Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 22. januar 1987. - GIUSEPPE RINDONE MOD ALLGEMEINE ORTSKRANKENKASSE BAD URACH-MUENSINGEN. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE INDGIVET AF BUNDESSOZIALGERICHT. - SOCIAL SIKRING - KONTANTYDELSER - FORTOLKNING AF ARTIKEL 18, STK. 1 OG 5, I RAADETS FORORDNING NR. 574/72. - SAG 22/86.



Samling af Afgørelser 1987 side 01339



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

Den tyske Bundessozialgericht har i den for retten verserende sag Giuseppe Rindone mod Allgemeine Ortskrankenkasse Bad Urach-Muensingen forelagt Domstolen en raekke praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af de bestemmelser i faellesskabsforordningerne om den sociale sikring ( 1 ), der vedroerer konstateringen af uarbejdsdygtighed i tilfaelde, hvor en arbejdstager har bopael uden for det land, hvor forsikringen er etableret .

Som adskillige gange fastslaaet af Domstolen skal svaret paa disse spoergsmaal findes via en fortolkning af de relevante bestemmelser i lyset af traktatens artikler om arbejdskraftens frie bevaegelighed . ( 2 )

I dom af 25 . februar 1986 ( 3 ) har Domstolen saaledes udtalt, at "bestemmelserne i forordning nr . 1408/71 ..., der er vedtaget i medfoer af traktatens artikel 51, skal fortolkes i lyset af formaalet med sidstnaevnte artikel, som er at gennemfoere den stoerst mulige grad af fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere, hvilket er en del af Faellesskabets grundlag . Saaledes forpligter artikel 51 Raadet til at vedtage de foranstaltninger vedroerende social sikkerhed, der er noedvendige for at gennemfoere arbejdskraftens frie bevaegelighed, blandt andet regler om udbetaling af ydelserne til personer, der har bopael paa medlemsstaternes omraade . Maalet for artiklerne 48-51 ville ikke blive naaet, hvis arbejdstagerne ved at udoeve deres ret til fri bevaegelighed skulle miste de sociale fordele, som sikres dem ved en medlemsstats lovgivning ".

Paa dette grundlag skal jeg herefter tage stilling til de forelagte spoergsmaal .

Det foerste spoergsmaal

Bundessozialgericht har for det foerste anmodet Domstolen om at besvare foelgende spoergsmaal :

"1 ) Er den kompetente institution i forbindelse med behandlingen af en ansoegning om kontantydelser ( konkret : sygepenge i medfoer af Reichsversicherungsordnung ( RVO ) 182 ) saavel med hensyn til det faktum, der maa laegges til grund, som med hensyn til den retlige kvalificering bundet af en erklaering fra bopaelsstedets institution, hvorefter arbejdstageren har vaeret uarbejdsdygtig i en vis periode, saafremt den kompetente institution ikke lader arbejdstageren undersoege af en af den selv udpeget laege i henhold til artikel 18, stk . 5, i EOEF-forordning nr . 574/72?"

1 . Udgangspunktet for besvarelsen af dette spoergsmaal er - ud over de allerede anfoerte grundsaetninger - bestemmelserne i forordning nr . 1408/71 ( herefter benaevnt "grundforordningen ").

Det fremgaar af naevnte forordnings artikel 19, at for saa vidt angaar ydelser i forbindelse med sygdom og moderskab, har en arbejdstager, der er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, og som opfylder betingelserne i den kompetente stats lovgivning, i den stat, hvor han er bosat ret til foelgende ydelser :

a ) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af institutionen paa bopaelsstedet i henhold til den for denne institution gaeldende lovgivning, som om den paagaeldende var forsikret dér;

b ) kontantydelser, der udbetales af den kompetente institution i henhold til den for denne institution gaeldende lovgivning .

For at kunne opnaa naturalydelser er det saaledes tilstraekkeligt, at arbejdstageren lader sig registrere ved bopaelsstedets institution og fremlaegger dokumentation for, at han har ret til disse ydelser .

Hele sagsbehandlingen sker herefter i henhold til bopaelsstatens lovgivning ( artikel 17, stk . 5, i forordning nr . 574/72 ), medmindre de forventede omkostninger ved de naturalydelser, der vil blive tilkendt, overstiger et fast beloeb, som fastsaettes og revideres med jaevne mellemrum af Den Administrative Kommission, der er nedsat i henhold til forordning nr . 1408/71 .

I sidstnaevnte tilfaelde skal den kompetente institution underrettes paa forhaand, og den har herefter en frist paa 15 dage til at fremsaette begrundet indsigelse ( artikel 17, stk . 7, i forordning nr . 574/72 ).

Der kan paa grundlag af det anfoerte drages en foreloebig konklusion, nemlig foelgende :

Hvorvidt en person er syg, afgoeres ene og alene af den sociale sikringsinstitution i bopaelslandet, der herved udelukkende anvender bopaelslandets egen lovgivning .

Falder afgoerelsen ud til sygdom, medfoerer dette, at institutionen i det land, hvor forsikringen er etableret ( den kompetente institution ), maa afholde udgifter ( herunder godtgoerelse af eventuelle hospitalsudgifter ), hvilket den ikke kan afslaa, medmindre det faste beloeb overskrides .

Saafremt der ansoeges om kontantydelser, fremgaar det af artikel 19, litra b ), i forordning nr . 1408/71, at disse ikke udredes i henhold til lovgivningen i bopaelslandet, men derimod i henhold til lovgivningen i den stat, hvor forsikringen er etableret .

Ud fra artikel 19 alene kunne man forledes til den opfattelse, at det i oevrigt er op til arbejdstageren at henvende sig til den kompetente institution i det land, hvor han er forsikret, med henblik paa fremlaeggelse af den fornoedne dokumentation samt for at bringe de administrative formaliteter i orden .

Det fremgaar imidlertid af artikel 18 i forordning nr . 574/72, at der ogsaa i forbindelse med kontantydelser er tillagt bopaelslandets institution en helt konkret funktion i det oejemed at bistaa arbejdstageren og den kompetente institution .

Saaledes foreskriver artikel 18 i forordning nr . 574/72 nemlig en komplet procedure, hvori blandt andet indgaar foelgende led, der efter min opfattelse er vaesentlige for besvarelsen af det stillede spoergsmaal :

- den behandlende laeges erklaering, hvori uarbejdsdygtigheden foerste gang konstateres, er ikke det afgoerende bevis . Erklaeringen har blot den virkning, at institutionen i bopaelslandet ivaerksaetter kontrolproceduren ( stk . 1 );

- sidstnaevnte institution skal inden 3 dage lade foretage en laegelig kontrolundersoegelse af den paagaeldende, som om det drejede sig om en af dens egne forsikrede ( stk . 3 );

- den kontrollerende laeges erklaering, der navnlig angiver den forventede varighed af uarbejdsdygtigheden, skal inden 3 dage sendes til den kompetente institution og er dermed det afgoerende led i proceduren;

- bopaelsstedets institution foranstalter den efterfoelgende kontrol, som om det drejede sig om en en af dens egne forsikrede .

Finder institutionen, at den sikrede paa ny er arbejdsdygtig, fastslaar den dette paa den kompetente institutions vegne ( stk . 4 ); som det vil fremgaa af det foelgende, kan institutionen imidlertid ogsaa straks ved den foerste kontrolundersoegelse fastslaa, at der ikke foreligger uarbejdsdygtighed .

- den kompetente institution bevarer under alle omstaendigheder retten til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege ( stk . 5 );

- institutionen kan beslutte at afslaa udbetalingen af kontantydelser med den begrundelse, at arbejdstageren ikke har opfyldt de i bopaelslandets lovgivning foreskrevne formaliteter, eller saafremt den konstaterer, at arbejdstageren paa ny er arbejdsdygtig ( stk . 6 ).

Hvilke konklusioner kan drages af disse bestemmelser?

Anvendelsen af vendingen "som om det drejede sig om en af dens egne forsikrede" samt henvisningen til formaliteterne i bopaelslandets lovgivning beviser efter min mening, at for saa vidt angaar konstateringen af uarbejdsdygtigheden og kontrollen af, at den fortsat bestaar, handler bopaelslandets institution principielt paa den kompetente institutions vegne, og denne er bundet af, hvad bopaelslandets institution har konstateret .

Dette forekommer mig logisk, eftersom bopaelslandets institution allerede helt paa egen haand og endeligt tager stilling til, om arbejdstageren er syg .

Hvad derimod angaar uarbejdsdygtigheden, staar den vurdering, som bopaelslandets institution har lagt til grund, foerst endeligt ved magt, saafremt den kompetente institution afstaar fra at foranstalte en undersoegelse ved en af den selv udpeget laege .

2 . En gennemgang af de forskellige formularer, der skal anvendes af respektive institutioner ( jfr . EFT L 167 af 27.6.1983 ), bekraefter efter min mening ovennaevnte fortolkning .

Det fremgaar af formular E 115, Begaering om kontantydelser paa grund af uarbejdsdygtighed ( 4 ), som institutionen i bopaelslandet skal udfylde som foerste led i proceduren, at institutionens kontrollerende laege straks skal udtale sig om, hvorvidt der foreligger uarbejdsdygtighed . Formularens rubrik 6 har nemlig foelgende indhold :

"6 . Ifoelge vor kontrollerende laege

6 . 1 .: er uarbejdsdygtigheden indtraadt den ...

og maa antages at vedvare indtil ...

6 . 2 .: foreligger der ingen uarbejdsdygtighed ."

Det anfoeres i note 7, der findes til slut i formularen, at bopaelslandets institution i sidstnaevnte situation skal vedlaegge "genpart af den til den paagaeldende fremsendte blanket E 118 ".

Heraf fremgaar, at saafremt den kontrollerende laege i bopaelslandet er af den opfattelse, at der ikke foreligger uarbejdsdygtighed, fremsender bopaelslandets institution af egen drift formular E 118, Meddelelse om ikke-anerkendelse eller ophoer af uarbejdsdygtighed, til den forsikrede .

Bopaelslandets institution er saaledes - modsat hvad en af parterne i hovedsagen har gjort gaeldende - ikke alene befoejet til at fastslaa, at uarbejdsdygtigheden er ophoert, men kan ogsaa fra foerste faerd og paa den kompetente institutions vegne fastslaa, at der ikke foreligger uarbejdsdygtighed . I begge tilfaelde skal formular E 118 anvendes . Paa formularens bagside findes foelgende vejledning for arbejdstageren : "De kan indgive en klage over den afgoerelse, som De herved goeres bekendt med, til den kompetente instans i den kompetente stat eller i den stat, hvor De opholder Dem eller er bosat ."

Formular E 118 skal ogsaa anvendes af den kompetente institution, naar denne meddeler afslag paa kontantydelser . Formularens rubrik 3 har foelgende indhold :

"3 . Efter det for os oplyste,

Ifoelge den kontrolundersoegelse, der er foretaget af vor laege den ...:

er De kun delvis uarbejdsdygtig

er De berettiget til at modtage kontantydelser med et beloeb af ... fra den ...

er De ikke uarbejdsdygtig

er Deres uarbejdsdygtighed ophoert den ...".

Sagsoegte i hovedsagen har som et argument til stoette for sin opfattelse henvist til, at rubrikken indeholder linjen "Efter det for os oplyste", hvoraf sagsoegeren udleder, at "den kompetente institution ( foelgelig ) kan afslaa ansoegningen paa grundlag af de oplysninger, der er meddelt af bopaelsstedets institution, uden selv at have ladet foretage en undersoegelse ".

Jeg finder ikke dette argument afgoerende, eftersom det ikke hedder : "paa grundlag af det oplyste finder vi", men derimod "efter det for os oplyste ".

Indholdet og opbygningen af artikel 18 og hele formularsystemet indicerer efter min mening, at den kompetente institution ikke kan sondre mellem den diagnose, der er stillet af den kontrollerende laege i bopaelslandet, og den konklusion, som laegen paa dette grundlag har draget med hensyn til spoergsmaalet, om der foreligger uarbejdsdygtighed .

Jeg anser det for langt mere sandsynligt, at den omhandlede linje skal daekke det tilfaelde, at den kontrollerende laege i bopaelslandet har konstateret delvis uarbejdsdygtighed, navnlig som foelge af en arbejdsulykke ( jfr . formular E 116, s . 2, note 7 ).

Det tilkommer i denne situation den kompetente institution at fastsatte det delbeloeb, der skal ydes som godtgoerelse .

3 . Bundessozialgericht har paa side 15 i forelaeggelseskendelsen fremsat foelgende betragtning, som jeg anser for overordentlig vigtig for det her droeftede spoergsmaal :

"Saafremt ( den kompetente institution ) ... ikke lader arbejdstageren undersoege af en laege, den selv har udpeget, kunne den muligvis anses for bundet, allerede fordi den paagaeldende arbejdstager kan paaberaabe sig grundsaetningen om beskyttelse af den berettigede forventning . Saafremt den kompetente institution nemlig senere indtager det standpunkt, at den behandlende laeges erklaeringer og resultaterne af de kontrolundersoegelser, som bopaelsstedets institution har foretaget, ikke kan laegges til grund, saa vil dette kunne stille arbejdstageren i en bevismaessigt vanskelig situation, fordi han i mellemtiden atter er blevet arbejdsdygtig ."

Artikel 18 i forordning nr . 574/72 boer nemlig fortolkes saaledes, at man sikrer, at den ordning, der i det hele er indfoert ved forordning nr . 1408/71, faar praktisk betydning .

Antages det imidlertid, at den kompetente institution, selv om dennes raadgivende laege ikke har foretaget en kontrolundersoegelse, frit skulle kunne afvise at laegge den erklaering til grund, der er afgivet af den kontrollerende laege ved bopaelslandets institution, saa ville en vandrende arbejdstager, for saa vidt angaar beviset for uarbejdsdygtigheden, befinde sig i den samme situation som forud for vedtagelsen af faellesskabsforordningerne nr . 3 og nr . 1408/71 . I saa fald kunne arbejdstageren lige saa vel noejes med pr . post at sende den laegeerklaering, der er udstedt af den behandlende laege i bopaelslandet, til den kompetente institution og haabe, at denne vil mene at kunne laegge erklaeringen til grund .

4 . Et andet forhold, der ikke maa overses, er dette, at en social sikringsinstitution normalt kun foranstalter en kontrolundersoegelse ved sin raadgivende laege, saafremt institutionen ikke mener at kunne laegge den erklaering til grund, der er udstedt at den behandlende laege .

Ordningen i artikel 18 i forordning nr . 574/72 er den, at den raadgivende laege ved bopaelslandets institution ex officio foretager kontrolundersoegelsen .

Det staar fast, at denne kontrolundersoegelse i naervaerende sag foerst fandt sted med en yderst kritisabel forsinkelse, og at formular E 116 - det eneste dokument der er tilsendt den kompetente institution - omhandlede en forbigaaende sygdom ( gastroduodenitis ), en anden lidelse end den, der i de forudgaaende og efterfoelgende erklaeringer fra den behandlende og den kontrollerende laege blev angivet som aarsag til uarbejdsdygtigheden . Der er herved udvist en uorden, der maa paatales; det boer imidlertid ikke af denne grund tabes af syne, at de sociale sikringsinstitutioner i medlemsstaterne i almindelighed arbejder samvittighedsfuldt .

Det er netop for at undgaa, at ydelser som foelge af fejl af den her omhandlede art udbetales uretmaessigt, at der er hjemlet mulighed for en kontrolundersoegelse ved en laege, som den kompetente institution har tillid til .

5 . Bundessozialgericht og Bundesverband der Ortskrankenkassen ( Forbundssammenslutningen af Lokale Sygekasser ) har anfoert, at eftersom arbejdstageren i henhold til artikel 19, stk . 1, i forordning nr . 1408/71 skal opfylde betingelserne i den kompetente stats lovgivning, og - jfr . litra b ) - kontantydelser udbetales i henhold til den for den kompetente institution gaeldende lovgivning, vil den kontrollerende laege ved bopaelslandets institution foelgelig vaere henvist til at basere sin bedoemmelse paa et retligt begreb, der hoerer hjemme i den nationale lovgivning, der gaelder for den kompetente institution , og som i sagens natur vil vaere laegen fremmed .

Jeg mener ikke, at man virkelig kan kraeve af en laege, at han skal stoette sin bedoemmelse paa kriterier, der finder anvendelse i andre lande end hans eget .

Men er det faktisk dette, der er taler om her?

Det synspunkt, der umiddelbart melder sig med hensyn til dette spoergsmaal, er, at bedoemmelsen boer ske paa grundlag af en faellesskabsretlig definition af begrebet "uarbejdsdygtighed" for herved saa vidt muligt at sikre en ensartet anvendelse af de paagaeldende faellesskabsretlige bestemmelser .

Med hensyn til begreberne "ydelser i anledning af sygdom og moderskab" og "ydelser ved invaliditet" i forordning nr . 1408/71 har Domstolen saaledes udtalt, at "det staar fast, at kravet om en ensartet anvendelse af faellesskabsretten inden for Faellesskabet indebaerer, at de begreber, der anvendes i faellesskabsretten, ikke maa variere alt efter saeregenhederne i hvert enkelt nationalt retssystem, men skal bero paa objektive kriterier, som er fastlagt i faellesskabssammenhaeng . I overensstemmelse med dette princip skal begrebet 'ydelser i anledning af sygdom og moderskab' i artikel 4, stk . 1, litra a ), i forordning nr . 1408/71 ved anvendelsen af denne ikke fastlaegges ud fra arten af den nationale lovgivning, der indeholder bestemmelserne om ydelserne, men paa grundlag af de faellesskabsregler, der fastlaegger indholdet af de naevnte ydelser ". ( 5 )

Beklageligvis har jeg ikke i de to omhandlede forordninger kunnet finde holdepunkter for en faellesskabsdefinition af begrebet uarbejdsdygtighed .

Jeg er derfor af den opfattelse, at problemet skal loeses efter de synspunkter, der ligger til grund for dommen af 11 . marts 1986 i Deghillage-sagen ( sag 28/85, praemisserne 16 og 17, Sml . s . 1003 ), hvori Domstolen fastslog, at "det ville ... vaere urimeligt at forlange, at en forskriftsmaessig konstatering af en erhvervssygdom foretaget i en medlemsstat skal opfylde kravene i henhold til lovgivningen i en anden stat" ( praemis 17 ).

Konstateringen af uarbejdsdygtigheden skal foelgelig ske efter de kriterier, der gaelder i den medlemsstat, hvor arbejdstageren opholder sig .

Den omstaendighed, at formular E 116, "Laegeerklaering vedroerende uarbejdsdygtighed ( sygdom, moderskab, arbejdsulykke, erhvervssygdom )", er beregnet til brug baade i tilfaelde af sygdom, der ikke er naermere kvalificeret, og i tilfaelde af erhvervssygdom, giver stoette for at anse Domstolens praksis vedroerende sidstnaevnte sygdomsgruppe for anvendelig i naervaerende sag .

Jeg skal i denne forbindelse bemaerke, at artikel 61 i forordning nr . 574/72 vedroerende kontantydelser i anledning af arbejdsulykke eller erhvervssygdom har ganske samme indhold som artikel 18 vedroerende kontantydelser i anledning af "normal" sygdom .

Saafremt den kompetente institution ikke benytter muligheden for at lade foretage en kontrolundersoegelse ved en laege, som den selv har valgt, er den foelgelig bundet af den "konklusion" ( jfr . rubrik 5.7 i formular E 116 ), der hidroerer fra den kontrollerende laege ved bopaelslandets institution paa grundlag af de dér gaeldende forskrifter .

Hensynet til at sikre ordningens praktiske betydning indebaerer, at den kompetente institution er bundet af denne konklusion, selv om den ikke efter egen national lovgivning er bundet af, hvad institutionens egen kontrollerende laege har konstateret . Saaledes er institutionen bundet baade for saa vidt angaar det faktiske grundlag som dets retlige kvalificering .

Man kan i oevrigt rejse det spoergsmaal, om definitionen af uarbejdsdygtighed i de andre medlemsstater kan taenkes at afvige meget fra den af Bundessozialgericht givne definition, nemlig : "En forsikret person er uarbejdsdygtig, saafremt han ikke under nogen omstaendigheder - eller kun under risiko for at forvaerre sin tilstand - kan varetage den erhvervsmaessige beskaeftigelse, han hidtil har udoevet . Afgoerelsen af, om der foreligger uarbejdsdygtighed, beror saaledes udelukkende paa arten af den virksomhed, som den forsikrede senest har udoevet, samt om hans helbred fortsat tillader ham at udoeve denne eller en anden virksomhed af lignende art ."

Bundesverband der Ortskrankenkassen har gjort gaeldende, at kun den kompetente sygekasse har et kendskab til den beskaeftigelse, som arbejdstageren har udoevet, der er tilstraekkeligt til, at den kan vurdere, om han fortsat er arbejdsdygtig .

Efter min mening er en laege fra et andet land fuldt ud i stand til at danne sig et tilstraekkeligt klart billede af den beskaeftigelse, som arbejdstageren senest har udoevet . Det er i saa henseende tilstraekkeligt, at det oplyses, om beskaeftigelsen blev udoevet i det fri eller indendoers, om den indebar vaesentlig fysisk anstrengelse, om arbejdstageren var udsat for kulde eller staerk varme, om der var tale om skiftende arbejdssteder, og om arbejdet blev udoevet staaende eller siddende, osv .

Derimod vil det efter min mening vaere langt vanskeligere for den kompetente institution at traeffe en bedre funderet afgoerelse med hensyn til arbejdstagerens helbredstilstand end den kontrollerende laege, der har undersoegt arbejdstageren for bopaelslandets institution .

6 . Jeg skal endelig tage stilling til den indsigelse, at forordning nr . 574/72 ikke kan begrunde nogen forpligtelse for den kompetente institution i det land, hvor forsikringen er etableret, idet forordningen udelukkende fastsaetter gennemfoerelsesbestemmelserne til grundforordningen .

Efter denne opfattelse kan de konstateringer, der skyldes bopaelslandets institution, alene binde den kompetente institution, saafremt dette foelger af en bestemmelse i selve forordning nr . 1408/71 .

Jeg skal hertil bemaerke, at forordning nr . 574/72 ikke er en gennemfoerelsesforordning, der er vedtaget af Kommissionen i henhold til en bemyndigelsesbestemmelse i en raadsforordning . Der er tvaertimod tale om en retsakt udstedt af Raadet selv og i henhold til de samme traktatbestemmelser og efter den samme procedure ( udtalelse fra Parlamentet og Det OEkonomiske og Sociale Udvalg ) som forordning nr . 1408/71 .

Selv om enkelte bestemmelser i forordning nr . 574/72 maatte raekke videre end gennemfoerelsesbestemmelser - hvilket det ikke er noedvendigt at tage stilling til her - er de dog behoerigt vedtaget .

Det andet spoergsmaal

Bundessozialgericht har for det andet anmodet Domstolen om en besvarelse af foelgende spoergsmaal :

"2 ) Saafremt det foerste spoergsmaal besvares bekraeftende : Gaelder dette ogsaa, selv om arbejdstageren ikke inden for tre dage efter uarbejdsdygtighedens indtraeden har rettet henvendelse til bopaelsstedets institution og fremlagt en erklaering om uarbejdsdygtighed udstedt af den behandlende laege ( artikel 18, stk . 1, i EOEF-forordning nr . 574/72 ), og/eller bopaelsstedets institution, selv om den lader foretage laegelige kontrolundersoegelser, ikke overholder de frister, der gaelder i saa henseende samt for fremsendelse af laegeerklaeringen til den kompetente institution, jfr . artikel 18, stk . 3, i EOEF-forordning nr . 574/72?"

Spoergsmaalet falder i to afsnit . Der spoerges for det foerste, hvilke sanktioner der i givet fald udloeses, saafremt arbejdstageren ikke overholder bestemmelsen om, at han "inden tre dage efter uarbejdsdygtighedens indtraeden (( skal )) rette henvendelse til bopaelsstedets institution og herved fremlaegge en meddelelse om arbejdsophoer eller ... en erklaering om uarbejdsdygtighed udstedt af den behandlende laege" ( artikel 18, stk . 1 ).

Hertil skal for det foerste bemaerkes, at det udtrykkeligt bestemmes i artikel 18, stk . 6, i forordning nr . 574/72, at den kompetente institution kan afslaa at udbetale kontantydelser, saafremt arbejdstageren ikke har opfyldt de i bopaelslandets lovgivning foreskrevne formaliteter .

Saafremt der heri foreskrives en frist paa tre dage, er sagen saaledes helt klar .

Men hvorledes forholder det sig, hvis der ikke findes en saadan bestemmelse i det nationale retssystem?

Jeg er enig med Kommissionen i, at der i denne situation ikke kan tillaegges fristen paa tre dage praeklusiv virkning .

Til stoette for denne opfattelse kan i foerste raekke henvises til Domstolens dom af 11 . juli 1985, hvori den udtalte,

"at den i artikel 59 i forordning nr . 574/72 indfoerte pligt til at give meddelelse ikke er belagt med sanktioner . Den omstaendighed, at meddelelse om bopaelsforandring ikke gives eller gives for sent, kan derfor ikke medfoere tab af retten til ydelser for det tidsrum, der ligger mellem bopaelsforandringen og den dato, hvor vedkommende sociale institution faar kendskab til forandringen . Naar den kompetente sociale institution i den medlemsstat, hvor den person, der modtager ydelserne, tidligere havde bopael, faar kendskab til bopaelsforandringen, kan den imidlertid ved en kontrol i overensstemmelse med artikel 51 i forordning nr . 574/72 undersoege, om betingelserne for tildeling af ydelserne vedblivende har vaeret opfyldt i den paagaeldende periode ." ( 6 )

Den i artikel 18 i forordning nr . 574/72 fastsatte tredagesfrist er en procedureforskrift, hvortil der ikke er knyttet nogen udtrykkelig, automatisk sanktion i tilfaelde af, at fristen ikke overholdes . Princippet "intet retstab uden lovhjemmel herfor" maa herved finde anvendelse .

Saafremt den sikrede ikke overholder fristen, kan dette imidlertid komme ham til skade . Dersom det ikke laengere er muligt for en laege at fastslaa, at den paagaeldende var uarbejdsdygtig tilbage fra det tidspunkt, da uarbejdsdygtigheden faktisk indtraadte, har den sikrede nemlig intet krav paa kontantydelser for det forloebne tidsrum .

Saafremt der derimod paa grundlag af den sikredes forsinkede underretning til bopaelsstedets institution er gennemfoert en laegeundersoegelse, og denne viser, at den sikrede var uarbejdsdygtig fra den dag, da sygdommen faktisk foerst forelaa, kan den sikrede kraeve kontantydelser med tilbagevirkende gyldighed til dette tidsrum, og dette uden hensyn til, at der ikke er givet fristmaessig underetning .

Den anden del af det andet spoergsmaal drejer sig om de eventuelle retsvirkninger af, at institutionen i bopaelslandet ikke overholder de frister, inden for hvilke institutionen i henhold til artikel 18 i forordning nr . 574/72 skal gennemfoere laegeundersoegelserne, henholdsvis sende laegeerklaeringen til den kompetente institution .

I denne forbindelse bemaerkes, at den sikrede ikke har nogen som helst indflydelse paa, hvor omhyggeligt institutionen i bopaelslandet overholder de forskrifter, der paahviler den i henhold til artikel 18 .

Som Kommissionen med rette har anfoert, staar det fast i faellesskabsretten, at proceduremangler, der ikke kan tilregnes den ydelsesberettigede, ikke maa komme denne til skade ( 7 ).

Det er dernaest klart, at den praktiske betydning af den ordning, der er indfoert ved forordningerne nr . 1408/71 og nr . 574/72, i vidt omfang ville blive undergravet, saafremt man lod det komme arbejdstagerne til skade, at de sociale sikringsinstitutioner har udvist sendraegtighed eller forsoemmelser .

Det tredje og det fjerde spoergsmaal

Bundessozialgericht har endvidere anmodet Domstolen om at besvare en raekke spoergsmaal vedroerende det naermere indhold af den ret til at indhente sagkyndige kontrolerklaeringer, der tilkommer institutionen i det land, hvor forsikringen er etableret .

Der er tale om foelgende spoergsmaal :

"3 ) a ) Kan den kompetente institution i medfoer af artikel 18, stk . 5, i EOEF-forordning nr . 574/72 ogsaa lade arbejdstageren undersoege af en laege i beskaeftigelseslandet?

b ) Skal den kompetente institution i forbindelse med anmodningen til arbejdstageren om at vende tilbage til beskaeftigelseslandet og dér lade sig undersoege af en bestemt laege afgive en erklaering om, at den vil afholde udgifterne ved ud - og hjemrejsen?

c ) Skal den forsikrede samtidig skriftligt goeres opmaerksom paa, at det i givet fald kan indebaere tab af rettigheder, saafremt han ikke efterkommer opfordringen uden gyldig grund?

4 ) Hvad er retsvirkningerne af, at arbejdstageren ikke moeder til undersoegelsen i beskaeftigelseslandet?"

Lad mig straks bemaerke, at det er utaenkeligt, at den kompetente institution skulle kunne paalaegge den sikrede, der er erklaeret uarbejdsdygtig i bopaelsstaten, at vende tilbage til den stat, hvor den kompetente institution er beliggende, for at underkaste sig en laegeundersoegelse dér .

Anerkender man, at institutionen efter eget skoen kan fremsaette et saadant krav, accepterer man nemlig, at institutionen vilkaarligt kan ophaeve den praktiske betydning af de to forordninger og dermed genoprette retstilstanden fra foer vedtagelsen af forordning nr . 3 .

Derimod er den kompetente institution fuldt ud berettiget til selv at udpege en laege, der er etableret i bopaelslandet, til at undersoege den sygemeldte, henholdsvis udpege en laege i beskaeftigelseslandet ( eller i en anden medlemsstat ), der i saa fald vil indfinde sig hos den sikrede med henblik paa undersoegelsen .

Da jeg ikke mener, at man kan forlange, at den sikrede vender tilbage til det land, hvor den kompetente institution er beliggende, er spoergsmaal 3, b ) og c ), og spoergsmaal 4 efter min opfattelse genstandsloese .

Sammenfatning

Under henvisning til det anfoerte foreslaar jeg, at Domstolen besvarer de forelagte spoergsmaal saaledes :

1 ) artikel 18, stk . 1-4, i forordning ( EOEF ) nr . 574/72 skal fortolkes saaledes, at den kompetente institution, der tager stilling til en ansoegning om kontantydelser, herved i faktisk og retlig henseende skal laegge de udtalelser til grund, som den kontrollerende laege ved bopaelsstedets institution har afgivet, med hensyn til om der foreligger uarbejdsdygtighed og i bekraeftende fald dennes varighed, medmindre institutionen selv lader foretage undersoegelser i medfoer af artikel 18, stk . 5 og 6;

2 ) det anfoerte gaelder tillige - under forbehold af de rettigheder der tilkommer den kompetente institution i henhold til artikel 18, stk . 6 - saafremt arbejdstageren ikke overholder de forpligtelser, der paahviler ham i henhold til artikel 18, stk . 1 .

Saafremt arbejdstageren ikke overholder de forpligtelser, der paahviler ham i medfoer af artikel 18, stk . 1, og herved goer det vanskeligt - eller umuligt - for bopaelsstedets institution at oplyse sagen, kan foelgerne heraf komme arbejdstageren til skade .

Proceduremangler, der skyldes bopaelsstedets institution og ikke arbejdstageren, maa ikke komme arbejdstageren til skade .

3 ) den kompetente institution bevarer, jfr . artikel 18, stk . 5, under alle omstaendigheder retten til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege, herunder retten til at foretage undersoegelsen ved en laege paa bopaelsstedet . Den kompetente institution kan imidlertid ikke med hjemmel i artikel 18, stk . 5, forlange, at arbejdstageren med henblik paa undersoegelsen vender tilbage til beskaeftigelseslandet .

(*) Oversat fra fransk .

( 1 ) Forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, ( EFT 1971 II, s . 366 ), og forordning ( EOEF ) nr . 574/72 om regler til gennemfoerelse af forordning nr . 1408/71, ( EFT 1972 I, s . 149 ).

( 2 ) Dom af 28 . maj 1974, Niemann, sag 191/73, Sml . s . 571, praemis 5 .

( 3 ) Dom af 25 . februar 1986, L . A . Spruyt, sag 284/84, Sml . s . 699, praemisserne 18 og 19 .

( 4 ) EFT L 167 af 27.6.1983, s . 1 ff .

( 5 ) Dom af 10 . januar 1980, Jordens-Vosters, sag 69/79, Sml . s . 84, praemis 6 .

( 6 ) Dom af 11 . jui 1985, Scaletta, sag 261/84, Sml . s . 2711, praemisserne 14, 15, og 16 .

( 7 ) Dom af 6 . oktober 1982, sag 302/81, Eggers, praemis 8, Sml . s . 3442, og s . 3452 .