyttelse af deres forretningshemmeligheder". Denne bestemmelse kan under ingen omstaendigheder fortolkes saaledes, at den skulle indebaere en forpligtelse for Kommissionen til automatisk at give aktindsigt for enhver tredjemand, som hoeres efter egen anmodning eller paa Kommissionen initiativ under den administrative procedure. Heraf foelger, at for saa vidt som den paagaeldende fagforening ikke var en "direkte beroert part" i fusionen, jf. artikel 18, stk. 3, kunne det ikke i noget tilfaelde paahvile Kommissionen at foreslaa at lade den faa aktindsigt. Herefter, og uden at det er noedvendigt i denne sag at tage stilling til, om og paa hvilke betingelser tredjemaend, der godtgoer en berettiget interesse i at afgive udtalelse, kan faa tillagt ret til aktindsigt, hvis de anmoder herom, findes det i denne sag tilstraekkeligt at konstatere, at under alle omstaendigheder indeholdt den anmodning om oplysninger, CGT Perrier fremsatte over for Kommissionen i sin skrivelse af 19. juni 1992, ikke en anmodning om aktindsigt og end ikke en stiltiende anmodning herom. Kommissionen kan derfor ikke kritiseres for, at CGT Perrier ikke fik aktindsigt.

65 Af alle de anfoerte grunde maa anbringendet om, at sagsoegernes og specielt CGT Perrier' s processuelle rettigheder er blevet tilsidesat, forkastes.

66 Heraf foelger, at sagsoegte i det hele maa frifindes.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

67 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til artikel 87, stk. 3, kan Retten dog bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvor der foreligger ganske saerlige grunde.

68 Da denne sag er den foerste, der er anlagt af organer, der repraesenterer arbejdstagerne i virksomheder, som deltager i en fusion, til proevelse af en kommissionsbeslutning om godkendelse af fusionen i henhold til forordning nr. 4064/89, findes Kommissionen at burde baere sine egne omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)

1) Kommissionen frifindes.

2) Hver part baerer sine egne omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreloebige forholdsregler.