Appelinstansen er forpligtet til, om nødvendigt ex officio, at tage stilling til et anbringende om ufravigelige procesforudsætninger vedrørende antagelsen til realitetsbehandling af en stævning i første instans med henblik på at afgøre, om nævnte stævning opfylder de nødvendige krav om klarhed og præcision.

I henhold til artikel 35 i Personalerettens procesreglement skal en stævning bl.a. indeholde en kort fremstilling af de påberåbte anbringender. Den skal følgelig indeholde en angivelse af de grunde, søgsmålet støttes på, mens en rent generel angivelse heraf ikke opfylder kravene i statutten for Domstolen og i Rettens procesreglement. Denne fremstilling skal endvidere, selv om den er kortfattet, være så klar og præcis, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar, og at Personaleretten kan træffe afgørelse i sagen i givet fald uden at skulle indhente yderligere oplysninger. Retssikkerheds- og retsplejehensyn kræver, for at en sag eller nærmere bestemt et anbringende kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, på en sammenhængende og forståelig måde fremgår af selve stævningen.

Begrundelsespligten i tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2, som har til formål at give adressaterne for retsakter mulighed for at vurdere, om afgørelsen er korrekt, og at danne grundlag for domstolsprøvelse, finder anvendelse på afgørelser om opsigelse af en tidsubestemt kontrakt som midlertidigt ansat, der reguleres af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber.

Undtagelsesvist er det imidlertid under visse betingelser anerkendt, at begrundelsen for en retsakt kan suppleres, enten under den administrative fase eller efter anlæggelsen af søgsmålet. Under den administrative fase er det anerkendt, at begrundelsen for retsakten kan suppleres ved den kontekst, der er kendt for sagsøgeren, mundtlige oplysninger og klagen.

Hvad navnlig angår en opsigelse, der er begrundet i manglende gensidig tillid mellem en midlertidig ansat og en politisk gruppe i Europa-Parlamentet, som han er tilknyttet, gælder, at hvis en midlertidig ansat, der arbejder for løsgængere, har en interesse i at sikre sig, at det brudte tillidsforhold er det, der forbinder ham med hans direkte administrative overordnede, er det i tilfældet med en ansat, der er tilknyttet en klassisk politisk gruppe, der er en anden end løsgængernes gruppe, og som er karakteriseret ved en politisk overbevisning, som må antages at være fælles, således, at når tillidsforholdet er brudt, foreligger dette ikke længere i forhold til gruppen som helhed, og spørgsmålet om, hvilke personer der har mistet tilliden, er irrelevant.

(jf. præmis 60, 61 og 64)

Henvisning til:

Domstolen: 28. februar 2008, sag C-17/07 P, Neirinck mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 50-52

Retten: 8. december 2005, sag T-237/00, Reynolds mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 385, og II, s. 1731, præmis 96; 17. oktober 2006, sag T-406/04, Bonnet mod Domstolen, Sml. Pers. I-A-2, s. 213, og II-A-2, s. 1097, præmis 52; 8. september 2009, sag T-404/06, ETF mod Landgren, Sml. II, s. 2841, præmis 143-171 og 179; 7. juli 2011, sag T-283/08 P, Longinidis mod Cedefop, præmis 68; 24. oktober 2011, sag T-213/10 P, P mod Parlamentet, præmis 35