ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Fastlægger artikel 14, litra b), i direktiv 2009/103/EF (1) en lovvalgsregel, hvis personelle anvendelsesområde ikke alene gør sig gældende for ofre for trafikulykker, men også for forsikringsgivere for det køretøj, der er ansvarlig for den i ulykken forvoldte skade, med henblik på at fastlægge, hvilken lov der skal anvendes på forholdet mellem dem, og er denne bestemmelse en særlig regel, for så vidt angår de lovvalgsregler, der er fastlagt i Rom I (2)- og Rom II (3)-forordningerne[?]
2)

I tilfælde af, at Den Europæiske Unions Domstol bekræfter, at tidspunktet i henhold til spørgsmål 1 fastsættes i henhold til fællesskabsretten: Hvilket tidspunkt er relevant i denne forbindelse — tidspunktet for tilladelsen, eller tidspunktet for meddelelsen?
—

Det fastslås, at Kongeriget Spanien indtil den 29. juli 2008, der er datoen for udpegning af et særligt beskyttet område for fugle, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 i direktiv 85/337/EØF (1) som ændret ved direktiv 97/11/EF (2) og 2003/35 (3) om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, artikel 4, stk. 4, i direktiv 2009/147/EF (4) om beskyttelse af vilde fugle, og tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43/EF (5) om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter fra den nævnte dato for udpegningen af et særligt beskyttet område for fugle.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 462/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 29. september 2014 — Vorarlberger Gebietskrankenkasse og Alfred Knauer

(Sag C-453/14)

(2014/C 462/24)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Vorarlberger Gebietskrankenkasse og Alfred Knauer

Sagsøgt: Landeshauptmann von Vorarlberg

Procesdeltager: Rudolf Mathis

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1) under hensyn til artikel 45 TEUF fortolkes således, at alderspensioner i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsforsikringsordning (som er blevet iværksat og præsteres af staten, som skal give mulighed for opretholdelse af den vante levestandard i rimeligt omfang, som bygger på kapitaliseringsprincippet, som principielt er obligatorisk, men hvis (»ekstra-obligatoriske«) bidrag imidlertid kan overstige det lovbestemte minimum og tilsvarende kan omfatte højere ydelser, og hvis gennemførelse påhviler en pensionskasse, som arbejdsgiveren opretter eller anvender, såsom konkret pensionsordningen i »søjle 2« i Lichtenstein), og alderspensioner i henhold til en lovbestemt pensionsordning (der ligeledes iværksættes og præsteres af staten, som skal give mulighed for opretholdelse af den vante levestandard i rimeligt omfang, men som imidlertid bygger på princippet om løbende finansiering, som er obligatorisk, og hvis gennemførelse påhviler pensionsforsikringsinstitutioner, der er oprettet ved lov, såsom konkret pensionsordningen i Østrig), er »tilsvarende ydelser« i den nævnte bestemmelses forstand?

(1) EUT L 166, s. 1.
2)

der er retlig forbindelse mellem den primære anmodning om bødefritagelse, som en virksomhed har fremsat eller er i færd med at fremsætte for Kommissionen, og den forenklede anmodning om bødefritagelse, som virksomheden har fremsat for en national konkurrencemyndighed med hensyn til det samme kartel, hvilket bevirker, at den nationale konkurrencemyndighed — på trods af bestemmelserne i punkt 38 i Kommissionens meddelelse om samarbejdet inden for netværket af konkurrencemyndigheder — i kraft af § 22 i ECN’s modelprogram fra 2006 (senere § 24 i nummereringen i ECN’s modelprogram fra 2012) og den respektive Forklarende bemærkning 45 (senere Forklarende bemærkning § 49 i nummereringen i ECN’s modelprogram fra 2012) skal: a) vurdere den forenklede anmodning om bødefritagelse i lyset af den primære anmodning, og forudsat at den forenklede anmodning nøjagtigt afspejler den primære anmodnings indhold; b) subsidiært — såfremt myndigheden antager, at denne forenklede anmodning har et mere begrænset materielt anvendelsesområde end den af samme virksomhed fremsatte primære anmodning, for hvilken Kommissionen har indrømmet betinget bødefritagelse — rette henvendelse til Kommissionen eller den samme virksomhed med henblik på at fastlægge, hvorvidt virksomheden efter fremsættelse af den forenklede anmodning i forbindelse med de interne undersøgelser har konstateret konkrete og specifikke eksempler på adfærd i det segment, som angiveligt er dækket af den primære anmodning om bødefritagelse men ikke af den forenklede anmodning;
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/14

Appel iværksat den 14. november 2014 af Éditions Odile Jacob SAS til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 5. september 2014 i sag T-471/11, Odile Jacob mod Kommissionen

(Sag C-514/14 P)

(2015/C 026/19)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Éditions Odile Jacobs SAS (ved avocats J.-F. Bellis, O. Fréget og L. Eskenazi)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Lagardère SCA, og Wendel

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold i sagen.

— Dom afsagt af Retten den 5. september 2014 i sag T-471/11, Éditions Odile Jacob SAS mod Europa-Kommissionen ophæves, og Domstolen træffer afgørelse vedrørende realiteten.

— Appellanten gives medhold i de for førsteinstansen nedlagte påstande og afgørelsen SG Greffe (2011) D/C(2011)3503 af 13. maj 2011 vedtaget i sag COMP/M.2978 — Lagardère/Natexis/VUP) efter Rettens dom af 13. september 2010, Éditions Odile Jacob mod Kommissionen i sag T-452/04, og hvorved Kommissionen på ny har godkendt, at Wendel overtager aktiver, som er overdraget i henhold til tilsagn knyttet til Kommissionens beslutning af 7. januar 2004, der tillader fusionen Lagardère/Natexis/VUP, annulleres.

— Europa-Kommissionen og intervenienterne tilpligtes at betale omkostningerne ved begge retsinstanser, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler og berigtigelsesproceduren.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel har appellanten gjort tre anbringender gældende.

For det første gør appellanten gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at fastslå, at Kommissionen tilsidesatte artikel 266 TEUF og artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder. Den fejl, som påvirkede lovligheden af den første godkendelsesbeslutning, har også gjort den anfægtede afgørelse ulovlig, da sidstnævnte afgørelse ikke har afhjulpet virkningerne af den manglende uafhængighed af den befuldmægtigede under hele dennes hverv. Kommissionens vedtagelse af den anfægtede afgørelse udgør dermed efter appellantens opfattelse en tilsidesættelse af reglerne om en retfærdig rettergang og hindrer den effektive domstolsprøvelse af Kommissionens retsakter.

For det andet er appellanten af den opfattelse, at Retten har begået en retlig fejl ved at antage, at den betingede godkendelsesbeslutning kunne udgøre en lovlig hjemmel for en ny godkendelsesbeslutning.

Endelig har appellanten anført, at Retten har tilsidesat de retlige kriterier ved vurderingen af erhververen af de afståede aktivers uafhængighed i forhold til overdrageren og begået retlige fejl og foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, som er knyttet til denne vurdering.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Audiencia Provincial de Castellón (Spanien) den 27. november 2014 — Juan Carlos Sánchez Morcillo og María del Carmen Abril García mod Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A.

(Sag C-539/14)

(2015/C 026/25)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Audiencia Provincial de Castellón

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Juan Carlos Sánchez Morcillo og María del Carmen Abril García

Sagsøgt: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, S.A.

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1), sammenholdt med artikel 47, artikel 34, stk. 3, og artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2), fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en processuel bestemmelse — som den i artikel 695, stk. 4, i den spanske Ley de Enjuiciamiento Civil omhandlede — der, i forbindelse med fastsættelsen af retsmidlerne til prøvelse af afgørelser, hvorved der tages stilling til indsigelser mod fuldbyrdelsen af pantsatte værdier eller aktiver, bestemmer, at der kun kan iværksættes appel af en kendelse, hvorved der træffes beslutning om, at fuldbyrdelsen skal indstilles, at et urimeligt kontraktvilkår ikke skal finde anvendelse, eller at en indsigelse på grundlag af et urimeligt kontraktvilkår skal forkastes, hvilket umiddelbart indebærer, at den erhvervsdrivende som rekvirent har flere appelmuligheder end forbrugeren som rekvisitus?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29)

(2) EUT 2000, C-364, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Oradea (Rumænien) den 4. november 2014 — SC Max Boegl România SRL m.fl. mod RA Aeroportul Oradea m.fl.

(Sag C-488/14)

(2015/C 026/12)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Oradea

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA, Astaldi SpA og SC Construcții Napoca SA

Sagsøgte: RA Aeroportul Oradea, SC Porr Construct SRL, Teerag-Asdag Aktiengesellschaft, SC Col-Air Trading SRL, AVZI SA, Trameco SA og Iamsat Muntenia SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne i artikel 1, stk. 1- 3, i Rådets direktiv 89/665/EØF (1) af 21. december 1989 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter og artikel 1, stk. 1-3, i Rådets direktiv 92/13/EØF (2) af 25. februar 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF (3) af 11. december 2007 om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelser, som gør adgangen til klageprocedurerne vedrørende de ordregivende myndigheders afgørelser betinget af pligten til forudgående at stille en »opfyldelsesgaranti« som den, der er fastsat i artikel 271a og 271b i regeringens hastedekret nr. 34/2006?

(1) EFT L 395, s. 33.

(2) EFT L 76, s. 14.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/66/EF af 11.12.2007 om ændring af Rådets direktiv 89/665/EØF og 92/13/EØF for så vidt angår forbedring af effektiviteten af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter (EUT L 335, s. 319).
—

Der gives medhold i den påstand, der blev nedlagt i stævningen i første instans, således at artikel 1, stk. 1, i Kommissionens afgørelse af 5. september 2013 om nationale gennemførelsesforanstaltninger vedrørende foreløbig gratistildeling af drivhusgasemissionskvoter i overensstemmelse med artikel 11, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (C(2013) 5666, 2013/448/EU) (1) annulleres, for så vidt som den i afviser optagelsen af det anlæg, der er anført i bilag I, litra A, med anlægsidentificeringskoden DE000000000000563, på den af Tyskland til Kommissionen i henhold til artikel 11, stk. 1, i direktiv 2003/87/EF (2) fremsendte liste over anlæg, der er omfattet af direktiv 2003/87/EF, og de tilsvarende foreløbige samlede årlige emissionskvoter, der tildeles gratis til disse anlæg.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 26/19

Appel iværksat den 21. november 2014 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 11. september 2014 i sag T-425, Kommissionen mod Grækenland

(Sag C-530/14 P)

(2015/C 026/23)

Processprog: græsk

Parter

Appellan): Europa-Kommissionen (ved A. Bouchagiar og P.J Loewenthal)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 11. september 2014, forkyndt for Kommissionen den 12. september 2014, i sag T-425/11, Grækenland mod Kommissionen (ECLI:EU:T:2014:768), ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten til fornyet afgørelse

— Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er støttet på et enkelt appelanbringende: Retten har foretaget en urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den fandt, at den omtvistede foranstaltning ikke giver de offentlige kasinoer en fordel. Kommissionens appelanbringende er delt i tre led.

For det første har Retten i den appellerede doms præmis 52-58 tilsidesat artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den har fundet, at de offentlige kasinoer ikke opnåede en fordel på grund af betalingen af en lavere entrépris for hver kunde som følge af den omtvistede foranstaltning, eftersom de betalte beløb svarer til 80 % af den pris for en entrébillet, som de offentlige og private kasinoer opkræver.

For det andet har Retten i den appellerede doms præmis 59-68 tilsidesat artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den har fundet, at det ikke er tilstrækkeligt, at Kommissionen vurderer den fordel, som er tildelt ved den omtvistede foranstaltning i form af en direkte afgiftsmæssig forskelsbehandling, de iure, men at Kommissionen skulle have støttet eksistensen af en fordel på en økonomisk analyse af konsekvenserne af den omtvistede foranstaltning.

For det tredje har Retten i den appellerede doms præmis 74-80 tilsidesat artikel 107, stk. 1, TEUF, eftersom den dels har fundet, at praksis med gratis adgang ikke kunne styrke fordelen ved den omtvistede foranstaltning, idet denne foranstaltning ikke gav en fordel, dels, at Kommissionen, for at dens argument kunne tiltrædes, skulle godtgøre, at antallet af tildelte, gratis adgange var overdrevent højt i forhold til formålet med den græske lovgivning, som tillod en sådan praksis, hvorved betingelserne fastsat i den pågældende nationale lovgivning blev tilsidesat.
—

Der gives fuldstændigt medhold i den første påstand, der blev nedlagt i stævningen i første instans, således at artikel 1, stk. 1, i Kommissionens afgørelse af 5. september 2013 om nationale gennemførelsesforanstaltninger vedrørende foreløbig gratistildeling af drivhusgasemissionskvoter i overensstemmelse med artikel 11, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF, C(2013) 5666, 2013/448/EU (1) annulleres, for så vidt som den i afviser optagelsen af de anlæg, der er anført i bilag I, litra A, med anlægsidentificeringskoderne DE000000000001320 og DE-new-14220-0045, på den af Tyskland til Kommissionen i henhold til artikel 11, stk. 1, i direktiv 2003/87/EF fremsendte liste over anlæg, der er omfattet af direktiv 2003/87/EF, og de tilsvarende foreløbige samlede årlige emissionskvoter, der tildeles gratis til disse anlæg.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Bevirker anvendelsen af det i spørgsmål 1 beskrevne krav inden for rammerne af en procedure til indgåelse af en offentlig kontrakt en sådan tilsidesættelse af EU-retlige forskrifter, at der skal foretages en finansiel korrektion i henhold til artikel 98 i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (2)?
1)

Er den nationale lovgivning vedrørende terminaludstyr til den jordbaserede mobile radiotjeneste, navnlig — artikel 2, stk. 4, i lovdekret nr. 4/2014, ophøjet til lov nr. 50/2014, sammenholdt med — artikel 160 i lovdekret nr. 259/2003 og — artikel 21 i den vedlagte tarifliste til dekret fra republikkens præsident nr. 641/1972, som ved at sidestille terminaludstyr med radiostationer forpligter brugeren til at opnå en generel tilladelse og en radiolicens, der danner grundlaget for opkrævning af afgiften, forenelig med fællesskabsretten (direktiv 1999/5 (1) samt direktiv 2002/19 (2), 2002/20 (3), 2002/21 (4) og 2002/22 (5))? Med specifik henvisning til brugen af terminaludstyr er den italienske stats krav om at forpligte brugeren til at opnå en generel tilladelse og en radiolicens henset til, at omsætning af, fri bevægelighed for og ibrugtagning af terminaludstyret allerede fuldt ud er reguleret af fællesskabsretlige retskilder (direktiv 1999/5), uden at disse fastlægger en generel tilladelse og/eller licens, da forenelig med fællesskabsretten, såfremt det bemærkes, at den generelle tilladelse og licensen kræves i henhold til den nationale lovgivning: — selv om den generelle tilladelse er en foranstaltning, som ikke berører brugeren af terminaludstyret men udelukkende de virksomheder, som omfattes af udbuddet af elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (artikel 1, 2 og 3 i tilladelsesdirektivet 2002/20), — på trods af, at der stilles krav om myndighedsgodkendelse med hensyn til individuelle rettigheder til brugen af radiofrekvenser og med hensyn til rettighederne til brugen af numre, hvilket udgør situationer uden nogen som helst forbindelse med brug af terminaludstyr, — selv om fællesskabsretten ikke fastsætter nogen pligt til at opnå en generel tilladelse eller en licens for terminaludstyr, — selv om artikel 8 i direktiv 1999/5 fastlægger, at medlemsstaterne »[ikke må] forbyde, begrænse eller hindre markedsføring eller ibrugtagning på deres område af apparatur, som er forsynet med […] CE-mærkning«, — på trods af den grundlæggende og lovmæssige forskel samt den manglende ensartethed mellem en radiostation og terminaludstyret til den jordbaserede mobile radiotjeneste?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 431/15

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil de prud’hommes de Paris (Frankrig) den 22. september 2014 — David Van der Vlist mod Bio Philippe Auguste SARL

(Sag C-432/14)

(2014/C 431/22)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil de prud’hommes de Paris

Parter i hovedsagen

Sagsøger: David Van der Vlist

Sagsøgt: Bio Philippe Auguste SARL

Præjudicielt spørgsmål

Er det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder til hinder for en national lovgivning (artikel L. 1243-10 i den franske Code du travail), der udelukker unge, der arbejder i deres skole- eller universitetsferie, fra at kunne modtage en godtgørelse for den usikre situation, der følger af en ansættelse på grundlag af en tidsbegrænset kontrakt, der ikke efterfølges af et tilbud om tidsubegrænset ansættelse?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 431/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší správní soud (Den Tjekkiske Republik) den 25. august 2014 — PST CLC, a.s. mod Generální ředitelství cel

(Sag C-405/14)

(2014/C 431/17)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší správní soud

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PST CLC, a.s.

Sagsøgt: Generální ředitelství cel

Præjudicielt spørgsmål

Var Kommissionens forordning (EF) nr. 384/2004 (1) af 1. marts 2004 om tarifering af visse varer i den kombinerede nomenklatur gyldig i virkningsperioden fra den 22. marts 2004 til den 22. december 2009, for så vidt angår punkt 2 i bilaget til samme forordning, som bestemmer, at produkter, der består af en varmeveksler og en ventilator, henhører under KN-kode 8414 59 30, og fandt den således anvendelse i den foreliggende sag?

(1) EUT L 64, s. 21.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 431/10

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Nejvyšší soud České republiky (Den Tjekkiske Republik) den 25. august 2014 — Marie Matoušková, befuldmægtiget i arvesager, mod Misha Martinus og Elisabeth Jekaterina Martinus, ved David Sedlák, som værge; Beno Jeriël Eljada Martinus

(Sag C-404/14)

(2014/C 431/16)

Processprog: tjekkisk

Den forelæggende ret

Nejvyšší soud České republiky

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Marie Matoušková, befuldmægtiget i arvesager

Parterne i arvesagen: Misha Martinus og Elisabeth Jekaterina Martinus, ved David Sedlák, som værge; Beno Jeriël Eljada Martinus

Præjudicielt spørgsmål

Såfremt et forlig i en arvesag, der indgås på vegne af en mindreårig af hans eller hendes værge, for at være gyldigt kræver rettens godkendelse, er rettens godkendelse da en foranstaltning som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), eller en foranstaltning som omhandlet i artikel 1, stk. 3, litra f), i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (1) af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000?

(1) EUT L 338, s. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 431/9

Appel iværksat den 20. august 2014 af Basic AG Lebensmittelhandel til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 26. juni 2014 i sag T-372/11 — Basic AG Lebensmittelhandel mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-400/14 P)

(2014/C 431/15)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Basic AG Lebensmittelhandel (ved Rechtsanwälte D. Altenburg og T. Haug)

De andre parter i sagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Repsol YPF, SA

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Afgørelsen, der blev truffet af Den Europæiske Unions Ret den 26. juni 2014 (sag T-372/11), ophæves og sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling

— Indstævnte tilpligtes at betale alle omkostningerne i denne sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten anfægter Rettens fortolkning af definitionen af »distributionstjenesteydelser«, som — af retlige grunde — er et indledende spørgsmål i forhold til vurderingen af spørgsmålet, om tjenesteydelserne er af lignende art. Appellanten gør følgelig gældende, at Retten har lagt en fejlagtig opfattelse til grund som det retlige grundlag for dens efterfølgende vurdering af risikoen for forveksling mellem de omtvistede varemærker.

Appellanten fremhæver, at Domstolens hovedfunktion er at give en ensartet fortolkning af begrebet og omfanget af de pågældende tjenesteydelser (dommen i sag C-418/02, Praktiker, præmis 33, og dommen i de forenede sager C-414/99–C-416/99, Zino Davidoff og Levi Strauss, præmis 42 og 43) og »IP-Translator«-dommen (sag C-307/10 af 19.6.2012), hvorefter »varer og tjenesteydelser skal kunne defineres på en objektiv måde for at opfylde varemærkets funktion som en oprindelsesangivelse« og appellanten anmoder Domstolen om en »tiltrækkelig præcis og klar« definition af »distributionstjenesteydelser«.

Det er appellantens opfattelse, at tjenesteydelsen »distribution« skal forstås meget snævert og kun omfatter aktiviteterne »transport, pakning og opbevaring af varer«, men ikke tjenesteydelser inden for »detail- og engroshandel«. Appellanten fremhæver endvidere, at Domstolen i »Praktiker«-dommen præciserede, at formålet med »detailhandel« (klasse 35) — modsat tjenesteydelserne i klasse 39 — er at sælge varer til forbrugere, eftersom disse aktiviteter »bl.a. [består] i udvælgelsen af et varesortiment, der udbydes til salg, og af tilbuddet om forskellige ydelser, som har til formål at få forbrugeren til at indgå aftalen med denne handlende frem for med en konkurrent«.

Efter appellantens opfattelse kan der ikke ses bort fra den almindelige klassifikation af »distribution« i klasse 39 i Niceklassifikationen, eftersom Domstolen i sin argumentation i Praktiker-afgørelsen udtrykkeligt henviste til den vejledende bemærkning til klasse 35 i Niceklassifikationen (sag C-418/02, præmis 36).

Derfor skal Rettens afgørelse ophæves og hjemvises til fornyet behandling.