ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appellanten har hermed nærmere gjort gældende, at den sociale sikringsordning, der gælder i henhold til tysk ret, og som han som tjenestemand er omfattet af, bygger på et »underholdsprincip«: Staten yder som arbejdsgiver tjenestemanden såvel et pengebeløb, som delvis kan dække udgifterne ved at være tilsluttet en sygeforsikring, som en særlig ydelse, »Beihilfe«, der har til formål at dække en del af tjenestemandens udgifter i forbindelse med sygdom. Beløb, der vedrører såvel den ene, som den anden af disse ydelser, skal, når de størrelsesmæssigt er fastslået, anses for sociale udgifter og følgelig fradrages den pågældendes løn. Det beløb, appellanten havde betalt til en social sikringsordning for sin og sin families sygeforsikring, måtte således anses for en social udgift, der som sådan var fradragsberettiget i medfør af forordningen, også selv om der ikke var tale om beløb, der var særskilt angivet og nævnt på lønsedlen, eller som den pågældende selv må ansætte størrelsesmæssigt eller bevise at have betalt.

Kun et sådant kriterium giver mulighed for at fastsætte størrelsen af de bruttoindtægter, der i medfør af artikel 4, stk. 4, skal lægges til grund, korrekt.
27.

I henhold til min redegørelse for, hvilke retsforskrifter og hvilken retspraksis der er relevante for sagen, er en arbejdstager, der ikke er grænsearbejder, omfattet af anvendelsesområdet i artikel 71 og kan påberåbe sig valgfrihed, når han under sin seneste beskæftigelse har hørt under en sikringsmyndighed i en anden medlemsstat end den, hvor han har bopæl. Det sædvanlige tilfælde, hvori man anvender den pågældende bestemmelse, er, når lønmodtageren er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor han er beskæftiget. Ud fra princippet om anvendelse af lex loci laboris, som fastsat i forordningens artikel 13, stk. 2, litra a), er i et sådant tilfælde den kompetente stat, — dvs. den stat, hvori den kompetente sikringsmyndighed befinder sig — en anden end den medlemsstat, hvor arbejdstageren har bopæl. Således har Domstolen eksempelvis fastslået, at artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii), finder anvendelse i tilfælde, hvor en arbejdstager af familiemæssige årsager, og nærmere bestemt, fordi hun ønskede at leve sammen med sin ægtefælle og sine børn, har flyttet sin bopæl til en anden stat end beskæftigelsesstaten, såfremt hun under disse omstændigheder havde langt bedre muligheder for at finde beskæftigelse i bopælslandet end i beskæftigelseslandet ( 23 ). Modsat forholder det sig i Guyot-sagen, hvor den pågældende, der havde tysk indfødsret, havde sin bopæl på beskæftigelsesstedet, dvs. i Tyskland og efterfølgende, efter at have sagt sin stilling op, flyttede til en anden medlemsstat, i dette tilfælde Frankrig, for at flytte sammen med sin ægtefælle igen. Her fastslog Domstolen, at artikel 71 i forordning nr. 1408/71 ikke kunne anvendes, idet det drejede sig om en arbejdsløs, der under sin seneste beskæftigelse var bosat i den medlemsstat, hvor hun arbejdede ( 24 ).
Formålet med direktivet er ifølge artikel 1, stk. 1, »gennemførelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til adgang til beskæftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkår og på de betingelser, der er fastsat i stk. 2, til social sikring«. I artikel 2, stk. 1, bestemmes dernæst, at »princippet om ligebehandling ... indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling«. Ifølge artikel 2, stk. 4, der i denne sag ønskes fortolket, kan medlemsstaterne imidlertid træffe og/eller opretholde »foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder, særlig ved at afhjælpe de faktiske uligheder, som påvirker kvindernes muligheder på de i artikel 1, stk. 1, anførte områder«.

Der henvises udtrykkeligt til artikel 2, stk. 4, i betragtningerne til Rådets henstilling 84/635/EØF af 13. december 1984 om fremme af positive foranstaltninger til fordel for kvinder ( 2 ), hvori Rådet fremhæver behovet for sideløbende foranstaltninger »med henblik på at modvirke de negative virkninger, som kvinder på arbejdsmarkedet udsættes for som følge af samfundsbestemte holdninger, adfærd og struktur«, et behov, der skyldes, at de gældende bestemmelser om ligebehandling »ikke (er) tilstrækkelige til at afskaffe alle de faktiske uligheder« ( 3 ). Det henstilles således til medlemsstaterne, at de »indfører en politik for positive foranstaltninger med henblik på at fjerne de faktiske uligheder, som kvinder udsættes for i arbejdslivet, og at nedbryde kønsopdelingen på arbejdsmarkedet« (punkt 1) og navnlig sørger for, at de positive foranstaltninger så vidt muligt omfatter foranstaltninger vedrørende »tilskyndelse af kvinder til at søge stillinger, til ansættelse og forfremmelse af kvinder inden for sektorer og erhverv samt på niveauer, hvor de er underrepræsenteret, især i ansvarsstillinger« (punkt 4, sjette led). Kort sagt henstilles det til medlemsstaterne, at de for så vidt angår faktiske uligheder tilskynder kvinder til at søge stillinger og tilskynder til ansættelse og forfremmelse af kvinder.

Endelig skal jeg bemærke, at artikel 6, stk. 3, i aftalen om socialpolitikken indgået mellem Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater med undtagelse af Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og tilføjet Maastricht-traktaten ved protokol nr. 14, har et i alt væsentligt tilsvarende formål som artikel 2, stk. 4, i direktivet. Ifølge nævnte artikel 6, stk. 3, er nemlig princippet om lige løn »ikke til hinder for, at de enkelte medlemsstater opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for kvinder at udøve en erhvervsaktivitet, eller at forebygge eller opveje ulemper i deres erhvervsmæssige karriere«.
24.

Før jeg fremsætter forslag til afgørelse, vil jeg understrege, at 1988-loven går imod ratio legis i 1978-direktiverne om harmonisering. Ved at skabe usikkerhed om harmoniseringen af betingelserne for tandlægeuddannelsen inden for Fællesskabet, tilsidesætter Den Italienske Republik det herved gennemførte princip om gensidig tillid og det ved 1978-direktiverne gennemførte princip om, at eksamensbeviser uden videre skal anerkendes ( 30 ). Dertil kommer, at patienter, der er statsborgere i andre medlemsstater, og som rejser i Italien, efter fællesskabsordningens ikrafttræden med god grund kunne antage, at tandlæger i Italien med eksamensbevis fra denne medlemsstat opfylder de mindstekrav, som fællesskabsretten stiller til udøvelsen af dette erhverv. Gennemførelsen af 1988-loven giver erhvervsudøvere, der ikke har et eksamensbevis for en bestemt minimumsuddannelse, adgang til tandlægeerhvervet på de samme betingelser som kandidater efter artikel 2 i 1985-loven (med eksamensbeviser, der opfylder de fællesskabsretlige krav). Herved danner denne lov baggrund for en utilstedelig forvirring hos samtlige patienter inden for Fællesskabet.
41.

For så vidt angår de omstændigheder, hvorunder direktivet blev udstedt, skal jeg først henvise til Rådets resolution af 21. januar 1974 om et fælles handlingsprogram ( 16 ). I resolutionens tredje betragtning understreges det, at »økonomisk ekspansion ikke er et mål i sig selv, men skal føre til en forbedring både af livskvaliteten og af levestandarden«, og endvidere at »Fællesskabets politik på alle områder til stadighed må have de arbejdsmæssige og sociale målsætninger for øje«. Rent faktisk besluttede Rådet at tage initiativet til vedtagelse af foranstaltninger med henblik på »en forbedring af leveog arbejdsvilkårene, som muliggør en gradvis udjævning af disse på et stadigt stigende niveau« med henblik på »beskyttelse af arbejdstagernes interesser, særlig hvad angår bevarelse af rettigheder og fordele i tilfælde af fusion, koncentration eller rationalisering« (ellevte led). I resolutionen anføres det, at Kommissionen havde forelagt Rådet et forslag til udstedelse af et direktiv »om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende kollektive afskedigelser«.
Ved skrivelse af 20. november 1991 meddelte Kommissionen appellanterne, at den havde til hensigt at indlede en overtrædelsesprocedure vedrørende de forhold, som den havde fået oplysninger om. Kommissionen benyttede desuden lejligheden til at præcisere den vedtagne beslutnings rækkevidde, idet den fastholdt, at pristillægget var uden betydning på fællesskabsniveau, og idet den fortolkede beslutningen som en delvis afvisning af klagen, for så vidt som den angik begrænsningerne i import af elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor under den periode, der lå forud for ETW's ikrafttræden ( 12 ).

Den 13. juni 1994 anlagde Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169 sag ved Domstolen med påstand om, at Kongeriget Nederlandene havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 30 og 37 ved at tildele en eksklusiv importret vedrørende elektricitet inden for den offentlige forsyningssektor. Denne sag verserer i øjeblikket ( 13 ).
Kommissionen har gjort gældende (se dens skriftlige indlæg under punkt C 10) — hvorved den på ny har henvist til direktivets formål, der som nævnt efter dennes opfattelse må forstås således, at direktivet tilsigter en beskyttelse af samtlige arbejdstagere alene med undtagelse af dem, som henhører under de kategorier, der er nævnt i direktivets bilag — at man, hvis artikel 2, stk. 1, skal fortolkes i overensstemmelse med direktivets formål, må antage, at

a) arbejdsgiverens insolvens efter denne bestemmelse må forstås som den faktiske tilstand, denne befinder sig i, og som består i, at han er ude af stand til at opfylde sine forpligtelser over for arbejdstageren på normal vis,

b) at udtrykket i denne bestemmelse »procedure ... [som] sigter mod en samlet fyldestgørelse af hans kreditorer« under hensyn til det anførte ikke skal forstås i streng teknisk forstand ( 14 ), og

c) at artikel 2, stk. 1, derfor retteligt må forstås således, at en arbejdstager for at kunne påberåbe sig direktivets garantier ikke blot kan støtte ret på, at arbejdsgiveren er insolvent, men også på, at dennes insolvens i det mindste skal være fastslået ved, at der er indledt en offentlig procedure.

Ifølge Francovich (se punkt 21 ff. i dennes indlæg ved Domstolen) — som har samme opfattelse vedrørende direktivets formål, og som i lighed med Kommissionen mener, at der med begrebet insolvens i artikel 2, stk. 1, sigtes til den faktiske situation, som den pågældende arbejdsgiver befinder sig i — må en arbejdsgiver efter en korrekt fortolkning af denne bestemmelse anses for insolvent, når betingelserne for at anvende en procedure til samlet kreditorfyldestgørelse »teoretisk« er opfyldt, selv om den i national ret foreskrevne procedure efterfølgende viser sig ikke at være konkret anvendelig på den kategori af arbejdsgivere, som den pågældende henhører under.
Under sagen for den forelæggende ret har sagsøgerne gjort gældende, at i henhold til den fransk-tyske overenskomst af 1950 skal de sikringsperioder, som J.-L. Thévenon har tilbagelagt i Frankrig, medregnes ved beregningen af invalidepensionen. Ifølge overenskomstens artikel 1 finder lovgivningerne om social sikring i henholdsvis Tyskland og Frankrig anvendelse på franske og tyske arbejdstagere samt hermed ligestillede personer og på de samme betingelser som for disse staters egne statsborgere. I artikel 9, stk. 3, er det fastsat, at de kontante invalidepensionsydelser fastsættes efter den lovgivning, der fandt anvendelse på den sikrede på det tidspunkt, hvor sygdommen første gang blev lægeligt konstateret, eller hvor ulykken indtraf, samt at pensionsudbetalingen påhviler den efter denne lovgivning kompetente institution. Denne sikringsinstitution skal ved beregningen af pensionens størrelse medregne sikringsperioder tilbagelagt i den anden stat, der er part i overenskomsten.

I samme artikels stk. 1 bestemmes det, at for tyske eller franske arbejdstagere eller hermed ligestillede personer, der i perioder i forlængelse af hinanden eller skiftevis har været omfattet af en eller flere invalideforsikringsordninger i de to kontraherende stater, sammenlægges de tilbagelagte forsikringsperioder.
116.

Jeg har i det foregående allerede gjort opmærksom på, at interventionsorganerne ikke udgør et »andet marked«. Interventionsordningen skal derimod ses som et samvirke af forskellige foranstaltninger, der alle tjener det formål at stabilisere markedet for oksekød. Interventionsorganerne opkøber bestemte mængder oksekød for derved at nedbringe udbuddet, dvs. mængden af kød på markedet. Dette medfører, at markedet i almindelighed, dvs. for alle oksekødprodukter, styrkes, og at prisen stiger. Det er herved Kommissionens opgave at fastlægge de mængder og kategorier af kød, der opkøbes, på en sådan måde, at virkningen bliver så stor som muligt. Når interventionsorganerne således opkøber kød fra bestemte producenter, sker dette ikke med henblik på at give netop disse producenter en fordel. De har tværtimod til hensigt at give alle producenter på markedet en fordel. Heraf følger imidlertid, at uanset hvilke producenter der sælger kød til interventionsorganerne, har dette positive virkninger for alle producenter på markedet. Den omstændighed, at bestemte produkter udelukkes fra interventionsforanstaltningerne, ses derfor ikke at kunne være til ulempe for disse produkter, medmindre opdrætterne udelukkende har produceret med henblik på intervention. Sagsøgernes produkter drager i samme omfang som andre produkter fordel af stabiliseringen af markedet. Der ville kun være tale om forskelsbehandling eller ulige behandling, hvis Frankrigs og Irlands produkter blev afskåret fra de positive virkninger af interventionsforanstaltningerne.
Rinner-Kühn-sagen drejede sig om den tyske lovgivning om løn under sygdom, hvorefter arbejdsgiveren var forpligtet til fortsat for en bestemt periode at udbetale løn til en arbejdstager, som efter sin ansættelse som følge af uarbejdsdygtighed og uden egen skyld blev forhindret i at udføre sit arbejde. Dette gjaldt dog ikke for arbejdstagere, som ifølge deres arbejdsaftale havde en normal arbejdstid, som ikke oversteg 10 timer om ugen eller 45 timer om måneden. Den tyske regering havde som begrundelse for denne udelukkelse gjort gældende, at disse arbejdstagere ikke i forhold til virksomheden havde en integrationsgrad og et afhængighedsforhold, der kunne sammenlignes med andre arbejdstageres. Domstolen anførte hertil ( 20 ):

»... disse betragtninger, som kun er generaliseringer vedrørende bestemte grupper arbejdstagere ... giver (ikke) grundlag for at udlede objektive kriterier, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn. Såfremt en medlemsstat derimod er i stand til at godtgøre, at de valgte midler er i overensstemmelse med et nødvendigt formål med dens socialpolitik, er egnede til at nå det af den forfulgte formål og er nødvendige hertil, kan den blotte omstændighed, at lovbestemmelsen rammer et langt større antal kvindelige arbejdstagere end mandlige arbejdstagere, ikke anses for en tilsidesættelse af artikel 119.«
54.

En gennemgang af disse to procedurer (for henholdsvis udsættelse og fritagelse) viser, at det er fællesskabslovgivers hensigt, at de to procedurer skal fungere uathængiga og således at de ikke griber ind i hinanden. autonomi. En kort henstand er ikke uforenelig med, at der fastsættes en anden frist (i det foreliggende tilfælde længere) for indgivelse af ansøgning om fritagelse for bogførte importafgifter. Også af denne grund er det min opfattelse, at fritagelse ikke kan være betinget af, at der forinden er meddelt henstand. I modsat fald ville en snæver fortolkning af artikel 1, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1430/79 modvirke formålet med proceduren for ansøgninger om fritagelse for importafgifter, da ansøgning om fritagelse i så fald skulle indgives inden for den kortere frist, der er fastsat for henstand.
Behandlingen af de spørgsmål, der er forelagt Domstolen, kræver en forudgående præcisering. Som Kommissionen har anført, og som det er fremgået under retsmødet, er de i forelæggelseskendelsen nævnte bestemmelser i fællesskabsretten ikke dem, der finder anvendelse på det foreliggende tilfælde. For at overholde rækkefølgen af de præjudicielle spørgsmål i forelæggelseskendelsen, er det for det første tilstrækkeligt at bemærke, at artikel 35, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger for arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (herefter »forordningen«), som den forelæggende ret henviser til i sit første spørgsmål, ikke finder anvendelse i dette tilfælde. Det første spørgsmål vedrører fortolkningen af ordningen med hensyn til eventuelle nationale lovbestemmelser, ifølge hvilke der kun udbetales ydelser, når betingelserne vedrørende sygdommens oprindelse er opfyldt. Kommissionen og sagsøgte selv har imidlertid anført, at den relevante bestemmelse i den nederlandske lov, ZW, artikel 44, stk. 1, ikke stiller sådanne betingelser, men med henblik på ydelsen blot bestemmer, på hvilket tidspunkt invaliditet indtræder. Den i forelæggelseskendelsen nævnte bestemmelse er således ikke relevant for denne sag. Svaret på det første spørgsmål udgør det logiske grundlag for den forelæggende rets øvrige spørgsmål; allerede af denne grund er de sidstnævnte ikke korrekt formuleret. Desuden henvises der i de to sidste spørgsmål til en anden bestemmelse i forordningen, nemlig artikel 25, stk. 1, som heller ikke har noget at gøre med den situation, som sagsøgeren befinder sig i. I disse spørgsmål forudsættes det nemlig, at sagsøgeren var arbejdsløs på det tidspunkt, da hun blev uarbejdsdygtig. Kommissionen og sagsøgte er derimod af den opfattelse, og jeg er enig heri, at dette ikke var tilfældet. Det står fast, at sagsøgeren hele tiden har arbejdet og aldrig har ansøgt om ydelser ved arbejdsløshed eller andre ydelser på dette område.

I betragtning af det foregående mener jeg, at Domstolen først må beskæftige sig med essensen i de problemer, som den nationale ret har villet forelægge, og afgøre, hvilke bestemmelser i den pågældende forordning der skal fortolkes i stedet for dem, som med urette er nævnt i forelæggelseskendelsen.

De af den nederlandske ret stillede præjudicielle spørgsmål går til syvende og sidst ud på fra forskellige synspunkter at få fastslået, om fællesskabsretten er til hinder for, at nationale bestemmelser om risikobegrænsning gøres gældende mod sagsøgeren med den følge, at hun nægtes ydelser ved sygdom, som hun ellers ville have ret til. Under de omstændigheder, som ligger til grand for denne tvist, kan forordningens bestemmelser i øvrigt kun være til hinder for anvendelse af den nationale lov, for så vidt sagsøgeren hele tiden har arbejdet og været forsikret som vandrende arbejdstager.
Herefter skal det undersøges, hvilke betingelser der opstilles i den nederlandske lovgivning for at tildele den ydelse, som sagsøgeren har ansøgt om. Bestemmelserne om risikobegrænsningen i denne lovgivning giver den kompetente sociale institution mulighed for at undlade at tage hensyn til invaliditet, der er indtrådt inden for et halvt år efter det tidspunkt, hvor forsikringen er trådt i kraft. Ifølge sagsøgte skal denne bestemmelse forebygge bedrageri og misbrug, som kunne forekomme, hvis en person med en tilstand, der er et forløberstadium for invaliditet, tager beskæftigelse i Nederlandene for senere at kunne modtage ydelser, som den pågældende vil blive berettiget til, når den egentlige uarbejdsdygtighed melder sig.

Uanset hvilket hensyn der ligger bag denne bestemmelse, har den nederlandske lovgiver ikke ved udarbejdelsen deraf blot vedtaget en regel, der definerer invaliditet som følge af uarbejdsdygtighed, men har også truffet bestemmelse om, at der skal være tilbagelagt en bestemt forsikringsperiode, før der opnås ret til den sociale ydelse. Hvis uarbejdsdygtigheden indtræder i denne i loven fastsatte periode, tildeles ydelsen kun, hvis den pågældendes helbredstilstand efter den kompetente institutions opfattelse på det tidspunkt, hvor han påbegyndte sin erhvervsmæssige virksomhed, ikke gav anledning til at forvente, at denne tilstand ville indtræde inden for et halvt år. Ellers har den kompetente institution beføjelse til ikke at tage hensyn til invaliditeten i denne periode. Den uarbejdsdygtige får dog ret til de sociale ydelser, den pågældende ansøger om, efter udløbet af fristen på et halv år efter tilslutningen til forsikringen.

Dette er det objektive indhold af bestemmelsen, hvilket betyder, at den lovgivning, der finder anvendelse i sagen, er omfattet af bestemmelserne i forordningens artikel 38, stk. 1, som netop tager sigte på den situation, at den kompetente nationale lovgivning betinger erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder.
9.

Som det fremgår af det anførte, er det ikke nødvendigt at inddrage de betragtninger, der kan udledes af den ovenfor nævnte Pennacchiotti-dom, for at besvare spørgsmålet om, hvorvidt forordning nr. 482/74 forblev gældende under den kombinerede nomenklatur. Ved vurderingen af hensigtsmæssigheden af den generelle retstilstand, som denne dom er udtryk for, må man være opmærksom på, at det ikke blot af hensyn til borgernes forståelse og accept af Fællesskabet og fællesskabsretten, men også for fællesskabsrettens effektive anvendelse er overordentlig vigtigt at gøre reglerne så klare og gennemskuelige som muligt. Der kan i denne forbindelse også henvises til ønsket om, at der i langt videre omfang end hidtil sker kodifikation af retsakter ( 4 ). Domstolen bør støtte disse bestræbelser på at gøre fællesskabsretten så klar og gennemskuelig som muligt for borgerne. Jeg er ikke overbevist om, at det princip, som blev fastslået i Pennacchiotti-dommen, er egnet til at fremme disse overordnede ønsker om klarhed og gennemskuelighed af fællesskabsretten. Det fremtvinger større klarhed og gennemskuelighed for borgeren, hvis gennemførelsesforordninger bortfalder samtidig med ophævelsen af deres hjemmelsforordninger, medmindre det modsatte udtrykkelig er fastsat.
Er bestemmelserne i EØF-traktatens artikel 5, 30, 37, 85, 86, 90, 92 og 95, der alle er indbyrdes samordnede, forenelige med karakteren af og de særlige regler vedrørende et statsmonopol som det, der — også således som det i praksis er udformet — følger af den i Italien for tobakssektoren gældende lovgivning, hvorved navnlig henses til den eneret til produktion, markedsføring, salg og forhandling i almindelighed, som er tillagt det nationale monopol, og som er udformet på en sådan måde, at den i sig selv er egnet til at medføre forskelsbehandling, jf. traktatens artikel 37, til at skabe mulighed for, at visse varer i kraft af konkrete beslutninger opnår en fortrinsstilling, hvilket kan være udtryk for ’foranstaltninger med tilsvarende virkning’, jf. traktatens artikel 30, samt til at skabe mulighed for misbrug af dominerende stilling i strid med traktatens artikel 86 og 90?

Specielt ønskes det oplyst, om traktatens artikel 30 er forenelig med en national ordning, hvorefter salg en detail af udenlandske, forarbejdede tobaksvarer er forbeholdt en virksomhed, der har monopol på handel med sådanne varer, således at den eneste kanal, ad hvilken udenlandske, forarbejdede tobaksvarer markedsføres, er de detailhandlere, der er godkendt af nævnte monopolvirksomhed, og om de nævnte nationale regler — såfremt det fastslås, at de er fællesskabsretsstridige — kan anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er i strid med EØF-traktatens artikel 30.