ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Derimod udgør spørgsmålet om, hvorvidt Retten overholdt reglerne om bevisbyrde og bevisførelse ved undersøgelsen af de beviser, som Kommissionen påberåbte sig for at underbygge, at der forelå en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, et retligt spørgsmål, som kan gøres gældende som led i en appel.

Den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale som omhandlet i artikel 101 TEUF, må i de fleste tilfælde udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne.

For at fastslå, at der findes en overtrædelse af artikel 101, stk. 1, TEUF, er det nødvendigt, at Kommissionen tager hensyn til vægtige, præcise og samstemmende beviser. Hver enkelt af de af sidstnævnte fremlagte beviser skal dog ikke nødvendigvis opfylde disse kriterier i forhold til hvert enkelt led i overtrædelsen. Det er tilstrækkeligt, at den række indicier, som nævnte institution har påberåbt sig, bedømt i deres helhed opfylder dette krav.

(jf. præmis 51 og 52)
Ved fastsættelsen af størrelsen af bøder pålagt for overtrædelse af konkurrencereglerne skal der tages hensyn til overtrædelsernes varighed og til alle de elementer, der kan indgå i vurderingen af deres grovhed. De elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, omfatter bl.a. de enkelte virksomheders adfærd og rolle ved gennemførelsen af kartellet, den fortjeneste, som disse har kunnet opnå ved kartellet, deres størrelse og værdien af de omhandlede varer samt den risiko, som overtrædelser af denne art indebærer for gennemførelsen af Den Europæiske Unions mål.

Den omstændighed, at en virksomhed ikke tilhørte den »hårde kerne« af kartellet, navnlig fordi den ikke havde bidraget til forarbejdet til og opretholdelsen af dette, kan under alle omstændigheder ikke godtgøre, at Retten burde have fastslået, at koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« på 15% ikke var passende eller for høje, eftersom en sådan procentdel kunne begrundes alene i arten af den omhandlede overtrædelse, nemlig gennemførelse af en samordning af prisforhøjelser. En sådan overtrædelse betragtes således som blandt de mest alvorlige konkurrencebegrænsninger i henhold til punkt 23 og 25 i retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003, og en sådan sats på 15% svarer til den laveste sats i den sanktionsskala, der er fastsat for sådanne overtrædelser i medfør af disse retningslinjer.

Retten kan derfor med rette fastslå, at Kommissionen ikke har tilsidesat proportionalitetsprincippet ved at fastsætte koefficienterne for »overtrædelsens grovhed« og »ekstrabeløb« til 15% på trods af den begrænsede geografiske udstrækning af virksomhedens deltagelse i den omhandlede overtrædelse.

(jf. præmis 57, 58 og 60-62)
En virksomhed, der har deltaget i en samlet og kompleks overtrædelse af konkurrencereglerne ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber aftaler og samordnet praksis med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, kan også være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den. Dette er tilfældet, såfremt der er ført bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller udvist med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko. Da disse to sidstnævnte betingelser er alternative, skal Retten ikke undersøge, om denne virksomhed med rimelighed kunne forudse den nævnte adfærd og var indstillet på at løbe den hermed forbundne risiko, når den finder, at virksomheden havde kendskab dertil.

(jf. præmis 23 og 30)
26

Under disse omstændigheder har Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa (arbejdsret nr. 2 i Terrassa) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er artikel 1, artikel 2, litra f), artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, litra a), og stk. 3, artikel 5, stk. 3, artikel 6 og 7 samt artikel 8, stk. 1 og 2, i [ley 10/2012] i strid med [chartrets] artikel 47 […], for så vidt som de ikke giver den nationale retsinstans mulighed for for det første at ændre retsafgifterne eller vurdere proportionalitetsgrundene (i forbindelse med statens begrundelse for at pålægge afgifterne og for det beløb, der er fastsat som udgørende en hindring for adgang til effektive retsmidler for en domstol) med henblik på afgiftsfritagelse, for det andet at tage hensyn til effektivitetsprincippet med hensyn til anvendelse af EU-retlige bestemmelser og for det tredje at vurdere sagens betydning for parterne under hensyn til omstændighederne, idet en iværksat »suplicación«-appel ikke kan antages til realitetsbehandling, hvis afgiften ikke er betalt? 2) Er artikel 1, artikel 2, litra f), artikel 3, stk. 1, artikel 4, stk. 2, litra a), og stk. 3, artikel 5, stk. 3, artikel 6 og 7 samt artikel 8, stk. 1 og 2, i [ley 10/2012] i strid med [chartrets] artikel 47 […], for så vidt som de finder anvendelse på en særlig procedure som det social- og arbejdsretlige område, hvor EU-rettens anvendelse er sædvanlig som grundlæggende element i en afbalanceret økonomisk og social udvikling i [Den Europæiske Union]? 3) Som omhandlet i de foregående spørgsmål ønskes det oplyst: Kan en retsinstans som den, der har forelagt spørgsmålet, undlade at anvende en lovgivning som den omtvistede, som ikke giver den nationale retsinstans mulighed for for det første at ændre retsafgifterne eller at vurdere proportionalitetsgrundene (i forbindelse med statens begrundelse for at pålægge afgifterne og for det beløb, der er fastsat som udgørende en hindring for adgang til effektive retsmidler for en domstol) med henblik på afgiftsfritagelse, for det andet at tage hensyn til effektivitetsprincippet med hensyn til anvendelse af EU-retlige bestemmelser og for det tredje at vurdere sagens betydning for parterne under hensyn til omstændighederne, idet en iværksat »suplicación«-appel ikke kan antages til realitetsbehandling, hvis afgiften ikke er betalt?«
46

Som den tyske regering har anført, underbygges denne konklusion af den omstændighed, at den vederlagsfri tilrådighedsstillelse af klientgrundlaget ikke kan ligestilles med andre juridisk mulige løsninger, der findes i national ret, og som i henhold til national ret ville have givet ret til fradrag, men som Heinz Malburg selv har besluttet ikke at anvende. I modsætning til den nationale lovgivning, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til Polski Trawertyn-dommen, som ikke gav ansøgeren ret til at anvende princippet om afgiftsneutralitet, synes den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere – i princippet ikke at være til hinder for en gennemførelse af princippet om afgiftsneutralitet i en situation som den i hovedsagen omhandlede, der er karakteriseret ved den omstændighed, at sagsøgeren har haft mulighed for at anvende andre løsninger.
Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/95/EF af 12. december 2006 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elektrisk materiel bestemt til anvendelse inden for visse spændingsgrænser skal fortolkes således, at stikhuse til flerpolede stik til industriel anvendelse, som de i hovedsagen omhandlede, er omfattet af begrebet »elektrisk materiel« som omhandlet i denne bestemmelse og dermed skal være forsynet med CE-mærkning, for så vidt som deres korrekte indbygning i overensstemmelse med deres formål på ingen måde kan ændre deres overensstemmelse med de sikkerhedskrav, der lå til grund for kontrollen af dem.
38

En forskelsbehandling for så vidt angår ansættelsesvilkår mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte kan ikke berettiges ved et kriterium, som generelt og abstrakt henviser til ansættelsens varighed. At tillade, at et ansættelsesforholds midlertidige karakter alene er tilstrækkelig til at begrunde en sådan forskelsbehandling, ville gøre formålene med direktiv 1999/70 og med rammeaftalen indholdsløse. I stedet for at forbedre kvaliteten af tidsbegrænset ansættelse og at fremme den ligebehandling, som tilstræbes i såvel direktiv 1999/70 som rammeaftalen, ville anvendelsen af et sådant kriterium gøre opretholdelsen af en ugunstig situation for arbejdstagerne med tidsbegrænset ansættelse stedsevarende (kendelse af 9.2.2012, sag C-556/11, Lorenzo Martínez, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
54

Det bemærkes i denne forbindelse, at hvad angår behandlingen af moms, der er fejlagtigt faktureret, som følge af at der ikke har fundet en afgiftspligtig transaktion sted, følger det af direktiv 2006/112, at de to berørte erhvervsdrivende ikke nødvendigvis behandles ens. For det første skal udstederen af en faktura i henhold til artikel 203 i direktiv 2006/112 betale den moms, der er anført på denne faktura, selv om der ikke har fundet en afgiftspligtig transaktion sted. For det andet er udøvelsen af fradragsretten for modtageren af en faktura i henhold til dette direktivs artikel 63 og 167 begrænset til udelukkende at omfatte afgifter, der svarer til en momspligtig transaktion (dom af 31.1.2013, sag C-643/11, LVK – 56, præmis 46 og 47).
57

Det bemærkes, at overholdelsen af retten til forsvar udgør et almindeligt princip i EU-retten, som finder anvendelse, så snart myndighederne over for en person påtænker at træffe en for vedkommende bebyrdende retsakt (dom af 18.12.2008, sag C-349/07, Sopropé, Sml. I, s. 10369, præmis 36). I medfør af dette princip, som udtrykkeligt nævnes i artikel 181a, stk. 2, i forordning nr. 2454/93, skal adressater for afgørelser, som i væsentlig grad påvirker deres interesser, have mulighed for at gøre deres synspunkter gældende med hensyn til de forhold, myndighederne påtænker at lægge til grund for deres afgørelse. De skal herved have en tilstrækkelig frist (Sopropé-dommen, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
Lovdekretets artikel 8, stk. 8 og 9, bestemmer følgende:

»8. Hvis [Konkurrencemyndigheden] finder, at reklamen er vildledende, eller at den sammenlignende reklame er ulovlig, skal den, dersom reklamen endnu ikke er nået ud til offentligheden, forbyde offentliggørelsen eller indlede retsforfølgning, såfremt den er offentliggjort. Denne afgørelse kan ligeledes bestemme, at den erhvervsdrivende skal afholde udgiften til offentliggørelse af afgørelsen også i form af et uddrag og eventuelt en særskilt berigtigelse for at undgå, at den vildledende reklame eller den ulovlige sammenlignende reklame fortsat har virkning.

9. Foruden forbuddet mod offentliggørelse kan [Konkurrencemyndigheden] beslutte at udstede en administrativ bøde på mellem 5000 [EUR] og 500000 [EUR] under hensyntagen til overtrædelsens grovhed og varighed. I tilfælde, hvor reklamer kan indebære en risiko for sundheden eller sikkerheden eller direkte eller indirekte berører børn eller unge, kan bøden ikke være mindre end 50000 [EUR].«
15. tillægsbestemmelse i arbejdstagervedtægten med overskriften »Anvendelsen af tidsfrister i kontrakten med henblik på en opgave eller en bestemt tjeneste og på flere på hinanden følgende kontrakter i den offentlige forvaltning«, som ændret ved artikel 1, stk. 6, i lov nr. 35/2010 af 17. september 2010 om hasteforanstaltninger med henblik på en reform af arbejdsmarkedet (BOE nr. 227 af 18.9.2010, s. 79326), som trådte i kraft den 19. september 2010, har følgende ordlyd:

»1. Bestemmelserne i artikel 15, stk. 1, litra a), om den maksimale løbetid for en kontrakt med henblik på udøvelse af en bestemt arbejdsopgave eller ydelse, og artikel 15, stk. 5, om de frister, som finder anvendelse på flere på hinanden følgende kontrakter i denne lov, har virkninger for den offentlige forvaltning og de offentlige organer, som har en tilknytning til forvaltningen, eller som har et tilhørsforhold til forvaltningen, med forbehold af de forfatningsmæssige principper om, at adgangen til ansættelse i den offentlige sektor er baseret på lighed, fortjeneste og kompetence, således at disse bestemmelser ikke er til hinder for pligten til at besættelse ledige stillinger gennem almindelige udvælgelsesprocedurer i henhold til den anvendelige lovgivning.

Følgelig bevarer en arbejdstager sin stilling, indtil stillingen er besat, i overensstemmelse med de ovenfor nævnte procedurer, hvilket indebærer at ansættelsesforholdet afsluttes, medmindre den pågældende arbejdstager bliver offentligt ansat efter at have bestået en tilsvarende udvælgelsesprøve.

[...]

3. Ved anvendelsen af den i artikel 15, stk. 5, nævnte begrænsning, som finder anvendelse på flere af hinanden følgende kontrakter, tages der kun hensyn til kontrakter, som er indgået inden for hvert af den offentlige forvaltnings områder med undtagelse i denne henseende af offentlige organer, agenturer og andre offentlige enheder med egen juridisk personlighed, som er tilknyttede eller afhængige af den offentlige forvaltning. Bestemmelserne i artikel 15, stk. 5, finder under alle omstændigheder ikke anvendelse for så vidt angår de særlige vilkår for arbejdskontrakter i lov nr. [6/2001] eller i enhver anden bestemmelse, som har lovrang.«
35

Eftersom den forelæggende ret ikke ved at dokumentere, at der foreligger en tilstrækkelig tilknytning, har godtgjort, at artikel 167, stk. 4, litra a), i lovbekendtgørelse nr. 42/04 falder ind under EU-rettens anvendelsesområde eller gennemfører denne, er Domstolens kompetence til at fortolke proportionalitetsprincippet i det foreliggende tilfælde heller ikke godtgjort.
39

Det følger af de ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, i bilaget til SMV-henstillingen skal fortolkes således, at virksomheder kan anses for at være »tilknyttede« som omhandlet i denne artikel, når det på baggrund af en undersøgelse af såvel de retlige som økonomiske forbindelser, der består mellem virksomhederne, fremgår, at de udgør en enkelt økonomisk enhed via en fysisk person eller en gruppe af fysiske personer, som handler i fællesskab, selv om der ikke formelt mellem dem består en af de forbindelser, der er omhandlet i bilagets artikel 3, stk. 3, første afsnit. Fysiske personer anses for at handle i fællesskab som omhandlet i dette bilags artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, når de arbejder sammen med henblik på at udøve indflydelse på de forretningsmæssige beslutninger i de omhandlede virksomheder, hvilket udelukker, at disse virksomheder kan anses for at være økonomisk uafhængige af hinanden. Om denne betingelse er opfyldt, afhænger af omstændighederne i den enkelte sag og er ikke nødvendigvis underlagt et krav om, at der findes aftalemæssige forbindelser mellem disse personer, eller at det fastslås, at de har til hensigt at omgå SMV-definitionen som omhandlet i henstillingen.
40

Hvad for det andet angår selve formålet med forordning nr. 44/2001 bemærkes, at et af formålene med denne forordning, som det fremgår af 15. betragtning hertil, er at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser, når flere retter er kompetente til at bedømme samme tvist. Det er med henblik herpå, at EU-lovgiver har villet iværksætte en klar, effektiv mekanisme til at afgøre tilfælde af litispendens. Det følger heraf, at for at nå disse mål, skal artikel 27 i forordning nr. 44/2001 være genstand for en vid fortolkning (dommen i sagen Overseas Union Insurance m.fl., præmis 16).
1)

Artikel 13, stk. 5, i Rådets direktiv 2003/9/EF af 27. januar 2003 om minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere i medlemsstaterne skal fortolkes således, at en medlemsstat, når den har valgt at yde materielle modtagelsesforhold i form af kontantydelser eller værdikuponer, skal stille disse ydelser til rådighed fra tidspunktet for indgivelsen af asylansøgningen i henhold til bestemmelserne i dette direktivs artikel 13, stk. 1, og opfylde de minimumsstandarder, der er fastsat i dette direktivs artikel 13, stk. 2. Medlemsstaten skal sørge for, at det samlede kontantydelsesbeløb, der dækker de materielle modtagelsesforhold, er tilstrækkeligt til at muliggøre en værdig levestandard, som sikrer asylansøgernes sundhed og midlerne til deres underhold ved at gøre det muligt for dem bl.a. at tilvejebringe et logi, i givet fald under hensyntagen til varetagelsen af personer med særlige behovs interesse i medfør af bestemmelserne i direktivets artikel 17. De materielle modtagelsesforhold, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, 3, 5 og 8, i direktiv 2003/9, gælder ikke for medlemsstaterne, når de har valgt at yde disse modtagelsesforhold udelukkende i form af kontantydelser. Ydelsesbeløbet skal dog være tilstrækkeligt til at gøre det muligt for mindreårige at blive indkvarteret sammen med deres forældre på en sådan måde, at asylansøgernes familiemæssige enhed kan opretholdes.
43

Det fremgår imidlertid af punkt VI og VII i FBHS vedrørende punkt 2, litra a), at i tilfælde af en ukomplet vare, som foreligger i ikke samlet stand, vedrører kravet om, at samlingen af de forskellige komponenter alene må bestå i samlefunktioner, og at komponenterne ikke må undergå yderligere bearbejdninger for at kunne indgå i den færdige vare, de komponenter, der præsenteres for toldmyndighederne med henblik på toldbehandling.
54

Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
31

Ikke alene har Domstolen allerede påpeget, at artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 netop ikke har til formål at yde den svageste part en udvidet beskyttelse (jf. i denne retning dom af 25.10.2012, sag C-133/11, Folien Fischer og Fofitec, EU:C:2012:664, præmis 46), men det må også bemærkes, at den af Andreas Kainz anførte fortolkning, hvorefter stedet for den skadevoldende begivenhed er det sted, hvor det omhandlede produkt er blevet overdraget til den endelige forbruger eller videreforhandleren, heller ikke sikrer, at den nævnte forbruger i alle tilfælde ville kunne anlægge søgsmål ved retterne, hvor han har bopæl, idet dette sted ville kunne befinde sig andetsteds eller endog i et andet land.
7

Med hensyn til det beløb, der skal tilbagesøges, præciserede Kommissionen følgende i 191.-193. betragtning til beslutning 2007/374: »(191) Hvad angår spørgsmålet om, hvor meget tv-selskaberne skal tilbagebetale, medgiver Kommissionen, at det er en ret kompleks opgave at fastslå, hvor stort et statsressourcebeløb de begunstigede selskaber reelt har nydt godt af. Dette skyldes ikke blot, at tilskuddet er blevet ydet indirekte via forbrugerne, men også at det var knyttet til det udstyr, som var nødvendigt for at modtage tv-selskabernes udsendelser, snarere end til udsendelserne selv. (192) I henhold til Domstolens faste praksis er der imidlertid ingen krav i Fællesskabets lovgivning om, at Kommissionen, når den beordrer tilbagebetaling af en støtte, som er erklæret uforenelig med fællesmarkedet, skal fastsætte nøjagtigt, hvor stort et beløb der skal tilbagebetales. Det er tilstrækkeligt, at Kommissionens beslutning indeholder de fornødne oplysninger til, at modtageren selv uden større vanskeligheder kan udregne dette beløb […] (193) Kommissionen finder det derfor formålstjenligt at opstille visse retningslinjer for, hvilke beregningsmetoder der kan lægges til grund, når fordelen kan gøres op i tal. På baggrund af de særlige omstændigheder i forbindelse med denne undersøgelse mener Kommissionen, at en passende fremgangsmåde kunne være at beregne, hvor stort et ekstraudbytte tilskuddet har givet selskaberne fra de nye digitale tjenester og betalings-tv (pay-per-view).«
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer i stk. 1 og 3:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i [direktiv 2004/17] […]

[...]

Medlemsstaterne træffer for så vidt angår kontrakter, der er omfattet af [direktiv 2004/17], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over ordregivernes beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende indgåelse af kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.«
16

Denne ret har anført, at spørgsmålet, som er meget omtvistet i retslitteraturen på nationalt plan, om, hvorvidt indgåelsen af en kontrakt som et led i et forhold mellem tre personer, der kan kvalificeres som en »horisontal in house«-tildeling, er omfattet af den retspraksis, der blev fastslået i dom Teckal (EU:C:1999:562), hidtil ikke har været omhandlet i Domstolens praksis. Den forelæggende ret finder, at ånden i og formålet med fritagelsen vedrørende »in house«-tildelinger, der blev indledt med dom Teckal (EU:C:1999:562), kan give mulighed for, at horisontale »in house«-tildelinger som den i hovedsagen omhandlede kan være omfattet af denne fritagelse. Den forelæggende ret påpeger dog, at der i det foreliggende tilfælde ikke kan være tale om et interkommunalt samarbejde som omhandlet i Domstolens praksis (domme Kommissionen mod Tyskland, C-480/06, EU:C:2009:357, og Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce m.fl, C-159/11, EU:C:2012:817), idet hverken universitetet eller HIS udgør offentlige myndigheder, og HIS ikke direkte er pålagt at udføre en public service-opgave.
Følgende fremgik af 7., 9. og 12. betragtning til forordning nr. 2081/92:

»[D]en nationale praksis med hensyn til anvendelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser er imidlertid varierende; det er nødvendigt at indføre en EF-holdning hertil; et sæt EF-regler med en beskyttelsesordning vil nemlig gøre det muligt for de geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelserne at udvikle sig, fordi sådanne regler i kraft af den ensartethed, som de vil medføre, vil sikre lige konkurrencevilkår for producenterne af produkter med sådanne betegnelser og styrke produkternes værdi for forbrugerne.

[…]

[A]nvendelsesområdet for denne forordning er begrænset til landbrugsprodukter og levnedsmidler, for hvilke der er en sammenhæng mellem produktets eller levnedsmidlets kendetegn og dets geografiske oprindelse; anvendelsesområdet kan om nødvendigt udvides til også at omfatte andre produkter eller levnedsmidler.

[...]

[D]e geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelserne bør registreres på fællesskabsplan for at opnå beskyttelse i alle medlemsstater; hvis de indføres i et register, er det endvidere muligt at sikre, at de erhvervsdrivende og forbrugerne bliver underrettet.«
75

Henset til det ovenfor anførte skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 2, i direktiv 93/13 skal fortolkes således, at hvad angår et kontraktvilkår som det i hovedsagen omhandlede skal kravet om, at et kontraktvilkår skal være affattet klart og forståeligt, forstås således, at det ikke alene indebærer, at det omhandlede vilkår i sig selv grammatisk set skal være affattet klart og forståeligt for forbrugeren, men også at aftalen klart skal beskrive, hvordan den konverteringsmekanisme for den udenlandske valuta, som det omhandlede vilkår henviser til, konkret fungerer, såvel som forholdet mellem denne mekanisme og den, der er fastsat i andre vilkår for udbetalingen af lånet, således at denne forbruger på grundlag af klare og forståelige kriterier kan forudse, hvilke økonomiske følger aftalen kan få for ham.