Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz fremsat den 16. september 1993. - OWENS BANK LTD MOD FULVIO BRACCO OG BRACCO INDUSTRIA CHIMICA SPA. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: HOUSE OF LORDS - FORENEDE KONGERIGE. - BRUXELLES-KONVENTIONEN - FORTOLKNING AF ARTIKEL 21, 22 OG 23 - ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE AF DOMME AFSAGT I IKKE-KONTRAHERENDE STATER. - SAG C-129/92.



Samling af Afgørelser 1994 side I-00117



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. afdelingsformand,

De herrer dommere,

A - Indledning

1. Sagsoegeren i hovedsagen, Owens Bank Limited (herefter benaevnt "sagsoegeren"), har hjemsted i Saint Vincent og Grenadinerne (1) og er dér registreret som selskab og bank.

Bracco Industria Chimica SpA er en farmaceutisk virksomhed med hjemsted i Italien. Virksomhedens bestyrelsesformand og administrerende direktoer er Dr. Fulvio Bracco, som har bopael i Italien. I det foelgende vil jeg benaevne Dr. Bracco og den virksomhed, han leder, "de sagsoegte".

2. Den 29. januar 1988 blev de sagsoegte af High Court of Justice of Saint Vincent doemt til at tilbagebetale et laan paa 9 mio. SFR, som sagsoegeren angivelig havde ydet de sagsoegte i slutningen af januar 1979. Sagsoegeren stoettede sig under denne sag navnlig paa bestemte dokumenter, som var forsynet med Dr. Bracco' s underskrift, og paa den vidneforklaring, der var afgivet af en af sagsoegerens ansatte om overgivelsen af pengene. Dokumenterne indeholdt blandt andet en klausul om, at High Court of Saint Vincent skulle have kompetence til at paakende tvister vedroerende laaneforholdet.

Under denne sag gjorde de sagsoegte gaeldende, at de af sagsoegeren fremlagte dokumenter var forfalskede, og at vidner havde afgivet falsk forklaring under sagen. High Court of Saint Vincent fandt imidlertid, at de sagsoegte ikke havde fremsat denne indsigelse rettidigt, og gav sagsoegeren medhold. De sagsoegte ankede dommen til Court of Appeal of Saint Vincent, som stadfaestede dommen den 12. december 1989.

3. Den 11. juli 1989 henvendte sagsoegeren sig til en ret i Milano og fremsatte begaering om, at den i Saint Vincent afsagte dom blev erklaeret eksigibel. De sagsoegte gjorde for den italienske ret bl.a. gaeldende, at sagsoegeren havde opnaaet den omtvistede dom ved svig. Denne procedure (herefter benaevnt "den italienske fuldbyrdelsesprocedure" (2)) var endnu ikke afsluttet, da House of Lords traf sin afgoerelse om at forelaegge sagen. Efter det af de sagsoegte oplyste har den italienske ret i mellemtiden ved en afgoerelse, som endnu ikke er blevet retskraftig, afslaaet sagsoegerens begaering om, at den i Saint Vincent afsagte dom erklaeres eksigibel, uden at den dog har taget stilling til, om sagsoegeren har opnaaet denne dom ved svig.

4. Allerede i november 1988 havde de sagsoegte anlagt en borgerlig sag mod sagsoegeren i Italien (herefter benaevnt "den borgerlige sag i Italien"), hvorunder de bl.a. nedlagde paastand om, at det fastsloges, at de ikke skyldte sagsoegeren noget. Heller ikke i denne sag var der truffet endelig afgoerelse, da den mundtlige forhandling for Domstolen fandt sted.

5. Ud over denne sag og fuldbyrdelsessagen i England, som vi straks skal se naermere paa, har tvisten mellem sagsoegeren og de sagsoegte foert til en raekke andre sager, som ikke skal undersoeges naermere her. Det er dog vaerd at naevne den (endnu ikke retskraftige) dom, som er afsagt af en ret i Milano i straffesagen mod to maend, Nano og Layne (3), den 21. juni 1991. Den italienske ret kom i denne udfoerligt og omhyggeligt begrundede afgoerelse til den konklusion, at de af sagsoegeren fremlagte dokumenter var forfalskede.

6. Den 7. marts 1990 indgav sagsoegeren en begaering om, at den i Saint Vincent afsagte dom erklaeredes eksigibel i England i medfoer af section 9 i Administration of Justice Act 1920. Ogsaa under denne procedure (herefter benaevnt "den engelske fuldbyrdelsesprocedure") gjorde de sagsoegte gaeldende, at sagsoegeren havde opnaaet den dom, der skulle fuldbyrdes, ved svig. Samtidig anmodede de under henvisning til artikel 21 og 22 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter benaevnt "Bruxelles-konventionen") den engelske ret om at erklaere sig inkompetent eller udsaette den engelske fuldbyrdelsesprocedure, indtil den italienske fuldbyrdelsesprocedure var afsluttet. De sagsoegte begrundede dette med, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren havde opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig, skulle undersoeges saavel under den engelske som under den italienske fuldbyrdelsesprocedure.

7. Efter engelsk ret er der en raekke muligheder for anerkendelse og fuldbyrdelse af udenlandske retsafgoerelser (dvs. retsafgoerelser, som ikke er truffet i England og Wales) i England (4):

- Ifoelge section 9 i Administration of Justice Act 1920 kan retsafgoerelser truffet i bestemte stater (herunder Saint Vincent og Grenadinerne), hvorved sagsoegte er blevet doemt til at betale et pengebeloeb, anerkendes i England ved hjaelp af indfoerelse i et register. Denne anerkendelse har til foelge, at den udenlandske dom i princippet kan fuldbyrdes paa samme maade som en retsafgoerelse truffet af en engelsk ret.

Tilsvarende bestemmelser findes i Foreign Judgments (Reciprocal Enforcement) Act 1933.

- Afgoerelser truffet af retsinstanser i andre kontraherende stater, som er parter i Bruxelles-konventionen, samt afgoerelser truffet af retsinstanser i andre dele af Det Forenede Kongerige kan anerkendes og fuldbyrdes paa grundlag af bestemmelserne i Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982.

- Efter Common Law kan der i bestemte tilfaelde anlaegges sag paa grundlag af en udenlandsk dom. Der er tale om almindelige borgerlige sager, hvor det saeregne bestaar i, at sagsanlaegget ikke er baseret paa det oprindelige krav (f.eks. kravet om tilbagebetaling af et laan), men paa den udenlandske dom, hvorved sagsoegte er blevet tilpligtet at betale et beloeb (5).

8. Registrering henholdsvis anerkendelse af en udenlandsk dom i medfoer af section 9 i Administration of Justice Act 1920 er bl.a. udelukket, naar den omhandlede dom er opnaaet ved svig (6). Det samme gaelder, naar anerkendelse af en dom ville stride mod grundlaeggende engelske retsprincipper ("public policy") (7). Hvis en dom i et saadant tilfaelde alligevel i foerste omgang er blevet anerkendt, kan anerkendelsen anfaegtes (8). Den ret, spoergsmaalet indbringes for, kan anordne saerskilt forhandling og paadoemmelse ("trial") af ethvert stridsspoergsmaal ("issue"), der opstaar under denne procedure (9).

Retten har ogsaa et vist skoen med hensyn til udformningen af den saerskilte forhandling og paadoemmelse (10). Dette anskueliggoeres af afgoerelsen i sagen Société Coopérative Sidmetal v. Titan International Ltd (11), der vedroerte registrering af en belgisk dom i England. Den belgiske virksomhed, som ikke havde faaet medhold under den oprindelige sag, havde under sagen givet et engelsk selskab (dens leverandoer) procesunderretning. Under proceduren for retten i London gjorde det engelske selskab gaeldende, at den belgiske ret ikke havde haft kompetence. Den engelske ret bestemte, at dette spoergsmaal skulle forhandles og paadoemmes saerskilt, og herunder fik det engelske selskab tildelt sagsoegerens rolle.

9. High Court (dommer Sheen) afsagde den 7. marts 1990 to kendelser. Den foerste kendelse vedroerte et sikrende retsmiddel (den saakaldte "Mareva injunction"), der blev bragt i anvendelse, efter at sagsoegeren havde forpligtet sig til at udtage staevning i den af High Court godkendte form. Denne staevning, som sigtede mod registrering af Saint Vincent-dommen i England (og samtidig mod opretholdelse af det sikrende retsmiddel), blev indleveret til High Court samme dag.

I den anden kendelse (herefter benaevnt "kendelsen om registrering") blev der truffet bestemmelse om oejeblikkelig registrering af Saint Vincent-dommen i medfoer af Administration of Justice Act 1920, men givet de sagsoegte mulighed for at begaere registreringen ophaevet, hvis de havde grund hertil. Samtidig fastslog High Court, at den saaledes anerkendte dom ikke kunne fuldbyrdes foer det foerste retsmoede i hovedsagen, eller foer der var truffet afgoerelse om en eventuel begaering fra de sagsoegte om ophaevelse af registreringen.

10. De sagsoegte gav moede i hovedsagen og fremsatte en raekke begaeringer, hvorved de - som allerede naevnt - navnlig paaberaabte sig Bruxelles-konventionen. High Court (Sir Peter Pain) udtalte den 19. juli 1990, at Bruxelles-konventionen ikke fandt anvendelse paa fuldbyrdelsesproceduren (12). Den 9. november 1990 traf High Court desuden bestemmelse om, at der skulle finde en saerskilt forhandling og paadoemmelse sted af spoergsmaalet om, hvorvidt kendelsen om registrering og alle efterfoelgende processkridt skulle ophaeves med den begrundelse, at Saint Vincent-dommen hoerte til de domme, som i medfoer af Administration of Justice Act, section 9(2)(d) (svig) eller section 9(2)(f) (strid mod grundlaeggende retsprincipper), ikke skulle have vaeret registreret i England (13).

11. Sagsoegeren og de sagsoegte appellerede disse afgoerelser (for de sagsoegtes vedkommende afgoerelsen af 19. juli og for sagsoegerens vedkommende afgoerelsen af 9. november 1990). Court of Appeal stadfaestede afgoerelserne den 27. marts 1991 (14). Den var af den opfattelse, at Bruxelles-konventionen ikke fandt anvendelse paa procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande og navnlig ikke paa procedurer i medfoer af Administration of Justice Act 1920. Selv om Bruxelles-konventionen skulle finde anvendelse, ville dens artikel 21 og 22 i hvert fald ikke finde anvendelse i den foreliggende sag.

Court of Appeal stadfaestede desuden afgoerelsen om, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren havde opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig, skulle forhandles og paadoemmes saerskilt.

12. Sagsoegeren og de sagsoegte indbragte hver isaer de dele af Court of Appeal' s afgoerelse, som ikke gav dem medhold, for House of Lords. Sagsoegerens appel blev forkastet af House of Lords den 1. april 1992 (15). Med hensyn til de sagsoegtes appel var den nationale ret af den opfattelse, at det var noedvendigt at indhente en afgoerelse fra Domstolen.

13. House of Lords har derfor forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:

"1) Finder Bruxelles-konventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (' Bruxelles-konventionen' ), anvendelse paa procedurer eller paa stridsspoergsmaal, der opstaar under procedurer, i kontraherende stater vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i borgerlige sager, herunder handelssager, i ikke-kontraherende stater?

2) Finder Bruxelles-konventionens artikel 21, 22 eller 23, henholdsvis en af disse bestemmelser, anvendelse paa procedurer eller paa stridsspoergsmaal, der opstaar under procedurer, som indledes i mere end én kontraherende stat med henblik paa fuldbyrdelse af en dom, der er afsagt i en ikke-kontraherende stat?

3) Hvis retten i en kontraherende stat i medfoer af Bruxelles-konventionen er befoejet til at udsaette sin afgoerelse paa grund af litispendens, hvilke faellesskabsretlige principper skal en national ret da anvende ved afgoerelsen af, om sagen for den nationale ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, skal udsaettes?"

B - Stillingtagen

Indledende bemaerkninger

14. Foer jeg kommer ind paa de af House of Lords forelagte spoergsmaal, vil jeg forsoege at praecisere, hvilke problemer der skal tages stilling til i denne sag. Det forekommer mig saa meget mere noedvendigt, som de sagsoegtes repraesentant under den mundtlige forhandling for Domstolen har anfoert, at Kommissionen og Det Forenede Kongerige (16) har gjort sig skyldige i alvorlige misforstaaelser, og at de argumenter, der er fremfoert af disse to procesdeltagere, derfor ikke er relevante for den foreliggende sag.

15. De sagsoegte har med rette henvist til, at der i det foreliggende tilfaelde er tale om en procedure med henblik paa at tilvejebringe forudsaetningerne for tvangsfuldbyrdelse af en retsafgoerelse, som er truffet i en stat (herefter benaevnt "tredjeland"), som ikke er part i Bruxelles-konventionen (17). Der er med andre ord tale om en procedure, hvorunder en afgoerelse truffet af en ret i et tredjeland skal erklaeres eksigibel i en af de kontraherende stater, der er parter i Bruxelles-konventionen (herefter benaevnt "de kontraherende stater") (18). Den foreliggende sag vedroerer derimod ikke tvangsfuldbyrdelsen i tilslutning til afgoerelsen om eksekvatur, dvs. gennemfoerelsen af dommen ved hjaelp af tvang.

16. House of Lords oensker for det foerste oplyst, om Bruxelles-konventionen finder anvendelse paa procedurer vedroerende tilladelse til fuldbyrdelse af en dom afsagt i et tredjeland i en stat, som er part i Bruxelles-konventionen (jf. det foerste praejudicielle spoergsmaal). I tilslutning hertil rejser der sig det yderligere spoergsmaal, om - og i givet fald hvordan - bestemmelserne i Bruxelles-konventionen om litispendens og indbyrdes sammenhaengende krav (artikel 21, 22 og 23) skal anvendes, naar begaering om tilladelse til fuldbyrdelse af en dom afsagt i et tredjeland fremsaettes samtidig i flere kontraherende stater (jf. det andet og det tredje praejudicielle spoergsmaal).

17. De sagsoegte har imidlertid med rette gjort gaeldende, at de praejudicielle spoergsmaal raekker videre. House of Lords anmoder endvidere Domstolen om at besvare spoergsmaalet om, hvorvidt Bruxelles-konventionens bestemmelser (eller nogle af disse) kan anvendes paa "stridsspoergsmaal" ("issues"), som opstaar under en procedure vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom afsagt i et tredjeland.

I relation til den foreligggende sag betyder dette foelgende: De engelske retter har bestemt, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig, skal forhandles og paadoemmes saerskilt (19). Dette spoergsmaal beskaeftiger ogsaa den italienske ret, som skal traeffe afgoerelse om, hvorvidt dommen skal erklaeres eksigibel i Italien. Betyder dette, at en af disse retter i medfoer af bestemmelserne i Bruxelles-konventionens artikel 21, 22 og 23 skal erklaere sig inkompetent til fordel for den anden ret eller udsaette sagen, indtil den anden ret har truffet afgoerelse om det det omtvistede spoergsmaal? I det foelgende vil jeg behandle begge aspekter af de praejudicielle spoergsmaal.

18. De sagsoegte har i deres skriftlige indlaeg og navnlig under den mundtlige forhandling for Domstolen gjort gaeldende, at spoergsmaalet om, hvorvidt der eventuelt foreligger svig, ogsaa er blevet rejst under den borgerlige sag i Italien (20). Dette synes de sagsoegte ogsaa at have anfoert under proceduren for High Court og for Court of Appeal (21).

House of Lords' forelaeggelseskendelse vedroerer udelukkende "den engelske fuldbyrdelsesprocedure" og "den italienske fuldbyrdelsesprocedure" (22). Da den borgerlige sag i Italien kun naevnes ét sted (23), men ellers ikke, kan man maaske gaa ud fra, at det ikke var House of Lords' hensigt, at Domstolen skulle behandle dette aspekt i sit svar paa de praejudicielle spoergsmaal.

Jeg vil imidlertid for fuldstaendighedens skyld ganske kort komme ind paa dette forhold.

19. Endelig maa det tages i betragtning, at den engelske fuldbyrdelsesprocedure drejer sig om tilladelse til fuldbyrdelse af en dom efter bestemmelserne i Administration of Justice Act 1920. De praejudicielle spoergsmaal fra House of Lords refererer imidlertig under ét til procedurer "vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i borgerlige sager, herunder handelssager, i ikke-kontraherende stater". I min redegoerelse vil jeg derfor foerst tage mit udgangspunkt i de faktiske omstaendigheder i den konkrete sag, men derefter foreslaa Domstolen en besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal, som gaelder for alle procedurer vedroerende tilladelse til fuldbyrdelse af en dom, der er afsagt i et tredjeland, i en af de kontraherende stater, der er parter i Bruxelles-konventionen.

Bruxelles-konventionens anvendelighed

Dobbelt eksekvatur ikke tilladt

20. Blandt deltagerne i sagen for Domstolen er der enighed om, at en afgoerelse, hvorved en ret i en kontraherende stat anerkender en retsafgoerelse truffet i en anden stat og erklaerer den eksigibel, ikke selv kan anerkendes og erklaeres eksigibel efter Bruxelles-konventionens afsnit III.

21. For saa vidt som den oprindelige afgoerelse er en afgoerelse, der er truffet af en ret i en kontraherende stat, og som falder ind under Bruxelles-konventionen, foelger dette allerede af konventionen (24). Saaledes kan f.eks. en afgoerelse truffet af en belgisk ret, hvorved sagsoegte tilpligtes at betale erstatning for misligholdelse af en kontrakt, fuldbyrdes i Frankrig efter Bruxelles-konventionens artikel 31, naar den "er forsynet med fuldbyrdelsespaategning i sidstnaevnte stat". Virkningerne af eksekvatur er begraenset til den stat, hvis retter har truffet afgoerelse herom. Skal dommen ogsaa fuldbyrdes i Spanien, skal den foerst erklaeres eksigibel af de spanske retter.

Dette foelger saavel af ordlyden af artikel 31 ("i sidstnaevnte stat") som af procedurens karakter. Meddelelsen af eksekvatur goer det muligt at fuldbyrde en udenlandsk dom i en bestemt kontraherende stat. Den er derfor noedvendigvis forbeholdt organerne i den stat, hvor afgoerelsen skal fuldbyrdes. Ifoelge Bruxelles-konventionens artikel 34, stk. 2, sammenholdt med artikel 27, nr. 1, kan begaeringen om eksekvatur bl.a. afslaas, saafremt en anerkendelse vil stride mod "grundlaeggende retsprincipper i den stat, som begaeringen rettes til". Dette begreb har som bekendt ikke ubetinget samme betydning i hver af de kontraherende stater. I det eksempel, jeg lige har naevnt, kan de franske retters afgoerelse om at erklaere den belgiske dom eksigibel i Frankrig paa ingen baade vaere bindende for de spanske retter. Hvis dommen ogsaa skal fuldbyrdes i Spanien, maa domhaver indgive en begaering om eksekvatur til den spanske ret, der har kompetencen. Denne ret afgoer herefter selvstaendigt, om dommen kan fuldbyrdes i Spanien.

22. Noget tilsvarende gaelder, for saa vidt angaar anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande. En kontraherende stats afgoerelse, hvorved en dom afsagt i et tredjeland erklaeres eksigibel, har kun virkning i denne kontraherende stat. Skal dommen, der er afsagt i et tredjeland, ogsaa fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, maa domhaver henvende sig til retterne i denne kontraherende stat for at opnaa en afgoerelse, hvorved dommen erklaeres eksigibel i denne kontraherende stat. I begge tilfaelde er der tale om procedurer, som udelukkende retter sig efter lovgivningen i den paagaeldende kontraherende stat, herunder de overenskomster, som i givet fald er indgaaet mellem den kontraherende stat og tredjelandet. Bruxelles-konventionens afsnit III finder derimod ikke anvendelse paa disse procedurer. Det betyder navnlig, at en afgoerelse truffet i den kontraherende stat A, hvorved en dom afsagt i et tredjeland erklaeres eksigibel i denne kontraherende stat, ikke kan fuldbyrdes i den kontraherende stat B i medfoer af konventionens artikel 31 ff.

Hvis man tillod et saadant "dobbelt eksekvatur", ville der - som Det Forenede Kongerige med rette har paapeget - vaere fare for, at en domhaver kunne omgaa de betingelser, der i en kontraherende stat stilles for anerkendelse af domme fra det paagaeldende tredjeland. Hvis den kontraherende stat A f.eks. goer anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom afsagt i et tredjeland afhaengig af, at bestemte betingelser er opfyldt, mens domme afsagt i dette tredjeland uden videre eklaeres eksigible i den kontraherende stat B, ville domhaver foerst kunne opnaa eksekvatur i den kontraherende stat B og derefter uden vanskeligheder kunne fuldbyrde eksekvaturafgoerelsen i den kontraherende stat A (i medfoer af Bruxelles-konventionens artikel 31). Jeg er ligesom Det Forenede Kongerige af den opfattelse, at det ikke har vaeret formaalet med Bruxelles-konventionen at muliggoere en saadan forum shopping (25).

Det er ogsaa den - naesten - enstemmige opfattelse i den juridiske litteratur, at en afgoerelse truffet i en kontraherende stat, hvorved en dom afsagt i en anden stat erklaeres eksigibel, ikke selv kan erklaeres eksigibel i en anden kontraherende stat (26).

23. Efter min opfattelse gaelder dette ogsaa, naar dommen, der er afsagt i et tredjeland, ikke som saadan erklaeres eksigibel i en kontraherende stat, men danner grundlag for en borgerlig sag (27). Afgoerelsen vedroerende en saadan actio iudicati tjener ogsaa til fuldbyrdelse af dommen, der er afsagt i et tredjeland, i den paagaeldende kontraherende stat. Hvis man tillod, at en saadan afgoerelse erklaeres eksigibel i en anden medlemsstat paa grundlag af bestemmelserne i Bruxelles-konventionens afsnit III, ville man ikke blot give domhaver den ovenfor beskrevne mulighed for at omgaa bestemmelserne om anerkendelse, men ogsaa - som det senere vil blive paavist - skabe forvirring i det i konventionen fastlagte system af kompetenceregler (28).

Bruxelles-konventionens anvendelsesomraade

24. De sagsoegte har i det vaesentlige fremfoert to argumenter til stoette for deres opfattelse, hvorefter Bruxelles-konventionens bestemmelser finder anvendelse paa "procedurer eller paa stridsspoergsmaal, der opstaar under procedurer, i kontraherende stater vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i borgerlige sager, herunder handelssager, i ikke-kontraherende stater". For det foerste haevder de, at dette fremgaar af ordlyden af konventionens artikel 1. Efter deres opfattelse viser artikel 16, nr. 5, ogsaa, at procedurer vedroerende fuldbyrdelse af domme falder ind under Bruxelles-konventionens anvendelsesomraade. For det andet paaberaaber de sig, at principperne i og formaalene med konventionen noedvendiggoer en saadan fortolkning. Konventionen skal lette anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, truffet af retterne i de kontraherende stater og styrke retsbeskyttelsen for de i Faellesskabet bosiddende personer. Desuden skal den bidrage til en ordnet retspleje inden for Faellesskabet ved at forhindre, at der verserer parallelle sager for retterne i de forskellige kontraherende stater, og ved saa vidt muligt og fra begyndelsen at udelukke den heraf foelgende fare for, at en retsafgoerelse truffet i en kontraherende stat ikke anerkendes i en anden kontraherende stat, fordi den er uforenelig med en afgoerelse truffet mellem de samme parter i denne stat.

De sagsoegte har i denne sammenhaeng gjort opmaerksom paa de uheldige foelger, det efter deres opfattelse ville have, hvis bestemmelserne i Bruxelles-konventionen ikke skulle finde anvendelse. Saavel under den engelske som under den italienske fuldbyrdelsesprocedure har de sagsoegte gjort gaeldende, at sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig. Hvis bestemmelserne i Bruxelles-konventionen, navnlig bestemmelserne i afsnit II, afdeling 8, om litispendens og indbyrdes sammenhaengende krav ikke skulle finde anvendelse, er der fare for, at de sagsoegte under begge fuldbyrdelsesprocedurer maa godtgoere, at deres anbringender er velbegrundede. Hvis sagsoegeren ogsaa skulle begaere dommen erklaeret eksigibel i en anden kontraherende stat, maatte de sagsoegte under fuldbyrdelsesproceduren for retterne i denne stat endnu en gang bevise, at sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig. Flere forskellige retter ville altsaa komme til at tage stilling til det samme spoergsmaal. Herved ville retsforfoelgningen paafoere de sagsoegte betydelige ekstraomkostninger.

Artikel 1' s ordlyd

25. I medfoer af Bruxelles-konventionens artikel 1, stk. 1, finder konventionen "anvendelse paa borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art." I tilslutning hertil opregnes i artikel 1 nogle retsomraader, som ikke falder ind under konventionens anvendelsesomraade; disse har ingen betydning for den foreliggende sag.

26. De sagsoegte har henvist til, at det var hensigten at give Bruxelles-konventionen et saa vidt anvendelsesomraade som muligt. I Jenard-rapporten hedder det herom:

"Dette resulterer i, at alle retstvister og domme, der vedroerer forpligtelser i og uden for kontrakt, falder ind under konventionens anvendelsesomraade, for saa vidt de ikke angaar fysiske personers retlige status, arv efter loven eller testamente, formueforholdet mellem aegtefaeller, konkurs eller social sikring. Inden for disse rammer skal konventionen fortolkes videst muligt." (29)

27. Efter ordlyden af den her omhandlede bestemmelse og den udtalelse, jeg lige har citeret, er det naerliggende at antage, at de i bestemmelsen naevnte borgerlige sager, herunder handelssager, er sager, der vedroerer civil- eller handelsretlige krav (f.eks. krav paa tilbagebetaling af et laan), men ikke procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme (30). Imidlertid er det korrekt, at artikel 1' s ordlyd ogsaa giver mulighed for den fortolkning, de sagsoegte gaar ind for. Herved maa det navnlig tages i betragtning, at artikel 1 udgoer Bruxelles-konventionens afsnit I, hvori konventionens anvendelsesomraade defineres. Da konventionens afsnit III indeholder bestemmelserne om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser, kunne man haevde, at procedurer vedroerende disse spoergsmaal falder ind under konventionens anvendelsesomraade (31).

Konventionens systematik og formaal

28. Efter min opfattelse foelger det imidlertid af Bruxelles-konventionens systematik og formaal, at den ikke finder anvendelse paa procedurer som de her omhandlede. Jeg vil i den forbindelse i det foelgende i foerste omgang kun behandle procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande (32).

29. Jeg er af den opfattelse, at spoergsmaalet om, hvorledes en afgoerelse truffet af en ret i et tredjeland kan erklaeres eksigibel og fuldbyrdes inden for Faellesskabet, hverken er blevet behandlet eller boer behandles i Bruxelles-konventionen.

30. For det foerste skal jeg goere opmaerksom paa, at det fremgaar af konventionens artikel 25, at der i konventionen ved "retsafgoerelse" forstaas enhver afgoerelse truffet af en "ret i en kontraherende stat". For saa vidt angaar forholdet mellem disse afgoerelser og domme afsagt i tredjelande indeholder artikel 27, nr. 5, et grundlaeggende udsagn. Ifoelge denne bestemmelse kan en retsafgoerelse truffet i en kontraherende stat ikke anerkendes i en anden kontraherende stat,

"saafremt afgoerelsen er uforenelig med en afgoerelse, der tidligere er truffet i en ikke-kontraherende stat mellem samme parter i en tvist, der har samme genstand og hviler paa samme grundlag, og denne sidstnaevnte afgoerelse opfylder de noedvendige betingelser for at blive anerkendt i den stat, som begaeringen rettes til".

Denne bestemmelse viser for det foerste, at konventionen selv gaar ud fra, at der forekommer tilfaelde, hvor en afgoerelse truffet paa grundlag af konventionen naegtes anerkendt i en anden kontraherende stat, fordi den er uforenelig med en dom afsagt i et tredjeland. For det andet viser henvisningen i denne bestemmelse til de noedvendige betingelser for anerkendelse i den stat, som begaeringen rettes til, at spoergsmaalet om anerkendelse af domme afsagt i tredjelande skal afgoeres efter lovgivningen i den paagaeldende kontraherende stat. Bruxelles-konventionen udtaler sig kun om foelgerne af, at der foreligger en afgoerelse, der er truffet i et tredjeland, og som er anerkendt eller kan anerkendes, og en hermed uforenelig dom, der er afsagt i en kontraherende stat - og denne konflikt loeses til fordel for den dom, der tidligere er afsagt i et tredjeland (33).

31. Kommissionen har desuden med rette henvist til, at de kontraherende staters ret til at indgaa overenskomster med tredjelande om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme ikke beroeres af Bruxelles-konventionen. Det er ikke noedvendigt her at tage stilling til, om dette foelger af artikel 57 (34), som Kommissionen har henvist til, eller (tillige) af andre bestemmelser og overvejelser (35). Naar alt kommer til alt, staar det i hvert fald fast, at spoergsmaalet om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande skal afgoeres efter vedkommende kontraherende stats ret (herunder eventuelle overenskomster med tredjelande). Denne fortolkning er ogsaa i overensstemmelse med konventionens formaal, nemlig at forenkle formaliteterne vedroerende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser, saaledes som det fremgaar af EOEF-traktatens artikel 220 (retsgrundlaget for Bruxelles-konventionen) og konventionens praeambel. Som jeg allerede har naevnt, kan afgoerelser, hvorved en dom anerkendes og erklaeres eksigibel i en kontraherende stat, ikke erklaeres eksigibel i en anden kontraherende stat. Det ville derfor for saa vidt vaere uden interesse for virkeliggoerelsen af det naevnte formaal at anvende konventionen paa saadanne procedurer.

32. Derimod forekommer Kommissionens henvisning til Domstolens dom i Hagen-sagen mig at vaere af mindre betydning i den foreliggende sammenhaeng. Domstolen anfoerte i denne dom bl.a.:

"Det bemaerkes, at konventionen ikke har til formaal at goere de processuelle regler ensartede, men at give regler for fordelingen af retternes kompetence i civile sager, herunder handelssager, i retsforhold inden for Faellesskabet (...)." (36)

Kommissionen synes af denne udtalelse og af ordlyden af EOEF-traktatens artikel 220 at ville udlede, at konventionen ikke finder anvendelse paa procedurer, der har forbindelse med tredjelande. Jeg naerer betaenkelighed ved at tiltraede denne opfattelse. Imidlertid finder jeg det ikke noedvendigt at komme naermere ind paa dette spoergsmaal her. For det foerste kan det vanskeligt bestrides, at der i den foreliggende sag er den forbindelse til Faellesskabet, som efter den naevnte opfattelse er noedvendig, da spoergsmaalet om anerkendelse og fuldbyrdelse af Saint Vincent-dommen behandles af retterne i to kontraherende stater. For det andet skulle Domstolen faa lejlighed til at komme ind paa dette spoergsmaal i Harrods-sagen, som nu verserer for Domstolen (37).

33. Endvidere skal der henvises til sammenhaengen mellem afsnit II ("kompetence") og afsnit III ("anerkendelse og fuldbyrdelse") i Bruxelles-konventionen. Den forenklede procedure vedroerende fuldbyrdelse af domme afsagt i en kontraherende stat i en anden kontraherende stat er "modstykket til bestemmelserne i afsnit II" (38). Fastsaettelsen af bestemmelser om kompetencen og de processuelle bestemmelser i tilslutning hertil (navnlig artikel 21, 22 og 23) tjener til at lette anerkendelsen og fuldbyrdelsen af afgoerelser, der traeffes i de paagaeldende sager. Som jeg allerede har anfoert, er virkningerne af en afgoerelse truffet i en kontraherende stat, hvorved en dom afsagt i et tredjeland erklaeres eksigibel, dog begraenset til denne kontraherende stats omraade. En saadan afgoerelse om eksekvatur kan ikke selv erklaeres eksigibel i en anden kontraherende stat (39). Saadanne afgoerelser truffet i forskellige kontraherende stater kan derfor heller aldrig blive uforenelige. Erklaeres en dom afsagt i et tredjeland eksigibel i den kontraherende stat A, medens eksekvatur naegtes i den kontraherende stat B, har dette kun til foelge, at domhaver kan fuldbyrde dommen i den kontraherende stat A, men ikke i den kontraherende stat B.

Der kunne i givet fald blive tale om uforenelige domme afsagt i forskellige kontraherende stater, hvis der paa den ene side forelaa en saadan afgoerelse om eksekvatur og paa den anden en afgoerelse truffet i henhold til konventionen (f.eks. i den italienske borgerlige sag) (jf. nedenfor afsnit 60).

34. Jeg finder det imidlertid navnlig betydningsfuldt, at der i konventionens afsnit II ikke findes et vaerneting for procedurer af den her omhandlede art. Hvis Bruxelles-konventionen ogsaa fandt anvendelse paa procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande, ville den efter sin iboende logik ogsaa have indeholdt bestemmelser om, hvilke retter der skulle have kompetencen med hensyn til disse procedurer.

35. Et saadant vaerneting findes imidlertid ikke. Ifoelge konventionens artikel 2 skal personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, i princippet sagsoeges ved retterne i denne stat. Det er aabenbart, at dette vaerneting ikke tager sigte paa procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande. Hvis man tilsluttede sig den modsatte opfattelse, ville det betyde, at en saadan dom i princippet kun kunne fuldbyrdes i den stat, hvor domfaeldte har bopael. De sagsoegte naerer imidlertid heller ikke tvivl om, at domhaver kan vaelge, i hvilken stat han vil lade den dom, han har opnaaet, fuldbyrde, naturligvis under den forudsaetning, at den paagaeldende stat anerkender denne dom. Det Forenede Kongerige har desuden med rette henvist til, at der absolut kan forekomme tilfaelde, hvor en dom fuldbyrdes i mere end én stat (40).

36. Den eneste anden kompetenceregel i konventionen, der kunne komme i betragtning her, er artikel 16, nr. 5 (41). Enekompetente, uden hensyn til bopael, er ifoelge denne bestemmelse

"i sager om fuldbyrdelse af retsafgoerelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende".

37. Domstolen havde foerste gang lejlighed til at tage stilling til fortolkningen af denne bestemmelse i sagen AS Autoteile Service mod Malhé (42). Sagen drejede sig om, hvorvidt fuldbyrdelsesafvaergesoegsmaal i medfoer af § 767 i den tyske Zivilprozessordnung er omfattet af artikel 16, nr. 5. I princippet besvarede Domstolen dette spoergsmaal bekraeftende.

38. Vaesentlig mere oplysende er afgoerelsen i sagen Reichert og Kockler (43), som vedroerte fransk rets actio pauliana. Domstolen udtalte i dommen:

"Det maa i den forbindelse tages i betragtning, at den vaesentligste grund til, at retterne paa det sted, hvor dommen skal fuldbyrdes, er enekompetente, er, at det kun tilkommer retterne i den medlemsstat, paa hvis omraade tvangsfuldbyrdelsen begaeres, at anvende bestemmelserne om de foranstaltninger, der paa statens omraade gennemfoeres af de tvangsfuldbyrdende myndigheder." (44)

I tilslutning hertil citerer Domstolen Jenard-rapporten, hvori det anfoeres, at der ved "sager om fuldbyrdelse af retsafgoerelser" forstaas sager, der opstaar i tilknytning til "anvendelse af tvangsmidler, udlaeg i eller udsaettelse af besiddelsen af loesoere eller fast ejendom med henblik paa den faktiske gennemfoerelse af retsafgoerelser eller dokumenter" (45).

Som generaladvokat Gulmann har anfoert i sit forslag til afgoerelse, er de sager, konventionens artikel 16, nr. 5, finder anvendelse paa, altsaa sager, der direkte har tilknytning til fuldbyrdelsen (46).

39. Procedurer vedroerende tilladelse til fuldbyrdelse af retsafgoerelser vedroerer imidlertid - som de sagsoegtes repraesentant endnu en gang har understreget under den mundtlige forhandling for Domstolen - ikke tvangsfuldbyrdelsen, men det forudgaaende led i proceduren. Saadanne procedurer er derfor ikke omfattet af artikel 16, nr. 5 (47). Dette er ogsaa i overensstemmelse med princippet om, at bestemmelser som artikel 16, nr. 5 - som er en undtagelse fra hovedreglen i artikel 2 - i tvivlstilfaelde skal fortolkes snaevert (48).

40. Selv hvis man ikke accepterede dette og i stedet anlagde en vid fortolkning af begrebet "sager om fuldbyrdelse af retsafgoerelser", ville artikel 16, nr. 5, ikke kunne anvendes her. Ifoelge definitionen i artikel 25 er kun afgoerelser truffet af en ret i en kontraherende stat retsafgoerelser i konventionens forstand (49), medens der i det foreliggende tilfaelde er tale om fuldbyrdelse af en afgoerelse truffet i et tredjeland (50).

41. De sagsoegte er fuldstaendig klare over, at kompetencereglerne i konventionens afsnit II ikke passer til tilfaelde som det foreliggende. For alligevel at naa til det oenskede resultat - og navnlig til, at konventionens artikel 21, 22 og 23 finder anvendelse - foreslaar de, at kompetencen for retterne i de kontraherende stater i saadanne tilfaelde skal fastlaegges i analogi med konventionens artikel 57 og 4 (51).

42. Denne konstruktion kan ikke accepteres. I de tilfaelde, hvor Bruxelles-konventionen finder anvendelse, fastlaegger den selv, hvilken ret der har kompetencen. I Jenard-rapporten hedder det i den forbindelse:

"Derudover skal der med konventionens fastlaeggelse af faelles kompetenceregler indfoeres en ordning, der paa de paagaeldende omraader skal sikre den stoerst mulige retssikkerhed (...). Paa denne baggrund laegger de i afsnit II kodificerede normer kompetencen fast for den ret, der ved afvejning af alle de interesser, som kommer i betragtning, geografisk mest hensigtsmaessigt kan traeffe en afgoerelse i tvistemaalet." (52)

Som Domstolen har udtalt, virkeliggoeres dette formaal ved, at konventionen fastsaetter et vist antal kompetenceregler, hvori det udtoemmende opregnes, i hvilke tilfaelde en person kan sagsoeges uden for den stat, hvor han har bopael (53). Vaernetinget i den stat, hvor sagsoegte har bopael (konventionens artikel 2), udgoer herefter hovedreglen, som kun kan fraviges i de tilfaelde, som udtrykkeligt er naevnt i konventionen:

"Som foelge heraf kan de kompetenceregler, der fraviger hovedreglen, ikke give anledning til en fortolkning, som gaar ud over de tilfaelde, der er taget hoejde for i konventionen." (54)

43. Den af de sagsoegte foreslaaede loesning ville derfor ikke vaere forenelig med de formaal, Bruxelles-konventionen forfoelger, navnlig ikke med hensynet til retssikkerheden. Det maa derfor fastslaas, at konventionen ikke fastlaegger et passende vaerneting for procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande (55). Dette bekraefter, at konventionen ikke finder anvendelse paa saadanne procedurer.

44. Det samme gaelder efter min opfattelse i tilfaelde, hvor det i en kontraherende stats ret bestemmes, at en dom afsagt i et tredjeland fuldbyrdes ved hjaelp af en actio iudicati. Det er aabenbart, at der heller ikke i disse tilfaelde findes et egnet vaerneting i konventionen.

45. Jeg vil senere komme ind paa spoergsmaalet om, hvorvidt i det mindste konventionens artikel 21, 22 eller 23 alligevel kan finde anvendelse paa procedurer som den, der er tale om her, og paa de argumenter, der er fremfoert i den forbindelse (56).

46. Disse overvejelser bekraefter efter min opfattelse, at konventionens kompetenceregler og dens afsnit II som helhed kun tager sigte paa "oprindelige" sager, hvor der endnu ikke er truffet nogen afgoerelse, men ikke paa procedurer vedroerende fuldbyrdelse af allerede trufne afgoerelser (57).

Den eneste bestemmelse, som kunne staa i vejen for en saadan fortolkning, er artikel 16, nr. 5, hvis indhold allerede er blevet droeftet ovenfor. Denne bestemmelse fremstaar - som Det Forenede Kongerige har anfoert - som et fremmedlegeme, som ikke rigtig synes at passe til de oevrige bestemmelser i afsnit II (58). Bortset fra, at der egentlig er tale om en selvfoelgelig regel (59), hoerer bestemmelsen efter sit indhold hjemme i konventionens afsnit III. Den kommer foerst til anvendelse, naar der allerede er afsagt en dom, som nu soeges fuldbyrdet, eller som allerede er soegt fuldbyrdet. Den eneste grund til, at bestemmelsen er blevet indlemmet i bestemmelserne i afsnit II, synes at vaere, at man oenskede alle kompetencereglerne samlet i dette afsnit (60). Dens eksistens aendrer derfor efter min opfattelse ikke ved den kendsgerning, at de kompetenceregler, der danner genstand for konventionens afsnit II - med undtagelse af artikel 16, nr. 5 - er kompetenceregler, der vedroerer anlaeggelsen af den oprindelige sag.

47. Lad os nu vende os til spoergsmaalet om, hvorvidt Bruxelles-konventionen finder anvendelse paa enkelte stridsspoergsmaal ("issues"), som opstaar under procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande. Som allerede naevnt har High Court under hovedsagen truffet bestemmelse om saerskilt forhandling og paadoemmelse ("trial") for saa vidt angaar to aspekter af fuldbyrdelsesproceduren, nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig, og spoergsmaalet om, hvorvidt en anerkendelse af dommen i England strider mod grundlaeggende retsprincipper.

48. For en rent formel betragtning kunne man absolut faa den opfattelse, at denne saerskilte forhandling og paadoemmelse falder ind under begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, i Bruxelles-konventionens artikel 1, og at konventionens bestemmelser, inklusive artikel 21, 22 og 23, derfor finder anvendelse herpaa.

Dette synspunkt blev under den mundtlige forhandling fremfoert for Domstolen af de sagsoegtes - meget veltalende - repraesentant. Ikke desto mindre er jeg af den opfattelse, at det ikke kan tiltraedes.

49. For det foerste maa det tages i betragtning, at det ville faa uheldige konsekvenser at anvende Bruxelles-konventionens kompetencebestemmelser paa enkelte stridsspoergsmaal eller, rettere sagt, paa procedurer vedroerende enkelte stridsspoergsmaal.

50. Hvis disse procedurer faldt ind under begrebet borgerlige sager, herunder handelssager, i konventionens artikel 1' s forstand, ville konventionens kompetenceregler ogsaa finde anvendelse paa dem. Som de sagsoegte ganske rigtigt har bemaerket i deres skriftlige indlaeg, maatte man i givet fald her tage reglen i artikel 2, hvorefter retterne i den stat, hvor sagsoegte har bopael, har kompetencen, i betragtning. Dette ville i den foreliggende sag betyde, at de italienske retter ville have kompetencen til at afgoere spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig. De engelske retter ville kun vaere berettiget til at traeffe afgoerelse om dette spoergsmaal, hvis de havde kompetence i medfoer af en vaernetingsaftale (61). Dette ville under normale omstaendigheder foere til, at retterne i en kontraherende stat, hvor en dom afsagt i et tredjeland skal fuldbyrdes, ikke laengere ville vaere i stand til at traeffe selvstaendig afgoerelse om fuldbyrdelsen, naar domfaeldte var en person med bopael i en kontraherende stat.

Det kan imidlertid ikke vaere rigtigt. De faktiske omstaendigheder i hovedsagen behoever blot at blive aendret en smule, for at man kan se det absurde heri. Hvis de sagsoegte ikke havde haft bopael i Italien, men f.eks. i Frankrig, skulle de franske retter traeffe afgoerelse om det paagaeldende stridsspoergsmaal, selv om den i tredjelandet afsagte dom skulle fuldbyrdes i Italien og i England.

51. Frem for alt bemaerkes imidlertid, at de sagsoegte temmelig vilkaarligt opdeler den af sagsoegeren indledte eksekvaturprocedure i to eller saagar flere dele og antyder, at den af High Court anordnede "trial" er en helt selvstaendig sag. Jeg er i tvivl om, hvorvidt det er rimeligt at betragte det paa den maade. Den af High Court anordnede forhandling tjener til at faa afklaret tvivlsspoergsmaal, som er opstaaet under eksekvaturproceduren, og indgaar som et led i denne procedure. Efter min opfattelse er det derfor mere naturligt at tale om en "Zwischenverfahren", som jeg ogsaa har gjort hidtil. Foelgelig maa der i det foreliggende tilfaelde vaere tale om én enkelt procedure, som ganske vist bestaar af flere led, men som vanskeligt kan opdeles i flere selvstaendige procedurer. Under alle omstaendigheder kan jeg tilslutte mig Sir Peter Pain' s synspunkt - som han har formuleret saa malende - hvorefter konventionen ikke finder anvendelse paa en saadan procedure (62).

52. Det tilkommer naturligvis udelukkende de engelske retter at besvare spoergsmaalet om, hvorvidt den procedure, der er tale om i det foreliggende tilfaelde, efter engelsk ret er en ikke-selvstaendig del af eksekvaturproceduren eller snarere en selvstaendig procedure. Spoergsmaalet, om der i givet fald er tale om en sag i konventionens forstand, skal imidlertid efter min opfattelse alene afgoeres paa grundlag af selve konventionen. I den forbindelse maa det navnlig tages i betragtning, at spoergsmaalet, om konventionen finder anvendelse, i modsat fald i hoej grad ville afhaenge af national ret. Finder konventionen anvendelse, naar et stridsspoergsmaal - som efter engelsk ret - forhandles og paadoemmes saerskilt, men ikke naar alle de spoergsmaal, der opstaar, efter en kontraherende stats ret skal afklares under en og samme procedure? Hvis man ogsaa i sidstnaevnte tilfaelde antog, at konventionen kan anvendes paa enkelte stridsspoergsmaal, ville der opstaa afgraensningsproblemer, som er vanskelige at loese. Kommissionen og Det Forenede Kongerige har med rette henvist til de farer for retssikkerheden, der ville vaere forbundet hermed.

53. Stridsspoergsmaal, der opstaar under en procedure vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande, skal derfor efter min opfattelse ikke behandles anderledes end selve proceduren. Bruxelles-konventionen finder hverken anvendelse i det ene eller i det andet tilfaelde. Dette er ogsaa Det Forenede Kongeriges og Kommissionens opfattelse.

Det andet spoergsmaal

54. Med det andet spoergsmaal oensker House of Lords oplyst, om artikel 21, 22 eller 23 finder anvendelse paa procedurer som den, der er tale om her. Dette spoergsmaal maa ses paa baggrund af de afgoerelser, der i denne sag er truffet af de foregaaende instanser. Saavel High Court som Court of Appeal har heri givet udtryk for den opfattelse, at konventionens artikel 21, 22 og 23 ikke ville kunne finde anvendelse, selv om konventionen som saadan fandt anvendelse.

Det foelger egentlig allerede af det, jeg har anfoert om det foerste spoergsmaal, hvordan det andet spoergsmaal skal besvares. Hvis konventionen som saadan ikke finder anvendelse, boer det samme gaelde, for saa vidt angaar bestemmelserne om litispendens og indbyrdes sammenhaengende krav, som skal behandles her.

55. De sagsoegte har ganske vist gjort gaeldende, at konventionen skal finde anvendelse, selv naar dens kompetenceregler ikke finder anvendelse. De sagsoegte synes hermed at ville sige, at konventionens artikel 21, 22 og 23 kan anvendes, selv om det ikke foelger af konventionens bestemmelser, at de retter, ved hvilke sagen er anlagt, har kompetencen, men af den paagaeldende nationale lovgivning. De har i den forbindelse navnlig paaberaabt sig Domstolens dom i Overseas Union Insurance-sagen (63).

56. Denne sag vedroerte en tvist mellem en raekke reassuranceselskaber, som havde hjemsted i Faellesskabet, og et forsikringsselskab med hjemsted i De Forenede Stater. Det amerikanske selskab anlagde ved Tribunal de commerce de Paris sag mod reassuranceselskaberne med paastand om betaling af forfaldne beloeb i henhold til genforsikringsaftalerne. Reassuranceselskaberne gjorde gaeldende, at den franske ret savnede kompetence. De anlagde desuden sag ved High Court i London med paastand om, at det anerkendtes, at de med foeje havde haevet genforsikringsaftalerne. High Court udsatte sagen i medfoer af konventionens artikel 21, stk. 2, indtil den franske ret havde truffet afgoerelse om sin kompetence.

Reassuranceselskaberne kaerede denne kendelse. Court of Appeal anmodede derefter Domstolen om en praejudiciel afgoerelse, bl.a. af spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 21 fandt anvendelse uden hensyn til parternes bopael. Baggrunden for dette spoergsmaal var, at det amerikanske selskab havde hjemsted uden for Faellesskabet, og at spoergsmaalet om de engelske retters kompetence derfor ifoelge konventionens artikel 4 skulle afgoeres efter engelsk lovgivning.

57. Domstolen bemaerkede, at artikel 21 ikke henviser til sagens parters bopael og sluttede heraf:

"Det foelger derfor af artikel 21' s ordlyd, at den skal finde anvendelse baade i det tilfaelde, hvor rettens kompetence afgoeres efter konventionen, og hvor kompetencen i overensstemmelse med konventionens artikel 4 foelger af den kontraherende stats lovgivning." (64)

58. Efter min opfattelse har denne udtalelse imidlertid ingen betydning for den foreliggende sag. I modsaetning til, hvad de sagsoegte har anfoert, vedroerte afgoerelsen i Overseas Union Insurance-sagen en situation, som ikke kan sammenlignes med den, der foreligger her. Domstolen refererede udtrykkeligt til sager, hvor de paagaeldende retters kompetence - i kraft af artikel 4 - foelger af konventionen selv. Saadan forholder det sig ikke her.

59. Det er ganske vist rigtigt, at Domstolen i denne afgoerelse ogsaa har anstillet en meget generel betragtning over disse bestemmelser, navnlig artikel 21, som de sagsoegte har paaberaabt sig:

"[Dette afsnit har] af hensyn til en ordnet retspleje inden for Faellesskabet ... til formaal at undgaa, at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige kontraherende stater, og at der eventuelt traeffes uforenelige afgoerelser. Disse bestemmelser har saaledes til formaal saa vidt muligt og straks fra begyndelsen at forhindre en situation som den, der er omhandlet i artikel 27, nr. 3, nemlig at en afgoerelse ikke kan anerkendes, fordi den er uforenelig med en afgoerelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begaeringen rettes til. Det foelger heraf, at artikel 21 for at opfylde disse maalsaetninger skal fortolkes vidt, saaledes at den principielt omfatter alle tilfaelde af litispendens for retterne i de kontraherende stater uden hensyn til parternes bopael." (65)

60. Det kan derfor ikke overraske, at der i den juridiske litteratur hersker den opfattelse, at konventionens artikel 21 generelt finder anvendelse, naar samme retssag anlaegges for retter i forskellige kontraherende stater, uanset om disse retter udleder deres kompetence af konventionens bestemmelser eller af andre bestemmelser (66). Man kunne derfor forestille sig at anvende Bruxelles-konventionens artikel 21, 22 og 23 - direkte eller analogt - paa tilfaelde som det, der foreligger her (67). Lad os forudsaette, at en af de italienske retter (enten den, der skal traeffe afgoerelsen om tilladelse til fuldbyrdelse i Italien, eller den, for hvilken den borgerlige sag i Italien verserer) naar til det resultat, at sagsoegeren har gjort sig skyldig i svig, og lad os endvidere forudsaette, at denne afgoerelse i princippet kunne anerkendes i England (68). Hvis de engelske retter i mellemtiden har bestemt, at Saint Vincent-dommen kan fuldbyrdes i England, maatte det forventes, at den netop omtalte italienske retsafgoerelse ikke laengere kunne anerkendes, fordi den ville vaere uforenelig med den engelske afgoerelse om eksekvatur. I saa fald ville der vaere indtraadt en situation, som Bruxelles-konventionen forsoeger at forhindre. For at undgaa denne risiko, ville man faktisk kunne forestille sig en (direkte eller analog) anvendelse af artikel 21, 22 og 23.

61. Efter min mening er der ingen tvivl om, at bestemmelserne i artikel 21, 22 og 23 er generelle retsforskrifter, som i princippet ogsaa kan anvendes i tilfaelde, hvor konventionen ikke udtrykkelig bestemmer det. Til stoette herfor er det tilstraekkeligt at henvise til tilblivelsen af artikel 25, stk. 2, i tiltraedelseskonventionen af 1978 (69). Denne bestemmelse skal sikre en ensartet fortolkning af artikel 57 (70). Med henblik herpaa bestemmer tiltraedelseskonventionens artikel 25, stk. 2, litra a), at en ret, som i henhold til artikel 57 kan anse sig for kompetent i medfoer af en saerlig konvention, under alle omstaendigheder skal anvende Bruxelles-konventionens artikel 20 (71). Det kan udledes af Schlosser-rapporten, at man bevidst lod spoergsmaalet om anvendeligheden af artikel 21 staa aabent og overlod det til "retspleje og jurisprudens" at besvare det (72).

62. Efter min opfattelse er det imidlertid ikke noedvendigt i det foreliggende tilfaelde at beskaeftige sig mere med den konstruktion, de sagsoegte gaar ind for. For overhovedet at kunne anvende artikel 21, 22 og 23 maa man efter min opfattelse forlange, at den paagaeldende procedure i det mindste paa grund af sin genstand falder ind under konventionen. Det er - som jeg allerede har anfoert - ikke tilfaeldet, for saa vidt angaar eksekvaturproceduren. Konventionen tager sigte paa saedvanlige, "oprindelige" sager. Procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande er ikke omfattet af konventionen. Hvad angaar de enkelte stridsspoergsmaal, der skal afklares under saadanne procedurer, ville man kun kunne betragte disse som sager i konventionens forstand, hvis man loesrev dem fra deres sammenhaeng med fuldbyrdelsesproceduren. Det finder jeg af de allerede naevnte grunde ikke hensigtsmaessigt.

63. Jeg vil derfor i det foelgende kun subsidiaert komme ind paa spoergsmaalet om, hvilken af bestemmelserne i artikel 21, 22 og 23 der ville vaere relevant, hvis man i modsaetning til den opfattelse, der her er gjort gaeldende, ville antage, at disse bestemmelser i sig selv fandt anvendelse paa tilfaelde som det foreliggende. Herved vil det ogsaa fremgaa, at det argument, de sagsoegte har fremfoert under den mundtlige forhandling, hvorefter det ville foere til et "gabende hul" ("gaping hole") i de sagsoegtes retsbeskyttelse, hvis man naegtede at anvende disse bestemmelser, ikke virker overbevisende. Der maa ganske vist gives de sagsoegte medhold i, at det ville vaere ubehageligt for dem, hvis de i hver enkelt kontraherende stat, hvor sagsoegeren maatte forsoege at fuldbyrde Saint Vincent-dommen, skulle foere bevis for, at sagsoegeren havde opnaaet dommen ved svig. Det Forenede Kongerige har imidlertid med rette henvist til, at de ulemper, der er forbundet hermed, i mange tilfaelde kan afhjaelpes ved at anvende de nationale processuelle regler, uden at det er noedvendigt at anvende konventionens bestemmelser om litispendens og indbyrdes sammenhaengende krav. Det fremgaar efter min opfattelse tydeligt af den foreliggende sag.

64. Hvad selve eksekvaturproceduren angaar ville kun artikel 22 kunne vaere relevant. Den engelske fuldbyrdelsesprocedure vedroerer alene spoergsmaalet om, hvorvidt Saint Vincent-dommen kan fuldbyrdes i England. Det samme gaelder den italienske fuldbyrdelsesprocedure, hvorunder det afgoeres, om dommen kan fuldbyrdes i Italien. Selv efter en vid fortolkning af artikel 21, som Domstolen har anbefalet (73), er sagsgenstanden saaledes ikke den samme. Det samme gaelder forholdet mellem den engelske fuldbyrdelsesprocedure og den borgerlige sag i Italien, hvor sagsgenstanden nok heller ikke er den samme i artikel 21' s forstand.

65. Af samme grund kan artikel 23 ikke finde anvendelse. Det ligger ganske vist i sagens natur, at de engelske retter i lige saa hoej grad er enekompetente til at traeffe afgoerelse om tilladelse til fuldbyrdelse i England, som de italienske retter er med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt dommen kan erklaeres eksigibel i Italien. For saa vidt er det efter omstaendighederne forstaaeligt, at Kommissionen subsidiaert har paaberaabt sig artikel 16, nr. 5 (74). Artikel 23 synes imidlertid at vedroere de - sikkert ikke saerlig mange - tilfaelde, hvor retter i forskellige kontraherende stater har enekompetence til at traeffe afgoerelse i samme sag. Dette er ikke tilfaeldet her, fordi virkningerne af en afgoerelse om eksekvatur er begraenset til vedkommende kontraherende stat. Det er klart, at det heller ikke ville vaere hensigtsmaessigt at anvende artikel 23. Hvis de engelske retter, som sagen sidst er blevet indbragt for, i det foreliggende tilfaelde skulle erklaere sig inkompetente til fordel for de italienske retter, ville det - i det mindste for en tid - vaere umuligt for sagsoegeren at faa den opnaaede dom erklaeret eksigibel i England.

66. Saafremt krav, som er indbyrdes sammenhaengende, fremsaettes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i foerste instans, "kan" enhver anden ret end den, ved hvilken sagen foerst er anlagt, i henhold til artikel 22, stk. 1, "udsaette afgoerelsen" (75). Ved indbyrdes sammenhaengende krav forstaas i denne artikel "krav, der er saa snaevert forbundne, at det er oenskeligt at behandle og paakende dem samtidig for at undgaa uforenelige afgoerelser i tilfaelde af, at kravene blev paakendt hver for sig" (artikel 22, stk. 3).

67. Efter artikel 22 har enhver anden ret end den, ved hvilken sagen foerst er anlagt, saaledes mulighed for at udsaette afgoerelsen, men er ikke forpligtet hertil (76). Resultatet ville vaere det samme, hvis man ikke anvender konventionens artikel 22, men nationale processuelle regler.

Dommer Parker, som afsagde Court of Appeal' s enstemmige dom i den foreliggende sag, henviste til, at en afgoerelse truffet af de italienske retter, hvori det blev fastslaaet, at sagsoegeren havde gjort sig skyldig i svig, kunne vaere af betydning for den engelske fuldbyrdelsesprocedure ud fra synspunktet issue estoppel (77). Efter Court of Appeal' s opfattelse fulgte det heraf, at de engelske retter var befoejet til at udsaette afgoerelsen af spoergsmaalet om svig, indtil der var truffet afgoerelse om dette stridsspoergsmaal i Italien (78). High Court havde efter moden overvejelse besluttet ikke at udsaette den engelske fuldbyrdelsesprocedure, da den for det foerste ikke ansaa det for sikkert, at de italienske retter overhovedet ville tage stilling til spoergsmaalet om svig, og for det andet var af den opfattelse, at en saadan afgoerelse ikke kunne forventes i en overskuelig fremtid. Selv om Court of Appeal fuldt ud anerkendte de argumenter, der talte for at lade dette stridsspoergsmaal afgoere af de italienske retter, og tillagde dem betydelig vaegt (79), stadfaestede den denne afgoerelse.

En anvendelse af Bruxelles-konventionens artikel 22 ville meget vel have kunnet foere til samme resultat (80).

68. Lad os nu i forbindelse med denne subsidiaere stillingtagen vende os til spoergsmaalet om, hvilke bestemmelser der kan anvendes paa enkelte stridsspoergsmaal, som opstaar under procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande. I princippet ville saavel artikel 21 som artikel 22 kunne komme i betragtning (81). Jeg vil fatte mig i korthed, da jeg i modsat fald maatte indlade mig paa spekulationer. De sagsoegte har ganske vist gentagne gange gjort gaeldende, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har opnaaet Saint Vincent-dommen ved svig, er blevet rejst saavel under den italienske fuldbyrdelsesprocedure som under den borgerlige sag i Italien. Som High Court og Court of Appeal allerede har anfoert, staar det imidlertid ikke engang fast, at de italienske retter overhovedet vil traeffe afgoerelse om dette spoergsmaal. Det kan derfor ikke afgoeres, om artikel 21 eller artikel 22 kunne finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde. Det kan saaledes kun generelt fastslaas, at artikel 21 ville finde anvendelse, hvis der var tale om krav, der "har samme genstand og hviler paa samme grundlag", medens artikel 22 ville finde anvendelse, hvis der kun var tale om indbyrdes sammenhaengende krav.

69. Hvis man antog, at kun artikel 22 ville kunne finde anvendelse i det foreliggende tilfaelde (hvad der forekommer mig naerliggende), ville dette have til foelge, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, efter eget skoen skulle afgoere, om den skulle udsaette afgoerelsen. I den forbindelse bemaerkes, at man vel ogsaa uden videre ville kunne naa til det samme resultat paa grundlag af de nationale processuelle bestemmelser.

Det ville naturligvis forholdes sig anderledes, hvis konventionens artikel 21 kunne finde anvendelse. I den forbindelse maa det tages i betragtning, at Domstolen som bekendt fortolker denne bestemmelse meget vidt. Her skal der navnlig henvises til dommen i Gubisch-sagen (82).

I denne sag maatte den ret, ved hvilken sagen sidst var anlagt, paa embeds vegne erklaere sig inkompetent til fordel for den ret, ved hvilken den foerst var anlagt.

70. I det foreliggende tilfaelde ville dette foere til, at de engelske retter for saa vidt - jeg hentyder i den forbindelse udelukkende til stridsspoergsmaalet om svig - maatte erklaere sig inkompetente til fordel for de italienske retter, da det er ubestridt, at sagen foerst er anlagt dér. Det kan naeppe betvivles, at dette ville foere til et rimeligt resultat. Stridsspoergsmaalet ville blive afgjort af de italienske retter, som vel bedst er i stand til at afgoere det. De vigtigste procesdeltageres og de fleste vidners modersmaal er italiensk. De sagsoegtes og de fleste vidners bopael, henholdsvis hjemsted, er Italien. Naesten alle de relevante dokumenter er affattet paa italiensk. De vigtigste af disse dokumenter er i de italienske retters varetaegt og kan tilsyneladende foerst frigives, naar straffesagen er afsluttet. Endvidere er de sagkyndige, der er udpeget af de italienske retter og af parterne, italienere og har udfaerdiget deres erklaeringer paa deres modersmaal.

71. Det er imidlertid aabenbart, at dette kun ville blive resultatet, fordi sagen foerst er anlagt ved de italienske retter. Hvis sagsoegeren imidlertid havde begaeret dommen erklaeret eksigibel i England eller i en anden medlemsstat, foer spoergsmaalet blev indbragt for de italienske retter, ville de foerstnaevnte retter have kompetencen i medfoer af artikel 21 - og ikke de italienske retter, selv om disse er meget naermere til at klarlaegge de faktiske omstaendigheder. En anvendelse af Bruxelles-konventionen ville altsaa foere til, at det paagaeldende stridsspoergsmaal ganske vist blev afgjort af retterne i én kontraherende stat, men netop ikke af retterne i den medlemsstat, som synes at vaere ligefrem forudbestemt hertil, fordi den er naermest til at behandle sagen.

72. Som vi allerede har set, fastlaegger Bruxelles-konventionen i afsnit II kompetencen for de retter, der ved afvejning af alle interesser mest hensigtsmaessigt kan traeffe en afgoerelse i tvistemaalet (83). Af den grund kan konventionen i artikel 21 let loese den konflikt, der opstaar som foelge af, at sagen indbringes for to retter, der er kompetente i medfoer af afsnit II, til fordel for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt. Hvis en af disse (eller begge) retters kompetence imidlertid - som i det foreliggende tilfaelde - ikke foelger af bestemmelserne i konventionens artikel 2-18, men direkte af national ret, er denne sammenhaeng ikke til stede. Anvendelsen af artikel 21 kan i saa fald foere til fornuftige resultater, men dette behoever ikke noedvendigvis at at vaere tilfaeldet.

Ogsaa her bliver det derfor bekraeftet, at artikel 21, 22 og 23 - og konventionen som helhed - skal fastlaegge kompetencen i oprindelige sager ("original jurisdiction") og hverken egner sig til procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i tredjelande eller til stridsspoergsmaal, som opstaar i saadanne sager.

73. Jeg finder lige saa lidt som Kommissionen det argument - som de sagsoegte navnlig har lagt vaegt paa - overbevisende, at dette kunne have til foelge, at der ville blive paafoert dem meget store omkostninger som foelge af det store antal procedurer, der kunne blive tale om. At der muligvis kan blive tale om en hel raekke procedurer skyldes snarere, at en domhaver kan lade sin dom fuldbyrde i flere stater eller i det mindste kan forsoege at lade den fuldbyrde.

Det tredje spoergsmaal

74. Med det tredje spoergsmaal sigter den forelaeggende ret til de faellesskabsretlige principper, som den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, skal anvende ved afgoerelsen af, om den skal udsaette afgoerelsen. Der er altsaa tale om de kriterier, der skal overholdes i forbindelse med konventionens artikel 22. I betragtning af den besvarelse, jeg har foreslaaet af det foerste spoergsmaal, vil jeg kun subsidiaert beskaeftige mig med denne problematik.

75. Den afgoerelse, der skal traeffes ifoelge konventionens artikel 22, er en skoensmaessig afgoerelse. Det siger sig selv, at der skal tillaegges omstaendighederne i det enkelte tilfaelde saerlig betydning. De nationale retter skal herved tage hensyn til, at denne bestemmelse tjener det formaal "at undgaa, at der verserer parallelle sager for retterne i forskellige kontraherende stater, og at der eventuelt traeffes uforenelige afgoerelser", saaledes som Domstolen har fremhaevet i dommen i Overseas Union Insurance-sagen (84). Det ville derfor vaere formaalstjenligt, hvis en national ret i tvivlstilfaelde besluttede sig til at udsaette afgoerelsen i henhold til artikel 22 (85).

76. Herudover er der navnlig tre synspunkter, der turde vaere relevante for retternes udoevelse af det skoen, der er tillagt dem i medfoer af artikel 22, uden at det dog af den grund skal udelukkes, at andre overvejelser ogsaa kan vaere af betydning:

- Hvor omfattende sammenhaengen er og risikoen for uforenelige afgoerelser.

- Paa hvilket stadium de respektive sager befinder sig.

- Hvilken ret der er naermest til at behandle sagen.

77. Det er klart, at det forekommer saa meget mere paakraevet, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, udsaetter afgoerelsen, jo snaevrere sammenhaengen mellem de respektive sager er. Hvis det til dels er andre materielle synspunkter, der er afgoerende for den sag, der verserer for den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, kan det vaere hensigtsmaessigt, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ikke udsaetter afgoerelsen (86). Det virker f.eks. ogsaa fornuftigt, naar en ret undlader at udsaette afgoerelsen og begrunder dette med, at der kun kan traeffes en foreloebig afgoerelse under sagen, og at der derfor ikke er risiko for uforenelige afgoerelser (87). Jo snaevrere sammenhaeng der imidlertid er mellem sagerne, og jo stoerre risiko der er for, at retterne traeffer uforenelige afgoerelser, jo mere naerliggende er det for den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, at udsaette sin afgoerelse i medfoer af artikel 22.

78. I modsaetning til de sagsoegtes opfattelse er det ogsaa legitimt, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, ved sin afgoerelse om en eventuel udsaettelse tager hensyn til, hvilket stadium de parallelle sager er naaet til. Egentlig skulle sagen for den ret, ved hvilken den foerst er anlagt, vaere videre fremskreden end sagen for den ret, ved hvilken en senere sag, som er indbyrdes sammenhaengende hermed, behandles. Hvis dette imidlertid ikke er tilfaeldet, og en afgoerelse i den foerste sag ikke kan forventes inden for en overskuelig fremtid, er der intet til inder for, at den ret, ved hvilken sagen sidst er anlagt, kan tage dette i betragtning ved sin skoensmaessige afgoerelse.

79. Endelig er det klart, at der ved udoevelsen af dette skoen kan tages hensyn til, hvilken ret der bedst kan traeffe afgoerelse af et bestemt spoergsmaal (88).

C - Forslag til afgoerelse

80. Jeg skal derfor foreslaa foelgende besvarelse af House of Lords' spoergsmaal:

"Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder hverken anvendelse paa procedurer vedroerende anerkendelse og fuldbyrdelse af domme afsagt i borgerlige sager, herunder handelssager, i ikke-kontraherende stater eller paa stridsspoergsmaal, der opstaar under saadanne procedurer."

(*) Originalsprog: tysk.

(1) - Denne stat, som hoerer til Commonwealth, ligger som bekendt i den oestlige del af Det Caribiske Hav (hovedoeen Saint Vincent ligger ca. 160 km vest for Barbados og ca. 130 km nordoest for Grenada). I 1990 boede der, skoensmaessigt anslaaet, 116 000 mennesker paa et samlet areal paa 388 km2 (The New Encyclopaedia Britannica, Micropaedia, bind 10, 15. udgave, Chicago et al. 1992).

(2) - Begrebet fuldbyrdelsesprocedure betegner her og i det foelgende proceduren vedroerende tilladelse til fuldbyrdelse af en retsafgoerelse truffet i udlandet, ikke tvangsfuldbyrdelsen som saadan, dvs. gennemfoerelsen af en dom ved hjaelp af tvang (jf. naermere afsnit 15).

(3) - Nano er den person, som skal have forhandlet den laaneaftale, der angivelig foreligger, med de sagsoegte, og som skal have overgivet pengene; Layne er en af sagsoegerens bestyrelsesmedlemmer.

(4) - Jf. naermere Dicey and Morris on the Conflict of Laws, redigeret af L. Collins m.fl., 11. udgave, bind 1, London 1987, s. 425 ff. (Common Law), s. 477 ff. (Administration of Justice Act 1920) og s. 490 ff. (Civil Jurisdiction and Judgments Act 1982) samt Cheshire and North' s Private International Law, redigeret af P. M. North og J. J. Fawcett, 12. udgave, London/Dublin/Edinburgh 1992, s.345 ff.

(5) - Der er her tale om en form for actio iudicati, som var et velkendt begreb i Romerretten og jus commune.

(6) - Section 9(2)(d) i Administration of Justice Act 1920.

(7) - Jf. section 9(2)(f) i Administration of Justice Act 1920.

(8) - Section 9(4)(b) i Administration of Justice Act 1920, sammenholdt med RSC (Rules of the Supreme Court) Order 71, rule 9.

(9) - RSC Order 71, rule 9(2): The Court hearing such application may order any issue between the judgment creditor and the judgment debtor to be tried in any manner in which an issue in an action may be ordered to be tried.

(10) - The Supreme Court Practice (1993), bind 1, foerste del (London 1992) henviser i note 71/9/2 til RSC Order 33, rules 3 og 4(2). Order 33, rule 3 bestemmer: The Court may order any question or issue arising in a cause or matter, whether of fact or law or partly of fact and partly of law, and whether raised by the pleadings or otherwise, to be tried before, at or after the trial of the cause or matter, and may give directions as to the manner in which the question or issue shall be stated. Order 33, rule 4(2) har foelgende ordlyd: In any such action different questions or issues may be ordered to be tried at different places or by different modes of trial and one or more questions or issues may be ordered to be tried before the others.

(11) - [1966] 1 Q. B. 828. Denne afgoerelse blev truffet paa grundlag af Foreign Judgments (Reciprocal Enforcement) Act 1933.

(12) - Et sammendrag af dommen findes i The Times Law Reports af 29.8.1990.

(13) - Den passus i High Court' s kendelse, der har interesse her, lyder saaledes: That issues be tried between the Plaintiff and the Defendants as to whether the Registration Order and all proceedings herein subsequent thereto should be set aside on the grounds that the judgments proposed to be registered fall within one or more of the cases in which a judgment may not be ordered to be registered under Section 9 of the Administration of Justice Act 1920 that is to say the cases set out in Section 9(2)(d) and 9(2)(f) thereof.

(14) - [1991] 4 All E. R. 833; [1992] 2 W. L. R. 127.

(15) - [1992] 2 All E. R. 193; [1992] 2 W. L. R. 621.

(16) - Ud over de sagsoegte har kun Kommissionen og Det Forenede Kongerige afgivet indlaeg for Domstolen.

(17) - Bruxelles-konventionen skal her anvendes, saaledes som den er affattet ved tiltraedelseskonventionen af 9.10.1978 og af 25.10.1982. Teksten til denne affattelse er trykt i EFT C 97 af 11.4.1983, s. 2.

(18) - Afgoerelser, hvorved retterne i en stat erklaerer en afgoerelse truffet i en anden stat eksigibel, betegnes ogsaa som eksekvaturafgoerelser .

(19) - Som vi har set, har High Court desuden truffet bestemmelse om, at spoergsmaalet om, hvorvidt det ville stride mod grundlaeggende engelske retsprincipper ( public policy ) at anerkende Saint Vincent-dommen, skal forhandles og paadoemmes saerskilt (jf. ovenfor afsnit 10 og fodnote 13).

(20) - Jf. ovenfor afsnit 4.

(21) - Jf. sammendraget af det af de sagsoegte anfoerte i Court of Appeal' s dom (dommer Parker), [1991] 4 All E. R. 833, paa s. 840 a.

(22) - Disse begreber defineres i forelaeggelseskendelsens afsnit 6, hhv. afsnit 9. De betegner procedurerne vedroerende tilladelse til fuldbyrdelse af dommen, dels i England, dels i Italien.

(23) - Afsnit 7 i forelaeggelseskendelsen.

(24) - Jf. f.eks. P. Schlosser, Dobbelexequatur zu Schiedsspruechen und auslaendischen Gerichtsentscheidungen?, IPRax 1985, s. 141, paa s. 143; J. Kropholler, Europaeisches Zivilprozessrecht, 3. udgave, Heidelberg 1991, art. 25, afsnit 16.

(25) - Jf. ogsaa G. Droz, Compétence judiciaire et effets des jugements dans le marché commun, Paris 1972, s. 270 f. (afsnit 437).

(26) - G. Droz, a.st. (fodnote 25), s. 270 (afsnit 437); samme, Pratique de la Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968, Paris 1973, s. 62 (afsnit 138); R. Geimer, Anerkennung gerichtlicher Entscheidungen nach dem EWG-UEbereinkommen vom 27.9.1968, RIW 1976, s. 139, paa s. 145; samme, Das Anerkennungsverfahren gemaess Art. 26 Abs. 2 des EWG-UEbereinkommens vom 27. September 1968, JZ 1977, s. 145, paa s. 148; samme, Internationales Zivilprozessrecht, Koeln 1987, s. 472 (afsnit 2310); R. Geimer/R. Schuetze, Internationale Urteilsanerkennung, bind I, 1. del, Muenchen 1983, s. 985; D. Martiny i Handbuch des internationalen Zivilverfahrensrechts, bind III/2, Tuebingen 1984, s. 38 (afsnit 64); P. Gothot/D. Holleaux, La Convention de Bruxelles du 27 Septembre 1968, Paris 1985, s. 134 f. (afsnit 238); S. O' Malley/A. Layton, European Civil Practice, London 1989, s. 678 (afsnit 25.33); J. Kropholler, a.st. (fodnote 24), s. 259 (afsnit 19); H. Schack, Internationales Zivilverfahrensrecht, Muenchen 1991, s. 339 (afsnit 936); P. Gottwald i Muenchener Kommentar zur Zivilprozessordnung, Band 3, Muenchen 1992, Art. 25, afsnit 10. Af en anden opfattelse er R. Schuetze, Die Doppelexequierung auslaendischer Zivilurteile, ZZP 77 (1964), s. 287 ff.; samme, RIW 1984, 734 f.; af tvivlende opfattelse er F. Juenger, La Convention de Bruxelles du 27 septembre 1968 et la courtoisie internationale, Revue critique de droit international privé 1983, s. 37, paa s. 48.

(27) - Jf. ogsaa P. Gothot/D. Hoellaux, a.st. (fodnote 26), s. 135 (afsnit 239); J. Kropholler, a.st. (fodnote 24), s. 259 (afsnit 16); H. Schack, a.st. (fodnote 26), s. 340 (afsnit 936). Af en anden opfattelse er S. O' Malley/A. Layton, a.st. (fodnote 26), s. 680 (afsnit 25.36). Et mellemstandpunkt indtages af G. Droz, a.st. (fodnote 25), s. 271 (afsnit 437) fodnote 1 (hvorefter en afgoerelse om en actio iudicati kun kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, naar den er truffet under overholdelse af kompetencereglerne i Bruxelles-konventionen).

(28) - Jf. nedenfor afsnit 34 ff. samt afsnit 44.

(29) - Rapport fra P. Jenard om Bruxelles-konventionen, EFT C 59 af 5.3.1979, s. 1, paa s. 10. Professor P. Schlosser' s rapport om konventionen om Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltraedelse, EFT C 59 af 5.3.1979, s. 71, paa s. 82 (afsnit 23), bekraefter denne opfattelse.

(30) - Ligesaa D. Martiny, a.st. (fodnote 26), som - ganske vist uden naermere begrundelse - antager, at afgoerelser truffet i en kontraherende stat vedroerende anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgoerelse truffet i et tredjeland ikke er afgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager .

(31) - Jf. i denne sammenhaeng f.eks. Bundesgerichtshof' s dom af 4.6.1992 (NJW 1992, 3096). Den oeverste tyske domstol i civile sager anfoerer heri, at en eksekvaturprocedure vedroerende en udenlandsk dom i henhold til § 722 i den tyske Zivilprozessordnung er en ordentlicher Zivilprozess , dvs. en almindelig borgerlig sag (a.st., s. 3097).

(32) - Se nedenfor afsnit 47 ff. om de stridsspoergsmaal ( issues ), som kan opstaa under saadanne procedurer.

(33) - Jf. herom ogsaa G. Droz, a.st. (fodnote 26), s. 334.

(34) - Ifoelge artikel 57 beroerer Bruxelles-konventionen ikke konventioner om anerkendelse og fuldbyrdelse paa saerlige omraader.

(35) - Da artikel 57 taler om konventioner paa saerlige omraader , er generelle bilaterale overenskomster muligvis ikke omfattet af bestemmelsen. Artikel 58 (i den tidligere affattelse) viser imidlertid, at saadanne overenskomster heller ikke beroeres af Bruxelles-konventionen (bortset fra den i artikel 58 beskrevne undtagelse).

(36) - Dom af 15.5.1990, sag C-365/88, Sml. I, s. 1845, praemis 17 (min fremhaevelse).

(37) - Sag C-314/92, Ladenimor mod Intercomfinanz. Der ligger ogsaa en forelaeggelseskendelse fra House of Lords til grund for denne sag.

(38) - Jenard-rapporten, a.st. (fodnote 29), s. 61. Jf. vedroerende denne sammenhaeng ogsaa mit forslag til afgoerelse i sag 220/84, AS-Autoteile Service mod Malhé, Sml. 1985, s. 2267, paa s. 2270.

(39) - Jf. ovenfor afsnit 20 ff.

(40) - Hvis tvangsfuldbyrdelsen i stat A f.eks. ikke foerer til fuldstaendig daekning af domhavers krav, fordi domfaeldte ikke har tilstraekkelige aktiver i denne stat, staar det naturligvis domhaver frit for at begaere tvangsfuldbyrdelse i en anden stat (hvor domfaeldte har andre aktiver) for saa vidt angaar resten af beloebet. Jf. vedroerende artikel 4 nedenfor afsnit 41 og fodnote 55.

(41) - Det er klart, at konventionens artikel 18 ikke er en baeredygtig kompetenceregel i tilfaelde som det her foreliggende. Efter denne bestemmelse kan retten i en kontraherende stat i visse tilfaelde vaere kompetent, naar sagsoegte giver moede for den. En domfaeldt, der befinder sig i en tilsvarende situation som de sagsoegte i den foreliggende sag, vil imidlertid som regel goere indsigelse mod en begaering om eksekvatur, da han i modsat fald maa forvente, at begaeringen bliver taget til foelge, og at dommen fuldbyrdes.

(42) - Dom af 4.7.1985, Sml. s. 2267.

(43) - Dom af 26.3.1992, sag C-261/90, Sml. I, s. 2149.

(44) - A.st. (fodnote 43), praemis 26.

(45) - A.st. (fodnote 43), praemis 27. Jf. Jenard-rapporten a.st. (fodnote 29), s. 36. Jenard-rapporten henviser paa dette sted til A. Braas, Précis de procédure civile, bind I, 3. udgave, Bruxelles/Liège 1944, s. 422 (afsnit 808).

(46) - Sml. 1992 I, s. 2160, paa s. 2164.

(47) - Jf. ogsaa det allerede naevnte vaerk af A. Braas, a.st. (fodnote 45), som sondrer mellem tvangsfuldbyrdelse ( exécution ) og eksekvatur ( exequatur ). Mere forsigtig er P. Kaye, Civil Jurisdiction and enforcement of foreign judgments, Abingdon 1987, s. 956 f.

(48) - J. Kropholler, a.st. (fodnote 24), s. 156 (afsnit 3). Jf. ogsaa den i afsnit 42 citerede dom fra Domstolen.

(49) - Jf. ovenfor afsnit 30.

(50) - D. Lasok/P. Stone, Conflict of laws in the European Community, Abingdon 1987, s. 252, har ganske vist en anden opfattelse: Artikel 16, nr. 5, finder ogsaa anvendelse, naar den dom, der skal fuldbyrdes, er afsagt i et tredjeland.

(51) - Artikel 4 bestemmer, at retternes kompetence i en kontraherende stat i princippet afgoeres efter denne stats lovgivning, naar sagsoegte ikke har bopael i Faellesskabet.

(52) - A.st. (fodnote 29), s. 15.

(53) - Dom af 17.6.1992, sag C-26/91, Handte, Sml. I, s. 3967, praemis 13.

(54) - A.st. (fodnote 53), praemis 14.

(55) - Et saadant vaerneting skulle gaelde i alle tilfaelde vedroerende meddelelse af eksekvatur paa domme afsagt i tredjelande. Det er derfor klart, at konventionens artikel 4 - som kun gaelder for sagsoegte, der ikke har bopael i en kontraherende stat - ikke kan udfylde denne rolle.

(56) - Jf. nedenfor afsnit 54 ff.

(57) - Saaledes ogsaa R. Geimer, EuGVUE und Aufrechnung: Keine Erweiterung der internationalen Entscheidungszustaendigkeit - Aufrechnungsverbot bei Abweisung der Klage wegen internationaler Unzustaendigkeit, IPRax 1986, s. 208, 209; D. Lasok/P. Stone, a.st. (fodnote 50), s. 197.

(58) - Jf. afsnit 9 i Det Forenede Kongeriges indlaeg ( a somewhat anomalous provision ) og A. Struycken, The rules of jurisdiction in the EEC Convention on jurisdiction and enforcement of judgments in civil and commercial matters i Netherlands International Law Review 1978, s. 354, 360 ( Its proper place in the Convention is rather, as an Article 25A, at the beginning of Title III ).

(59) - Jf. ogsaa I. Schwander, Die Gerichtszustaendigkeiten im Lugano-UEbereinkommen i I. Schwander (redaktoer), Das Lugano-UEbereinkommen, s. 61, 92 (vedroerende Lugano-konventionens artikel 16, nr. 5, som har samme ordlyd).

(60) - Jf. G. Droz, a.st. (fodnote 25), s. 107 (afsnit 162).

(61) - Jf. vedroerende artikel 18 ovenfor fodnote 41.

(62) - The answer to this, in my view, is that no provision is made as to such a hybrid creature in the convention (den ikke offentliggjorte udskrift af dommen af 19.7.1990, s. 10).

(63) - Dom af 27.6.1991, sag C-351/89, Sml. I, s. 3317.

(64) - A.st. (fodnote 63), praemis 14.

(65) - A.st. (fodnote 63), praemis 16. En tilsvarende udtalelse findes allerede i dommen af 8.12.1987, sag 144/86, Gubisch Maschinenfabrik mod Palumbo, Sml. s. 4861 (praemis 8). Jf. ogsaa dom af 11.1.1990, sag C-220/88, Dumez France og Tracoba, Sml. I, s. 49, praemis 18.

(66) - P. Gothot/D. Holleaux, a.st. (fodnote 26), s. 123 (afsnit 217); G. Mueller i A. Buelow/K.-H. Boeckstiegel/R. Geimer/R. Schuetze, Der internationale Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, Muenchen (som situationen var i 1991), s. 606/169; H. Gaudemet-Tallon, Revue critique de droit international privé 1991, s. 769, 774.

(67) - Dette synes ogsaa at vaere den opfattelse, A.Briggs gaar ind for i The Law Quarterly Review 1991, s. 531, 534, idet han forlanger en purposive construction af konventionen.

(68) - Da den italienske afgoerelse om eksekvatur ikke kan anerkendes og fuldbyrdes som saadan i andre kontraherende stater, kunne der efter den opfattelse, der goeres gaeldende her, i det hoejeste vaere tale om den afgoerelse, der traeffes af den ret, der behandler den borgerlige sag i Italien.

(69) - I medfoer af bestemmelserne i tiltraedelseskonventionen af 26.5.1989 er denne bestemmelse blevet indsat som stk. 2 i konventionens artikel 57.

(70) - Jf. ovenfor fodnote 34 vedroerende artikel 57.

(71) - Ifoelge artikel 20 skal en ret paa embeds vegne erklaere sig inkompetent, saafremt en sagsoegt med bopael i en kontraherende stat ikke giver moede, og retten ikke er kompetent efter andre regler i konventionen.

(72) - A.st. (fodnote 29), s. 140 (afsnit 240).

(73) - Jf. afgoerelsen i Gubisch-sagen, a.st. (fodnote 65).

(74) - I modsaetning til Kommissionen vil jeg ogsaa i mine subsidiaere betragtninger fastholde den opfattelse, at artikel 16, nr. 5, ikke finder anvendelse paa eksekvaturprocedurer (jf. ovenfor afsnit 39).

(75) - Ifoelge artikel 22, stk. 2, kan denne ret ligeledes paa begaering af en af parterne erklaere sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhaengende krav, og at den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, er kompetent til at paakende begge krav . Denne bestemmelse (som ikke er saerlig let at forstaa) spiller ingen rolle i den foreliggende sag (jf. ordlyden af det tredje spoergsmaal), og jeg vil derfor ikke komme naermere ind paa den her.

(76) - Jf. betragtningerne vedroerende det tredje spoergsmaal for saa vidt angaar de synspunkter, der skal tages hensyn til i den forbindelse.

(77) - [1991] 4 All E. R. 833, 853 ff. At der foreligger en issue estoppel betyder, at en faktisk eller retlig omstaendighed, der er lagt til grund af en udenlandsk ret, ikke kan bestrides for de engelske retter. Jf. de generelle bemaerkninger herom hos Dicey and Morris, a.st. (fodnote 4), s. 432 f.

(78) - Accordingly, in our judgment there must be a power in the English court to stay the trial in England of the issue whether the St. Vincent judgment was obtained by fraud pending the trial of the same issue in Italy. It could be productive of great injustice to allow the issue to go ahead in England when the same issue could be better tried in Italy and the Italian decision could be determinative of the issue for the purposes of the English proceedings (a.st. - fodnote 77 - s. 855 e og f).

(79) - In our judgment the English courts should adopt a communautaire, and not a national and chauvinistic, approach to the determination of this question (a.st. - fodnote 77 - s. 856 f.).

(80) - Jf. afsnit 76 ff.

(81) - Det er klart, at der ikke foreligger en konkurrerende enekompetence med hensyn til afgoerelsen af saadanne stridsspoergsmaal, som er noedvendig, for at artikel 23 kan finde anvendelse.

(82) - A.st. (fodnote 65).

(83) - Jf. ovenfor afsnit 42.

(84) - A.st. (fodnote 63), praemis 16.

(85) - Jf. High Court' s dom (dommer Ognall) af 31.1.1990 i sagen Virgin Aviation Services v. CAD Aviation Services, [1991] International Litigation Procedure 79. Retten anfoerte heri, at der var en staerk formodning for, at en begaering om udsaettelse skulle imoedekommes ( ... signifies that the strong presumption where an application is made for a stay, lies in favour of the applicant - a.st., s. 88).

(86) - Jf. f.eks. Oberlandesgericht Karlsruhe' s dom af 4.8.1977, RIW 1977, s. 718 f. (Systematisk oversigt over afgoerelser vedroerende faellesskabsretten, Serie D, I-5.3 - B 8).

(87) - Jf. dom afsagt af Hof van Beroep, Antwerpen, den 18.10.1979, Belgische Rectspraak in Handelszaken 1980, s. 181, 187 (Systematisk oversigt, I-22 - B2).

(88) - Jf. dom afsagt af Arrondissementsrechtbank, Haag, den 1.2.1985, Schip en Schade 1985, s. 251, 254 (Systematisk oversigt, I-22 - B 8) og Soe- og Handelsrettens dom af 5.9.1991, stadfaestet ved Hoejesterets dom af 19.2.1992 (Ugeskrift for Retsvaesen 1992, s. 403 f.