RETTENS DOM (Anden Afdeling)

12. december 1996

Sag T-33/95

Maria Lidia Lozano Palacios

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — tidligere udstationeret national ekspert — dagpenge — bosættelsespenge — godtgørelse af flytteudgifter — indkaldelsessted«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1535

Angående:

Påstand dels om annullatici af Kommissionens afgørelse af 12. april 1994, hvorved Bruxelles blev fastsat som sagsøgerens indkaldelsessted, og hun fik afslag på bosættelsespenge, godtgørelse af flytteudgifter og dagpenge, dels om, at det pålægges Kommissionen at betale disse ydelser.

Udfald:

Delvis annullation.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der var forhenværende tjenestemand i det spanske Socialministerium og udstationeret som national ekspert ved Kommissionens tjenestegrene i Bruxelles, blev udnævnt til tjenestemand på prøve i Kommissionen med tjenestested i Bruxelles.

Under udstationeringen blev sagsøgeren fortsat lønnet af sin arbejdsgiver og opfyldte sine skattemæssige forpligtelser i Spanien. I overensstemmelse med ordningen for udstationerede nationale eksperter skulle hun tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at hun ikke hindredes i udførelsen af sit arbejde.

Under udstationeringen boede sagsøgeren i Bruxelles. Hun stillede den lejlighed, som hun havde boet i i Madrid, til rådighed for en kollega, men forbeholdt sig ret til at bruge den i forbindelse med sine besøg i denne by. Lejekontrakten vedrørende denne lejlighed udløb før hendes ansættelse som tjenestemand. Hendes forældre boede i Albacete i Spanien.

Ved afgørelse af 12. april 1994 fastsatte Kommissionen Bruxelles som sagsøgerens indkaldelsessted og hjemsted og gav hende afslag på bosættelsespenge, godtgørelse af flytteudgifter og dagpenge. Hun fik tildelt udlandstillægget.

Sagsøgeren indgav en ldage over denne afgørelse.

Ved afgørelse af 11. november 1994 afviste Kommissionen denne klage, idet den dog senere fastsatte Albacete som sagsøgerens hjemsted.

Realiteten

Dagpenge

Retten bemærkede, at ved afgørelsen af, om tjenestemanden har været »nødt til at skifte bopæl« i betydningen i artikel 10 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »bilag VII« og »vedtægten«), er den bopæl, der skal tages i betragtning, den, hvor den pågældende opretholder midtpunktet for sine interesser. For at have ret til dagpenge er det tilstrækkeligt, at han ikke fortsat kan bebo den tidligere bopæl. Denne fortolkning fastholdes, fordi formålet med dagpenge er at kompensere for de ulemper, som hidrører fra den pågældendes usikre beskæftigelsesforhold (præmis 47).

Henvisning til: Domstolen, 11. august 1995, sag C-43/94 P, Parlamentet mod Vienne, Smi. I, s. 2441, præmis 21.

For at fastlægge det sted, hvor den pågældende har villet oprette og stabilisere det varige midtpunkt for sine interesser, skal der tages hensyn til samtlige forhold, der udgør dette. Den bopæl, der skal tages i betragtning, er således ikke nødvendigvis den, som tjenestemanden havde forud for udnævnelsen (præmis 48).

Henvisning til: Domstolen, 15. september 1994, sag C-452/93 P, Magdalena Fernández mod Kommissionen, Sml. I, s. 4295, præmis 22 og 23, forslag til afgørelse fra Léger i sagen Parlamentet mod Vienne, a.st., Sml. I, s. 2443, punkt 25.

Da sagsøgeren blev ansat som tjenestemand på prøve, havde hun ikke bopæl i Madrid. Selv om hendes stilling var usikker, før hun blev udnævnt til tjenestemand på prøve, havde hun ikke godtgjort, at der fandtes en anden bopæl end den, hun havde i Bruxelles. Sagsøgeren havde således ikke været nødt til at skifte bopæl samtidig med sin udnævnelse (præmis 51, 52 og 53).

Den omstændighed, at sagsøgeren havde bevaret visse forbindelser med Spanien, navnlig derved at hun havde et ansættelsesforhold med det ministerium, hun kom fra, og at hun have opfyldt sine borgerlige og skattemæssige forpligtelser i Spanien, var ikke tilstrækkeligt til at bevise, at sagsøgeren havde måttet skifte bopæl (præmis 54).

Retten bemærkede, at denne bedømmelse var i overensstemmelse med formålet med artikel 10 i bilag VII, som er at godtgøre de omkostninger og ulemper, der skyldes den usikre situation, som en tjenestemand på prøve befinder sig i, navnlig når han midlertidigt skal være bosat på tjenestestedet, men samtidig hermed, ligeledes midlertidigt, beholder sin tidligere bopæl (præmis 55).

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1987, sag 280/85, Mouzourakis mod Parlamentet, Sml. s. 589, præmis 9; Retten, 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095, præmis 20.

Der forelå således ingen begrundelse for tildeling af dagpenge (præmis 55). Henvisning til: Benzler mod Kommissionen, a.st., præmis 21.

Bosættelsespenge

Artikel 5, stk. 1, første afsnit, i bilag VII bestemmer, at en tjenestemand for at have krav på bosættelsespenge skal opfylde én af følgende to alternative betingelser, nemlig enten opfylde de betingelser, der stilles for at få udbetalt udlandstillægget, eller bevise, at han for at opfylde forpligtelserne i henhold til vedtægtens artikel 20 har måttet skifte bopæl (præmis 57 og 58).

Sagsøgeren fik udbetalt udlandstillægget, som hun var blevet tildelt ved en afgørelse fra Kommissionen, der var blevet endelig. Hun var følgelig berettiget til bosættelsespenge (præmis 60 og 61).

For at være berettiget hertil skulle tjenestemanden ikke derudover godtgøre, at hun havde måttet skifte bopæl (præmis 61).

Den pågældende skulle heller ikke godtgøre, at der forelå faktiske udgifter (præmis 62).

Henvisning til: Domstolen, 9. november 1978, sag 140/77, Verhaaf mod Kommissionen, Sml. s. 2117; forslag til afgørelse fra Sir Gordon Slynn, Domstolen, 18. marts 1982, sag 90/81, Burg mod Domstolen, Sml. s. 983, jf. s. 995; Retten, 30. januar 1990, sag T-42/89, Yorck von Wartenburg mod Parlamentet, Sml. II, s. 31, præmis 21, 22 og 23.

Bosættelsespenge tildeles en fastansat tjenestemand og ikke en tjenestemand på prøve. I den hyppigst forekommende situation, hvor en tjenestemand på prøve efterfølgende fastansættes, er den pågældende følgelig allerede »bosat«, i det mindste foreløbigt, på tjenestestedet med henblik på at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 20 i vedtægten. Bosættelsespenge har til formål at kompensere de byrder, der følger af stillingen som behørigt fastansat tjenestemand, der overgår fra en usikker status til en endelig status, og som følgelig skal skaffe sig mulighed for at tage bopæl og blive integreret på tjenestestedet fast og varigt i et ubestemt, men væsentligt tidsrum. Det fandtes rimeligt at lægge til grand, at en tjenestemand, som således må oprette en varig bolig, vil have visse yderligere udgifter - navnlig med henblik på en indretning af bolig, der er egnet til et ophold af længere varighed -som han ikke var nødt til at afholde, så længe hans stilling fortsat var usikker (præmis 63).

Henvisning til: Verhaafmod Kommissionen, a.st., præmis 18.

Sagsøgerens situation var i overensstemmelse med formålet med artikel 5, stk. 1, i bilag VII, eftersom hun havde været forpligtet til at oprette en varig bopæl på tjenestestedet (præmis 64).

Endelig krævede artikel 5, stk. 3, i bilag VII blot bevis for, at tjenestemanden og - efter omstændighederne - hans familie har taget bopæl på tjenestestedet, dvs. aí de bor dér (præmis 65).

Den omtvistede afgørelse annulleredes i det omfang, sagsøgeren herved fik afslag på tildeling af bosættelsespenge (præmis 66).

Godtgørelse af flytteudgifter

Retten bemærkede, at formålet med artikel 9, stk. 1, i bilag VII er at sætte tjenestemanden i stand til at afholde udgifterne ved flytningen fra sin tidligere bopæl til tjenestestedet. Denne bestemmelse hjemler alene godtgørelse af de faktisk afholdte udgifter og i henhold til et på forhånd godkendt overslag (præmis 69).

Med henblik på at fastslå, om sagsøgeren havde været nødt til at skifte bopæl for at opfylde bestemmelserne i vedtægtens artikel 20, måtte der foretages en analog anvendelse af det standpunkt, som Domstolen havde indtaget i præmis 21 i dommen i sagen Parlamentet mod Vienne for så vidt angik betydningen af udtrykket »nødt til at skifte bopæl« i forbindelse med spørgsmålet om dagpenge i henhold til artikel 10 i bilag VII (præmis 70).

Henvisning til: Parlamentet mod Vienne, a.st., præmis 21.

Sagsøgeren havde ikke været nødt til at skifte bopæl, da hun ikke havde opretholdt en fysisk bopæl i sit hjemland. Hun havde derfor ikke krav på godtgørelse af flytteudgifter (præmis 71).

Henvisningtil: Retten, 12. december 1996, sag T-132/95, Gammeltoft mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1631.

Indkaldelsesstedet

Da sagsøgeren blev ansat, havde hun ingen anden bopæl end den i Bruxelles. Denne måtte følgelig anses for at være hendes sædvanlige bopæl. For selv om denne bopæl var midlertidig, havde sagsøgeren ikke fremlagt bevis for, at der fandtes en anden bopæl, som opfyldte betingelserne for, at den kunne anses for at være hendes sædvanlige bopæl på tidspunktet for hendes ansættelse som tjenestemand på prøve. Kommissionen havde med rette fastsat Bruxelles som sagsøgerens indkaldelsessted (præmis 76 og 77).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskabers afgørelse af 12. april 1994 annulleres i det omfang, der deri meddeles sagsøgeren afslag på bosættelsespenge i henhold til artikel 5, stk. 1, i bilag VII til vedtægten.

Kommissionen betaler sagsøgeren disse bosættelsespenge med tillæg af 8% p.a. i morarenter fra den dato, hvor de kunne kræves betalt i henhold til bilag VII til vedtægten.

Kommissionen frifindes i øvrigt.