ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det nævnte reglements artikel 138 bestemmer:

»1. The [ITLOS] may give an advisory opinion on a legal question if an international agreement related to the purposes of the [UNCLOS] specifically provides for the submission to the [ITLOS] of a request for such an opinion.

2. A request for an advisory opinion shall be transmitted to the [ITLOS] by whatever body is authorized by or in accordance with the agreement to make the request to the [ITLOS].

3. The [ITLOS] shall apply mutatis mutandis articles 130-137.«
77

Følgelig skal det tredje spørgsmål i sag C-341/14 besvares med, at artikel 10, stk. 2, litra c), i direktiv 2006/123 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter udstedelsen af en tilladelse med henblik på at udøve virksomhed som den i hovedsagen omhandlede bestående i at drive vinduesbordeller ved at udleje værelser på timebasis gøres betinget af, at yderen af disse tjenester er i stand til at kommunikere på et sprog, som modtagerne af de nævnte ydelser, i det foreliggende tilfælde prostituerede, kan forstå, for så vidt som denne betingelse er egnet til at sikre det forfulgte mål af almen interesse, nemlig forebyggelse af strafbare handlinger knyttet til prostitution, og for så vidt som den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette mål, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
40

Bortset fra den omstændighed, som den forelæggende ret har henvist til, at oplysninger om indtægt ikke henhører under de personoplysninger, som er nødvendige for at fastlægge status som forsikret, skal det understreges, at artikel 315 i lov nr. 95/2006 i princippet kun omhandler videregivelsen af de sidstnævnte personoplysninger, som myndigheder, offentlige institutioner og andre institutioner er i besiddelse af. Det fremgår ligeledes af forelæggelsesafgørelsen, at fastlæggelsen af de oplysninger, der må videregives, såvel som retningslinjerne for videregivelse af disse oplysninger, ikke er blevet fastsat via en lovmæssig foranstaltning, men via 2007-protokollen indgået mellem ANAF og CNAS, der ikke er blevet bekendtgjort officielt.
12

Ved afgørelse nr. 2014-401 QPC af 13. juni 2014 fastslog Conseil constitutionnel efter at have anført, at »de omtvistede bestemmelser kun finder anvendelse på de elever eller studerende, som ikke er ældre end den aldersgrænse, der er fastsat i artikel L. 381-4 i code de la sécurité sociale, for at være obligatorisk tilsluttet de sociale forsikringer i medfør af deres indskrivning ved en uddannelsesinstitution eller et universitet«, herefter, for det første, at »klagepunktet om, at lovgiver med vedtagelsen af de omtvistede bestemmelser ikke har defineret begrebet »ung«, [var] faktuelt forkert«, og, for det andet, at »lighedsprincippet ikke er til hinder for, at anvendelsen af lovbestemmelser vedrørende elever eller studerende underlægges en aldersgrænse«.
6

Følgende fremgår af artikel 28, stk. 1, 3 og 6, i direktiv 95/46: »1. Hver medlemsstat drager omsorg for, at der udpeges en eller flere offentlige myndigheder, der har til opgave på dens område at påse overholdelsen af de bestemmelser, medlemsstaten vedtager til gennemførelse af dette direktiv. Disse myndigheder udøver i fuld uafhængighed de funktioner, der tillægges dem. [...] 3. Hver tilsynsmyndighed skal bl.a. kunne: — iværksætte undersøgelser og bl.a. have adgang til de oplysninger, der gøres til genstand for en behandling, og til at indsamle alle oplysninger, der er nødvendige for at varetage dens tilsynsopgaver — gribe effektivt ind ved f.eks. at afgive udtalelser forud for iværksættelsen af behandlingerne i henhold til artikel 20 og sikre en passende offentliggørelse af disse udtalelser, at beordre oplysninger blokeret, slettet eller tilintetgjort, midlertidigt eller definitivt at forbyde en behandling, at udstede en advarsel til den registeransvarlige eller påtale en overtrædelse over for den registeransvarlige eller ved at høre parlamenter eller andre nationale politiske institutioner — indbringe overtrædelser af de nationale bestemmelser, som vedtages til gennemførelse af dette direktiv, for retsinstanserne eller gøre retsinstanserne opmærksom på disse overtrædelser. Afgørelser truffet af tilsynsmyndigheden, som går en involveret part imod, kan indbringes for en retsinstans. [...] 6. Den enkelte tilsynsmyndighed er, uanset hvilken national lov der måtte gælde for den pågældende behandling, kompetent til på sin medlemsstats område at udøve de beføjelser, der tillægges den i overensstemmelse med stk. 3 i denne artikel. Myndigheden kan blive anmodet om at udøve sine beføjelser af en myndighed i en anden medlemsstat. Tilsynsmyndighederne samarbejder med hinanden i det omfang, det er nødvendigt for at opfylde deres pligter, navnlig ved at udveksle alle nyttige oplysninger.«
59

Som generaladvokaten har anført i punkt 84 i forslaget til afgørelse, skal det bemærkes, at de egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås med forbrugere, til ophør, skal indeholde bestemmelser, som sikrer sidstnævnte en effektiv retsbeskyttelse ved at give dem mulighed for at indbringe den omtvistede aftale til prøvelse for en domstol, herunder i fasen for aftalens tvangsfuldbyrdelse, og det under rimelige processuelle betingelser på en sådan måde, at udøvelsen af deres rettigheder ikke undergives betingelser, bl.a. frister eller afgifter, der gør det uforholdsmæssigt vanskeligt eller i praksis umuligt at udøve de rettigheder, som de er sikret ved direktiv 93/13. Det er inden for rammerne af disse retslige behandlinger, at Domstolens praksis, nævnt i præmis 41-45 i nærværende dom, finder anvendelse.
7

Nævnte direktivs artikel 8 med overskriften »Udsendelse« bestemmer: »1. Medlemsstaterne træffer alle nødvendige foranstaltninger til at fuldbyrde afgørelsen om tilbagesendelse, hvis der ikke er indrømmet en frist for frivillig udrejse i henhold til artikel 7, stk. 4, eller hvis forpligtelsen til at vende tilbage ikke er blevet opfyldt inden for den frist for frivillig udrejse, som er indrømmet i henhold til artikel 7. 2. Har medlemsstaten indrømmet en frist for frivillig udrejse i henhold til artikel 7, kan afgørelsen om tilbagesendelse først fuldbyrdes efter fristens udløb, medmindre der inden for denne frist opstår en af de i artikel 7, stk. 4, omhandlede risici. 3. Medlemsstaterne kan vedtage en særskilt administrativ eller retslig afgørelse eller retsakt om udsendelse. 4. Når medlemsstaterne som en sidste udvej anvender tvangsforanstaltninger til at gennemføre udsendelsen af en tredjelandsstatsborger, som modsætter sig udsendelse, skal sådanne foranstaltninger stå i rimeligt forhold til det formål, der søges opnået, og holdes inden for grænserne af rimelig magtanvendelse. Foranstaltningerne gennemføres i henhold til den nationale lovgivning i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder og med behørig respekt for den pågældende tredjelandsstatsborgers værdighed og fysiske integritet. 5. Ved gennemførelsen af udsendelser med fly tager medlemsstaterne hensyn til de fælles retningslinjer for sikkerhedsbestemmelser i forbindelse med fælles udsendelse med fly, der er knyttet som bilag til beslutning 2004/573/EF. 6. Medlemsstaterne sørger for en effektiv ordning for tilsyn med tvangsmæssig tilbagesendelse.«
126

Ifølge Dunamenti Erőmű tilsidesatte Retten sin forpligtelse til retslig prøvelse ved at støtte sig på den blotte mulighed for en strukturel risiko og ved ikke at godtgøre, at en sådan risiko reelt fandtes. Såfremt Retten havde vurderet denne risiko korrekt, ville den have konkluderet, at der ikke forelå en risiko, eftersom den ville have fundet, at MVM aldrig havde været forpligtet til hvert år fra Dunamenti Erőmű at købe en energimængde, der oversteg den mængde, som virksomheden ville have valgt at købe, hvis den omhandlede elkøbsaftale ikke fandtes, og at MVM derfor frit havde bestemt den energimængde, virksomheden ønskede at købe. Dunamenti Erőmű har anført, at såfremt den betalte pris ikke havde været markedsprisen, ville MVM have valgt en anden producent for at erstatte selskabet for i hvert fald den energimængde, der oversteg minimumskøbet, for så vidt som der, hvilket Kommissionen har anerkendt i den omtvistede beslutning, fandtes disponible produktionskapaciteter til erstatning samt mulighed for supplerende import.
1.1.5.1.

Grouping of extensions and/or variations notified or submitted under the terms of Article 7(2) of Commission Regulation (EC) No 1234/2008. [...] In the case of grouping of the same Type IA variations to the terms of several marketing authorisations owned by the same holder (as set out in Article 7(2)(a) of Commission Regulation (EC) No 1234/2008), the applicable fee shall be payable for each individual Type IA variation and for each marketing authorisation in the grouping. The same marketing authorisation holder also means several marketing authorisation holders that are linked through a parent company. The fee for the grouping shall be payable by the marketing authorisation holder applying for the grouping procedure. Where any extensions/variations included in a grouping are found not to be valid and the remainder are validated positively, the applicable fees as specified above shall be payable for each of the positively validated extensions/variations. [...]«
52

Henset til det ovenstående skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at den under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, er til hinder for, at en skyldner, over for hvilken der i overensstemmelse med denne forordning er blevet forkyndt et europæisk betalingspåkrav, kan anmode om prøvelse af dette påkrav ved at gøre gældende, at den udstedende ret med urette har erklæret sig kompetent på grundlag af angiveligt urigtige oplysninger, der er fremlagt af fordringshaveren i anmodningsformularen.
53

Henset til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at sjette direktivs bestemmelser skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en afgiftspligtig person nægtes retten til at fradrage den moms, som skyldes eller er erlagt for varer, der er blevet leveret til den pågældende, med den begrundelse, at fakturaen er blevet udstedt af en erhvervsdrivende, som i lyset af kriterierne i denne lovgivning skal anses for en ikke-eksisterende erhvervsdrivende, og at det er umuligt at fastslå identiteten på den faktiske leverandør af varerne, medmindre det på grundlag af objektive forhold og uden at det hermed kræves af den afgiftspligtige person, at denne foretager kontroller, som ikke påhviler den pågældende, godtgøres, at denne afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den nævnte levering var led i momssvig, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
38

I denne henseende har Domstolen præciseret, at den fælles bestanddel i de omtvistede varemærker, selv om den ikke kan anses for at dominere helhedsindtrykket, skal tages i betragtning ved bedømmelsen af ligheden mellem disse varemærker, for så vidt som bestanddelen i sig selv udgør det ældre varemærke og bevarer en selvstændig adskillelsesevne i det varemærke, der er sammensat bl.a. af denne bestanddel, og som søges registreret. I tilfælde af, at en fælles bestanddel har bevaret en selvstændig adskillelsesevne i det sammensatte tegn, kan det helhedsindtryk, som dette tegn skaber, nemlig forlede offentligheden til at tro, at de pågældende varer eller tjenesteydelser hidrører fra i hvert fald økonomisk forbundne virksomheder, og i så fald skal det fastslås, at der foreligger en risiko for forveksling (dom Medion, C-120/04, EU:C:2005:594, præmis 30 og 36, og kendelse ecoblue mod KHIM og Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C-23/09 P, EU:C:2010:35, præmis 45).
11

Den nævnte erklæring, hvoraf der foreligger en kopi i de for Domstolen fremlagte sagsakter, har følgende ordlyd: »Såfremt [deltageren i udbudsproceduren] får tildelt udbuddet, forpligter vedkommende sig udtrykkeligt til at: a. oplyse […] statens ordregivende myndighed […] om de fremskridt, der sket i forhold til arbejdet, om formålet med, beløbet og de berettigede personer i henhold til underentrepriseaftaler og derivater […] samt om vilkår for udvælgelse af kontrahenter […] b. underrette den ordregivende myndighed om ethvert forsøg på forstyrrelse, uregelmæssighed eller misforhold, der er blevet bemærket under udbudsproceduren og/eller opfyldelsen af kontrakten af enhver berørt person, enhver repræsentant eller enhver person, der let kan øve indflydelse på afgørelserne vedrørende det pågældende udbud c. samarbejde med politistyrken ved at anmelde ethvert forsøg på afpresning, trusler eller indflydelse af strafferetlig karakter […] d. medtage de samme betingelser i underentrepriseaftalerne […] og er bekendt med, at eventuelle tilladelser i modsat fald ikke vil blive givet. Deltageren erklærer udtrykkeligt og højtideligt, at e. vedkommende ikke står i et kontrol- eller associeringsforhold (retligt og/eller faktisk) til øvrige konkurrenter, og at vedkommende ikke har indgået og ikke vil indgå aftale med øvrige deltagere i udbudsproceduren f. vedkommende ikke vil overdrage nogen former for opgaver til øvrige virksomheder, der deltager i udbudsproceduren […], og at vedkommende er bekendt med, at disse underentrepriseaftaler i modsat fald ikke vil blive godkendt g. buddet er i overensstemmelse med principperne om ansvarlighed, integritet, uafhængighed og fortrolighed, og at vedkommende forpligter sig til at overholde loyalitetsprincippet, princippet om gennemsigtighed og princippet om integritet, og at vedkommende ikke har indgået og ikke vil indgå nogen aftale med de øvrige deltagere i udbudsproceduren for at begrænse eller undgå konkurrencen h. vedkommende i tilfælde af tildeling af kontrakten forpligter sig til at underrette den ordregivende myndighed om ethvert forsøg på forstyrrelse, uregelmæssighed eller misforhold, der er blevet bemærket under udbudsproceduren og/eller opfyldelsen af kontrakten af enhver berørt person, enhver repræsentant eller enhver person, der let kan øve indflydelse på afgørelserne vedrørende det pågældende udbud i. vedkommende forpligter sig til at samarbejde med politistyrken ved at anmelde ethvert forsøg på afpresning, trusler eller indflydelse af strafferetlig karakter […] j. vedkommende forpligter sig til at medtage de samme betingelser i underentrepriseaftalerne […], og at vedkommende er bekendt med, at eventuelle tilladelser i modsat fald ikke vil blive givet k. […] vedkommende er bekendt med, at de ovenfor nævnte erklæringer og forpligtelser er betingelser, der skal være opfyldt for at deltage i udbudsproceduren, således at virksomheden udelukkes, såfremt den ordregivende myndighed under udbudsproceduren og på baggrund af alvorlige, klare og overensstemmende indikationer fastslår, at der består en de facto forbindelse.«
57

Forordningens artikel 30 definerer ensartet og selvstændigt det tidspunkt, hvor en sag skal anses for at være anlagt ved en ret med henblik på anvendelse af afdeling 9 i forordningens kapitel II, vedrørende litispendens. I henhold til denne artikel er en sag anlagt enten på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøgeren ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham for at få dokumentet forkyndt for den sagsøgte, eller, hvis det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor dette dokument modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøgeren ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af ham, for at få dokumentet indleveret til retten. Der er således foreskrevet to måder, hvorpå en sag anlægges ved de nationale retter, nemlig enten ved indlevering af det indledende processkrift i sagen til retten eller ved forkyndelse af dette processkrift.
37

Henset til ovenstående bemærkninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 168 skal fortolkes således, at det under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende giver en afgiftspligtig person ret til at fradrage indgående moms for erhvervelse eller produktion af investeringsgoder med henblik på en påtænkt økonomisk virksomhed knyttet til fritidsturisme i landdistrikter, som dels er direkte beregnet til offentlighedens gratis anvendelse, dels kan være et middel til gennemførelse af afgiftspligtige transaktioner, hvis der er fastslået en direkte og umiddelbar tilknytning mellem de udgifter, der er knyttet til de indgående transaktioner, og en eller flere udgående transaktioner, der giver ret til fradrag, eller hele den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve på grundlag af objektive forhold.
7

Ved vurderingen af de anmeldte foranstaltningers forenelighed henviser Kommissionen til visse af Kongeriget Spaniens forpligtelser. I 215. betragtning til beslutningen om omstrukturering af BFA-koncernen bemærker Kommissionen bl.a.: »Ud over disse omfattende strukturelle foranstaltninger har Kongeriget Spanien forpligtet sig til at overholde andre adfærdsrestriktioner, indtil december 2017, hvor omstruktureringsperioden afsluttes […] og i det foreliggende tilfælde at sikre, at BFA-koncernen: i) [...] overholder den gældende lovgivning på området for løn og godtgørelser, navnlig bestemmelserne vedrørende lønmæssige begrænsninger, der finder anvendelse på kreditinstitutter, samt de restriktioner, som kan følge af at være en enhed eller koncern, der er kontrolleret af regeringen [...] Regeringen har endvidere forpligtet sig til at sikre den mest effektive anvendelse af offentlige midler på området for godtgørelse og løn i overensstemmelse med de principper, som har ligget til grund for vedtagelsen af kongeligt lovdekret nr. 24/2012. Den vil derfor sikre, at omstruktureringsprocessen er meget krævende, således at fratrædelsesgodtgørelserne er tæt på det lovbestemte minimum, idet en vis fleksibilitet dog tillades for at undgå at forsinke processen; den vil, i givet fald, endvidere overveje at foreslå nedsættelser af de faste omkostninger og af personaleomkostningerne, hvis udviklingen i driftsregnskabet er negativ. [...]«
Det anføres i præamblen til dekret 45/2010:

»[...] Udbuddet af tjenesteydelser vedrørende teknisk kontrol med køretøjer skal tilpasses det eksisterende behov, både for at dække områder, der er mangelfuldt dækkede, for at opnå en tilnærmelse af tjenesteydelsen til brugerne og for at reducere underskuddet af eksisterende tjenesteydelser i de områder, hvor der er en høj koncentration af anlæg til teknisk kontrol, og hvor ventetiderne er længst.

I forbindelse med udbuddet af tjenesteydelser vedrørende teknisk kontrol med køretøjer bør det undgås, at udbuddet på grund af dens territoriale kendetegn alene af hensyn til tjenesteydelsens rentabilitet i for høj grad koncentreres i et bestemt område til skade for andre områder i landet, der, da de har en mindre vognpark, ikke dækkes, med de negative følger, dette har for brugerne. I de områder, hvor efterspørgslen er større som følge af et større antal af køretøjer, kan et øget antal anlæg medføre konkurrence mellem de erhvervsdrivende, idet de nedsætter kravene og dermed sænker tjenesteydelsens kvalitet.«
15

Under disse omstændigheder har Helsingin hovioikeus besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 13 i forordning nr. 1346/2000 fortolkes således, at der med udtrykket »i det pågældende tilfælde […] denne handling« menes, at denne retshandling ikke, henset til alle sagens omstændigheder, kan anfægtes? 2) I tilfælde af, at det første spørgsmål besvares bekræftende, og hvis den sagsøgte har påberåbt en lovbestemmelse som omhandlet i artikel 13, første led, i henhold til hvilken betaling af forfalden gæld kun kan anfægtes under de deri foreskrevne omstændigheder, som ikke er anført i det omstødelsessøgsmål, der er anlagt på grundlag af lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er blevet indledt: a) Foreligger der grunde, der er til hinder for, at artikel 13 fortolkes således, at den part, der søger omstødelse, efter at vedkommende har fået kendskab til denne bestemmelse, skal gøre disse omstændigheder gældende, hvis denne part i henhold til den nationale lovgivning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er blevet indledt, skal anføre alle de omstændigheder, der begrunder omstødelsessøgsmålet? b) Skal sagsøgte påvise, at disse omstændigheder ikke foreligger, og at omstødelse i henhold til den omhandlede bestemmelse derfor ikke er mulig, uden at den part, der søger omstødelse, særskilt behøver at påberåbe disse omstændigheder? 3) Uafhængigt af besvarelsen af spørgsmål 2, litra a): Skal artikel 13 fortolkes således, at a) den sagsøgte har bevisbyrden for, at den i bestemmelsen angivne omstændigheder ikke foreligger i det konkrete tilfælde, eller b) bevisbyrden for, om disse omstændigheder foreligger, kan afgøres efter den lovgivning, der finder anvendelse på denne retshandling i en anden medlemsstat end den stat, hvor insolvensbehandlingen blev indledt, og som foreskriver, at den part, der søger omstødelse, bærer bevisbyrden, eller c) artikel 13 også kan fortolkes således, at dette spørgsmål om bevisbyrde afgøres efter forumstatens nationale retsforskrifter? 4) Skal artikel 13 fortolkes således, at formuleringen »[der] ikke [er] nogen mulighed for at anfægte denne handling« også – ud over de insolvensretlige bestemmelser, som handlingen er omfattet af – omfatter de almindelige retsforskrifter og principper, som finder anvendelse på handlingen? 5) I tilfælde af, at spørgsmål 4 besvares bekræftende: a) Skal artikel 13 fortolkes således, at sagsøgte skal godtgøre, at lovgivningen som omhandlet i artikel 13 ikke indeholder nogen almindelige eller andre retsforskrifter eller principper, i henhold til hvilke omstødelse på grundlag af de forelagte omstændigheder er mulig? b) Kan en ret i henhold til artikel 13, når den er af den opfattelse, at sagsøgte har fremført tilstrækkelige argumenter, kræve, at den anden part fører bevis for en retsforskrift eller et insolvensretligt princip eller en forskrift eller et princip i henhold til den almindelige lovgivning i en anden medlemsstat end den, hvor insolvensbehandlingen blev indledt, som dog gør omstødelse mulig?«
Gerichtsverfassungsgesetz’ § 187, som ændret efter gennemførelsen af direktiv 2010/64 og 2012/13, bestemmer:

»1) Retten sørger for tolke- eller oversætterbistand til en tiltalt eller dømt person, der ikke behersker det tyske sprog eller har nedsat hørelse eller talebesvær, såfremt dette er nødvendigt, for at den pågældende kan udøve sine straffeprocessuelle rettigheder. Retten gør på et sprog, som tiltalte forstår, denne opmærksom på, at vedkommende for så vidt har krav på gratis tolke- eller oversætterbistand under hele straffesagen.

2) For at sikre, at en tiltalt, der ikke behersker det tyske sprog, kan udøve sine straffeprocessuelle rettigheder, kræves det generelt, at der udfærdiges en skriftlig oversættelse af frihedsberøvende foranstaltninger såsom anklageskrifter, strafferetlige kendelser og ikke-retskraftige domme [...]«