RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM

(Tredje Afdeling)

12. december 2012

Sag F-90/11

BS

mod

Europa-Kommissionen

»Personalesag – tidligere tjenestemand – social sikring – vedtægtens artikel 73 – ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme – tabellen, der er bilagt dækningsordningen – AIPP-grad – fortolkning af tabellen – lægeudvalg – mandat – kollegialitetsprincip«

Angående: Søgsmål anlagt i henhold til artikel TEUF 270, som finder anvendelse på Euratom-traktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorunder BS, tidligere tjenestemand for Kommissionen, i det væsentlige har nedlagt påstand om annullation af afgørelse af 20. december 2010, hvorefter ansættelsesmyndigheden har afsluttet den procedure, der var indledt i henhold til artikel 73 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), idet den konkluderede, at der ikke forelå en nedsættelse af dennes legemlige eller åndelige førlighed.

Udfald: Europa-Kommissionen frifindes. BS bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – lægeerklæring – underskrivelse af erklæringen nægtet af et medlem af lægeudvalget – formmangler – foreligger ikke – betingelser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen om dækning af ulykkesrisikoen og risikoen for erhvervssygdomme, art. 22, stk. 3)

2. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – lægeerklæring – lægeudvalgets kompetence – stillingtagen til retlige spørgsmål – ikke omfattet – anvendelse af tabellen til evaluering af fysisk og psykisk invaliditet – lovlig

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, art. 22, stk. 3, og bilag C)

3. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – lægelig udtalelse – domstolsprøvelse – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen vedrørende sygeforsikring, art. 22, stk. 3)

4. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – lægeerklæring – lægeudvalgets begrundelsespligt – rækkevidde

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, art. 22, stk. 3)

5. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – lægeerklæring – lægeudvalgets forpligtelse til at besvare spørgsmål rejst i henhold til ansættelsesmyndighedens mandat – rækkevidde – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, art. 22, stk. 2)

6. Tjenestemænd – social sikring – forsikring mod ulykker og erhvervssygdomme – ugyldighed – begreb – læsioner af tilstrækkelig alvorlighed karakter – omfattet

(Tjenestemandsvedtægten, art. 73; ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, bilag A, art. 73)

1. Lægeudvalgets erklæring er ikke behæftet med en formfejl, fordi et af dets medlemmer har nægtet at underskrive den. Dog kræves for at respektere princippet om kollegialitet i forbindelse med lægeudvalgets arbejde, at det skal fastslås, at det medlem, der har nægtet at underskrive, har haft mulighed for at fremføre sin opfattelse over for de to andre medlemmer.

(jf. præmis 38)

Henvisning til:

Personaleretten: 14. september 2010, sag F-79/09, AE mod Kommissionen, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis

2. Artikel 22, stk. 3 i ordningen om dækning af ulykkesrisikoen og risikoen for erhvervssygdomme, der henviser til vedtægtens artikel 73, begrænser lægeudvalgets kompetence til udelukkende at udtale sig om lægelige spørgsmål og medfører en forpligtelse til at erklære sig inkompetent, hvis lægeudvalget finder, at det står over for en retlig tvist.

For at vurdere graden af de forsikredes nedsættelse af deres legemlige eller åndelige førlighed, anvender lægeudvalget den europæiske tabel til lægelig evaluering af fysisk og psykisk invaliditet, der er indeholdt i bilag A i førnævnte ordning samt bilag C. I den forbindelse sammenholder lægeudvalget nødvendigvis de lægelige konstateringer, som det anvender, med de juridiske kategorier, der er fastlagt i tabellen i bilag C, hvilket forudsætter en forudgående definition og afgrænsning af disse kategorier. Det er således en iboende del af lægeudvalgets arbejde at foretage en klassificering i forhold til tabellen i bilag C af de lægelige konstateringer, det er nået frem til. Lægeudvalgets kompetence er således ikke udelukket, eftersom dets arbejde unægteligt indgår som led i sagens lægelige aspekt.

I øvrigt er det ansættelsesmyndigheden, der endeligt godkender den fortolkning af tabellen i bilag C, som lægeudvalget har lagt til grund, i forbindelse med udarbejdelsen af de fremsatte lægelige udtalelser, hvilket forhindrer enhver risiko for retlig usikkerhed forbundet med en eventuel variation i forbindelse med den førnævnte fortolkning i betragtning af den væsensbegrundede variation i lægeudvalgets sammensætning.

(jf. præmis 62, 64, 65 og 69)

3. Den retslige prøvelse kan ikke udvides til at omfatte de rent lægelige vurderinger, som må anses for definitive, når de er udarbejdet efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Derimod er Unionens retsinstanser kompetente til at efterprøve, om den lægelige udtalelse indeholder en begrundelse, der gør det muligt at vurdere de betragtninger, som udtalelsens konklusioner er baseret på, og om det fremgår, at der er en forståelig sammenhæng mellem de lægelige konstateringer, som er indeholdt i udtalelsen, og de konklusioner, der drages heraf.

(jf. præmis 72)

Henvisning til:

Retten i Første Instans: 27. juni 2000, sag T-47/97, Plug mod Kommissionen, præmis 117

4. Lægeudvalgets hverv er at afgive en udtalelse om de lægelige spørgsmål, som det får forelagt. I denne forbindelse medfører dette hverv, at den begrundelsespligt, som udvalget er pålagt, kun forpligter det til at forklare den fremgangsmåde, som det på grundlag af de til rådighed værende beviselementer har anvendt til at nå frem til de endelige lægelige konklusioner. Denne begrundelsespligt medfører ikke, at lægeudvalget skal meddele, af hvilke grunde det mener at være kompetent.

(jf. præmis 77)

5. Lægeudvalget kan ikke kritiseres for ikke at svare detaljeret på hvert eneste af de spørgsmål, som det har fået mandat til at udtale sig om, hvis alle de elementer, der er nødvendige for, at ansættelsesmyndigheden kan træffe afgørelse, i øvrigt fremgår af de sagsakter, som det har overgivet til ansættelsesmyndigheden, og af den lægelige udtalelse. Bestemmelserne i artikel 22, stk. 2, i ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, hvorefter en institution kan give lægeudvalget mandat til at udtale sig, medfører ikke, at lægeudvalget har en udtrykkelig forpligtelse til at svare på hvert eneste af de spørgsmål, som er indeholdt i mandatet.

I denne forbindelse er lægeudvalget i medfør af ordningen betroet et omfattende hverv, som består i at forelægge ansættelsesmyndigheden alle de lægelige vurderinger, der er nødvendige for ansættelsesmyndighedens afgørelse vedrørende fastsættelsen af graden af den vedvarende invaliditet. Endvidere skal lægeudvalget som led i dette hverv objektivt og uafhængigt bedømme lægelige spørgsmål, hvilket forudsætter, at der rådes over et frit skøn. Når ansættelsesmyndigheden modtager en udtalelse, som den har givet lægeudvalget mandat til at udarbejde, kan denne ved et supplerende mandat præcisere spørgsmålene eller fremsætte nye spørgsmål med henblik på at opnå de ønskede vurderinger, i hvilken forbindelse lægeudvalget er forpligtet til at besvare de af den pågældende myndighed stillede spørgsmål klart og præcist. Selv om et spørgsmål vedrørende et bestemt punkt mangler i mandatet, er dette ikke til hinder for, at lægeudvalget meddeler ansættelsesmyndigheden yderligere lægelige konstateringer, som kan bidrage til at oplyse dens afgørelse.

(jf. præmis 80-85)

Henvisning til:

Domstolen: 19. januar 1988, sag 2/87, Biedermann mod Revisionsretten, præmis 19

Retten i Første Instans: 9. juli 1997, sag T-4/96, S mod Domstolen, præmis 41, 42 og 44

6. I medfør af vedtægtens artikel 73 skal en person anses for at være invalid, når denne som følge af en ulykke eller erhvervssygdom ikke er i stand til helt eller delvis at føre et normalt, aktivt liv. Det ville således være i strid med formålet med vedtægtens artikel 73, som netop tilsigter at dække risikoen for en sådan invaliditet, at fortolke artikel 73 om den europæiske tabel til lægelig evaluering af fysisk og psykisk invaliditet, der er indeholdt i dækningsordningens bilag A i ordningen vedrørende risikodækning for ulykker og erhvervssygdomme, således at alle hudlæsioner, uanset hvor alvorlige de er, medfører en fysisk eller psykisk invaliditetsgrad på mindst 5%. Det er derfor kun læsioner af tilstrækkelig alvorlig karakter, der kan tages i betragtning.

(jf. præmis 91)

Henvisning til:

Domstolen: 2. oktober 1979, sag 152/77, B mod Kommissionen, præmis 10