ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Begrebet »judiciel[…] myndighed«, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, er et selvstændigt EU-retligt begreb, og denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at et organ henhørende under den udøvende magt, såsom Republikken Litauens justitsministerium, bliver udpeget som »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299.

Formålet med rammeafgørelsen er nemlig at indføre en forenklet ordning for direkte overgivelse mellem judicielle myndigheder, der på sigt skal erstatte de traditionelle samarbejdsrelationer mellem suveræne medlemsstater, hvilke indebærer den politiske magts deltagelse og stillingtagen, med henblik på at sikre fri bevægelighed for retsafgørelser på det strafferetlige område i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Udpegelsen af et organ henhørende under den udøvende magt, såsom det litauiske justitsministerium, som myndighed, der er kompetent til at udstede en europæisk arrestordre, svarer imidlertid til at tillægge den udøvende magt beslutningsbeføjelsen i proceduren for overgivelse af eftersøgte personer, hvilket det netop tilsigtes at fjerne med rammeafgørelsen. Det i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, fastsatte princip om gensidig anerkendelse, hvorefter den fuldbyrdende judicielle myndighed har pligt til at fuldbyrde den arrestordre, som er udstedt af den udstedende judicielle myndighed, hviler desuden på den forudsætning, at en judiciel myndighed er grebet ind forud for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre med henblik på at foretage en retsprøvelse. Udstedelsen af en arrestordre foretaget af en enhed henhørende under den udøvende magt, såsom det litauiske justitsministerium, gør det imidlertid ikke muligt at give den fuldbyrdende judicielle myndighed sikkerhed for, at udstedelsen af denne europæiske arrestordre har været genstand for en sådan retsprøvelse, og er derfor ikke tilstrækkelig til at begrunde den høje grad af tillid mellem medlemsstaterne, der udgør selve grundlaget for rammeafgørelsen.

(jf. præmis 41-45 og 48 samt domskonkl.)
Begrebet »judiciel[…] myndighed«, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, er et selvstændigt EU-retligt begreb, og denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en politimyndighed ikke er omfattet af begrebet »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299.

Det i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, fastsatte princip om gensidig anerkendelse, hvorefter den fuldbyrdende judicielle myndighed har pligt til at fuldbyrde den arrestordre, som er udstedt af den udstedende judicielle myndighed, hviler nemlig på den forudsætning, at en judiciel myndighed er grebet ind forud for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre med henblik på at foretage en retsprøvelse. Udstedelsen af en arrestordre foretaget af en ikke-judiciel myndighed såsom en politimyndighed gør det imidlertid ikke muligt at give den fuldbyrdende judicielle myndighed sikkerhed for, at udstedelsen af denne europæiske arrestordre har været genstand for en sådan retsprøvelse, og er derfor ikke tilstrækkelig til at begrunde den høje grad af tillid mellem medlemsstaterne, der udgør selve grundlaget for rammeafgørelsen. I denne henseende har den specifikke opbygning af politimyndighederne inden for den udøvende magt og deres eventuelle grad af selvstændighed ingen betydning.

(jf. præmis 44, 45 og 52 samt domskonkl.)
Sag C-453/16 PPU

Sag om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre udstedt mod Halil Ibrahim Özçelik

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam)

»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – artikel 8, stk. 1, litra c) – begrebet »europæisk arrestordre« – selvstændigt EU-retligt begreb – national arrestordre udstedt af en politimyndighed og godkendt af en anklagemyndighed med henblik på retsforfølgning«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 10. november 2016

Politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager – rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne – begrebet »[rets]afgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, litra c) – en medlemsstats offentlige anklagemyndigheds godkendelse af en national arrestordre, som en politimyndighed forinden har udstedt med henblik på strafforfølgning – omfattet

[Rådets rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, art. 8, stk. 1, litra c)]

Artikel 8, stk. 1, litra c), i rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal fortolkes således, at den offentlige anklagemyndigheds godkendelse af en national arrestordre, som en politimyndighed forinden har udstedt med henblik på strafforfølgning, udgør en »[rets]afgørelse« i denne bestemmelses forstand.

Da den offentlige anklagemyndighed nemlig er en myndighed, som skal deltage i forvaltningen af en medlemsstats strafferetspleje, giver den nævnte myndigheds godkendelse af den nationale arrestordre den fuldbyrdende judicielle myndighed sikkerhed for, at den europæiske arrestordre er baseret på en afgørelse, der har været underkastet en retsprøvelse. En sådan godkendelse begrunder derfor den høje grad af tillid mellem medlemsstaterne.

(jf. præmis 34 og 36-38 samt domskonkl.)
Forenede sager C-124/16, C-188/16 og C-213/16

Straffesager

mod

Ianos Tranca m.fl.

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht München og af Landgericht München I)

»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2012/13/EU – ret til information under straffesager – ret til at blive informeret om tiltalen – forkyndelse af en strafferetlig kendelse – betingelser – obligatorisk udpegelse af en befuldmægtiget – tiltalt person uden fast ophold i medlemsstaten og uden fast bopæl – indsigelsesfrist, der løber fra forkyndelsen for den befuldmægtigede«

Sammendrag – Domstolens dom (Femte Afdeling) af 22. marts 2017

Retligt samarbejde i straffesager – ret til information under straffesager – direktiv 2012/13 – ret til at blive informeret om tiltalen – rækkevidde – forkyndelse af en retsakt, der indebærer strafferetlig domfældelse – betingelser – national lovgivning, hvorefter der skal udpeges en befuldmægtiget for personer, der ikke er bosiddende i den medlemsstat, hvorfra retsakten hidrører – antagelse til realitetsbehandling – indsigelsesfrist, der løber fra forkyndelsen for den befuldmægtigede – antagelse til realitetsbehandling – betingelser

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13, art. 2, art. 3, stk. 1, litra c), og art. 6, stk. 1 og 3]

Artikel 2, artikel 3, stk. 1, litra c), og artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter, at en tiltalt i en straffesag, der hverken har fast opholdssted i den pågældende medlemsstat eller har fast bopæl i sidstnævnte medlemsstat eller i sit oprindelsesland, er forpligtet til at udpege en befuldmægtiget med henblik på at modtage forkyndelsen af en strafferetlig kendelse, som vedrører ham, og at fristen for at gøre indsigelse mod denne kendelse, inden denne anses for eksigibel, løber fra forkyndelsen af nævnte kendelse for denne befuldmægtigede.

Artikel 6 i direktiv 2012/13 kræver imidlertid i forbindelse med fuldbyrdelsen af den strafferetlige kendelse, at den omhandlede person, så snart vedkommende faktisk har fået kendskab til denne kendelse, stilles på samme måde, som hvis nævnte afgørelse var blevet forkyndt for ham personligt, og han skal bl.a. kunne råde over den fulde indsigelsesfrist, idet han eventuelt genindsættes i tidligere rettigheder.

Det påhviler den forelæggende ret at sikre, at den nationale procedure for genindsættelse i tidligere rettigheder og de betingelser, der knytter sig til anvendelsen af denne procedure, finder anvendelse i overensstemmelse med disse krav, og at denne procedure således muliggør en effektiv udøvelse af de rettigheder, som nævnte artikel 6 fastsætter.

(jf. domskonkl.)
Kommissionen skal for at vurdere støtte som omhandlet i artikel 107 TEUF foretage komplekse økonomiske bedømmelser. Unionens retsinstansers prøvelse af en sådan overdragelse er under disse omstændigheder nødvendigvis begrænset. Prøvelsen er begrænset til en kontrol af, om procedureregler er overholdt, og af begrundelsen, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn, eller der er begået magtfordrejning. Navnlig tilkommer det ikke Unionens retsinstanser at sætte deres eget økonomiske skøn i stedet for Kommissionens.

(jf. præmis 18-20)
Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 810/2009 af 13. juli 2009 om en fællesskabskodeks for visa (visumkodeks), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 610/2013 af 26. juni 2013, skal fortolkes således, at en ansøgning om visum med begrænset territorial gyldighed, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger af humanitære hensyn på grundlag af visumkodeksens artikel 25 ved bestemmelsesmedlemsstatens repræsentation i et tredjeland med den hensigt ved ankomsten til denne medlemsstat at indgive en ansøgning om international beskyttelse og dernæst opholde sig i nævnte medlemsstat længere end 90 dage inden for en periode på 180 dage, ikke på EU-rettens nuværende udviklingstrin er omfattet af anvendelsesområdet for visumkodeksen, men alene af anvendelsesområdet for national ret.

Det skal hertil tilføjes, at den modsatte konklusion ville gøre det muligt for tredjelandsstatsborgere under påberåbelse af visumkodeksen at indgive visumansøgninger med det formål at opnå international beskyttelse i en medlemsstat efter eget valg, selv om visumkodeksen alene er udarbejdet med henblik på udstedelse af visum til ophold på medlemsstaternes område i højst 90 dage inden for en periode på 180 dage, hvilket ville være til skade for den generelle opbygning af den ordning, der er indført ved forordning nr. 604/2013.

Det bemærkes endvidere, at en sådan modsat konklusion faktisk ville indebære, at medlemsstaterne ville være forpligtede til på grundlag af visumkodeksen at lade tredjelandsstatsborgere indgive ansøgninger om international beskyttelse ved en medlemsstats ambassade i et tredjeland. Mens visumkodeksen ikke har til formål at harmonisere medlemsstaternes lovgivning om international beskyttelse, skal det fastslås, at de EU-retsakter, der er vedtaget på grundlag af artikel 78 TEUF, som regulerer de procedurer, der finder anvendelse på ansøgninger om international beskyttelse, ikke fastsætter en sådan forpligtelse, men derimod udelukker anmodninger indgivet til medlemsstaternes repræsentationer fra deres anvendelsesområde. Det fremgår således af artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2013/32, at direktivet finder anvendelse på ansøgninger om international beskyttelse, der indgives på medlemsstaternes område, herunder ved grænsen, i søterritoriet eller i transitområderne i medlemsstaterne, men ikke på anmodninger om diplomatisk eller territorialt asyl, der indgives til medlemsstaternes repræsentationer. Det følger endvidere af artikel 1 og 3 i forordning nr. 604/2013, at denne forordning udelukkende forpligter medlemsstaterne til at behandle ansøgninger om international beskyttelse, der indgives på en medlemsstats område, herunder ved grænsen eller i transitområderne, og at de procedurer, der er fastsat ved forordningen, alene finder anvendelse på sådanne ansøgninger om international beskyttelse.

(jf. præmis 48, 49 og 51 samt domskonkl.)
Sag C-4/16

J.D.

mod

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilny)

»Præjudiciel forelæggelse – miljø – direktiv 2009/28/EF – artikel 2, andet afsnit, litra a) – energi fra vedvarende energikilder – vandkraft – begreb – energi fra et lille vandkraftværk, der er placeret et sted, hvor en anden virksomheds industrispildevand udledes«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 2. marts 2017

Miljø – fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder – direktiv 2009/28 – begrebet energi fra vedvarende energikilder – energi fra et vandkraftværk, som er placeret et sted, hvor en anden virksomheds industrispildevand udledes – omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28, art. 2, andet afsnit, litra a)]

Begrebet »energi fra vedvarende energikilder« i artikel 2, andet afsnit, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF skal fortolkes således, at det omfatter energi fra et lille vandkraftværk, der hverken er et pumpekraftværk eller et vandkraftværk med pumpefunktion, og som er placeret et sted, hvor en anden virksomheds industrispildevand udledes, idet denne forud herfor har udtaget vandet til eget brug.

Således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 36-38 i forslaget til afgørelse, fremgår det af disse elementer, at al vandkraft, uanset om den er produceret fra et naturligt vandløb eller et kunstigt vandløb, udgør en energi fra vedvarende energikilder som omhandlet i artikel 2, andet afsnit, litra a), i direktiv 2009/28, bortset fra elektricitet produceret i pumpekraftværker, der anvender vand, der tidligere har været pumpet op til et højere niveau. Med henblik på at undgå enhver risiko for omgåelse er det ikke desto mindre vigtigt, at den aktivitet, der udøves på et højere niveau af vandløbet, og som danner grundlag for det kunstige vandløb, ikke har som eneste formål at skabe vandløbet med henblik på, at dette på et lavere niveau udnyttes til elproduktion. Således henhører bl.a. elektricitet produceret fra vandkraft, der stammer fra et kunstigt vandløb, såfremt dette er opstået på et højere niveau ved pumpning alene med det formål at producere den nævnte elektricitet på et lavere niveau, ikke under begrebet vandkraft fra vedvarende energikilder som omhandlet i direktiv 2009/28.

(jf. præmis 31, 36 og 38 samt domskonkl.)
Artikel 42, stk. 1, første punktum, i Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 af 20. september 2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) skal fortolkes således, at når et skovområde, der er berettiget til Natura 2000-støtte, ejes delvis af staten og delvis af en privat ejer, skal der tages hensyn til forholdet mellem den del af dette område, der ejes af staten, og den del, der tilhører denne private ejer, ved beregningen af den støtte, som tilkommer nævnte private ejer.

Den omstændighed, at en del af en som Natura 2000 klassificeret skovbrugbedrifts areal ikke er omfattet af anvendelsesområdet for Natura 2000-støtten med den begrundelse, at det er statens ejendom, medfører ikke, at behovet for at kompensere for restriktioner på anvendelsen af denne privatejede bedrifts arealer som følge af de krav, der er fastsat i disse direktiver, forsvinder.

Det forhold, at et skovområde, der er klassificeret som Natura 2000, og som både ejes af en privat ejer og af staten, udelukkes fuldstændigt fra artikel 42, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 1698/2005, eliminerer herefter nødvendigvis kompensationsformålet med ordningen med Natura 2000-betalinger.

(jf. præmis 27, 28, 36 og domskonkl.)
Sag C-146/16

Verband Sozialer Wettbewerb eV

mod

DHL Paket GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Præjudiciel forelæggelse – urimelig handelspraksis – reklame i et trykt medie – udeladelse af væsentlige oplysninger – adgang til disse oplysninger via det websted, hvormed de pågældende produkter distribueres – produkter, som sælges af den person, der har offentliggjort annoncen, eller af tredjemænd«

Sammendrag – Domstolens dom (Tiende Afdeling) af 30. marts 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne – direktiv 2005/29 – vildledende udeladelser – oplysning, der anses for væsentlig i forbindelse med en købsopfordring – begreb – rækkevidde – reklame for konkrete produkter i et trykt medie, idet disse produkter købes via det websted, som er anført i reklamen, og som tilhører den virksomhed, der er ophavsmand til den nævnte reklame – omfattet – den nationale rets vurdering – kriterier

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29, art. 7, stk. 4)

Artikel 7, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at en annoncereklame som den i hovedsagen omhandlede, der henhører under begrebet »købsopfordring« som omhandlet i dette direktiv, kan opfylde den oplysningspligt, der er fastsat i denne bestemmelse. Det påhviler den forelæggende ret i det enkelte tilfælde at undersøge dels, om begrænsningerne i rum i reklameteksten begrunder, at oplysninger om leverandøren kun stilles til rådighed på platformen for onlinesalg, dels, hvor det er relevant, om de oplysninger, der kræves i det nævnte direktivs artikel 7, stk. 4, litra b), vedrørende platformen for onlinesalg, gives nemt og hurtigt.

(jf. præmis 33 og domskonkl.)
Artikel 220, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, skal fortolkes således, at en importør kun kan påberåbe sig en berettiget forventning i henhold til denne bestemmelse med henblik på at modsætte sig en efterfølgende bogføring af importafgifter, ved at gøre gældende, at han har handlet i god tro, såfremt tre kumulative betingelser er opfyldt. For det første skal det forhold, at afgifterne ikke er blevet opkrævet, bero på en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begået, endvidere skal den fejl, der er begået af myndighederne, være af en sådan karakter, at den ikke med rimelighed kunne forventes at være blevet opdaget af en afgiftspligtig i god tro, og endelig skal den afgiftspligtige have overholdt samtlige gældende bestemmelser vedrørende toldangivelsen. En sådan berettiget forventning foreligger navnlig ikke, når en importør, selv om der er åbenbare grunde til at betvivle korrektheden af et oprindelsescertifikat, ikke efter bedste evne har forhørt sig om omstændighederne ved udstedelsen af dette certifikat for at kontrollere, om denne tvivl var begrundet. En sådan forpligtelse indebærer dog ikke, at en importør generelt er forpligtet til systematisk at kontrollere omstændighederne ved toldmyndighederne i udførselslandets udstedelse af oprindelsescertifikat formular A. Det tilkommer den forelæggende ret under hensyntagen til alle de konkrete forhold i tvisten i hovedsagen at bedømme, om disse tre betingelser er opfyldt i den foreliggende sag.

(jf. præmis 43 og domskonkl. 1)
Sag C-51/16

Stryker EMEA Supply Chain Services BV

mod

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane, kantoor Rotterdam Rijnmond

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Noord-Holland)

»Præjudiciel forelæggelse – den fælles toldtarif – toldpositioner – klassificering af varer – implantatskruer beregnet til at indsættes i det menneskelige legeme til behandling af frakturer eller til fastgørelse af proteser – kombineret nomenklatur – pos. 9021 – gennemførelsesforordning (EU) nr. 1212/2014 – gyldighed«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 26. april 2017

Toldunion – den fælles toldtarif – toldpositioner – implantatskruer beregnet til at indsættes i det menneskelige legeme til behandling af frakturer eller til fastgørelse af proteser – tarifering i pos. 9021 i den kombinerede nomenklatur – kriterier

(Rådets forordning nr. 2658/87, bilag I, pos. 9021)

Pos. 9021 i den kombinerede nomenklatur, der fremgår af bilag I til Rådets forordning (EØF) nr. 2658/87 af 23. juli 1987 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1101/2014 af 16. oktober 2014, skal fortolkes således, at positionen omfatter medicinske implantatskruer som de i hovedsagen omhandlede, hvis disse produkter har karakteristika, der i deres fremstillingsmåde og deres særlige funktion samt ved deres omhyggelige fremstilling og deres store nøjagtighed adskiller dem fra almindelige produkter. Særligt den omstændighed, at medicinske implantatskruer som de i hovedsagen omhandlede kun kan indsættes i legemet ved hjælp af særligt medicinsk værktøj og ikke med almindeligt værktøj, udgør et kendetegn, der skal tages i betragtning med henblik på at adskille disse medicinske implantatskruer fra almindelige produkter.

(jf. præmis 57 og domskonkl.)
1)

Republikken Polen har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 16, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF, idet den ikke har oprettet et nationalt elektronisk register over vejtransportvirksomheder, og idet den ikke har sammenkoblet det med de andre medlemsstaters nationale elektroniske registre.
En udtalelse, som en øverste kassationsdomstol har afsagt i starten af perioden for gennemførelse af direktiv 2016/343 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, hvorved de nationale retsinstanser, som skal træffe afgørelse i en procedure indledt til prøvelse af en afgørelse om varetægtsfængsling, gives mulighed for at afgøre, om opretholdelsen af en tiltalts varetægtsfængsling under straffesagens hovedforhandling ligeledes skal være underlagt domstolskontrol vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der er begrundet mistanke om, at den pågældende har begået den lovovertrædelse, som han er tiltalt for, bringer ikke de mål, som dette direktiv tilstræber, i alvorlig fare efter udløbet af gennemførelsesfristen.

Den pågældende udtalelse om, at der er modstrid mellem bestemmelserne i den europæiske menneskerettighedskonvention og bestemmelserne i national straffeprocesret, som forbyder dommeren under sagens hovedforhandling ved domstolskontrollen med en varetægtsfængslingsforanstaltning at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt der er begrundet mistanke om, at den tiltalte har begået en lovovertrædelse, pålægger således ikke de nationale retsinstanser, som skal træffe afgørelse i procedurer indledt til prøvelse af foranstaltninger om opretholdelse af varetægtsfængsling under straffesagens hovedforhandling, at træffe en bestemt afgørelse. Den pågældende udtalelse overlader derimod retsinstanserne et valg mellem at anvende denne konventions bestemmelser, således som disse er fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, eller at anvende bestemmelserne i national straffeprocesret.

(jf. præmis 34 og 36 samt domskonkl.)