Det må herefter undersøges, om begrundelsen, som hævdet af sagsøgerne, er materielt urigtig, idet der er så væsentlige forskelle mellem dommen i Van Gend & Loos/Bosman-sagen og de foreliggende sager, at denne dom ikke kan tages til indtægt for, at der ikke foreligger »særlige forhold« i artikel 13's forstand i de foreliggende sager.

Domstolen udtalte i Van Gend & Loos/Bosman-dommen, at en anvendelse af begrebet »særlige forhold« forudsætter:

»... at den ydre omstændighed, de retsundergivne påberåber sig, får så uafværgelige og uundgåelige følger, at det bliver objektivt umuligt for vedkommende at opfylde deres forpligtelser.«

Domstolen fastslog derefter:

»Da sagsøgerne i det foreliggende tilfælde er fagkyndige erhvervsdrivende, kan deres modtagelse af ugyldige oprindelsescertifikater ikke antages at udgøre et forhold, der ikke har kunnet forudses og undgås, såfremt de havde udvist en passende agtpågivenhed. Toldspeditørvirksomhed forudsætter efter sin art, at toldspeditøren hæfter både for betaling af importafgifter og for de til toldvæsenet indleverede dokumenters rigtighed. Til de sagsøgende selskabers argument om, at de i deres priser ikke har kunnet indregne det tab, deres kommittenter har tilføjet dem, fordi disse var gået konkurs, bemærkes, at artikel 13 i forordning nr. 1430/79 naturligvis ikke har til formål at beskytte toldspeditører mod følgerne af deres kommittenters konkurs.«

»Domstolen finder ligeledes at måtte forkaste de sagsøgende selskabers anbringende om, at der foreligger et ’særligt forhold’ efter betydningen i førnævnte artikel 13 i og med, at oprindelsescertifikaterne er blevet udstedt af toldmyndighederne i de lande, der står anført på certifikaterne. Kommissionen har ikke overskredet sine skønsbeføjelser i henhold til artikel 13 i forordning nr. 1430/79 ved at lægge til grund, at dette forhold er en af de erhvervsrisici, som en toldspeditør efter virksomhedens beskaffenhed er udsat for« (præmis 16 og 17).

Det er efter min mening med urette, at sagsøgerne gør gældende, at Kommissionen ikke kan støtte sin begrundelse i de foreliggende sager på denne dom. Der er ikke de af sagsøgerne hævdede forskelle mellem sagsforholdet i de foreliggende sager og sagsforholdet i dommen. Det forekommer mig klart, at man ikke kan tillægge det betydning, om de pågældende toldspeditørvirksomheder er større eller mindre eller mere eller mindre erfarne. Det afgørende er, at de pågældende driver godkendt virksomhed som toldspeditør. Det er endvidere uden betydning, om efteropkrævningen har sin baggrund i en konstatering af, at det dokument, der var grundlaget for toldfritagelsen, viser sig at være forfalsket, eller at det har måttet tilbagekaldes, fordi undersøgelser har vist, at betingelserne for dets udstedelse ikke var til stede. Det afgørende i begge tilfælde er, at betingelserne for toldfritagelsen ikke har været opfyldt, og at denne mulighed er en risiko, som selv godtroende importører må bære.

Det er i øvrigt klart efter dommen, at sagsøgernes gode tro vedrørende oprindelsescertifikaternes rigtighed ikke har betydning ved vurderingen af, om der foreligger »særlige forhold«.

Sagsøgernes henvisning til, at der ikke er ført bevis for, at den importerede honning ikke i virkeligheden havde oprindelse i Jamaica eller i en anden AVS-stat, kan ikke tillægges nogen betydning, allerede fordi toldfritagelse kun kan opnås, hvis importøren har dokumenteret, at det importerede har oprindelse i en AVS-stat. Hertil kommer, at dette spørgsmål vedrører lovligheden af tilbagekaldelsen af oprindelsescertifikaterne og derfor ikke kan fremføres som et anbringende til støtte for ulovligheden af Kommissionens beslutninger vedrørende ansøgningerne om afgiftsfritagelse, jf. herved Domstolens dom i Italgrani-sagen ( 10 ), der vedrørte anvendelsen af artikel 13 i grundforordningen, og hvor det blev fastslået:

»Heraf fremgår det, at sagsøgerne for med retsvirkning at anfægte beslutningen alene kan påberåbe sig anbringender, hvorved det konkret søges godtgjort, dels at der foreligger særlige forhold, dels at der ikke foreligger forsømmelighed eller urigtighed fra deres side, hvorimod de er afskåret fra at fremsætte anbringender, hvorved det søges påvist, at den beslutning, der medfører pligt til at betale de anfægtede afgifter, er retsstridig« (præmis 13).