Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – retlig interesse

(Art. 233 EF)

2. Annullationssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt

(Art. 230, stk. 4, EF; Kommissionens forordning nr. 2015/2005)

3. De Europæiske Fællesskaber – domstolskontrol med lovligheden af institutionernes retsakter – retsakter af generel rækkevidde

(Art. 230, stk. 4, EF, art. 234 EF, 235 EF, 241 EF og art. 288, stk. 2, EF)

Sammendrag

1. Spørgsmålet om, hvorvidt en sag anlagt af en fysisk eller juridisk person kan antages til realitetsbehandling, beror på, om personen godtgør at have en retlig interesse i søgsmålet. Der foreligger kun en sådan retlig interesse, såfremt en annullation af den anfægtede retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, hvilket ikke er udelukket med hensyn til en forordning, der ikke finder anvendelse på en bestemt kategori erhvervsdrivende, der er etableret i et tredjeland og ikke udøver nogen økonomisk aktivitet på medlemsstaternes område.

Ifølge artikel 233 EF er den institution, fra hvilken den annullerede retsakt hidrører, nemlig forpligtet til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger, hvilket kan give institutionen anledning til at foretage en rimelig genoprettelse af sagsøgerens situation eller til at undgå, at der vedtages en tilsvarende retsakt.

Den berørte institution har derfor pligt til at undgå, at den retsakt, der skal erstatte den annullerede retsakt, er behæftet med de samme uregelmæssigheder som dem, der blev identificeret i annullationsdommen. Under disse omstændigheder kan annullation af en retsakt med den begrundelse, at den ikke tager hensyn til en bestemt kategori erhvervsdrivende, hvilket for den institution, fra hvilken retsakten hidrører, medfører en forpligtelse til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger, have indvirkninger på en sådan erhvervsdrivendes retsstilling.

(jf. præmis 52-54, 57 og 59)

2. Under visse omstændigheder kan en normativ retsakt, såsom en forordning, som gælder generelt for de pågældende erhvervsdrivende, berøre nogle af dem individuelt. Under sådanne omstændigheder vil en fællesskabsakt på en gang kunne have karakter af en generel retsakt og i forhold til visse erhvervsdrivende have karakter af en beslutning.

Dette gælder imidlertid ikke for forordning nr. 2015/2005 om import af bananer med oprindelse i AVS-landene under det toldkontingent, der blev åbnet ved forordning nr. 1964/2005 om toldsatser for bananer, i januar og februar 2006, med hensyn til en uafhængig producent af bananer, der er etableret i et tredjeland og ikke udøver nogen økonomisk aktivitet på medlemsstaternes område, og som ikke råder over en historisk referencemængde inden for rammerne af den fællesskabsretlige importordning, der fandt anvendelse indtil den 31. december 2005.

Forordningen berører nemlig for det første kun sagsøgeren i dennes objektive egenskab af virksomhed, som fremstiller og forhandler AVS-bananer, på samme måde som enhver anden uafhængig erhvervsdrivende, der er etableret i et AVS-land og udøver samme aktivitet, hvilken egenskab imidlertid ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at sagsøgeren er individuelt berørt af den omhandlede forordning. For det andet indebærer muligheden for med større eller mindre nøjagtighed at fastlægge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning finder anvendelse på, på ingen måde, at de pågældende retssubjekter må anses for individuelt berørt af foranstaltningen, når det kan fastslås, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den pågældende retsakt. Konstateringen af, at Kommissionen, for så vidt som omstændighederne ikke var til hinder herfor, på tidspunktet for vedtagelsen af den omhandlede forordning skulle tage hensyn til de skadelige virkninger, som forordningen kunne have bl.a. for de berørte virksomheder, fritager for det tredje ikke på nogen måde sagsøgeren fra forpligtelsen til at godtgøre, at selskabet er berørt af den omtvistede forordning som følge af en faktisk situation, der adskiller dette fra alle andre.

(jf. præmis 66, 69, 71 og 77)

3. Traktaten har dels ved artikel 230 EF og 241 EF, dels ved artikel 234 EF oprettet et fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem, som skal sikre kontrollen med lovligheden af institutionernes retsakter, idet kompetencen til at udøve denne kontrol er tillagt Fællesskabets retsinstanser. Fysiske eller juridiske personer, der på grund af betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF for at antage en sag til realitetsbehandling ikke kan anfægte almengyldige fællesskabsretsakter direkte, har inden for rammerne af dette system efter omstændighederne i henhold til artikel 241 EF mulighed for at gøre gældende, at sådanne retsakter er ugyldige, enten for Fællesskabets retsinstanser eller for de nationale retter, og at få disse, som ikke er beføjet til selv at fastslå ugyldigheden af sådanne retsakter, til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom.

Den omstændighed, at intet retsmiddel vil være effektivt, kan ikke begrunde, at Fællesskabets retsinstanser ændrer ved det retsmiddel- og proceduresystem, der er fastlagt i de ovennævnte bestemmelser. Spørgsmålet om, hvorvidt et annullationssøgsmål ved Fællesskabets retsinstanser kan antages til realitetsbehandling, kan ikke afhænge af, om der findes et retsmiddel ved en national domstol, som giver adgang til en prøvelse af gyldigheden af den retsakt, som påstås annulleret. En sådan omstændighed kan i intet tilfælde medføre, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, som ikke opfylder betingelserne i artikel 230, stk. 4, EF, skal antages til realitetsbehandling.

Den omstændighed, at en borger ikke kan anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af de foranstaltninger, som han anfægter, medfører i øvrigt ikke, at han ikke har adgang til domstolsprøvelse, eftersom der stadig er mulighed for et søgsmål om erstatning uden for kontraktforhold i henhold til artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF, hvis disse foranstaltninger kan pådrage Fællesskabet ansvar.

(jf. præmis 81-83)