Hvad angår bevisbyrden og bevisførelsen i tilfælde, hvor indehaveren af et varemærke ønsker at påberåbe sig den i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker nævnte registreringshindring, fastsætter regel 19, stk. 1, og regel 19, stk. 2, litra c), i forordning nr. 2868/95 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, at Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) giver den indsigende part mulighed for at forelægge oplysninger, beviser og argumenter til støtte for sin indsigelse, herunder beviset for det ældre varemærkes renommé, eller til at supplere dem, der allerede er indgivet. For så vidt som forordning nr. 207/2009 og nr. 2868/95 ikke opregner de bevismidler, som indsigeren kan indgive for at godtgøre, at det ældre varemærke har et renommé, står det i princippet denne sidstnævnte frit for at vælge formen for det bevis, som denne skønner det hensigtsmæssigt at fremlægge for EUIPO i forbindelse med en indsigelse, der er støttet på en ældre rettighed, og EUIPO er forpligtet til at analysere de af indsigeren fremførte forhold og kan ikke uden videre afvise en bestemt bevistype på grund af dets form.

Ifølge Domstolens faste praksis har Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) en pligt til at udøve sine beføjelser i overensstemmelse med EU-rettens generelle principper, herunder ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.

Domstolen har præciseret, at EUIPO, henset til disse principper, skal tage hensyn til de afgørelser, som EUIPO allerede har truffet vedrørende lignende ansøgninger, og særligt overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, idet anvendelsen af disse principper skal kunne forliges med legalitetsprincippet, hvilket indebærer, at undersøgelsen af enhver registreringsansøgning skal være streng og fuldstændig og skal foretages i hvert enkelt konkret tilfælde

Selv om det er korrekt, at Domstolen har fastlagt disse principper i en sag vedrørende en absolut registreringshindring, nemlig den, der er omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, har Domstolen nemlig efterfølgende udtrykkeligt fastslået, at de ligeledes fandt anvendelse i forbindelse med indsigelsessager, der er støttet på en relativ registreringshindring.

Som Retten har anført i den appellerede doms præmis 18 og 19, har Domstolen også ligeledes præciseret, at retten til god forvaltning i overensstemmelse med artikel 41, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder bl.a. indeholder pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger. Denne pligt, som ligeledes følger af artikel 75 i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, har det dobbelte formål dels, at de berørte personer kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning med henblik på at forsvare deres rettigheder, dels, at Unionens retsinstanser kan efterprøve den omhandlede afgørelses lovlighed.

Denne pligt har desuden samme rækkevidde som den, der følger af artikel 296, stk. 2, TEUF, hvorefter begrundelsen klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, uden at det er nødvendigt, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder de nævnte krav, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Det følger af det ovenstående, at det under omstændigheder, hvor en indsiger på en præcis måde for indsigelsesafdelingen som bevis for det ældre varemærkes renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009, der er påberåbt til støtte for dennes indsigelse, påberåber sig tidligere afgørelser fra EUIPO vedrørende dette varemærkes renommé, påhviler instanserne ved EUIPO at tage hensyn til de afgørelser, som de allerede har truffet, og særligt overveje, hvorvidt der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt ovenfor. I tilfælde, hvor disse instanser beslutter at lægge en anden vurdering til grund end den, der er lagt til grund i sådanne tidligere afgørelser, tilkommer det dem under hensyntagen til den kontekst, hvori de træffer deres nye afgørelse, og idet påberåbelsen af sådanne tidligere afgørelser er en del af nævnte kontekst, at give en udtrykkelig begrundelse for denne afvigelse i forhold til de nævnte afgørelser.

(jf. præmis 60, 61 og 63-66)