Da en ordfortolkning følgelig er umulig, må meningen med disse bestemmelser efter min opfattelse søges ved at sammenholde dem med den ansøgning, som førte til deres vedtagelse, og den almindelige sammenhæng, hvori problemet på daværende tidspunkt stillede sig for Kommissionen.

Et er sikkert: den tyske regering anmodede Kommissionen om en bemyndigelse i henhold til traktatens artikel 115, stk. 1, som skulle lægge hindringer i vejen ikke blot for fremtidige indførsler, men også for en indførsel, for hvilken der allerede var ansøgt om licens.

Ordlyden af den permanente tyske repræsentations telex er klar.

Jeg citerer de vigtigste passager af den for Domstolen:

»Har den ære at meddele, at den tyske regering står over for ansøgning om indførsel af champignonkonserves … med oprindelse i folkerepublikken Kina i fri omsætning i Nederlandene til en værdi af 125000 DM …

Der anmodes derfor om omgående bemyndigelse af den tyske regering til fra fællesskabsbehandling at udelukke indførsel af konserves under toldposition 20.02.21 med oprindelse i folkerepublikken Kina og hidrørende fra den fri omsætning i alle medlemsstater (thi man må regne med, at den pågældende ansøger vil forsøge sig med indførsler ad omveje), herunder den indførsel der er tilsigtet med den foreliggende ansøgning om indførsel«.

Der består uenighed mellem parterne på ét punkt.

Kommissionen hævder, at den importansøgning, som den permanente repræsentations telex drejer sig om, er en ansøgning fra firmaet Lütjens om en indførsel til en værdi af 125000 DM og ikke firmaet Bocks ansøgning, som lyder på 150000 DM.

Sagsøgeren påstår, at forbundsregeringen henviser ikke blot til den af Lütjens planlagte, men også til den af sagsøger selv tilsigtede indførsel.

Det er et vanskeligt spørgsmål, for det ser faktisk ud, som om den eneste præcist betegnede licensansøgning er den, der stammer fra Lütjens (125000 DM); forbundsregeringen hentyder ydermere, som Domstolen vil have bemærket, til andre påregnelige indførsler af samme art.

Men dette punkt er efter min mening af mindre betydning for løsningen af det spørgsmål, som i dag er forelagt Domstolen.

Thi et er sikkert: Kommissionen var udmærket, i det mindste siden den 11. september, om ikke allerede i meget længere tid, klar over, at en licensansøgning var indgivet.

Den hævder i dag, at den frist, der var indrømmet de tyske myndigheder til at træffe afgørelse vedrørende en sådan ansøgning, højst omfattede 4 dage.

At følge Kommissionen på dette punkt er imidlertid ensbetydende med at antage, at Kommissionen, da den traf sin afgørelse den 15., ikke kunne være ubekendt med, at den licensansøgning, som man havde anmodet den udfærdige en særbestemmelse om, ikke mere, ifølge Kommisssionens nuværende opfattelse, var forskriftsmæssigt indgivet til den tyske forvaltning.

Derfor burde den, hvis den ville udelukke alle ikke mere forskriftsmæssigt indgivne ansøgninger fra sin afgørelses anvendelsesområde, have affattet denne afgørelse negativt eller indskrænkende og f. eks. have valgt formuleringen: »Den foreliggende bemyndigelse gælder for endnu ikke gennemførte indførsler af disse produkter, medmindre de begærede licenser måtte være tildelt før nærværende afgørelses udfærdigelse«, eller en anden lignende vendig.

Dette har Kommissionen imidlertid ikke gjort. Den formulering, som den anvendte, kunne fortolkes og blev faktisk både af Bundesamt og af sagsøger fortolket således, at den skulle »dække«, hvis man vil tillade mig dette udtryk, tilfældet med firmaer i samme situation som firmaet Bock.

Den, der som Domstolen kender Kommissionens redelighed, kan ikke forestille sig, at den forsætligt skulle have anvendt en tvetydig formulering for i tilfælde af retlige vanskeligheder at kunne vælte et eventuelt ansvar som følge af den begærede bemyndigelse over på de tyske myndigheder.

Den mest sandsynlige fortolkning er derfor efter min mening, at Kommissionen med den anfægtede bestemmelse ville udstrække rækkevidden af den bemyndigelse, som den tildelte de tyske myndigheder, for at gøre det muligt for disse at afslå ansøgninger, som

— dels var formelt korrekte

— dels indtil da hverken var blevet imødekommet eller afslået.

Det var efter min mening først langt senere, da sagen var kommet ind i et retligt stadium, at Kommissionens juridiske tjenester forsøgte at give den anfægtede bestemmelse en fortolkning, der var forenelig med den holdning, som deres kolleger i andre tjenester indtog til medlemsstaternes forpligtelse til at tildele begærede licenser inden for kortest mulige frister, når det drejede sig om samhandelen inden for Fællesskabet.

Jeg vil anføre et sidste synspunkt som afgørende for at foreslå Domstolen denne fortolkning.

Kommissionens opfattelse kunne måske godtages, hvis fællesskabsrettens bestemmelser foreskrev de nationale myndigheder en fast frist for tildelingen af de licenser, som er nødvendige for indførsler inden for Fællesskabet.

Men af de pågældende bestemmelser fremgår blot, at disse frister ikke må være (jeg citerer) »urimeligt lange i forhold til den normale afvikling af de forskellige dispositioner«, som de finder anvendelse på.

Heraf følger — i tilfælde af søgsmål mod en af de talrige fællesskabsbestemmelser, der har samme genstand og rækkevidde som den anfægtede bestemmelse — at Domstolen ifølge det af Kommissionen foreslåede system må tage stilling til sagens antagelse til realitetsbehandling

1. ved at afgøre det materielle problem, om den tvist, inden for hvilken den nationale forvaltning har besvaret en licensansøgning, er umådeligt lang eller normal,

2. ved selv at afgøre dette materielle problem, skønt det ved første blik synes at høre under kompetencen hos den nationale dommer, som dog kan anmode Domstolen om de nødvendige oplysninger ved en fremgangsmåde i henhold til traktatens artikel 177.

Af alle disse grunde finder jeg derfor, at firma Bocks tilfælde falder inden for anvendelsesområdet for den anfægtede bestemmelse, og at denne således berører sagsøgeren.