ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Det fastslås, at Irland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, i Rådets direktiv 98/83/EF af 3. november 1998 om kvaliteten af drikkevand (1) (»direktivet«), sammenholdt med bilag I, del B, til og artikel 8, stk. 2, i dette direktiv, idet Irland ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at drikkevandet opfylder minimumskravet til parameterværdien for Trihalomethaner — i alt, der er fastsat i bilag I, del B, til direktivet, i 21 offentlige vandforsyningsområder og i ni private fælles vandforsyningsnet, og at der hurtigst muligt træffes udbedrende foranstaltninger til genoprettelse af drikkevandets kvalitet i de ovennævnte offentlige vandforsyningsområder og private fælles vandforsyningsnet, og idet Irland ikke har opprioriteret sine gennemførelsesforanstaltninger, bl.a. under hensyntagen til, i hvilken udstrækning den pågældende parameterværdi er overskredet, og til den potentielle fare for sundheden.
—

Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes sagsomkostningerne og bære sine egne sagsomkostninger i sagen for Retten og for Domstolen, og enhver anden part i appelsagen tilpligtes at bære sine egne sagsomkostninger. Subsidiært:
—

Det fastslås, at det Forenede Kongerige ved at tillade fuldbyrdelsen af voldgiftskendelsen afsagt i ICSID sagsnummer ARB/05/20, har tilsidesat sine forpligtelser: — i henhold til artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med artikel 127, stk. 1, i aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (1) (»udtrædelsesaftalen«), ved at træffe afgørelse om fortolkningen af artikel 351, stk. 1, TEUF og bestemmelsens anvendelse på gennemførelsen af en voldgiftskendelse, mens samme emne var blevet afgjort ved gældende afgørelser fra Kommissionen og afventede, at Unionens retsinstanser traf afgørelse herom — i henhold til artikel 351, stk. 1, TEUF, sammenholdt med udtrædelsesaftalens artikel 127, stk. 1, ved at fejlfortolke og urigtigt anvende begreberne »rettigheder […] [for] en eller flere medlemsstater« og »berøres af traktaterne« — i henhold til artikel 267, stk. 1, litra a) og b), TEUF samt artikel 267, stk. 3, TEUF, sammenholdt med udtrædelsesaftalens artikel 127, stk. 1, ved ikke at forelægge et spørgsmål om gyldigheden af Kommissionens afgørelse af 26. maj 2014, hvorved Rumænien blev påbudt ikke at gennemføre voldgiftskendelsen (»indstillingspåbuddet af 2014«) og af Kommissionens afgørelse af 1. oktober 2014 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende Rumæniens gennemførelse af voldgiftskendelsen (2) (»indledningsafgørelsen af 2014«), og ved som en ret i sidste instans ikke at forelægge et spørgsmål om fortolkning af EU-retten, der hverken var acte clair eller acte éclairé — i henhold til artikel 108, stk. 3 TEUF, sammenholdt med udtrædelsesaftalens artikel 127, stk. 1, ved at påbyde Rumænien at tilsidesætte dets EU-retlige forpligtelser, der følger af indstillingspåbuddet af 2014 og af indledningsafgørelsen af 2014 — Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
1)

Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og 4 i Rådets direktiv 91/271/EØF af 21. maj om rensning af byspildevand (1), sammenholdt med dette direktivs artikel 10, idet Ungarn ikke har sikret, at byområderne Kéthely, Marcali, Zalaegerszeg, Keszthely, Zalakaros, Soltvadkert, Pilisvörösvár, Szécsény, Tolna, Köröm, Nagykőrös, Veresegyház, Kiskunhalas, Tököl, Szigetszentmiklós, Hódmezővásárhely, Szentendre, Mezőtúr, Békés, Dabas, Dunavarsány og Szentes er forsynet med kloaknet til opsamling af byspildevand og tilsluttet de pågældende kloaknet, og at der anvendes individuelle eller andre egnede systemer, der sikrer det samme miljøbeskyttelsesniveau, som det, der sikres ved kloaknettene og rensningsanlæggene, og idet Ungarn heller ikke har sikret, at byspildevand, der tilledes kloaknet, før udledningen underkastes sekundær rensning eller en tilsvarende rensning.
1)

Udøver under omstændigheder som i hovedsagen en kommune, der i henhold til en kommunal vedtægt af besøgende, der opholder sig i kommunen (kurgæster), opkræver en »kurafgift« (på et vist beløb pr. opholdsdag) for at stille kurindretninger (f.eks. en kurpark, et kursted, veje) til rådighed, med denne tilrådighedsstillelse af kurindretninger for kurgæster mod betaling af en kurafgift også en økonomisk virksomhed som omhandlet i artikel 2, stk. 1, litra c, i Rådets direktiv 2006/112/EF (1), når kurindretningerne under alle omstændigheder er frit tilgængelige for enhver (og dermed f.eks. også for kommunens indbyggere eller andre personer, som ikke skal betale kurafgift)?
2)

Såfremt kompensationsretten ikke er undtaget fra kravet om at være til stede ved indcheckningen, alene fordi der er indtruffet en lang forsinkelse i den omhandlede forstand, foreligger der da en sådan undtagelse, hvis passageren havde tilstrækkeligt sikre holdepunkter for at antage, at flyvningen ville ankomme med en lang forsinkelse i den omhandlede forstand?
—

En selvmodsigende begrundelse i den appellerede dom, som følger af Rettens afgørelse om, at annullationssøgsmålet, der var rettet mod den anfægtede afviklingsordning, kunne antages til realitetsbehandling, samtidig med at Retten fastslog, at afviklingsordningen først trådte i kraft og fik bindende retsvirkninger fra tidspunktet for Kommissionens afgørelse (tredje anbringende).
4)

Kan udtrykket »eller efter tilladelse fra medlemsstatens kompetente myndigheder«, som også er indeholdt i ovennævnte artikel 7, stk. 4, afslutningsvis opfattes således, at medlemsstaten gives mulighed for at fastsætte en yderligere almindelig kategori (ubetydelig uagtsomhed), som påvirker definitionen af overgang til forbrug i tilfælde af ødelæggelse eller tab af varen, eller således, at dette udtryk udelukker en betingelse af denne art, idet udtrykket derimod skal opfattes således, at det henviser til specifikke situationer, hvori tilladelse gives på baggrund af en vurdering i den konkrete situation, eller som under alle omstændigheder fastlægges med udgangspunkt i tilfælde, som defineres ved deres objektive elementer?
3)

Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål benægtende: Skal artikel 8, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 7, stk. 3, i forordning (EF) nr. 261/2004, såfremt passageren også kan kræve eller modtager refusion i penge, fortolkes således, at passageren som refusion for den fulde købspris for billetten fra det transporterende luftfartsselskab modtager det pengebeløb, som ville gøre det muligt eller havde gjort det muligt for passageren uden anvendelse af bonusser at erhverve en omlægning af rejsen under sammenlignelige transportbetingelser til vedkommendes endelige bestemmelsessted ved førstgivne lejlighed eller på en senere dato efter passagerens eget valg, hvis der er ledige pladser?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: På hvilken type erstatningsansvar hviler det i artikel 9, stk. 7, i direktiv 2004/48/EF fastsatte ansvar? Kan det lægges til grund, at dette ansvar udgør en form for culpaansvar, en form for ansvar som følge af retsmisbrug eller et ansvar af andre årsager?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Düsseldorf (Tyskland) den 22. juli 2022 — EM mod Roompot Service B.V.

(Sag C-497/22)

(2022/C 389/09)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: EM

Sagsøgt og indstævnt: Roompot Service B.V.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 24, nr. 1), første punktum, i forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) fortolkes således, at retterne i den stat, hvor den udlejede ejendom er beliggende, er enekompetente til at pådømme en aftale mellem en privatperson og en professionel udlejer af ferieboliger om overladelse for en begrænset periode af brugen af en bungalow i en feriepark, som drives af udlejeren, idet denne aftale ud over den blotte overladelse af brugen som yderligere tjenesteydelser fastsætter en slutrengøring, og at der stilles sengetøj til rådighed, uanset om feriebungalowen ejes af udlejeren eller en tredjemand?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
2)

Skal formuleringen »må ikke nægtes […] anerkendelse […] under retssager« i bestemmelsen i den nævnte forordnings artikel 25, stk. 1, fortolkes således, at bestemmelsen pålægger medlemsstaternes nationale domstole et absolut forbud mod at anvende de processuelle muligheder, som er fastsat i deres retssystemer, med henblik på at nægte en elektronisk signatur dens i forordningen fastsatte retsvirkning bevisretlig betydning, eller skal formuleringen fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at opfyldelsen af betingelserne i bestemmelserne i forordningens artikel 3, [nr.] 10), 11) og 12), bestrides, idet medlemsstaternes nationale domstole tager de instrumenter i brug, som deres processuelle regler giver mulighed for at anvende, hvorved parterne i en retssag får mulighed for at anfægte en elektronisk signaturs fastsatte beviskraft og fastsatte bevisværdi?
2)

Hvor lang er den rimelige overførselsperiode for fire ugers betalt ferie som omhandlet i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88/EF, når perioden for optjening af ferierettigheder er et år?
C 424/19

Appel iværksat den 24. maj 2022 af Anna Hrebenyuk til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 23. marts 2022 i sag T-252/21 — Anna Hrebenyuk mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-338/22 P)

(2022/C 424/24)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Anna Hrebenyuk (ved Rechtsanwalt H.-J. Ruhl)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 22. september 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at appellanten bærer sine egne omkostninger.
2)

Skal fastsættelsen af dels høstdatoerne, dels afsætningsdatoerne henhører under regler, der kan fastsættes via brancheaftaler og udvides på grundlag af artikel 164 i forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013, og hvorvidt i givet fald fastsættelsen af høst- og afsætningsdatoerne henhører under de i denne artikels [stk. 4,] litra b), omhandlede »produktionsregler« eller reglerne — som tidligere var fastsat i bilag XVIa til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 (2) om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter — om »afsætning«, der nu er omhandlet i samme artikels [stk. 4,] litra d).
1)

Er meningen og formålet med direktiv 2000/31/EF (1) til hinder for, at direktivets artikel 14, stk. 1, fortolkes således, at en del af ansvaret for udbyderen af informationsindsamlingstjenesten (hosting) for dennes indhold også omfatter dennes ansvar for den måde, hvorpå en sådan tjeneste leveres?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Skal artikel 12, stk. 3, i direktiv (EU) 2015/2302 fortolkes således, at der ikke foreligger uundgåelige og ekstraordinære omstændigheder, når den rejsende med kendskab til advarslen mod at rejse og til usikkerheden omkring pandemisituationens videre udvikling har erklæret, at denne til trods herfor vil gennemføre rejsen, og det ikke ville have været umuligt for arrangøren at gennemføre rejsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsialisiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 13. juli 2022 — straffesag mod VB

(Sag C-468/22)

(2022/C 408/43)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsialisiran nakazatelen sad

Tiltalt i straffesagen

VB

Præjudicielt spørgsmål

Er en national retsforskrift såsom strafferetsplejelovens artikel 423, stk. 3, hvorefter en person, der indgiver en anmodning om en ny retssag, fordi vedkommende ikke var til stede, idet ingen af betingelserne i [direktivets] artikel 8, stk. 2, er opfyldt, er forpligtet til at give personligt møde for retten, for at denne anmodning kan blive realitetsbehandlet, forenelig med artikel 9 i direktiv 2016/343 (1) og med effektivitetsprincippet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1).
6)

Tillader artikel 72, stk. 1, litra e), sammenholdt med stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2014/24 en national lovgivning eller praksis for fortolkning og anvendelse af denne lovgivning, hvorefter der i et tilfælde som i hovedsagen kan foreligge en retsstridig ændring af en offentlig kontrakt, idet fristen for at udføre kontrakten inden for bestemte frister udgør en betingelse for deltagelse i udbudsproceduren (og deltageren udelukkes ved manglende overholdelse af disse frister), udførelsen af kontrakten ikke skete inden for fristen som følge af almindelige vejrforhold og et lovbestemt forbud mod aktiviteter, som blev forkyndt før tildelingen af kontrakten, idet dette er omfattet af kontraktens genstand og frist og ikke udgør uforudsigelige omstændigheder, godkendelsen af kontraktudførelsen skete uden bemærkninger vedrørende fristen, og der ikke blev rejst krav om bod for forsinkelse, således at en væsentlig betingelse i udbudsdokumenterne blev ændret, idet denne betingelse var bestemmende for konkurrencevilkårene, og den økonomiske ligevægt i udbuddet blev forskubbet til gunst for entreprenøren?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (Bulgarien) den 28. juni 2022 — straffesag mod PT og SD

(Sag C-432/22)

(2022/C 408/38)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Spetsializiran nakazatelen sad

Tiltalte i hovedsagen

PT og DS

Præjudicielle spørgsmål

Når der er tale om en straffesag, som vedrører en tiltale for handlinger, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, er en national lovgivning, som fastsætter det krav, at den materielle prøvelse af en aftale indgået mellem anklageren og en tiltalt ikke skal foretages af den ret, for hvilken sagen verserer, og for hvilken alle beviser er blevet optaget, men derimod en anden ret, når grunden til dette krav er, at der er andre medtiltalte, som ikke har indgået en aftale, da forenelig med artikel 19, stk. 1, andet punktum, TEU, og chartrets artikel 47, stk. 1 og 2?

Er en national lovgivning, hvorefter en aftale, som afslutter straffesagen, kun godkendes, hvis alle andre medtiltalte og disses forsvarere har givet samtykke hertil, forenelig med artikel 5 i rammeafgørelse 2004/757 (1), artikel 4 i rammeafgørelse 2008/841 (2), artikel 19, stk. 1, andet punktum, TEU og chartrets artikel 52, sammenholdt med artikel 47?

Er det i henhold til chartrets artikel 47, stk. 2, påkrævet, at en ret, efter at den har prøvet og godkendt en aftale, afviser at prøve tiltalen mod de andre medtiltalte, i det omfang den har truffet afgørelse om denne aftale på en måde, der hverken udgør en udtalelse om de andre medtiltaltes deltagelse eller en afgørelse om skyldsspørgsmålet over for dem?

(1) Rådets rammeafgørelse 2004/757/RIA af 25.10.2004 om fastsættelse af mindsteregler for gerningsindholdet i strafbare handlinger i forbindelse med ulovlig narkotikahandel og straffene herfor (EUT 2004, L 335, s. 8).

(2) Rådets rammeafgørelse 2008/841/RIA af 24.10.2008 om bekæmpelse af organiseret kriminalitet (EUT 2008, L 300, s. 42).
1)

Skal definitionen af et kreditinstitut i artikel 4, stk. 1, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 (1) af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 fortolkes således, at långivningen udelukkende skal ske med midler, der modtages fra offentligheden som indskud eller andre midler, der skal tilbagebetales, eller må et kreditinstitut også yde lån med midler fra andre kilder?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Berlin (Tyskland) den 16. juni 2022 — VT og UR mod Conny GmbH

(Sag C-400/22)

(2022/C 408/35)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøgte og appellanter: VT og UR

Sagsøger og indstævnt: Conny GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Er det i overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, andet afsnit i direktiv 2011/83/EU (1), at fortolke en national bestemmelse (her: BGB’s § 312j, stk. 3, andet punktum, og stk. 4, i den affattelse, der var gældende fra den 13.6.2014 til den 27.5.2022), således, at bestemmelsen ligesom artikel 8, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2011/83/EU også kan finde anvendelse, hvis der på det tidspunkt, hvor fjernsalgsaftalen indgås ved hjælp af elektroniske midler, ikke påhviler forbrugeren en ubetinget betalingspligt, men betalingspligten kun opstår, når visse yderligere betingelser er opfyldt — f.eks. kun hvis en senere retsforfølgning, som forbrugeren har givet bemyndigelse til, lykkes, eller der senere sendes et påkrav til en tredjemand?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
5)

Såfremt det fjerde spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 101, stk. 1, TEUF, som fortolket i dom i de forenede sager C-427/16 og C-428/16, CHEZ Elektro Bulgaria, da forstås således, at retten skal vurdere de lovlige formål, som begrunder anvendelsen af en national bestemmelse, hvorefter retten ikke må pålægge den tabende part at betale omkostningerne til advokatsalæret i et omfang, der er lavere end et minimumsbeløb, der udelukkende er fastsat ved en bekendtgørelse fra en brancheorganisation såsom det øverste advokatråd (Bulgarien), og forholdsmæssigheden af disse formål i forhold til virkningerne på det beløb, der konkret er fastsat i sagen, og afvise at anvende dette beløb, hvis den overstiger det, der er nødvendigt for at opfylde formålene, eller skal retten foretage en principiel undersøgelse af de i forordningen fastsatte kriterier for fastlæggelsen af et beløb, og skal retten, hvis den konstaterer, at de i bestemte tilfælde kan overstige det, der er nødvendigt for at opfylde formålene, i alle tilfælde undlade at anvende de pågældende bestemmelser?
1)

Er en abstrakt bedømmelse med henblik på en kontrol af gennemsigtigheden, i forbindelse med et kollektivt søgsmål, af vilkår, der er blevet anvendt af mere end hundrede finansieringsinstitutter i millioner af bankaftaler, idet der hverken tages hensyn til informationsniveauet forud for aftaleindgåelsen med hensyn til vilkårets juridiske og økonomiske byrde eller de foreliggende omstændigheder i hvert enkelt tilfælde, der forelå på tidspunktet for aftaleindgåelsen, omfattet af artikel 4, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), der nævner omstændighederne i forbindelse med aftalens indgåelse, og samme direktivs artikel 7, stk. 3, der henviser til lignende vilkår?
2)

Skal artikel 370, jf. bilag X, del A, nr. 2, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at en medlemsstats mulighed for at lægge moms på en lovpligtig medielicens som omhandlet i spørgsmål 1 kan opretholdes, hvis medlemsstaten efter ikrafttrædelsen den 1. januar 1978 af direktiv 77/388/EØF (2) af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter (6. momsdirektiv) har ændret licensordningen fra at opkræve licens ved besiddelse af radio- og fjernsynsapparater til at opkræve licens ved besiddelse af ethvert apparat, der kan modtage billedprogrammer og -tjenester direkte, herunder også smartphones, computere mv.?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofiyski gradski sad (Bulgarien) den 26. august 2022 — Straffesag mod CI, VF og DY

(Sag C-574/22)

(2022/C 424/42)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Sofiyski gradski sad

Anklagede

CI, VF og DY

Præjudicielt spørgsmål

Er bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 273/2004 af 11. februar 2004 (1), som supplerer gennemførelsesbestemmelsen i artikel 354a i Nakazatelen kodeks (straffeloven), sammenholdt med artikel 3, stk. 4, i Zakon za kontrol varhu narkotichnite veshtestva i prekursorite (lov om kontrol med narkotika og narkotikaprækursorer), til hinder for, at en person kan dømmes for besiddelse af et stof i kategori 3 i bilag I, nærmere bestemt saltsyre (hydrogenchlorid) i en mængde på 585 milliliter (0,585 liter)?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 273/2004 af 11.2.2004 (EUT 2004, L 47, s. 1).
1)

Skal artikel 164 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 (1) af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 fortolkes således, at denne bestemmelse ikke alene tillader udvidelse af brancheaftaler om strengere regler end dem, der er fastsat i EU-reglerne, på området for »produktionsregler«, jf. denne artikels [stk. 4,] litra b), men også på samtlige andre områder, der er nævnt i [samme stykkes] litra a) og litra c)-n), for hvilke det heri er bestemt, at der kan ansøges om udvidelse af en brancheaftale
6.

Skal princippet om forbud mod misbrug fortolkes således, at det er til hinder for, at en skattepligtig kan påberåbe sig og udøve etableringsfriheden (i henhold til artikel 49 TEUF) eller den frie bevægelighed for kapital (i henhold til artikel 63 TEUF) med henblik på at udnytte en skattefordel, der er fastsat i national ret for kapitalgevinster ved overdragelse af selskabsandele, når den skattepligtige med det primære formål at udnytte denne skattefordel har foretaget en transaktion, som i det væsentlige svarer til en udlodning af udbytte, såsom en overdragelse af selskabsandele?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares således, at der er tale om en vederlagsfri levering, er det da i overensstemmelse med begrebet udtagning af varer i form af gaver af ringe værdi som omhandlet i momsdirektivets artikel 16, andet afsnit, at der fastsættes et årligt loft over den samlede værdi af gaverne på fem promille af den afgiftspligtige persons omsætning det foregående år (ud over den maksimale enhedsværdi)?
1)

Skal artikel 164 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (1) fortolkes således, at denne bestemmelse ikke alene tillader udvidelse af brancheaftaler om strengere regler end dem, der er fastsat i EU-reglerne, på området for »produktionsregler«, jf. denne artikels [stk. 4,] litra b), men også på samtlige andre områder, der er nævnt i litra a) og litra c)-n), for hvilke det heri er bestemt, at der kan ansøges om udvidelse af en brancheaftale, og navnlig hvis denne artikel, idet EU-reglerne fastsætter regler om markedsføring og emballering for en given kategori af frugt eller grøntsager, tillader vedtagelse af strengere regler i form af en brancheaftale og udvidelse heraf til at omfatte samtlige aktører?
C 424/20

Appel iværksat den 25. maj 2022 af Laboratorios Ern, SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 16. marts 2022 i sag T-315/21, Laboratorios Ern mod EUIPO — Nordesta (APIAL)

(Sag C-342/22 P)

(2022/C 424/25)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Laboratorios Ern, SA (ved abogada I. Miralles Llorca)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Nordesta GmbH

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 28. september 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Laboratorios Ern, SA bærer sine egne omkostninger.