Kendelse afsagt af Domstolens Fjerde Afdeling den 12. december 1996. - Nicolaos Progoulis mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Tjenestemænd - Erstatningssøgsmål - Formaliteten. - Sag C-49/96 P.



Samling af Afgørelser 1996 side I-06803



Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Appel ° anbringender ° anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten fremfoerte ° formalitetsmangel ° afvisning

[EF-statutten for Domstolen, art. 49 og 51; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Appel ° anbringender ° anbringende mod en doms praemis, der ikke er noedvendig som begrundelse for domskonklusionen ° uvirksomt

(EF-statutten for Domstolen, art. 51)

3. Appel ° anbringender ° anbringende, der fremsaettes for foerste gang under appellen ° afvisning

(EF-statutten for Domstolen, art. 51)

4. Appel ° anbringender ° anbringende vedroerende Rettens afgoerelse om sagsomkostningerne ° afvisning, saafremt alle de oevrige anbringender forkastes

(EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 2)

Parter

I sag C-49/96 P,

Nicolaos Progoulis, tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, ved advokaterne Konstantinos Adamantopoulos og Vassilios Akritidis, Athen, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Arsène Kronshagen, 12, boulevard de la Foire,

appellant,

angaaende appel af kendelse afsagt den 15. december 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Femte Afdeling) i sag T-131/95, Progoulis mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 907), hvorunder der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne kendelse,

den anden part i appelsagen er:

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Ana Maria Alves Vieira, Kommissionens Juridiske Tjeneste, bistaaet af advokat Bertrand Waegenbaur, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

har

DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, J.L. Murray (refererende dommer), og dommerne C.N. Kakouris og H. Ragnemalm,

generaladvokat: C.O. Lenz

justitssekretaer: R. Grass,

efter at have hoert generaladvokaten,

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. februar 1996 har Nicolaos Progoulis i medfoer af EF-statuttens artikel 49 og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans afsagt kendelse af 15. december 1995 (sag T-131/95, Progoulis mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 907, herefter "den appellerede kendelse"), hvorved Retten frifandt Kommissionen for appellantens paastande for det foerste om annullation af Kommissionens afgoerelse ° der blev meddelt appellanten ved skrivelse af 20. marts 1995 ° om afslag paa hans ansoegning om en aendret indplacering i loenklasse B1, andet loentrin, med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. marts 1983, og om, at Kommissionen tilpligtes at betale ham den hoejere loen, der foelger af en saadan aendret indplacering, tillige med renter efter loven paa 10% p.a. af det samlede beloeb, for det andet om, at Retten traeffer foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse i henhold til artikel 64 i Rettens procesreglement, og for det tredje, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

2 Hvad angaar de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for tvisten mellem Progoulis og Kommissionen, er foelgende anfoert i den appellerede kendelse:

"1 I 1982 deltog sagsoegeren i og bestod den eksterne udvaelgelsesproeve KOM362, som Kommissionen afholdt med henblik paa oprettelse af en ansaettelsesreserve af overassistenter i loenklasse B3 og B2 med graesk statsborgerskab.

2 Ved afgoerelse af 9. marts 1983 blev sagsoegeren med virkning fra den 1. marts 1983 udnaevnt til tjenestemand paa proeve som overassistent med en indplacering i loenklasse B3, andet loentrin.

3 Dagen efter, dvs. den 10. marts 1983, indgav han en ansoegning om aendring af sin indplacering.

4 Ved skrivelse af 13. juli 1983 bekraeftede ansaettelsesmyndigheden sin afgoerelse, hvorved den baserede sig paa en udtalelse fra Indplaceringsudvalget, som godkendte, at sagsoegeren havde erhvervet en faglig erfaring paa tolv aar og ni maaneder forud for sin tiltraedelse af tjenesten ved Faellesskaberne.

5 Den 10. oktober 1983 indgav sagsoegeren en klage over ansaettelsesmyndighedens afgoerelse med den begrundelse, at ansaettelsesmyndigheden i modsaetning til, hvad der er foreskrevet i punkt 1.b) i bilag II til ansaettelsesmyndighedens beslutning af 6. juni 1973 vedroerende de i forbindelse med ansaettelse gaeldende kriterier for indplacering i loenklasse og paa loentrin, ikke havde taget hensyn til det tidsrum, hvori han havde aftjent vaernepligt.

6 Ved afgoerelse af 18. november 1983 blev sagsoegeren med virkning fra den 1. december 1983 udnaevnt til fastansat tjenestemand og placeret ved Generaldirektoratet for Landbrug, Direktoratet for Den Europaeiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Afdelingen for Budgetspoergsmaal og Finansiel Samordning.

7 Den 19. januar 1984 traf Kommissionen en afgoerelse, som paa alle punkter var identisk med afgoerelsen af 18. november 1983 blot med den forskel, at sagsoegeren ved denne nye afgoerelse blev placeret ved Afdelingen for EUGFL-Garantisektionen.

8 Ved afgoerelse af 20. januar 1984, som traadte i kraft med virkning fra den 1. marts 1983, annullerede ansaettelsesmyndigheden udnaevnelsen af 9. marts 1983, efter at sagsoegeren den 10. oktober 1983 havde indgivet klage herover, og indplacerede ham i loenklasse B3, tredje loentrin, idet han blev placeret ved Afdelingen for Budgetspoergsmaal og Finansiel Samordning.

9 Ved afgoerelse af 2. marts 1984, som traadte i kraft den 1. marts 1983, annullerede ansaettelsesmyndigheden afgoerelsen af 20. januar 1984 og erstattede den med afgoerelsen af 2. marts 1984. Den nye afgoerelse var paa alle punkter identisk med den annullerede afgoerelse blot med den forskel, at sagsoegeren blev placeret ved Afdelingen for EUGFL-Garantisektionen i stedet for Afdelingen for Budgetspoergsmaal og Finansiel Samordning.

10 Den 5. december 1991 indgav sagsoegeren en ansoegning om aendring af sin indplacering med henblik paa, at han i henhold til punkt 1.b), sidste afsnit, i bilag II til beslutningen af 6. juni 1973 blev indplaceret i loenklasse B2, eller at han, saafremt Kommissionen afslog dette, blev indplaceret i loenklasse B1 under henvisning til, at der, saa vidt det var sagsoegeren bekendt, forelaa et tidligere tilfaelde med aendret indplacering fra en stillingsgruppe til en anden.

11 Ved skrivelse af 6. april 1992 afslog ansaettelsesmyndigheden ° efter en bemaerkning om, at den var for sent indgivet ° sagsoegerens ansoegning med den begrundelse, at de hoejeste loenklasser i stillingsgruppe B3/B2, C3/C2 og D3/D2 ifoelge artikel 3 i bilag I til beslutningen af 6. juni 1973 er forbeholdt forfremmelser inden for stillingsgruppen, hvorfor punkt 1.b) i bilag II til samme beslutning ikke kunne anvendes i sagsoegerens tilfaelde. Hvad angaar indplaceringen i loenklasse B1 svarede ansaettelsesmyndigheden, at en saadan indplacering ikke var mulig, da sagsoegeren havde bestaaet en udvaelgelsesproeve, som gav adgang til stillingsgruppe B3/B2.

12 Den 2. juli 1992 indgav sagsoegeren en klage over Kommissionens besvarelse af hans ansoegning.

13 Den 6. oktober 1992 afviste ansaettelsesmyndigheden klagen med den begrundelse, at den tilsigtede en aendring af afgoerelsen om indplacering af 20. januar 1984 og derfor var for sent indgivet.

14 Sagsoegeren anlagde ikke sag til proevelse af denne afgoerelse om afvisning af klagen.

15 Den 6. maj 1994 indgav han en fornyet ansoegning om aendret indplacering navnlig under henvisning til Rettens dom af 28. september 1993 (forenede sager T-103/92, T-104/92 og T-105/92, Baiwir m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 987).

16 Den 12. juli 1994 afslog ansaettelsesmyndigheden denne ansoegning.

17 Den 10. oktober 1994 indgav sagsoegeren en klage over afslaget, hvori han rejste krav om en aendret indplacering i loenklasse B1, andet loentrin, med tilbagevirkende gyldighed fra den 1. marts 1983, og om at Kommissionen betalte ham den hoejere loen, der fulgte heraf, tillige med renter.

18 Den 20. marts 1995 afviste ansaettelsesmyndigheden klagen.

19 Den 19. juni 1995 anlagde sagsoegeren sag til proevelse af afgoerelsen af 10. oktober 1994 om afvisning af hans klage. Ved dokument registreret paa Rettens Justitskontor den 21. august 1995 har Kommissionen i medfoer af procesreglementets artikel 114 fremsat en formalitetsindsigelse, som er dateret den 18. august 1995, og som stoettes paa, at sagen er for sent anlagt og rettet mod en afgoerelse, som ikke var bebyrdende for sagsoegeren. Sagsoegeren fremsatte sine bemaerkninger vedroerende formalitetsindsigelsen den 26. oktober 1995."

Den appellerede kendelse

3 I den appellerede kendelse fastslog Retten for det foerste, at den afgoerelse, som appellanten paastod annulleret, udelukkende bekraeftede afgoerelsen om appellantens indplacering af 2. marts 1984 (praemis 35).

4 For det andet forkastede Retten ° efter at have bemaerket, at fristerne for at indgive klage og anlaegge sag er ufravigelige procesforudsaetninger, og at eventuelle undtagelser eller fravigelser heraf skal fortolkes indskraenkende ° appellantens argument om, at der var to forhold, som havde afholdt ham fra at anlaegge sag paa et tidligere tidspunkt, nemlig dels at han var ansat som tjenestemand paa proeve, dels det underordnelsesforhold, som han befandt sig i inden for institutionen. Retten fastslog herom for det foerste, at den anfaegtede afgoerelse om hans indplacering var blevet truffet, efter at han var blevet fastansat som tjenestemand, og for det andet, at det ligger i sagens natur, at der bestaar et over- og underordnelsesforhold mellem enhver tjenestemand og den institution, som den paagaeldende er ansat ved. Ifoelge Retten ville man derfor, saafremt man godtog appellantens argumentation, beroeve bestemmelserne om soegsmaalsfrister enhver effektiv virkning, hvilket ville vaere i strid med den soegsmaalsordning, der er oprettet ved vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber og med retssikkerhedsprincippet (praemis 36).

5 For det tredje forkastede Retten appellantens argumenter til stoette for, at soegsmaalsfristen paa ny var blevet udloest, som baseredes paa, at der var indtruffet vaesentlige nye omstaendigheder, nemlig dels var afsagt dom i ovennaevnte sag Baiwir m.fl. mod Kommissionen, dels var truffet afgoerelse om aendret indplacering af en anden tjenestemand, E., fra en stillingsgruppe til en anden stillingsgruppe.

6 Hvad angaar denne dom bemaerkede Retten i den appellerede kendelse, at det fremgaar af fast retspraksis (dom af 17.6.1965, sag 43/64, Mueller mod Raadet for EOEF, Euratom og EKSF, Sml. 1965-1968, s. 65, org. ref.: Rec. s. 499, af 15.12.1966, sag 34/65, Mosthaf mod Kommissionen for Euratom, Sml. 1965-1968, s. 325, org. ref.: Rec. s. 753, og af 8.3.1988, sag 125/87, Brown mod Domstolen, Sml. s. 1619, praemis 13), at en dom om annullation af en retsakt kun har retsvirkning for parterne og de personer, som er umiddelbart beroert af selve den annullerede retsakt, og at en dom kun kan udgoere en ny faktisk omstaendighed i forhold til disse personer (praemis 41).

7 I den foreliggende sag fandt Retten ikke, at det fremgik af sagens akter, at appellanten var umiddelbart beroert af den retsakt, som var blevet annulleret ved dommen i ovennaevnte sag Baiwir m.fl. mod Kommissionen. Denne dom kunne derfor ikke udgoere en ny eller vaesentlig omstaendighed i forhold til appellanten eller en omstaendighed, som paa ny udloeste soegsmaalsfristen (praemis 43).

8 Endvidere fremhaevede Retten, at naevnte dom omhandlede et andet spoergsmaal end det, som var omtvistet i sagen mellem appellanten og Kommissionen (praemis 45).

9 Hvad angaar den omstaendighed, at der var sket aendret indplacering af en anden tjenestemand, E., fra en stillingsgruppe til en anden stillingsgruppe, fastslog Retten, at appellanten havde faaet kendskab hertil den 5. december 1991 (praemis 46), hvorfor han havde haft mulighed for, saafremt denne aendrede indplacering udgjorde en ny faktisk omstaendighed, som paa ny kunne udloese fristerne, at anlaegge sag til proevelse af afgoerelsen om afvisning af den klage, som han havde indgivet den 2. juli 1992. Denne mulighed udnyttede appellanten imidlertid ikke (praemis 49).

10 I den forbindelse fandt Retten endvidere, at hvis appellanten, som han havde haevdet, naerede tvivl om, hvorvidt de omstaendigheder, han havde faaet kendskab til, var korrekte eller relevante, kunne han i tide have taget de noedvendige skridt til at faa dette bekraeftet, foer han indledte en administrativ procedure og i givet fald anlagde sag (praemis 48).

11 Endelig paalagde Retten i medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 3, andet afsnit, appellanten at afholde sagens omkostninger. Dette gjorde den ud fra den antagelse, at appellanten i betragtning af sagens omstaendigheder og den faste retspraksis, som findes paa omraadet, kunne forudse, at sagen maatte afvises, hvorfor de udgifter, som Kommissionen havde afholdt, maatte skoennes at vaere paafoert den unoedvendigt eller af ond vilje (praemis 54).

Anbringender til stoette for appellen

12 Appellanten har fremfoert fire anbringender mod den appellerede kendelse.

13 For det foerste har appellanten gjort gaeldende, at Retten har anlagt en forkert retlig vurdering ved helt at forkaste hans argumenter vedroerende ovennaevnte dom i sagen Baiwir m.fl. mod Kommissionen.

14 Med foerste led af det foerste anbringende anfaegter appellanten den maade, hvorpaa Retten har anvendt Domstolens praksis om, at en dom om annullation af en retsakt kun har retsvirkning for parterne og de personer, som er umiddelbart beroert af selve den annullerede retsakt, og at en dom kun kan udgoere en ny faktisk omstaendighed i forhold til disse personer.

15 Det andet led af appellantens foerste anbringende gaar ud paa, at Retten har misfortolket ovennaevnte dom i sagen Baiwir m.fl. mod Kommissionen ved at antage, at dommen kun vedroerte fastsaettelsen af de bestemmelser ° artikel 32 eller 46 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber ° som gjaldt for indplaceringen af en tjenestemand, der udnaevnes i en stilling i en hoejere kategori efter afholdelsen af en almindelig udvaelgelsesproeve. Ifoelge appellanten fastslog denne dom princippet om ligebehandling af de personer inden for og uden for en institution, som har bestaaet en udvaelgelsesproeve, hvad angaar medregningen af den faglige erfaring, som de har erhvervet, foer de tiltraeder tjenesten.

16 Som foelge af forbuddet mod forskelsbehandling boer efter appellantens opfattelse endvidere reglen om anvendelse af den gunstigste bestemmelse finde anvendelse paa ham, saaledes som antaget i ovennaevnte dom i sagen Baiwir m.fl. mod Kommissionen. Han finder derfor, at punkt 1.b) i bilag II til beslutningen af 6. juni 1973 ° hvorefter en tjenestemand kan indplaceres i en hoejere loenklasse, naar vaernepligten er af 24 maaneders varighed eller derover ° skal anvendes, og at hans indplacering foelgelig boer aendres til loenklasse B1, andet loentrin.

17 Appellantens andet anbringende er, at det fremgaar af dommen af 15. maj 1985 (sag 127/84, Esly mod Kommissionen, Sml. s. 1437), at ogsaa den aendrede indplacering fra en stillingsgruppe til en anden stillingsgruppe, som E. opnaaede, udgoer en ny og vaesentlig omstaendighed. Forskelsbehandlingen af appellanten og E., hvis indplacering blev aendret fra en stillingsgruppe til en anden stillingsgruppe, selv om han ikke havde aftjent vaernepligt, er ubegrundet. Desuden modtog appellanten foerst sikre oplysninger vedroerende omstaendighederne i forbindelse med E.' s indplacering i april 1995.

18 I oevrigt anfoerer appellanten, at Kommissionen med fremlaeggelsen af E.' s maanedlige loensedler for 1982-1986 kun har bekraeftet hans opfattelse af den aendrede indplacering af E. fra en stillingsgruppe til en anden stillingsgruppe. Appellanten har som foelge heraf anmodet om, at Domstolen foranstalter bevisoptagelse i henhold til procesreglementets artikel 45 med henblik paa, at Kommissionen fremlaegger disse loensedler.

19 Appellantens tredje anbringende er, at Kommissionen har begaaet magtfordrejning ved at intimidere ham i en saadan grad, at han afstod fra at haevde sine rettigheder under et soegsmaal, og ved at naegte at anvende bestemmelserne i punkt 1.b) i bilag II til beslutningen af 6. juni 1973 behoerigt paa ham hvad angaar medregningen af den periode, hvorunder han aftjente sin vaernepligt.

20 Appellantens fjerde anbringende er, at Retten har anlagt en forkert retlig vurdering ved at anvende procesreglementets artikel 87, stk. 3, paa ham og paalaegge ham at godtgoere Kommissionen de udgifter, han har paafoert den.

21 Appellanten haevder i den forbindelse, at han har anlagt sagen i god tro nemlig ud fra den antagelse, at ovennaevnte dom i sagen Baiwir m.fl. mod Kommissionen indeholdt fornoedent grundlag for hans krav om en aendret indplacering i loenklasse B1. Da Kommissionen under den administrative procedure naegtede at give ham et tilfredsstillende svar, fandt han, at et sagsanlaeg var hans eneste mulighed for at haevde sine rettigheder.

Domstolens bemaerkninger

22 I henhold til procesreglementets artikel 119 kan Domstolen naar som helst ved begrundet kendelse afvise eller forkaste appellen, naar det er aabenbart, at denne helt eller delvis skal afvises eller forkastes.

Foerste anbringende

23 Det bemaerkes indledningsvis, at det fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen samt af procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i Rettens dom, og de retlige argumenter som goeres gaeldende til stoette for paastanden om dommens ophaevelse.

24 Hvad angaar foerste led af det foerste anbringende er det tilstraekkeligt at fastslaa, at appellanten ikke har fremfoert nogen argumenter til godtgoerelse af, at Retten har anlagt en forkert retlig vurdering. Anbringendet maa derfor afvises paa dette punkt.

25 Hvad angaar andet led af det foerste anbringende om fortolkningen af dommen i sagen Baiwir m.fl. mod Kommissionen, bemaerkes, at efter fast retspraksis kan de krav til begrundelse af appellen, som fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen og af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, ikke anses for opfyldt, naar appellen blot gentager eller noejagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremfoert for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var stoettet paa faktiske omstaendigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at laegge til grund. En saadan appel har i realiteten kun til formaal at opnaa, at de i staevningen fremsatte paastande paadoemmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 17.10.1995, sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, praemis 15, 16 og 17).

26 I den foreliggende sag maa det fastslaas, at appellanten blot har gentaget de argumenter, som han allerede har fremfoert for Retten uden at forsoege at godtgoere, at denne har anlagt en forkert retlig vurdering. Anbringendet maa derfor afvises paa dette punkt.

27 I oevrigt bemaerkes, at det andet led af det foerste anbringende er rettet mod en begrundelse i Rettens dom, der for saa vidt er overfloedig, og derfor under alle omstaendigheder ikke kan tillaegges nogen vaegt (dom af 2.6.1994, sag C-326/91 P, De Compte mod Parlamentet, Sml. I, s. 2091, praemis 94).

28 Det foelger af det anfoerte, at det foerste anbringende maa afvises.

Andet anbringende

29 Vedroerende det andet anbringende bemaerkes, at appellanten blot har gentaget de argumenter, som han allerede har fremfoert for Retten, uden at forsoege at godtgoere, at denne har anlagt en forkert retlig vurdering.

30 Af de samme grunde som anfoert i denne kendelses praemis 24, maa det andet anbringende afvises.

Tredje anbringende

31 Hvad angaar det tredje anbringende bemaerkes for det foerste, at ifoelge artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, maa der ikke fremsaettes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

32 En parts adgang til foerst for Domstolen at fremfoere et anbringende, der ikke er blevet fremfoert for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelaegge Domstolen ° der har en begraenset kompetence i appelsager ° en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen saaledes kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgoerelse, der er blevet truffet vedroerende de anbringender, som er blevet behandlet i foerste instans (dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, praemis 59).

33 I denne sag maa det fastslaas, at appellanten ikke tidligere ved Retten har fremfoert det tredje anbringende om, at Kommissionen har begaaet magtfordrejning, hvorfor anbringendet maa afvises.

Fjerde anbringende

34 Det bemaerkes, at ifoelge artikel 51, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen kan appel ikke ivaerksaettes alene til forandring af afgoerelser om sagsomkostningerne eller om disses stoerrelse.

35 Da alle de oevrige anbringender, som appellanten har fremfoert, er blevet afvist, maa efter naevnte bestemmelse ogsaa anbringendet angaaende sagens omkostninger afvises (kendelser af 13.1.1995, sag C-253/94 P, Roujansky mod Raadet, Sml. I, s. 7, praemis 14, og sag C-264/94 P, Bonnamy mod Raadet, Sml. I, s. 15, praemis 14).

36 Appellen maa herefter afvises i medfoer af procesreglementets artikel 119.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

37 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Ifoelge procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i personalesager. I medfoer af procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel ivaerksat af institutionernes tjenestemaend eller oevrige ansatte. Da appellanten har tabt sagen, paalaegges det ham at betale appelsagens omkostninger.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)

1) Appellen afvises.

2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 12. december 1996.