Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokol om integration af Schengen-reglerne – konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen – princippet ne bis in idem

(Konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

2. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokol om integration af Schengen-reglerne – konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen – princippet ne bis in idem

(Art. 2, stk. 1, fjerde led, EU; konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

3. Frie varebevægelser – varer i fri omsætning

(Art. 24 EF; konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

4. Den Europæiske Union – politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – protokol om integration af Schengen-reglerne – konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen – princippet ne bis in idem

(Konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, art. 54)

Sammendrag

1. Princippet ne bis in idem i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen finder anvendelse på en afgørelse afsagt af en kontraherende stats domstol efter gennemførelse af en straffesag, hvorved en tiltalt endeligt frifindes på grund af forældelse af den lovovertrædelse, der gav anledning til tiltalen.

Hovedsætningen i den ene sætning, der udgør artikel 54, indeholder ingen henvisning til indholdet af den dom, der er blevet endelig. Den finder ikke kun anvendelse på domme, hvorved der sker domfældelse.

Desuden ville det, hvis artikel 54 ikke anvendtes i tilfælde af endelig frifindelse af den tiltalte på grund af forældelse af lovovertrædelsen, bringe gennemførelsen af bestemmelsens formål i fare, der består i at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme forhold på flere kontraherende staters område. En sådan person må derfor anses for en person, over for hvem der er afsagt endelig dom i denne bestemmelses forstand.

Der er ganske vist ikke foretaget en harmonisering af de kontraherende staters lovgivninger på området for forældelsesfrister. Imidlertid gør ingen bestemmelse i afsnit VI i EU-traktaten, der omhandler politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager, og heller ingen bestemmelse i Schengen-aftalen eller i konventionen om gennemførelse af denne en anvendelse af artikel 54 betinget af, at der er sket en harmonisering eller i det mindste en tilnærmelse af bestemmelserne om tiltalefrafald i medlemsstaternes straffelovgivninger og mere generelt en harmonisering eller tilnærmelse af disses straffelovgivninger. Princippet ne bis in idem indebærer nødvendigvis, at der består en gensidig tillid mellem de kontraherende stater i deres respektive strafferetsplejeordninger, og at hver enkelt af de nævnte stater accepterer en anvendelse af strafferetlige bestemmelser, der er i kraft i de øvrige kontraherende stater, uanset om en anvendelse af statens egen retsorden måtte føre til en anden løsning.

Endelig er rammeafgørelse 2002/584 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne ikke til hinder for anvendelse af princippet ne bis in idem i tilfælde af en endelig frifindelse på grund af forældelse af lovovertrædelsen. Gennemførelsen af muligheden i denne rammeafgørelses artikel 4, stk. 4, for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, bl.a. hvis der er indtrådt forældelse med hensyn til strafferetlig forfølgning i henhold til lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne stat har jurisdiktionskompetence i medfør af sin egen strafferet, er ikke betinget af, at der er afsagt dom på grundlag af forældelsen. Det tilfælde, hvor den eftersøgte person er blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en medlemsstat, er reguleret i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2, der angiver en obligatorisk grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre.

(jf. præmis 24, 27-31 og 33 samt domskonkl. 1)

2. Princippet ne bis in idem, der er fastsat i gennemførelseskonventionens artikel 54, finder ikke anvendelse på andre personer end dem, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende stat. Denne fortolkning, der er baseret på ordlyden af artikel 54, støttes af formålet med bestemmelserne i afsnit VI i traktaten om Den Europæiske Union, således som fastsat i artikel 2, stk. 1, fjerde led, EU.

(jf. præmis 36 og 37 samt domskonkl. 2)

3. En kriminalret i en kontraherende stat kan ikke anse en vare for at være i fri omsætning på sit område, alene fordi en kriminalret i en anden kontraherende stat med hensyn til samme vare har fastslået, at en lovovertrædelse med hensyn til smugleri er forældet.

For at varer hidrørende fra et tredjeland kan anses for varer, som frit kan omsættes i en medlemsstat, skal de tre betingelser i artikel 24 EF være opfyldt. Den omstændighed, at en domstol i en medlemsstat fastslår, at en lovovertrædelse med hensyn til smugleri, som en tiltalt er anklaget for, er forældet, ændrer ikke den retlige subsumption med hensyn til de pågældende varer, da princippet ne bis in idem i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen kun forpligter domstolene i en kontraherende stat i det omfang, det er til hinder for, at en tiltalt, over for hvem der allerede er afsagt endelig dom i en anden kontraherende stat, retsforfølges for anden gang for de samme forhold.

(jf. præmis 49-52 og domskonkl. 3)

4. Med henblik på anvendelsen af begrebet »de samme strafbare handlinger« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengen-aftalen, er det eneste relevante kriterium kriteriet om, at de faktiske handlinger, når disse forstås som en foreliggende helhed af konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uløseligt forbundne, er identiske. Markedsføring af en vare i en anden medlemsstat – efter at varen blev indført til den medlemsstat, hvori frifindelsesdommen er afsagt på grund af forældelsen af lovovertrædelsen med hensyn til smugleri – udgør derfor en adfærd, som kan være et led i »de samme strafbare handlinger« i artikel 54’s forstand. Det tilkommer imidlertid de kompetente nationale instanser, som skal tage stilling til, om de pågældende faktiske handlinger udgør en helhed af handlinger, der er uløseligt forbundne i tid og i sted samt med hensyn til deres genstand, at foretage den endelige vurdering af, om dette er tilfældet.

(jf. præmis 54, 56 og 57 samt domskonkl. 4)