DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/26

Appel iværksat den 31. marts 2009 af Kronoply GmbH, tidligere Kronoply GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt den 14. januar 2009 af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-162/06, Kronoply GmbH & Co. KG mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

(Sag C-117/09 P)

2009/C 141/47

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Kronoply GmbH, tidligere Kronoply GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwälte R. Nierer og L. Gordalla)

Den anden part i appelsagen: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 14. januar 2009 i sag T-162/06 ophæves.

— Kommissionens beslutning af 21. september 2005 om statsstøtte C 5/2004 (ex N 609/2003), der erklærer den støtte, som Forbundsrepublikken Tyskland påtænker at tildele appellanten, uforenelig med fællesmarkedet, annulleres.

— Subsidiært til den anden påstand hjemvises sagen til Retten i Første Instans.

— Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen i første instans og appellen, navnlig de af appellanten afholdte udgifter.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er iværksat til prøvelse af dommen afsagt af Retten i Første Instans, hvorved Kommissionen blev frifundet for appellantens søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 21. september 2005, der erklærede den støtte, Forbundsrepublikken Tyskland påtænkte at tildele Kronoply GmbH & Co. KG, uforenelig med fællesmarkedet. Ifølge den appellerede dom fastslog Kommissionen med rette, at den omtvistede støtte ikke stillede krav til støttemodtageren om modydelse eller bidrag til et formål af almen interesse, og at det derfor drejede sig om en ulovlig driftsstøtte til dækning af de løbende udgifter. Retten fandt, at den omtvistede støtte ikke var nødvendig, da den udelukkende vedrørte opførelsen af et produktionsanlæg, som imidlertid allerede havde været genstand for en tidligere anmeldelse, og at investeringsprojektet fuldt ud var blevet gennemført ved hjælp af den støtte, som efter denne første anmeldelse var blevet godkendt, dvs. længe før anmeldelsen af den omtvistede støtte.

Appellanten har til støtte for appellen gjort gældende, at den appellerede dom ikke er i overensstemmelse med artikel 87, stk. 3, litra a) og c), EF, med retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte vedtaget med hjemmel i denne bestemmelse og de multisektorale rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter af 1998. Således er også princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og om ligebehandling tilsidesat.

Tilsidesættelsen af artikel 87, stk. 3, litra a) og c), EF skyldes Rettens fejlagtige fortolkning og bedømmelse af kriteriet om nødvendighed og tilskyndelseseffekten.

Hvad angår bedømmelsen af nødvendigheden af den omtvistede støtte har Retten uretmæssigt begrænset anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 3, EF, da den på grund af en retlig fejl fastslog, at en støttemodtager altid i forbindelse med et bestemt investeringsprojekt kun kan anmelde én støtte, og at enhver ny anmeldelse skal vedrøre et nyt investeringsprojekt. Retten har endvidere foretaget sin bedømmelse af nødvendigheden ud fra en dato, som dels er helt irrelevant for appellantens beslutning om investering, dels over hvilken appellanten ikke har nogen indflydelse. Den afgørende dato ifølge Kommissionen og Retten er den, hvor medlemsstaten har anmeldt den omtvistede støtte til Kommissionen. Appellanten har dog, ved at indgive sin anmodning om støtte til de nationale myndigheder, allerede foretaget alt det, som var nødvendigt, og som var i dens magt for at godtgøre, at der forelå nødvendighed. Appellanten har ingen indflydelse på tidspunktet for anmeldelsen af støtten til Kommissionen. Denne stillingtagen fra Retten og Kommissionen har logisk set den virkning, at ydelsen af støtten til investeringsprojekter aldrig er nødvendig, såfremt Kommissionens beslutning om den påtænkte støttes forenelighed eller uforenelighed med fællesmarkedet først vedtages, når investeringsprojektet er fuldendt eller ophørt.

Det bemærkes desuden, at appellanten ikke direkte har kunnet gøre indsigelser mod Kommissionens beslutning om den støtte, der oprindeligt blev anmeldt. Når Kommissionen erklærer en støtte forenelig med fællesmarkedet, hvis størrelse imidlertid ikke svarer til den anmodning, støttemodtageren har indgivet til de nationale myndigheder, kan støttemodtageren ikke anlægge sag for Retten i Første Instans, hvilken sag kunne blive afgjort til fordel for støttemodtageren. Tidsrummet mellem den første kommissionsbeslutning om godkendelse af den oprindelige støtte og anmeldelsen af den omtvistede støtte kan endvidere forklares ved den omstændighed, at appellanten har udtømt den søgsmålsret, denne mente at have til prøvelse af Kommissionens skrivelse om afslag på at ændre dens første beslutning om godkendelse. Det forhold, at Forbundsrepublikken Tyskland først efter gennemførelsen af investeringsprojektet anmeldte den omtvistede støtte, skyldes kun retssagen i første instans vedrørende kvalificeringen af denne skrivelse fra Kommissionen. Af denne grund kan argumentet om, at investeringsprojektet efterfølgende blev gennemført, ikke udgøre grundlag for bedømmelsen af nødvendigheden.

Hvad angår tilskyndelseseffekten, har Retten udtrykkeligt undladt at tage stilling. Selv om det i strid med appellantens opfattelse antages, at nødvendigheden og tilskyndelseseffekten anses for to forskellige godkendelsesbetingelser, er de i den foreliggende sag begge opfyldt.

Punkt 4.2, stk. 3 i retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte bestemmer, at kriteriet om tilskyndelseseffekten er opfyldt, når ansøgningen om støtte er indgivet, inden projektet indledes. Det er som anført ovenfor alene de nationale myndigheders anmodning om støtte, der er afgørende. Appellanten indgav anmodningen, inden projektet blev indledt, og opfylder således dette krav. Retten tog ikke hensyn hertil, og tilsidesatte således ikke blot artikel 87 EF, men også retningslinjer for statsstøtte med regionalt sigte.

Den appellerede dom er desuden i strid med de multisektorale rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter og med ligebehandlingsprincippet, da Retten godkendte Kommissionens usammenhængende anvendelse af markedsanalysen. Således fastsatte Kommissionen under anmeldelsesproceduren i forbindelse med den oprindelige støtte »konkurrencefaktoren« for det omhandlede produktmarked til koefficient 0,75, for kun tre uger senere i en anden beslutning at foretage en anderledes bedømmelse af det samme relevante marked, og fastslå, at en koefficient på 1,0 var passende i henhold til de multisektorale rammebestemmelser for regionalstøtte til store investeringsprojekter. Selv om det er korrekt, at Kommissionen råder over en vid skønsmargen for så vidt angår den økonomiske vurdering af en faktisk omstændighed, er denne margen imidlertid begrænset af, at markederne for identiske produkter er identiske, navnlig når markedet for den samme produktgruppe bedømmes med et interval på tre uger.

Endelig har Retten foretaget yderligere en urigtig retsanvendelse, da den helt har set bort fra appellantens argument om, at selskabet var forpligtet til at gennemføre investeringsprojektet inden for en frist på 36 måneder fra tidspunktet for sagsanlægget. Såfremt appellanten ikke havde overholdt denne forpligtelse, ville selskabet have mistet hele støtten. Appellanten kan ikke kritiseres for at have handlet i overensstemmelse hermed. Dette indebærer en tilsidesættelse af artikel 87 EF og af princippet om, at Kommissionen skal handle i overensstemmelse med de bestemmelser om støtteforvaltning, den selv har vedtaget og gennemført.