ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68.

Det er heller ikke muligt at fravige nævnte krav på grund af tidspres. Jo mere komplekse sagsforholdene er, og jo flere retsgrundlag der er tale om, jo mere vigtigt og presserende er det at gøre det klart, hvilke retsgrundlag der er relevante, og jo mere må der fokuseres på dette spørgsmål. Princippet om kompetencetildeling bevirker således, at Fællesskabet kun må handle, hvis det er tillagt kompetence hertil i traktaten. Før det handler, er det derfor nødt til at klarlægge, hvilket retsgrundlag dets kompetence beror på. Dette retsgrundlag vil herefter med lethed kunne indarbejdes i retsakten. Det er heller ikke tilstrækkeligt, at der, som Rådet har gjort gældende, på et senere tidspunkt angives et retsgrundlag i en eventuel retsakt, som har til formål at gennemføre visse ændringer af CITES-konventionen i Fællesskabet. Fællesskabet er alligevel nødt til at have kompetence til at fastlægge den holdning, som medlemsstaterne skal indtage på CITES-konferencen, og denne kompetence skal også fremgå af den pågældende retsakt ( 32 ).
Betragtning 111 og 112 til den anfægtede beslutning lyder således:

»[…]

I nærværende sag bemærker Kommissionen, at den belgiske og den nederlandske ordning ganske vist ikke er fuldkommen identiske, men at [KFA]-ordningen ikke desto mindre udviser ligheder med den i Belgien ved kongelig anordning nr. 187 af 30. december 1982 indførte ordning vedrørende den skattemæssige behandling af koordinationscentre. Begge ordninger vedrører nemlig aktiviteter inden for en og samme koncern, og et stort antal begunstigede inden for [KFA]-ordningen havde i forvejen påberåbt sig den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre. Ved beslutning af 2. maj 1984 vedtog Kommissionen, at den belgiske ordning ikke var en støtteforanstaltning som omhandlet i EF-traktatens [artikel 87, stk. 1, EF]. Selv om beslutningen ikke blev offentliggjort, skal det alligevel bemærkes, som det i øvrigt også understreges af Nederlandene og de interesserede parter, at det af XIV. beretning om konkurrencepolitikken såvel som af svaret på en parlamentsforespørgsel ( 15 ) fremgik, at Kommissionen ingen indvendinger havde fremført mod den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre.

I denne forbindelse påpeger Kommissionen, at dens beslutning om den belgiske ordning vedrørende koordinationscentre blev vedtaget før [KFA]-ordningens ikrafttrædelse. Den påpeger endvidere, at alle [KFA]-ordningens begunstigede var anerkendt som sådanne, inden Kommissionen den 11. juli 2001 besluttede sig til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Som følge heraf accepterer Kommissionen Nederlandenes og de interesserede parters argumenter med hensyn til eksistensen af berettiget forventning hos ordningens begunstigede, hvorfor den afstår fra at kræve den ydede støtte tilbagebetalt.«
50.

Jeg kan hverken af denne bestemmelses affattelse (»vedtages beslutningen på grundlag af de foreliggende oplysninger«) eller af den ved denne bestemmelse indarbejdede retspraksis ( 18 ) udlede, at Kommissionen, når et påbud om oplysninger ikke overholdes, er berettiget til at antage, at betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF er opfyldt. Artikel 13, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 659/1999 fritager ikke Kommissionen fra forpligtelsen til faktisk at fastslå, at der foreligger en begunstigelse, idet denne retlige bedømmelse skal støttes på faktiske omstændigheder, ligesom det skal fastslås, at disse faktiske omstændigheder foreligger. Bestemmelsen svækker blot kravene til de beviser, på grundlag af hvilke Kommissionen kan gå ud fra, at de omstændigheder, som den har lagt til grund, faktisk foreligger ( 19 ). Denne fortolkning af artikel 13, stk. 1, tredje punktum, i forordning nr. 659/1999 forekommer mig også nødvendigt, når henses til den ret til forsvar, som medlemsstaten og andre personer, der er berørt af beslutningen, har, idet de har behov for at vide, hvilke antagelser Kommissionen har lagt til grund for beslutningen.
84.

I denne sag kan det stå åbent, om Rettens konstatering vedrørende de faktiske omstændigheder hvad angår tidspunktet for færdiggørelsen af de arbejder, der skulle udføres på Villa Ruggero, skal anses for en urigtig gengivelse af beviserne. Selv om det antages, at det af de for Retten fremlagte dokumenter uden enhver tvivl fremgår, at disse arbejder ikke blev afsluttet allerede i 1992, men at de derimod, som Ente hævder, var suspenderet af retlige grunde frem til udgangen af 1996, kunne Kommissionen på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning i 2002 nemlig have indstillet støtten fra EFRU under henvisning til ikke rettidige afregninger. Det følger således af den ovenfor fremstillede snævre karakter af undtagelsen i fristbestemmelsen i artikel 12 i forordning nr. 4254/88, at projektet under alle omstændigheder skulle have været gennemført og afregnet straks efter, at de retlige grunde, der havde suspenderet projektet, var bortfaldet. Ente har imidlertid ikke gjort gældende, at projektet straks blev gennemført og afregnet i overensstemmelse hermed, og har i øvrigt ikke redegjort for omstændigheder, der begrundede, at arbejderne varede længere end til 2000.
21.

GSI henvendte sig til Tribunale Civile di Modena og anmodede om en afgørelse, der omstødte den administrative bøde på det grundlag, at betegnelsen »Salame Felino« var en artsbetegnelse og havde været anvendt i et antal år og i god tro uden for Felino kommune, og uden at den krænkede et fællesmærke. Tribunale Civile besluttede at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål: »1) Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning (EF) nr. 510/06), læst i sammenhæng med artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EF) fortolkes således, at betegnelsen af et levnedsmiddel indeholdende geografiske henvisninger, for hvilken der på nationalt plan foreligger en »afvisning« eller i hvert fald en blokering af en ansøgning til Kommissionen om at foretage registrering som BOB eller BGB i de nævnte forordningers betydning, anses for en artsbetegnelse i det mindste for hele den periode, i hvilken virkningerne af den omtalte »afvisning« eller blokering består? 2) Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2081/92 (nu artikel 3, stk. 1, og artikel 13, stk. 2, i forordning (EF) nr. 510/06), læst i sammenhæng med artikel 2 i lovdekret nr. 109/92 (artikel 2 i direktiv 2000/13/EF), fortolkes således, at betegnelsen på et levnedsmiddel, der henviser til et sted, men som ikke er registreret som BOB elle BGB i de nævnte forordningers betydning, retsmæssigt kan anvendes på det europæiske marked af producenter, der i god tro og konsekvent i længere tid har anvendt betegnelsen inden ikrafttrædelsen af forordning (EF) nr. 2081/92 (nu forordning (EF) nr. 510/06) og i perioden efter ikrafttrædelsen? 3) Skal artikel 15, stk. 2, i direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om varemærker fortolkes således, at et retssubjekt, der er indehaver af et fællesmærke for et levnedsmiddel, indeholdende en geografisk henvisning, ikke lovligt kan hindre producenterne af et produkt med de samme egenskaber i at betegne dette med en betegnelse svarende til den, der er indeholdt i fællesmærket, når de nævnte producenter har anvendt betegnelsen i god tro og konsekvent i et tidsrum, der ligger meget langt forud for tidspunktet for registrering af det nævnte fællesmærke?«
202.

Hvis Domstolen under alle omstændigheder måtte finde, at dette klagepunkt kan antages til realitetsbehandling, er det min opfattelse, at klagepunktet er ugrundet. Således som det nemlig fremgår klart af den appellerede doms præmis 169 og 321, fortolkede Retten denne angivelse i lyset af andre angivelser, som medarbejderen fremkom med i notatet. Denne medarbejder redegjorde imidlertid i notatet over for sin overordnede for den situation, hvori virksomheden befandt sig på grund af den usikkerhed, som Koehlers og Sarriopapel y Celulosa SA’s (herefter »Sarrió«) adfærd medførte. Det er i denne henseende, at den ansatte angiver, at der samme dag fandt et »møde sted mellem de pågældende«. Det er derfor, og henset til notatets ordlyd, min opfattelse, at Retten faktisk kunne udlede, at Koehler deltog i dette møde, og dette uden at gengive dokumentet åbenbart urigtigt. Det er endvidere ikke min opfattelse, at Retten var forpligtet til at præcisere årsagen til, at Koehler blev anset for at have deltaget i denne aftale.
7.

Den 19. januar 2001 indgav Koipe en klage over Indsigelsesafdelingens afgørelse til Harmoniseringskontoret. Den 11. maj 2004 afviste Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret klagen ved den anfægtede afgørelse og bekræftede i overensstemmelse med resultatet i Indsigelsesafdelingens afgørelse, at det visuelle udtryk, som tegnene giver, som helhed er forskelligt. Appelkammeret anførte, at de figurmæssige bestanddele, som i det væsentlige består af et billede af en siddende person i en olivenlund, alene havde en svag grad af særpræg for olivenolie, hvilket førte til, at ordbestanddelene »la española« og »carbonell« måtte få en afgørende betydning. Vedrørende den fonetiske og begrebsmæssige sammenligning mellem tegnene konstaterede appelkammeret, at Koipe hverken havde benægtet den fuldstændige mangel på sammenfald mellem ordbestanddelene eller den svage begrebsmæssige forbindelse mellem de omtvistede tegn. Endelig anførte appelkammeret, at Indsigelsesafdelingen burde have taget stilling til, om de ældre spanske varemærker var velkendte. Appelkammeret var imidlertid af den opfattelse, at denne vurdering såvel som undersøgelsen af de dokumenter, der var fremlagt for appelkammeret med henblik på at godtgøre denne velkendthed, ikke var strengt nødvendig, idet en af de første betingelser for vurderingen af en risiko for forveksling med et renommeret eller velkendt varemærke, nemlig at der er lighed mellem tegnene, ikke var opfyldt.
47.

For så vidt angår den tyske regerings bestridelse af forpligtelsen til at lade fordelen ifølge overenskomsten gælde også for virksomheder etableret i andre medlemsstater med den begrundelse, at de ikke befinder sig i samme situation som de tyske virksomheder, der er omfattet af overenskomsten, har Domstolen i en række domme vedrørende fordele i henhold til bilaterale skattekonventioner fastslået, at fællesskabsretten ikke forhindrer, at den pågældende fordel ikke udstrækkes til at gælde for tredjelandsstatsborgere, såfremt de ikke er i samme situation som statsborgerne, der er dækket af den pågældende konvention ( 22 ).
49.

Endvidere forklarede Domstolen i sagen Kommissionen mod Portugal ( 35 ), hvordan en tilsidesættelse af artikel 307 EF kan afhjælpes. Den fastslog, at selv om medlemsstaterne inden for rammerne af artikel 307 EF »kan vælge, hvilke egnede midler der skal anvendes, er de stadig forpligtet til at fjerne uoverensstemmelserne mellem en konvention indgået før deres tiltrædelse og traktaten. Støder en medlemsstat på problemer, som gør det umuligt at ændre en aftale, kan det derfor ikke udelukkes, at den må opsige aftalen« ( 36 ). Som svar på Portugals argument om, at en sådan opsigelse i uforholdsmæssig grad ville tilsidesætte Portugals udenrigspolitiske interesser i forhold til Fællesskabets interesser, påpegede Domstolen, at der i traktatens artikel 307 EF allerede er foretaget en afvejning af en medlemsstats udenrigspolitiske interesser over for Fællesskabets interesser, idet bestemmelsen »giver en medlemsstat ret til at undlade at anvende en fællesskabsbestemmelse for at kunne respektere tredjelandes rettigheder, som følger af en tidligere konvention, og overholde sine deraf følgende forpligtelser. Artiklen giver tillige medlemsstaterne ret til at vælge de egnede midler til at gøre aftalen forenelig med fællesskabsretten« ( 37 ).
114.

For det tredje fordi jeg ikke deler Rettens ræsonnement om, at fællesskabslovgiver ved udarbejdelsen af forordningen var bevidst om, at henvisningen i forordningens artikel 7, stk. 1, litra h), var ensbetydende med at begrænse muligheden for at gøre nationalsymbolerne gældende over for varemærkerne, idet de blev ladt i stikken over for servicemærkerne ( 63 ). Jeg hælder mere til den opfattelse, at medlemsstaterne fuldt ud var klar over, at Pariserkonventionen ikke indebar en sådan begrænsning, og at den heller ikke afskar deres kompetence til at fastlægge det beskyttelsesniveau, som de ønskede skulle gælde for servicemærker på Fællesskabets område.
53.

Den nederlandske regering har henvist til, at ECI for at opnå fritagelse for merværdiafgift først transporterer varerne fra Nederlandene til Schweiz for efterfølgende at lade varerne levere derfra til sine kunder i Nederlandene. Denne adfærd fører til konkurrenceforvridninger, idet afsendere, som i stedet sender deres varer direkte fra Nederlandene til deres nederlandske kunder, skal betale merværdiafgift. For at forhindre et sådant misbrug skal artikel 27 i forordning nr. 918/83 fortolkes så snævert, at der ikke indrømmes toldfritagelse i situationer som den foreliggende.
109.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af College van Beroep voor het bedrijfsleven forelagte spørgsmål som følger: »1) a) En samordnet praksis har et konkurrencebegrænsende formål i artikel 81, stk. 1, EF’s forstand, såfremt den efter sit indhold og mål samt under hensyntagen til dens retlige og økonomiske sammenhæng konkret kan hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden for fællesmarkedet. I denne forbindelse er det uden betydning, om konkurrencen rent faktisk hindres, begrænses eller fordrejes, og om der er en direkte forbindelse mellem den samordnede praksis og detailpriserne. b) Udvekslingen af fortrolige forretningsoplysninger mellem konkurrenter er forbundet med et konkurrencebegrænsende formål, såfremt udvekslingen kan fjerne eksisterende usikkerhedsmomenter vedrørende de deltagende virksomheders påtænkte adfærd på markedet, således at spillereglerne for fri konkurrence omgås. 2) a) I sager for nationale domstole finder den pågældende nationale lovgivning vedrørende kravene til styrken af det bevis, der skal føres for en overtrædelse af artikel 81 EF, anvendelse, idet ækvivalens- og effektivitetsprincipperne samt fællesskabsrettens almindelige principper skal overholdes. b) Efter effektivitetsprincippet må der ikke stilles så høje krav til det bevis, der skal føres for en overtrædelse af artikel 81 EF, at en sådan bevisførelse bliver uforholdsmæssigt vanskelig eller praktisk taget umulig. Derfor må de nationale domstole ikke se bort fra de typiske særegenheder ved bevisførelsen, når overtrædelser af konkurrencereglerne skal fastslås, og de skal tillade, at der drages konklusioner baseret på den almene erfaring i bedømmelsen af typiske hændelsesforløb. c) Med forbehold af det modbevis, som det påhviler de berørte virksomheder at føre, skal det også ved nationale domstole lægges til grund, at de virksomheder, der deltager i en samordning, og som forbliver aktive på markedet, tager hensyn til informationsudvekslingen med deres konkurrenter for at fastlægge deres adfærd på markedet. 3) Også når der kun foreligger et enkeltstående tilfælde af samordning mellem konkurrenter, der fortsat er aktive på markedet, kan det, medmindre det modsatte bevises, antages, at denne samordning har haft indflydelse på deres adfærd på markedet. Navnlig gælder en sådan antagelse, såfremt sagen alene drejer sig om en punktuel samordning med henblik på en enkeltstående tilpasning af de deltagendes adfærd på markedet vedrørende et enkelt konkurrenceparameter.«
83.

Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen træffer følgende afgørelse: — »Den Hellenske Republik har ved ikke at ændre artikel 2, stk. 1, og artikel 3 i lov nr. 3037/2002 om indførelse af et forbud mod installation og drift af alle elektriske, elektromekaniske og elektroniske spil, herunder alle computerspil, på alle offentlige eller private steder, bortset fra spillekasinoer, under trussel om strafferetlige eller administrative sanktioner i overensstemmelse med artikel 28 EF, 43 EF og 49 EF samt artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af , undladt at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde Domstolens dom af , sag C-65/05, Kommissionen mod Grækenland, og har dermed tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 228 EF. — Den Hellenske Republik tilpligtes at betale Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber en tvangsbøde, der indbetales på kontoen »Det Europæiske Fællesskabs egne indtægter« og udgør 31798,80 EUR, for hver dags forsinkelse med at træffe de fornødne foranstaltninger til at sikre den fuldstændige opfyldelse af ovennævnte dom fra den dag, hvor der afsiges dom i den foreliggende sag, indtil den førstnævnte dom er fuldstændigt opfyldt. — Den Hellenske Republik tilpligtes at betale Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber et fast beløb på 2 mio. EUR, der indbetales på kontoen »Det Europæiske Fællesskabs egne indtægter«. — Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.«
51.

Hvis det er klart, at projektet ikke vil medføre en væsentlig indvirkning på miljøet, kan en sådan undersøgelse dokumenteres tilstrækkeligt ved en sætning. Er der derimod allerede bestemte mulige indvirkninger på miljøet til diskussion, kræves der videregående redegørelser for at bevise, at disse indvirkninger er blevet undersøgt på passende måde. For så vidt giver retspraksis vedrørende den primærretlige begrundelsespligt oplysning herom. I henhold til retspraksis skal der på tilstrækkelig måde redegøres for grundene til, at retlige og faktiske synspunkter, der allerede er blevet fremført under sagens forudgående behandling, udelukker, at der kan ske væsentlig indvirkning på miljøet. Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til de synspunkter, der åbenbart er sagen uvedkommende, eller som ikke har nogen eller klart er af underordnet relevans, eller at foregribe potentielle indsigelser ( 30 ).
50.

Varemærkeretten skal for så vidt sikre muligheden for at kontrollere produkternes kvalitet, men ikke den faktiske udøvelse af denne kontrol. Licensgiver kan kontrollere licenstager derved, at han indsætter bestemmelser i aftalen, hvorved det pålægges licenstager at overholde licensgivers instrukser, og som giver denne mulighed for selv at kontrollere, at de overholdes. Hvis licensgiver således affinder sig med, at der fremstilles produkter af ringere kvalitet, selv om han med hjemmel i aftalen kunne hindre dette, så må han påtage sig ansvaret herfor ( 15 ). Uden for anvendelsesområdet for artikel 8, stk. 2, i direktiv 89/104 er midlerne til en sådan kontrol imidlertid af kontraktretlig karakter og er ikke baseret på de til varemærket knyttede rettigheder.
Retsstillingen i det pågældende tilfælde var imidlertid ikke sammenlignelig med den foreliggende situation. Den beslutning, der fandt anvendelse i nævnte sag, fastsatte et fast gebyr for kødkontrollen, men gav imidlertid medlemsstaterne mulighed for at anvende afvigende gebyrsatser, der svarer til de faktiske omkostninger ved kontrollen. I modsætning til beslutning 2005/449 fastsatte beslutningen dermed en pligt til at indføre bestemte gebyrer. Beslutningen tillod ganske vist medlemsstaterne at fastsatte et gebyrer, der afveg fra det faste gebyr. Beslutningen fastsatte dog også betingelser for udformningen af disse nationale undtagelser. I den situation fandt Domstolen det påkrævet, at den enkelte gebyrpligtige person kunne påberåbe sig beslutningen umiddelbart for den nationale domstol med henblik på at få det efterprøvet, om undtagelsen fra den faste sats opfyldte forskrifterne i beslutningen ( 7 ).
83.

Ifølge P. Lagarde skal muligheden for at opdele en aftale fortolkes indskrænkende. Det er således ikke, fordi to forpligtelser opfyldes i to forskellige lande, at de kan adskilles. P. Lagarde anfører desuden, at det, for at en del af en aftale kan adskilles fra resten af aftalen, er nødvendigt, at den kan gøres til genstand for en særskilt løsning, som er uafhængig af den løsning, som der gives på de øvrige elementer i aftalen ( 19 ).
86.

Med hensyn til argumentet om, at målet er at rette spillelysten mod visse former for spil for at forebygge ludomani, skal det påpeges, at den spanske regering, selv om der ifølge fast retspraksis skal foretages en gennemgang af, hvorvidt de restriktive foranstaltninger er hensigtsmæssige og forholdsmæssige ( 28 ), ikke har fremlagt statistiske eller andre oplysninger, hvoraf det kan udledes, at det for det første kun er de foretagender, der er omfattet af fritagelsen, der arrangerer spil, som kendetegnes ved små indsatser, og at de for det andet kun arrangerer disse former for hasardspil. Det ligger i øvrigt fast, at fritagelsen ifølge den omhandlede lovgivning ikke indrømmes efter spillenes art, men ud fra spilarrangørernes kendetegn og de formål, de forfølger. Det er derfor vanskeligt at se, hvordan denne bestemmelse skal kunne rette spillelysten mod spil med små indsatser. Jeg mener derfor ikke, at den omhandlede fritagelse er egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette mål.
18.

Denne konklusion påvirkes ikke af den omstændighed, at SPÖ modtager støtte fra staten i henhold til de østrigske bestemmelser om finansiering af politiske partier. Sådanne indtægter udgør ikke indkomster fra økonomisk virksomhed. I et demokratisk system er politiske partier offentligt finansierede, således at de kan udøve deres politiske funktioner til fordel for borgerne. Det forhold, at der er offentlig støtte, bestyrker konklusionen, hvorefter sagsøgerens reklamevirksomhed ikke er en økonomisk virksomhed mod vederlag. Den østrigske stat yder økonomisk støtte til SPÖ, netop fordi den ikke er en almindelig økonomisk aktør, men en politisk gruppe, hvis mål er forskellige fra de mål, et kommercielt foretagende har. Der er således intet grundlag for at sidestille sagsøgeren med et kommercielt reklamebureau, som i sagens natur er i reklamebranchen for at tjene penge. Derimod ville det — undskyld ironien — almindeligvis være utilbørligt for et politisk parti at udøve politisk virksomhed for at tjene penge. Normalt ville det kunne anses for korruption.
3.

Med henblik på direktiv 90/435’s anvendelsesområde forstås ifølge direktivets artikel 2 ved et »selskab i en medlemsstat« ethvert selskab, der opfylder tre kumulative betingelser. For det første skal selskabet være organiseret i en af de former, der er anført i bilaget til direktiv 90/435. For det andet skal selskabet ifølge en medlemsstats skattelovgivning anses for at være skattemæssigt hjemmehørende i denne stat og ikke som følge af en indgået overenskomst til undgåelse af dobbeltbeskatning med et tredjeland anses for at være skattemæssigt hjemmehørende uden for Det Europæiske Fællesskab. For det tredje skal selskabet uden valgmulighed og uden ret til skattefritagelse være forpligtet til at betale en af de former for skat, der er anført i artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 90/435 eller enhver anden form for skat, der træder i stedet for en af disse former for skat.