Stævningen af 18. marts 1982, hvorved nærværende sag blev anlagt, indeholder en række påstande, som Max Gutmann, tidligere tjenestemand ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, har nedlagt, dels om annullation af Kommissionens beslutning om tilbagesøgning af bosættelsespenge efter fratræden dels om tilbagebetaling af de indeholdte beløb med renter. Jeg skal i korthed gennemgå de faktiske omstændigheder. Max Gutmann, der havde været tjenestemand ved Fællesskaberne siden 1956, blev pensioneret den 3. december 1977 efter at have nået aldersgrænsen. Da han ønskede at flytte til Nice, der var hans hjemsted, anmodede han den 21. april 1980 Kommissionen om at meddele ham, hvilket beløb han ville få udbetalt i form af bosættelsespenge efter fratræden, hvilken frist, der var gældende for indgivelse af anmodningen herom, og hvilken dokumentation, der var nødvendig. Kommissionen meddelte ham, at bosættelsespengene androg 340720 belgiske francs, som ville blive udbetalt, når Kommissionen havde modtaget bevis for, at han og hans familie havde taget bopæl på et sted, der lå mindst 70 km fra hans tjenestested, og senest tre år efter hans pensionering (det vil sige senest den 2. 12. 1980). Da fristen var ved at udløbe, fremsendte Max Gutmann (den 27. 10. 1980) en lægeattest, som dokumenterede hans hustrus alvorlige helbredstilstand; på grundlag heraf anmodede han om udsættelse af den fastsatte frist for at tage bopæl efter fratræden og for flytningen. Fristen blev forlænget (til 31. 12. 1981), men kun for så vidt angik flytningen. Kommissionen anførte, at tjenestemandsvedtægten ikke hjemler mulighed for at forlænge fristen for at tage anden bopæl efter fratræden af tjenesten.

Max Gutmann anfægtede ikke denne afgørelse. Ved skrivelse af 17. november 1980 erklærende han tværtimod, at han var flyttet fra Luxembourg til Paris, og fremlagde en bopælsattest, som dokumenterede, at han havde boet i den franske hovedstad fra oktober s.a. I den forbindelse anmodede Kommissionen (den 9. 12. 1980) om yderligere dokumentation (lejekontrakt, telefon- og elektricitetsregninger) for at at forvisse sig om, at tjenestemanden og hans familie faktisk havde taget bopæl i Paris, selv om der ikke var sket nogen flytning. I samme skrivelse fik Max Gutmann meddelelse om, at hans pension i henhold til vedtægtens artikel 82 ville blive korrigeret med den for Frankrig fastsatte justeringskoefficient med virkning fra december 1980.

Igen gjorde Max Gutmann, hvad han var blevet anmodet om. Den 19. december 1980 fremsendte han en telefonregning af 14. oktober 1980 vedrørende samtaler i august og september samt aflæsninger vedrørende de ydelser, han havde modtaget i de foregånde måneder. På grundlag af de pågældende dokumenter besluttede Kommissionen at udbetale bosættelsespenge (dette skete den 23. 3. 1981) og at korrigere hans pension med justeringskoefficienten for Frankrig. Som følge heraf blev det månedlige pensions-beløb for februar 1981 nedsat med omkring 20000 belgiske francs, hvilket svarede til det beløb, pensionen havde været højere som følge af, at justeringskoefficienten for Luxembourg blev anvendt i månederne december 1980-februar 1981.

Netop nævnte tilbageholdelse er baggrunden for nærværende tvist. Tilbageholdelsen og anvendelsen af en anden justeringskoefficient betød en formindskelse af købekraften, hvilket fik Max Gutmann til at fremsende en ny skrivelse til Kommissionen. Den pågældende skrivelse, der er afgørelse for løsningen af tvisten, bør gennemlæses omhyggeligt. Sagsøgeren nævner heri først, at afslaget på at forlænge den frist, han i sin tid havde anmodet om, betød, at han var »tvunget til at foregive at have taget anden bopæl«. Han fremhævede videre, at den bopæl i Paris, han havde angivet i skrivelsen af 17. november, var en lejlighed, som tilhørte hans døtre, og som den ældste af dem boede i. Han oplyste endelig, at han fortsat boede i Luxembourg med sin hustru og sin yngste datter. På grundlag af samtlige disse omstændigheder krævede han, at de tilbageholdte beløb blev tilbagebetalt ham, og at hans post blev sendt til Luxembourg. En omfattende korrespondance fulgte; den kulminerede med en klage fra Max Gutmann (af 21. 6. 1981) over beslutningen om at anvende koefficienten for Frankrig. Administrationen bøjede sig: den 16. juni 1981 annullerede den sin tidligere beslutning (af 5. maj s.a.) og imødekom hans krav om, at hans pension skulle beregnes på grundlag af koefficienten for Luxembourg, samt at han skulle modtage sin post i Storhertugdømmets hovedstad.

Da bosættelsespengene var blevet udbetalt på grundlag af urigtige oplysninger, fastholdt administrationen dog, at de var blevet udbetalt med urette, og meddelte Max Gutmann, at den ville tilbagesøge beløbet på grundlag af vedtægtens artikel 85 sammenholdt med artikel 46 i bilag VIII. Max Gutmann indgav en administrativ klage over denne del af beslutningen; efter at den var blevet afvist, anlagde han nærværende sag ved stævning af 18. marts 1982. Han afgik ved døden få dage senere, og hans døtre er indtrådt som sagsøgere.