Forslag til afgørelse fra generaladvokat Vilaça fremsat den 9. december 1986. - P. MOUZOURAKIS MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAEND - KLAGE - ANCIENNITETSFORBEDRING - DAGPENGE. - SAG 280/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 00589



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Sagsoegeren, P . Mouzourakis, er tjenestemand ved Europa-Parlamentet . I 1977 tog han afgangseksamen i fysik fra universitetet i Genève, hvorefter han indtil 1981 arbejdede som universitetsforsker inden for sit fagomraade . I januar 1982 blev han ansat som videnskabelig asssistent og laerer ved Centret for Oversaettelse og Tolkning i Korfu, hvor han blev i seks maaneder, inden han sammesteds mellem den 1 . maj og den 30 . september s.aa . deltog i et tolkekursus, som centret afholdt . Herefter var han freelancetolk ved Europa-Parlamentet et aar .

Paa grundlag af udvaelgelsesproeve PE/80/LA, som sagsoegeren Mouzourakis deltog i, tilboed Europa-Parlamentets administration ham den 14 . juni 1983 ansaettelse som tjenestemand paa proeve inden for sprogtjenesten, med en indplacering i loenklasse LA 7, 1 . loentrin . Sagsoegeren accepterede tilbuddet i en skrivelse af 26 . juli 1983, hvori han dog anfoerte, at han foretrak at faa tjenestested ved Parlamentets afdeling i Bruxelles, da hans hustru i forvejen arbejdede som tjenestemand ved Raadet og en stor del af hans arbejde som tolk ville finde sted dér .

Ved beslutning fra Parlamentets generalsekretaer af 24 . oktober 1983 blev sagsoegeren imidlertid placeret i Luxembourg, hvor han med virkning fra den 1 . oktober blev udnaevnt til proeveansat tolk ved Generaldirektoratet for Administration, Personale og OEkonomi, med en indplacering i loenklasse LA*7, 1 . loentrin . Som ansaettelses - og oprindelsessted var fastsat Bruxelles . Han fik meddelelse om denne beslutning ved personaleafdelingens skrivelse af 10 . november 1983 .

Fra oktober 1983 til juni 1984 fik sagsoegeren udbetalt dagpenge, saaledes som han havde ret til efter artikel 10 i vedtaegtens bilag VII .

Ved proevetidens udloeb blev Mouzourakis ved ansaettelsesmyndighedens skrivelse af 24 . september 1984 udnaevnt til fastansat tjenestemand med virkning fra den 1 . juli s.aa .. Om denne beslutning tilgik der ham meddelelse ved skrivelse af 19 . november s.aa .

I mellemtiden var det oenske om at faa tjenestested i Bruxelles, som sagsoegeren tidligere havde ytret, blevet opfyldt ved en anden beslutning fra Europa-Parlamentets generalsekretaer af 16 . juni 1984, senere afloest af en beslutning af 28 . september 1984 . Ved denne beslutning blev han fra den 1 . oktober 1984 placeret ved Parlamentets afdeling i Bruxelles .

Paa et tidspunkt, da sagsoegeren allerede havde haft tjenestested i Bruxelles nogle maaneder, nemlig den 12 . februar 1985, indgav han en klage til ansaettelsesmyndigheden i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk . 2, for at opnaa en anciennitetsforbedring i loenklassen paa 12 maaneder i henhold til vedtaegtens artikel 32 . Ved skrivelse af 25 . juni 1985 afslog generalsekretaeren imidlertid klagen, dels under henvisning til, at den var for sent indgivet og derfor uden videre maatte afvises, dels at den var ubegrundet .

Ved staevning, registreret paa Domstolens Justitskontor den 16 . september 1985, har Mouzourakis anlagt denne sag, hvorunder han principalt har nedlagt paastand om annullation af ansaettelsesmyndighedens afslag paa at yde ham en anciennitetsforbedring, subsidiaert, at hans skrivelse af 12 . februar 1985 fastslaas at udgoere en klage i vedtaegtens artikel 90, stk . 2' s forstand, hvorefter sagen fremmes til realitetsbehandling og Europa-Parlamentet tilpligtes at yde ham dagpenge som foelge af hans nye tjenestested i Bruxelles . Endelig har han paastaaet Parlamentet tilpligtet at betale sagens omkostninger .

2 . Efter denne gengivelse af de faktiske omstaendigheder skal jeg gennemgaa de retlige problemer i sagen .

A - Formalitetsindsigelsen over for sagsoegerens foerste paastand

Europa-Parlamentet har i svarskriftet fra sagens begyndelse rejst formalitetsindsigelse mod paastanden om annullation af den beslutning, hvorved ansaettelsesmyndigheden naegtede at yde sagsoegeren en anciennitetsforbedring . Denne paastand boer ifoelge Europa-Parlamentet afvises, fordi klagen blev indgivet efter udloebet af fristen i tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 2 .

Parlamentet anfoerer til stoette herfor, at den akt, der i denne forbindelse indeholder et klagepunkt mod sagsoegeren, nemlig dennes udnaevnelse til tjenestemand paa proeve, blev meddelt ham ved skrivelse af 10 . november 1983, men at han foerst indgav klage til ansaettelsesmyndigheden den 12 . februar 1985 . Klagefristen udloeb imidlertid som foelge af vedtaegtens artikel 90, stk . 2, tre maaneder efter meddelelsen, dvs . den 10 . februar 1984 .

Sagsoegeren har paa trods heraf haevdet, at han overhovedet ikke har modtaget meddelelse om den beslutning af 24 . oktober 1983, hvorved han blev udnaevnt til tjenestemand paa proeve i loenklasse LA*7 . Han paastaar, at han foerst modtog indirekte meddelelse herom ved beslutningen om hans fastansaettelse af 24 . september 1984, som tilgik ham ved skrivelse af 19 . november 1984 .

Jeg skal i denne forbindelse bemaerke, at sagsoegeren altsaa ikke anfaegter selve den beslutning, hvorved han blev udnaevnt til tjenestemand paa proeve, dvs . den akt, der her anfoeres at udgoere et klagepunkt mod ham, men at hans begrundelse for ikke at have indgivet klagen inden for tremaanedersfristen i vedtaegtens artikel 90, stk . 2, er, at han foerst modtog meddelelse om beslutningen ved sin fastansaettelse .

Han goer altsaa ikke gaeldende, at vanskelighederne som foelge af hans stilling som proeveansat forhindrede ham i at anfaegte ansaettelsesvilkaarene, men vil alene godtgoere, at hans klage over betingelserne i udnaevnelsen af 12 . februar 1985 paa trods af det forloebne tidsrum var rettidigt indgivet .

Med hensyn til denne del af paastanden svarer sagsoegerens situation altsaa ikke helt til den, som forelaa i dommen i De Santis-sagen ( 1 ). Der er hermed ikke grundlag for at definere problemet paa samme maade, som generaladvokat Sir Gordon Slynn gjorde i sit forslag til afgoerelse i De Santis-sagen .

I oevrigt tog Domstolen overhovedet ikke stilling til formalitetsspoergsmaalet i denne sag . Det gjorde den derimod udtrykkeligt i den senere afsagte dom i sag 191/84 ( 2 ), hvori den, i lighed med den tidligere dom i sag 173/83 ( 3 ) antog, at "det i tilfaelde vedroerende ansoegninger om aendret indplacering (( er )) udnaevnelsen til tjenestemand paa proeve, som udgoer den akt, der indeholder et klagepunkt ". Domstolen fortsatte : "Ved udnaevnelsen afgoeres det nemlig, hvilke funktioner, tjenestemanden skal udfoere, og i overensstemmelse hermed sker tjenestemandens indplacering endeligt ved udnaevnelsen . Udnaevnelsen til fastansat tjenestemand er kun en bekraeftelse heraf ". Hermed fastlagde og stadfaestede Domstolen utvetydigt en praksis, som den hidtil blot havde skitseret i en raekke tidligere afsagte domme om visse enkeltstaaende tilfaelde ( 4 ).

I naervaerende sag har Europa-Parlamentet for Domstolen fremlagt fotokopier af den skrivelse og beslutning vedroerende sagsoegerens udnaevnelse til proeveansat tjenestemand, som den tilsendte sagsoegeren den 10 . november 1983, og hvori hans indplacering er angivet .

Sagsoegerens erklaering om, at han foerst paa et betydeligt senere tidspunkt blev bekendt med beslutningens indhold, nemlig ved fastansaettelsen, forudsaetter altsaa, at han overhovedet ikke har modtaget de paagaeldende skrivelser .

Lad mig foerst her parentetisk bemaerke, at det er umuligt eller meget vanskeligt at bevise, at adressaterne for EF-institutionernes skrivelser ogsaa rent faktisk modtager dokumenter, saafremt institutionerne ikke anvender en ordning, hvorved skrivelser af den i sagen omhandlede enten meddeles personligt eller sendes anbefalet . Dette er utvivlsomt en uoensket foelge af en uforsigtig praksis .

I det foreliggende tilfaelde er det imidlertid fuldstaendig usandsynligt, at sagsoegeren ikke skulle have faaet meddelelse om sin indplacering paa et langt tidligere tidspunkt .

Der er flere grunde hertil .

For det foerste var indplaceringen i loenklasse LA*7, 1 . loentrin, udtrykkeligt naevnt i det tilbud om ansaettelse som proeveansat tjenestemand, der blev tilsendt sagsoegeren den 14 . juni 1983, og den var angivet paa en saadan maade, at den ikke kunne give anledning til nogen som helst tvivl . Sagsoegeren accepterede udtrykkeligt tilbuddet ved skrivelse af 26 . juni s.aa . med ordene : "under the conditions stated in your letter" ( paa de i skrivelsen angivne vilkaar ). Hans eneste forbehold var, at han foretrak at faa ansaettelsessted i Bruxelles, hvorved han dog udtrykkeligt bemaerkede, at forbeholdet blev fremsat "while fully accepting the conditions of your offer" ( idet jeg dog fuldt ud accepterer de i tilbuddet angivne ansaettelsesvilkaar ).

Sagsoegeren maa herved antages at have tiltraadt tjenesten den 3 . oktober 1983 i henhold til disse vilkaar .

For det andet blev sagsoegeren, som anfoert af Europa-Parlamentet i svarskriftet, informeret om sin loenklasse og loentrin via de loensedler, han modtog, og hvori hans loen og de oevrige ydelser, han fik udbetalt, var angivet . Hermed raadede sagsoegeren altsaa under hensyn til hans kategori, faglige uddannelse og kulturelle baggrund, over et sikkert middel til at afklare eventuel tvivl om sin indplacering . Domstolen har tidligere statueret, at "den meddelelse, der indeholdes i den maanedlige loenseddel, bevirker, at klagefristerne begynder at loebe, saafremt den trufne beslutning klart fremgaar af loensedlen" ( 5 ).

I den foreliggende sag indeholdt de loensedler for sagsoegerens proevetid, som sagsoegeren har vedlagt i replikken til stoette for sin anden paastand ( om dagpengene ), ikke blot alle noedvendige oplysninger om grundloen, tillaeg og fradrag, men angav ogsaa sagsoegerens kategori, loenklasse og loentrin, idet det tydeligt var angivet oeverst paa siden : "A*7/1 ".

For det tredje gives der normalt behoerig meddelelse om udnaevnelserne, navnlig ved de bekendtgoerelser, der slaas op paa institutionens opslagstavler, hvorfor man maa undre sig over, at sagsoegeren heller ikke skulle have faaet underretning af denne vej .

For det fjerde har Europa-Parlamentet i svarskriftet oplyst, at chefen for sektionen "individuelle rettigheder - privilegier" paa begaering havde udstedt en erklaering til sagsoegeren af 3 . oktober 1983, hvorved institutionen bekraeftede, at sagsoegeren var blevet ansat som tjenestemand paa proeve den 1 . oktober 1983 . Europa-Parlamentet finder det saaledes utrovaerdigt, at sagsoegeren ikke skulle havde forhoert sig om sin officielle udnaevnelse, hvori hans indplacering var angivet .

Saafremt en rimeligt agtpaagivende person i en tilsvarende situation som sagsoegeren ikke har gjort sig bekendt med sin indplacering ved ansaettelsen, efter at have vaeret ansat paa proeve i ni maaneder og vaeret beskaeftiget tre og en halv maaned som fastansat tjenestemand, maa grunden vaere, at vedkommende overhovedet ikke bekymrede sig derom .

Foelgelig er det min opfattelse, at sagsoegerens foerste paastand maa afvises, idet klagen ikke var rettidigt indgivet i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk . 2 .

B - Formalitetsindsigelsen over for sagsoegerens anden paastand

I svarskriftet har Europa-Parlamentet endvidere rejst krav om afvisning af sagsoegerens anden paastand .

Med denne paastand goer sagsoegeren gaeldende at have automatisk krav paa dagpenge i henhold til artikel 10 i vedtaegtens bilag VII alene af den grund, at han ifoelge vedtaegten ( artikel 20 ) var forpligtet til at skifte bopael fra Luxembourg til Bruxelles, da han fik tjenestested dér . Efter hans opfattelse bestaar der "en retlig og logisk formodning for", at en aendring i tjenestested ogsaa indebaerer en aendring i bopael, samt at administrationen maa afkraefte denne formodning og ikke kan kraeve, at tjenestemanden foerer bevis for, at han har skiftet bopael .

Jeg finder, at sagsoegerens opfattelse er ubegrundet .

Ligesom Parlamentet er jeg af den opfattelse, at der kun boer udbetales dagpenge, saafremt tjenestemanden beviser, at han rent faktisk var forpligtet til at skifte bopael for at opfylde forpligtelsen til at tage bopael paa tjenestestedet . Dette fremgaar af selve ordlyden af artikel 10 i vedtaegtens bilag VII, hvorefter kun "den tjenestemand, der godtgoer, at han er noedt til at skifte bopael for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtaegten" har krav paa dagpenge .

Det er ikke af hensyn til beregningen af dagpengenes stoerrelse ( som fremgaar af selve bestemmelsen ), at der skal foeres bevis herfor, men for at godtgoere, at tjenestemanden reelt har krav paa dagpengene, dvs . at han ogsaa reelt har skiftet bopael . Artikel 10, stk . 1, kan ikke forstaas paa anden maade .

Institutionerne er saaledes ikke blot berettiget, men forpligtet til i tvivlstilfaelde at kraeve fornoedent bevis fra tjenestemanden for, at han har vaeret noedt til at skifte bopael .

I overensstemmelse hermed opfordrede Europa-Parlamentets administration i en skrivelse af 24 . januar 1985 sagsoegeren til at bevise, at han reelt opfyldte betingelserne for at faa udbetalt dagpenge . Parlamentet var nemlig i tvivl, fordi sagsoegeren i forvejen havde bopael paa sit nye arbejdssted, og fordi man vidste - som det var naevnt i en skrivelse af 22 . april 1985 - at en del tjenestemaend, som var overflyttet til Bruxelles, de facto havde taget bopael dér allerede forud for det tidspunkt, som var angivet i beslutningen om overflytning .

I saadanne tilfaelde boer udbetalingen af dagpenge dels goeres betinget af en forudgaaende ansoegning fra tjenestemanden, dels forudsaetter den, at tjenestemanden godtgoer, at han opfylder vedtaegtens krav . Dette var netop hvad administrationen forlangte i skrivelsen af 24 . januar 1985 fra chefen for personaleafdelingen til sagsoegeren .

Det var efter denne skrivelse, at sagsoegeren den 12 . februar 1985 i en skrivelse over for Parlamentets generalsekretaer gjorde gaeldende, at han ved naevnte skrivelse indgav en klage i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk . 2, "over administrationens undladelse af at traeffe en beslutning", om at tildele ham de dagpenge, han havde krav paa paa grund af sit nye tjenestested i Bruxelles .

Denne "klage" blev af Parlamentet anset for en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk . 1, fordi sagsoegeren ikke foer havde indgivet ansoegning om dagpenge, og institutionen ikke foer havde givet afslag herpaa .

Jeg deler helt Parlamentets opfattelse paa dette punkt . Skrivelsen af 12 . februar kan umuligt anses for andet og mere end en ansoegning om, at Europa-Parlamentet skulle traeffe en positiv beslutning om at udbetale sagsoegeren dagpenge, og kan ikke anses for en klage over en undladelse af at traeffe en i vedtaegten foreskreven beslutning, da der klart ikke forelaa en saadan undladelse fra Parlamentets side .

Da denne ansoegning herefter blev afslaaet af Parlamentets generalsekretaer som aabenbart ubegrundet, under hensyn til, at tjenestemanden ikke havde foert bevis for, at han ogsaa rent faktisk havde skiftet bopael, maatte sagsoegeren enten selv loefte bevisbyrden herfor eller indgive klage inden udloebet af tremaanedersfristen i vedtaegtens artikel 90, stk . 2 .

Dette er imidlertid ikke sket, hvorfor sagen ved Domstolen maa anses for at vaere for tidligt anlagt og derfor afvises i henhold til vedtaegtens artikel 91, stk . 2 .

Dette resultat aendres ikke ved den omstaendighed - som paaberaabt af sagsoegeren - at han, samtidig med, at han anlagde sag ved Domstolen, indgav en klage til Parlamentets generalsekretaer over beslutningen af 19 . juni 1985 med det formaal "at sikre sig mod alle eventuelle formalitetsindsigelser ".

Dette sidste aendrer ikke ved, at sagen er for tidligt anlagt . Uanset om klagen kan anses for indgivet inden udloebet af fristerne i vedtaegtens artikel 90 eller ej, ligger det fast, at en sag efter vedtaegtens artikel 91, stk . 2, kun kan antages til paakendelse ved Domstolen, naar

1 ) der for ansaettelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage inden for de i artikel 90, stk . 2, fastsatte frister, og

2 ) "denne klage har vaeret genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning ".

Sidstnaevnte betingelse var i hvert fald aabenbart ikke opfyldt paa tidspunktet for sagens anlaeg, hvorfor sagen maa afvises .

3 . Som foelge af det anfoerte skal jeg i det foelgende kun foretage en summarisk og subsidiaer gennemgang af sagsoegerens paastande vedroerende realiteten .

A - Anciennitetsforbedring

Sagsoegeren har gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden under hensyn til hans uddannelse og forudgaaende faglige erfaring var forpligtet til at yde ham en anciennitetsforbedring inden for loenklassen paa 12 maaneder som foelge af vedtaegtens artikel 32, 2 . pkt .

Artikel 32, 1 . pkt . bestemmer, at "den ansatte tjenestemand indplaceres paa foerste loentrin i sin loenklasse ". Ansaettelsesmyndigheden kan dog efter bestemmelsens 2 . pkt . "under hensyn til den paagaeldendes uddannelse og saerlige faglige erfaring give tjenestemanden en anciennitetsforbedring inden for denne loenklasse" - dvs . med de begraensninger, der er naevnt i selve bestemmelsen .

Til stoette for sit krav har sagsoegeren paaberaabt sig den saerlige uddannelse, han gennemgik under et tolkekursus i Korfu samt sin uddannelse som fysiker med speciale inden for hoejenergi . Sidstnaevnte uddannelse har ganske vist ikke givet ham "saerlige faglige erfaringer af relevans for arbejdet", men var alligevel saerdeles nyttige for hans tolkning af moeder om videnskabelige eller tekniske emner .

Endvidere henviser han til sin forudgaaende faglige erfaring som freelancetolk ved Europa-Parlamentet, sin ansaettelse som videnskabelig assistent og laerer ved Centret for Oversaettelse og Tolkning i Korfu og sin erfaring som forsker i hoejenergifysik .

Parlamentet har saaledes ikke efter sagsoegerens opfattelse taget hensyn til hans forudgaaende uddannelse og erfaring ved ansaettelsen og har derved begaaet en aabenbar fejl, og tilmed gjort sig skyldig i magtfordrejning . Sagsoegeren paaberaaber sig til stoette herfor Domstolens domme i sagerne 190/82, Blomefield mod Kommissionen, og 17/83, Angelidis mod Kommissionen .

Endvidere har sagsoegeren gjort gaeldende, at han er blevet forskelsbehandlet i forhold til to af sine kolleger i den graeske tolkekabine, som fik en anciennitetsforbedring svarende til perioden fourud for fastansaettelsen, hvorunder de havde kontrakt som midlertidigt ansatte, dvs . umiddelbart efter, at de havde deltaget i samme tolkekursus som sagsoegeren ved Centret for Oversaettelse og Tolkning paa Korfu . Sagsoegeren fik ikke dette tilbud, men maatte affinde sig med sin status som freelancetolk, selv om han havde forpligtet sig til at arbejde for Europa-Parlamentet i to aar, og selv om arbejdet var af samme art som hans kollegers . Heroverfor har Parlamentet fremfoert foelgende modargumenter :

1 ) Tildelingen af en anciennitetsforbedring efter vedtaegtens artikel 32, stk . 2, er ikke nogen pligt, men en ret for ansaettelsesmyndigheden, og indroemmer altsaa ikke tjenestemanden et ubetinget krav efter vedtaegten;

2 ) Indplaceringen af sagsoegeren var i overensstemmelse med Europa-Parlamentets "Interne retningslinjer om kriterier ved indplacering i forbindelse med ansaettelse", som er vedtaget den 1 . april 1984 og i medfoer af beslutning fra Parlamentets generalsekretaer midlertidigt har vaeret i kraft siden den 1 . maj 1974 . Ifoelge disse retningslinjer ydes der, i henhold til afsnit III om "indplacering paa loentrin", "med forbehold af de maksimumsperioder, der er angivet i vedtaegtens artikel 32", tolv maaneders anciennitetsforbedring inden for loenklasse A*7 og LA*7, og saafremt "den paagaeldende besidder saerlige faglige erfaringer af relevans for arbejdet i den stilling, der skal besaettes ". Den paagaeldende skal dog mindst have to aars forudgaaende faglig erfaring .

Sagsoegeren havde saaledes nok mere end seks aars forudgaaende faglig erfaring, men havde kun arbejdet ét aar som freelancetolk og havde derfor ikke godtgjort at have saerlige faglige erfaringer paa mindst to aar af relevans for tolkearbejdet, heller ikke selv om man havde taget hensyn til de seks maaneders ansaettelse ved uddannelsescentret paa Korfu og til femmaanederskurset sammesteds, hvilket ville have vaeret i strid med Parlamentets praksis .

3 ) Sagsoegeren er ikke blevet forskelsbehandlet i forhold til sine kolleger, og har ikke foert noget som helst bevis herfor .

Jeg finder Europa-Parlamentets argumenter velbegrundede .

For det foerste er det rigtigt og i overensstemmelse med ordlyden i vedtaegtens artikel 32, 2 . punktum, at administrationen ikke er forpligtet til at yde en anciennitetsforbedring under hensyn til den paagaeldendes faglige erfaring og uddannelse . Bestemmelsen er kun fakultativ, og indeholder blot en mulighed herfor .

Om befoejelsen saa skal udnyttes, og i givet fald hvorledes, er det overladt den paagaeldende institution selv at afgoere efter eget skoen . Domstolen har saaledes tidligere statueret ( 6 ), at ansaettelsesmyndigheden paa dette punkt har et vidt skoen efter artikel 32, punktum 2, naar det gaelder bedoemmelsen af de forudgaaende faglig erfaringer hos de personer, som ansaettes ved De Europaeiske Faellesskabers institutioner, der efter sagens natur varierer betydeligt . Denne skoensbefoejelse gaelder alle de omstaendigheder, som kan have betydning for anerkendelsen af den ansattes forudgaaende erfaringer, saavel med hensyn til disses art og omfang, som deres stoere eller mindre relevans for arbejdsopgaverne i den paagaeldende stilling .

Dog er ansaettelsesmyndighedens skoensbefoejelse naturligvis begraenset af de retsforskrifter og retsgrundsaetninger, som skal iagttages, naar befoejelsen anvendes .

Ifoelge selve vedtaegtens artikel 32, 2 . punktum, maa ansaettelsesmyndigheden saaledes ikke tage hensyn til faglige erfaringer, der ikke har speciel relevans for den stilling, der skal besaettes (" saerlige faglige erfaringer "). Den paagaeldendes forudgaaende erfaring skal med andre ord, som det fremgaar af dommen af 1 . december 1983, i sagen Blomefield mod Kommissionen, ( Sml . s.*3994 ) vaere specielt relevant for den paagaeldende stilling .

Endvidere er det kutyme, at institutionerne udsteder generelle interne retningslinjer for anvendelsen af denne befoejelse for herved at sikre, at der ved ansaettelse og forfremmelse af tjenestemaend i samme loenklasse og inden for samme kategori anvendes samme betingelser for indplacering i loenklasse og paa loentrin .

Vedroerende dette punkt kan der ikke i den foreliggende sag rejses kritik mod den maade, hvorpaa Europa-Parlamentet har anvendt sine egne interne retningslinjer .

Europa-Parlamentets antagelse om, at sagsoegeren ikke havde de fornoedne to aars "saerlige" erfaringer fra tolkearbejde, og at hans uddannelse som videnskabelig fysiker ikke havde nogen speciel relevans for hans fremtidige arbejde, laa saaledes inden for graenserne af Parlamentets skoensbefoejelse efter vedtaegtens artikel 32, 2 . punktum og Parlamentet fraveg derved heller ikke de generelle kriterier, som det selv havde fastsat i sine interne retningslinjer fra 1974 .

Disse retningslinjer er med hensyn til det foreliggende problem fuldt og helt i overensstemmelse med ordlyden i den bestemmelse i artikel 32, hvorefter Europa-Parlamentet anfoerer at have udstedt dem . Der er saaledes ikke grundlag for at antage, at Europa-Parlamentet har begaaet en aabenbar fejl, da den afviste at give sagsoegeren en anciennitetsforbedring .

Heller ingen af de oevrige omstaendigheder, sagsoegeren har fremfoert under retsforhandlingerne ved Domstolen, godtgoer, at han skulle vaere blevet anderledes behandlet end de oevrige tjenestemaend eller ligefrem have vaeret genstand for en diskriminerende behandling, eller at Parlamentet skulle have gjort sig skyldig i magtfordrejning .

B - Kravet om dagpenge

I dommen af 30 . janaur 1974 udtalte Domstolen : "Dagpengene sigter bl.a . paa den situation, der opstaar, naar tjenestemanden er forpligtet til at tage ophold et andet sted end hans hidtidige bopael, uden at han dog kan opgive denne" ( 7 ).

Dette formaal med dagpengene fastslog Domstolen paa grundlag af den tidligere version af bestemmelsen i artikel 10 i vedtaegtens bilag VII, men formaalet fremgaar ogsaa af dens nuvaerende affattelse .

Ganske vist har en tjenestemand efter artikel 10, stk . 1, krav paa dagpenge, saafremt han "godtgoer, at han er noedt til at skifte bopael for at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtaegten", men det fremgaar tillige af stk . 2, 2 . afsnit, at der "i intet tilfaelde ydes ... dagpenge ud over den dato, hvor tjenestemanden har foretaget flytning med henblik paa at opfylde betingelserne i artikel 20 i vedtaegten ".

Tjenestemanden har ved sin flytning endvidere ret efter artikel 9 i vedtaegtens bilag VII til at faa godtgjort udgifter ved flytning af sit personlige bohave .

Formaalet med dagpengene er altsaa at godtgoere tjenestemanden hans omkostninger som foelge af, at han har vaeret noedt til at bevare sin tidligere bopael ( paa grund af familie, lejekontrakten, den nye bopaels eventuelle provisoriske karakter eller af andre grunde ) og samtidig - ligeledes midlertidigt - har maattet bosaette sig paa sit nye arbejdssted med de heraf foelgende udgifter og ulemper .

Saadan kan sagsoegerens situation imidlertid ikke med rette beskrives .

Det fremgaar nemlig klart af sagens akter, at sagsoegeren paa ansaettelsestidspunktet boede i Bruxelles med sin hustru, som er tjenestemand ved Raadet, og at dette i oevrigt netop var hans begrundelse for at foretraekke tjenested i Bruxelles . Da hans oenske herom imidlertid ikke kunne efterkommes, blev han ansat i Luxembourg fra den 1 . oktober 1983 og fik udbetalt dagpenge i ti maaneder indtil den 1 . juli 1984 .

Under sit ophold i Luxembourg boede han hos en ven, som han selv har indroemmet, og tilbragte ofte weekenden paa sin og hustruens faelles bopael i Bruxelles .

Han har altsaa paa intet tidspunkt taget endelig eller varig bopael i Luxembourg, og det fremgaar ikke af sagens akter, at han skulle have anmodet om bosaettelsespenge .

Paa det tidspunkt, da han blev overfoert til Bruxelles, fik han altsaa opfyldt sit oprindelige oenske om tjenestedets placering og havde ikke paa noget tidspunkt vaeret tvunget til at tage midlertidig bopael i Luxembourg eller til midlertidigt at bosaette sig i Bruxelles, mens han afventede muligheden for at oprette en mere varig bopael . Han flyttede blot fra det hus, hvor han havde boet hos sin ven, tilbage til familiens faelles hjem i Bruxelles .

I denne situation maa det mildt sagt betegnes som mangel paa maadehold at rejse krav om dagpenge og udtryk for en holdning, der ikke kan betegnes som andet end uberettiget .

4 . Af disse grunde skal jeg foreslaa Domstolen

- principalt at afvise sagen

- subsidiaert at frifinde sagsoegte .

Hver af parterne boer i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 2, jfr . artikel 70, principielt betale deres egne omkostninger .

Europa-Parlamentet har blot paastaaet sagsoegeren tilpligtet at betale sagens omkostninger, men har under de mundtlige forhandlinger bekraeftet, at Parlamentet er indstillet paa at betale sine egne omkostninger . Under disse omstaendigheder finder jeg det ufornoedent, under hensyn til bestemmelsen i procesreglementets artikel 70, at overveje mulighederne for at anvende procesreglementets artikel 69, stk . 3, 2 . afsnit .

(*) Oversat fra portugisisk .

( 1 ) Dom af 6 . juni 1985, afsagt af Domstolens tredje afdeling i sag 146/84, De Santis mod Revisionsretten, Sml . s.*1723 .

( 2 ) Dom af 7 . maj 1986 i sag 191/84, Jean Pierre Barcella m.fl . mod Kommissionen, Sml . s.*1541, jfr . dommens praemis 11 .

( 3 ) Dom af 18 . juni 1981 i sag 173/80, Blasig mod Kommissionen, Sml . s.*1649 ff ., se navnlig s.*1658 .

( 4 ) Jfr . herved, ud over foernaevnte dom af 18 . juni 1981 i sagen Blasig mod Kommissionen, dommen af 1 . december 1983 i sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml . s.*3981 ff ., se navnlig s.*3991 .

( 5 ) Se f.eks . dom af 21 . februar 1974 i de forenede sager 15-33, 52, 53, 57-109, 116, 117, 123, 132 og 135-137/73, Schots-Kortner m.fl . mod Raadet, Kommissionen og Europa-Parlamentet . Sml . s.*177 .

( 6 ) Dom af 1 . december 1983 i ovennaevnte sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml . 1983, se navnlig praemis 26 paa s.*3994; dom af 12 . juli 1984 i sag 17/83, Angelidis mod Kommissionen, Sml . s.*2907 ff ., se navnlig dommens praemis 16 paa s.*2921 .

( 7 ) Dom af 30 . januar 1974 i sag 148/73, Louwage mod Kommissionen, Sml . s.*81 ff ., se navnlig praemis 25 paa s.*90 .