ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51

Hvad for det fjerde angår de to arme skal det bemærkes, at forskellene mellem overfladen på de to indstillingspunkter, som er blevet påberåbt af sagsøgeren, ikke fremgår klart ved en sammenligning af billederne af de omhandlede design. Under alle omstændigheder er disse forskelle så vanskelige at opfatte, at det udelukkende er ved hjælp af en minutiøs og meget indgående teknisk undersøgelse af de to faktiske produkter – som i lighed med det ovenfor i præmis 22 anførte ikke svarer til en undersøgelse, som en informeret bruger foretager – at disse forskelle i givet fald vil kunne opdages. Hvad angår forskellen mellem overfladen på de to arme, som er glat på det omtvistede design og rillet på det tidligere design, skal det bemærkes, at den omstændighed, at det omtvistede design ikke er rillet, ikke kan have nogen væsentlig betydning for den informerede brugers helhedsindtryk, og ikke i sig selv er tilstrækkeligt til at give designet en individuel karakter.
33

I denne forbindelse skal det bemærkes, at når den oprindeligt anfægtede retsakt under en sag erstattes af en anden retsakt med samme genstand, må denne betragtes som et nyt element, der gør det muligt for sagsøgeren at ændre sine påstande og anbringender. Det kan således ikke tillades, at en EU-institution eller et EU-organ for at imødegå de indsigelser, der er fremsat i en stævning rettet mod en af dens retsakter, kan ændre den anfægtede retsakt eller lade en anden træde i stedet og under sagen påberåbe sig denne ændring eller nye retsakt for at hindre modparten i at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den senere retsakt eller i at fremsætte supplerende påstande og anbringender angående denne (Domstolens dom af 3.3.1982, Alpha Steel mod Kommissionen, sag 14/81, Sml. s. 749, præmis 8, og Rettens dom af 28.5.2013, sag T-200/11, Al Matri mod Rådet, præmis 80).
112

Det bemærkes i denne henseende, at lovgiver har begrundet behovet for forordning nr. 1924/2006 og nærmere bestemt proceduren for godkendelse af anprisning af en reduceret risiko for sygdom ud fra følgende betragtninger. Lovgiver har således i anden betragtning til forordning nr. 1924/2006 anført, at forskelle mellem nationale bestemmelser om sådanne anprisninger, der kan hindre den frie bevægelighed for fødevarer og skabe ulige konkurrencevilkår, har direkte betydning for, hvordan det indre marked fungerer. Det anføres i tiende betragtning til den nævnte forordning, at anvendelsen af kriterier på nationalt plan med henblik på at fastlægge, om et produkt kan ledsages af anprisninger, kan føre til hindringer for handelen inden for Unionen og derfor bør harmoniseres. Dette præciseres i 14. betragtning til forordningen, hvoraf fremgår, at der i nogle medlemsstater i øjeblikket anvendes en lang række forskellige anprisninger i mærkningen af og reklamerne for fødevarer vedrørende stoffer, hvis gavnlige virkning ikke er dokumenteret, eller som der i øjeblikket ikke er tilstrækkelig videnskabelig enighed om. Det anføres i denne henseende i 17. betragtning til forordning nr. 1924/2006, dels at det primært er videnskabelig dokumentation, der bør tages i betragtning ved anvendelsen af ernærings- og sundhedsanprisninger, dels at de ledere af fødevarevirksomheder, der anvender anprisninger, bør retfærdiggøre dem. Det anføres endvidere i samme betragtning, at anprisninger bør dokumenteres videnskabeligt under hensyntagen til alle tilgængelige videnskabelige oplysninger og med afvejning af den samlede evidens. Det anføres endvidere i 28. betragtning til forordning nr. 1924/2006, at da kosten er én af mange faktorer, der kan udløse visse sygdomme hos mennesker, og da andre faktorer kan være med til at udløse sygdomme hos mennesker, bør der gælde særlige mærkningsbestemmelser for anprisninger af en reduceret risiko for sygdom.
20

Dels har en indsigelsessag, der støttes på artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 til formål at gøre det muligt for Harmoniseringskontoret at vurdere, om der foreligger en risiko for forveksling, der, i tilfælde af at de omtvistede varemærker er identiske eller ligner hinanden, indebærer en undersøgelse af, om de varer eller tjenesteydelser, som varemærkerne betegner, er af samme eller lignende art. Har det ældre EF-varemærke kun været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det ved behandlingen af indsigelsen kun som registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne i henhold til artikel 42, stk. 2, sidste punktum, i forordning nr. 207/2009. I samme forbindelse skal appelkammeret endvidere vurdere – i tilfælde hvor der fremlægges bevis for brug alene for en del af de varer eller tjenesteydelser, der henhører under en kategori, for hvilken det ældre varemærke er registreret, og på hvilken indsigelsen støttes – om denne kategori omfatter selvstændige underkategorier, som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke der er godtgjort brug, henhører under, således at det bør antages, at der alene er ført bevis for denne underkategori af varer eller tjenesteydelser, eller omvendt om disse underkategorier ikke kan tænkes at eksistere (jf. i denne retning Rettens dom af 17.10.2006, sag T-483/04, Armour Pharmaceutical mod KHIM - Teva Pharmaceutical Industries (GALZIN), Sml. II, s. 4109, præmis 26 og 27).
39

Ifølge retspraksis tilsigter reglen om overensstemmelse mellem stævningen og klagen således at undgå, at tjenestemanden eller den kontraktansatte først gør visse – eller samtlige – klagepunkter gældende under den retlige procedure med den følge, at enhver chance for en udenretlig løsning på tvisten bliver betydeligt formindsket. Under disse omstændigheder, idet ansættelsesmyndigheden ikke er i stand til at have et tilstrækkeligt nøjagtigt kendskab til den berørte parts klagepunkter og ønsker (dommen i sagen Schwiering mod Revisionsretten, præmis 11, og Rettens dom af 12.3.1996, sag T-361/94, Weir mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 121, og II, s. 381, præmis 27), har ansættelsesmyndigheden ingen mulighed for at tage den berørte parts påstande til følge eller i givet fald at foreslå en mindelig bilæggelse af tvisten og dermed undlade at overlade tvisten til afgørelse ved domstolene.
107

I et tilfælde som det foreliggende, hvor sagsøgeren gennem et erstatningssøgsmål kræver erstatning for en skade, som sagsøgerne hævder at have lidt som følge af vedtagelsen af en retsakt eller forlængelsen af denne retsakts gyldighed, og under tilsidesættelse af sagsøgerens ret til forsvar, og hvor sagsøgeren ikke har anlagt et søgsmål med påstand om annullation af den pågældende retsakt, følger det logisk af såvel den retspraksis, der er nævnt i præmis 106 ovenfor, som af kravet om, at der skal være årsagsforbindelse mellem den påståede ulovlighed og den påberåbte skade (jf. præmis 24 ovenfor), at det ikke er tilstrækkeligt udelukkende at påberåbe sig, at retten til forsvar er blevet tilsidesat, for at godtgøre, at erstatningssøgsmålet er berettiget. Det er endvidere nødvendigt at redegøre for de argumenter og omstændigheder, som den berørte ville have påberåbt sig, såfremt retten til forsvar var blevet overholdt, og det skal i givet fald godtgøres, at disse argumenter og omstændigheder havde kunnet føre til et andet resultat i den konkrete situation, hvilket i det foreliggende tilfælde for så vidt angår den første sagsøger ville indebære, at gyldighedsperioden for de omtvistede restriktive foranstaltninger i form af indefrysning af hans midler ikke ville være blevet forlænget.
22

På grund af den særlige art af komponenterne, der indgår i et sammensat produkt som omhandlet i artikel 3, litra c), i forordning nr. 6/2002, som kan fremstilles og markedsføres på en anden måde, end det sammensatte produkt fremstilles og markedsføres, er det nemlig hensigtsmæssigt, at lovgiver gør det muligt at lade disse dele registrere som design, dog med forbehold af at de er synlige, efter at de er blevet inkorporeret i det sammensatte produkt, og udelukkende for så vidt angår de synlige dele af de omhandlede komponenter under normal brug af det sammensatte produkt, og for så vidt som disse dele er nye og har individuel karakter.
53

Det bemærkes for det andet, at der ved vurderingen af, om en af et offentligt organ udarbejdet taksttabel med henblik på anvendelse af en bestemt vare eller tjenesteydelse i en given sektor eventuelt er selektiv over for visse virksomheder, nærmere bestemt henvises til alle virksomheder, der anvender eller kan anvende denne bestemte vare eller tjenesteydelse, og det undersøges, om blot enkelte af virksomhederne er eller kan være omfattet af en eventuel fordel. Situationen for de virksomheder, der ikke vil eller kan anvende den pågældende vare eller tjenesteydelse, er således ikke umiddelbart relevant for vurderingen af, om der foreligger en fordel. Med andre ord kan den selektive karakter af en foranstaltning, der består i en af et offentligt organ udarbejdet taksttabel med henblik på anvendelse af en vare eller tjenesteydelse, der stilles til rådighed af dette organ, kun vurderes ved henvisning til de nuværende eller potentielle kunder hos det pågældende organ og den specifikke vare eller tjenesteydelse, og navnlig ikke ved henvisning til kunder fra andre virksomheder i sektoren, der stiller sammenlignelige varer eller tjenesteydelser til rådighed. Hvis det i øvrigt blev lagt til grund, at enhver ikke-diskriminerende taksttabel, der anvendes af et offentligt organ som modydelse for en given vare eller tjenesteydelse, er af selektiv karakter, ville dette i det væsentlige føre til en uforholdsmæssig udvidelse af begrebet støtte, der »begunstige[r] visse virksomheder eller visse produktioner« i artikel 107, stk. 1, TEUF. For at en eventuel fordel, som indrømmes af et offentligt organ i forbindelse med leveringen af specifikke varer eller tjenesteydelser, begunstiger visse virksomheder, er det desuden nødvendigt, at virksomheder, som benytter eller ønsker at benytte denne vare eller tjenesteydelse, ikke er eller kan være omfattet af denne fordel hos dette organ inden for disse særlige rammer.
74

Det fremgår for det første af sagsakterne, at Kommissionen med støtte i ovennævnte skrivelse fra de luxemburgske myndigheder var af den opfattelse, at sagsøgernes erklæringer var upræcise. Sagsøgerne havde således oplyst i deres skrivelse af 6. december 2011, at der ikke var blevet udarbejdet revisionsrapporter vedrørende luftfartssikkerheden og sikkerhedsbeskyttelsen med hensyn til Flying Group Lux for 2009 og 2010, mens direktoratet for civil luftfart i Luxembourg havde tilkendegivet i skrivelsen af 12. december 2011, at der var blevet udarbejdet generelle rapporter vedrørende udstedelse og forlængelse af AOC for disse år, der indeholdt dele om »luftfartssikkerhed« og »sikkerhedsbeskyttelse«. Sagsøgerne medgav i øvrigt i deres skrivelse af 20. december 2011, der blev fremsendt som svar på afgørelsen af 15. december 2011, hvori de blev beskyldt for at have afgivet urigtige oplysninger, at de ovennævnte generelle rapporter indeholdt oplysninger vedrørende bedømmelsen af luftfartssikkerheden og sikkerhedsbeskyttelsen med hensyn til det omhandlede luftfartsselskab i modsætning til deres oplysninger i deres skriftlige indlæg (jf. præmis 80 nedenfor), idet de tilkendegav, at de havde vedlagt nævnte rapporter som bilag til denne skrivelse »med markering af de aspekter, der vedrører luftfartssikkerhed og sikkerhedsbeskyttelse« (jf. ligeledes præmis 81-87 nedenfor).
42

Hvad angår det argument, som ECHA har fremført i sine skriftlige indlæg og under retsmødet, hvorefter ECHA i det væsentlige er forpligtet til at overvælte alle omkostninger, der er forbundet med den omhandlede kontrol, kan det ikke begrunde den administrationsafgift, som sagsøgeren er pålagt, og som er åbenbart uforholdsmæssig. For det første følger størrelsen af administrationsafgiften i det foreliggende tilfælde nemlig af den særlige metode, som ECHA har valgt med henblik på beregningen af denne afgift. ECHA har således besluttet, at samtlige omkostninger i forbindelse med kontrollen af et større udvalg af virksomheder udelukkende skulle bæres af de virksomheder, som havde afgivet urigtige oplysninger, i forhold til deres størrelse. Der er således intet grundlag for at antage, at der i den foreliggende sag ikke skulle findes en løsning, som indebærer, at proportionalitetsprincippet kan overholdes i forhold til sagsøgeren, og som gør det muligt at opfylde forordningens formål. For det andet modsiges ECHA’s argument af forarbejderne til afgørelse MB/D/29/2010 (jf. præmis 35 ovenfor), hvori det er præciseret, at ECHA bærer »samtlige omkostninger« ved de foretagne kontroller, hvis det viser sig, at der ikke var afgivet urigtige oplysninger. Det skal for øvrigt for det tredje bemærkes, at artikel 96, stk. 1, i forordning nr. 1907/2006 bestemmer, at ECHA’s indtægter ikke alene består af de gebyrer, som virksomhederne betaler, men også af et tilskud fra Unionen opført i Den Europæiske Unions almindelige budget (sektionen vedrørende Kommissionen) og af eventuelle frivillige bidrag fra medlemsstaterne.
33

Det fremgår nemlig for det første af akterne i sagen for appelkammeret, at sagsøgeren i et processkrift af 10. september 2010 havde anført, at det ældre varemærke havde været registreret siden 1930, og at sagsøgeren derfor på grundlag af artikel 42, stk. 2, i forordning 207/2009 anmodede indsigeren om at føre bevis for den reelle brug af dette varemærke. Det følger ligeledes af akterne i sagen for appelkammeret, at sagsøgeren på ny i et processkrift af 14. marts 2011 havde anfægtet, at den reelle brug af det ældre varemærke var blevet fastslået. I indsigelsesafdelingens afgørelse, der er indeholdt i akterne i sagen for appelkammeret, præciseredes ligeledes følgende: »Da indsigelsen med henblik på bestemmelserne i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 er ugrundet, er det ikke nødvendigt at efterprøve det bevis for brug, som indsigeren har fremlagt.« Endelig fremgår det af den anfægtede afgørelse, at appelkammeret ophævede indsigelsesafdelingens afgørelse og gav sagsøgeren afslag på den beskyttelse i henhold til den internationale registrering for Fællesskabet, som denne havde opnået, uden at tage stilling til den reelle brug af det ældre varemærke.
46

Desuden har sagsøgeren gjort gældende, at eftersom Retten i sin dom af 3. december 2003, Nestlé Waters France mod KHIM (Formen på en flaske) (sag T-305/02, Sml. II, s. 5207), anerkendte, at et tredimensionalt varemærke med form som en flaske, der var søgt registreret for ikke-alkoholholdige drikkevarer henhørende under klasse 32, havde et minimum af fornødent særpræg som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, bør den samme løsning anvendes i det foreliggende tilfælde, hvor der er tale om en i høj grad lignende sektor, nemlig varer henhørende under klasse 30. I denne forbindelse bemærkes, at et varemærkes særpræg skal bedømmes dels i forhold til de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er søgt registreret, dels i forhold til opfattelsen af varemærket hos den relevante kundekreds, og at appelkammeret skal undersøge, om dette varemærke afviger betydeligt fra normen eller sædvaner i den omhandlede varesektor. Derfor er den løsning, som Retten valgte i en dom vedrørende et andet varemærke end det anfægtede, og som var søgt registreret for andre varer end dem, der er omhandlet i den foreliggende sag, og som henhører under en anden sektor, ikke relevant ved bedømmelsen af, om det varemærke, som er anfægtet i den foreliggende sag, har fornødent særpræg.
44

Når sagsøgeren gør gældende, at appelkammeret ikke har fremlagt noget konkret bevis til støtte for denne påstand, savner dette argument grundlag i de faktiske omstændigheder. I denne henseende fremgår det af den anfægtede afgørelse, at appelkammeret undersøgte de typer af koblinger, som produceres af sagsøgerens konkurrenter, idet det bemærkede, at koblingerne udelukkende gjorde det muligt at fastslå, at klemmerne kunne »have forskellige funktionelle, endda æstetiske udformninger«, men at disse »varevariationer« ikke medførte, at der kunne fastslås en »varemærkefunktion i deres helhedsindtryk« (den anfægtede afgørelses punkt 7). Appelkammeret meddelte med rette sagsøgeren, at det ikke var tilstrækkeligt, at kundekredsen kunne skelne mellem forskellene på de forskellige koblinger, hvilket nemlig er, hvad en specialiseret kundekreds som i det foreliggende tilfælde formår, men at kundekredsen skulle være i stand til at opfatte variationen ved den skruekobling, som sagsøgeren har fremlagt, som værende »så stor, [at kundekredsen] genkender den som en oprindelsesbetegnelse« (den anfægtede afgørelses punkt 18). Som appelkammeret imidlertid med rette har gjort gældende, forekommer forskellene ved den omhandlede kobling, der ganske vist er identificerbare, dog blot at være varianter af skruekoblinger. Disse karakteristika er derfor ikke af en sådan art, at de kan individualisere den pågældende vare og i sig selv angive en bestemt forretningsmæssig oprindelse.
Ved skrivelse af 14. december 2010 besvarede den kompetente kontorchef hos Kommissionen skrivelsen af 2. december 2010 i følgende vendinger:

»[…]

Hvad angår Deres anmodning om, at adgangen til de relevante konti spærres, er det vores opfattelse, at generhvervelsen af kvoter, hvorom det påstås, at de ulovligt er blevet overført, er et spørgsmål, der henhører under national ret og de nationale retshåndhævende myndigheder. Kommissionen har ikke beføjelse til at spærre sådanne kvoter på en konto i et register.

Hvad angår kvotetransaktioner henvises der til, at oplysninger herom er fortrolige i fem år i henhold til forordning nr. 2216/2004’s artikel 10 samt bilag XVI hertil. Uanset disse bestemmelser samarbejder Kommissionen effektivt med de relevante retshåndhævende myndigheder for at løse [spørgsmålet om] ulovlig adgang til de konti, [der er tale om].

Hvad endelig angår Deres anmodning om, at enhver overførsel af kvoter i de nationale registre skal stoppes, indtil de almindelige it-sikkerhedsregler inden for bankvirksomhed er gennemført, ville en sådan handling være uforholdsmæssig og savne retsgrundlag […]«
48

Det skal bemærkes, at S.’ skriftlige erklæring er dateret og underskrevet. I erklæringen har S. præciseret, at han er blevet oplyst om det forhold, at denne erklæring ville blive fremsendt til Harmoniseringskontoret, og om det forhold, at en falsk erklæring var strafsanktioneret. I dette dokument har S. erklæret, at sagsøgeren sælger tilbehør til cykler og biler i stort omfang under det ældre varemærke. Han har vedlagt erklæringen tabeller, der ligeledes er underskrevne og daterede, og som indeholder oplysninger vedrørende den omsætning, der var blevet opnået ved salg af flere slags tilbehør til cykler og biler mellem 2001 og 2006. Disse oplysninger var opgjort efter år og efter vare. S. har erklæret, at omtrent 90% af omsætningen hidrørte fra salg i Tyskland. Han har ligeledes præciseret, at virkningerne af hans skriftlige erklæring udstrakte sig til de omsætningstal, der var nævnt i de vedlagte tabeller. Endelig har han anført, at katalogerne for de varer, der var blevet markedsført under det ældre varemærke, herunder dem, der blev fremlagt for Harmoniseringskontoret under den administrative procedure, var blevet sendt til alle de personer, der var ansvarlige for indkøb, marketingdirektørerne og salgslederne i de store detailbutikker.
107

For det første og i lighed med de ovenfor i præmis 66 fremsatte betragtninger skal det fastslås, at beføjelserne til at foretage kontrolundersøgelser er af særlig betydning for at afsløre overtrædelser af artikel 101 TEUF og 102 TEUF. Kommissionen har således med føje i 86. betragtning til den anfægtede afgørelse bemærket, at lovgiver i forordning nr. 1/2003 havde fastsat strengere straffe end i den tidligere ordning fastsatte for at nægte at underkaste sig en kontrolundersøgelse med henblik på at tage hensyn til denne proceduremæssige overtrædelses særligt alvorlige karakter. Kommissionen var ligeledes berettiget til at tage hensyn til, at det er nødvendigt at sikre en tilstrækkeligt afskrækkende virkning (jf. i denne retning dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml., EU:C:1983:158, præmis 108), for at virksomhederne ikke kan vurdere, at det vil være fordelagtigt for dem kun at fremlægge dele af de elektroniske dokumenter inden for rammerne af en kontrolundersøgelse, for at hindre Kommissionen i at godtgøre en overtrædelse af materiel ret på grundlag af sådanne beviser.
131

Sagsøgeren har klaget over den omstændighed, at de anfægtede afgørelser ikke indeholder nogen beviser for, at der er en forbindelse mellem ham, hans adfærd og hans aktiviteter på den ene side og målene med de restriktive foranstaltninger over for Syrien på den anden side. Da der ikke er ført noget bevis for, at han er involveret i undertrykkelsen af civilbefolkningen, eller nogen årsagssammenhæng mellem hans adfærd og denne undertrykkelse, kan alene den omstændighed, at han er chef for den syriske centralbank, ikke begrunde en vedtagelse af restriktive foranstaltninger over for ham, hvorfor sådanne tilsidesætter proportionalitetsprincippet. De avisartikler, som Rådet har fremlagt for Retten, er ikke tilstrækkeligt bevis til at godtgøre, at han yder støtte til det syriske regime i nævnte undertrykkelse.
52

Under retsmødet har sagsøgeren påberåbt sig dommen i sagen Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, nævnt i præmis 22 ovenfor (præmis 43-45) til støtte for sin argumentation om, at den form, hvorunder den anfægtede afgørelse er blevet truffet, har afgørende betydning ved afgørelsen af, om afgørelsen kan gøres til genstand for prøvelse ved et annullationssøgsmål. Ganske vist fastslog Domstolen i den dom, at EU-lovgiver, idet den foreskrev, at det i artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 659/1999 foreskrevne påbud om oplysninger skulle tage form af en afgørelse, har haft til hensigt at tillægge en sådan retsakt en bindende karakter, og at et sådant påbud tilsigter at have bindende retsvirkninger, og at det derfor udgør en anfægtelig retsakt i artikel 263 TEUF’s forstand. Ikke desto mindre må det fastslås, at Domstolen ikke begrænsede sig til denne analyse ved bedømmelsen af, om den anfægtede retsakt i den sag kunne gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Efterfølgende undersøgte Domstolen i dommen i sagen Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, nævnt i præmis 22 ovenfor, om den anfægtede retsakt, som Retten havde fastslået i den kendelse, der blev appelleret til Domstolen, udgjorde en mellemkommende foranstaltning af forberedende karakter, og om den medførte selvstændige retsvirkninger, som et søgsmål til prøvelse af den beslutning, der bragte proceduren vedrørende den påståede statsstøtte til ophør, sikrede sagsøgerne i den sag en tilstrækkelig domstolsbeskyttelse imod (præmis 48-63). Domstolen fastslog imidlertid, at dette ikke var tilfældet, fordi virkningerne af en eventuel ulovlighed, retsakten måtte være behæftet med, ikke kunne ophæves med et søgsmål til prøvelse af den beslutning, der bragte proceduren vedrørende den påståede statsstøtte til ophør, selv om retsakten faktisk var en mellemkommende retsakt (dommen i sagen Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, nævnt i præmis 22 ovenfor, præmis 56-60). Selv om Domstolen tog den form, den anfægtede retsakt var vedtaget under, nemlig en afgørelse som omhandlet i artikel 288 TEUF, i betragtning ved afgørelsen af, om der er tale om en retsakt, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål, var denne vurdering kun et element i Domstolens argumentation for at nå til denne konklusion.