ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-284/03

État belge

mod

Temco Europe SA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour d’appel de Bruxelles)

»Sjette momsdirektiv – artikel 13, punkt B, litra b) – afgiftsfritagne transaktioner – udlejning af fast ejendom – aftale om midlertidig brug«

Sammendrag af dom

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fritagelser i henhold til sjette direktiv – fritagelse for udlejning af fast ejendom – begreb – tildeling af en midlertidig ret til ibrugtagning mod betaling af et fast vederlag, der hovedsagelig er fastsat på grundlag af det benyttede areal – omfattet – betingelse – aftaler, der i det væsentlige har til formål passivt at stille lokaler eller arealer i fast ejendom til rådighed mod et vederlag, der er knyttet til den tid, der forløber

[Rådets direktiv 77/388, art. 13, punkt B, litra b)]

Artikel 13, punkt B, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at transaktioner – hvorved et selskab samtidigt, i form af særskilte aftaler, overdrager selskaber, der er forbundet med dette, en midlertidig ret til at tage den samme faste ejendom i brug mod betaling af et fast vederlag, der hovedsagelig er fastsat på grundlag af det benyttede areal – er »udlejning af fast ejendom« i denne bestemmelses forstand, når disse aftaler, således som de opfyldes, i det væsentlige har til formål passivt at stille lokaler eller arealer i fast ejendom til rådighed mod et vederlag, der er knyttet til den tid, der forløber, og ikke levering af en tjenesteydelse, som kan undergives en anden kvalifikation.

(jf. præmis 28 og domskonkl.)
Sag C-124/03

Artrada (Freezone) NV m.fl.

mod

Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven)

»Veterinærpoliti – produktion og afsætning af rå mælk, varmebehandlet mælk og mælkebaserede produkter – blandingsprodukt bestående af sukker, kakao og skummetmælkspulver importeret fra Aruba«

Sammendrag af dom

1. Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – sundhedsbestemmelser for produktion og afsætning af rå mælk, varmebehandlet mælk og mælkebaserede produkter – direktiv 92/46 – begrebet »mælk til fremstilling af mælkebaserede produkter« – mælkebestanddele i et produkt, som også indeholder andre bestanddele, der ikke er mælkebestanddele, og som ikke kan adskilles fra mælkebestanddelene – ikke omfattet

(Rådets direktiv 92/46, art. 2, nr. 2)

2. Landbrug – tilnærmelse af lovgivningerne – sundhedsbestemmelser for produktion og afsætning af rå mælk, varmebehandlet mælk og mælkebaserede produkter – direktiv 92/46 – begrebet »mælkebaserede produkter« – halvfabrikata – omfattet – betingelser – produktets kendetegn og objektive egenskaber

(Rådets direktiv 92/46, art. 2, nr. 4)

1. Artikel 2, nr. 2, i direktiv 92/46 om sundhedsbestemmelser for produktion og afsætning af rå mælk, varmebehandlet mælk og mælkebaserede produkter skal fortolkes således, at begrebet »mælk til fremstilling af mælkebaserede produkter« ikke omfatter mælkebestanddele i et produkt, som også indeholder andre bestanddele, der ikke er mælkebestanddele, således at mælkebestanddelene ikke kan adskilles fra de øvrige bestanddele. Denne bestemmelse omfatter kun mælk som simpelt produkt, hvis sammensætning kun kan ændres ved tilsætning og/eller fjernelse af mælkens naturlige bestanddele.

(jf. præmis 26 og 28 samt domskonkl. 1)

2. Artikel 2, nr. 4, i direktiv 92/46 om sundhedsbestemmelser for produktion og afsætning af rå mælk, varmebehandlet mælk og mælkebaserede produkter skal fortolkes således, at begrebet »mælkebaserede produkter« omfatter såvel færdigvarer som halvfabrikata, som skal yderligere forarbejdes, inden de kan sælges til den endelige forbruger. I et sådant tilfælde skal det med hensyn til halvfabrikatet undersøges, om den mælk, der findes i produktet, udgør et væsentligt element, enten mængdemæssigt eller i kraft af de kendetegn, som det giver halvfabrikatet. Med henblik herpå skal der tages hensyn til halvfabrikatets kendetegn og objektive egenskaber på tidspunktet for dets indførsel, navnlig andelen af mælken eller mejeriproduktet i halvfabrikatet, den anvendelse, der kan foretages af halvfabrikatet, eller dets smag.

(jf. præmis 34 og 37-39 samt domskonkl. 2)
Sag C-148/03

Nürnberger Allgemeine Versicherungs AG

mod

Portbridge Transport International BV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht München)

»Bruxelles-konventionen – artikel 20 og artikel 57, stk. 2 – sagsøgtes udeblivelse – sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat – Genève-konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej – konflikt mellem konventioner«

Sammendrag af dom

Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – forholdet til andre konventioner – konventioner vedrørende et særligt retsområde – konvention, der indeholder regler om retternes kompetence – sagsøgtes indsigelse mod den internationale kompetence i medfør af en sådan konvention hos den ret, ved hvilken sagen er anlagt – den pågældende rets overholdelse af kompetencereglerne i specialkonventionen i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 57

[Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 20 og art. 57, stk. 2,litra a)]

Artikel 57, stk. 2, litra a), i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse, skal fortolkes således, at en ret i en kontraherende stat, for hvilken en sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat er sagsøgt, kan anse sig for kompetent i medfør af en specialkonvention, som den førstnævnte stat også er part i, og som indeholder særlige regler om retternes kompetence, selv om sagsøgte under den pågældende sag ikke har nedlagt påstand vedrørende sagens realitet og har fremsat en formalitetsindsigelse vedrørende den internationale kompetence hos den ret, ved hvilken sagen er anlagt.

I denne henseende skal den pågældende ret ifølge artikel 20 i konventionen af 27. september 1968, som finder anvendelse i medfør af dens artikel 57, stk. 2, litra a), andet punktum, ganske vist på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention, men retten skal ikke desto mindre anses for at være kompetent i medfør af den samme konvention, eftersom dennes artikel 57 netop bestemmer, at kompetenceregler i medfør af specialkonventioner ikke berøres af denne konvention.

Under disse omstændigheder skal en ret i en kontraherende stat, ved hvilken en sagsøgt med bopæl i en anden kontraherende stat er sagsøgt, men ikke giver møde, når den på embeds vegne efterprøver sin kompetence efter den nævnte konvention, tage kompetenceregler i medfør af specialkonventioner, som den førstnævnte stat også er part i, i betragtning.

(jf. præmis 16-20 og domskonkl.)
Sag C-31/03

Pharmacia Italia SpA, tidligere Pharmacia & Upjohn SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Forordning (EØF) nr. 1768/92 – lægemidler – supplerende beskyttelsescertifikat – overgangsordning – godkendelse som veterinærlægemiddel og efterfølgende godkendelse som humanmedicinsk lægemiddel«

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – ensartede lovgivninger – industriel og kommerciel ejendomsret – patentret – supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler – udstedelse af certifikat i henhold til overgangsbestemmelsen i artikel 19 i forordning nr. 1768/92 – betingelser – opnåelse af en første tilladelse til markedsføring af et veterinærlægemiddel forud for det referencetidspunkt, der er fastsat i den nævnte bestemmelse – hindring for, at der for det samme produkt udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat på grundlag af et humanmedicinsk lægemiddel

(Rådets forordning nr. 1768/92, art. 19, stk. 1)

Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, der bestemmer, at dette certifikat kan udstedes bl.a. på betingelse af, den første tilladelse til markedsføring af produktet som lægemiddel i en medlemsstat er meddelt efter en vis dato, er til hinder for, at det nævnte certifikat udstedes i en anden medlemsstat på grundlag af et humanmedicinsk lægemiddel, der er godkendt i denne medlemsstat, når der er udstedt en tilladelse til markedsføring af dette produkt som veterinærlægemiddel i den første medlemsstat før den i nævnte artikel 19, stk. 1, fastsatte skæringsdato.

(jf. præmis 23 og domskonkl.)
Sag C-445/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Storhertugdømmet Luxembourg

»Traktatbrud – fri udveksling af tjenesteydelser – krav pålagt af værtsmedlemsstaten over for virksomheder, der udstationerer arbejdstagere fra et tredjeland på denne medlemsstats område«

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger – krav om individuel arbejdstilladelse eller fælles tilladelse og forpligtelse til at tilvejebringe bankgaranti pålagt en anden medlemsstats virksomheder, der udstationerer arbejdstagere fra tredjelande – ulovlig – begrundelse – social beskyttelse af arbejdstagere – arbejdsmarkedets stabilitet – de pågældende kravs uforholdsmæssige og uegnede karakter

(Art. 49 EF)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 49 EF, når den pålægger virksomheder, der leverer tjenesteydelser, og som er etableret i en anden medlemsstat og ønsker at udstationere arbejdstagere fra et tredjeland til dens område, et krav om en individuel arbejdstilladelse, hvis udstedelse sker ud fra hensyn, der har tilknytning til arbejdsmarkedet, eller et krav om en kollektiv arbejdstilladelse, der kun udstedes i undtagelsestilfælde, og for så vidt som de pågældende arbejdstagere er knyttet til deres oprindelige virksomhed ved tidsubegrænsede ansættelseskontrakter i mindst seks måneder, og idet den pålægger disse tjenesteydere en forpligtelse til at stille en bankgaranti.

Hensyn til social beskyttelse eller til stabiliteten på arbejdsmarkedet kan ikke begrunde sådanne betingelser for den frie udveksling af tjenesteydelser, idet disse krav ikke udgør passende foranstaltninger til at nå nævnte målsætninger. Forpligtelsen for en virksomhed, der leverer tjenesteydelser, til på forhånd at give de lokale myndigheder meddelelse om tilstedeværelsen af én eller flere udstationerede arbejdstagere, den påtænkte periode for denne tilstedeværelse samt de tjenesteydelser, der begrunder udstationeringen, og til at give oplysninger, der attesterer, at de pågældende arbejdstagere opfylder de gældende retsforskrifter navnlig med hensyn til bopæl, arbejdstilladelse og social dækning i den medlemsstat, hvor denne virksomhed har ansat dem, giver nemlig på en mindre indgribende og lige så effektiv måde som de omhandlede krav de pågældende myndigheder sikkerhed for overholdelsen af den nationale sociallovgivning i udstationeringsperioden og sikkerhed for lovmæssigheden af disse arbejdstageres situation og den omstændighed, at disse udøver deres hovedaktivitet i den medlemsstat, hvor den virksomhed, der leverer tjenesteydelser, er etableret.

(jf. præmis 27, 31, 36, 46 og 48-50 samt domskonkl.)
Sag C-8/03

Banque Bruxelles Lambert SA (BBL)

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Bruxelles)

»Sjette momsdirektiv – artikel 4 og artikel 9, stk. 2, litra e) – begrebet afgiftspligtig person – tjenesteydelsers leveringssted – SICAV«

Sammendrag af dom

1. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sjette direktivs artikel 4 – kollektiv investering i værdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden – omfattet

(Rådets direktiv 77/388, art. 4, stk. 2)

2. Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige personer – begreb – SICAV-investeringsforeninger, der har som eneste formål at foretage kollektiv investering i værdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden – omfattet – leveringsstedet for tjenesteydelser, som præsteres for sådanne organer, der er etableret i en anden medlemsstat end tjenesteyderen – hjemstedet for disse organers økonomiske virksomhed

[Rådets direktiv 77/388, art. 4 og art. 9, stk. 2, litra e)]

1. Virksomhed, som består i kollektiv investering mod vederlag i værdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden, der går videre end blot erhvervelse og salg af værdipapirer, og som tilsigter opnåelse af indtægter af en vis varig karakter, udgør en økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 2, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter.

(jf. præmis 42 og 43)

2. SICAV-investeringsforeninger, der har som eneste formål at foretage kollektiv investering i værdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden i henhold til direktiv 85/611 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter), skal anses for afgiftspligtige personer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4 i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, således at leveringsstedet for de i samme direktivs artikel 9, stk. 2, litra e), omhandlede tjenesteydelser, som præsteres for sådanne SICAV-investeringsforeninger, der er etableret i en anden medlemsstat end tjenesteyderen, er det sted, hvor disse SICAV-investeringsforeninger har etableret hjemstedet for deres økonomiske virksomhed.

(jf. præmis 48 og domskonkl.)
Sag C-60/03

Wolff & Müller GmbH & Co. KG

mod

José Filipe Pereira Félix

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht)

»Artikel 49 EF – hindringer for den frie udveksling af tjenesteydelser – byggevirksomheder – underentreprise – pligt for en virksomhed til som kautionist at hæfte for betaling af mindsteløn til arbejdstagere ansat af en underentreprenør«

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser – direktiv 96/71 – nationale bestemmelser, hvorefter en virksomhed, der modtager tjenesteydelser fra en anden virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat, hæfter som kautionist for sidstnævnte virksomheds forpligtelser til at betale mindstelønnen til sine arbejdstagere – hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser – begrundet i tvingende almene hensyn – beskyttelse af arbejdstagere

(Art. 49 EF; Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 96/71, art. 5)

Artikel 5 i direktiv 96/71 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser, hvorefter medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger i tilfælde af manglende overholdelse af dette direktiv, og især sørger for, at arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter råder over egnede procedurer med henblik på gennemførelse af forpligtelserne i samme direktiv, fortolket i lyset af artikel 49 EF, er i princippet ikke til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en byggevirksomhed, der overdrager det til en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat at udføre byggeydelser, hæfter for sidstnævnte virksomheds forpligtelser til at betale mindstelønnen til arbejdstagere ansat af denne virksomhed eller til at betale bidrag til organer, som overenskomstparterne i fællesskab har oprettet, som en kautionist, såfremt mindstelønnen omfatter det beløb, som efter fradrag af skatter samt bidrag til socialforsikring, arbejdsformidling eller tilsvarende udgifter til social sikring skal udbetales til arbejdstageren (nettolønnen), når beskyttelsen af arbejdstagernes lønkrav ikke er de pågældende nationale bestemmelsers primære eller blot sekundære mål.

I det omfang retten til mindsteløn udgør et element i beskyttelsen af arbejdstagerne, som er et af de tvingende almene hensyn, der kan begrunde en eventuel hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, skal de processuelle regler, der gør det muligt at håndhæve denne ret – såsom en kautionshæftelse – ligeledes anses for at være egnede til at sikre en sådan beskyttelse, for så vidt som denne bestemmelse er til fordel for udstationerede arbejdstagere, fordi bestemmelsen til den første debitor for mindsteløn, der er arbejdsgiver, tilføjer en supplerende debitor, der hæfter solidarisk med førstnævnte, og som generelt er mere solvent end denne.

(jf. præmis 28, 34, 35, 37, 40 og 45 samt domskonkl.)
Sag C-106/03 P

Vedial SA

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»Appel – EF-varemærker – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94 – risiko for forveksling – ord- og figurmærket HUBERT – indsigelse fremsat af indehaveren af det nationale ordmærke SAINT-HUBERT 41 – Harmoniseringskontoret med status som sagsøgt for Retten«

Sammendrag af dom

EF-varemærker – klagesag – sagsanlæg ved Fællesskabets retsinstanser – Harmoniseringskontorets processuelle rolle – indsigelsessag – kompetence til at ændre sagens genstand for Retten – foreligger ikke

(Rettens procesreglement, art. 133, stk. 2; Rådets forordning nr. 40/94, art. 63, stk.2)

I en sag vedrørende en klage over en afgørelse, der er truffet af et appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) om en indsigelse over for registrering af et EF-varemærke på grundlag af risiko for forveksling med et ældre varemærke, har Harmoniseringskontoret ikke kompetence til for Retten at ændre sagens genstand, således som denne følger af de påstande og anbringender, som er fremsat af henholdsvis varemærkeansøgeren og indsigeren.

Ifølge artikel 133, stk. 2, i Rettens procesreglement er det ganske vist Harmoniseringskontoret, der er sagsøgt i sagen for Retten. Formålet med sagen for Retten er imidlertid at afgøre tvister mellem på den ene side varemærkeansøgeren og på den anden side indehaveren af et ældre varemærke.

Det følger heraf, at enhver antagelse, hvorefter Harmoniseringskontoret har kompetence til at ændre sagens genstand for Retten, ville være til skade for den for appelkammeret vindende parts berettigede forventning om, at sagen for Retten har til formål at efterprøve lovligheden af appelkammerets afgørelse i henhold til artikel 63, stk. 2, i forordning nr. 40/94.

(jf. præmis 26, 27 og 36)
Sag C-193/03

Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sozialgericht Stuttgart)

»Social sikring – refusion af udgifter til lægebehandling, der er afholdt i en anden medlemsstat – artikel 34 i forordning (EØF) nr. 574/72 – sygekasse, der anvender en forenklet procedure til fuld refusion af regninger på mindre beløb«

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere – sygeforsikring – den kompetente medlemsstats refusion af udgifter i anledning af en behandling i en anden medlemsstat – anvendelse af de gældende satser i opholdsmedlemsstaten – artikel 34 i forordning nr. 574/72 – en sygekasses praksis med fuld refusion af udgifter til lægebehandling, når de ikke overstiger et vist beløb – lovlig

(Rådets forordning nr. 574/72, art. 34)

Ved manglende opfyldelse af de formaliteter, som – i forbindelse med ophold på en anden medlemsstats område end den kompetente stat – giver ret til at få naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholdsstedets institution, giver artikel 34 i forordning nr. 574/72 den socialt forsikrede mulighed for fra den kompetente stat at få refusion af udgifter, der er opstået i anledning af en behandling under dette ophold, i henhold til de satser, som anvendes af institutionen på opholdsstedet. Denne bestemmelse skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sygekasses praksis, der ved anvendelsen af interne regler består i fuld refusion af udgifter, der af dens medlemmer er afholdt til lægebehandling i forbindelse med ophold i en anden medlemsstat, når udgifterne ikke overstiger et vist beløb. Den omstændighed, at der sker refusion i fuldt omfang, er nemlig tilstrækkelig til at sikre, at godtgørelsen, som den socialt forsikrede får, mindst er den samme, hvis ikke større, end den, den forsikrede ville have fået, hvis refusionen var sket på de i denne bestemmelse omhandlede betingelser.

(jf. præmis 24 og 27 samt domskonkl.)
Sag C-189/03

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Nederlandene

»Traktatbrud – fri udveksling af tjenesteydelser – restriktioner – private vagtfirmaer«

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – begrænsninger – vagt- og detektivfirmaer etableret i en anden medlemsstat – pligt for firmaerne og lederne heraf til at opnå en godkendelse og for deres personale til at erhverve et legitimationskort – manglende hensyn til forpligtelser i etableringsmedlemsstaten – ulovlig – begrundelse – foreligger ikke

(Art. 49 EF)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i medfør af artikel 49 EF, såfremt den udsteder forskrifter, hvorefter:

– private vagt- og detektivfirmaer, som ønsker at præstere tjenesteydelser på nationalt område, og lederne af sådanne firmaer skal være i besiddelse af en godkendelse, og der kræves gebyr for denne godkendelse, uden at der herved tages hensyn til de forpligtelser, som den udenlandske tjenesteyder allerede skal opfylde i den medlemsstat, hvori firmaet er etableret, og

– personale i disse firmaer, der bliver udsendt fra etableringsmedlemsstaten til den pågældende medlemsstat, skal være i besiddelse af et legitimationskort udstedt af de nationale myndigheder, for så vidt som der med dette krav ikke tages hensyn til kontrol, som grænseoverskridende tjenesteydere allerede er undergivet i deres hjemland.

Sådanne krav udgør således begrænsninger for den frie udveksling af tjenesteydelser, som går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det mål, der søges opnået, og kan følgelig ikke begrundes af hensyn til almenvellet.

(jf. præmis 18, 20, 30 og 33 samt domskonkl.)