Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 15. juni 1995. - GROUPEMENT DES PRODUCTEURS, IMPORTATEURS ET AGENTS GENERAUX D'EAUX MINERALES ETRANGERES, VZW (PIAGEME) M. FL. MOD PEETERS BVBA. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: HOF VAN BEROEP BRUSSEL - BELGIEN. - FORBRUGERBESKYTTELSE - MAERKNING AF MINERALVAND - SPROG. - SAG C-85/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-02955



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

1 Under denne sag skal Domstolen for anden gang i samme sag fortolke EF-traktatens artikel 30 og artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (1) (herefter benaevnt »direktiv 79/112«).

I - De faktiske forhold og retsforhandlingerne

2 Jeg skal kort gengive de faktiske forhold, eftersom de er beskrevet i retsmoederapporten i sagen Piageme m.fl. (2).

3 Sagsoegerne i hovedsagen, Groupement des producteurs, importateurs et agents généraux d'eaux minérales étrangères (Piageme), Société générale des grandes sources d'eaux minérales françaises (SGGSEMF), og selskaberne Évian, Apollinaris og Vittel, som importerer og forhandler forskellige mineralvandsmaerker i Belgien, har anlagt sag mod selskabet Peeters ved Rechtbank van koophandel, Louvain, med paastand om, at sagsoegte, som forhandler mineralvand i den flamsk talende del af Belgien, har tilsidesat belgisk lovgivning, da selskabet saelger flasker med oplysninger enten paa fransk eller tysk, skoent oplysningerne, i dette omraade ifoelge belgisk lovgivning skal affattes paa nederlandsk.

Det bestemmes i artikel 10 i kongelig anordning af 2. oktober 1980, nu artikel 11 i kongelig anordning af 13. november 1986, at »de i artikel 2 foreskrevne oplysninger samt de oplysninger, der er foreskrevet i saerbestemmelser, i det mindste skal vaere affattet paa det eller de sprog, der tales i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne udbydes til salg«. Sagsoegte goer gaeldende, at denne bestemmelse strider mod faellesskabsretten, navnlig traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112.

4 Ved kendelse af 5. december 1989 udsatte den nationale ret sagen og anmodede Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af spoergsmaalet om, hvorvidt »artikel 10 i kongelig anordning af 2. oktober 1980, nu artikel 11 i kongelig anordning af 13. november 1986, er forenelig med EOEF-traktatens artikel 30 og med artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978«.

5 Domstolen afgjorde dette praejudicielle spoergsmaal ved dom af 18. juni 1991 (3). Domstolen omformulerede i dommen det praejudicielle spoergsmaal.

Den udtalte, at den nationale belgiske ret med det praejudicielle spoergsmaal i det vaesentlige oenskede afgjort, om traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning stiller krav om anvendelse af sproget i det sprogomraade, hvor levnedsmidlerne saelges, og ikke tillader anvendt et andet, for koeberne let forstaaeligt sprog, og heller ikke goer nogen undtagelser i situationer, hvor oplysningerne meddeles koeberne paa anden maade.

6 Som svar paa det praejudicielle spoergsmaal, der var blevet omformuleret som anfoert, kendte Domstolen i naevnte dom af 18. juni 1991 for ret, at traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112 »er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog ved maerkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog, der let forstaas af koeberne, eller for, at koeberne sikres de noedvendige oplysninger paa anden maade«.

7 I mellemtiden havde sagsoegerne i hovedsagen den 15. februar 1990 appelleret den naevnte kendelse afsagt af Rechtbank van koophandel, Louvain, til Hof van beroep, Bruxelles, og modsat sig, at der blev forelagt et praejudicielt spoergsmaal for De Europaeiske Faellesskabers Domstol. Efter afsigelsen af Domstolens dom af 18. juni 1991 har de gjort gaeldende, at Domstolens besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal, saaledes som det var blevet omformuleret, ikke goer det muligt med sikkerhed at afgoere, om den omtvistede bestemmelse er forenelig med faellesskabsretten, navnlig fordi den belgiske lovgivning, i modsaetning til, hvad Domstolen tilsyneladende antog, ikke stiller krav om, at man udelukkende anvender sproget eller de sprog fra det omraade, hvor varen saelges. Sagsoegerne anfoerer ligeledes, at selv om den omtvistede bestemmelse maatte vaere uforenelig med bestemmelserne i faellesskabsretten, er de oplysninger, som figurerer paa de omhandlede varer, ikke affattet paa et for koeberne let forstaaeligt sprog, og at indstaevnte ikke har angivet, hvilke andre foranstaltninger selskabet har truffet med henblik paa at sikre oplysning af koeberne.

II - De praejudicielle spoergsmaal

8 Herefter har Hof van beroep, Bruxelles, ved dom af 24. februar 1994 paa ny forelagt Domstolen tre supplerende praejudicielle spoergsmaal, i det vaesentlige med henblik paa at faa klarhed over den besvarelse, Domstolen gav paa det tidligere stillede praejudicielle spoergsmaal i dom af 18. juni 1991. Disse spoergsmaal lyder saaledes (4):

»1) Er EOEF-traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF, ogsaa naar henses til EF-traktatens artikel 128 og 129 A, efter aendringerne ved traktaten om Den Europaeiske Union, til hinder for, at en medlemsstat, for at sikre anvendelsen af et for forbrugeren let forstaaeligt sprog, stiller krav om anvendelse af et sprog, som overvejende tales i det omraade, hvor produktet udbydes til salg, hvis anvendelsen af et andet sprog ikke derved udelukkes?

2) Skal der ved afgoerelsen af, om en bestemt oplysning paa en etiket er i overensstemmelse med udtrykket 'et for koeberen let forstaaeligt sprog' i artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF, udelukkende tages hensyn til alle oplysningerne paa faerdigvareemballagen i deres indbyrdes sammenhaeng, eller kan der ogsaa tages hensyn til elementer, hvoraf man med rimelighed kan slutte, at forbrugeren har kunnet blive bekendt med produktet, f.eks. produktets store udbredelse eller omfattende oplysningskampagner?

3) Skal udtrykket 'med mindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade' i ovennaevnte direktivs artikel 14 fortolkes saaledes, at det begrebsmaessigt kun kan og skal angaa det forhold, at oplysningerne paa et bestemt produkt skal vaere forstaaelige, eller kan det ogsaa angaa hele den konkrete sammenhaeng, hvori et produkt udbydes til salg, forudsat at alle de i direktivets artikel 3 og artikel 4, stk. 2, fastsatte oplysninger meddeles paa en for forbrugeren let forstaaelig maade?«

9 Det foerste af de tre naevnte praejudicielle spoergsmaal drejer sig paa ny om, hvorvidt traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112 er til hinder for bestemmelser som artikel 11 i den omhandlede belgiske kongelige anordning. Hof van beroep, Bruxelles, har i denne forbindelse fundet, at den den 18. juni 1991 afsagte dom ikke giver et praecist svar paa det spoergsmaal, som Rechtbank van koophandel havde forelagt Domstolen, eftersom det paa den ene side kendes for ret, at traktatens artikel 30 og direktivets artikel 14 er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog, mens det paa den anden side ikke angives, om disse artikler skal fortolkes saaledes, at de ligeledes er til hinder for, at der i henhold til nationale bestemmelser som den omhandlede skal anvendes et bestemt sprog, uden at brugen af andre sprog imidlertid forbydes. I denne sag er det afgoerende spoergsmaal derfor, om den nationale lovgiver efter de naevnte bestemmelser kan foreskrive, at der ved maerkningen af varerne obligatorisk, omend ikke udelukkende, skal anvendet det officielle sprog i det omraade, hvor varerne saelges, naar forbrugerne i dette omraade lige saa let forstaar et eller flere andre sprog.

Som det fremgaar af forelaeggelsesdommens praemisser, vedroerer det andet spoergsmaal betydningen af udtrykket »et for koeberen let forstaaeligt sprog«.

Med det tredje spoergsmaal oenskes det klarlagt, hvilke kriterier den nationale dommer i et konkret tilfaelde skal anvende for at afgoere betydningen af udtrykket »oplysningerne ... meddeles ... paa anden maade«, som ifoelge artikel 14 i direktivet sikrer koeberen tilsvarende oplysning som den, han faar ved oplysninger paa et for ham let forstaaeligt sprog.

III - Retsregler og retspraksis

10 Artikel 14 i direktiv 79/112 lyder saaledes: »For saa vidt angaar reglerne for, hvorledes de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger skal gives, undlader medlemsstaterne at fastsaette bestemmelser, der er mere detaljerede end dem, der er anfoert i artikel 3-11.

Medlemsstaterne drager dog omsorg for at forbyde handel med levnedsmidler paa deres omraade, saafremt de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, foreskrevne oplysninger ikke er anfoert paa et for koeberen let forstaaeligt sprog, med mindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade. Denne bestemmelse hindrer ikke, at de naevnte oplysninger kan anfoeres paa flere sprog.«

11 Som Domstolen har understreget det i den naevnte dom af 18. juni 1991, maa denne bestemmelse fortolkes saaledes, at der tages hensyn til direktivets formaal, som ifoelge de tre foerste betragtninger navnlig er at afskaffe de forskelle mellem de nationale bestemmelser, som hindrer de frie varebevaegelser (5).

Jeg skal ligeledes understrege, at artikel 14 ikke maa fortolkes saaledes, at den medfoerer en begraensning af de rettigheder, som borgerne kan stoette direkte paa traktatens artikel 30, hvilket i oevrigt ogsaa fremgaar af direktivets formaal. Foelgelig maa besvarelsen af det praejudicielle spoergsmaal bygge paa Domstolens praksis vedroerende denne bestemmelse.

12 Domstolen har fastslaaet, at traktatens artikel 30 indeholder et forbud mod hindringer for de frie varebevaegelser, der foelger af restriktive bestemmelser om, hvilke betingelser varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage). Uanset om saadanne bestemmelser anvendes uden forskel paa alle varer, er saadanne bestemmelser forbudt, naar deres anvendelse ikke kan begrundes i et alment hensyn, der gaar forud for hensynet til de frie varebevaegelser.

Hver gang der foreligger en saadan begrundelse, skal de omhandlede bestemmelser under alle omstaendigheder staa i rimeligt forhold til tilstraebte maal. Det er saaledes tilladt at anvende restriktive bestemmelser, som kan begrundes med, at de er tvingende noedvendige, men kun saafremt bestemmelserne staar i rimeligt forhold til det tilstraebte maal, og dette maal ikke kan naas ved foranstaltninger, der i mindre omfang begraenser samhandlen i Faellesskabet (6).

13 Et af de almene hensyn, som kan begrunde restriktioner i de frie varebevaegelser, er forbrugerbeskyttelsen (7).

Jeg skal anfoere, at siden ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union er styrkelsen af forbrugerbeskyttelsen en af de aktioner, som Faellesskabet har til opgave at ivaerksaette i henhold til EF-traktatens artikel 3 (se navnlig traktatens artikel 3, litra s)). Desuden hedder det i artikel 129 A, som ved Maastricht-traktaten er blevet indsat i tredje del af EF-traktaten om Faellesskabets politikker, at Faellesskabet »bidrager til virkeliggoerelsen af et hoejt forbrugerbeskyttelsesniveau«.

Denne beskyttelse indebaerer frem for alt en forpligtelse til at give forbrugerne de noedvendige oplysninger, saaledes at de kan vaelge den vare, som vil koebe, med fuld viden om dennes egenskaber og beskaffenhed. Heraf foelger selvfoelgelig, at oplysningerne skal gives paa en saadan maade, at forbrugerne kan forstaa dem. Denne forpligtelse til forbrugerbeskyttelse har en ganske saerlig betydning, naar det drejer sig om levnedsmidler, eftersom eventuelle ufuldstaendige oplysninger til forbrugeren udgoer en risiko for dennes sundhed.

14 I dom af 7. marts 1990 (8) har Domstolen haft lejlighed til at fastslaa, at der bestaar en noeje sammenhaeng mellem beskyttelse og oplysning af forbrugeren, og at oplysning af forbrugerne er et vaesentligt krav i faellesskabsretten.

Den afgoerende betydning af dette krav understreges desuden af selve direktivet, hvori det i sjette betragtning angives, at »alle regler vedroerende maerkning af levnedsmidler boer foerst og fremmest opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne«.

15 Det er klart, at visse betegnelser og oplysninger paa varen har en helt saerlig betydning for forbrugeroplysningen, navnlig det sprog, som de er affattet paa. Oplysningerne maa naturligvis affattes paa et sprog, som forbrugerne formodes at forstaa. Det kan imidlertid ikke benaegtes, at kravet om, at betegnelserne og oplysningerne skal vaere affattet paa en bestemt maade, f.eks. paa det eller de sprog, der tales i den medlemsstat, hvor produkterne saelges, selv om det ikke udelukker enhver import af produkter fra andre medlemsstater, dog udgoer en hindring for handlen mellem medlemsstaterne, idet det vanskeliggoer omsaetningen af saadanne varer, navnlig naar det drejer sig om parallelimport. Varer, der hidroerer fra andre medlemsstater, skal saaledes forsynes med en anden maerkning, hvilket medfoerer yderligere udgifter til emballering og praesentationsmaade (9). Foelgelig er et saadant krav i strid med traktatens artikel 30, med mindre det er begrundet i et alment hensyn til forbrugerbeskyttelsen. Domstolen har herom fastslaaet, at hensynet til forbrugerbeskyttelsen, som eventuelt kan begrunde en forpligtelse til at forsyne varen med visse oplysninger, ikke goer sig gaeldende, naar den betegnelse, som er anfoert paa varens originale etiket, er lige saa oplysende og forstaaelige for forbrugerne i indfoerselsstaten som den betegnelse, der kraeves i henhold til denne stats retsforskrifter (10).

16 Foelgelig maa man ved fortolkningen af direktivet og navnlig dets artikel 14 tage foelgende to tvingende hensyn i betragtning: nemlig hensynet til en korrekt oplysning og tilstraekkelig beskyttelse af forbrugerne og hensynet til de frie varebevaegelser. Jeg skal herved anfoere, at det i artikel 15 bestemmes, at medlemsstaterne ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser, som opstiller regler for maerkning af og praesentationsmaade for levnedsmidler, kan forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i direktivet.

IV - Besvarelse af de praejudicielle spoergsmaal

17 I overensstemmelse med det netop anfoerte maa man derfor ved besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal foretage en afvejning mellem paa den ene side det hensyn, der tilgodeses ved den nationale omhandlede bestemmelse, dvs. oplysning og beskyttelse af forbrugeren, og paa den anden side hensynet til de frie varebevaegelser. Dette foelger i oevrigt ogsaa af proportionalitetsprincippet.

18 Det foerste praejudicielle spoergsmaal har Domstolen i det vaesentlige allerede besvaret i den naevnte dom af 18. juni 1991. Domstolen har her understreget, at der efter artikel 14 alene kraeves et for koeberen let forstaaeligt sprog, og at import af levnedsmidler paa en medlemsstats omraade efter artiklen er tilladt, selv om de relevante oplysninger ikke er affattet paa et let forstaaeligt sprog, »saafremt oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade«. Med andre ord har Domstolen fastslaaet, at en strengere forpligtelse, end den i artikel 14 angivne, f.eks. krav om anvendelse udelukkende af sproget i det omraade, hvor varen saelges, og ophaevelse af muligheden for at meddele forbrugeren oplysningerne paa anden maade gaar ud over bestemmelsens krav. Domstolen udtalte desuden, at forpligtelsen til udelukkende at anvende sproget i det paagaeldende omraade er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en indfoerselsrestriktion og forbudt ifoelge traktatens artikel 30.

19 Jeg finder, at disse vurderinger ikke tager hensyn til, at den omhandlede nationale bestemmelse kun stiller krav om, at sproget i omraadet finder anvendelse, men ikke udelukker anvendelse af andre sprog. Anvendelsen af sproget i den stat eller i det omraade, hvori varerne saelges, er utvivlsomt et egnet oplysningsmiddel og foelgelig en beskyttelse af forbrugeren. Det er dette sprog, der er lettest forstaaeligt for koeberne, og som giver dem mulighed for let at forstaa de oplysninger, som er angivet paa varerne.

20 I en beslutning fra 1992 om forbrugerbeskyttelse og sundhedsbeskyttelse i det indre marked udtalte Europa-Parlamentet bl.a., at »en reel beskyttelse af forbrugerne forudsaetter, at disse til enhver tid raader over alle oplysninger paa deres eget sprog« (11).

Dette er navnlig sandt, for saa vidt angaar de lande eller omraader, hvor der kun tales et sprog. I et saadant tilfaelde og med forbehold af, at koeberen meddeles de noedvendige oplysninger paa anden maade, maa varebeskrivelsen anfoeres paa sproget i det land eller det omraade, hvor varen saelges, som i et saadant tilfaelde per definition er det eneste sprog, som forbrugerne forstaar. Forbuddet mod at bringe varer i omsaetning, med mindre oplysningerne angives paa dette sprog, er derfor i overensstemmelse med traktatens artikel 30 og med direktivets artikel 14.

21 Dette gaelder imidlertid ikke for de omraader, hvor koeberne let forstaar flere forskellige sprog, f.eks. i lande, der traditionelt er flersprogede. I et saadant tilfaelde er det tilstraekkeligt, at oplysningerne er affattet paa et af disse sprog.

22 Jeg skal herved understrege, at direktivets artikel 14, stk. 2, ikke indeholder et krav om anvendelse af et bestemt sprog. Formaalet med bestemmelsen er at udelukke, at forbrugeren har forstaaelsesproblemer med hensyn til de oplysninger, som er anfoert paa varen, og at sikre, at forbrugeren faar fuldstaendige og korrekte oplysninger. Dette opnaas, naar oplysningerne paa varen er affattet paa et sprog, som let forstaas i omraadet.

23 Forpligtelsen til at angive disse oplysninger paa et sprog, som kan anses for omraadets officielle sprog, overskrider, selv om der ikke er forbud mod samtidig at angive oplysningerne paa et andet eller paa andre sprog, som let forstaas i omraadet, direktivets krav. En saadan foranstaltning vil skabe ugrundede hindringer for de frie varebevaegelser, navnlig for varer fra andre lande eller omraader i Faellesskabet, hvor et af de andre sprog fra det paagaeldende omraade tales og benyttes. Kravet vil reelt indebaere et forbud mod salg i det omhandlede omraade af varer med oplysninger paa et andet sprog, som let forstaas af koeberne. Dette kan klart ikke begrundes i hensynet til forbrugerbeskyttelsen og vil foelgelig vaere i strid med saavel EF-traktatens artikel 30 som artikel 14 i direktiv 79/112.

24 Foelgelig maa det foerste spoergsmaal fra den nationale ret besvares med, at EF-traktatens artikel 30 og artikel 14 i direktiv 79/112/EOEF er til hinder for et krav i national lovgivning om, at der ved maerkningen af levnedsmidler skal anvendes et bestemt sprog, selv om dette ikke udelukker samtidig anvendelse paa levnedsmidlerne af andre for koeberne let forstaaelige sprog.

25 Det andet praejudicielle spoergsmaal vedroerer betydningen af udtrykket »et for koeberen let forstaaeligt sprog«.

26 Indledningsvis skal jeg anfoere, at sproglige krav til forbrugeroplysningen paa visse varer eller i forbindelse med visse varer ogsaa indeholdes i andre af Faellesskabets retsakter end direktiv 79/112. I visse tilfaelde figurerer i selve EF-retsakten paa alle officielle sprog de betegnelser eller oplysninger, som skal angives paa varen. Denne fremgangsmaade er anvendt i Kommissionens direktiv 91/321/EOEF af 14. maj 1991 om modermaelkserstatninger og tilskudsblandinger til spaedboern og smaaboern (12), hvor salgsbetegnelsen for de omhandlede produkter angives i artikel 7 paa alle Faellesskabets officielle sprog.

I andre bestemmelser i faellesskabsretten er det fastsat, at oplysningerne kan eller skal affattes paa det eller de sprog i det land, hvor varen saelges. Dette er tilfaeldet for saa vidt angaar:

- Raadets direktiv 88/378/EOEF af 3. maj 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om sikkerhedskrav til legetoej (13), og

- Raadets direktiv 92/27/EOEF af 31. marts 1992 om etikettering af og indlaegssedler til humanmedicinske laegemidler (14).

27 For saa vidt angaar direktiv 79/112 har faellesskabslovgiver ved afvejningen af hensynet til den frie bevaegelighed over for hensynet til forbrugerbeskyttelsen ikke fastsat et formelt kriterium - det officielle sprog i den stat eller det omraade, hvor varerne markedsfoeres - men et materielt kriterium, nemlig et sprog, der let forstaas af forbrugeren.

28 Herunder falder efter min opfattelse et sprog, som goer det muligt for forbrugeren umiddelbart at forstaa den praecise betydning af de oplysninger, der angives paa varen, uden risiko for forveksling med hensyn til den konkrete betydning af etikettens oplysninger. Det eller eventuelt de sprog i den stat eller det omraade, hvor levnedsmidlerne markedsfoeres, er i virkeligheden det, som sikrer, at forbrugeren klart kan forstaa maerkningen. Domstolen har i oevrigt fastslaaet dette i den naevnte Meyhui-dom, hvor den udtalte, at »forbrugerne i en medlemsstat, hvor varerne bringes paa markedet, oplyses paa sproget eller sprogene i denne stat, er foelgelig et egnet beskyttelsesmiddel. Herved bemaerkes, at den hypotese, som den nationale ret naevner, og hvorefter et andet sprog skulle vaere lettere forstaaeligt for koeberen, er rent marginal« (praemis 19).

29 Det er imidlertid ikke udelukket, at visse bestemte vendinger og udtryk, skoent affattet paa et fremmedsprog, faktisk er let forstaaelige, fordi forbrugerne er fortrolige med deres anvendelse. Disse vendinger og udtryk maa da anses for at omfattes af begrebet »et let forstaaeligt sprog«, eftersom det afgoerende kriterium i direktivets artikel 14 ikke er anvendelsen af et bestemt sprog, men muligheden for at forstaa det konkrete indhold i etikettens oplysninger.

30 Efter min opfattelse omfatter dette begreb derimod ikke de tilfaelde, hvor koeberen indirekte kan forstaa indholdet af etikettens oplysninger, f.eks. ved at sammenligne med andre indpakninger af samme produkt eller efter store reklamekampagner. En saadan indirekte forstaaelse af oplysningerne paa levnedsmidlerne sikrer ikke den rette forbrugerbeskyttelse, fordi den ikke udelukker, at koeberen kan blive vildledt paa grund af utilstraekkelige oplysninger.

31 Det tredje spoergsmaal vedroerer udtrykket »paa anden maade«. Denne del af bestemmelsen i artikel 14, stk. 2, er generelt affattet (»[...], med mindre oplysningerne meddeles koeberen paa anden maade«), saaledes at der ikke ved bestemmelsen goeres indskraenkninger i de maader, der kan anvendes til at give koeberen oplysninger. Hvilke andre maader angives ikke i artikel 14.

32 Naar henses til formaalet med denne bestemmelse i direktivet, er jeg af den opfattelse, at de andre maader at give koeberen oplysninger paa, som angives i bestemmelsen, staar i naer forbindelse med den konkrete vare og paa salgstidspunktet yder sikkerhed for, at forbrugeren faar en fuldstaendig og korrekt oplysning paa en maade, som er direkte forstaaelig. Det er faktisk noedvendigt, at forbrugeren - for at vaere effektivt beskyttet - har fuldstaendigt kendskab til varens egenskaber og beskaffenhed paa koebstidspunktet, hvilket forudsaetter, at koeberen direkte kan forstaa det praecise indhold af oplysningerne paa varen. Dette er f.eks. tilfaeldet, naar der paa varens etikette i stedet for ord og udtryk gengives afbildninger, billeder eller symboler, som er let forstaaelige og kan sikre, at koeberen faar tilstraekkelige oplysninger.

33 Under alle omstaendigheder skal jeg understrege, at det paahviler den nationale ret at vurdere de faktiske forhold og i hvert enkelt tilfaelde afgoere, om angivelserne paa varen er affattet paa et for forbrugeren let forstaaeligt sprog, og om de andre valgte oplysningsmaader yder sikkerhed for, at forbrugeren faar en klar, fuldstaendig og korrekt information paa koebstidspunktet.

V - Forslag til afgoerelse

34 Jeg foreslaar derfor Domstolen at besvare de spoergsmaal, den nationale ret har forelagt saaledes:

»1) EF-traktatens artikel 30 og artikel 14 i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning og maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for et krav i national lovgivning om, at der ved maerkningen af levnedsmidler skal anvendes et bestemt sprog, selv om det ikke udelukker samtidig anvendelse paa levnedsmidlerne af andre for koeberen letforstaaelige sprog.

2) I medfoer af artikel 14, stk. 2, i direktiv 79/112/EOEF forudsaettes det ved angivelsen af oplysninger paa levnedsmidlerne paa et bestemt sprog samt forbrugeroplysning paa anden maade, at anvendelsen af dette sprog eller disse andre oplysningsmaader goer det muligt for koeberne umiddelbart og uden forvekslingsrisiko at forstaa det noejagtige indhold af oplysningerne paa levnedsmidlerne, idet koeberen saaledes sikres en fuldstaendig og korrekt oplysning med hensyn til levnedsmidlerne paa koebstidspunktet.

3) Det paahviler den nationale ret i hvert enkelt tilfaelde at vurdere, om oplysningerne paa varen er affattet paa et for forbrugeren let forstaaeligt sprog, og om de andre valgte oplysningsmaader yder sikkerhed for en klar, fuldstaendig og korrekt information paa koebstidspunktet.«

(1) - EFT L 33, s. 1.

(2) - Dom af 18.6.1991, sag C-369/89, Sml. I, s. 2971.

(3) - Naevnt i note 2.

(4) - EFT C 120, s. 14. Det bemaerkes, at den originale forelaeggelseskendelse paa hollandsk henviser til et direktiv 78/112/EOEF, skoent det er klart, at det drejer sig om direktiv 79/112/EOEF.

(5) - Dommens praemis 15.

(6) - Se bl.a. dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbeverb, Sml. I, s. 317, praemis 13, af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck et Mithouard, Sml. I, s. 6097, praemis 15, af 13.12.1990, sag C-238/89, Pall, Sml. I, s. 4827, praemis 11 og 12, og af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe Zentral, Sml. s. 649.

(7) - Jf. de naevnte domme i sagerne Rewe Zentral og Pall.

(8) - Sag C-361/88, GB-INNO-BM, Sml. I, s. 667.

(9) - Se med hensyn til den seneste retspraksis dom af 9.8.1994, sag C-51/93, Meyhui, Sml. I, s. 3879.

(10) - Se navnlig dom af 22.6.1982, sag 220/81, Robertson m.fl., praemis 11, 12 og 13, og af 16.12.1980, sag 27/80, Fietje, Sml. s. 3839, praemis 10, 11 og 12.

(11) - EFT C 94, s. 217, toogtyvende betragtning.

(12) - EFT L 175, s. 35.

(13) - EFT L 187, s. 1. Artikel 11, stk. 5, i dette direktiv bestemmer foelgende: »I bilag IV er anfoert, hvilke advarsler og oplysninger om forsigtighedsregler ved brugen, der skal gives for visse former for legetoej. Medlemsstaterne kan kraeve, at disse eller visse advarsler eller forsigtighedsregler samt de i stk. 4 omhandlede oplysninger er udformet paa deres officielle sprog, naar varen bringes i handlen.«

(14) - EFT L 113, s. 8. Artikel 8 i dette direktiv bestemmer foelgende: »Indlaegssedlen skal vaere let laeselig og vaere affattet i udtryk, der er klare og forstaaelige for patienterne, paa det eller de officielle sprog i den medlemsstat, hvor laegemidlet markedsfoeres. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at indlaegssedlen kan affattes paa flere forskellige sprog under forudsaetning af, at de samme oplysninger anfoeres paa alle sprog.«