Det forslag til afgørelse, som jeg fremsætter i dag, vedrører seks landbrugssager (forenede sager 64 og 113/76, forenede sager 117/76 og 16/77 og forenede sager 124/76 og 20/77), som alle frembyder følgende væsentlige aspekter: de vedrører alle spørgsmålet om fællesskabslovgiverens overholdelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling. Nærmere bestemt er det væsentlige spørgsmål, om og på hvilke betingelser forbudet mod forskelsbehandling skal anses for overtrådt, når fællesskabsmyndighederne ad forordningsvejen beslutter at ophæve en støtte, der er ydet for en vis tid til bestemte produkter, medens de opretholder en støtte, som allerede ydes til et konkurrerende produkt.

Det skal straks anføres, at de produkter, som ikke længere får støtte (i form af »produktionsrestitution«), i det foreliggende tilfælde er »kvældemel« og »gritz«; det produkt, som fortsat får støtte, er stivelse. Kvældemelet, som fremkommer ved forarbejdning af majs, af blød hvede eller af brudris ved hjælp af en varmebehandling, bidrager til, at dejen beholder sin fugtighed ved brødfremstillingen, og det indgår traditionelt i fremstillingen af rugbrød i Tyskland og Danmark. Gritz er et fingrynet produkt, som man udvinder af majs ved en rent mekanisk behandling; det anvendes især ved ølfremstilling. Hvert af disse produkter kan teknisk set erstattes af stivelse med henblik på sit væsentligste anvendelsesformål.

Under den gradvise gennemførelse af den fælles markedsordning inden for kornsektoren fulgte ligestillingen af stivelse og kvældemel med henblik på produktionsrestitutionerne navnlig af Rådets forordninger nr. 141 og 142/64 af 21. oktober 1964. Artikel 17, stk. 1, i forordning 141 indførte nemlig et produktionsrestitutionssystem »for majs og blød hvede, der anvendes til fremstilling af stivelse og kvældemel …«. Forordning 142 — der skulle løse problemet midlertidigt for perioden fra 1. november 1964 til 31. marts 1965 — overlod på sin side medlemsstaterne beføjelsen til at yde produktionsrestitution for majs, blød hvede og brudris, som anvendtes til fremstilling af stivelse og kvældemel, idet den bestemte følgende (i artikel 1, stk. 1, litra e)): »For så vidt angår kvældemel, svarer restitutionen for majs, blød hvede og brudris, der anvendes til fremstilling af dette produkt, til den restitution, der ydes for samme kornsort, når den anvendes til fremstilling af stivelse«. I denne forbindelse bør det anføres, at der i Tyskland siden 1930 var blevet anvendt det samme identitetskriterium for det restitutionsbeløb, der blev udbetalt til majsen, såvel når denne blev benyttet til fremstilling af stivelse, som når den blev benyttet til fremstilling af kvældemel.

For så vidt angår gritz, gav Rådets forordning nr. 11/65 af 26. januar 1965 medlemsstaterne mulighed for midlertidigt at yde en produktionsrestitution. I forordningens præambel blev denne foranstaltning begrundet med den betragtning, at »anvendelsen af afgiftsordningen … har dels bevirket en fordyrelse af grove og fine gryn af majs og dels skabt vanskeligheder for deres anvendelse i bryggeriet på grund af konkurrence fra produkter med tilsvarende anvendelsesmulighed«.

Det er Rådets forordning 120/67 af 13. juni 1967, som har indført en obligatorisk produktionsrestitution såvel for majs og blød hvede, som inden for stivelsesindustrien anvendes til fremstilling af stivelse af kvældemel, som for majs, der af majsindustrien anvendes til fremstilling af grove og fine gryn (gritz), som anvendes i bryggeriindustrien (artikel 11, stk. 1, litra a og b)). Den 10. betragtning i denne forordning angiver klart de omstændigheder, som gør det nødvendigt at yde produktionsrestitution for stivelse, og angiver dernæst de grunde, som gør det berettiget at udvide ordningen til at omfatte kvældemel og gritz: vedrørende det første punkt anføres »den særlige markedssituation for korn og kartoffelstivelse og særlig …, at der for industrien må opretholdes konkurrencedygtige priser i forhold til priserne på substitutionsprodukterne«; vedrørende det andet punkt henviser betragtningen til »tilsvarende grunde og … de substitutionsmuligheder, der består mellem på den ene side korn og kartoffelstivelse og på den anden side kvældemel samt gryn og semuljegryn af majs«. Fællesskabsstøtten blev altså i det væsentlige ydet til stivelsesproducenter for at gøre det muligt for dem at modstå konkurrencen fra de syntetiske substitutionsprodukter: parallelt hermed blev der ydet støtte til producenter af kvældemel og af gritz for at undgå, at den stivelse, der var begunstiget ved produktionsrestitutionen, blev anvendt i stedet for kvældemel ved brødfremstilling og i stedet for gritz ved ølfremstilling.

For så vidt angår restitutionsbeløbet, bestemmer såvel forordningerne 138/67 af 13. juni 1967 og 367/67 af 25. juli 1967 for gritz samt forordningerne 178/67 af 27. juli 1967 og 371/67 af 25. juli 1967 for kvældemel, at restitutionen skal være af samme størrelse som den restitution, der er fastsat for stivelse. I den eneste »betragtning« til forordning 138 — som i det væsentlige er gentaget i betragtningen til forordning 367 — anfører Rådet, at »den produktionsrestitution, der ydes for majs, som af majsindustrien anvendes til fremstilling af grove og fine gryn bestemt til bryggeriindustrien … bør fastsættes på et niveau, der gør det muligt at opnå ligevægt mellem priserne for bryggeriindustriens forsyninger med på den ene side majsstivelse og på den anden side grove og fine gryn af majs«, og at »dette mål nås, … ved at restitutionen for majs bestemt til fremstilling af grove og fine gryn, fastsættes på samme niveau som restitutionen for majs bestemt til stivelsesproduktion«. Dette var også indholdet af artikel 1 i de citerede forordninger. Forordningerne 178 og 371 fra 1967 hjemlede for deres vedkommende en fælles foranstaltning med hensyn til produktionsrestitution for majs og blød hvede bestemt til fremstilling af stivelse og af kvældemel.

Denne lighed i reglerne for de tre produkter, som vi behandler her — der som vi har set daterer sig tilbage til 1964 for kvældemel og til 1965 for gritz — er blevet opretholdt i knap 10 år, dvs.indtil vedtagelsen af Rådets forordning 1125/74 af 29. april 1974, der indfører visse ændringer i forordning 120/67 om den fælles markedsordning for korn. Navnlig blev det omtalte stykke 1 i artikel 11 ændret således, at ydelsen af en produktionsrestitution blev ophævet for majs og blød hvede, der i Fællesskabet anvendtes til fremstilling af kvældemel, medens restitutionerne blev opretholdt for majs og blød hvede, der blev anvendt til fremstilling af stivelse, og for majs, der var bestemt til fremstilling af gritz, som i Fællesskabet blev anvendt af ølindustrien. Samme dag, den 29. april 1974, udstedte Rådet en anden forordning (132/74), der samlede bestemmelserne om produktionsrestitution for korn og ris i en enkelt lovtekst, og som naturligvis bekræftede linjen i forordning 1125. Nogle måneder senere led gritz imidlertid den samme skæbne som kvældemelet: forordning 665/75 af 4. marts 1975, der indførte nye ændringer i forordning 120/67 (navnlig af denne forordnings artikel 11, stk. 1), hjemlede ikke længere nogen produktionsrestitution for majs, som anvendtes til fremstilling af gritz til ølindustrien, medens Rådet, for så vidt angår restitutioner til majs og blød hvede, der anvendtes til fremstilling af stivelse, blot ændrede pligten til at yde restitution til en mulighed herfor uden at ophæve restitutionen. Denne restitution blev i øvrigt på ny obligatorisk i henhold til Rådets forordning 1955/75 af 22. juli 1975, idet beløbet dog var lavere end for den foregående restitution.

Hvad har ført Rådet til at indtage denne nye holdning til støtten til kvældemel og til gritz? I 3. og 4. »betragtning« til den omtalte forordning 1125/74 læser man, at »produktionsrestitutionen for kvældemel blev oprindeligt ydet med henblik på dette produkts anvendelse til visse særlige formål i forbindelse med menneskers ernæring, under hensyntagen til eventuel konkurrence fra visse andre produkter«, og at »den opnåede erfaring har gjort det muligt at konstatere, at denne mulighed for erstatning økonomisk set er af ringe eller ingen betydning«; »som følge heraf [synes det hensigtsmæssigt] at ophæve produktionsrestitutionen for kvældemel«. For så vidt angår gritz, anfører den 2. betragtning til den omtalte forordning 665/75 blot, at »det forekommer ikke mere nødvendigt at yde en restitution for grove og fine gryn af majs, bestemt til brygning til fremstilling af øl«.

Det må i den forbindelse bemærkes, at Rådet mindre end et år tidligere i den 4. betragtning til den nævnte forordning 1132/74 stadig gav udtryk for den overbevisning, at produktionsrestitutionen for majs, der anvendtes til fremstilling af grove og fine gryn bestemt til bryggeriindustrien, skulle fastsættes »på et niveau, som gør det muligt at opnå ligevægt mellem priserne for forsyninger til bryggeriindustrien af majsstivelse på den ene side, og af grove og fine gryn af majs og brudris på den anden side«. (Denne sætning gentog den eneste betragtning til forordningerne 138 og 367 fra 1967). Jeg finder det ligeledes hensigtsmæssigt at minde om, at Kommissionen 2 gange har foreslået Rådet at fortsætte med at yde hjælp af samme art og samme størrelse for majs bestemt til fremstilling af stivelse og for majs, der anvendes til fremstilling af gritz bestemt til ølindustrien; jeg henviser her til forordningsforslag af 8. februar 1975 og forordningsforslag af 20. juni 1975, som i bemærkningerne gentog betragtningerne fra den citerede præambel til forordning 1132/74. På trods heraf har Rådet ville begrænse produktionsrestitutionen for majs og blød hvede bestemt til fremstilling af stivelse: en linje, der blev bekræftet ved artikel 11, stk. 1, i forordning 2727/75 af 29. oktober 1975, hvis præambel på ny henviser til den »særlige situation på markedet for stivelse«. Ved en yngre forordning (1862/76 af 27. 7. 1976) blev restitutionsbeløbet for stivelse hævet fra 10 til 14 RE.