ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Hvis vurderingen af spørgsmålet, om en aftale om værneting i den oprindelige kontrakt mellem producenten og den første køber kan gøres gældende over for en senere køber, under sådanne omstændigheder skulle henvises til national ret – således som Refcomp, den tyske og den spanske regering har gjort gældende – ville det medføre forskellige løsninger i medlemsstaterne, hvilket kan gribe ind i formålet om ensartede regler for retternes kompetence, som tilstræbes med forordningen, således som det fremgår af anden betragtning hertil. En sådan henvisning til national ret ville endvidere være en usikkerhedsfaktor, som ikke er forenelig med ønsket om at sikre forudsigelighed med hensyn til retternes kompetence, hvilket er et af forordningens formål, således som det fremgår af dens 11. betragtning.
55

Den omhandlede erklæringspligt indebærer endvidere et krav om at meddele de belgiske myndigheder meget detaljerede oplysninger, navnlig inden for rammerne af den såkaldte »almindelige« erklæring. Selv om det er muligt, at en medlemsstat kan anmode selvstændige tjenesteydere med hjemsted i en anden medlemsstat, som befinder sig på førstnævnte medlemsstats område med henblik på dér at levere en tjenesteydelse, om at meddele den visse specifikke oplysninger, er det på betingelse af, at meddelelsen heraf er begrundet i forhold til de forfulgte formål. Kongeriget Belgien har dog ikke angivet en tilstrækkeligt overbevisende begrundelse for, hvorfor det er nødvendigt at meddele disse meget detaljerede oplysninger for at nå de mål begrundet i almene hensyn, som det har påberåbt sig, og hvorfor forpligtelsen til forudgående at meddele sådanne oplysninger ikke overskrider grænserne for, hvad der er nødvendigt med henblik på at nå disse mål, hvilket Kongeriget Belgien imidlertid burde have gjort (jf. i denne retning dom af 19.6.2008, sag C-319/06, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 4323, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
46

For det tredje har appellanterne kritiseret Retten for at have indrømmet Sortsmyndigheden en skønsbeføjelse ved at tillade denne selv at afhjælpe uklarhederne i dens meddelelse uden at benytte sig af den særlige procedure, der er fastsat i artikel 80 i forordning nr. 2100/94, og for at have fastslået, at spørgsmålet om ansøgerens onde tro var irrelevant.
132

I denne henseende kan Kongeriget Spaniens argument om, at det i det foreliggende tilfælde er den selvstyrende region Baskerlandets betalingsevne, og ikke medlemsstatens som sådan, der skal tages i betragtning, ikke tiltrædes. Det er herved tilstrækkeligt at henvise til, at den omstændighed, at en medlemsstat har uddelegeret tilbagesøgningen af en støtte, som er erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, til sine regioner, ikke kan have nogen betydning for anvendelsen af artikel 260 TEUF. Selv om det står enhver medlemsstat frit for at uddelegere den centrale og regionale administrations beføjelser internt inden for forvaltningen, som den måtte ønske det, forbliver medlemsstaten nemlig eneansvarlig over for Unionen for de forpligtelser, der påhviler den i henhold til EU-retten (jf. for så vidt angår artikel 226 EF dom af 10.6.2004, sag C-87/02, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 5975, præmis 38).
192

Kommissionen har gjort gældende, at Retten anvendte reglerne vedrørende bevisbyrde og beviskrav forkert ved at kræve, at Kommissionen godtgjorde, at de nationale myndigheder kunne tænkes at tilbagetrække eller endog sædvanligvis tilbagetrak tilladelserne til parallelimport efter en afregistrering af markedsføringstilladelsen. Retten fokuserede reelt på de konkrete virkninger af praksis i stedet for at anvende det retlige kriterium, som den havde opstillet for sit eget vedkommende. Rettens begrundelse er selvmodsigende og har paradoksale konsekvenser. Kongeriget Danmark var således netop det eneste land, hvori den af AZ udarbejdede afregistreringsstrategi viste sig at være fuldstændig effektiv. Retten fastslog imidlertid, at der ikke forelå noget misbrug i dette land, hvilket viser, at det anvendte årsagskriterium var for snævert. Den blotte omstændighed, at andre faktorer kunne have bidraget til at udelukke al parallelhandel, begrunder ikke betragtningen om, at afregistreringen ikke ligeledes var egnet til at have denne virkning. For så vidt som den retlige sammenhæng, der karakteriserede de tre lande, var præcis den samme, er det i øvrigt selvmodsigende at nå frem til forskellige resultater. Endvidere undlod Retten i den appellerede doms præmis 850 at vurdere afgørende beviser og foretog i dommens præmis 839 og 846 en åbenbar urigtig anvendelse af uskyldsformodningen.
Grundforordningens artikel 8 med overskriften »Tilsagn« bestemmer i stk. 1, 7 og 9:

»1. Såfremt der er truffet en foreløbig positiv afgørelse om, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, kan Kommissionen godtage tilfredsstillende frivillige tilsagn fra en eksportør om at ændre sine priser eller om at indstille udførslen til dumpingpriser, hvis det, efter at der har fundet en særlig høring af det rådgivende udvalg sted, findes godtgjort, at dumpingimportens skadelige virkninger dermed bringes til ophør. I så tilfælde og så længe tilsagnene gælder, finder den midlertidige told, der er indført af Kommissionen i henhold til artikel 7, stk. 1, eller eventuelt den endelige told, der er indført af Rådet i henhold til artikel 9, stk. 4, ikke anvendelse på den relevante indførsel af den pågældende vare, som er fremstillet af de selskaber, der henvises til i Kommissionens afgørelse om godtagelse af tilsagn med efterfølgende ændringer. Prisforhøjelser i medfør af sådanne tilsagn skal ikke være større end nødvendigt for at udligne dumpingmargenen, og de bør være lavere end dumpingmargenen, hvis sådanne forhøjelser vil være tilstrækkelige til at afhjælpe den skade, der er påført den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

[...]

7. Kommissionen kræver, at en eksportør, hvis tilsagn er blevet godtaget, regelmæssigt indgiver oplysninger vedrørende opfyldelsen af et sådant tilsagn og tillader, at relevante data efterprøves. Opfyldes disse krav ikke, anses det for misligholdelse af tilsagnet.

[...]

9. Hvis en part i et tilsagn misligholder tilsagnet eller trækker det tilbage, eller hvis Kommissionen trækker godtagelsen af tilsagnet tilbage, tilbagetrækkes godtagelsen af tilsagnet, efter at der har fundet konsultationer sted, ved en afgørelse truffet af Kommissionen eller i påkommende tilfælde ved en forordning udstedt af Kommissionen, og den midlertidige told, der er indført af Kommissionen i henhold til artikel 7, eller den endelige told, der er indført af Rådet i henhold til artikel 9, stk. 4, finder automatisk anvendelse, forudsat at den pågældende eksportør har haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger, undtagen i de tilfælde, hvor han selv har trukket et tilsagn tilbage.

Alle interesserede parter eller medlemsstater kan indgive oplysninger, der indeholder umiddelbare beviser for, at et tilsagn er misligholdt. Den efterfølgende vurdering af, hvorvidt et tilsagn er misligholdt, skal normalt afsluttes senest seks måneder og i intet tilfælde senere end ni måneder efter indgivelsen af en behørigt dokumenteret anmodning. Kommissionen kan anmode medlemsstaternes kompetente myndigheder om bistand til overvågningen af tilsagn.«
Artikel 1, stk. 3, 4 og 6, i fælles holdning 2001/931 bestemmer:

»3. I denne fælles holdning forstås ved »terrorhandling« en af følgende overlagte handlinger, som i kraft af sin karakter eller den sammenhæng, hvori den begås, kan tilføje et land eller en international organisation alvorlig skade, og som kan defineres som en forbrydelse i henhold til national lov, når den begås med det formål:

i) at intimidere en befolkning i alvorlig grad, eller

ii) uretmæssigt at tvinge offentlige myndigheder eller en international organisation til at foretage eller undlade at foretage en handling, eller

iii) at destabilisere eller ødelægge et lands eller en international organisations grundlæggende politiske, forfatningsmæssige, økonomiske eller sociale strukturer i alvorlig grad ved følgende handlinger: […] k) deltagelse i en terroristgruppes aktiviteter, herunder tilvejebringelse af informationer eller materielle midler eller gennem finansiering af dens aktiviteter, vel vidende, at denne deltagelse bidrager til gruppens kriminelle aktiviteter.

[…]

4. Listen i bilaget udarbejdes på grundlag af præcise oplysninger eller forhold, der viser, at der er truffet en afgørelse af en kompetent myndighed over for de omhandlede personer, grupper og enheder, hvad enten der er indledt en undersøgelse eller en retsforfølgelse for en terrorhandling eller forsøg på at begå, deltage i eller lette gennemførelsen af en sådan handling, baseret på seriøse og troværdige beviser eller indicier, eller der er afsagt dom for sådanne handlinger. Personer, grupper og enheder, der er identificeret af FN’s Sikkerhedsråd som værende forbundet med terrorisme, og som det har beordret sanktioner imod, kan opføres på listen.

I dette stykke forstås ved »kompetent myndighed« en judiciel myndighed, eller hvor judicielle myndigheder ikke har kompetence på det område, som dette stykke dækker, en tilsvarende kompetent myndighed på dette område.

[…]

6. Navnene på personer og enheder, der er opført på listen i bilaget, underkastes med regelmæssige mellemrum og mindst en gang hvert halve år en fornyet gennemgang for at sikre, at det stadig er berettiget at bevare deres navne på listen.«
23

I det foreliggende tilfælde må det konstateres, at medlemsstaterne – henset til for det første formålet med sjette direktivs artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, der som anført i denne doms præmis 18 er at tillade medlemsstaterne at nå frem til mere specifikke resultater ved beregningen af pro rata-satsen for fradrag, for det andet opbygningen af dette direktivs artikel 17, stk. 5, og for det tredje princippet om afgiftsneutralitet, som det fælles momssystem hviler på, og som artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, kan anses for at gennemføre – ved udøvelsen af de ved sidstnævnte bestemmelse indrømmede beføjelser skal påse, at beregningen af pro rata-satsen for fradrag for den indgående moms er så nøjagtig som mulig (jf. analogt for så vidt angår fastlæggelsen af pro rata-satsen mellem økonomisk virksomhed og ikke-økonomisk virksomhed Securenta-dommen, præmis 37).
48

Republikken Finland har ligeledes gjort gældende, at den forskellige behandling af henholdsvis hjemmehørende og ikke-hjemmehørende pensionsfonde er begrundet i nødvendigheden af at sikre sammenhængen i skattesystemet. Republikken Finland har anført, at aktier ikke kun indbringer udbytte, men ligeledes kan frembringe en merværdi. I praksis betaler en ikke-hjemmehørende pensionsfond ikke skat i Finland af merværdien af de aktier i børsnoterede finlandske selskaber, som fonden ejer. Det er logisk, at der ikke er mulighed for at fradrage en del af fortjenesten på disse aktier, dvs. udbyttet, i de udgifter, som vedrører samtlige aktier.
31

Således giver den nævnte forordnings artikel 5, stk. 1, litra c), nr. iii), luftfartsselskabet et vist manøvrerum for at tilbyde passagerer på en meget sent aflyst flyafgang en omlægning af rejsen uden at skulle betale kompensation. I overensstemmelse med denne bestemmelse har luftfartsselskabet mulighed for at tilbyde en omlægning af rejsen, hvis varighed vil være længere end den aflyste flyafgangs. Selv om luftfartsselskabet imidlertid fuldt ud anvender de to muligheder, som den nævnte bestemmelse giver, dvs. muligheden for at fremskynde passagerens afrejsetidspunkt med en time og ændre hans ankomst med mindre end to timer, bør den samlede varighed af den tilbudte omlægning under alle omstændigheder ikke være lig med eller mere end tre timer længere end den planlagte varighed af den aflyste flyafgang. Såfremt denne begrænsning overskrides, er den berørte passager nødvendigvis berettiget til kompensation.
21

På denne baggrund har Tribunal da Relação de Guimarães besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal bestemmelserne i [første direktivs] artikel 3, stk. 1, […] [andet direktivs] artikel 2, stk. 1, […] samt [tredje direktivs] artikel 1 og 1a […] fortolkes således, at de er til hinder for, at en national civilretlig lovgivning, især ved de i den borgerlige lovbogs artikel 503, stk. 1, samt artikel 504, 505 og 570 indeholdte bestemmelser, foreskriver, at den erstatning, som den skadelidte ville være berettiget til i tilfælde af sammenstød mellem to køretøjer, der ikke skyldes, at nogen af førerne har handlet uagtsomt, og som medfører legemsbeskadigelse for en passager i et af disse køretøjer (den skadelidte, der kræver erstatning), bortfalder eller nedsættes, på grund af at nævnte passager har medvirket til skadens indtræden, idet vedkommende sad i sædet ved siden af føreren uden at anvende sikkerhedssele som påkrævet i henhold til national lov — idet det kan lægges til grund, at nævnte passager på tidspunktet for sammenstødet mellem de to involverede køretøjer på grund af sammenstødet, og fordi passageren ikke anvendte sikkerhedssele, slog hovedet voldsomt mod forruden, således at denne blev knust, hvorved han fik dybe snitsår i hovedet og ansigtet — og i betragtning af, at der for det ene af de involverede køretøjer ikke var tegnet gyldig og gældende forsikring med noget forsikringsselskab på tidspunktet for ulykken, hvorfor der i sagen, foruden mod forsikringsselskabet for det andet involverede køretøj, er anlagt sag mod ejeren af køretøjet uden forsikring, føreren heraf og Fundo de Garantia Automóvel, idet disse kan være solidarisk ansvarlige for nævnte erstatning, da sagen drejer sig om et objektivt erstatningsansvar?«
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2002/14 har følgende ordlyd:

»Medlemsstaterne fastsætter vilkår, herunder i givet fald krav om forudbetaling, for at sikre, at en infrastrukturforvalters regnskaber under normale forretningsvilkår og over en rimelig periode som et mindstemål udviser balance mellem på den ene side indtægterne fra infrastrukturafgifter, overskud af andre forretningsaktiviteter og statsfinansiering og på den anden side udgifterne til infrastrukturen.

Uden at det berører en eventuel langsigtet målsætning om brugerbetaling af infrastrukturomkostningerne for alle transportformer på grundlag af en fair, ikke-diskriminerende konkurrence mellem de forskellige transportformer, kan en medlemsstat, når jernbanetransporten er i stand til at konkurrere med andre former, inden for afgiftsrammerne i artikel 7 og 8 kræve, at infrastrukturforvalteren afbalancerer sine regnskaber uden statsstøtte.«
124

Det er derimod korrekt, at de midlertidige rammebestemmelser blev indført for at lette virksomheders adgang til finansiering under den økonomiske og finansielle krise. Den støtte, som er omhandlet i disse midlertidige rammebestemmelser, har imidlertid en generel funktion i form af investeringsstøtte og har således ikke specifikt til formål at gøre det muligt at købe landbrugsjord. På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse fremgik det desuden af punkt 7 i de midlertidige rammebestemmelser, at disse rammebestemmelser ikke ville blive anvendt efter den 31. december 2010. Rådets beslutning om at godkende en støtteordning, der specifikt har til formål at begrænse fattigdommen i landdistrikterne ved at sikre en gennemførelse af privatiseringen af jord og en forbedring af landbrugsbedrifternes struktur i Ungarn over en længere periode, kan derfor ikke anses for at gå åbenbart videre end nødvendigt for at nå de med den anfægtede afgørelse forfulgte mål.
120

Det er derimod korrekt, at de midlertidige rammebestemmelser blev indført for at lette virksomheders adgang til finansiering under den økonomiske og finansielle krise. Den støtte, som er omhandlet i disse midlertidige rammebestemmelser, har imidlertid en generel funktion i form af investeringsstøtte og har således ikke specifikt til formål at gøre det muligt at købe landbrugsjord. På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse fremgik det desuden af punkt 7 i de midlertidige rammebestemmelser, at disse rammebestemmelser ikke ville blive anvendt efter den 31. december 2010. Rådets beslutning om at godkende en støtteordning, der specifikt har til formål at sikre afslutningen af landreformen og en forbedring af landbrugsbedrifternes areal i Litauen over en længere periode, kan derfor ikke anses for at gå åbenbart videre end nødvendigt for at nå de med den anfægtede afgørelse forfulgte mål.
130

Det er derimod korrekt, at de midlertidige rammebestemmelser blev indført for at lette virksomheders adgang til finansiering under den økonomiske og finansielle krise. Den støtte, som er omhandlet i disse midlertidige rammebestemmelser, har imidlertid en generel funktion i form af investeringsstøtte og har således ikke specifikt til formål at gøre det muligt at købe landbrugsjord. På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse fremgik det desuden af punkt 7 i de midlertidige rammebestemmelser, at disse rammebestemmelser ikke ville blive anvendt efter den 31. december 2010. Rådets beslutning om at godkende en støtteordning, der specifikt har til formål at begrænse fattigdommen i landdistrikterne ved at sikre en forøgelse af arealet af landbrugsbedrifterne i Letland over en længere periode, kan derfor ikke anses for at gå åbenbart videre end nødvendigt for at nå de med den anfægtede afgørelse forfulgte mål.
141

Det er derimod korrekt, at de midlertidige rammebestemmelser blev indført for at lette virksomheders adgang til finansiering under den økonomiske og finansielle krise. Den støtte, som er omhandlet i disse midlertidige rammebestemmelser, har imidlertid en generel funktion i form af investeringsstøtte og har således ikke specifikt til formål at gøre det muligt at købe landbrugsjord. På tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning fremgik det desuden af punkt 7 i de midlertidige rammebestemmelser, at disse rammebestemmelser ikke ville blive anvendt efter den 31. december 2010. Rådets beslutning om at godkende en støtteordning, der specifikt har til formål at begrænse fattigdommen i landdistrikterne ved at sikre en forøgelse af arealet af landbrugsbedrifterne i Polen over en længere periode, kan derfor ikke anses for at gå åbenbart videre end nødvendigt for at nå de med den anfægtede beslutning forfulgte mål.
154

Med hensyn til den anden grund, som er anført i begrundelsen fra sanktionskomitéen og nævnt i denne doms præmis 144, indrømmede Yasin Abdullah Kadi i sine indlæg af 10. november 2008, at han i 1992 efter anbefaling fra Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidan havde rekrutteret Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al-Ayadi som leder af Muwafaq-gruppens europæiske kontorer, men anførte, at denne gruppes eneste formål i Europa var at hjælpe bosniske og kroatiske flygtninge under krigen på Balkan i 1990’erne. Han anførte, at Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidan, som dengang samarbejdede med ham om et efteruddannelsesprojekt for kroatiske flygtninge, havde anbefalet ham Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al-Ayadi grundet hans erhvervserfaring med ledelse af humanitært arbejde og hans integritet. Endvidere anførte han, at der i 1992 ikke var nogen grund til at mistænke Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al-Ayadi og Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidan for at have støttet terrorhandlinger, idet han fremhævede, at Usama bin Laden i 1980’erne blev anset for at være allieret med de vestlige styrker i forhold til Sovjetunionen, at han først fra 1996 blev anset for at udgøre en trussel mod den internationale sikkerhed, og at det først var i oktober 2001 og i september 2002, at henholdsvis Shafiq Ben Mohamed Ben Mohamed Al-Ayadi og Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidan blev opført på sanktionskomitéens konsoliderede liste. Endelig anførte han, at han intet kendskab havde til Front Islamique Tunisien og de påståede forbindelser mellem Wa’el Hamza Abd al-Fatah Julaidan og denne organisation.
54

Denne medlemsstat har endvidere anført, at omstruktureringen af de slovenske jernbaner, hvorved dette selskab omdannes til tre datterselskaber, som er beskæftiget med henholdsvis passagertransport, godstransport og gennemførelse af infrastrukturforvalteropgaver, vil gøre det muligt for jernbaneinfrastrukturforvalteren at råde over en betydeligt større kommerciel selvstændighed, således at betingelserne for at sikre præstationsordningens effektivitet er opfyldt.
8

Ved afgørelse af 23. april 2002 om at følge denne anbefaling godkendte kommunalbestyrelsen meddelelsen med titlen »Udvælgelse af entreprenør til Doornakkerscentret« (herefter »meddelelsen af 23. april 2002«), som var udarbejdet af kommunalforvaltningen den 11. april 2002. I denne meddelelse anførtes de kriterier, der skulle anvendes til at vælge køberen af de grunde, hvor Doornakkerscentret skulle opføres. Det blev præciseret, at salgskontakten skulle overholde »de af kommunen fastsatte rammebetingelser og retningslinjer, dvs. udbudsbetingelserne«, og at den skulle »være i overensstemmelse med […] de endelige køberes/brugeres ønsker«. Det blev ligeledes anført, at »den omstændighed, at kommunen vælger metoden med køb under visse betingelser, medfører, at der ikke finder et udbud sted, og at bestemmelserne om offentlige kontrakter ikke finder anvendelse«.
8

Dette direktivs artikel 30 bestemte: »1. Med forbehold af artikel 21, stk. 6, opretter medlemsstaterne et tilsynsorgan. Dette organ, der kan være ministeriet med ansvar for transportspørgsmål eller et andet organ, skal med hensyn til organisation, finansieringsbeslutninger, retlig struktur og beslutningstagning være uafhængigt af enhver infrastrukturforvalter, ethvert afgiftsorgan og tildelingsorgan og enhver ansøger. […] 2. En ansøger kan indgive klage til tilsynsorganet, hvis han mener at være blevet uretfærdigt behandlet, udsat for forskelsbehandling eller på anden måde krænket, især ved en af infrastrukturforvalteren eller, hvis det er relevant, jernbanevirksomheden truffet afgørelse vedrørende: a) netvejledningen b) kriterier i netvejledning[en] c) tildelingsproceduren og dens resultat d) afgiftsordninger e) niveauet for eller strukturen i infrastrukturafgifter, som virksomheden skal eller kan komme til at skulle betale f) oplysninger indgivet i medfør af artikel 10 i [direktiv 91/440] 3. Tilsynsorganet sikrer, at afgifter, der er fastsat af infrastrukturforvalteren, er i overensstemmelse med kapitel II og ikke indebærer forskelsbehandling. Forhandlinger mellem ansøgere og en infrastrukturforvalter om niveauet for infrastrukturafgifter er kun tilladt, hvis de foregår under overvågning af tilsynsorganet. Tilsynsorganet griber ind, hvis forhandlingerne kan forventes at stride mod dette direktiv. 4. Tilsynsorganet er beføjet til at forlange relevante oplysninger fra infrastrukturforvalteren, ansøgere og alle involverede tredjeparter i den pågældende medlemsstat. 5. Tilsynsorganet anmodes om at behandle alle klager og træffe de fornødne foranstaltninger senest to måneder efter modtagelsen af alle oplysninger. Uanset stk. 6 er en afgørelse truffet af tilsynsorganet bindende for alle de af afgørelsen omfattede parter. I tilfælde af en klage vedrørende afslag på en ansøgning om infrastrukturkapacitet eller vedrørende vilkårene for et tilbud om kapacitet bekræfter tilsynsorganet enten, at en ændring af infrastrukturforvalterens beslutning ikke er påkrævet, eller forlanger afgørelsen ændret i overensstemmelse med de af tilsynsorganet angivne retningslinjer. 6. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at afgørelser truffet af tilsynsorganet kan prøves ved en domstol.«