Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – retskraft – rækkevidde

(Art. 235 EF og 288 EF)

2. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – begrænset eller ingen skønsmargen for fællesskabsinstitutionen ved retsaktens vedtagelse – nødvendigheden af at tage konteksten i betragtning

(Art. 288, stk. 2, EF)

3. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – begreb

(Art. 288, stk. 2, EF; Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4; Rådets forordning nr. 2580/2001, art. 2, stk. 3)

4. Den Europæiske Union – fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik – specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme – afgørelse om indefrysning af midler

(Rådets fælles holdning 2001/931, art. 1, stk. 4; Rådets forordning nr. 2580/2001, art. 2, stk. 3)

Sammendrag

1. Inden for rammerne af en sag anlagt med henblik på at få fastslået Unionens erstatningsansvar uden for kontraktforhold i en situation, hvor Retten i en tidligere dom har fundet, at en erstatningspåstand ikke kunne tages til følge, eftersom hverken den faktiske eksistens og omfanget af de af sagsøgeren hævdede tab eller årsagsforbindelsen mellem disse tab og den materielle ulovlighed, som var påberåbt til støtte for dette krav, var tilstrækkeligt godtgjort, er denne doms materielle retskraft til hinder for, at sagsøgeren på ny kan kræve erstatning i henhold til artikel 235 EF og 288 EF for et tab svarende til det, der var omfattet af den erstatningspåstand i henhold til de samme bestemmelser, som allerede ved nævnte dom ikke blev taget til følge.

Betragtninger vedrørende manglende bevis for den faktiske eksistens og omfanget af de hævdede tab samt årsagsforbindelsen mellem disse tab og den materielle ulovlighed kan ikke kvalificeres som »underordnede« eller »ikke nødvendige« for Rettens bedømmelse.

(jf. præmis 22-24)

2. For at den betingelse for, at Fællesskabet ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold, som vedrører retsstridigheden af den adfærd, som lægges institutionerne til last, kan anses for opfyldt, skal det være godtgjort, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, »der har til formål at tillægge borgerne rettigheder«.

Det kriterium, der er afgørende for, om denne betingelse er opfyldt, består i, at den pågældende institution åbenbart og groft har overskredet grænserne for sine skønsbeføjelser. Det, der herefter er afgørende for, om der foreligger en sådan krænkelse, er det skøn, som vedkommende institution råder over. Såfremt denne institution har et stærkt begrænset eller intet skøn, kan selve den omstændighed, at der er sket en overtrædelse af fællesskabsretten, således være tilstrækkelig til at bevise, at der foreligger en tilstrækkelig kvalificeret krænkelse.

Der findes imidlertid ikke en automatisk forbindelse mellem manglende skønsbeføjelse hos den berørte institution på den ene side og kvalificeringen af overtrædelsen som en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten på den anden side. Selv om omfanget af den berørte institutions skønsbeføjelse efter sin karakter er af afgørende betydning, udgør den nemlig ikke det eneste kriterium. I denne forbindelse tager den ordning, der er udviklet i medfør af artikel 288, stk. 2, EF, bl.a. hensyn til kompleksiteten af de forhold, der skal reguleres, og de vanskeligheder, der er forbundet med anvendelsen eller fortolkningen af bestemmelserne. Det følger heraf, at det alene er konstateringen af en uregelmæssighed, som under tilsvarende omstændigheder ikke ville være blevet begået af en normalt forsigtig og påpasselig administration, der kan pådrage Fællesskabet ansvar.

Det påhviler herefter Unionens retsinstanser, efter først at have fastlagt, om den berørte institution rådede over en skønsbeføjelse, efterfølgende at tage hensyn til kompleksiteten af de forhold, der skal reguleres, vanskeligheden ved at anvende eller fortolke bestemmelserne, hvor klar og præcis den tilsidesatte bestemmelse er, og om overtrædelsen er begået forsætligt eller uagtsomt. En overtrædelse af fællesskabsretten er under alle omstændigheder åbenbart kvalificeret, når den fortsat består, skønt der er afsagt en dom, der fastslår traktatbruddet, en dom i en præjudiciel sag, eller der foreligger en fast praksis ved Domstolen på det pågældende område, hvoraf det fremgår, at den omtvistede adfærd har karakter af en overtrædelse.

(jf. præmis 33, 35-37, 39 og 40)

3. Hvad angår Fællesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold er betingelsen om, at den bestemmelse, som er tilsidesat, skal have til formål at tillægge borgerne rettigheder, opfyldt, når denne – selv om den i det væsentlige har til formål at beskytte interesser af almen karakter – ligeledes sikrer beskyttelsen af de berørte personers individuelle interesser.

Artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og artikel 1, stk. 4, i Rådet fælles holdning 2001/931 om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme sikrer beskyttelsen af de eventuelt berørte personers individuelle interesser, og de skal derfor anses for retsregler, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Hvis de materielle betingelser, der er fastsat i nævnte forordnings artikel 2, stk. 3, sammenholdt med nævnte fælles holdnings artikel 1, stk. 4, ikke er opfyldt, har den berørte borger således ret til ikke at blive pålagt de omhandlede foranstaltninger. Denne ret indebærer nødvendigvis, at en borger, som pålægges restriktive foranstaltninger under betingelser, som ikke er fastsat i de omhandlede bestemmelser, kan kræve erstatning for de skadevoldende konsekvenser af disse foranstaltninger, hvis det viser sig, at pålæggelsen af foranstaltningerne beror på en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af de materielle regler, som Rådet anvender.

(jf. præmis 47 og 52)

4. Rådet råder ikke over nogen skønsmargen ved bedømmelsen af, om der i et konkret tilfælde foreligger sådanne faktiske og retlige omstændigheder, der kan påvirke anvendelsen af indefrysning af midler over for en person, en gruppe eller en enhed som defineret i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme, sammenholdt med artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931 om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme. Dette gælder ganske særligt med hensyn til efterprøvelsen af, om der foreligger præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en national myndighed, der modsvarer definitionen i artikel 1, stk. 4, i nævnte fælles holdning over for den pågældende, og senere med hensyn til efterprøvelsen af denne afgørelses følger på nationalt plan.

Denne omstændighed er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelig til at fastslå, at tilsidesættelsen af disse bestemmelser er tilstrækkeligt kvalificeret til, at Fællesskabet ifalder et ansvar, når Rådet har vedtaget en afgørelse om indefrysning af midler på grundlag af en national afgørelse, hvorved der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling. Det påhviler således Unionens retsinstanser bl.a. også at tage hensyn til den retlige og faktiske kompleksitet af de forhold, der skal reguleres, og de vanskeligheder, der er forbundet med anvendelsen eller fortolkningen af bestemmelserne, under særlig hensyntagen til betydningen af de forfulgte almene formål, med henblik på at fastslå, om den retlige fejl, som Rådet har begået, udgør en uregelmæssighed, som ikke ville være blevet begået af en normalt forsigtig og påpasselig administration under tilsvarende omstændigheder.

(jf. præmis 57, 58 og 61)