ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/16

Appel iværksat den 27. maj 2013 af Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón, SA og Bilbaína de Alquitranes, SA til prøvelse af Rettens dom (Syvende Udvidede Afdeling) af 7. marts 2013 i sag T-94/10, Rütgers Germany GmbH m.fl. mod Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA)

(Sag C-288/13 P)

2013/C 252/24

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Rütgers Germany GmbH, Rütgers Belgium NV, Deza, a.s., Industrial Química del Nalón, SA og Bilbaína de Alquitranes, SA (ved avocat K. Van Maldegem)

Den anden part i appelsagen: Det Europæiske Kemikalieagentur (ECHA)

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-94/10 ophæves.

— Det Europæiske Kemikalieagenturs (herefter »ECHA«) afgørelse ED/68/2009 (herefter »den anfægtede afgørelse«), der identificerer anthracenolie som et stof, der skal optages på kandidatlisten i overensstemmelse med artikel 59 i forordning (EF) nr. 1907/2006 (REACH) (1), annulleres.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på realitetsbehandling af appellanternes annullationssøgsmål. Det Europæiske Kemikalieagentur tilpligtes at betale samtlige sagens omkostninger (herunder sagsomkostningerne ved Retten).

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at Retten tilsidesatte fællesskabsretten ved ikke at tage deres påstand om delvis annullation af den anfægtede afgørelse til følge. Appellanterne har navnlig gjort gældende, at Retten begik en række fejl i sin fortolkning af de bestemmelser, der fandt anvendelse på appellanternes situation. Dette resulterede i, at Retten begik flere retlige fejl, navnlig:

— idet den fandt, at sagen vedrørte faktuelle forhold af videnskabelig og teknisk kompliceret karakter, og at identifikationen af anthracenolie som værende persistent, bioakkumulerende og toksisk (herefter »PBT«) samt meget persistent og meget bioakkumulerende (herefter »vPvB«) på grundlag af dets bestanddele i en koncentration på mindst 0,1 % ikke var åbenbart fejlagtig,

— at bestanddelene ikke skal identificeres individuelt som havende PBT- eller vPvB-egenskaber ved en særskilt afgørelse fra ECHA på grundlag af en tilbundsgående undersøgelse med dette formål,

— at REACH’s artikel 59, stk. 3, og bilag XV til REACH ikke blev tilsidesat, fordi oplysninger om alternative stoffer ikke var blevet medtaget i bilag XV-dossieret, og

— at ligebehandlingsprincippet ikke blev tilsidesat.

Af disse grunde nedlægger appellanterne påstand om, at Rettens dom i sag T-94/10 ophæves, og at den anfægtede afgørelse annulleres.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1907/2006 af 18.12.2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), om oprettelse af et europæisk kemikalieagentur og om ændring af direktiv 1999/45/EF og ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 793/93 og Kommissionens forordning (EF) nr. 1488/94 samt Rådets direktiv 76/769/EØF og Kommissionens direktiv 91/155/EØF, 93/67/EØF, 93/105/EF og 2000/21/EF (EUT L 396, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 252/19

Appel iværksat den 27. maj 2013 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 14. marts 2013 i sag T-587/08, Fresh Del Monte Produce, Inc. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-294/13 P)

2013/C 252/28

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved A. Biolan, M. Kellerbauer og P.J.O. Van Nuffel, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Fresh Del Monte Produce, Inc. og Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Punkt 1 i konklusionen af dom afsagt af Retten den 14. marts 2013 i sag T-587/08, Fresh Del Monte Produce, Inc. mod Kommissionen, ophæves.

— Der træffes endelig afgørelse ved at fastsætte beløbet på bøden til Fresh Del Monte Produce, Inc. til 9 800 000 EUR,

— Fresh Del Monte Produce, Inc. tilpligtes at betale omkostningerne ved appelsagen og den del af omkostningerne ved sagen for Retten, som Domstolen anser for passende.

Anbringender og væsentligste argumenter

Kommissionen har gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 23 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (1) sammenholdt med Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (2) og princippet om effektiv håndhævelse af artikel 101 og 102 TEUF ved at antage, at oplysninger, der er fremsendt til Kommissionen som svar på en anmodning om oplysninger, skal anses som frivilligt samarbejde, der har lettet Kommissionens opklaring, og tages i betragtning i forbindelse med en nedsættelse af bøden.

Subsidiært har Kommissionen anført, at Retten tilsidesatte artikel 23 i forordning nr. 1/2003 og begrundelsespligten ved at nedsætte den bøde, som var pålagt Del Monte, som følge af Weicherts samarbejde under den administrative procedure, selv om Del Monte og Weichert på tidspunktet for Weicherts påståede samarbejdsadfærd ikke længere var del af den samme virksomhed.

(1) EFT L 1, s. 1.

(2) EFT C 45, s. 3.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/28

Sag anlagt den 26. juni 2013 — Europa-Kommissionen mod Den Slovakiske Republik

(Sag C-361/13)

2013/C 260/51

Processprog: slovakisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved F. Schatz og A. Tokár, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Slovakiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Slovakiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 45 og 48 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde samt artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1), idet den nægter udbetaling af julegodtgørelse i henhold til lov nr. 592/2006 til modtagelsesberettigede, der er bosat i en anden medlemsstat end Den Slovakiske Republik.

— Den Slovakiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Julegodtgørelsen i henhold til lov nr. 592/2006 er en alderdomsydelse som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004, som også skal udbetales til modtagelsesberettigede personer, der er bosat uden for den pågældende medlemsstat (i nærværende sag Den Slovakiske Republik). En national bestemmelse må således ikke begrænse retten for de berettigede, der er bosiddende uden for Den Slovakiske Republik, til at oppebære julegodtgørelsen. Den nationale bestemmelse i Den Slovakiske Republik, hvori denne begrænsning fastsættes, er dermed i strid med artikel 45 TEUF og 48 TEUF samt artikel 2 i forordning nr. 883/2004.

(1) EUT L 166, s. 1.
2)

Kan en straf på området for administrative overtrædelser med henblik på anvendelse af direktivet anses for at være tredjemands fordring (i dette tilfælde statens fordring i henhold til reglerne vedrørende administrative overtrædelser) med den konsekvens, at den dertil svarende gæld (bøden), der skyldes en sanktion for en administrativ overtrædelse, og for hvilken staten er fordringshaver, overføres til det overtagende selskab?
1)

Skal det ved afgørelsen om ydelse af eksportrestitution lægges til grund, at der på behørig vis er fremlagt en eksportlicens i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning (EF) nr. 800/1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, når udførselstoldstedet har antaget udførselsangivelsen, uden at licensen er blevet fremlagt, og i den forbindelse har givet eksportøren tilladelse til at fremlægge licensen efterfølgende inden for en vis frist, og eksportøren har opfyldt denne betingelse?
2)

Er den rammeaftale, der er gennemført ved direktiv 1999/70/EF, særligt § 3, stk. 1, til hinder for national lovgivning (artikel 332 i Codice della navigazione), som fastsætter, at der angives en »varighed« af kontrakten og ikke et »tidspunkt« for dennes »udløb«, og er det foreneligt med direktivet at fastsætte kontraktens varighed ved angivelse af en tidsbegrænsning, hvis eksistens er bestemt (»maksimalt 78 dage«), men hvis udløbstidspunkt er ubestemt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/33

Appel iværksat den 3. juli 2013 af Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 19. april 2013 i sag T-52/11, Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) mod Kommissionen

(Sag C-380/13 P)

2013/C 260/60

Processprog: portugisisk

Parter

Appellant: Associação de Empresas de Construção e Obras Públicas e Serviços (Aecops) (ved advogados N. Morais Sarmento og L. Pinto Monteiro)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom ophæves i sin helhed.

— Den anfægtede afgørelse annulleres i sin helhed.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Manglende overholdelse af en rimelig frist for vedtagelse af en afgørelse

1) Udløb af forældelsesfristen for retsforfølgning

Appellanten er af den opfattelse, at den anfægtede afgørelse blev vedtaget efter udløbet af forældelsesfristen for retsforfølgning på fire år som fastsat i artikel 3 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 (1). Ligeledes selv om der skulle være sket en eventuel afbrydelse af forældelsesfristen for retsforfølgning, er forældelsesfristen overskredet med det dobbelte, uden at nogen afgørelse er blevet vedtaget i henhold til nævnte forordnings artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit. Idet der derved er fastsat en ret, bør den anfægtede afgørelse erklæres ulovlig, og den kan ikke håndhæves.

2) Tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet

Appellanten har anført, at det forhold, at Kommissionen har ladet mere end 20 år forløbe mellem de ulovligheder, den tilregner appellanten, og vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, udgør en tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet. Dette grundlæggende princip i Den Europæiske Unions retsorden bestemmer, at enhver person har ret til, at den pågældendes sager behandles af Unionens institutioner inden for en rimelig frist.

3) Tilsidesættelse af retten til forsvar

Appellanten har gjort gældende, at retten til forsvar er blevet tilsidesat i det omfang appellanten under hensyntagen til, at der er forløbet mere end 20 år mellem de ulovligheder, appellanten tilregnes, og vedtagelsen af den endelige afgørelse, er blevet frataget retten til i tide at fremsætte bemærkninger, dvs. på et tidspunkt, hvor appellanten endnu rådede over de dokumenter, der havde kunnet dokumentere de udgifter, som Kommissionen ikke finder støtteberettigede.

(1) Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18.12.1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, EFT L 312, s. 1.
—

Artikel 60 i varemærkeforordningen (1) bestemmer for så vidt angår indgivelse af klage og den skriftlige begrundelse for klagen, at denne klage skal indgives skriftligt inden to måneder, og at der inden fire måneder efter den dato, på hvilken der er givet meddelelse om afgørelsen, skal indgives en skriftlig begrundelse for klagen.
1)

Skal begrebet »kollektiv afskedigelse« i artikel 1, stk. 1, litra a), i direktiv 98/59 (1), som — afhængigt af den fastsatte kvantitative grænse — omfatter alle »afskedigelser, som foretages af en arbejdsgiver af en eller flere grunde, som ikke kan tilregnes arbejdstageren selv«, henset til, at der er tale om et EU-retligt begreb, fortolkes således, at det er til hinder for, at den nationale gennemførelsesforskrift begrænser dette begrebs rækkevidde til alene at omfatte en nærmere bestemt type opsigelser, nemlig opsigelser, der sker af økonomiske, tekniske, organisatoriske eller produktionsmæssige grunde, således som det er fastsat i artikel 51, stk. 1, i Estatuto de los Trabajadores?
e)

Dommen er ikke tilstrækkeligt begrundet: Den ses ikke at indeholde en begrundelse for størrelsen af renterne og for det tidspunkt, hvorfra morarenterne beregnes, og begrundelsen er i sig selv selvmodsigende.
6)

Skal artikel 3 i direktiv 96/71 set i lyset af artikel 56 og 57 TEUF fortolkes således, at begrebet mindsteløn omfatter grundløn pr. time afhængigt af lønklasse, akkordløn med garanteret mindsteløn, feriepenge, faste dagpenge og en godtgørelse for den daglige transporttid til arbejde (rejsetidsgodtgørelse) i overensstemmelse med de fastlagte arbejdsvilkår i den kollektive overenskomst, der er omfattet af bilaget til direktivet og som erklæret for alment bindende? 6.1) Skal artikel 56 [og 57] TEUF og/eller artikel 3 i direktiv 96/71/EF fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaterne i deres egenskab af såkaldt værtsstat i deres nationale lovgivning (alment gældende kollektiv overenskomst) pålægges tjenesteydere fra andre medlemsstater at betale transporttidsgodtgørelse og dagpenge til arbejdstagere, der er udstationeret i værtsstaten, når man tager hensyn til, at den udstationerede arbejdstager i henhold til den nationale lovgivning, hvortil der henvises, i hele udstationeringsperioden anses for at arbejde inden for rammerne af en tjenesterejse og derfor har ret til transportgodtgørelse og dagpenge? 6.2) Skal artikel 56 og 57 TEUF og/eller artikel 3 i direktiv 96/71/EF fortolkes således, at de er til hinder for, at den nationale ret kan nægte at anerkende en eventuel lønskala, som en virksomhed fra en anden medlemsstat har udarbejdet og anvender i sin hjemstat? 6.3) Skal artikel 56 og 57 TEUF og/eller artikel 3 i direktiv 96/71/EF fortolkes således, at de giver en arbejdsgiver fra en anden medlemsstat ret til, gyldigt og med bindende virkning for retten i beskæftigelsesstaten, at fastsætte arbejdstagernes indplacering i lønklasser, såfremt der i en alment bindende kollektiv overenskomst i beskæftigelsesstaten er fastsat regler, der fører til en anden indplacering i lønklasser, eller kan værtsmedlemsstaten, i hvilken arbejdstagerne hos en tjenesteyder, der stammer fra den anden medlemsstat, er blevet udstationeret, fastsætte, hvilke bestemmelser tjenesteyderen skal overholde i forbindelse med indplaceringen af arbejdstagerne i lønklasser? 6.4) Skal indlogering, hvortil arbejdsgiveren på grundlag af den i spørgsmål 6 nævnte kollektive overenskomst skal afholde omkostningerne, og de spisebilletter, som en tjenesteyder fra en anden medlemsstat udleverer i henhold til arbejdsaftalen, ved fortolkningen af artikel 3 i direktiv 96/71/EF i lyset af artikel 56 og 57 TEUF anses for en godtgørelse af udgifter, der er afholdt som følge af udstationeringen, eller er sådanne ydelser omfattet af begrebet mindsteløn som omhandlet i artikel 3, stk. 1? 6.5) Skal artikel 3 i direktiv 96/71/EF sammenholdt med artikel 56 og 57 TEUF fortolkes således, at en alment bindende kollektiv overenskomst i beskæftigelsesstaten i forbindelse med fortolkningen af spørgsmålet om akkordaflønning, transporttidsgodtgørelse og dagpenge skal anses for at være begrundet i hensynet til den offentlige orden?
—

Med det første appelanbringende vedrørende olivensektoren har Den Hellenske Republik gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl, det Retten har foretaget en urigtig fortolkning og anvendelse af retningslinjerne i dokumenterne AGRI/VI/5330/1997, AGRI/17993/2000 og AGRI/61495/2002, eftersom den klare forbedring af kontrolordningerne i olivenoliesektoren for perioden 2004-2005 i forhold til perioden 2003-2004 er kvalificeret som et tilbagefald, en fortsat tilsidesættelse og mærkbar forværring, som begrunder en forhøjelse af korrektionen for perioden 2004/2005, selv om der åbenlyst ikke var grundlag for at hæve korrektionen fra de 10 %, der blev anvendt for perioden 2003/2004, til 15 % for perioden 2004/2005 på grund af gentagelse, eftersom der var sket relevante forbedringer (yderligere opdatering af GIS Oliven, forbedringer i stedkontroller og krydskontroller for at fastslå uregelmæssigheder og pålægge sanktioner), som havde styrket kontrolordningen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/27

Sag anlagt den 25. juni 2013 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-351/13)

2013/C 260/48

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Markoulli og B. Schima)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og artikel 5, stk. 2, i Rådets direktiv 1999/74/EF af 19. juli 1999 om mindstekrav til beskyttelse af æglæggende høner (1), idet den ikke har sikret, at æglæggende høner fra den 1. januar 2012 ikke længere holdes i bure, der ikke er ombygget.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Fra den 1. januar 2012 er det i henhold til artikel 5, stk. 2, i direktiv 1999/74/EF forbudt at holde æglæggende høner i bure, der ikke er ombygget. Endvidere er medlemsstaterne i henhold til artikel 3 i direktiv 1999/74/EF forpligtet til at sikre, at ejere af eller driftsansvarlige for æglæggende høner kun anvender de produktionssystemer for æglæggende høner, som er fastsat i direktivet.

Kommissionen har henledt medlemsstaternes opmærksomhed på deres forpligtelse, til at opfylde ovennævnte bestemmelser i senest 2011. Det fremgår af de oplysninger, som Den Hellenske Republik har fremlagt, at et betydeligt antal ejere af eller driftsansvarlige for produktioner med æglæggende høner ikke har kunnet opfylde deres forpligtelser i henhold til direktiv 1999/74/EF inden for den i direktivet fastsatte frist.

Det fremgår af de oplysninger, som Den Hellenske Republik har fremlagt under den administrative procedure, samt af de seneste ajourføringer af disse oplysninger, at Den Hellenske Republik endnu ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 3 og artikel 5, stk. 2, i direktiv 1999/74/EF.

(1) EFT L 203 af 3.8.1999, s. 53-57.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/23

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul Sibiu (Rumænien) den 18. juni 2013 — Ilie Nicolae Nicula mod Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu og Administrația Fondului pentru Mediu

(Sag C-331/13)

2013/C 260/40

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Tribunalul Sibiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ilie Nicolae Nicula

Sagsøgte: Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Sibiu og Administrația Fondului pentru Mediu

Præjudicielt spørgsmål

Kan bestemmelserne i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 17, 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, artikel 110 TEUF samt princippet om retssikkerhed og princippet om forbud mod reformatio in pejus, som begge er fastlagt i [EU-]retten og bekræftet i Domstolens praksis (1), fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelser som de i lovdekret nr. 9/2013 omhandlede?

(1) Dom af 3.12.1998, sag C-381/97, Belgocodex, Sml. I, s. 8153, og dom af 12.10.1978, sag 10/78, Belbouab, Sml. s. 1915.
1)

Skal artikel 18, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 795/2004 (1) fortolkes således, at den finder anvendelse: a) når en landbruger opfylder betingelserne for at anvende to eller flere af følgende artikler, nemlig forordningens artikel 19, artikel 20, artikel 21, artikel 22, artikel 23 og artikel 23a, samt artikel 37, stk. 2, artikel 40, artikel 42, stk. 3, og artikel 42, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 (2), eller kun b) når en landbruger opfylder betingelserne for anvendelse af to eller flere af artikel 19, 20, 21, 22, 23 og 23a [udelades] i Kommissionens forordning (EF) nr. 795/2004 eller særskilt to eller flere af artikel 37, stk. 2, artikel 40, artikel 42, stk. 3 og artikel 42, stk. 5, i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003?
1)

Hvis en national forvaltningsmyndighed under udarbejdelsen af en forlængelsesafgørelse som omhandlet i artikel 15, stk. 6, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF (1) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold tilsidesætter det almindelige princip om respekt for retten til forsvar, der ligeledes er knæsat ved artikel 41, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2), indebærer denne tilsidesættelse da uden videre og i alle tilfælde, at frihedsberøvelsen ophæves?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 6. juni 2013 — Novo Nordisk Pharma GmbH mod Corinna Silber

(Sag C-310/13)

2013/C 260/37

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Novo Nordisk Pharma GmbH

Sagsøgt: Corinna Silber

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 13 i direktiv 85/374/EØF (1) fortolkes således, at det tyske lægemiddelansvar ikke i almindelighed berøres af direktivet, da der herved er tale om »særregler om ansvar«, hvilket indebærer, at den nationale lægemiddelretlige ansvarsordning kan videreudvikles, eller skal ordningen fortolkes således, at de lægemiddelretlige ansvarsbetingelser, der var gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse (30.7.1985), ikke kan udvides?

(1) Rådets direktiv 85/374/EØF af 25.7.1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, EFT L 210, s. 29.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/40

Appel iværksat den 26. juli 2013 af Kongeriget Spanien til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 29. maj 2013 i sag T-384/10, Kongeriget Spanien mod Europa-Kommissionen

(Sag C-429/13 P)

2013/C 260/71

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Kongeriget Spanien (ved A. Rubio González, som befuldmægtiget)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Der gives under alle omstændigheder medhold i appellen, og Rettens dom af 29. maj 2013 i sag T-384/10, Kongeriget Spanien mod Europa-Kommissionen, ophæves delvist.

— Kommissionens beslutning K(2010) 4147 af 30. juni 2010 om nedsættelse af støtten fra Samhørighedsfonden til følgende (grupper af) projekter: »Vandforsyning til bebyggelser i floden Guadianas vandområde: Regionen Andévalo« (2000.ES.16.C.PE.133), »Behandling og rensning i floden Guadalquivirs vandområde: Guadaira, Aljarafe og Guadalquivirs EE NN PP« (2000.16.C.PE.066) og »Vandforsyning til flerkommunale systemer i provinserne Granada og Malaga« (2000.ES.16.C.PE.061) annulleres delvist, således som anført.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retlig fejl begået i forhold til begrebet bygge- og anlægsarbejde ved at forstå dette således, at ethvert netværk udgør ét samlet bygge- og anlægsarbejde som omhandlet i artikel 1, litra c), i Rådets direktiv 93/37/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter (1).

Den appellerede dom overholder ikke retspraksis, således som denne fremgår af dom af 5. oktober 2000 i sag C-16/98, Kommissionen mod Frankrig (Sml. I, s. 8315) ved at udelade kravet om geografisk enhed af de samlede bygge- og anlægsarbejder og afhængigheden mellem disse, dvs. kravet om, at der skal være en forbindelse mellem dem, for at tjenesteydelsen kan leveres.

(1) EFT L 199 af 9.8.1993, s. 54.
1b)

Skal APAAN anses for et af de “stoffen […], die zodanig zijn vermengd dat genoemde stoffen niet gemakkelijk of met economisch rendabele middelen kunnen worden gebruikt of geëxtraheerd”, [“stoffer[, der] er sammensat på en sådan måde, at disse stoffer ikke let kan benyttes eller udskilles ved hjælp af let anvendelige eller økonomisk fordelagtige midler”], og “substance that is compounded in such a way that it cannot be easily used or extracted by readily applicable or economically viable means” og “une autre préparation contenant un au plus de substances classifiées qui sont composées de manière telle que ces substances ne peuvent pas être facilement utilisées, ni extraites par des moyens aisés à mettre en oeuvre ou économiquement viables”? Ifølge de i bilag 3 indeholdte oplysninger fra politiet synes der at være tale om en relativ overskuelig, sandsynligvis endog simpel omdannelsesproces.