ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
93.

Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål på følgende måde: »1) En tjeneste, hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, skal anses for en elektronisk kommunikationstjeneste som omhandlet i rammedirektivets artikel 2, litra c), såfremt den omfatter overføring af signaler via elektroniske kommunikationsnet. Sådanne tjenesteydere skal følgelig anses for udbydere af elektroniske kommunikationstjenester. 2) En tjeneste, hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, kan omfatte adgangsstyringssystemer som omhandlet i rammedirektivets artikel 2, litra ea) og f), men skal ikke som følge heraf som helhed anses for sådanne systemer. 3) Nationale bestemmelser, der vedrører en tjeneste, der leveres fra Luxembourg til det ungarske område, og hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, er følgelig underlagt princippet i artikel 56 TEUF om fri udveksling af tjenesteydelser, for så vidt som hverken de nye lovgivningsmæssige rammer eller andre bestemmelser i den sekundære ret indebærer en udtømmende harmonisering af genstanden for tjenesten. 4) Hvis den sekundære EU-ret ikke allerede regulerer kompetencen, er artikel 56 TEUF ikke til hinder for, at myndigheder i medlemsstaterne kan gennemføre administrative procedurer for tjenester, der leveres fra en anden medlemsstat, hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester. 5) Nationale bestemmelser, som forpligter virksomheder, der er etableret i andre medlemsstater, til at registrere sig ved en national myndighed, når de leverer elektroniske kommunikationstjenester til indenlandske forbrugere, skal kun bedømmes ud fra tilladelsesdirektivets artikel 3. 6) Artikel 56 TEUF er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en tjeneste, hvorved leverandøren af den pågældende tjeneste mod betaling leverer en adgangsstyret programpakke, som både indeholder radio- og fjernsynsprogramtjenester, og som transmitteres via satellit, kun kan ydes gennem en filial eller en selvstændig juridisk enhed, der er etableret i den medlemsstat, hvor tjenesten modtages.«
31.

Jeg har nævnt princippet om afgiftens neutralitet, der (på en måde) udelukker, at sammenlignelige ydelser, som konkurrerer indbyrdes, behandles forskelligt med hensyn til momsen. Jeg har også anført, at PPG ved at overdrage sin pensionsordning til et forsikringsselskab i stedet for at oprette sin egen fond ville have været i stand til at fratrække enhver indgående moms, som selskabet blev opkrævet på ydelser, der er modtaget i forbindelse med forsikringsordningen (om end der ikke er nogen indikation af, hvor meget moms der ville have været tale om). Denne omstændighed ændrer i lyset af princippet om afgiftens neutralitet imidlertid ikke min konklusion. Som det blev fremhævet i Deutsche Bank-dommen ( 18 ), er dette princip ikke en primærretlig regel, og delvist konkurrerende aktiviteter kan undertiden undergives forskellig momsmæssig behandling. Begrænsningerne af princippet fremgår endvidere af Domstolens faste praksis om, at afgiftspligtige personer kan vælge en sådan struktur for virksomhedsdriften, således at deres afgiftstilsvar reduceres ( 19 ) – en sådan strukturering ville være umulig, hvis alle konkurrerende former for virksomhed undergives samme momsbehandling.
Habitatdirektivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4 konkretiserer beskyttelsen af lokaliteterne:

»2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

[...]«
97.

Det fremgår ganske vist af den appellerede doms præmis 52, at »eksistensen af disse uregelmæssigheder [er] tilstrækkelig til at foretage en finansiel korrektion, uden at fællesskabsbudgettet skal have lidt et præcist tab«. Dette er ikke nødvendigvis ensbetydende med, at det er Rettens opfattelse, at budgettet ikke har lidt et præcist tab i den foreliggende sag. I præmis 50 fastslog Retten således, at et konkret projekt (Tralag Landmaschinen) uberettiget havde modtaget supplerende støtte på 15%. De øvrige fire programmer ville også have været støtteberettigede, hvis de var blevet bogført under foranstaltning 1.1, men de kunne ikke være støtteberettigede under foranstaltning 2.1, i medfør af hvilken de imidlertid modtog støtte. Denne uregelmæssighed har medført, at der er blevet udbetalt støtte til projekter, som ganske vist teoretisk var støtteberettigede, men som i praksis kun kunne være dette, hvis nærmere af Unionen fastlagte betingelser var opfyldt, hvilket det påhvilede medlemsstaten at sikre. Dette medfører efter min opfattelse et indlysende tab for fællesskabsbudgettet, hvorfra der er blevet udbetalt støtte til projekter, som ikke opfyldte de fastlagte betingelser.
96.

Som det bl.a. anføres i fjerde betragtning, indfører dette direktiv nemlig fælles minimumsbestemmelser for godkendelsen af institutter for kollektiv investering hjemmehørende i medlemsstaterne (en sådan godkendelse har gyldighed i samtlige medlemsstater) og for så vidt angår tilsyn, struktur, aktiviteter samt de oplysninger, der skal offentliggøres. For så vidt angår godkendelse af investeringsinstitutter kan den ikke gives, hvis administrationsselskabet (når instituttet er oprettet ifølge aftale) eller investeringsselskabet (når instituttet er oprettet i henhold til vedtægter) ikke opfylder de betingelser, som er fastsat i direktivets afsnit III og IV vedrørende betingelserne for adgang til og udøvelse af denne virksomhed. Med hensyn til tilsyn med investeringsinstitutter fastsætter direktiv 85/611 i afsnit IX, at medlemsstaternes kompetente myndigheder, som skal være i besiddelse af alle de fornødne beføjelser og kontrolmidler, arbejder snævert sammen med henblik på udførelsen af deres hverv, og de skal til dette formål udveksle alle fornødne oplysninger. Det anføres også i direktivet, at dets bestemmelser vedrørende udveksling af oplysninger ikke er til hinder for, at der under visse betingelser både internt i en medlemsstat og mellem medlemsstater formidles oplysninger mellem de kompetente myndigheder og de myndigheder, som har det offentlige ansvar for tilsyn med finansielle institutioner og finansielle markeder, organer, der medvirker ved likvidation og konkursbehandling og andre lignende procedurer i forbindelse med investeringsinstitutter og virksomheder, der medvirker til deres virksomhed, samt personer, der er ansvarlige for at foretage den vedtægtsmæssige revision af finansieringsinstitutters regnskaber. Desuden fastsætter direktiv 85/611, i betingelserne anført i artikel 50a, en mekanisme for tidlig varsling af de kompetente myndigheder i forbindelse med som minimum ethvert forhold eller enhver beslutning, som kan udgøre en materiel overtrædelse af de love eller administrative bestemmelser, der omhandler godkendelsen af eller betingelserne for udøvelsen af investeringsinstitutters aktiviteter eller selskaber, der medvirker ved disses aktiviteter, eller skade investeringsinstituttets fortsatte drift eller det selskabs drift, der medvirker ved instituttets aktiviteter, eller medføre nægtelse af revisionspåtegning eller fremsættelse af forbehold.
58.

I første omgang vil jeg lade det ubesvaret, om stedet for det cypriotiske selskabs salg af budrettigheder defineres i henhold til momsdirektivets artikel 44, eller det i så henseende i stedet er stedsbestemmelserne for levering af goder i momsdirektivets artikel 31 ff., der finder anvendelse. Det synes nemlig ikke at kunne udelukkes, at erhvervelsen af en ret til at afgive et bud på køb af et gode i henhold til definitionen af levering af goder i momsdirektivets artikel 14, stk. 1, skal ses som en del af »overdragelse[n] af retten til som ejer at råde over godet«. Dette kunne i al fald antages at være tilfældet for så vidt angår de budrettigheder, som den person, der i sidste ende vinder auktionen, har erhvervet. Dette spørgsmål vedrører imidlertid opkrævelse af afgifter hos det cypriotiske selskab, som ikke er genstand for hovedsagen.
84.

Såfremt det antages, at de argumenter, der er fremsat af VREG m.fl., skal fortolkes således, at der rejses tvivl om ligheden mellem grøn elektricitet, der importeres fra andre medlemsstater, og hvis oprindelse attesteres af en oprindelsesgaranti, og grøn elektricitet produceret i regionen Flandern, hvis oprindelse garanteres af et grønt certifikat, skal det understreges, at VREG m.fl. ikke har gjort gældende, at de flamske grønne certifikater giver en yderligere garanti for, at den producerede elektricitet er af grøn oprindelse. Den flamske lovgivning, der definerer det grønne certifikat som et dokument, hvoraf det fremgår, at en producent i et bestemt år har produceret en bestemt mængde miljøvenlig elektricitet ( 26 ), anerkender, at grønne certifikater kan anvendes som oprindelsesgaranti. Som VREG m.fl. selv erkendte i retsmødet, er den eneste forskel mellem grønne certifikater og oprindelsesgarantier, at de grønne certifikater udstedes til producenter, der producerer i regionen Flandern. Med andre ord er den elektricitet, der er garanteret af et grønt certifikat, ikke »grønnere«, end den elektricitet, der certificeres af en oprindelsesgaranti, da den eneste forskel er deres geografiske oprindelse.
11.

Over for de nationale myndigheder og retter har Granton Advertising påstået, at salget af Grantoncards er afgiftsfrit. Gerechtshof ‘s-Hertogenbosch, som sagen nu verserer for, anser fortolkningen af sjette direktiv for at være afgørende i så henseende. Den har derfor forelagt Domstolen følgende spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF: »1) Skal udtrykket »andre adkomstbeviser« i artikel 13, punkt B, litra d), nr. 5), i sjette direktiv fortolkes således, at det omfatter et Grantoncard, der er et kort, som kan overdrages, og som anvendes til (delvis) betaling for varer og tjenesteydelser, og hvis dette er tilfældet, er udgivelsen og salget af et sådant kort da fritaget for omsætningsafgift? 2) Hvis dette ikke er tilfældet, skal udtrykket »andre i handelsforhold benyttede dokumenter« i artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3), i sjette direktiv da fortolkes således, at det omfatter et sådant Grantoncard, og såfremt dette er tilfældet, er udgivelsen og salget af et sådant kort da fritaget for omsætningsafgift? 3) Er det, såfremt et Grantoncard udgør et »andet adkomstbevis« eller et »andet i handelsforhold benyttet dokument« i den ovenfor fastlagte betydning, af betydning for spørgsmålet, om udgivelsen og salget heraf er fritaget for omsætningsafgift, at det ved anvendelsen af dette kort i praksis er illusorisk at opkræve afgift af en forholdsmæssig del af den pris, der er betalt for det?«
60.

Endvidere har en person ret til aktindsigt i sine egne personoplysninger, fordi vedkommende har en interesse i at beskytte sine grundlæggende rettigheder og friheder, navnlig retten til privatliv, når medlemsstaterne behandler oplysninger, der vedrører den pågældende ( 41 ). At afslå aktindsigt i de behandlede oplysninger eller i oplysninger om denne proces vil gøre andre dele af direktiv 95/46 virkningsløse. Det kan være vanskeligt at fastslå, f.eks. hvorvidt behandlingen af personoplysninger er nødvendig af hensyn til udførelsen af en opgave i samfundets interesse eller henhørende under offentlig myndighedsudøvelse, som den registeransvarlige [...] har fået pålagt ( 42 ), eller for at opnå berigtigelse eller sletning af disse oplysninger ( 43 ). Derimod henhører den juridiske analyse som sådan ikke under en persons ret til privatliv. Der er derfor ingen grund til at antage, at den pågældende person er den eneste, der er kvalificeret til at godkende og berigtige den og til at anmode om, at den slettes eller blokeres ( 44 ). Det tilkommer snarere en uafhængig, retslig myndighed at foretage en gennemgang af den afgørelse, for hvilken den juridiske analyse blev udarbejdet.
77.

For det andet bemærkes, at når Minister for Justice, Equality and Law Reform påbegynder behandlingen af en anmodning om subsidiær beskyttelse, har myndigheden endnu ikke truffet nogen afgørelse om at udsende den beskyttelsessøgende. Minister for Justice, Equality and Law Reform har i overensstemmelse med section 3(3) i Immigration Act 1999 alene underrettet den beskyttelsessøgende om sin hensigt om at træffe en sådan afgørelse. Denne underretning skal gøre det muligt at forklare den beskyttelsessøgende, at han som følge af afslaget på sin ansøgning om at blive anerkendt som flygtning ikke længere råder over en lovlig tilladelse til at forblive på området, hvilket er en følge, som går igen i samtlige medlemsstater. Underretningen skal ligeledes oplyse den beskyttelsessøgende om de rettigheder, som han har på dette trin af proceduren. Navnlig, og i overensstemmelse med regulation 4(1) i 2006 Regulations, oplyser underretningen den beskyttelsessøgende om, at han kan ansøge om subsidiær beskyttelsesstatus og om en midlertidig tilladelse til at forblive på området. Underretningen er derfor ledsaget af et oplysende notat om subsidiær beskyttelse og den formular, hvorved ansøgningen kan indgives. Ansøgeren bliver opfordret til ud over personlige oplysninger at meddele alle supplerende dokumenter og at redegøre i detaljer for de grunde, der specifikt vedrører de omstændigheder, som er påberåbt til støtte for ansøgningen om subsidiær beskyttelse, ved bl.a. at præcisere den alvorlige overlast, han kan lide ved at vende tilbage til hjemlandet. Henset til disse forhold forekommer det mig derfor vanskeligt at tillægge Minister for Justice, Equality and Law Reform en »holdning, der taler for udvisning«, idet tildeling af subsidiær beskyttelse gør det muligt for den beskyttelsessøgende at opnå en forskriftsmæssig opholdstilladelse på området.
67.

Det følger nemlig af den tyske regerings svar på anmodningen om uddybende oplysninger, at Elterngeld har til formål for det første at hjælpe familier med at opretholde deres eksistensgrundlag, når forældrene vælger at hellige sig deres børn, og for det andet at hjælpe forældre, navnlig i den første tid, efter at de er blevet forældre, ved at give dem mulighed for selv at varetage børnepasningen i denne periode, hvilket indebærer, at de midlertidigt helt eller delvist ikke kan udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse. Hvis en forælder, der forsøger et barn, afbryder eller begrænser udøvelsen af sin erhvervsmæssig beskæftigelse, har den pågældende afhængigt af sine indkomstforhold ret til at modtage en kompensation for sit indkomsttab i barnets første leveår samt ret til et tilskud, der har til formål at sikre familiens eksistensgrundlag.
84.

Jeg bemærker, at Domstolen blev anmodet om at tage stilling til et tilsvarende spørgsmål i sagen Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, hvor en italiensk domstol anmodede Domstolen om at tage stilling til, hvorvidt artikel 102 TEUF og 106 TEUF var til hinder for national lovgivning, der tildelte centre for skattemæssig bistand, hvilket er kapitalselskaber, der udøver deres virksomhed efter forudgående godkendelse af Finansministeriet, retten til at udøve bestemte aktiviteter med rådgivning og bistand på skatteområdet. I sin afgørelse fremhævede Domstolen, at selve skabelsen af en dominerende stilling ved tildelingen af særlige eller eksklusive rettigheder ikke i sig selv er uforenelig med traktaterne. En tilsidesættelse af artikel 102 TEUF og artikel 106, stk. 1 TEUF kræver derfor ikke kun, at virkningen af den omhandlede nationale lovgivning er indrømmelsen af særlige eller eksklusive rettigheder til bestemte virksomheder, men også, at sådan lovgivning kan foranledige disse virksomheder til at misbruge en dominerende stilling. Ikke desto fastslog Domstolen, at hverken forelæggelsesafgørelsen eller de skriftlige bemærkninger havde forsynet Domstolen med de faktiske og retlige oplysninger, der kunne sætte den i stand til at fastslå, om betingelserne for tilstedeværelsen af en dominerende stilling eller et misbrug, som omhandlet i artikel 102 TEUF og artikel 106, stk. 1, TEUF, var opfyldt. Den afviste herefter spørgsmålet ( 60 ).
38.

Ralf Schräders seks appelanbringender kan sammenfattes på følgende vis. For det første begik Retten en retlig fejl ved at finde, at appelkammeret ikke var i stand til at handle ex officio i sagen om ugyldigkendelse. Retten tilsidesatte herved hans rettigheder vedrørende bevisbyrden og bevisoptagelsen for appelkammeret – som følge heraf opfyldte Retten ikke sin pligt til at foretage en efterprøvelse og tilsidesatte hans ret til en retfærdig rettergang, god forvaltningsskik og effektive retsmidler. For det andet begik Retten en retlig fejl ved at finde, at en part ikke er berettiget til bevisoptagelse i sager for appelkammeret, medmindre han i det mindste har fremlagt beviser, som foreløbigt støtter et sådant anbringende, og derved tilsidesatte Retten reglerne om bevisbyrde og bevisoptagelse. Selv hvis det antages, at bevisbyrden for appelkammeret påhviler den, der har fremsat begæringen i en sag om ugyldigkendelse, afslog Retten endvidere hans ret til at blive hørt og gengav de faktiske omstændigheder og beviserne forkert. For det tredje begik Retten en retlig fejl ved at formode, at en faktisk omstændighed (praksis med at formere prøver til afprøvning fra stiklinger) var en »velkendt« faktisk omstændighed, når den omstændighed (efter hans opfattelse) var forkert. Retten tilsidesatte derved sin pligt til at foretage en efterprøvelse og gengav de faktiske omstændigheder og beviserne forkert. For det fjerde fandt Retten med urette, at han ikke havde fremlagt beviser til støtte for anbringendet om virkningerne af vækstregulatorer. Dommen er dermed selvmodsigende, og begrundelsen er fejlagtig. Endvidere undlod Retten at foretage en efterprøvelse af lovligheden af appelkammerets afgørelse. For det femte tilsidesætter konstateringen af, at kendetegnet »stilkenes vækstform« ved en Osteospermum-sort ikke var medtaget i afprøvningen af den selvstændige karakter, grundforordningens artikel 7 og 20. Det er en utilladelig udvidelse af tvistens genstand, og Retten rejste herved ex officio en problemstilling, der ikke var rejst af parterne, og som ikke vedrørte grundlæggende retsprincipper. For det sjette har han anfægtet konstateringen af, at »stilkenes vækstform« ved en Osteospermum-sort kan afgøres i forhold til andre planter, som er en del af den pågældende afprøvning. En sådan konstatering udgør en forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder, en tilsidesættelse af forordningen, en utilladelig udvidelse af tvistens genstand og en tilsidesættelse af pligten til at foretage en fuldstændig efterprøvelse. Afgørelsen er derfor selvmodsigende.
Ved prospektdirektivets artikel 5 fastsættes følgende:

»1. Med forbehold af artikel 8, stk. 2 [ ( 7 ) ], skal prospektet indeholde samtlige de oplysninger, som afhængigt af de karakteristiske træk ved udstederen og ved de værdipapirer, der udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked, er nødvendige for, at investorerne kan danne sig et velbegrundet skøn over udstederens aktiver og passiver, finansielle stilling, resultater, forventede udvikling samt en eventuel garant og over de rettigheder, der er knyttet til disse værdipapirer. Sådanne oplysninger skal fremlægges i en let analyserbar og forståelig form.

2. Prospektet skal indeholde oplysninger om udstederen og de værdipapirer, der skal udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked. Det skal også indeholde et resumé. I dette resumé, der skal være kortfattet og i et ikke-teknisk sprog, fremlægges de vigtigste forhold og risici i forbindelse med udstederen, en eventuel garant og værdipapirerne på det sprog, som prospektet oprindelig blev udarbejdet på. […]«
53.

Domstolens retspraksis i forbindelse med bilaterale skatteaftaler forekommer derfor at være relevante for tvistens afgørelse. I den sammenhæng har Domstolen fastslået, at det »tilkommer medlemsstaterne at fastsætte, om og i hvilket omfang økonomisk dobbeltbeskatning af udbetalt udbytte skal undgås, samt i denne henseende ensidigt eller ved en dobbeltbeskatningsoverenskomst indgået med andre medlemsstater at indføre mekanismer, der har til formål at forhindre eller at mindske økonomisk dobbeltbeskatning. Medlemsstaterne har imidlertid ikke blot på grund af denne omstændighed ret til at iværksætte foranstaltninger, der er i strid med de ved traktaten sikrede former for fri bevægelighed« ( 38 ).
31.

Jeg er enig med Europa-Kommissionen samt regeringerne for Kongeriget Danmark, Kongeriget Belgien og den Franske Republik, og det er min opfattelse, at der er overensstemmelse mellem den forpligtelse, som Teleklagenævnet har pålagt, og opretholdelsen af passende konkurrencevilkår på telekommunikationsmarkedet, nærmere bestemt markedet for tjenester leveret via fibernet. Der er overensstemmelse, idet forpligtelsen gør det muligt for konkurrerende udbydere at få adgang til et net, således at de fra dette tidspunkt er ligestillede, når de udbyder tjenester på nævnte net. Uanset de høje omkostninger, som opfyldelsen af denne forpligtelse indebærer, hvilket er et spørgsmål, som jeg vil behandle i forbindelse med analysen af det tredje og det fjerde spørgsmål, er anlæggelsen af de installationer, som er nødvendige for, at fibernettet når ud til et større antal husstande, navnlig i tilfælde af et net som det i denne sag omhandlede, der er under anlæggelse, et egnet middel, der gør retten til adgang til infrastrukturen reel. Der er således ikke tale om, at TDC anlægger en ny infrastruktur, således som nævnte selskab har anført i sine skriftlige indlæg. Der er tværtimod tale om, at TDC foretager installationsarbejder, altid på bestemte steder, der muliggør retten til adgang med det mål, at vilkårene for konkurrence mellem alle udbydere er reelle.
36.

Jeg har særlige vanskeligheder med den tankegang, at en reduktion af den fysiske gasstrøm ved anvendelse af virtuel forsyning kan være i overensstemmelse med den normale betydning af forøgelse af et nets eller en rørlednings transportkapacitet. Efter min mening svarer det til at afholde leverandører af fragtgods fra at gøre fysisk brug af jernbanenettet som et middel til at maksimere deres kapacitet til godstransport. Forskellige forretningsmæssige teknikker med sigte på at minimere behovet for at transportere varer, værdipapirer eller penge mellem plads A og B ved at trække strømme fra B til A fra strømme fra A til B var kendt i Europa så langt tilbage som i middelalderen. Sådanne teknikker er imidlertid ikke et middel til at maksimere transportnets kapacitet, men et forretningsmæssigt middel til at omgå ulempen ved transportknaphed.