ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 23. april 2009 –

Kommissionen mod Belgien

(Sag C-287/07)

»Traktatbrud – offentlige kontrakter – direktiv 2004/17/EF – fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester – ukorrekt eller ufuldstændig gennemførelse – manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

1. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 67-69)

2. Institutionernes retsakter – direktiver – medlemsstaternes gennemførelse – nødvendigheden af en klar og præcis gennemførelse (art. 249 EF) (jf. præmis 98)

3. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 187)

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester (EUT L 134, s. 1).

Konklusion

1) Kongeriget Belgien har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester,

– idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for en fuldstændig og korrekt gennemførelse af artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 1, stk. 2, litra c), andet afsnit, og artikel 1, stk. 2, litra d), artikel 13, stk. 2, artikel 14, stk. 4, artikel 17, stk. 10, litra a) og c), artikel 34, stk. 8, artikel 36, stk. 2, artikel 39, stk. 2, artikel 45, stk. 1, og artikel 45, stk. 3, litra a) og c), artikel 48, stk. 1-4, og artikel 48, stk. 6, litra c), artikel 49, stk. 2, andet led, og artikel 49, stk. 3-5, artikel 50, stk. 1, første afsnit, litra c), artikel 52, stk. 1, artikel 57, stk. 1, andet afsnit, litra d) og e), og artikel 57, stk. 3, første punktum, samt artikel 65, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/17/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af kontrakter inden for vand- og energiforsyning, transport samt posttjenester

– idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme artikel 9, artikel 34, stk. 2, artikel 52, stk. 3, og artikel 57, stk. 3, andet punktum, i direktiv 2004/17.
44

Kongeriget Spanien har ikke bestridt, at denne beskatning i denne medlemsstat anses for en kapitaltilførselsafgift pålagt de pågældende dispositioner. Den sagsøgte medlemsstat har til sit forsvar blot gjort gældende, at den omtvistede bestemmelse er begrundet i hensynet til at undgå skatteunddragende adfærd, der består i at stifte et selskab i en medlemsstat, som ikke opkræver en afgift svarende til den spanske, for umiddelbart derefter at oprette et fast driftssted eller en filial i Spanien, hvorfra selskabet udøver erhvervsmæssig virksomhed i Spanien.
2

Kommissionen vedtog den omtvistede beslutning den 11. december 2002, hvis konklusion var affattet således: »Artikel 1 Den omstruktureringsstøtte, den græske stat har ydet Olympic Airways i form af a) lånegarantier til selskabet frem til den 7. oktober 1994 i medfør af artikel 6 i græsk lov nr. 96/1975 af b) nye lånegarantier på i alt 378 mio. USD for lån, der skulle optages inden den 31. marts 2001 til indkøb af nye fly og dækning af de nødvendige investeringer til udflytning af Olympic Airways til den nye lufthavn i Spata c) lempelse af [Olympic Airways] gældsbyrde svarende til 427 mia. græske drakmer d) konvertering af 64 mia. græske drakmer af selskabets gæld til egenkapital e) en kapitaltilførsel på 54 mia. græske drakmer, nedskrevet til 40,8 mia. græske drakmer, udbetalt i tre rater på henholdsvis 19, 14 og 7,8 mia. græske drakmer i 1995, 1998 og 1999, betragtes som uforenelig med fællesmarkedet i den i traktatens artikel 87, stk. 1, fastsatte betydning, eftersom følgende betingelser for den oprindelige godkendelse af støtten ikke længere er opfyldt: a) fuld gennemførelse af omstruktureringsplanen med henblik på at gøre selskabet levedygtigt på lang sigt b) opfyldelse af 24 specifikke tilsagn, der var knyttet til godkendelsen af støtten c) løbende tilsyn med iværksættelsen af omstruktureringsstøtten. Artikel 2 Den statsstøtte, den græske stat har ydet ved at tolerere, at Olympic Airways konsekvent har undladt at betale socialsikringsbidrag, Olympic Aviation har undladt at betale moms på brændstof og reservedele, og Olympic Airways har undladt at betale lejeafgifter til forskellige lufthavne, lufthavnsafgifter til Athens internationale lufthavn og andre lufthavne samt »spatosimo«-afgift, er uforenelig med fællesmarkedet. Artikel 3 1. Grækenland træffer alle nødvendige foranstaltninger for hos modtageren at tilbagesøge det støttebeløb på 14 mia. græske drakmer (41 mio. EUR), der er omhandlet i artikel 1, og som ikke er forenelig med traktaten, og den støtte, der er omhandlet i artikel 2, og som ulovligt er stillet til rådighed for modtageren. 2. Tilbagesøgningen finder sted omgående og i overensstemmelse med græsk lovgivning, såfremt denne giver mulighed for øjeblikkelig og effektiv iværksættelse af denne beslutning. Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til modtageren, og indtil den er tilbagebetalt. Renterne beregnes på grundlag af den referencesats, der anvendes til at beregne subventionsækvivalenten for regionalstøtte. Artikel 4 Grækenland underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen. […]«
20

Første til tredje betragtning til forordning nr. 2777/2000 har følgende ordlyd: »(1) EF’s oksekødsmarked er i øjeblikket i dyb krise på grund af forbrugernes manglende tillid til oksekød som følge af, at der er opstået nye tilfælde af [BSE]. Forbruget og produktionen har aldrig været så lav som nu, hvilket har medført, at producentpriserne er faldet kraftigt. […] Under sådanne omstændigheder kan der i henhold til artikel 38, stk. 1, i forordning […] nr. 1254/1999 træffes ekstraordinære støtteforanstaltninger for at bringe markedet i ligevægt igen. Som en af foranstaltningerne bør der indføres en ordning for opkøb og efterfølgende tilintetgørelse af dyr, der ellers ville forårsage store overskud af kød på markedet. (2) [I] beslutning 2000/764[…] fastsættes der særlige regler for, at dyr på over 30 måneder skal testes for BSE, samt godkendte testmetoder. Ifølge den beslutning skal alle dyr på over 30 måneder, som slagtes normalt til konsum, senest fra den 1. juli 2001 testes for BSE. Indtil da bør ovennævnte tilbagetrækning af dyr fra markedet koncentreres om dyr i den pågældende aldersgruppe, der ikke er BSE-testet før slagtning, og der bør kun gives tilladelse til, at kød fra dyr, der har reageret negativt på en BSE-test, kan anvendes til konsum i EF eller i tredjelande. (3) For at opnå en hurtig forbedring på oksekødsmarkedet bør der i mellemtiden tilskyndes til frivillig testning af dyr på over 30 måneder. Der bør derfor fastsættes bestemmelser om EF-medfinansiering af de test, der kræves, samtidig med at det garanteres, at de samme udgifter ikke bliver afholdt to gange over EF-budgettet.«
42

Da såvel en berigtiget faktura som en kreditnota klart angiver over for modtageren af de leverede tjenesteydelser, at der ikke skyldes nogen moms i den pågældende medlemsstat, og at denne modtager derfor ikke herved har nogen momsfradragsret, må det antages, at en sådan betingelse i princippet kan sikre, at risikoen for tab af afgiftsindtægter fjernes. Desuden bemærkes, at denne betingelse ikke lader tilbagebetalingen af afgiften afhænge af afgiftsmyndighedernes skøn.
32

Hvis man tillod, at et lægemiddel, der udelukkende er godkendt i henhold til nationale bestemmelser — såsom dem, der fandt anvendelse i den berørte medlemsstat, inden nævnte direktiver blev gennemført i denne medlemsstat — anses for et referencelægemiddel, ville det i virkeligheden svare til at tillade en fravigelse af den regel, som bl.a. er fastsat i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2001/83, hvorefter et lægemiddel, der ikke er godkendt i henhold til fællesskabsretten, ikke kan markedsføres i en medlemsstat. Som generaladvokaten har anført i punkt 31-34 i forslaget til afgørelse, er der ingen bestemmelser i direktivet, der indeholder mulighed for at indrømme en sådan fravigelse. Det fremgår heller ikke af nogen af direktivets bestemmelser, at den omstændighed alene, at et lægemiddel — for hvilket der ikke er udstedt en markedsføringstilladelse i henhold til fællesskabsretten — er blevet markedsført, skulle kunne anses for en sådan godkendelse, heller ikke selv om det har været på markedet i flere år.
22

Alpha har anfægtet Keskusverolautakuntas afgørelse for den forelæggende ret. Da afgørelsen i sagen kræver en fortolkning af fællesskabsretten, har Korkein hallinto-oikeus besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 43 EF og 48 EF samt artikel 56 EF og 58 EF fortolkes således, at et aktieselskab eller en investeringsfond, der er stiftet i overensstemmelse med finsk ret, og et SICAV […], der er stiftet i overensstemmelse med luxembourgsk ret, for at sikre gennemførelsen af de grundlæggende friheder i de nævnte artikler skal betragtes som sammenlignelige, uanset at en virksomhedsform svarende fuldstændigt til et SICAV […], ikke kendes i finsk ret, når det herved tages i betragtning, at et SICAV […], der er et selskab i henhold til luxembourgsk ret, ikke nævnes i listen over de selskaber, der er omfattet af artikel 2, litra a), i direktiv 90/435, som den finske kildeskattelovgivning, der finder anvendelse i denne sag, er i overensstemmelse med, samt at et SICAV […] i henhold til Luxembourgs skattelovgivning er fritaget for indkomstskat? Er det under disse omstændigheder i strid med de nævnte artikler i EF-traktaten, at et selskab af SICAV-typen hjemmehørende i Storhertugdømmet Luxembourg som udbyttemodtager ikke er fritaget for kildeskat, der i Finland opkræves af udbytte?«
30

Den svenske regering har i det væsentlige understreget, at det er tilstrækkeligt, at ansøgeren vidste, at en anden erhvervsdrivende anvendte det tegn, der gav anledning til forveksling, for at ond tro som omhandlet i artikel 51, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 kan anses for at være fastslået. Denne regering har præciseret, at det mål, der forfølges med registreringen af et tegn som varemærke, nemlig at forhindre en konkurrent i fortsat at anvende et tegn samt at drage fordel af den værdi, som sidstnævnte har opnået, er uden relevans for vurderingen af ond tro. Nævnte regering har tilføjet, at ordlyden og opbygningen af forordning nr. 40/94 på ingen måde understøtter kravet om et forsætligt element, og at en anden fortolkning vil medføre uberettigede vanskeligheder for så vidt angår beviser og vil mindske mulighederne for, at den erhvervsdrivende, der var den første til at bruge det omhandlede tegn, kan anfægte en uberettiget registrering.
Artikel 3 i direktiv 2001/23 bestemmer:

»1. Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod på tidspunktet for overførslen, overgår som følge af denne overførsel til erhververen.

Medlemsstaterne kan bestemme, at overdrageren og erhververen efter datoen for overførslen hæfter solidarisk for forpligtelser, der er opstået inden datoen for overførslen som følge af en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, der bestod på datoen for overførslen.

2. Medlemsstaterne kan træffe passende foranstaltninger for at sikre, at overdrageren giver erhververen underretning om alle de rettigheder og forpligtelser, der vil blive overført til erhververen i henhold til denne artikel, for så vidt overdrageren er eller burde være bekendt med disse rettigheder og forpligtelser på tidspunktet for overførslen. […]

3. Efter overførslen skal erhververen opretholde de løn- og arbejdsvilkår, som ifølge en kollektiv overenskomst gjaldt for overdrageren, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udløber, eller en anden kollektiv overenskomst træder i kraft eller får virkning.

Medlemsstaterne kan begrænse den periode, hvori løn- og arbejdsvilkårene skal opretholdes, idet den dog ikke kan være kortere end ét år.

a) Medmindre medlemsstaterne bestemmer andet, finder stk. 1 og 3 ikke anvendelse på arbejdstageres ret til ydelser i forbindelse med alderdom og invaliditet eller ydelser til efterladte i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, der findes ud over medlemsstaternes lovbestemte sociale sikringsordninger.
47

Det bemærkes imidlertid, at selv om en sådan forskel i den juridiske ordning for de pågældende staters forpligtelser på det skattemæssige område i forhold til Fællesskabets medlemsstaters forpligtelser kan begrunde, at Kongeriget Nederlandene opstiller som betingelse for fritagelse for kildeskat af udbytte for islandske og norske selskaber, at disse opfylder betingelserne i den nederlandske lovgivning, kan den ikke begrunde, at fritagelsen efter denne lovgivning forudsætter, at der besiddes en større andel af kapitalen i det udloddende selskab.
3

Betragtning 21 til forordning nr. 1/2003 har følgende ordlyd: »Den ensartede anvendelse af konkurrencereglerne forudsætter også, at der etableres et samarbejde mellem medlemsstaternes domstole og Kommissionen. Dette er relevant for alle domstole i medlemsstaterne, som anvender [EF-]traktatens artikel 81 og 82, hvad enten de anvender dem i søgsmål mellem private parter eller fungerer som offentlige håndhævere eller appelretter. De nationale domstole bør især have mulighed for at henvende sig til Kommissionen for at indhente oplysninger eller udtalelser om anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceret. Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder bør have adgang til at afgive skriftlige eller mundtlige indlæg for domstolene i forbindelse med disses anvendelse af traktatens artikel 81 eller 82. Indlæggene bør fremsættes inden for rammerne af de nationale procedureregler og den nationale praksis, herunder regler, der beskytter parternes rettigheder. Det bør derfor sikres, at Kommissionen og medlemsstaternes konkurrencemyndigheder informeres tilstrækkeligt om de retssager, der verserer for de nationale domstole.«
52

Derudover ville et varemærke, der på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen mangler fornødent særpræg, kunne danne grundlag for i forbindelse med en indsigelse eller en ugyldighedsbegæring at anvende en relativ registreringshindring over for et andet varemærke, hvis ansøgningsdato ligger efter ansøgningsdatoen for det første varemærke. Denne situation er så meget desto mindre acceptabel, når det andet varemærke allerede på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen har fornødent særpræg, uanset at det første varemærke endnu ikke har fået et sådant særpræg ved brug.
39

Henset til disse betragtninger har Oberlandesgericht Düsseldorf besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) a) Skal kriteriet »finansieres af staten« i […] artikel 1, stk. 9, andet afsnit, litra c), første alternativ, [i direktiv 2004/18] fortolkes således, at det omfatter den situation, at staten pålægger medlemskab af en sygekasse samt pligt til at betale — et indkomstafhængigt — bidrag til den pågældende sygekasse, hvorved sygekassen fastsætter bidragssatsen, mens sygekasserne som nærmere beskrevet i præmisserne er indbyrdes forbundne inden for en solidarisk finansieringsordning, og der er garanti for, at den enkelte sygekasse opfylder sine forpligtelser? b) Skal betingelsen, der udtrykkes med ordene »hvis drift er underlagt disses kontrol« i […] artikel 1, stk. 9, andet afsnit, litra c), andet alternativ, [i direktiv 2004/18] fortolkes således, at et retligt tilsyn fra staten, som også omfatter løbende og fremtidige transaktioner — og som i givet fald omfatter yderligere statslige indgrebsmuligheder som beskrevet i præmisserne — er tilstrækkeligt for, at denne betingelse er opfyldt? 2) Såfremt spørgsmål 1 — litra a) eller b) — besvares bekræftende, skal […] artikel 1, stk. 2, litra c) og d), [i direktiv 2004/18] da fortolkes således, at den omstændighed, at der stilles varer til rådighed, som er udformet, fremstillet og tilpasset efter den enkelte kundes behov, samt at den enkelte kunde rådgives individuelt om anvendelsen af varerne, skal kvalificeres som »vareindkøbskontrakter« eller som »tjenesteydelseskontrakter«? Skal der i denne forbindelse alene tages hensyn til værdien af den pågældende ydelse? 3) Såfremt den i spørgsmål 2 beskrevne omstændighed, at der stilles varer til rådighed, skal eller kan kvalificeres som »tjenesteydelse«, skal […] artikel 1, stk. 4, [i direktiv 2004/18] — til forskel fra en rammeaftale, jf. direktivets artikel 1, stk. 5 — da fortolkes således, at der ved »koncessionskontrakt om tjenesteydelser« også forstås tildeling af kontrakter, der er udformet således, at — afgørelsen af, om og i hvilket tilfælde leverandøren tildeles individuelle kontrakter, ikke træffes af ordregiver, men af tredjemand — ordregiver betaler leverandøren, idet ordregiver ifølge lov er enedebitor og forpligtet til at præstere tjenesteydelsen i forhold til tredjemand, og — leverandøren ikke skal præstere eller have nogen som helst form for ydelse parat, inden tredjemand anmoder herom?«
18

I øvrigt skal en række ydelser, der formelt set er særskilte og kan leveres enkeltvis, og som dermed kan danne grundlag for særskilt afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse, i visse tilfælde anses for at udgøre en enkelt transaktion, såfremt ydelserne ikke er uafhængige af hinanden. Dette er f.eks. tilfældet, når det er konstateret, at en eller flere ydelser udgør en hovedydelse, og at den eller de øvrige ydelser udgør en eller flere sekundære ydelser, der afgiftsmæssigt følger hovedydelsen. En ydelse skal navnlig anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den for kunderne ikke udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser (Part Service-dommen, præmis 51 og 52 og den deri nævnte retspraksis).
Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 49 EF – krav opstillet i national lovgivning til patentagenter, der lovligt er etableret i en anden medlemsstat, for i en periode at kunne udføre tjenesteydelser i den pågældende medlemsstat – pligt til at lade sig optage i det nationale register, til med dette formål for øje at have en erhvervsansvarsforsikring, til at underkaste sig den fulde nationale disciplinærkontrol ud over den med faglige forseelser forbundne og til at have en lokal befuldmægtiget.
33

Under disse omstændigheder har Riigikohus besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er det foreneligt med det i artikel 22-24 i [forordning nr. 1257/1999] fastsatte mål for støtte til at drive miljøvenligt landbrug: a) fortsat kun at yde støtte til de ansøgere, i forhold til hvilke der inden for rammerne af dette program var truffet beslutning om at yde støtte til at drive miljøvenligt landbrug allerede i det foregående budgetår, og som har en forpligtelse til at drive miljøvenligt landbrug, eller b) hvert budgetår også at yde støtte til nye ansøgere, som er villige til at påtage sig en forpligtelse til miljøvenlig produktion og følgelig indretter deres produktion i overensstemmelse med kravene hertil? 2) Såfremt besvarelsen af første spørgsmål er variant b), giver artikel 24, stk. 1, sammenholdt med artikel 37, stk. 4, og med artikel 39 i [forordning nr. 1257/1999], da medlemsstaterne mulighed for, når det inden for programmets rammer viser sig, at der ikke længere er tilstrækkelige budgetmidler til førstegangsstøtte: a) at ændre den oprindelige regulering og kravene for ansøgning og ydelse af støtte til at drive miljøvenligt landbrug og fastsætte, at der alene kan ansøges om støtte, såfremt der i det foregående budgetår var truffet beslutning om at yde støtte til ansøgeren, og denne derfor har en gældende forpligtelse til miljøvenlig produktion, eller b) forholdsmæssigt at nedsætte støtten til alle ansøgere, som er berettigede til støtte til at drive miljøvenligt landbrug?«
Artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 60/2004 bestemmer:

»Med henblik på anvendelsen af stk. 2 indfører myndighederne i de nye medlemsstater pr. 1. maj 2004 et system til identificering hos branchens hovedaktører af indkøbte eller producerede overskudsmængder af uforarbejdet sukker eller sukker i forarbejdede produkter, isoglucose eller fruktose. Systemet skal bl.a. bygge på sporing af import, afgiftskontrol, undersøgelser baseret på aktørernes regnskaber og på fysiske lagre, samt omfatte foranstaltninger som f.eks. risikogaranti. Identifikationssystemet skal baseres på en risikovurdering, der især tager hensyn til følgende kriterier:

— karakteren af de pågældende aktørers aktiviteter

— oplagringsfaciliteternes kapacitet

— aktivitetsniveauet.

Den nye medlemsstat skal ved hjælp af det nye system tvinge aktørerne til for egen regning at fjerne en mængde sukker eller isoglucose fra markedet svarende til den overskudsmængde, der er fastsat for dem hver især. De pågældende aktører skal over for den nye medlemsstat give fyldestgørende bevis for, at produkterne blev fjernet fra markedet senest pr. 30. april 2005.

Gives et sådant bevis ikke, skal den nye medlemsstat opkræve et beløb svarende til den pågældende mængde multipliceret med den højeste importafgift, der anvendes for det pågældende produkt i perioden fra den 1. maj 2004 til den , forhøjet med 1,21 EUR/100 kg udtrykt som hvidt sukker eller tørstof.

Det beløb, der omhandles i tredje afsnit, skal overføres til den nye medlemsstats statsbudget.«
23

Hvad for det andet angår artikel 20, stk. 2, litra d), i direktiv 93/38, den bestemmelse, som ordregiver ifølge Kommissionen har lagt til grund for at berettige anvendelsen af en procedure uden forudgående udbud, har Kommissionen anført, at anvendelsen af denne bestemmelse kræver, at der foreligger en »begivenhed […], som ordregiverne ikke har kunnet forudse«. Ordregiveren har imidlertid ikke i dette tilfælde bevist, at der foreligger en begivenhed, som ikke har kunnet forudses. Kommissionen har herved bl.a. anført, at tidspunktet for integrationen og installeringen af enhederne var kendt inden offentliggørelsen af den første udbudsprocedure, at behovet for elektricitet på øen Kreta ikke var nyt, og at den omstændighed, at to procedurer var blevet trukket tilbage, ikke for ordregiveren kan anses for at udgøre en begivenhed, som ikke havde kunnet forudses.