DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 17. OKTOBER 1991. - KLAUS OFFERMANN MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAEND - FORMALITETEN - ANSOEGNING - STILTIENDE AFVISNING - KLAGE EFTER FRISTENS UDLOEB - UDTRYKKELIG BEKRAEFTENDE AFVISNING. - SAG T-129/89.



Samling af Afgørelser 1991 side II-00855



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - soegsmaal - forudgaaende administrativ klage - frister - bindende karakter

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemaend - soegsmaal - forudgaaende administrativ klage - den stiltiende afvisning af en ansoegning ikke anfaegtet inden for fristen - senere udtrykkelig afgoerelse - bekraeftende akt - fristen sprunget

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90, stk. 1, og art. 91)

Sammendrag

1. Klage- og soegsmaalsfristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91, som har til formaal at tilvejebringe retssikkerhed, er bindende og kan ikke fraviges af parterne.

Det forhold, at en institution under den administrative fase ikke anfoerte, at klagen var for sent indbragt, afskaerer ikke institutionen fra under en retssag at fremsaette en afvisningspaastand og langt mindre fritage Retten fra at paase, at vedtaegtens frister er overholdt.

2. Den udtrykkelige afvisning af en ansoegning, der finder sted efter den stiltiende afvisning af samme ansoegning, maa anses for en rent bekraeftende afgoerelse, som ikke giver den paagaeldende tjenestemand, som ikke rettidigt har anfaegtet den stiltiende afvisning af hans ansoegning, mulighed for at fortsaette den administrative procedure, idet den udtrykkelige afvisning ikke bevirker, at klagefristen loeber paa ny.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Offermann arbejdede i perioden juli 1980 til april 1982 som underordnet regnskabsfoerer og forskudsbestyrer ved Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet"). De Compte arbejdede i samme periode som institutionens regnskabsfoerer.

2 Som forskudsbestyrer havde Offermann ansvar for forvaltningen af "medlemmernes kasse", hvoraf parlamentsmedlemmernes forskellige godtgoerelser og rejseudgifter afholdes.

3 Revisionsretten foretog fra juli 1981 i henhold til EOEF-Traktatens artikel 206a, stk. 4, en undersoegelse af denne kasse. Parlamentet fik i oktober 1981 underretning om undersoegelsens foerste konklusioner, som var meget kritiske.

4 Offermann blev forflyttet den 30. april 1982.

5 Revisionsretten vedtog den 6. juli 1982 en saerberetning vedroerende medlemmernes kasse (EFT C 202, s. 1), hvori den konstaterede en raekke alvorlige tilsidesaettelser af finansforordningen af 21. december 1977 vedroerende De Europaeiske Faellesskabers almindelige budget (EFT L 356, s. 1, herefter benaevnt "finansforordningen"), og opfordrede Parlamentet til at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at regulere de uforskriftsmaessige transaktioner, inddrive de skyldige beloeb og fastlaegge det eventuelle ansvar for regnskabsfoereren, forskudsbestyreren og finansinspektoeren.

6 Parlamentets formand rejste i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed den 30. september 1982 en disciplinaersag mod Offermann ved til Disciplinaerraadet at indgive en indberetning omhandlende klagepunkterne vedroerende forvaltningen af medlemmernes kasse.

7 Disciplinaerraadet afgav den 13. oktober 1983 en begrundet udtalelse, hvori det konkluderede, at der ikke burde ske disciplinaer forfoelgning af Offermann.

8 Ved skrivelse af 18. november 1983 meddelte Parlamentets formand sagsoegeren, at selv om det stod fast, at han havde tilsidesat sine forpligtelser som underordnet regnskabsfoerer og forskudsbestyrer, ville der ikke blive anvendt nogen disciplinaer sanktion over for ham.

9 Sagsoegeren forelagde ved skrivelse af 19. december 1984 Parlamentets formand to ansoegninger i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). I den ene ansoegte han om erstatning for den skade, som han fandt at have lidt som foelge af den disciplinaersag, som var rejst over for ham, og i den anden om udbetaling af kreditsaldoen paa den garantikonto, som institutionen havde aabnet i hans navn i medfoer af artikel 70, stk. 3, i finansforordningen.

10 I sit svar af 8. maj 1985 meddelte Parlamentets formand, at de to ansoegninger ikke kunne imoedekommes. Med hensyn til den foerste ansoegning fandt han, at ansaettelsesmyndigheden ikke kunne ifalde ansvar for en eventuel skade forvoldt ved, at der var rejst en disciplinaersag, hvis lovlighed ikke var anfaegtet inden de fastsatte frister. Med hensyn til den anden ansoegning fandt formanden den for tidligt indgivet, idet en raekke betingelser i finansforordningen og gennemfoerelsesbestemmelserne ikke var opfyldt, bl.a. skulle Parlamentet traeffe afgoerelse om at give decharge (quitus) til regnskabsfoererne for regnskabsaaret 1982, og regnskabsfoereren og finansinspektoeren skulle foerst afgive en positiv udtalelse.

11 Sagsoegeren indbragte ved skrivelse af 12. juli 1985 i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en klage over Parlamentets formands afvisning af 8. maj 1985 af hans ansoegninger.

12 Ved skrivelse af 24. juli 1985 forelagde Parlamentets formand Revisionsretten en af Parlamentets Budgetkontroludvalg udarbejdet anmodning om en ny udtalelse om, hvorledes det underskud, der var konstateret i medlemmernes kasse for regnskabsaaret 1982, mest hensigtsmaessigt kunne reguleres.

13 Parlamentets formand afviste den 3. oktober 1985 sagsoegerens klage med den begrundelse, at hverken ansoegningen i skrivelsen af 19. december 1984 eller klagen af 12. juli 1985 kunne behandles, da de var indgivet efter, at fristerne i vedtaegtens artikel 90 var udloebet.

14 Revisionsretten afgav den 7. november 1985 sin udtalelse, hvori den konkluderede, at regnskabsfoereren og forskudsbestyreren var ansvarlige i henhold til finansforordningens artikel 70.

15 Ved afgoerelse af 11. juli 1986 meddelte Parlamentet decharge til sin formand for regnskabsaaret 1982 og bemyndigede ham til at meddele dens regnskabsfoerere decharge for samme regnskabsaar, "bortset fra beloebet paa 91 263 ECU og sagerne i forbindelse hermed, som der er gjort rede for i skrivelsen fra Revisionsrettens formand af 7. november 1985 samt den dertil foejede udtalelse fra Revisionsretten". Parlamentet paalagde desuden sin formand at tage passende skridt til at loese de endnu udestaaende spoergsmaal (EFT C 227, s. 154).

16 Ved skrivelse af 5. august 1988, registreret den 10. august 1988, forelagde sagsoegeren Parlamentets formand to nye ansoegninger, dels om decharge for hans embedsfoerelse som underordnet regnskabsfoerer og forskudsbestyrer, dels om udbetaling af kreditsaldoen paa garantikontoen, som var aabnet i hans navn. Som begrundelse for sine ansoegninger henviste sagsoegeren bl.a. til, at Parlamentet ved afgoerelsen af 11. juli 1986 havde bemyndiget sin formand til at meddele regnskabsfoererne decharge for regnskabsaaret 1982.

17 Parlamentets formand afviste ansoegningerne den 20. december 1988, navnlig under henvisning til, at Parlamentets afgoerelse ikke havde bemyndiget ham til at meddele regnskabsfoererne decharge, for saa vidt angik visse sager.

18 Sagsoegeren indgav ved skrivelse af 17. marts 1989 i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en klage over formandens afvisning.

19 Parlamentets formand afviste den 4. juli 1989 sagsoegerens klage med den begrundelse, at klagen ikke indeholdt nye omstaendigheder.

20 Det er paa denne baggrund, at Offermann ved staevning indleveret den 9. august 1989 til Domstolens Justitskontor har anlagt naervaerende sag, hvorunder der er nedlagt paastand om annullation af Parlamentets formands afslag af 4. juli 1989.

21 I henhold til artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans hjemviste Domstolen ved kendelse af 15. oktober 1989 sagen til Retten.

22 Den skriftlige forhandling, som har fundet sted dels for Domstolen, dels for Retten, er forloebet forskriftsmaessigt.

23 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling og samtidig anmodet Parlamentet om at fremlaegge et dokument og fremkomme med visse yderligere oplysninger, som ansaas for at vaere af betydning for sagens afgoerelse.

24 Parlamentet fremlagde den 15. februar 1991 det paagaeldende dokument samt sin besvarelse af Rettens skriftlige spoergsmaal.

25 Den mundtlige forhandling fandt sted den 20. marts 1991. Under retsmoedet fremlagde sagsoegtes repraesentant paa Rettens opfordring et yderligere dokument. Parternes repraesentanter afgav mundtlige indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten.

Parternes paastande

26 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen admitteres, og der gives sagsoeger medhold.

- Den i staevningen naevnte beslutning aendres eller annulleres.

- Det fastslaas, at den beslutning, der skal traeffes, indebaerer meddelelse af decharge til Offermann for hans embedsfoerelse som underordnet regnskabsfoerer i perioden indtil den 30. april 1982.

- Det bestemmes paa denne baggrund, at den saerlige godtgoerelse, der skyldes sagsoegeren, straks skal udbetales.

- Parlamentet tilpligtes at betale alle de med sagen forbundne omkostninger.

- Sagsoegeren forbeholdes ret til senere at tage andre noedvendige retsskridt.

27 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

- Sagen afvises, for saa vidt angaar udbetalingen af kreditsaldoen paa garantikontoen i henhold til artikel 90 i gennemfoerelsesbestemmelserne til finansforordningen.

- I oevrigt frifindes sagsoegte.

- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger i henhold til Domstolens procesreglements artikel 70.

Formaliteten

28 Sagsoegte har i svarskriftet rejst en formalitetsindsigelse vedroerende udbetalingen af kreditsaldoen paa garantikontoen. Sagsoegte har til stoette for denne indsigelse anfoert, at sagsoegeren allerede den 12. juli 1985 indbragte en klage med samme genstand som den foreliggende sag, dvs. Parlamentets formands afslag paa at udbetale ham kreditsaldoen under henvisning til, at institutionens regnskabsfoerer ikke havde faaet decharge for det paagaeldende regnskabsaar, og at denne klage var afvist ved afgoerelse af 3. oktober 1985. Under henvisning til Domstolens dom af 15. december 1971 (sag 17/71, Tontodonati mod Kommissionen, Sml. s. 323) har sagsoegte anfoert, at en tjenestemand ikke ved at indgive en administrativ klage med samme genstand som den retsakt, der ikke laengere kan anfaegtes, og ved at indbringe afslaget paa denne klage for Retten, kan opnaa, at en allerede udloebet frist igen begynder at loebe.

29 Sagsoegeren har til sagsoegtes argumentation anfoert, at Parlamentets decharge den 11. juli 1986 til dets formand, dvs. naesten ni maaneder efter afslaget paa hans foerste klage, er en ny omstaendighed, som berettiger, at den foreliggende sag er anlagt. Han har desuden anfoert, at Parlamentet foerst har fremsat denne indsigelse under sagens behandling for Retten, hvorfor ansaettelsesmyndigheden, saafremt indsigelsen tages til foelge, maa anses for at have vildledt ham med hensyn til hans retsstilling, og Parlamentet derfor under alle omstaendigheder boer tilpligtes at betale sagens omkostninger.

30 Inden der traeffes afgoerelse om sagsoegtes formalitetsindsigelse, skal det i henhold til Domstolens procesreglements artikel 92, stk. 2, som under den mundtlige forhandling fandt tilsvarende anvendelse ved Retten, ex officio efterproeves, om sagen i sin helhed er anlagt inden for vedtaegtens frister.

31 Herved bemaerkes, at i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, kan enhver tjenestemand forelaegge en ansoegning for ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning for sit vedkommende. I henhold til fast praksis indebaerer dette dog ikke, at tjenestemanden kan omgaa ansoegnings-, klage- og soegsmaalsfristerne i vedtaegtens artikel 90 og 91. Disse frister har til formaal at tilvejebringe retssikkerhed. De er derfor bindende og kan ikke fraviges af parterne (jf. Domstolens dom af 13.11.1986, sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401, og dom af 14.6.1988, sag 161/87, Muysers m.fl. mod Revisionsretten, Sml. s. 3037, samt Rettens dom af 7.2.1991, sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77 og Rettens kendelse af 7.6.1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235).

32 Desuden bemaerkes, at vedtaegtens artikel 91, stk. 3, sidste led, som bestemmer, at "naar der imidlertid paa en stiltiende afvisning foelger en udtrykkelig afvisning af en klage, loeber klagefristen paa ny", ikke finder anvendelse i ansoegningsfasen, inden der er indgivet en klage. Bestemmelsen skal nemlig fortolkes restriktivt og efter dens ordlyd, da den vedroerer beregningen af klage- og soegsmaalsfrister. Heraf foelger, at den udtrykkelige afvisning paa en ansoegning, maa anses for en rent bekraeftende afgoerelse, som ikke giver den paagaeldende tjenestemand mulighed for at fortsaette den administrative procedure, idet den udtrykkelige afvisning ikke bevirker, at klagefristen loeber paa ny (jf. Rettens kendelse af 1.10.1991, sag T-38/91, Coussios mod Kommissionen, Sml. II, s. 763).

33 Paa baggrund af de ovenfor gennemgaaede bestemmelser i vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og artikel 91, stk. 3, sidste led, er det ubestridt, at da Parlamentets formand ikke besvarede ansoegningen af 5. august 1988, registreret den 10. august 1988, maa den stiltiende afvisning heraf anses for at vaere sket den 10. december 1988. Sagsoegeren havde derefter i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, en frist paa tre maaneder til at indbringe en klage herover. Ligeledes er det ubestridt, at sagsoegeren ikke indbragte en klage inden den 10. marts 1989, hvor fristen udloeb. Denne udtrykkelige afvisning af ansoegningen af 5. august 1988, som fandt sted ved Parlamentets formands besvarelse af 20. december 1988, bekraeftede blot den tidligere stiltiende afvisning, men fik ikke den administrative procedures frister, som var udloebet, til atter at loebe. Heraf foelger, at sagsoegerens klage af 17. marts 1989 over denne bekraeftende akt, som blev indgivet mere end tre maaneder efter den stiltiende afvisning af ansoegningen, ikke er en forudgaaende forskriftsmaessig forelaeggelse for ansaettelsesmyndigheden, som gjorde det muligt at fortsaette den administrative procedure i naervaerende sag.

34 I oevrigt kan det forhold, som sagsoegeren med urette har gjort gaeldende, at sagsoegte under den administrative fase ikke anfoerte, at klagen var for sent indbragt, ikke afskaere administrationen fra under en retssag at fremsaette en afvisningspaastand, og langt mindre fritage Retten for at paase, at vedtaegtens frister er overholdt (jf. ogsaa Rettens dom af 6.12.1990, sag T-130/89, B. mod Kommissionen, Sml. II, s. 761; dom af 6.12.1990, sag T-6/90, Petrilli mod Kommissionen, Sml. II, s. 765; dom af 11.7.1991, sag T-19/90, Von Hoessle mod Revisionsretten, Sml. II, s. 615, og dom af 25.9.1991, sag T-54/90, Lacroix mod Kommissionen, Sml. II, s. 749).

35 Heraf foelger - uden at det findes fornoedent at behandle Parlamentets formalitetsindsigelse - at sagen i sin helhed boer afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

36 I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme procesreglements artikel 70 baerer institutionerne imidlertid selv deres egne omkostninger i sager anlagt af de ansatte ved Faellesskaberne.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Hver part baerer sine omkostninger.