Domstolens Dom (Femte Afdeling) af 30. januar 1997. - Livia Balestra mod Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS). - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Pretura circondariale di Genova - Italien. - Direktiv 76/207/EØF og 79/7/EØF - Ligebehandling af mænd og kvinder - Godskrivning af pensionsbidrag. - Sag C-139/95.



Samling af Afgørelser 1997 side I-00549



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - det materielle anvendelsesomraade for direktiv 79/7 - ydelser, der udbetales som foelge af adgangen til foertidspensionering - omfattet - arbejdstagerens mulighed for at gaa paa foertidspension en foelge af, at den virksomhed, hvor han er beskaeftiget, er erklaeret kriseramt - ingen betydning

(Raadets direktiv 79/7, art. 3, stk. 1)

2 Socialpolitik - ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring - direktiv 79/7 - undtagelse for saa vidt angaar eventuelle foelger for andre ydelser af fastsaettelsen af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder - raekkevidde - begraenset til forskelsbehandling, som noedvendigvis og objektivt er knyttet til forskellen i pensionsalderen - forskelsbehandling med hensyn til godskrivning af yderligere pensionsbidrag i tilfaelde af foertidspensionering - lovligt

[Raadets direktiv 79/7, art. 7, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

3 Ydelser, der udbetales som foelge af adgangen til foertidspensionering, er direkte og faktisk forbundet med risikoen alderdom, jf. artikel 3, stk. 1, i direktiv 79/7, og er derfor omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Den omstaendighed, at adgangen til foertidspensionering er en umiddelbar foelge af krisesituationen for den virksomhed, hvor den beroerte arbejdstager senest var beskaeftiget, kan ikke i sig selv antages at medfoere, at saadanne ydelser maa sidestilles med ydelser ved afskedigelse, idet ydelserne er direkte reguleret ved lov og obligatoriske for visse almindelige kategorier af arbejdstagere.

4 Saafremt en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring har fastsat en pensionsalder, der er forskellig for de to koen, kan medlemsstaten efter bestemmelsen ogsaa fastsaette, at arbejdstagere i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, har ret til godskrivning af yderligere pensionsbidrag i hoejst fem aar regnet fra det tidspunkt, hvor de gaar paa foertidspension, og indtil de naar den alder, som giver ret til alderspension, dvs. 55 aar for kvinder og 60 aar for maend, idet den koensbetingede forskel med hensyn til beregningen af foertidspensionen noedvendigvis og objektivt er forbundet med fastsaettelsen af en forskellig pensionsalder for maend og kvinder.

En saadan forskelsbehandling, der er objektivt forbundet med fastsaettelsen af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, i henhold til en foertidspensionsordning, hvorved det soeges undgaaet, at en arbejdstager, der forlader arbejdsmarkedet inden at have naaet den ved lov fastsatte pensionsalder, stilles ringere, paa den maade, at han godskrives fiktive bidrag for perioden mellem det tidspunkt, hvor han faktisk ophoerer med at vaere beskaeftiget, og den paagaeldende pensionsalder, er et led i sammenhaengen mellem alderspensionsordningen og foertidspensionsordningen og er noedvendig for at opretholde denne sammenhaeng, idet der i modsat fald maatte antages at indtraede andre former for forskelsbehandling.

Parter

I sag C-139/95,

angaaende en anmodning, som Pretura circondariale di Genova (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,

Livia Balestra

mod

Istituto nazionale delle previdenza sociale (INPS),

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40) og af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24),

har

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

sammensat af formanden for Foerste Afdeling, L. Sevón, som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, P. Jann og M. Wathelet (refererende dommer),

generaladvokat: M.B. Elmer

justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

- INPS ved advokaterne Carlo de Angelis og Andrea Barbuto, Rom

- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Enrico Traversa og Marie Wolfcarius, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, bistaaet af advokat Renzo Morresi, Bologna,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der er afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 13. juni 1996 af INPS og af Kommissionen,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 17. oktober 1996,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 19. april 1995, indgaaet til Domstolen den 2. maj 1995, har Pretura circondariale di Genova i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40) og af Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24).

2 Spoergsmaalene er stillet under en sag mellem Livia Balestra, tidligere loenmodtager i en virksomhed, der var erklaeret kriseramt, og Istituto nazionale della previdenza sociale (det italienske sociale sikringsorgan, herefter »INPS«) vedroerende godskrivning af yderligere pensionsbidrag, som INPS har foretaget i medfoer af den ved lov fastsatte foertidspensionsordning.

3 De for sagen relevante bestemmelser i italiensk ret kan sammenfattes saaledes: Bestemmelserne om pensionsalder fremgaar af artikel 9 i lov nr. 218 af 4. april 1952 (GURI, Supplemento ordinario, nr. 89 af 15.4.1952). Efter bestemmelsen er mandlige arbejdstagere berettiget til alderspension, naar de fylder 60 aar, og kvindelige arbejdstagere, naar de fylder 55 aar, i begge tilfaelde paa betingelse af, at de har betalt bidrag i mindst 15 aar, og at de er godskrevet mindst 180 maanedlige bidrag eller 780 ugentlige bidrag.

4 Der gaelder saerlige regler for loenmodtagere i virksomheder, der i henhold til lov nr. 675 af 12. august 1977 (GURI nr. 243) er erklaeret kriseramt af Comitato Interministeriale per il Coordinamento della Politica Industriale (tvaerministerielt udvalg til samordning af industripolitikken, herefter »CIPI«).

5 I henhold til lov nr. 155 af 23. april 1981 (GURI, Supplemento ordinario, nr. 114, herefter »lov nr. 155/1981«) kan saadanne arbejdstagere gaa paa foertidspension, for maends vedkommende, naar de er fyldt 55 aar, og for kvinders vedkommende, naar de er fyldt 50 aar. I lovens artikel 16 praeciseres det, at i virksomheder, der er erklaeret kriseramt af CIPI, beregnes pensionsydelsen for arbejdstagere, »der er fyldt 55 aar for saa vidt angaar maend, og 50 aar for saa vidt angaar kvinder, og som kan goere gaeldende, at de i medfoer af den almindelige, lovpligtige forsikringsordning vedroerende invaliditet, alderdom og efterladtepension har betalt 180 maanedlige bidrag«, paa grundlag af den faktiske bidragsperiode forhoejet med en periode svarende til perioden mellem den dato, hvor deres ansaettelsesforhold ophoerer, og den dato, hvor den paagaeldende fylder 60 aar, hvis der er tale om maend, og 55 aar, hvis der er tale om kvinder (herefter »godskrivning af yderligere pensionsbidrag«).

6 Det bemaerkes, at ud over lov nr. 155/1981, med senere aendringer, findes der med hensyn til foertidspension saerlige ordninger, som kun gaelder for arbejdstagere i visse sektorer. Det fremgaar af sagen, at den saerlige ordning for arbejdstagere inden for jern- og staalsektoren er blevet paaberaabt i hovedsagen, idet sagsoegeren har nedlagt paastand om at blive omfattet af regler svarende til dem, der gaelder inden for den paagaeldende sektor.

7 For arbejdstagere i jern- og staalsektoren var reglen oprindelig, at den i artikel 16 i lov nr. 155/1981 omhandlede aldersgraense for foertidspension for arbejdstagere i virksomheder, der er erklaeret kriseramt (55 aar for maend og 50 aar for kvinder), var fastsat til 50 aar for alle arbejdstagere, dvs. baade maend og kvinder (artikel 1 i lov nr. 193 af 31.5.1984, GURI nr. 153 af 5.6.1984).

8 Ved dom nr. 371 af 6. juli 1989 (GURI, 1a Serie speciale nr. 28 af 12.7.1989) fastslog Corte costituzionale (forfatningsdomstolen), at bestemmelserne i artikel 16 i lov nr. 155/1981, sammenholdt med artikel 1 i lov nr. 193/1984, var forfatningsstridige, idet kvinder, der var beskaeftiget i jern- og staalsektoren, ikke - saafremt de gik paa foertidspension, naar de fyldte 50 aar - i kraft af godskrivningen af yderligere pensionsbidrag havde mulighed for at naa den samme bidragsperiode som mandlige arbejdstagere, for hvem pensionsalderen er fastsat til 60 aar, mens den er 55 aar for kvinder. I dommen fastslog Corte costituzionale, at i Italien er aldersgraensen for udoevelsen af erhvervsmaessig beskaeftigelse den samme for maend og kvinder.

9 Siden blev der indfoert en ny saerregel, hvorefter kvinder, der var beskaeftiget i jern- og staalsektoren, kunne gaa paa foertidspension, naar de fyldte 47 aar, forudsat at de havde betalt 300 maanedlige bidrag (artikel 5, stk. 5, i lovdekret nr. 536 af 30.12.1987, GURI nr. 304 af 31.12.1987, aendret til lov nr. 48 af 29.2.1988, GURI nr. 50 af 1.3.1988), mens aldersgraensen for maend fortsat var 50 aar.

10 I dom nr. 503 af 30. december 1991 (GURI, 1a Serie speciale nr. 2 af 8.1.1992) udtalte Corte costituzionale, at en saadan mulighed for kvindelige arbejdstagere i jern- og staalsektoren for at gaa paa foertidspension, naar de fyldte 47 aar, maatte modsvares af en ret for dem til at faa godskrevet yderligere pensionsbidrag med virkning fra det tidspunkt, hvor deres ansaettelsesforhold ophoerer, og indtil de fylder 60 aar (indtil hvilken alder saavel kvinder som maend har ret til at udoeve erhvervsmaessig beskaeftigelse), men med det samme loft paa 10 aar som det, der gaelder for maend. Det bemaerkes, at saafremt man anvendte reglen i artikel 16 i lov nr. 155/1981 paa jern- og staalsektoren, kunne godskrivningen hoejst have vaeret paa otte aar for kvinder regnet fra det tidspunkt, hvor deres ansaettelsesforhold ophoerer (hvilket er muligt fra det fyldte 47. aar) og indtil deres pensionsalder (55 aar), mens godskrivningen hoejst kan udgoere 10 aar for maend regnet fra det tidspunkt, hvor deres ansaettelsesforhold ophoerer (hvilket er muligt fra det fyldte 50. aar) og indtil deres pensionsalder (60 aar). Forskellen paa 2 aar med hensyn til godskrivning af bidrag skyldes, at aldersgraensen for foertidspension for kvinder kun var tre aar lavere end den, der var gaeldende for maend.

11 Livia Balestra er tidligere loenmodtager i en virksomhed, der af CIPI var erklaeret kriseramt. Hun tog sin afsked og gik paa pension i henhold til den foertidspensionsordning, der var gaeldende for kvinder paa mellem 50 og 55 aar.

12 Hun tog sin afsked i en alder af 54 aar og 7 maaneder, og INPS godskrev hende derfor i henhold til artikel 16 i lov nr. 155/1981 fem maaneders bidrag svarende til det tidsrum, hun manglede i at fylde 55 aar, der er den alder, hvor kvindelige arbejdstagere i Italien kunne gaa paa pension.

13 Den 13. april 1993 anlagde Livia Balestra sag ved den forelaeggende ret med paastand om, at INPS tilpligtes at godskrive hende yderligere bidrag for den i lov nr. 155/1981 fastsatte maksimumsperiode, dvs. fem aar. Hun paaberaabte sig i den forbindelse ovennaevnte afgoerelser fra Corte costituzionale vedroerende arbejdstagere inden for jern- og staalsektoren.

14 INPS paastod sig frifundet for Livia Balestra's paastand med henvisning til, at hendes ansaettelsesforhold var bragt til ophoer paa den maade, at hun frivilligt havde taget sin afsked, og at der i henhold til artikel 16 i lov nr. 155/1981 skulle ske den samme godskrivning for maend og kvinder, idet der kun er forskel som foelge af den forskellige alder, hvor maend og kvinder kunne gaa paa pension. Ifoelge INPS kunne Livia Balestra paa grundlag af de naevnte afgoerelser fra Corte costituzionale kun have faaet godskrevet bidrag, saafremt hun havde vaeret loenmodtager i en virksomhed i jern- og staalsektoren, hvor der gaelder en saerlig ordning.

15 Livia Balestra gjorde herefter gaeldende, at artikel 16 i lov nr. 155/1981 er i strid med det princip om ligebehandling af maend og kvinder, der er fastsat i direktiv 76/207 og 79/7.

16 I artikel 1, stk. 1, i direktiv 76/207 bestemmes det:

»Dette direktiv tilsigter gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar og paa de betingelser, der er fastsat i stk. 2, til social sikring. Dette princip betegnes i det foelgende 'princippet om ligebehandling'.«

17 Direktivets artikel 5, stk. 1, har foelgende ordlyd:

»Anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar, herunder afskedigelsesvilkaar, indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen.«

18 I direktivets artikel 1, stk. 2, hedder det:

»Med henblik paa at sikre en gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling med hensyn til social sikring vedtager Raadet paa forslag af Kommissionen naermere bestemmelser saerlig om dets indhold, udstraekning og gennemfoerelse.«

19 I henhold til sidstnaevnte bestemmelse har Raadet udstedt direktiv 79/7, der, jf. dets artikel 1, tilsigter gradvis gennemfoerelse for saa vidt angaar social sikring og anden social beskyttelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring.

20 Ifoelge direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), finder det anvendelse:

»paa lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod foelgende risici:

- sygdom - invaliditet - alderdom - arbejdsulykker og erhvervssygdomme - arbejdsloeshed«.

21 Det maal, der er udtrykt i artikel 1 i direktiv 79/7, er gennemfoert ved direktivets artikel 4, stk. 1, der har foelgende ordlyd:

»1. Princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte, under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling, isaer for saa vidt angaar:

- anvendelsesomraadet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse

- bidragspligt og beregning af bidrag

- beregningen af ydelserne, herunder aegtefaelle- eller forsoergertillaeg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten til ydelserne.«

22 Ifoelge direktivets artikel 7, stk. 1, er det

»ikke til hinder for, at medlemsstaterne kan undtage foelgende fra direktivets anvendelsesomraade:

a) fastsaettelse af pensionsalderen for ydelse af alders- og arbejdsophoerspensioner og eventuelle foelger heraf for andre ydelser ...«.

23 Den forelaeggende ret fandt, at afgoerelsen af den tvist, der var indbragt for den, afhaenger af en fortolkning af de naevnte bestemmelser. Den har derfor udsat sagen og forelagt foelgende praejudicielle spoergsmaal for Domstolen:

»1) Er fastsaettelsen af forskellige graenser for den erhvervsaktive alder for mandlige og kvindelige arbejdstagere med henblik paa adgang til foertidspensionering i henhold til artikel 16 i lov nr. 155/81, ophoer af arbejdsforholdet og beregning af ydelser ved foertidspensionering i strid med de naevnte EOEF-direktiver (artikel 1, 2, 3, 4 og 5 i direktiv 79/7 fra 1978 og artikel 1, 2 og 5 i direktiv 76/207 fra 1976)?

2) Er den forskelsbehandling (med hensyn til det enkelte arbejdsforhold og social sikring), som er en foelge af fastsaettelsen af forskellige graenser for den erhvervsaktive alder, i strid med de naevnte bestemmelser i de ovenfor naevnte EOEF-direktiver i en retsorden - som den italienske - hvor graensen for den erhvervsaktive alder (den eneste graense, som har betydning med henblik paa foertidspensioneringen) er fastsat til 60 aar for baade maend og kvinder?«

24 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af sagen, at sagsoegeren i hovedsagen har nedlagt paastand om, at hun godskrives yderligere pensionsbidrag for fem aar med virkning fra det tidspunkt, hvor hun gik paa foertidspension, og at godskrivningen saaledes beregnes uden hensyntagen til den begraensning, der i medfoer af artikel 16 i lov nr. 155/1981 ligger i, at pensionsalderen for kvinder er 55 aar, idet hun har henvist til, at i Italien har saavel kvinder som maend ret til at arbejde, indtil de fylder 60 aar.

25 Det forelaeggende ret oensker saaledes reelt oplyst, om det er i overensstemmelse med princippet om ligebehandling af maend og kvinder, at der ved beregningen af foertidspension tages hensyn til, at der gaelder forskellige aldersgraenser for, hvornaar de to koen kan gaa paa pension, naermere bestemt, om forholdet er det, at saafremt en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 har fastsat en pensionsalder, der er forskellig for de to koen, kan medlemsstaten efter bestemmelsen ogsaa fastsaette, at arbejdstagere i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, har ret til godskrivning af yderligere pensionsbidrag i hoejst fem aar regnet fra det tidspunkt, hvor de gaar paa foertidspension, og indtil de naar den alder, som giver ret til alderspension, dvs. 55 aar for kvinder og 60 aar for maend.

26 Foerst bemaerkes, at i henhold til Domstolens faste praksis er socialsikringsydelser, der er reguleret ved lov og som obligatorisk finder anvendelse paa almindelige grupper af arbejdstagere, ikke omfattet af begrebet loen, som omhandlet i traktatens artikel 119, stk. 2 (jf. dom af 25.5.1971, sag 80/70, Defrenne, Sml. 1971, s. 109, org. ref.: Rec. s. 445, praemis 7 og 8, af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 22 og 23, og af 17.2.1993, sag C-173/91, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 673, praemis 14). Derimod falder lovbestemte socialsikringsydelser ind under anvendelsesomraadet for direktiv 79/7.

27 I den foreliggende sag har den nationale ret imidlertid rejst det spoergsmaal, om den omstaendighed, at artikel 16 i lov nr. 155/1981 finder anvendelse paa ansaettelsesforhold i virksomheder, der er erklaeret kriseramt, medfoerer, at foertidspensionering for arbejdstagerne snarere udgoer en forpligtelse end et valg, idet de ellers risikerer at miste deres ret til pension og deres arbejde.

28 I saa fald vil foertidspensionering efter rettens opfattelse kunne sidestilles med afskedigelse i vid forstand, saaledes at det omfatter ansaettelsesforholdets ophoer, selv naar det sker i henhold til en foertidspensionsordning. Det direktiv, der finder anvendelse, er derfor ifoelge retten direktiv 76/207, i henhold til hvis artikel 5, stk. 1, der ikke maa ske forskelsbehandling paa grundlag af koen for saa vidt angaar afskedigelsesvilkaar.

29 Dette synspunkt kan ikke tiltraedes. Selv om adgangen til foertidspensionering er en umiddelbar foelge af krisesituationen for den virksomhed, hvor den beroerte arbejdstager senest var beskaeftiget, er foertidspensionen dog direkte reguleret ved lov og obligatorisk for visse almindelige kategorier af arbejdstagere. Endvidere er der en direkte og faktisk forbindelse mellem de paagaeldende ydelser og risikoen alderdom, jf. artikel 3, stk. 1, i direktiv 79/7, idet ydelserne er en foelge af adgangen til foertidspension (jf. i samme retning dom af 16.2.1982, sag 19/81, Burton, Sml. s. 555, praemis 12-15).

30 Det fremgaar imidlertid af sagen (hvilket Livia Balestra ikke har bestridt), at hun ikke ophoerte med at udoeve beskaeftigelse som foelge af, at hun blev afskediget, men efter at hun frivilligt havde taget sin afsked, kun fem maaneder foer hun under alle omstaendigheder ville kunne gaa paa pension.

31 Det er saaledes direktiv 79/7, der finder anvendelse.

32 Ifoelge dette direktiv kan forskelsbehandling mellem de to koen som led i den gradvise gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder kun begrundes midlertidigt og kun i henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, litra a) (jf. dom af 1.7.1993, sag C-154/92, Van Cant, Sml. I, s. 3811, praemis 12). I alle oevrige tilfaelde vil forskelsbehandling vaere i strid med bestemmelsen i direktivets artikel 4, stk. 1, der i henhold til Domstolens praksis er tilstraekkelig praecis og ubetinget til, at den kan paaberaabes af borgerne ved de nationale domstole for at afvaerge anvendelsen af internretlige bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med den paagaeldende artikel (jf. dom af 4.12.1986, sag 71/85, Federatie Nederlandse Vakbeweging, Sml. s. 3855, praemis 21, og af 24.3.1987, sag 286/85, McDermott og Cotter, Sml. s. 1453, praemis 14).

33 Det fremgaar af fast retspraksis, at saafremt en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 for saa vidt angaar ydelse af alders- og arbejdsophoerspensioner fastsaetter en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, omfatter den undtagelse, der kan goeres i medfoer af ordene »eventuelle foelger heraf for andre ydelser« i artikel 7, stk. 1, litra a), kun den forskelsbehandling, som forekommer i de andre ordninger vedroerende ydelser, for saa vidt forskelsbehandlingen noedvendigvis og objektivt er knyttet til den paagaeldende forskel i pensionsalder (jf. bl.a. dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247, praemis 20, og af 11.8.1995, sag C-92/94, Graham m.fl., Sml. I, s. 2521, praemis 11).

34 Dette er grunden til, at det, naar en medlemsstat i medfoer af ovennaevnte bestemmelse har fastsat pensionsalderen for kvinder til 55 aar og for maend til 60 aar, maa undersoeges, om den forskelsbehandling af maend eller kvinder, der sker efter en anden ordning med ydelser end pensionsordningen, noedvendigvis og objektivt er knyttet til forskellen i pensionsalder.

35 Det er tilfaeldet, saafremt denne forskelsbehandling er objektivt noedvendig med henblik paa at undgaa, at den oekonomiske ligevaegt i den sociale sikringsordning forstyrres, eller med henblik paa at sikre sammenhaengen mellem ordningen vedroerende arbejdsophoerspensioner og ordningen vedroerende andre ydelser (jf. ovennaevnte dom i sagen Thomas m.fl., praemis 12, og i sagen Graham m.fl., praemis 12).

36 Det maa fastslaas, at en ved lov fastsat foertidspensionsordning som den, der omhandles i hovedsagen, indebaerer en forskelsbehandling af kvinder med hensyn til beregningen af deres ydelser ved foertidspensionering og dermed ogsaa med hensyn til alderspensionens stoerrelse.

37 Forskelsbehandlingen ligger i, at som foelge af, at der ved godskrivningen af yderligere pensionsbidrag tages hensyn til aldersbetingelser for at kunne gaa paa pension, der er forskellige for de to koen, kan alderspensionen for en kvindelig arbejdstager i visse tilfaelde vaere lavere end den, der oppebaeres af en mandlig arbejdstager, selv om de faktisk indbetalte bidrag er de samme.

38 Kvinder, der gaar paa pension, naar de fylder 55 aar, har ikke ret til at faa godskrevet bidrag. Situationen er saaledes den, at saafremt en mand og kvinde, der begge er 55 aar, faktisk har indbetalt de samme bidrag, vil den pension, en mand faar udbetalt, naar han gaar paa foertidspension, vaere hoejere end den, der udbetales til en kvinde, der gaar paa pension. Saafremt der faktisk er indbetalt de samme bidrag, maa kvinder med andre ord arbejde ca. fem aar laengere (indtil de fylder 60 aar) for at oppebaere den samme pension som maend, der gaar paa foertidspension, naar de fylder 55 aar.

39 Det henhoerer under den nationale domstols kompetence at tage stilling til, om en saadan forskelsbehandling noedvendigvis og objektivt er forbundet med fastsaettelsen af en pensionsalder, der er forskellig for de to koen. Det fremgaar imidlertid af dommen i sagen Thomas m.fl., praemis 13, at Domstolen, hvis opgave det er at give den nationale domstol et fyldestgoerende svar, er kompetent til at vejlede den nationale domstol paa en saadan maade, at denne kan traeffe afgoerelse.

40 For saa vidt angaar den forskelsbehandling, der omtvistes i hovedsagen, maa det fastslaas, at den er objektivt forbundet med fastsaettelsen af en pensionsalder, der er forskellig for maend og kvinder, idet forskelsbehandlingen er en umiddelbar foelge af, at pensionsalderen er 55 aar for kvinder og 60 aar for maend. Reglen er for saa vel maend som for kvinder, at de tidligst kan gaa paa foertidspension fem aar foer det tidspunkt, hvor de naar den alder, hvor de kan gaa paa alderspension, og at de kan faa godskrevet pensionsbidrag for perioden mellem det tidspunkt, hvor de fratraeder, og det tidspunkt, hvor de naar pensionsalderen.

41 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt den paagaeldende forskelsbehandling ogsaa noedvendigvis er forbundet med den naevnte forskel i pensionsalder for maend og kvinder, maa det foerst fastslaas, at den foertidspensionsordning, der er indfoert i henhold til artikel 16 i lov nr. 155/1981, er kendetegnet ved, at inden arbejdstageren naar pensionsalderen, sker der en godskrivning beregnet paa grundlag af de faktisk indbetalte bidrag og en fiktiv forhoejelse af bidragsperioden med hensyn til den periode, der mangler i, at arbejdstageren naar pensionsalderen. Sigtet med foertidspensionen er saaledes at sikre den, der forlader arbejdsmarkedet inden at have naaet den alder, hvor den paagaeldende har ret til alderspension, en indkomst. Der er saaledes en sammenhaeng mellem alderspensionsordningen og den omtvistede foertidspensionsordning.

42 Det maa herefter undersoeges, om den omstaendighed, at kvinder, som faktisk har ret til at arbejde, indtil de fylder 60 aar, ikke godskrives bidrag for perioden efter, at de er fyldt 55 aar, hvor de kan faa udbetalt alderspension, er noedvendig for at opretholde denne sammenhaeng.

43 I den forbindelse maa det for det foerste bemaerkes, at hvis kvinder, der gaar paa foertidspension, mens de er mellem 50 og 55 aar, blev godskrevet fem aars bidrag, uden at der blev taget hensyn til den aldersgraense, pensionsalderen udgoer, ville forholdet vaere det, at jo senere saadanne kvindelige arbejdstagere gik paa foertidspension i forhold til pensionsalderens indtraeden, jo hoejere ville den pension vaere, som de i sidste instans ville oppebaere i forhold til de kvindelige arbejdstagere, der havde indbetalt bidrag, indtil de fyldte 55 aar og gik paa pension uden at faa godskrevet bidrag.

44 For det andet bemaerkes, at en saadan ordning ogsaa maa antages at medfoere forskelsbehandling af mandlige arbejdstagere. Mens mandlige arbejdstagere, der gaar paa foertidspension paa et tidspunkt, hvor de er mellem 55 og 60 aar, kun har ret til at faa godskrevet bidrag for perioden mellem det tidspunkt, hvor de gaar paa foertidspension, og indtil de naar pensionsalderen, vil kvindelige arbejdstagere, som gaar paa foertidspension mindre end fem aar foer det tidspunkt, hvor de kan faa alderspension, uden videre have ret til at faa godskrevet fem aars bidrag.

45 Selv om kvinder faktisk har ret til at arbejde, indtil de fylder 60 aar, er det med henblik paa at opretholde sammenhaengen mellem alderspensionsordningen og den omtvistede foertidspensionsordning noedvendigt, at der ikke godskrives dem bidrag for perioden efter deres fyldte 55. aar, hvor de har ret til alderspension.

46 De forelagte spoergsmaal maa herefter besvares med, at saafremt en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i direktiv 79/7 har fastsat en pensionsalder, der er forskellig for de to koen, kan medlemsstaten efter bestemmelsen ogsaa fastsaette, at arbejdstagere i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, har ret til godskrivning af yderligere pensionsbidrag i hoejst fem aar regnet fra det tidspunkt, hvor de gaar paa foertidspension, og indtil de naar den alder, som giver ret til alderspension, dvs. 55 aar for kvinder og 60 aar for maend, idet den koensbetingede forskel med hensyn til beregningen af foertidspensionen noedvendigvis og objektivt er forbundet med fastsaettelsen af en forskellig pensionsalder for maend og kvinder.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

47 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

(Femte Afdeling)

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Pretura circondariale di Genova ved kendelse af 19. april 1995, for ret:

Saafremt en medlemsstat i medfoer af artikel 7, stk. 1, litra a), i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring har fastsat en pensionsalder, der er forskellig for de to koen, kan medlemsstaten efter bestemmelsen ogsaa fastsaette, at arbejdstagere i en virksomhed, der er erklaeret kriseramt, har ret til godskrivning af yderligere pensionsbidrag i hoejst fem aar regnet fra det tidspunkt, hvor de gaar paa foertidspension, og indtil de naar den alder, som giver ret til alderspension, dvs. 55 aar for kvinder og 60 aar for maend, idet den koensbetingede forskel med hensyn til beregningen af foertidspensionen noedvendigvis og objektivt er forbundet med fastsaettelsen af en forskellig pensionsalder for maend og kvinder.