Den sag, der har givet anledning til nærværende præjudicielle anmodning, udspiller sig på følgende baggrund. Scenen er Nordirland. Den offentlige orden og borgernes sikkerhed er udsat for usædvanligt alvorlige forstyrrelser. Ved dom af 18. januar 1978 har Den europæiske Menneskerettighedsdomstol betegnet denne tilstand — der i dommen antages at have foreligget siden 1970 — som »den længste og mest voldelige bølge af terrorisme, der hidtil er oplevet i de to dele af Irland«. Ingen vil påstå, at dette er et overstået stadium.

Under disse omstændigheder spiller ordensmagten, og i første række politiet, en afgørende rolle. Som anført i retsmøderapporten — som jeg udtrykkeligt henviser til for så vidt angår de faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne samt de præjudicielle spørgsmål — ledes Royal Ulster Constabulary af politidirektøren, Chief Constable, der tillige er bemyndiget til at ansætte reservebetjente — på heltid eller deltid — i Royal Ulster Constabulary Reserve (reservekorpset). Lige så lidt som i England og Wales finder man i de forskrifter, der regulerer Royal Ulster Constabulary og dettes reservekorps, nogen sondring efter, om arbejdsopgaverne varetages af mænd eller af kvinder.

Der er således siden 1973 blevet ansat kvinder i reservekorpset, oprindeligt på deltid; fra 1974 er kvinder blevet ansat på heltid i henhold til treårige kontrakter med mulighed for forlængelse og er indgået i den stab, der i almindelighed betegnes som de heltidsansatte i reservekorpset. Sagsøgeren i hovedsagen, Johnston, der oprindeligt blev ansat på deltid og fra 1974 på heltid, fik sin kontrakt forlænget i 1977.

Mens politiet normalt er ubevæbnet i Det forenede Kongerige, har myndighederne under hensyn til den særlige situation i Nordirland udstyret politiet med skydevåben i forbindelse med udførelsen af dets normale arbejdsopgaver. Denne særordning gælder alene for mandlige politibetjente, idet man har ønsket at imødegå faren for, at kvinder kunne blive udsat for overfald, hvorunder de kunne blive frataget deres våben, samt herved taget hensyn til kvindernes arbejde inden for det sociale område, og endelig har man villet hæve idealet om en ubevæbnet politistyrke, for så vidt angår kvinder. Denne beslutning har medført, at kvinder ikke oplæres i betjening af skydevåben.

I 1980 gik politidirektøren et skridt videre. Eftersom det havde vist sig nødvendigt at anvende de heltidsansatte i reservekorpset til arbejdsopgaver, der i hovedsagen lå inden for sikkerhedsområdet, og hvorunder der kunne blive tale om brug af skydevåben, besluttede politidirektøren, at han ikke længere ville forlænge de heltidsansatte, kvindelige reservebetjentes kontrakter, såfremt deres arbejdsopgaver kunne varetages af deres kolleger i Royal Ulster Constabulary. Johnston's kontrakt blev således ikke forlænget i 1980, hvilket tillige var tilfældet for næsten samtlige af hendes kvindelige kollegers vedkommende.

Det er ubestridt, at dette skridt, der intet havde at gøre med Johnston's forhold i tjenesten, alene blev taget på grund af hendes køn. Under det søgsmål, hun har indbragt for den nationale domstol, har hun følgelig gjort gældende, at hun er blevet forskelsbehandlet i strid med Rådets direktiv 76/207 af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (EFT L 39, s. 40).