Lad mig herefter gå over til det forelagte spørgsmål. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om en ordning som den nederlandske — hvorefter på den ene side den nationale kvota er forbeholdt fiskere, som kan forarbejde jomfrusild, og på den anden side forbyder landing af andre former for sild, i hvilket tilfælde licensen kan inddrages — er forenelig med ovennævnte fællesskabsretlige bestemmelser. Af disse er den væsentligste utvivlsomt artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 170/83. Kan de nederlandske bestemmelser antages at være »nærmere regler for udnyttelsen af de tildelte kvoter«? Kan de i bekræftende fald antages at være i overensstemmelse med »gældende fællesskabsbestemmelser« ?

Den nederlandske regering samt den franske regering, der er indtrådt i sagen under den mundtlige forhandling, er begge af den opfattelse, at spørgsmålet må besvares bekræftende. Ifølge den nederlandske regering skal det navnlig tages i betragtning, at sildefiskeri havde været forbudt i seks år, og at det efter forbudets ophævelse var nødvendigt at genindføre de tidligere traditioner — jfr. henvisningen hertil i betragtning fire til forordning nr. 1353/80 — med hensyn til fiskeri og forbrug af jomfrusild. Den omtvistede ordning, som netop tilgodeser dette formål, er således en »nærmere regel for udnyttelsen«. Desuden kan de betingelser, der er fastsat med hensyn til adgangen til kvotaen, ikke antages at være i strid med fællesskabsretten. Således kan medlemsstaterne i henhold til Rådets forordning nr. 171/83 af 25. januar 1983 (EFT L 24, s. 14) træffe strengere foranstaltninger end de fællesskabsretlige med henblik på, at kvotaen udnyttes optimalt. Lad mig tilføje, at der i 1983 ikke fra nederlandsk side var fastsat betingelser vedrørende sildefiskeri i de forskellige fiskerizoner; de nævnte foranstaltninger kan derfor ikke siges at være unødigt restriktive eller diskriminatoriske.

Lad det straks være sagt, at den første del af de nævnte regeringers opfattelse for mig at se er korrekt. Som Kommissionen har hævdet, kunne Nederlandene utvivlsomt have forbeholdt adgangen til kvotaen for fiskeri efter jomfrusild. Når alt kommer til alt, er det i fællesskabsbestemmelserne om bevarelse af fiskeressourcerne, at begrænsningerne i fangsterne fastsættes og medlemsstaternes mulighed for at udstede gennemførelsesbestemmelser sikres. Desuden er forholdet det, at jomfrusild efter nederlandsk tradition skal fiskes, landes og fortæres på stedet i juni og juli; og fællesskabsretten anerkender netop en sådan skik, hvorfor nationale bestemmelser om at genindføre en sådan tradition må være lovlige.

Forbudet mod at lande og afsætte andre typer sild må derimod vurderes anderledes. I virkeligheden kunne den forholdsregel betragtes som en bestemmelse svarende til reglerne om bevarelse af fiskebestandene og navnlig til reglen om oprettelse af zoner, hvor »fiskeri er forbudt eller begrænset tilvisse tidsrum, fartøjstyper eller... en bestemt anvendelse af fangsten« (artikel 2, stk. 2, litra a), i forordning nr. 170/83). Foranstaltninger af denne karakter skal imidlertid meddeles Kommissionen efter proceduren i henhold til artiklerne 19 og 20 i forordning nr. 171/83, og med den i denne sag omtvistede foranstaltning er tilsyneladende ikke blevet meddelt. Hvordan skal den da indplaceres? Jeg er enig med Kommissionen og De Boer i, at bestemmelsen i det væsentlige har til formål at regulere udbudet af sild og derfor har betydning for markedsordningen for fiskerivarer og for bevarelsen af fiskebestandene. Lad mig derfor undersøge den i forhold til den nævnte ordning.

Jeg har allerede omtalt ordningens indhold. Her skal jeg påpege betydningen af de bestemmelser, der har til formål at tilpasse udbudet til markedets behov (de såkaldte »fælles handelsnormer«), og i særdeleshed af bestemmelserne om de organisationer, der oprettes på initiativ af producenterne med henblik på rationelt fiskeri og en forbedring af afsætningsbetingelserne. Som allerede nævnt har disse organisationer en betydelig kompetence. I henhold til artikel 13, stk. 1, litra d), i forordning nr. 3796/81 kan de endog forbyde, at visse varekategorier bringes i omsætning; og i henhold til artikel 7 kan medlemsstaterne ligeledes tillægge reglen om indførelse af et sådant forbud virkning erga omnes.

I henhold til den omtvistede bestemmelse kan fuldvoksne sild ikke bringes på markedet. Skal en sådan bestemmelse anses for lovlig ud fra ovennævnte to bestemmelser? Som jeg allerede har antydet, kan spørgsmålet ikke besvares bekræftende. Foranstaltningen ville have været lovlig, hvis den var blevet truffet af en repræsentativ producentorganisation som for eksempel Coöperatieve Producentenorganisatie van de Visserij (EFT 1979, C 109). Men Produktschap er ikke en sådan sammenslutning; det er derimod et organ, der er oprettet på statsligt initiativ, hvilket fremgår af den offentligretlige karakter, organet klart har (jfr- den nederlandske regerings svar på Domstolens spørgsmål herom).