ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 357/14

Appel iværksat den 8. juli 2019 af Maria Alvarez y Bejarano m.fl. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 30. april 2019 i de forenede sager T-516-16 og T-536/16, Alvarez y Bejarano m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-517/19 P)

(2019/C 357/20)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Maria Alvarez y Bejarano, Ana-Maria Enescu, Lucian Micu, Angelica Livia Salanta, Svetla Shulga, Soldimar Urena de Poznanski, Angela Vakalis, Luz Anamaria Chu, Marli Bertolete, Maria Castro Capcha, Hassan Orfe El og Evelyne Vandevoorde (ved avocats S. Orlandi og T. Martin)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Annullation af afgørelsen om ikke længere at tildele appellanterne rejsedage eller godtgørelse af årlige rejseudgifter fra 2014.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med flere retlige fejl.

For det første begik Retten en retlig fejl i dommens præmis 67 og 75 ved at begrænse omfanget af den retslige kontrol, som den skal udøve, til »åbenbare« tilfælde.

For det andet begik Retten en retlig fejl i dommens præmis 70-73, da den fastslog, at appellanterne ikke befandt sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for de ansatte, som har bevaret retten til rejsedage og godtgørelse af deres årlige rejseudgifter.

For det tredje begik Retten en retlig fejl ved i dommens præmis 69 og 80-86 at fastslå, at den omtvistede lovgivning ikke tilsidesætter proportionalitetsprincippet.
C 357/15

Appel iværksat den 8. juli 2019 af Jakov Ardalic m.fl. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 30. april 2019 i de forenede sager T-523/16 og T-542/16, Ardalic m.fl. mod Rådet

(Sag C-518/19 P)

(2019/C 357/21)

Processprog: fransk

Parter

Appellanter: Jakov Ardalic, Liliana Bicanova, Monica Brunetto, Claudia Istoc, Sylvie Jamet, Despina Kanellou, Christian Stouraitis, Abdelhamid Azbair, Abdel Bouzanih, Bob Kitenge Ya Musenga, El Miloud Sadiki og Cam Tran Thi (ved avocats S. Orlandi og T. Martin)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Annullation af afgørelsen om ikke længere at tildele appellanterne rejsedage eller godtgørelse af årlige rejseudgifter fra 2014.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med flere retlige fejl.

For det første begik Retten en retlig fejl i dommens præmis 65 og 73 ved at begrænse omfanget af den retslige kontrol, som den skal udøve, til »åbenbare« tilfælde.

For det andet begik Retten en retlig fejl i dommens præmis 68-71, da den fastslog, at appellanterne ikke befandt sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for de ansatte, som har bevaret retten til rejsedage og godtgørelse af deres årlige rejseudgifter.

For det tredje begik Retten en retlig fejl ved i dommens præmis 67 og 78-84 at fastslå, at den omtvistede lovgivning ikke tilsidesætter proportionalitetsprincippet.
C 357/11

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Commissione tributaria regionale della Campania (Italien) den 25. juni 2019 – Antonio Capaldo SpA mod Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Salerno

(Sag C-496/19)

(2019/C 357/15)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Commissione tributaria regionale della Campania

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: Antonio Capaldo SpA

Sagsøgt og indstævnt: Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio delle dogane di Salerno

Præjudicielt spørgsmål

Er en fysisk kontrol af varer, som er gennemført i forbindelse med deres indførsel, til hinder for, at der indledes en procedure for revision af toldafgørelser i henhold til artikel 78 i forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) om indførelse af en EF-toldkodeks?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT 1992, L 302, s. 1).
8)

Endelig ønske oplyst, om frihedsprincippet og princippet om dommeres selvstændighed og uafhængighed, der er fastsat og beskyttet i artikel 2 TEU i det fælles europæiske område for at sikre en »retfærdig rettergang«, tillader en medlemsstat ved lov at forhindre domstolene i selvstændigt at fastslå, at et køretøj »er af særlig historisk interesse og samlerobjekt« med henblik på at afgøre, om det omhandlede køretøj er fritaget for beskatning, hvorved domstolene pålægges alene at lægge sådanne afgørelser til grund, som i denne henseende er vedtaget af en privat person, der har enekompetence på det pågældende område?
3)

Er artikel 56 TEUF samt artikel 20, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 883/2004 til hinder for en national lovgivning, hvorefter for det første den kompetente institutions tilladelse til at modtage passende lægebehandling (hospitalsbehandling) i en anden medlemsstat end bopælsstaten er betinget af, at en læge, der udøver sit hverv inden for bopælsstatens sygesikringsordning, udarbejder en erklæring efter anvisninger fra cheflægen ved den pågældende stats kompetente institution, selv om den lægebehandling, som den forsikrede af grunde, der kan opfattes som egnede, har givet sit samtykke til, når der tages højde for, at den udviser den fordel, at den ikke giver anledning til et handicap, alene er foreskrevet af en læge i en anden medlemsstat på grundlag af en anden lægelig vurdering, og hvorefter der for det andet ikke ved en tilgængelig og forudsigelig procedure sikres en effektiv medicinsk vurdering inden for rammerne af bopælsstatens sygesikringsordning af muligheden for at anvende denne anden lægelige vurdering fra en anden medlemsstat?
4.

Skal artikel 11 Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder under hensyntagen til artikel 10 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder samt praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, navnlig princippet om informationspluralisme, fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som beskrevet i det første, det andet og det tredje spørgsmål?
3)

Tilsidesættelse af artikel 11, stk. 1, artikel 11, stk. 3 litra a), c) og e), og artikel 11, stk. 4, i direktiv 2000/60/EF I medfør af artikel 11, stk. 1, i direktiv 2000/60/EF sørger medlemsstaterne for, »at der for hvert vandområdedistrikt eller for den del af et internationalt vandområdedistrikt, der ligger inden for dens område, udarbejdes et indsatsprogram, idet der tages hensyn til resultaterne af de analyser, der kræves i henhold til artikel 5, med henblik på opfyldelse af de mål, der er fastsat i henhold til artikel 4«. I stk. 3, litra a), c) og e), præciseres visse af de grundlæggende foranstaltninger, som dette indsatsprogram skal bestå af. Denne bestemmelses stk. 4 vedrører de supplerende foranstaltninger, som er foranstaltninger, som udformes og gennemføres ud over de grundlæggende foranstaltninger. Det er Kommissionens opfattelse, at Kongeriget Spanien ikke i vandområdeplanen for vandområdet for Guadalquivir har inkluderet de passende grundlæggende og supplerende foranstaltninger, hvorfor Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 11, stk. 1, artikel 11, stk. 3, litra a), c) og e), og artikel 11, stk. 4, direktiv 2000/60/EF.
—

For det tredje er Rettens standpunkt i den appellerede doms præmis 91-105 urigtigt, ifølge hvilket standpunkt Kommissionen havde begået en fejl ved at konkludere, at omfordelingsformålet ikke begrundede afgiftens progressive karakter støttet på omsætningens størrelse. Rettens konklusion om, at den ungarske reklameafgift ikke udgør forskelsbehandling, og at den opfylder et omfordelingsformål, er støttet på en urigtig antagelse om, at virksomheder med stor omsætning nødvendigvis har en større fortjeneste end virksomheder med lavere omsætning. På grundlag af denne urigtige antagelse begik Retten en retlig fejl, idet den med henblik på at begrunde den forskelsbehandling, som afgiften skabte, accepterede et formål, der ikke er en del af den nævnte afgifts karakter. Idet Retten anerkendte denne urigtige formodning tillades, vendte denne instans ubehørigt bevisbyrden og pålagde Kommissionen at godtgøre, at de progressive afgiftssatser, der var fastsat ved den ungarske reklameafgift, ikke kunne begrundes med dens angivelige omfordelingsformål.
3.

Har en statsløs, som forlader UNRWA’s bemyndigede område, fordi den pågældende på det operationsområde, hvor vedkommende har sit faktiske opholdssted, befinder sig i en særdeles usikker personlig situation, og fordi det i det pågældende område ikke er muligt for UNRWA at give den statsløse beskyttelse eller bistand, også i medfør af artikel 12, stk. 1, litra a), andet punktum, i direktiv 2011/95/EU uden videre ret til at blive omfattet af dette direktivs bestemmelser, hvis den statsløse tidligere har begivet sig ind på dette operationsområde uden at have befundet sig i en særdeles usikker personlig situation i operationsområdet for sit tidligere ophold og uden efter de foreliggende omstændigheder på tidspunktet for sin udrejse at have kunnet regne med dels at kunne opnå beskyttelse eller bistand fra UNRWA i det operationsområde, som den pågældende nu rejser ind i, dels inden for en overskuelig tidsramme at kunne vende tilbage til det operationsområde, som vedkommende kom fra?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Straubing (Tyskland) den 19. juni 2019 – B & L Elektrogeräte GmbH mod GC

(Sag C-465/19)

(2019/C 348/03)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Straubing

Parter i hovedsagen

Sagsøger: B & L Elektrogeräte GmbH

Sagsøgt: GC

Præjudicielt spørgsmål

Foreligger der en aftale indgået uden for fast forretningssted som omhandlet i artikel 2, nr. 8), litra c), i direktiv 2011/83/EU (1) og dermed en fortrydelsesret i henhold til direktivets artikel 9, når en erhvervsdrivende, der befinder sig på en messe på eller foran en salgsstand, der anses for et fast forretningssted som omhandlet i direktivets artikel 2, nr. 9), henvender sig til en forbruger, som står i en messehal på en forbrugermesse i gangen foran salgsstanden uden at kommunikere med den erhvervsdrivende, og aftalen derefter indgås på salgsstanden?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
—

For det andet undlod Retten at behandle alle de argumenter, der var fremlagt i den omtvistede afgørelse, som godtgjorde, at Rumænien havde indrømmet Micula-brødrene en fordel. De ubehandlede argumenter er i sig selv tilstrækkelige til at begrunde, at der foreligger en fordel.
3)

Skal artikel 4 i direktiv 93/13 fortolkes således, at den kræver, at vurderingen af, om vilkårene i en låneaftale i udenlandsk valuta, der skal tilbagebetales i national valuta, er affattet klart og forståeligt, skal foretages med henvisning til den forudsigelige økonomiske situation på tidspunktet for indgåelse af aftalen, i den foreliggende sag de konsekvenser, som de økonomiske vanskeligheder i perioden 2007-2009 havde for valutakursudsvingene, under hensyntagen til den professionelle långivers kompetence, viden og gode tro?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Spanien) den 8. juli 2019 – CB mod Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia

(Sag C-521/19)

(2019/C 363/11)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Galicia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: CB

Sagsøgt: Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia

Præjudicielle spørgsmål

Skal momsdirektivets (1) artikel 73 og 78, i lyset af princippet om neutralitet, princippet om forbud mod afgiftssvig og mod rettighedsmisbrug samt forbuddet mod ulovlig konkurrencefordrejning fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning og den retspraksis, hvorved den nationale lovgivning er blevet fortolket, hvorefter merværdiafgift, i tilfælde, hvor skatte- og afgiftsmyndigheden konstaterer skjulte momspligtige transaktioner, som ikke er faktureret, skal anses for at være inkluderet i den pris, der er aftalt mellem parterne for disse transaktioner?

Kan det følgelig i tilfælde af SVIG, hvor transaktionen er blevet holdt skjult for skatte- og afgiftsmyndigheden, antages, således som det kan udledes af EU-Domstolens dom af 28. juli 2016 (sag C-332/15, Astone (2)), af 5. oktober 2016 (sag C-576/15, Marinova (3)) og af 7. marts 2018 (Dobre (4), C-159/17, EU:C:2018:161), at de erlagte og modtagne beløb ikke inkluderer moms, med henblik på at foretage en passende angivelse og pålægge en sanktion i overensstemmelse hermed?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, af 11.12.2006, s. 1).

(2) Dom af 28.7.2016, Astone (C-332/15, EU:C:2016:614).

(3) Dom af 5.10.2016, Maya Marinova (C-576/15, EU:C:2016:740).

(4) Dom af 7.3.2018, Dobre (C-159/17, EU:C:2018:161).
2.

Kan den nationale myndighed på baggrund af artikel 34 TEUF og 36 TEUF nægte at godkende en sådan ændring med henvisning til, at parallelimportører er fritaget fra forpligtelsen til at forelægge regelmæssige sikkerhedsrapporter, og at der i mangel af en indenlandsk markedsføringstilladelse for referencelægemidlet ikke foreligger aktuelle data om vurderingen af forholdet mellem fordele og risici, at den fortsat gældende indenlandske godkendelse vedrører en anden dispenseringsform og i forhold til godkendelsen for den samme dispenseringsform i eksportlandet refererer til en anden koncentration af aktive stoffer, og at det desuden ikke er muligt at sammenfatte to dispenseringsformer i informationsteksterne?
—

Kongeriget Spanien pålægges i henhold til artikel 260, stk. 3, TEUF at betale en daglig tvangsbøde på 89 548,20 EUR med virkning fra datoen for afsigelse af den dom, hvorved det fastslås, at forpligtelsen til at vedtage eller under alle omstændigheder meddele Kommissionen de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktiv (EU) 2016/680, er blevet tilsidesat, hvilket beløb indbetales på en af Kommissionen angivet konto.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 16. august 2019 – M.S., M.W. og G.S. mod Minister for Justice and Equality

(Sag C-616/19)

(2019/C 357/32)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: M.S., M.W. og G.S.

Sagsøgt: Minister for Justice and Equality

Præjudicielle spørgsmål

1) Skal henvisningen til »den pågældende medlemsstat« i artikel 25, stk. 2, litra d) og e), i direktiv 2005/85 (1) forstås i betydningen a) den første medlemsstat, der har givet beskyttelse svarende til asyl til en ansøger om international beskyttelse, b) den anden medlemsstat, som en efterfølgende ansøgning om international beskyttelse indgives til, eller c) en af disse to medlemsstater?

2) Når en tredjelandsstatsborger har fået international beskyttelse i form af subsidiær beskyttelse i en første medlemsstat og flytter til en anden medlemsstats område, er indgivelsen af en ny ansøgning om international beskyttelse i den anden medlemsstat da udtryk for misbrug af rettigheder, således at den anden medlemsstat kan indføre en foranstaltning, hvorefter en sådan efterfølgende ansøgning kan afvises?

3) Skal artikel 25 i direktiv 2005/85 fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat, som ikke er bundet af direktiv 2011/95 (2) men er bundet af forordning nr. 604/2013 (3), indfører en foranstaltning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en asylansøgning indgivet af en tredjelandstatsborger, der tidligere er givet subsidiær beskyttelse af en anden medlemsstat, afvises?

(1) Rådets direktiv 2005/85/EF af 1.12.2005 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne (EUT 2005, L 326, s. 13).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13.12.2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31).
1)

Er en national ret, hvis afgørelse ikke kan appelleres, efter artikel 267 TEUF i princippet forpligtet til at foretage en præjudiciel forelæggelse af et spørgsmål vedrørende fortolkningen af EU-retten også i tilfælde, hvor en af sagens parter fremsætter et sådant spørgsmål efter indlevering af stævningen, eller efter at sagen er blevet voteret første gang, eller efter at der er blevet foretaget en første præjudiciel forelæggelse for Den Europæiske Unions Domstol?
1)

Skal artikel 14, stk. 3, i direktiv 2003/6/EF (1), der stadig finder anvendelse ratione temporis, og artikel 30, stk. 1, litra b), i forordning (EU) nr. 596/2014 (2), fortolkes således, at de tillader medlemsstaterne ikke at sanktionere en person, som nægter at besvare spørgsmål fra den kompetente myndighed, hvoraf der kan udledes et ansvar for denne person for en overtrædelse, for hvilken der kan pålægges strafferetlige sanktioner eller administrative sanktioner af »strafferetlig« karakter?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 12. august 2019 – Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) mod Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C.

(Sag C-608/19)

(2019/C 357/31)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)

Sagsøgt: Zennaro Giuseppe Legnami Sas di Zennaro Mauro & C.

Præjudicielt spørgsmål

Skal bestemmelserne om støtte i artikel 3 og 6 i forordning nr. 1407/2013 (1) fortolkes således, at den ansøgende virksomhed, såfremt den overskrider støtteloftet som følge af sammenlægning med et tidligere tilskud, kan – indtil den faktiske udbetaling af den ansøgte støtte – vælge mellem at opnå et lavere støttebeløb (ved ændring af eller alternativer til projektet) eller at afstå (helt eller delvist) fra eventuelle tidligere tilskud med henblik på ikke at overstige loftet; og skal de nævnte bestemmelser fortolkes således, at de forskellige muligheder (alternativ eller afståelse) er gangbare, selv om de ikke fastsættes udtrykkeligt i national ret og/eller den offentlige meddelelse om tildeling af støtte?

(1) Kommissionens forordning (EU) nr. 1407/2013 af 18.12.2013 om anvendelse af artikel 107 og 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde på de minimis-støtte (EUT 2013, L 352, s. 1).
4)

Skal artikel 4, stk. 1, litra a), og artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/680 (2), sammenholdt med Schengenkonventionens artikel 54 og chartrets artikel 50, fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtet til at fastsætte retsregler, som kan sikre, at det i tilfælde af en sag, der fører til ophør af adgangen til strafforfølgning, i alle stater omfattet af Schengenaftalen vil være forbudt at behandle en såkaldt (»Red Notice)« fra Den Internationale Kriminalpolitiorganisation – Interpol – med henblik på på ny at indlede en straffesag?
4)

Kan det forbydes operatøren af en platform til Usenet-tjenester, der foretager en overføring til almenheden, og som er berettiget til fritagelse i henhold til artikel 14, stk. 1, i direktivet om elektronisk handel, at fortsætte med krænkelsen, eller kan der gives ham et påbud, der går videre end bestemt i artikel 14, stk. 3, i direktivet om elektronisk handel, eller vil dette være i strid med artikel 15, stk. 1, i direktivet om elektronisk handel?
1.

Skal artikel 24, nr. 1), første afsnit, første alternativ, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at søgsmål fra en lejlighedsejer med henblik på at forhindre en anden lejlighedsejer i egenhændigt at ændre sit objekt for lejlighedsejerskab, særligt dettes anvendelsesformål, uden godkendelse fra de øvrige lejlighedsejere, vedrører påberåbelsen af en tinglig ret?
C 357/3

Appel iværksat den 22. februar 2019 af Iceland Foods Ltd til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 14. december 2018 i sag T-267/18 – Iceland Foods mod EUIPO - Íslandsstofa (INSPIRED BY ICELAND)

(Sag C-162/19 P)

(2019/C 357/03)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Iceland Foods Ltd (ved S. Malynicz QC, barrister S. Baran, og solicitors J. Hertzog, C. Hill og J. Warner,)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Domstolen (Sjette Afdeling) har ved kendelse af 5. september 2019 fastslået, at appellen afvises, idet den er åbenbart ugrundet, og at Iceland Foods Ltd bærer sine egne omkostninger.
1)

Såfremt dette spørgsmål besvares således, at artikel 58, stk. 1, og artikel 60, stk. 4, i direktiv (ЕU) 2015/849 henset til artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ikke er til hinder for en national retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, der foreskriver en fast størrelse af administrative sanktioner vedrørende overtrædelser af begrænsningerne af kontantbetalinger, skal artikel 58 og artikel 60, stk. 4, i direktiv (ЕU) 2015/849 da, henset til effektivitetsprincippet og retten til effektive retsmidler i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, fortolkes således, at bestemmelserne er til hinder for en national retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, som begrænser domstolskontrollen, når denne retsforskrift ikke tillader, at retten i tilfælde af, at der anlægges søgsmål [til prøvelse af den pålagte sanktion], fastsætter en administrativ sanktion vedrørende overtrædelser af begrænsningerne af kontantbetalinger, der er rimelig i forhold til de konkrete relevante omstændigheder, og som er lavere end den fastsatte minimumsstørrelse?
—

Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/573 af 15. december 2017 om nøgleelementerne i aftaler om lagring af data, der indgås som led i et sporbarhedssystem for tobaksvarer (1), Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/574 af 15. december 2017 om tekniske standarder for oprettelse og drift af et sporbarhedssystem for tobaksvarer (2) og Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/576 af 15. december 2017 om tekniske standarder for sikkerhedsfeatures på tobaksvarer (3) annulleres.
1)

Skal artikel 101 TEUF fortolkes således, at aftaler mellem erhvervsdrivende og repræsentanter for arbejdstagere, selv når de benævnes kollektive overenskomster, er forbudte, når de i forhold til virksomheder, der udtræder af et Sociedad Anónima de Gestión de Estibadores Portuarios [aktieselskab, der forvalter havnearbejdskraft, herefter »SAGEP«], foreskriver, at rettighederne og forpligtelserne for arbejdstagere, som er knyttet til det pågældende SAGEP, overgår fra overdrageren til erhververen, og fastsætter vilkårene herfor?