9.

De foregående overvejelser har givet mig den opfattelse, at Fællesskabet er ansvarligt for de tab, som er fremkaldt ved anvendelsen af forordning nr. 563/76. Herudover skal de problemer løses, som vedrører tabets art og årsagsforbindelsen mellem den ulovlige retsakt og tabet, idet erstatningens størrelse som nævnt i begyndelsen af dette forslag — for øjeblikket ikke behandles. Sagsøgerne klager hovedsageligt over, at der som følge af den nævnte forordning skete en forhøjelse af foderpriserne; de blev som købere heraf tvunget til at betale den forhøjede pris og led et tab, som svarer til forhøjelsens størrelse. Det skal altså undersøges: a) om der principielt er mulighed for, at et tab, som ikke rammer hovedadressaterne for forordning nr. 563/76 — foderproducenterne —, men køberne af foderet, skal erstattes; b) hvilken indvirkning, som forordning nr. 563/76 har haft på prisforhøjelserne på foder, og hvorvidt den nævnte forordning har været den eneste faktor, der herved har været afgørende; c) om køberne kunne overvælte disse prisforhøjelser på deres kunder; d) hvilken betydning en undersøgelse af den nævnte forordnings virkninger på produktionsomkostningerne og på de sagsøgende virksomheders fortjenstmargen kan have. Vedrørende punkt a), finder jeg ikke, at der er nogen mulighed for at godtage de sagsøgte institutioners opfattelse, hvorefter der nærmest ikke skulle være nogen adækvat årsagsforbindelse mellem forordningen og det tab, som sagsøgerne påstår at have lidt, fordi de forskellige led mellem årsag og virkning udelukker en direkte årsagsforbindelse. Den omstændighed, at forordningens bestemmelser umiddelbart var rettet til fabrikanter og importører af foder — og således til andre retssubjekter end dem, som til syvende og sidst kommer til at bære foranstaltningens økonomiske virkning — er med sikkerhed ikke tilstrækkelig til at afvise, at forordningen er årsagen (eller i hvert fald én af årsagerne) til prisforhøjelserne på foder. Det bør endvidere huskes, at den nævnte forordnings artikel 5 bestemmer, at for alle kontrakter, som afsluttes inden dagen for ikrafttrædelsen af denne forordning, bærer de personer der successivt opkøber de i artikel 2 og 3 nævnte varer (navnlig raps-, ryps- og solsikkefrø, hørfrø og soyabønner eller de proteinvarer, som er opnået ved forarbejdning af disse varer) virkningen af den byrde, som følger af den i denne forordning fastsatte ordning. Køberne af foder var således heller ikke formelt »tredjemand« i forhold til den ved forordningen indførte ordning. Vedrørende punkt b). De to sagsøgte institutioner hævder, at de prisstigninger på foder, som indtraf i foråret 1976, ikke fuldt ud skyldes virkningen af pligten til at iblande pulvermælk i foderet. Ifølge Kommissionen er disse stigninger for en stor dels vedkommende opstået af andre grunde, som ikke har nogen forbindelse med forordning nr. 563/76. I betragtning af, at prisstigningen på soya mellem marts og juli 1976 var nået op på næsten det firedobbelte af den prisforhøjelse, som kan antages at være forårsaget af brugen af skummetmælkspulver ved begyndelsen af anvendelsen af Rådets forordning, spørger Kommissionen, hvilken del af prisforhøjelsen på foder, der virkeligt skyldes pligten til at opkøbe mælkepulver, og hvilken del, der bør henføres til stigningen i verdenspriserne på soya. Ifølge det af Kommissionen anførte, har foderproducenterne i øvrigt forsøgt at mindske virkningen af den dobbelte omkostningsforhøjelse ved at benytte indenlandske substitutionsprodukter med proteinindhold, for hvilke der ikke var foreskrevet nogen pligt til at opkøbe mælkepulver. Sagsøgerne har fremlagt adskillige breve, som deres leverandører har skrevet til dem umiddelbart efter, at forordning nr. 563/76 var trådt i kraft, for at meddele dem, at den ved forordningen indførte ordning nødsagede dem til at forhøje foderpriserne. Den første forhøjelse, som lå på maksimalt 5 %, blev normalt senere nedsat med omtrent en fjerdedel. Det blev under retsmødet forklaret, at denne nedsættelse skyldtes, at foderproducenterne først havde overvæltet den større byrde, som var fremkommet ved fortabelsen af den i den nævnte forordnings artikel 2 og 3 foreskrevne sikkerhed, mens de herefter nøjedes med at pålægge deres kunder den mindre forhøjelse, som skyldes iblandingen af mælkepulver i foderet. Dette forklarer også, hvorfor det fald i foderpriserne, som indtraf efter, at den ved den nævnte rådsforordning indførte ordning var blevet ophævet, var mindre end de første stigninger. De sagsøgte har svaret, at det ikke er tilstrækkeligt at fremlægge erklæringer fra leverandørerne, og at sagsøgerne også skal angive, hvorledes prisforhøjelserne blev beregnet i enkeltheder, da foderet havde en forskellig sammensætning alt efter de forskellige typer opdræt. Når alt kommer til alt, nægter de sagsøgte ikke, at der findes en sammenhæng mellem den her omhandlede rådsforordning og forhøjelsen af foderpriserne. De bestrider snarere, at alle de af sagsøgerne påberåbte forhøjelser skulle skyldes forordningens eksistens. På dette særlige punkt drejer striden sig altså ikke om forhøjelsernes eksistens, men snarere om deres størrelse. Dette ændrer dog intet ved, at spørgsmålet er meget væsentligt for afgørelsen af, om der findes en årsagsforbindelse mellem den ulovlige forordning og tabet samt størrelsen af det tab, som skyldes forordningens anvendelse. Jeg finder, at sagsøgerne med føje undskylder de fremlagte bevisers utilstrækkelighed ved at anføre, at det er vanskeligt at fastslå, hvorledes foderproducenterne foretager sine beregninger, og hvorledes hans produkter nøjagtigt er sammensat. De anmoder om, at der som vidner indkaldes de ansvarlige for beregningen af indvirkningen af forpligtelsen til at opkøbe mælkepulver hos de forskellige foderproducenter, og at der oprettes en særlig fortegnelse over disses navne, stilling og adresser. I virkeligheden er kun fabrikanterne i stand til nøjagtigt at redegøre for, hvorledes de har beregnet indvirkningen af forordning nr. 563/76 på deres omkostninger, når henses til de forskellige elementer, som indgår i foderets sammensætning, af mængdeforholdet og prisforhøjelserne på soya i løbet af den omhandlede periode. Det er overflødigt at tilføje, at svarene kan variere alt efter producenterne og fodertyperne. Alt dette bør efter min opfattelse klargøres ved en mundtlig bevisoptagelse og sagkyndige udtalelser. Vedrørende punkt c). Skulle det vise sig, at sagsøgerne kunne overvælte den forøgede foderpris på deres kunder er det under alle omstændigheder ikke tilstrækkeligt til at kunne opgøre tabet, at virkningen af pligten påvises. Dette emne er også blevet stærkt diskuteret mellem parterne. Sagsøgerne hævder, at de, når det én gang er bevist, at der foreligger et tab, som hidrører fra prisforhøjelserne på grund af forordningens ikrafttrædelse, ikke behøver at godtgøre, at de ikke kunne overvælte tabet på kunderne; de sagsøgte bør føre bevis for det modsatte. Efter deres opfattelse er enhver sådan mulighed forbundet med markedsbetingelserne, idet prisen på et produkt er et resultat af udbud og efterspørgsel uafhængigt af omkostningerne. Sagsøgerne har imidlertid fremlagt en rapport fra de sagkyndige Hülsemeyer og Graser, og de understreger på grundlag af denne rapport, at selv om antallet af virksomheder med fjerkræopdræt og disses respektive størrelse kan give indtryk af, at markedet er behersket af et fåtal, så er produktionens store ensartethed og den frie adgang for konkurrerende sælgere fra medlemsstaterne til det nationale tyske marked imidlertid i praksis til hinder for, at disse virksomheder kan betragte markedet som oligopolistisk. Uafhængigt heraf, anfører sagsøgerne, at Hulsemeyer-Graser-rapporten har på grundlag af en nøjagtig undersøgelse af indvirkningen af prisforhøjelsen på foder til daggamle kyllinger og kyllinger påvist, at prissvingningerne på foder ikke har nogen mærkbar indvirkning på rugeæg. Hvis udbudet af daggamle kyllinger derfor ikke har reageret efter ændringen af prisen på foder, må det heraf ud fra reglen om udbud og efterspørgsel sluttes, at priserne på disse varer heller ikke kunne ændres. Det var således med den markedssituation, som gjaldt for de omhandlede produkter, umuligt for de nævnte opdrættere at overvælte de omkostningsstigninger på deres kunder, som de fik på grund af Rådets forordning, i hvert fald i den periode, hvor forordningen var gældende. Kommissionen kritiserer denne sagkyndige udtalelse ud fra forskellige betragtninger, men bestrider ikke rigtigheden af de forhold, den lægger til grund, og af visse væsentlige økonomiske vurderinger i den. Kommissionen mener, navnlig hvad angår fjerkræopdrættere, at der er en vis margen for prisfastsættelsen, mens den, hvad ægproducenterne angår, erkender, at deres stilling på markedet er svag over for køberne, og at der er en særlig stærk konkurrence inden for denne sektor. Kommissionen bekræfter, at der ved besvarelsen af spørgsmålet, om den ved forordning nr. 563/76 pålagte opkøbsforpligtelse har påvirket ægpriserne, ikke blot bør tages hensyn til de konkrete markedsforhold, men at der også må foretages en større analyse af de økonomiske mekanismer, der er bestemmende for det omhandlede marked. Det er vanskeligt at tage stilling her, idet disse analyser er yderst tekniske. Jeg vil mene, at Domstolen derfor også bør forlange en sagkyndig udtalelse vedrørende dette spørgsmål, som kan kaste lys over et problem, der er så væsentligt for erstatningens størrelse. Vedrørende punkt d). Under nærværende sags behandling er de negative virkninger af forordning nr. 563/76 også blevet undersøgt i forbindelse med udviklingen i sagsøgernes produktionsomkostninger og fortjenstmargen. Jeg vil gerne understrege, at disse vurderinger efter min opfattelse ikke har nogen som helst indflydelse på tabets art eller på den måde, dets størrelse skal fastlægges på; som sagt har tabet bestået i en forhøjelse af sagsøgernes byrde på grund af en stigning i foderpriserne som følge af den nævnte forordning, og fastsættelsen af tabets størrelse kræver navnlig, at de to problemer løses, som vedrører andre faktorers indflydelse på prisforhøjelsen på foder og den eventuelle overvæltning af byrden på sagsøgernes kunder. Det er faktisk under en anden synsvinkel interessant at fastslå, i hvilket omfang forordning nr. 563/76 har påvirket sagsøgernes produktionsomkostninger og fortjenstmargener, nemlig i det tilfælde, at kravet om den grove krænkelse, som Rådet skal have gjort sig skyldig i, kan forbindes med størrelsen af det af sagsøgerne lidte tab. Jeg har allerede undersøgt denne teoretiske mulighed og har ment at måtte forkaste den af de ovennævnte grunde. Ikke desto mindre forekommer det mig, at visse af de af parterne fremsatte betragtninger kan være nyttige for så vidt som de supplerer de pågældendes økonomiske vurderinger. Det er en kendsgerning, at parterne er uenige såvel om fastsættelsen af størrelsen af sagsøgernes produktionsomkostninger som om vurderingen af omfanget af disses stigning. De sagsøgte synes ikke at erkende, at der er sket en større stigning end 1 %, medens sagsøgerne ansætter denne til gennemsnitligt 2 %. Selv om det forholdt sig som i det sidstnævnte tilfælde, ville tabet ikke kunne betragtes som alvorligt, som de sagsøgte påstår. Sagsøgerne hævder til gengæld, at en omkostningsstigning af denne an er væsentlig i betragtning af den meget lille fortjenstmargen, som er typisk for sektoren. Jeg kan faktisk ikke nøjes med den blotte konstatering af den lave procentdel, som udgøres af indvirkningen af forpligtelsen til at opkøbe skummetmælk på de endelige omkostninger for sagsøgernes produkter. For at fastslå det reelle omfang af denne indvirkning på en virksomheds økonomi, bør der henses til, hvilken forbindelse denne stigning i produktions-omkostningsniveauet har med fortjenstmargenen. Denne vurdering bør ske for hver enkelt virksomhed taget for sig; da jeg vil udtale mig i generelle vendinger, bør sektorens veldrevne virksomheders gennemsnitsfortjenstmargen tages som referencepunkt. Dette referencepunkt mangler; parternes udtalelser bestyrkes ikke af overbevisende beviser. Ifølge sagsøgerne opsluger produktionsomkostningsstigningen som følge af ikrafttrædelsen af forordning nr. 563/76 i visse tilfælde hele den årlige fortjenstmargen og medfører endog større tab end dette, hvilket er tilfældet for sagsøger i sag 83/76, som anfører at have lidt et tab, som er langt større end den gennemsnitlige årlige fortjeneste. Sagsøger i sag 40/77 hævder, at den nævnte forordning praktisk talt har reduceret hans fortjeneste til nul i forordningens anvendelsesperiode og sagsøger i sag 94/76 bekræfter det samme. Kun sagsøgerne i sagerne 4/77 og 15/77 har lidt et tab på grund af forordningen, som er forholdsmæssigt mindre, da de ifølge deres oplysninger har registreret en nedgang i deres årlige fortjeneste på omtrent 20 %. De sagsøgte bekræfter, at ægproducenterne til gengæld har fået eksportlettelser på grund af en rundhåndet og vid anvendelse af restitutionsordningen. Men det er et spørgsmål, hvorvidt og i hvilket omfang disse fordele er blevet givet i forbindelse med den ved den omhandlede forordning pålagte byrde. Med andre ord viser intet forhold, at disse fordele, som allerede eksisterede før vedtagelsen af forordning nr. 563/76, og som bestod efter denne, ville have været anderledes, dersom den omhandlede forordning ikke var blevet udstedt. Hvad angår det system med fællesskabs-afgifter, som kun Kommissionen henviser til, gør sagsøgerne opmærksom på, at det kun kan bidrage til at bremse konkurrencen fra tredjelandes produkter. Sagsøgerne understreger herved på den anden side, at den omkostningsstigning, som blev forårsaget af forpligtelsen til at opkøbe mælkepulver slet ikke var blevet taget i betragtning ved fastsættelsen af størrelsen af importafgiften for kyllinger og heraf afledte produkter, idet afgiften kun forandres ved ændringer i forskellene i priserne på foderkorn på fællesskabsmarkedet og verdensmarkedet, hvorimod den ikke påvirkes af svingninger inden for andre sektorer. Når man endelig diskuterer produktions-omkostningsstigningen og fortjenstnedgangen for de pågældende virksomheder, opstår spørgsmålet om virkningen af prisforhøjelserne på soya. Dersom disse forhøjelser virkelig har haft langt større indflydelse på omkostningerne for sagsøgernes produkter end forpligtelsen til at opkøbe mælkepulver ifølge forordning nr. 563/76, bør det også bemærkes, at de omhandlede virksomheder måske kunne bære disse forhøjelser ved at nedsætte deres fortjenstmargen i samme omfang, men at indvirkningen af forpligtelsen til at opkøbe mælkepulver — netop som følge heraf — kunne tynge virksomhedens økonomi alvorligt. Med hensyn til de objektive faktorer, som har haft en negativ indflydende på de omhandlede virksomheders situation, er ansvaret for Rådet, som ved at vedtage og opretholde den nævnte bestemmelse har øget sektorens virksomheders økonomiske vanskeligheder, så meget desto klarere som dette ikke var nødvendigt for at nå de tilstræbte mål, hvilket Domstolen har fastslået. På sagens nuværende stadium finder jeg det imidlertid ikke muligt at udtale mig definitivt om de meget vanskelige tekniske og økonomiske forhold ved denne indviklede situation. Jeg udleder heraf, at dersom Domstolen skulle antage, at kriteriet, en tilstrækkelig kvalificeret krænkelse, afledes af tabets størrelse, så kan denne ikke gøres op nu uden yderligere bevisførelse.