Forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly fremsat den 12. februar 1998. - Straffesag mod Johannes Martinus Lemmens. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Arrondissementsrechtbank Maastricht - Nederlandene. - Direktiv 83/189/EØF - Informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter - Direktivets direkte virkning. - Sag C-226/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-03711



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 Hvad sker der, hvis alcometret ikke er blevet »meddelt Bruxelles«? I denne sag spoerges der om, hvorvidt en tiltalt i en straffesag ved en national ret kan paaberaabe sig den omstaendighed, at der ikke er givet meddelelse til Kommissionen om nationale forskrifter om anvendelsen af alcometre, som ved foerste oejekast udgoer tekniske bestemmelser i henhold til Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (herefter »direktivet«) (1).

II - Sagens faktiske og retlige baggrund

a) Faktiske omstaendigheder og forelaeggelseskendelsen

2 Domstolens dom i CIA Security International-sagen (2) synes at have medfoert et vist roere i Nederlandene. Dommen gav anledning til, at regeringen udarbejdede en liste over ca. 400 forskrifter, som kunne anses for tekniske forskrifter i direktivets forstand, der ikke var blevet meddelt, og mod hvilke den direkte virkning af direktivets artikel 8 derfor i princippet ville kunne goeres gaeldende ved de nationale domstole. Sagen blev rejst i pressen i juni 1997, og listen blev offentliggjort den 21. juli 1997 efter en sag i henhold til den nederlandske lovgivning om offentlighed i forvaltningen. Paa dette tidspunkt havde Nederlandene i henhold til den hasteprocedure, der er fastsat i direktivet, givet Kommissionen meddelelse om »bekendtgoerelsen om analyse af udaandingsluft 1997«, hvis bestemmelser er identiske med de nationale bestemmelser, som er omtvistet i naervaerende sag.

3 Af sagens faktiske omstaendigheder, som indeholdt i forelaeggelseskendelsen, og af oplysninger, som Nederlandene har afgivet i sit indlaeg, fremgaar det, at tiltalte i hovedsagen blev tiltalt for at have foert motorkoeretoej paa et tidspunkt, hvor alkoholindholdet i hans udaandingsluft oversteg den lovlige graense. Tiltalte afgav den 13. juni 1997 foelgende erklaering for Arrondissementsrechtbank, Maastricht: »Jeg har laest i pressen, at der er problemer med alcometrene. Jeg paaberaaber mig, at dette apparatur ikke er blevet meddelt Bruxelles, og spoerger mig selv om, hvilke konsekvenser det kan have for min sag.« Idet Arrondissementsrechtbank, Maastricht, fandt, at det var noedvendigt at opnaa en afgoerelse om visse spoergsmaal, inden den kunne afsige dom i sagen, forelagde den foelgende spoergsmaal for Domstolen:

»1) Kan en person eller en, der moeder for ham, der er tiltalt for overtraedelse af artikel 8, stk. 2, litra a), i Wegenverkeerswet 1994, med foeje paaberaabe sig, at bekendtgoerelse om analyse af udaandingsluft 1987, med senere aendringer, vedroerende de naermere regler om de krav, som alcometre skal opfylde, og om de undersoegelser, de skal underkastes - bestemmelser, som hvad angaar de i artikel 8, stk. 2, litra a), i Wegenverkeerswet 1994 naevnte undersoegelser ifoelge artikel 65 i Invoeringswet Wegenverkeerswet 1994 har hjemmel i artikel 163 i Wegenverkeerswet 1994 sammenholdt med artikel 5 i bekendtgoerelse om undersoegelse af alkoholindhold 1987, med senere aendringer - ikke kan finde anvendelse med den begrundelse, at Kommissionen hvad angaar denne lovgivning ikke har faaet meddelelse herom som omhandlet i artikel 8 i direktiv 83/189/EOEF?

2) Skal en retsinstans, der behandler en straffesag, jf. ovenfor, af egen drift undlade at anvende denne lovgivning under hensyn til, at den ikke er meddelt?«

4 Nederlandene, Det Forenede Kongerige og Kommissionen har indgivet skriftlige indlaeg. Nederlandene, Frankrig og Kommissionen var repraesenteret under retsmoedet.

b) De nationale bestemmelser

5 Det bestemmes i det relevante afsnit af artikel 8, stk. 2, litra a),i Wegenverkeerswet (lov om vejtrafik) 1994:

»Ingen maa foere et motorkoeretoej ... efter indtagelse af alkoholiske drikke i et saadant omfang, at en undersoegelse udviser et indhold af alkohol i udaandingsluften, der overstiger 220 mikrogram alkohol pr. liter udaandet luft.«

Artikel 163 i samme lov fastlaegger proceduren for udfoerelsen af undersoegelser af udaandingsluften, mens artikel 163, stk. 10, fastsaetter bestemmelser for udstedelsen af regler for gennemfoerelsen af denne artikel og af artikel 160, stk. 5. Justitsministeren har til opgave at traeffe foranstaltninger til at ivaerksaette disse gennemfoerelsesbestemmelser.

6 Artikel 3 i Besluit alcoholonderzoeken (bekendtgoerelse om undersoegelse af alkoholindhold) af 24. september 1987, som aendret for at tage hoejde for Wegenverkeerswet 1994, bestemmer, at der til udfoerelsen af en analyse af udaandingsluft alene maa anvendes et alcometer af en bestemt type, der fastsaettes af justitsministeren. Bekendtgoerelsens artikel 5 bestemmer, at justitsministeren skal fastsaette de naermere betingelser, som alcometrene skal opfylde, og reglerne for de afproevninger, som de skal underkastes.

7 Artikel 2 og 3 i Regeling ademanalyse (bekendtgoerelse om analyse af udaandingsluft) af 25. september 1987 (herefter »1987-bekendtgoerelsen«) fastsaetter regler om afproevning og typegodkendelse af alcometre, der skal udfoeres af et kontrolorgan paa grundlag af punkt 4.3, 4.4 og 4.5 i bekendtgoerelsens bilag 1 vedroerende henholdsvis typegodkendelsesafproevning, den foerste individuelle afproevning og den individuelle kontrolafproevning.

III - Bemaerkninger

a) Formaliteten

8 Forelaeggelseskendelsen indeholder ikke saerligt mange detaljer om sagens faktiske og retlige omstaendigheder. Ingen af de medlemsstater, der har afgivet indlaeg vedroerende anmodningen om praejudiciel afgoerelse, har gjort gaeldende, at sagen skal afvises, fordi de meddelte oplysninger er saa mangelfulde, at det ikke er muligt for Domstolen at fortolke de relevante bestemmelser i faellesskabsretten i lyset af sagens omstaendigheder, jf. Telemarsicabruzzo-sagen (3). Manglen paa detaljer har heller ikke hindret disse stater i at afgive relevante indlaeg om de hovedspoergsmaal inden for faellesskabsretten, som sagen rejser (4). Kommissionen har anfoert, at selv om Domstolen kunne afvise den foreliggende anmodning, boer den ikke goere dette i det foreliggende sag, idet Faellesskabet har interesse i, at raekkevidden af dommen i CIA Security International-sagen bliver afklaret.

9 Det er min opfattelse, at selv om forelaeggelseskendelsen er meget koncis, raader Domstolen over tilstraekkelige oplysninger om de faktiske og retlige omstaendigheder i hovedsagen til at kunne give et hensigtsmaessigt svar. Kendelsen angiver, at den tiltalte er tiltalt for at have koert med for stort alkoholindhold i sin udaandingsluft, og i spoergsmaalene anfoerer retten naermere de nationale bestemmelser, hvis manglende meddelelse er omtvistet. Paa dette punkt har naervaerende sag visse ligheder med Gallotti m.fl.-sagen. I denne sag angav forelaeggelseskendelserne alene, at de forskellige tiltalte var tiltalt for overtraedelser af den italienske lovgivning om affald, og beskrev tvivlsspoergsmaalet vedroerende de faellesskabsbestemmelser, som oenskedes fortolket. Domstolen udtalte, at »Domstolen i den foreliggende sag raader over tilstraekkeligt mange oplysninger til at kunne give en hensigtsmaessig besvarelse af de forelagte spoergsmaal, naar henses til disses meget almindelige karakter samt den detaljerede fortolkning, som den nationale ret har givet af direktiv 91/156 i kendelsernes praemisser« (5). Ligeledes fandt Domstolen i Vaneetveld-sagen, at kravet om oplysninger »dog i mindre grad [traenger sig] paa i tilfaelde, hvor spoergsmaalene er af rent teknisk art og goer det muligt for Domstolen at give en relevant besvarelse, uanset at den nationale retsinstans ikke udtoemmende har redegjort for sagens retlige og faktiske baggrund« (6).

10 Det er min opfattelse, at spoergsmaalet om, hvorvidt den nationale ret har afgivet tilstraekkelige oplysninger, maa afgoeres under hensyntagen til de faellesskabsretlige spoergsmaal, der er stillet. Idet retten i naervaerende sag har stillet et spoergsmaal om fortolkningen af faellesskabsretten og - om end kortfattet - fyldestgoerende har angivet de relevante fakta, er Domstolen forpligtet til at tage stilling til sagen (7).

b) Direktivets tidsmaessige anvendelse

11 Et andet praeliminaert spoergsmaal, der er rejst, er, hvilken udgave af direktivet der finder anvendelse paa den situation, der gav anledning til naervaerende sag. Kommissionen har gjort gaeldende, at det er den oprindelige udgave foer aendringerne i 1988 og 1994, der finder anvendelse, da det var denne udgave, der var i kraft paa det tidspunkt, hvor 1987-bekendtgoerelsen blev udstedt. Nederlandene og Det Forenede Kongerige mener derimod tilsyneladende, at det er direktivet som aendret ved begge efterfoelgende direktiver, som finder anvendelse, mens Frankrig ikke har udtalt sig om spoergsmaalet.

12 De efterfoelgende aendringer af direktivet har navnlig tilsigtet at udvide og klargoere direktivets bestemmelser. Udtrykket »teknisk forskrift« er blevet udvidet ved begge lejligheder, men disse aendringer synes ikke at vaere relevante for bedoemmelsen af de nationale bestemmelser, der er omtvistet i naervaerende sag. Man maa derfor kunne anvende definitionen af dette begreb som fastsat i den originale udgave af direktivet, som Kommissionen har anfoert, idet aendringerne - selv om de maatte finde anvendelse i sagen - ikke ville paavirke klassificeringen af 1987-bekendtgoerelsen.

c) De forelagte spoergsmaal

13 Det foerste spoergsmaal, der rejses i den foreliggende sag, er om 1987-bekendtgoerelsen er en »teknisk forskrift« i direktivets forstand. Grundlaeggende er en »teknisk forskrift« »tekniske specifikationer, herunder de administrative bestemmelser, der gaelder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsfoeres eller anvendes i en medlemsstat eller i en vaesentlig del af denne stat, bortset fra de specifikationer, som de lokale myndigheder fastsaetter« (artikel 1, nr. 5). »Tekniske specifikationer« defineres endvidere i direktivet som en specifikation, »som fastlaegger karakteristika for et produkt« (artikel 1, nr. 1). Med visse undtagelser, som ikke er relevante i naervaerende sag, paalaegger artikel 8 medlemsstaterne at tilsende Kommissionen ethvert udkast til tekniske forskrifter og, om noedvendigt, de grundlaeggende lovbestemmelser eller administrative forskrifter. I CIA Security International-sagen fandt Domstolen, at »direktiv 83/189 skal fortolkes saaledes, at en tilsidesaettelse af meddelelsespligten medfoerer, at de paagaeldende tekniske forskrifter ikke kan bringes i anvendelse, saaledes at de foelgelig ikke kan goeres gaeldende over for borgerne« (8). Den udtalte senere i Bic Benelux-sagen, at tekniske forskrifter, der henhoerer under direktivet, er enhver national foranstaltning, som »direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen med varer inden for Faellesskabet« (9).

14 Nederlandene har anfoert, at 1987-bekendtgoerelsen ikke har til formaal at gennemfoere en faellesskabsbestemmelse, og at den falder uden for faellesskabsrettens omraade, da der er tale om en bestemmelse inden for strafferetten. Medlemsstaten har derfor gjort gaeldende, at bekendtgoerelsen af disse grunde ikke kan anses for en teknisk forskrift.

15 Dette er jeg ikke enig i. Det fremgaar klart af Domstolens faste praksis, at »strafferets- eller strafferetsplejelovgivningen ... ganske vist principielt er forbeholdt medlemsstaternes kompetence, men at faellesskabsretten ... opstiller visse graenser for udoevelsen af denne kompetence« (10). Direktivet fastsaetter ingen undtagelser for strafferetlige bestemmelser, som kunne udgoere tekniske forskrifter, og meddelelsespligten kan saaledes efter omstaendighederne finde anvendelse paa saadanne bestemmelser.

16 Naar henses til dommene i CIA Security International- og Bic Benelux-sagerne anvendes der foelgende kriterier ved afgoerelsen af, om en national forskrift er en teknisk forskrift:

- Fastsaetter den tekniske specifikationer? (11)

- Skal den ubetinget overholdes, retligt eller faktisk, ved markedsfoering eller anvendelse i en medlemsstat eller en vaesentlig del af denne?

- Kan den direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, hindre samhandelen med varer inden for Faellesskabet?

17 Der hersker ikke megen tvivl om, at 1987-bekendtgoerelsen indeholder »tekniske specifikationer«. Bilag 1 fastsaetter detaljeret de karakteristika, som kraeves af alcometre, saerligt med hensyn til kvalitet, praestation, proever og proevemetoder samt procedurer for overensstemmelsesvurdering. Der er heller ikke megen tvivl om, at der retligt bestaar en forpligtelse til at overholde bekendtgoerelsens bestemmelser, saaledes at politiet er forpligtet til at anvende godkendte apparater, hvis det skal bevise, at gerningsindholdet er opfyldt. Tilbage bliver spoergsmaalet, om bekendtgoerelsen kan anses for at hindre samhandelen ud fra de i Bic Benelux-sagen anvendte kriterier.

18 Det er muligt, som Nederlandene har anfoert, at 1987-bekendtgoerelsen i hoejere grad har til formaal at sikre paalideligheden af alcometre end at fastsaette regler vedroerende markedsfoeringen eller anvendelsen af saadanne apparater. Det fremgaar imidlertid efter min opfattelse klart af Domstolens praksis, at det er nationale bestemmelsers eventuelle virkninger paa samhandelen, som er grundlaget for meddelelsespligten, og ikke det formaal, saadanne bestemmelser forfoelger. I dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene fastslog Domstolen, at en ordning, som fastsatte, paa hvilke betingelser erstatningsprodukter kunne markedsfoeres som margarine, var en teknisk forskrift: »Denne vurdering kan ikke anfaegtes af den nederlandske regerings argument om, at den omtvistede ordning bevirker, at forhandlingen af margarine begunstiges ... En saadan forpligtelse [til at give meddelelse] kan ikke afhaenge af, hvorledes den medlemsstat, som har udarbejdet udkastet, ensidigt bedoemmer dettes potentielle virkninger for samhandelen mellem medlemsstaterne« (12). I Bic Benelux-dommen udtalte Domstolen: »Hindringer af denne art kan vaere en foelge af udstedelsen af nationale tekniske forskrifter ... uafhaengigt af de grunde, som har begrundet deres vedtagelse«. Den udtalte endvidere, at »den omstaendighed, at der er blevet vedtaget en national foranstaltning til beskyttelse af miljoeet, eller den omstaendighed, at den ikke gennemfoerer en teknisk standard, der i sig selv kan udgoere en hindring for den frie bevaegelighed, ikke udelukker, at den paagaeldende foranstaltning kan udgoere en teknisk forskrift i direktiv 83/189's forstand« (13).

19 Nederlandene har ogsaa fremhaevet, at 1987-bekendtgoerelsen ikke finder anvendelse paa hele markedet for alcometre, men alene i forhold til en enkelt koeber, nemlig politiet, og at apparater, som ikke er i overensstemmelse med bekendtgoerelsen, frit kan markedsfoeres og anvendes. Medlemsstaten har naevnt som eksempel, at saelgere af alkoholiserede drikke kan have et oenske om at stille et saadan apparat til raadighed for deres kunder.

20 Det er muligt, at der findes, eller kunne findes, et sekundaert marked for alcometre. Dette er imidlertid efter min opfattelse ikke tilstraekkeligt til at udelukke muligheden af, at 1987-bekendtgoerelsen kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne for saa vidt angaar saadanne varer. Domstolen udtalte i Van de Haar-dommen, at »traktatens artikel 30 for saa vidt angaar foranstaltninger, der kan betegnes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, ikke sondrer efter i hvilken grad foranstaltningerne paavirker handelen mellem medlemsstater. Naar en national foranstaltning kan hindre indfoerslerne, skal den anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, selv hvis hindringen er ringe, og der er andre muligheder for afsaetning af de indfoerte varer« (14). Idet direktivet omfatter alle potentielle hindringer for samhandelen, maa meddelelsespligten efter min mening omfatte bestemmelser som 1987-bekendtgoerelsen, ogsaa selv om det blev bevist, at andre alcometre kan saelges i Nederlandene. Det er derfor min opfattelse, at 1987-bekendtgoerelsen udgoer en teknisk forskrift i direktivets forstand.

21 Det naeste - og vanskeligere - spoergsmaal, som opstaar, er, om en borger, der befinder sig i en situation som en tiltalt i en straffesag, i henhold til faellesskabsretten kan paaberaabe sig, at Nederlandene ikke har givet meddelelse om 1987-bekendtgoerelsen. Spoergsmaalet giver anledning til undersoegelse af »det vanskelige problem, hvem der kan paaberaabe sig faellesskabsretten for de nationale domstole« (15) og raekkevidden af direktivbestemmelsernes direkte virkning.

22 I denne forbindelse er det nok nyttigt at erindre, at i henhold til traktatens artikel 189, stk. 3, er et »direktiv ... med hensyn til det tilsigtede maal bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til«. Det foelger heraf, at en virkning, som kan skyldes gennemfoerelsen af et direktiv, men som ikke er den virkning, direktivet tilsigter at opnaa, ifoelge faellesskabsretten i princippet ikke er bindende for medlemsstaten.

23 Den virkning, som det i naervaerende sag omtvistede direktiv tilsigter at opnaa, har Domstolen defineret i CIA Security International-dommen som foelger:

»... direktiv 83/189 har til formaal gennem en praeventiv kontrol at sikre varernes frie bevaegelighed, der er en del af Faellesskabets grundlag. En saadan kontrol er hensigtsmaessig i det omfang, tekniske forskrifter, som er omfattet af direktivet, kan udgoere hindringer for varesamhandelen mellem medlemsstater, idet saadanne kun kan tillades, saafremt de er noedvendige for at tilgodese tvingende hensyn af almen interesse« (16).

24 Efter at have fastslaaet, at direktivets artikel 8 og 9 var ubetingede og tilstraekkeligt praecise til, at der kunne stoettes ret paa disse over for modstridende nationale bestemmelser, angav Domstolen, »hvilke retsvirkninger det har, saafremt medlemsstaterne undlader at overholde deres meddelelsespligt, herunder naermere bestemt, om direktiv 83/189 skal fortolkes saaledes, at en tilsidesaettelse af meddelelsespligten maa anses for en proceduremangel i forbindelse med vedtagelsen af de paagaeldende tekniske forskrifter, der medfoerer, at disse bliver uanvendelige og foelgelig ikke kan goeres gaeldende over for borgerne« (17). Den samme formulering gentages i Domstolens konklusion herom i dommens praemis 54.

25 I henhold til direktivet er virkningen af, at der ikke gives meddelelse om en teknisk forskrift, at en myndighed i en medlemsstat ikke kan goere den gaeldende over for borgerne. Heraf foelger ikke, at tekniske forskrifter, om hvilke der ikke er givet meddelelse, er uanvendelige i enhver henseende og saaledes i realiteten ugyldige. En saadan virkning ville kun opstaa, saafremt Faellesskabet havde kompetence til at ophaeve bestemmelser i national ret. En saadan kompetence har Domstolen aldrig haevdet at have. At Domstolen har betegnet meddelelsespligten som en »proceduremaessig« forpligtelse, medfoerer ikke, at den principielt er forskellig fra den generelle pligt til at gennemfoere og fuldbyrde materielle direktivbestemmelser. Det indebaerer heller ikke, at manglende overholdelse af en saadan procedureregel har andre retsvirkninger end de, som foelger af manglende overholdelse af materielle regler.

26 Princippet om uanvendeligheden af nationale bestemmelser, som fremstaar som vaerende uforenelige med faellesskabsbestemmelserne, gaelder ikke i alle relationer, men afhaenger af det formaal, som direktivet forfoelger. De modstridende nationale bestemmelser er derfor kun uanvendelige, saafremt dette er noedvendigt »som middel til at fremme de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet gennem forebyggelse af nye handelshindringer«, som direktivets formaal er beskrevet i anden betragtning til 1988-direktivet. Under de i naervaerende sag foreliggende omstaendigheder kan jeg ikke se, hvorledes en manglende anvendelse af 1987-bekendtgoerelsen i straffesagen mod tiltalte ville kunne fremme de frie varebevaegelser. En saadan virkning er derfor ikke omfattet af det med direktivet »tilsigtede maal«.

27 Den direkte virkning af direktivbestemmelser kan vaere begraenset med hensyn til det personelle anvendelsesomraade i overensstemmelse med traktatens artikel 189. F.eks. bemaerkede Domstolen i Faccini Dori-dommen, at »praksis vedroerende adgangen til at stoette ret paa direktiver i forhold til statslige myndigheder ... hviler paa den bindende karakter, som et direktiv har efter traktatens artikel 189, og som kun bestaar i forhold til 'enhver medlemsstat, som det rettes til'. Denne praksis skal hindre, at '[en medlemsstat] kan forbedre sin retsstilling ved ikke at efterkomme faellesskabsretten'« (18). I saadanne tilfaelde kan en national bestemmelse erklaeres for uanvendelig i bestemte sammenhaenge, hvormed den forbliver fuldt ud anvendelig paa situationer uden for faellesskabsrettens omraade.

28 Et direktivs bestemmelser, som har direkte virkning, kan paaberaabes af andre personer end dem, for hvem direktivet i foerste raekke blev udstedt, saafremt det er begrundet i opnaaelsen af det forfulgte maal. I Stoeckel-sagen (19) kunne en arbejdsgiver paaberaabe sig medlemsstaternes forpligtelse til at sikre »at administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, ophaeves«, saaledes som denne forpligtelse fremgaar af artikel 5, stk. 2, litra a), i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (20). I denne sag blev direktivets formaal i artikel 5, stk. 1, hovedsagelig defineret som arbejdstageres rettigheder: »Anvendelsen af princippet om ligebehandling ... indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen«. Det maa medgives, at denne dom kan begrundes ud fra, at det er uundgaaeligt, at den effektive virkning af et forbud mod forskelsbehandling over for arbejdstagere i det mindste involverer deres arbejdsgivere. Det er utvivlsomt saaledes, for saa vidt direktivet paalaegger forpligtelser. Men Stoeckel-sagen er et eksempel paa en arbejdsgiver, der paaberaaber sig rettigheder i henhold til et direktiv.

29 Paa den anden side udtalte Domstolen i Verholen-dommen, som flere af parterne i naervaerende sag har henvist til, at »retten til at paaberaabe sig bestemmelserne i direktiv 79/7 ikke er begraenset til borgere omfattet af direktivets personelle anvendelsesomraade, for saa vidt man ikke kan udelukke, at andre personer kan have en direkte interesse i at faa overholdt forbuddet mod forskelsbehandling paa de beskyttede personers vegne« (21). Denne dom har nogle fortolket saaledes, at ikke alene de, som falder inden for et direktivs personelle anvendelsesomraade, men ogsaa »de, der har en direkte interesse i anvendelsen af en direktivbestemmelse, kan goere den gaeldende« (22).

30 Det kan naturligvis anfoeres, at tiltalte i hovedsagen i bogstavelig forstand har interesse i anvendelsen af direktivet. Han vil nyde godt af en afgoerelse fra den nationale ret om, at 1987-bekendtgoerelsen ikke kan finde anvendelse i hans sag, da dette kan foere til udelukkelse af det bevis, paa hvilket man stoetter tiltalen imod ham. Det forekommer mig imidlertid, at udtrykket »direkte interesse«, som Domstolen har anvendt i Verholen-dommen, ikke omfatter saadanne rent afledte virkninger, men derimod gaelder interesser, som er anerkendt af faellesskabsretten. Artikel 4, stk. 1, i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring definerer direktivets materielle anvendelsesomraade som omfattende »beregningen af ydelserne, herunder aegtefaelle- eller forsoergertillaeg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne«. I hovedsagen i Verholen-sagen var det pensionsbeloeb, som sagsoegeren ved den nationale ret, G.H. Heiderijk, var berettiget til, direkte afhaengig af de perioder, hans hustru havde vaeret »forsikret«. I henhold til de relevante nationale regler blev der »kun udbetalt pension til aegtemanden, idet denne pension repraesenterede pensionsrettigheder, der var erhvervet af eller for begge aegtefaeller« (23). Domstolen udtalte, at »en borger, som rammes af virkningerne af en diskriminerende national bestemmelse, kun kan paaberaabe sig direktiv 79/7, saafremt hans aegtefaelle, der rammes af forskelsbehandlingen, selv er omfattet af dettes anvendelsesomraade« (24).

31 Selv om beregningen af tillaeggene til ydelser til aegtefaeller faldt inden for det materielle anvendelsesomraade for direktiv 79/7, fandt Domstolen, at G.H. Heiderijk's interesse i, at direktivet fandt anvendelse, afhang af, at hans hustru var omfattet af det. Hvis fru Heiderijk ikke ansaas for at falde inden for direktivets personelle anvendelsesomraade, ville hendes mands paaberaabelse af artikel 4, stk. 1, ikke bidrage til gennemfoerelsen af ligebehandlingsprincippet, og han ville saaledes ikke have nogen faellesskabsretlig interesse i at sikre anvendelsen af denne bestemmelse. Det er min opfattelse, at tiltalte i naervaerende sag er i en situation, der er analog til den, G.H. Heiderijk befandt sig i, saafremt det laegges til grund, at hans hustru ikke var omfattet af direktiv 79/7's personelle anvendelsesomraade. Selv om de begge kan have en »interesse« i, at de relevante direktivbestemmelser bliver anvendt, opstaar denne interesse alene paa grundlag af national ret, og de kan derfor ikke paaberaabe sig direktivet i denne sammenhaeng. Derimod havde saavel arbejdsgiveren i Stoeckel-sagen som G.H. Heiderijk, saafremt hans hustru var omfattet af direktiv 79/7's personelle anvendelsesomraade, en af faellesskabsretten anerkendt interesse i en korrekt anvendelse af den relevante bestemmelse i direktivet.

32 For saa vidt angaar direktiv 83/189 er jeg af den opfattelse, at de, som kan paaberaabe sig traktatbestemmelserne om sikring af frie varebevaegelser, har en interesse i at anvende direktivet over for en medlemsstat og derfor kan goere dette gaeldende ved de nationale domstole. Dette var f.eks. klart tilfaeldet for sagsoegeren i CIA Security International-sagen, hvis alarmsystem omfattede varer, der var fremstillet i Belgien og i to andre medlemsstater (25). Naar det foerst var fastslaaet, at der forelaa en interesse, der var anerkendt i henhold til faellesskabsretten, var det forhold, at sagsoegerens interesse opstod under en retssag i henhold til national ret mod forretningskonkurrenter, grundlaeggende irrelevant. Det er efter min opfattelse lige saa klart, at tiltalte i naervaerende sag ikke har en saadan interesse, idet hans retsstilling ikke paa noget punkt kan anses for at vedroere de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet.

33 I den foreliggende sag er det ikke blevet gjort gaeldende, at den nationale regel, som Nederlandene goer gaeldende over for den tiltalte, dvs. artikel 8, stk. 2, litra a), i Wegenverkeerswet, er en teknisk forskrift i direktivets forstand. Mens 1987-bekendtgoerelsen kan vaere en teknisk forskrift, er anvendelsen af denne over for den tiltalte under omstaendigheder som de foreliggende derimod ikke et forhold, han har adgang til at klage over i henhold til faellesskabsretten. Han er ikke beroert af bestemmelser, der definerer de tekniske karakteristika af alcometre, hverken personligt eller fagligt eller i forbindelse med virksomhed, som falder inden for faellesskabsrettens omraade. Saafremt den tiltalte ikke er beroert paa denne maade af 1987-bekendtgoerelsen i sig selv, kan den omstaendighed, at han kan vaere beroert af anvendelse af bekendtgoerelsen paa grund af nationale strafferetsbestemmelser, som foreskriver metoder til at bevise trafikforseelser, ikke aendre hans retsstilling i henhold til faellesskabsretten.

34 Det foelger af ovenstaaende, at det foerste spoergsmaal maa besvares benaegtende, hvorfor det ikke er fornoedent at besvare det andet spoergsmaal.

IV - Forslag til afgoerelse

35 Paa grundlag af ovenstaaende skal jeg foreslaa, at Domstolen besvarer de spoergsmaal, som Arrondissementsrechtbank, Maastricht, har forelagt den 13. juni 1997, som foelger:

»Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter skal fortolkes saaledes, at det ikke kraever, at en medlemsstat afstaar fra under en straffesag vedroerende en overtraedelse af artikel 8, stk. 2, litra a), i Wegenverkeerswet 1994 at anvende nationale bestemmelser som Regeling ademanalyse, hvorom der ikke er givet meddelelse til Kommissionen i overensstemmelse med direktivets artikel 8.«

(1) - EFT L 109, s. 8. Direktivet er senere blevet aendret ved direktiv 88/182/EOEF (EFT L 81, s. 75, herefter »1988-direktivet«) og direktiv 94/10/EF (EFT L 100, s. 30, herefter »1994-direktivet«). Spoergsmaalet om, hvilket direktiv der principielt finder anvendelse i sagen, gennemgaas i punkt 11 og 12 nedenfor.

(2) - Dom af 30.4.1996, sag C-194/94, Sml. I, s. 2201.

(3) - Dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Sml. I, s. 393.

(4) - Dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81, 142/81 og 143/81, Holdijk, Sml. s. 1299, praemis 6, og kendelse af 20.3.1996, sag C-2/96, Sunino og Data, Sml. I, s. 1543, praemis 5.

(5) - Dom af 12.9.1996, forenede sager C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 og C-157/95, Sml. I, s. 4345.

(6) - Dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Sml. I, s. 763, praemis 13.

(7) - Jf. f.eks. dom af 17.7.1997, sag C-28/95, Leur-Bloem, Sml. I, s. 4161, praemis 25, 26 og 27, og de dér naevnte domme.

(8) - A.st., fodnote 2, praemis 54.

(9) - Dom af 20.3.1997, sag C-13/96, Bic Benelux, Sml. I, s. 1753, praemis 19.

(10) - Dom af 2.2.1989, sag 186/87, Cowan, Sml. s. 195, praemis 19, og af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml. s. 2595, praemis 27.

(11) - Naar direktivet, som aendret ved 1994-direktivet, finder anvendelse paa en konkret situation, skal der tilfoejes »eller andet krav«. Dette begreb er defineret i artikel 1, nr. 3, i det aendrede direktiv.

(12) - Dom af 11.1.1996, sag C-273/94, Sml. I, s. 31, praemis 13, 14 og 15.

(13) - A.st., fodnote 9, praemis 19 og 20.

(14) - Dom af 5.4.1984, forenede sager 177/82 og 178/82, Van de Haar og Kaveka de Meern, Sml. s. 1797, praemis 13.

(15) - Punkt 32 i generaladvokat Darmon's forslag til afgoerelse i forbindelse med dom af 11.7.1991, forenede sager C-87/90, C-88/90 og C-89/90, Verholen m.fl., Sml. I, s. 3757.

(16) - A.st., fodnote 2, praemis 40.

(17) - A.st., praemis 45.

(18) - Dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, praemis 22.

(19) - Dom af 25.7.1991, sag C-345/89, Sml. I, s. 4047, jf. ogsaa mit forslag til afgoerelse af 4.12.1997 i sag C-350/96, dom af 25.7.1991, Clean Car Autoservice, Sml. I, s. 2521.

(20) - EFT L 39, s. 40.

(21) - A.st., fodnote 15, praemis 23.

(22) - Prechal: »Directives in European Community Law«, Proefschrift Universiteit Amsterdam, 1995, SLSN 1995, s. 167.

(23) - Som generaladvokat Darmon udtrykte det i sit forslag til afgoerelse i Verholen-sagen, a.st., fodnote 15.

(24) - A.st., fodnote 15, praemis 25.

(25) - A.st., fodnote 2, jf. generaladvokat Elmer's forslag til afgoerelse, punkt 29.