DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/10

Appel iværksat den 22. maj 2014 af HeidelbergCement AG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 14. marts 2014 i sag T-302/11, HeidelbergCement AG mod Europa-Kommissionen

(Sag C-247/14 P)

2014/C 223/15

Processprog: tysk

Parter

Appellant: HeidelbergCement AG (ved Rechtsanwälte U. Denzel, C. von Köckritz og P. Pichler)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

1. Rettens dom ophæves.

2. Kommissionens afgørelse af 30. marts 2011 i sag COMP/39520 — cement og lignende produkter, C(2011) 2361 endelig, annulleres i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, for så vidt den vedrører appellanten.

3. Subsidiært i forhold til påstand nr. to hjemvises sagen til fornyet behandling ved Retten i overensstemmelse med den retlige bedømmelse i Domstolens dom.

4. I alle tilfælde tilpligtes Kommissionen at betale appellantens omkostninger i forbindelse med sagen for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen er iværksat til prøvelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 14. marts 2014 i sag T-302/11. Denne dom blev meddelt appellanten den 14. marts 2014. Ved denne dom frifandt Retten Kommissionen i den sag, appellanten havde anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelse af 30. marts 2011 i sag COMP/39520 — cement og lignende produkter, C(2011) 2361 endelig.

Appellanten har i alt gjort syv anbringender gældende:

For det første undersøgte Retten ikke i tilstrækkelig grad forpligtelsen til at angive formålet med begæringen om oplysninger, som følger af artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 (1), og den anvendte også forpligtelsen urigtigt. Retten undersøgte ikke i tilstrækkeligt omfang indholdet af afgørelsen om begæring af oplysninger og tilsidesatte de krav, der påhviler Kommissionen i medfør af begrundelsespligten.

For det andet begik Retten en retlig fejl, idet den fastslog, at den begrundelsespligt, som følger af artikel 296, stk. 2, TEUF, kunne begrænses ved artikel 18, stk. 3, i forordning nr. 1/2003. Derfor behandlede Retten ikke realiteten af klagepunktet om manglende begrundelse for at træffe en afgørelse om begæring om oplysninger. Retten undersøgte heller ikke i tilstrækkelig grad klagepunktet om manglende begrundelse for den fastsatte frist. Rettens dom indeholder begrundelser, hvis ordlyd er identisk med ordlyden af begrundelser, der er tilpasset et klagepunkt med et andet indhold, som blev fremført i en parallel procedure.

For det tredje undersøgte Retten ikke i tilstrækkelig grad »nødvendigheden« som omhandlet i artikel 18, stk. 3, første punktum, i forordning nr. 1/2003, idet den fandt, at det ikke påhvilede Kommissionen at foretage en detaljeret redegørelse for samtlige relevante forhold. Retten pålagde endvidere forkerte krav med hensyn til forbindelsen mellem en begrundet formodning om overtrædelse og nødvendigheden af de begærede oplysninger. Desuden foretog Retten en urigtig fortolkning af artikel 18, stk. 3, første punktum, i forordning nr. 1/2003, idet den ikke anså det for nødvendigt at undersøge, om de begærede oplysninger var hensigtsmæssige. Dette fører også til en tilsidesættelse af retten til domstolsprøvelse, som følger af artikel 18, stk. 3, tredje punktum, i forordning nr. 1/2003.

For det fjerde fastslog Retten urigtigt, at artikel 18, stk. 3, første punktum, i forordning nr. 1/2003 udgør hjemmelen for Kommissionens begæring om at forberede, indsamle og behandle oplysninger, som appellanten ikke var i besiddelse af.

For det femte forkastede Retten klagepunktet om den for korte svarfrist ved at begrænse sig til på abstrakt vis at henvise til appellantens økonomiske vægt og dermed basere sig på utilstrækkelige og modstridende grunde.

For det sjette tilsidesatte Retten kriteriet om, at EU-retsakter skal være klare, idet den fastslog, at afgørelsen om begæring om oplysninger var tilstrækkelig præcis, selv om den selv konstaterede, at de heri angivne spørgsmål var vagt formulerede. Retten undersøgte heller ikke de specifikke klagepunkter om manglende præcision, og den tilsidesatte retten til domstolsprøvelse (jf. artikel 18, stk. 3, tredje punktum, i forordning nr. 1/2003).

For det syvende tilsidesatte Retten appellantens ret til forsvar, idet den vurderede, at appellanten skulle foretage vurderinger, som kunne anvendes af Kommissionen i forbindelse med en økonomisk analyse, der har til formål at bevise en formodet overtrædelse af EU-kartellovgivningen.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT L 1, s. 1).