Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – administrativ procedure – forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner – suspension

(Rådets forordning nr. 2988/74, art. 3)

2. Fællesskabsret – principper – overholdelse af en rimelig frist – anvendelsesområde – konkurrence – administrativ procedure – retslig procedure – sondring med henblik på vurdering af overholdelsen af en rimelig frist

(Rådets forordning nr. 17)

3. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – overholdelse af en rimelig frist

(Rådets forordning nr. 17)

4. Retspleje – sagsbehandlingstid ved Retten – rimelig frist – bedømmelseskriterier

5. Fællesskabsret – principper – ret til forsvar – anvendelsesområde – konkurrence – administrativ procedure – princippets rækkevidde efter annullation af en første beslutning fra Kommissionen

(Art. 81 EF, 82 EF og 233 EF; Rådets forordning nr. 17)

6. Kommissionen – kollegialitetsprincip – rækkevidde – beslutning på konkurrenceområdet

7. Annullationssøgsmål – dom om annullation – rækkevidde – retskraft

8. Annullationssøgsmål – dom om annullation – retsvirkninger

(Art. 82 EF, 230 EF og 233 EF)

9. Konkurrence – dominerende stilling – karakterisering via besiddelsen af meget store markedsandele

(Art. 82 EF)

10. Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – rabat, som har en markedsafskærmende virkning – loyalitetsrabatter

(Art. 82 EF)

11. Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – kvantumsrabat – lovlig – betingelser – rabatsystemets karakter af misbrug

(Art. 82 EF)

12. Konkurrence – dominerende stilling – misbrug – eksklusivaftaler vedrørende levering – loyalitetsrabatter

(Art. 82 EF)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens skøn

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 2988/74)

14. Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens beslutning – beslutning, hvorved der konstateres en overtrædelse og pålægges en bøde – annullation på grund af en procedurefejl

(Rådets forordning nr. 17)

15. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – overtrædelser af særlig grov karakter

(Art. 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

16. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – recidiv – begrebet overtrædelse af samme art – overtrædelse af såvel artikel 81 EF som artikel 82 EF – ikke omfattet

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

17. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – forpligtelse til at nedsætte bødens størrelse med udgifter afholdt til sikkerhed for gennemførelsen af en beslutning, som efterfølgende annulleres – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

18. Konkurrence – fællesskabsregler – overtrædelser – forsætlig overtrædelse – begreb

(Rådets forordning nr. 17, art. 15)

19. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

20. Konkurrence – bøder – pålæggelse – nødvendigt, at virksomheden har haft en fortjeneste af overtrædelsen – ikke nødvendigt – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – formildende omstændigheder – ingen fortjeneste – ikke omfattet

(Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

21. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – skærpende omstændigheder – forsøg på at skjule kartellet – den manglende hemmelige karakter udgør ikke en formildende omstændighed

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

Sammendrag

1. I henhold til artikel 3 i forordning nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for konkurrenceretten og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner suspenderes forældelsen af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner, så længe en sag om Kommissionens beslutning »verserer for De Europæiske Fællesskabers Domstol«. Denne henvisning skal efter oprettelsen af Retten forstås således, at den først og fremmest gælder en sag, der verserer for denne, idet søgsmål til prøvelse af beslutninger, hvori der pålægges sanktioner eller bøder på konkurrencerettens område, henhører under Rettens kompetence.

Forældelsen suspenderes ligeledes i hele det tidsrum, der verserer en appelsag for Domstolen. Da artikel 60 i Domstolens statut og artikel 3 i forordning nr. 2988/74 har et forskelligt anvendelsesområde, fratager den omstændighed, at en appel ikke har opsættende virkning, ikke artikel 3 i forordning nr. 2988/74, som vedrører situationer, hvori Kommissionen må afvente den afgørelse, der træffes af Fællesskabets retsinstanser, hele dens virkning. Artikel 3 i forordning nr. 2988/74 beskytter i øvrigt Kommissionen mod virkningen af forældelse i situationer, hvori den skal afvente en afgørelse fra retsinstansen inden for rammerne af procedurer, hvis forløb den ikke er herre over, inden det vides, om den anfægtede retsakt er ugyldig eller ej.

Et argument om, at Kommissionen som følge af annullationen af en af denne truffet beslutning ikke kan drage fordel af sin egen fejl ved at pålægge en bøde efter udløbet af den femårige forældelsesfrist, kan ikke tages til følge. Kommissionen må nemlig nødvendigvis være ansvarlig for enhver annullation af en retsakt vedtaget af Kommissionen, idet annullationen er udtryk for, at Kommissionen har begået en fejl. At udelukke suspension af forældelse af forfølgelse, såfremt sagen fører til anerkendelse af en fejl, der kan tilskrives Kommissionen, berøver følgelig artikel 3 i forordning nr. 2988/74 enhver mening. Det er selve den omstændighed, at en sag verserer for Retten eller Domstolen, der er begrundelse for suspensionen, og ikke de konklusioner, som disse retsinstanser når frem til i deres domme.

Hvis Kommissionen, som følge af, at Retten har annulleret en beslutning, skal vedtage en ny beslutning uden at afvente Domstolens dom, kan det medføre, at der på samme tid findes to beslutninger med samme genstand, hvis Domstolen ophæver Rettens dom. Det forekommer i strid med hensynet til den administrative procedures opbygning at pålægge Kommissionen at vedtage en ny beslutning, før den ved, om den oprindelige beslutning er ugyldig, udelukkende for at undgå, at der indtræder forældelse.

Da den forældelse, der er fastsat i artikel 3 i forordning nr. 2988/74, er blevet suspenderet gennem hele varigheden af sagen ved Retten og Domstolen, kan Kommissionen ikke kritiseres for at afvente, at Retten og Domstolen træffer afgørelse, før den vedtager en ny beslutning, idet denne omstændighed er begrundet af respekt for den retslige procedure og fremtidige domme.

(jf. præmis 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89 og 132)

2. Ved prøvelsen af et klagepunkt om tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist skal der sondres mellem den administrative procedure iværksat på konkurrenceområdet i henhold til forordning nr. 17 og den retslige procedure i tilfælde af et søgsmål til prøvelse af Kommissionens beslutning. Det tidsrum, hvori Fællesskabets retsinstanser prøvede lovligheden af beslutningen og – hvis der er iværksat appel – gyldigheden af dommen afsagt i første instans, kan ikke medregnes ved bestemmelsen af varigheden af proceduren for Kommissionen.

(jf. præmis 102)

3. En tilsidesættelse af princippet om en rimelig frist i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning under en administrativ procedure på konkurrenceområdet vil kun berettige til at annullere en beslutning vedtaget af Kommissionen, for så vidt som tilsidesættelsen også indebærer en tilsidesættelse af den pågældende virksomheds ret til forsvar. Er det ikke godtgjort, at den tid, der er forløbet, har påvirket de pågældende virksomheders evne til at forsvare sig effektivt, påvirker den manglende overholdelse af princippet om en rimelig frist ikke gyldigheden af den administrative procedure.

(jf. præmis 109)

4. Det almindelige fællesskabsretlige princip, hvorefter enhver har ret til en retfærdig rettergang, som er inspireret af artikel 6, stk. 1, i EMRK, og navnlig retten til en rettergang inden en rimelig frist, finder anvendelse under en retssag til prøvelse af en kommissionsbeslutning, hvorved der pålægges en virksomhed bøder for overtrædelse af konkurrenceretten.

Fristens rimelige karakter vurderes på grundlag af omstændighederne i den enkelte sag, herunder sagens betydning for den pågældende, dens kompleksitet samt sagsøgerens og de kompetente myndigheders adfærd.

Listen over disse kriterier er ikke udtømmende, og vurderingen af fristens rimelige karakter kræver ikke en systematisk undersøgelse af sagens omstændigheder med henblik på hvert enkelt af kriterierne, når varigheden af proceduren fremstår som begrundet med hensyn til et enkelt kriterium. En sags kompleksitet kan således anvendes til at begrunde en frist, der ved første øjekast synes for lang.

Da der ikke er holdepunkter for at antage, at sagsbehandlingstiden har haft indflydelse på sagens udfald, har det ingen betydning for lovligheden af den anfægtede beslutning, at retsinstansen eventuelt overskred en rimelig frist, selv hvis dette er påvist. Det ville kunne begrunde udbetaling af erstatning, såfremt virksomheden havde anmodet herom.

(jf. præmis 114, 116 og 117)

5. Annullationen af en fællesskabsretsakt berører ikke nødvendigvis de forberedende retsakter, idet den procedure, som tilsigter at erstatte den annullerede retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

Når en procedurefejl er indtrådt på det sidste trin i forbindelse med vedtagelsen af en beslutning, hvori der pålægges en virksomhed, som har overtrådt de fællesskabsretlige konkurrenceregler, sanktioner, berører annullationen af denne beslutning ikke gyldigheden af de forberedende foranstaltninger til denne beslutning, som ligger forud for det trin, hvor denne fejl blev konstateret. Når Kommissionen vedtager en ny beslutning med et i det væsentlige identisk indhold og baseret på samme klagepunkter, er den ikke forpligtet til at foretage nye proceduremæssige skridt.

Særligt kan Kommissionen ikke kritiseres for ikke før vedtagelsen af den nye beslutning at have hørt den pågældende virksomhed på ny, at have givet denne lejlighed til at fremsætte sine argumenter på ny eller fremsende en ny klagepunktsmeddelelse til virksomheden.

Med hensyn til de retsspørgsmål, der kan opstå i forbindelse med anvendelsen af artikel 233 EF, såsom spørgsmål om den periode, der er forløbet, muligheden for at genoptage forfølgning, den aktindsigt, som er forbundet med genoptagelsen af proceduren, høringskonsulenten og Det Rådgivende Udvalgs indgriben samt de eventuelle følgevirkninger af artikel 20 i forordning nr. 17, kræver disse heller ikke nye høringer, for så vidt som de ikke ændrer indholdet af klagepunkterne, der i givet fald kun kan undergives en senere retslig kontrol.

Da en ny høring ikke var påkrævet, var en ny indgriben fra høringskonsulenten heller ikke påkrævet. Det fremgår følgelig af selve indholdet af høringskonsulentens opgave, at den pågældende indgriben nødvendigvis er forbundet med høring af virksomhederne med henblik på en eventuel beslutning.

For så vidt som den nye beslutning ikke indeholder væsentlige ændringer i forhold til den annullerede beslutning, er Kommissionen, som ikke var forpligtet til at høre sagsøgeren på ny, heller ikke forpligtet til på ny at høre Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål.

Under disse omstændigheder skal den aktsamling, der bliver forelagt kommissærkollegiet, bl.a. ikke indeholde en ny rapport fra høringskonsulenten og et nyt referat af resultaterne af høringen af Det Rådgivende Udvalg.

(jf. præmis 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161, 162, 168 og 174)

6. Kollegialitetsprincippet er baseret på, at Kommissionens medlemmer i lige grad deltager i beslutningerne, og indebærer dels at beslutningerne drøftes i fællesskab, dels at samtlige kommissionsmedlemmer i politisk henseende som kollegial enhed har et kollektivt ansvar for alle de trufne beslutninger. Overholdelsen af dette princip og især kravet om, at beslutningerne drøftes i fællesskab, er nødvendigvis væsentligt for de retsundergivne, der berøres af beslutningernes retsvirkninger, idet de retsundergivne bør sikres, at beslutningerne faktisk er blevet vedtaget af Kommissionen som kollegial enhed og nøjagtigt udtrykker Kommissionens vilje. Dette er navnlig tilfældet for så vidt angår de retsakter, der udtrykkeligt betegnes som beslutninger, som Kommissionen skal udstede over for virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder med henblik på overholdelsen af konkurrencereglerne, og som har til formål at konstatere en overtrædelse af konkurrencereglerne, at meddele virksomhederne pålæg i denne henseende og pålægge dem bøder.

Den blotte omstændighed, at en pressemeddelelse, der ikke er udsendt af Kommissionen, og som ikke er af officiel art, omtaler en udtalelse fremsat af en talsmand for Kommissionen vedrørende datoen for, hvornår der vil blive truffet en beslutning på konkurrenceområdet, og dennes ordlyd, er ikke tilstrækkelig til, at det kan fastlås, at Kommissionen har tilsidesat kollegialitetsprincippet. Idet kommissærkollegiet ikke er bundet af en sådan udtalelse, kan det efter en fælles drøftelse beslutte ikke at vedtage den pågældende beslutning.

(jf. præmis 175-178)

7. Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes.

Retskraftvirkningen af en dom kan være til hinder for realitetspåkendelse af en sag, såfremt den sag, der gav anledning til den omhandlede dom, har samme parter og samme genstand samt hviler på samme søgsmålsgrund, hvorved de anførte betingelser nødvendigvis er kumulative. Retskraften vedrører kun de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til.

(jf. præmis 196-198)

8. Den institution, fra hvilken den annullerede retsakt hidrører, er kun forpligtet inden for de grænser, der er nødvendige for at sikre opfyldelsen af annullationsdommen, og den procedure, som tilsigter at erstatte en sådan retsakt, kan således genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte.

Når en beslutning fra Kommissionen, hvorved en virksomhed pålægges sanktioner på grund af misbrug af dominerende stilling, annulleres med den begrundelse, at beslutningen er blevet stadfæstet efter, at den er blevet meddelt, hvilket udgør en tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift som omhandlet i artikel 230 EF, kan Kommissionen genoptage sin undersøgelse på stadfæstelsestrinnet uden at skulle undersøge, om de konklusioner vedrørende det pågældende marked, som den har udledt under vedtagelsen af den første beslutning, fortsat er gyldige i lyset af de faktiske og retlige omstændigheder, der findes på tidspunktet for vedtagelsen af den anden beslutning. Betragtningen om, at konstateringen af, at der foreligger en dominerende stilling, hviler på en undersøgelse af markedsstrukturen og af den konkurrence, der hersker på markedet på tidspunktet for Kommissionens vedtagelse af den enkelte beslutning, indebærer ikke, at Kommissionen i hvert tilfælde skal foretage en ny undersøgelse af det relevante marked på tidspunktet for den anfægtede beslutnings vedtagelse. Kommissionen er ikke forpligtet til at foretage en sådan undersøgelse, eftersom dette ikke er nødvendigt for at sikre opfyldelsen af den dom, der annullerer beslutningen.

(jf. præmis 243-245)

9. Begrebet dominerende stilling i artikel 82 EF angår den situation, at en virksomhed indtager en så stærk økonomisk stilling, at den har mulighed for at hindre, at der opretholdes effektiv konkurrence på det pågældende marked, idet den nævnte stilling giver virksomheden vide muligheder for uafhængig adfærd i forhold til konkurrenter, kunder og i sidste instans til forbrugerne. En sådan stilling udelukker, til forskel fra en monopolstilling eller et kvasi-monopol, ikke, at der består en vis konkurrence, men den sætter det dominerende selskab i stand til, om ikke at bestemme, så dog i det mindste mærkbart at øve indflydelse på de vilkår, hvorunder konkurrencen udvikler sig, og under alle omstændigheder i vidt omfang i stand til at handle uden at skulle tage hensyn hertil og uden, at denne adfærd er til skade for virksomheden.

En dominerende stilling skyldes i almindelighed en kombination af flere forhold, som hver for sig ikke nødvendigvis ville være afgørende. For at afgøre, om der består en dominerende stilling på det relevante marked, må der først foretages en gennemgang af den pågældende virksomheds struktur og dernæst en gennemgang af konkurrenceforholdene på det nævnte marked.

Meget store markedsandele udgør i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, et bevis for, at der foreligger en dominerende stilling. At en virksomhed gennem en længere periode har en meget stor markedsandel, giver den som følge af omfanget af den produktion og det udbud, den repræsenterer – og uden at virksomheder med betydeligt mindre andele er i stand til hurtigt at opfylde en efterspørgsel, som ikke længere retter sig mod virksomheden med den største markedsandel – en magtposition, som gør virksomheden til en uomgængelig handelspartner, og som allerede af denne årsag, i hvert fald i temmelig lange perioder, giver den sikkerhed for at kunne udvise den uafhængige adfærd, som er karakteristisk for en dominerende stilling.

En markedsandel på mellem 70 og 80% er i sig selv et klart indicium for, at der foreligger en dominerende stilling. På samme måde udgør en markedsandel på 50% i sig selv, medmindre der foreligger usædvanlige omstændigheder, et bevis på, at der foreligger en dominerende stilling.

(jf. præmis 254-257)

10. Et rabatsystem, som har en markedsafskærmende virkning, anses for stridende mod artikel 82 EF, såfremt systemet anvendes af en virksomhed, der indtager en dominerende stilling. Dette gælder en loyalitetsrabat, der er modydelsen til, at kunden forpligter sig til udelukkende eller næsten udelukkende at få forsyninger fra den markedsdominerende virksomhed. En sådan rabat har i kraft af de økonomiske fordele til formål at hindre, at kunden handler med konkurrerende producenter. En sådan virksomheds adfærd kan imidlertid ved at spærre konkurrenterne adgangen til markedet indvirke på handelsstrømmene og konkurrencen på det fælles marked.

(jf. præmis 296, 297 og 337)

11. Et system med kvantumrabatter, der udelukkende er knyttet til de hos den markedsdominerende virksomhed indkøbte mængder, anses normalt ikke for at medføre en afskærmning af markedet i strid med artikel 82 EF. Såfremt en stigning i den leverede mængde medfører lavere omkostninger for leverandøren, er denne berettiget til at give kunden fordel heraf ved en mere fordelagtig prissætning. Kvantumrabatter antages således at afspejle den ydede effektivitet og stordriftsfordele, som virksomheden med den dominerende stilling opnår.

Det følger heraf, at et rabatsystem, hvor rabattens størrelse stiger i takt med de købte mængder, ikke er i strid med artikel 82 EF, medmindre de kriterier og regler, hvorefter rabatten ydes, ikke har nogen økonomisk berettigelse, men har til formål at hindre, at kunder foretager indkøb hos konkurrerende producenter, f.eks. loyalitets- og målrabatter.

Ved afgørelsen af, om et system med kvantumrabatter er udtryk for misbrug, skal samtlige omstændigheder derfor tages i betragtning, herunder navnlig de kriterier og regler, hvorefter rabatten blev ydet, og det må undersøges, om rabatten ved at udgøre en fordel, som ikke kan retfærdiggøres af en økonomisk modydelse, har fjernet eller begrænset køberens mulighed for frit at vælge sine leverandører, har hindret konkurrenternes adgang til markedet, om rabatgiver herved over for sine handelspartnere har anvendt ulige vilkår for ydelser af samme værdi eller har styrket sin dominerende stilling gennem en fordrejning af konkurrencen.

(jf. præmis 298-300)

12. En virksomhed, som indtager en dominerende stilling på et marked, og som – også efter anmodning fra disse – binder købere til sig ved hjælp af en forpligtelse til eller et løfte om at dække hele eller en betydelig del af deres behov udelukkende hos virksomheden, misbruger herved sin dominerende stilling som nævnt i artikel 82 EF, uanset om forpligtelsen står alene eller modsvares af en bonusydelse. Det samme gælder, når virksomheden, uden at binde køberne til sig ved en formel forpligtelse, enten ifølge aftaler med køberne eller ensidigt anvender et loyalitetsbonussystem, dvs. prisnedslag, som ydes på betingelse af, at kunden udelukkende foretager alle eller en betydelig del af indkøbene til dækning af sine behov hos den markedsdominerende virksomhed. Såvel eksklusive købsforpligtelser af denne art – uanset om de modsvares af en bonusydelse – som ydelse af loyalitetspræmier for at tilskynde køberen til udelukkende at foretage indkøb hos den markedsdominerende virksomhed er uforenelige med målsætningen om, at konkurrencen inden for fællesmarkedet ikke må fordrejes, idet disse forpligtelser eller ydelser ikke beror på en økonomisk ydelse, som retfærdiggør forpligtelsen eller fordelen, men har til formål at gøre det umuligt for køberen eller at lægge køberen hindringer i vejen for at kunne vælge sine forsyningskilder samt at spærre adgangen til markedet for producenter.

(jf. præmis 315)

13. Kommissionen skal ved bødeudmålingen for overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler ikke blot tage hensyn til overtrædelsens grovhed og de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, men også til den sammenhæng, hvori overtrædelsen er blevet begået, og påse, at den trufne forholdsregel er af tilstrækkelig forebyggende karakter, især for så vidt angår den type overtrædelser, som i særlig grad kan bringe gennemførelsen af Fællesskabets formål i fare. Når Kommissionen vedtager en beslutning under overholdelse af direktiv nr. 2988/74 om forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner inden for konkurrenceretten og af adgangen til tvangsfuldbyrdelse af disse sanktioner, samt princippet om en rimelig frist, kan den ikke kritiseres for at have vedtaget den pågældende beslutning for sent. Under sådanne omstændigheder er der ingen anledning til at annullere en bøde, der er pålagt ved en beslutning vedtaget efter annullation af en første beslutning, på grund af den tid, der er gået mellem vedtagelsen af de to beslutninger.

(jf. præmis 354 og 355)

14. Når en kommissionsbeslutning på konkurrenceområdet er blevet annulleret på grund af en procedurefejl, har Kommissionen ret til at vedtage en ny beslutning uden at indlede en ny administrativ procedure. Når indholdet af den nye beslutning praktisk taget er det samme som indholdet af den oprindelige beslutning, og de to beslutninger har samme begrundelse, er den nye beslutning, hvad bødefastsættelsen angår, omfattet af de regler, der var gældende, da den oprindelige beslutning blev vedtaget. Kommissionen genoptager nemlig proceduren på det trin, hvor procedurefejlen var blevet begået, og vedtager en ny beslutning uden at bedømme sagen på ny på baggrund af regler, som ikke fandtes på det tidspunkt, hvor den oprindelige beslutning blev vedtaget.

(jf. præmis 366-368)

15. Ved bedømmelsen af grovheden af de overtrædelser af Fællesskabets konkurrenceregler, en virksomhed kan gøres ansvarlig for, med henblik på at fastsætte en bøde, der står i forhold til overtrædelserne, kan Kommissionen lægge vægt på, at en række overtrædelser har strakt sig over en særlig lang periode, at der har været tale om mangfoldige og forskelligartede overtrædelser, der har vedrørt alle eller næsten alle den pågældende virksomheds produkter, og at en række af dem har ramt samtlige medlemsstater, at overtrædelserne har været af særlig grov karakter og desuden har taget udgangspunkt i en bevidst og sammenhængende strategi, som gennem forskellige former for eliminerende praksis over for konkurrenterne og gennem en binding af kunderne har haft til formål kunstigt at opretholde eller styrke virksomhedens dominerende stilling på markeder, hvor konkurrencen allerede var begrænset, at misbrugets virkninger i særlig grad har skadet konkurrencen, og den fordel, sagsøgeren har haft af sine overtrædelser.

Kommissionen kan med rette kvalificere en praksis, hvorved en virksomhed med en dominerende stilling ved at yde sine kunder rabatter for ekstramængder og indgå aftaler med disse, der sikrer deres loyalitet, forårsager vedvarende skade på det pågældende markeds struktur til skade for forbrugerne ved i lang tid at udelukke konkurrenterne fra markedet, som værende særdeles grov.

(jf. præmis 370, 372 og 374)

16. Ved bedømmelsen af grovheden af en overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler skal der tages hensyn til en eventuel gentagelsessituation. Begrebet recidiv, således som det forstås i en række nationale retsordener, forudsætter, at en person har begået nye overtrædelser efter at være blevet straffet for lignende overtrædelser. Retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten indeholder en tilsvarende bestemmelse, idet der heri henvises til en »overtrædelse af samme art«. Kommissionen kan derfor ikke laste en virksomhed, som misbruger sin dominerende stilling på et marked i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 82 EF, for en skærpende omstændighed i form af en gentagelsessituation begrundet i en tidligere hemmelig praksis vedrørende artikel 81 EF, som desuden er meget forskellig fra den adfærd, der er genstand for overtrædelsen af artikel 82 EF.

(jf. præmis 377-381)

17. På konkurrenceområdet gælder, at når en virksomhed afholder udgifter for at stille garantier for betalingen af en bøde, der er pålagt i en beslutning, som siden er blevet annulleret af Fællesskabets retsinstanser, og for at fastslå, at denne beslutning var ulovlig, er Kommissionen ikke forpligtet til at tage disse udgifter i betragtning ved fastsættelsen af bøden i den beslutning, der vedtages som følge af en annullationsdom, eftersom virksomheden kan nedlægge påstand om tilbagebetaling heraf inden for rammerne af et erstatningssøgsmål.

(jf. præmis 383)

18. For at en tilsidesættelse af traktatens konkurrenceregler kan anses for forsætlig, er det ikke nødvendigt, at virksomheden vidste, at den overtrådte et forbud i disse bestemmelser; det er tilstrækkeligt, at den ikke har kunnet være uvidende om, at dens adfærd havde til formål eller til følge at begrænse konkurrencen på det fælles marked.

(jf. præmis 412)

19. Forhold, der vedrører formålet med en adfærd, kan have større betydning ved bødefastsættelsen end de omstændigheder, der vedrører adfærdens virkninger.

(jf. præmis 435)

20. Skønt størrelsen af en bøde pålagt for overtrædelse af de fællesskabsretlige konkurrenceregler skal stå i rimeligt forhold til overtrædelsens varighed og de øvrige faktorer, der indgår i vurderingen af dennes grovhed, såsom den fortjeneste, den berørte virksomhed har kunnet opnå ved sin praksis, kan det forhold, at en virksomhed ikke har opnået nogen fortjeneste ved en overtrædelse, ikke være til hinder for, at der pålægges en betydelig bøde, idet bøderne ellers ville miste deres afskrækkende virkning. Det følger heraf, at Kommissionen ikke ved fastsættelsen af bøderne er forpligtet til at tage i betragtning, at der ikke blev opnået nogen vinding ved den pågældende overtrædelse. At der ikke er tale om en finansiel fordel forbundet med overtrædelsen, kan desuden ikke anses for en formildende omstændighed.

(jf. præmis 443)

21. Kommissionen kan anse den hemmelige art for en skærpende omstændighed ved bedømmelsen af overtrædelsens grovhed. Det kan imidlertid ikke udledes heraf, at fraværet af kendetegnet hemmelighed udgør en formildende omstændighed.

(jf. præmis 446 og 447)