Forslag til afgørelse fra generaladvokat Léger fremsat den 23. februar 1999. - Gabriele Gruber mod Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Landesgericht Linz - Østrig. - Lige løn for mænd og kvinder - Fratrædelsesgodtgørelse - Indirekte forskelsbehandling. - Sag C-249/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-05295



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Med de forelagte spoergsmaal oensker Landesgericht Linz (OEstrig) i det vaesentlige at faa oplyst, hvorvidt princippet om lige loen til mandlige og kvindelige ansatte, som naevnt i EF-traktatens artikel 119, skal fortolkes saaledes, at det er til hinder for anvendelsen af en national ordning, hvorefter en arbejdstager kun faar maksimalt halvdelen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som den faktiske varighed af dennes beskaeftigelse berettiger arbejdstageren til, naar denne som foelge af mangel paa boerneinstitutioner for boern under tre aar bringer sit arbejdsforhold til ophoer for at passe sine boern, mens en arbejdstager af det modsatte koen, der afslutter sit arbejdsforhold af anden grund, har ret til en fratraedelsesgodtgoerelse, der er beregnet paa grundlag af hele beskaeftigelsesperioden.

Faellesskabsretlige og nationale bestemmelser

Traktatens artikel 119

2 I medfoer af traktatens artikel 119, stk. 1, er medlemsstaterne forpligtet til at gennemfoere og opretholde »princippet om lige loen til maend og kvinder for samme arbejde«.

3 Ved »loen« skal der i medfoer af denne artikels stk. 2 forstaas »den almindelige grund- eller minimumsloen og alle andre ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier«.

4 Da traktatens artikel 119 fastslaar et princip, der »... hoerer til Faellesskabets grundlag«, kan den »... anvendes umiddelbart og kan saaledes for de retsundergivne affoede rettigheder, som domstolene skal beskytte« (1).

Relevante nationale bestemmelser

5 Ifoelge § 23, stk. 1, i Angestelltengesetz (den oestrigske funktionaerlov, herefter »AngG«) har en ansat ret til fratraedelsesgodtgoerelse, naar et arbejdsforhold, som har varet uafbrudt i tre aar, bringes til ophoer.

6 I henhold til AngG's § 23, stk. 7, bortfalder retten til fratraedelsesgodtgoerelse dog, saafremt den ansatte selv siger op, saafremt han fratraeder inden det aftalte tidspunkt uden vaesentlig grund, eller saafremt han selv er skyld i, at han er blevet afskediget inden det aftalte tidspunkt.

7 Loven opregner de vaesentlige grunde, som berettiger en ansat til at sige op og faa udbetalt hele den fratraedelsesgodtgoerelse, som er fastsat i AngG's § 23, stk. 1, og disse vedroerer hovedsageligt, men ikke udelukkende, en holdning fra arbejdsgiveren til den ansatte eller dennes familie, som goer det umuligt at opretholde arbejdsforholdet. De er indeholdt i AngG's § 26 og i § 82a i Gewerbeordnung (lov om arbejdsforhold, herefter »GewO«), som gaelder for arbejdere.

8 I AngG's § 26 bestemmes:

»Det anses navnlig for en vaesentlig grund, der berettiger en ansat til at sige op inden det aftalte tidspunkt:

1) naar den ansatte er ude af stand til at fortsaette arbejdsforholdet eller ikke kan goere dette uden skade for sin sundhed eller for sin moralske integritet

2) naar arbejdsgiveren uberettiget nedsaetter eller tilbageholder de vederlag, den ansatte har krav paa, naar arbejdsgiveren i forbindelse med tildelingen af naturalydelser skader den ansatte ved at give ham en usund eller utilstraekkelig forplejning eller ved at stille en usund bolig til raadighed, eller naar arbejdsgiveren tilsidesaetter andre vaesentlige kontraktbestemmelser

3) naar arbejdsgiveren naegter at efterkomme sine lovmaessige forpligtelser til beskyttelse af den ansattes liv, sundhed eller moralske integritet

4) naar arbejdsgiveren udsaetter den ansatte eller medlemmer af hans familie for voldeligheder, moralske kraenkelser eller alvorlige aerekraenkelser eller afslaar at beskytte ham mod tilsvarende handlinger fra en kollega eller en af arbejdsgiverens familiemedlemmer.«

9 I § 82a i GewO bestemmes:

»En arbejder kan uden varsel forlade arbejdet inden udloebet af den kontraktligt fastsatte periode:

a) hvis han ikke kan fortsaette arbejdet uden paaviselig skade for sin sundhed

b) hvis arbejdsgiveren goer sig skyldig i mishandling eller grov aerekraenkelse af arbejderen eller hans familiemedlemmer

c) hvis arbejdsgiveren eller hans familiemedlemmer forleder arbejderen eller hans familiemedlemmer til lovstridige eller umoralske handlinger

d) hvis arbejdsgiveren uberettiget tilbageholder den skyldige loen eller tilsidesaetter andre vaesentlige kontraktbestemmelser

e) hvis arbejdsgiveren er ude af stand til eller naegter at betale arbejderen hans loen.«

10 De oestrigske domstole afviser, at familiemaessige vanskeligheder udgoer en vaesentlig grund i medfoer af AngG's § 26, som berettiger en kvindelig eller mandlig arbejdstager til lovligt at bringe arbejdsforholdet til ophoer (2).

11 Til gengaeld fastsaettes det i visse oestrigske lovbestemmelser, at familiemaessige aarsager kan udgoere grunde, der giver adgang til hele fratraedelsesgodtgoerelsen. Sagsoeger henviser bl.a til § 33, stk. 4, i Landarbeitsgesetz (lov om landbrugsarbejde), hvori det bestemmes, at en arbejdstager, som paa grund af en uforudset aendring i dennes familiaere situation, der bevirker, at arbejdstageren ikke kan fortsaette sit arbejdsforhold uden vaesentlig skade, har ret til hele fratraedelsesgodtgoerelsen.

12 Endvidere kan en kvindelig arbejdstager, som bringer sit arbejdsforhold til ophoer for at passe sit barn, under visse omstaendigheder faa udbetalt en godtgoerelse. AngG's § 23a, stk. 3, bestemmer, at naar en kvindelig arbejdstager inden for beskyttelsesperioden i henhold til § 5, stk. 1, i Mutterschutzgesetz (lov om beskyttelse af moedre, herefter »MSchG«) efter foedsel af et levende barn opsiger arbejdsforholdet inden det aftalte tidspunkt, er hun berettiget til halvdelen af fratraedelsesgodtgoerelsen i henhold til § 23, stk. 1, hvis arbejdsforholdet har varet uafbrudt i fem aar, dog saaledes, at denne godtgoerelse ikke kan overstige et bestemt beloeb. Hvis den kvindelige arbejdstager har barselsorlov i henhold til MSchG, skal opsigelse indgives senest tre maaneder inden orlovens udloeb.

13 Ifoelge AngG's § 23a, stk. 4, finder stk. 3 ligeledes anvendelse paa mandlige arbejdstagere, som goer krav paa foraeldreorlov i henhold til Eltern-Karenzurlaubsgesetz (lov om foraeldreorlov, herefter »EKUG«) eller tilsvarende lovbestemmelser, og som opsiger arbejdsforholdet inden det aftalte tidspunkt senest tre maaneder foer orlovens udloeb.

14 Ifoelge MSchG udgoer foraeldreorloven for kvindelige arbejdstagere to aar. Ifoelge EKUG gaelder denne ret ligeledes for mandlige arbejdstagere.

15 Ifoelge § 2 i Arbeiterabfertigungsgesetz (lov om fratraedelsesgodtgoerelse til arbejdere) finder bestemmelserne i AngG's § 23 og 23a anvendelse paa arbejdere.

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

16 Gabriele Gruber var beskaeftiget som arbejder hos Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG (herefter »Silhouette«) fra den 23. juni 1986 til den 13. december 1995.

17 Hun er moder til to boern, som er foedt henholdsvis den 1. oktober 1993 og den 19. maj 1995. Hun tog to aars foraeldreorlov i forbindelse med baade det foerste og det andet barns foedsel, saaledes at hun siden efteraaret 1993 foerst har haft barselsorlov (inden for beskyttelsesperioden foer og efter foedslen) og dernaest foraeldreorlov. Selv om Gabriele Gruber oenskede at fortsaette sit arbejdsforhold, saa hun sig noedsaget til at bringe det til ophoer for at tage sig af sine boern, da hun paa grund af mangelen paa boerneinstitutioner havde vanskeligheder med at faa dem passet.

18 I henhold til AngG's § 23a, stk. 3, udbetalte Silhouette Gabriele Gruber halvdelen af den lovpligtige fratraedelsesgodtgoerelse, som beloeb sig til 34 243 ATS.

19 Gabriele Gruber anlagde herefter sag ved Landesgericht Linz til proevelse af denne afgoerelse, hvorunder hun gjorde gaeldende, at hendes opsigelse var begrundet i det vaesentlige forhold, at der er mangel paa institutioner for boern under tre aar i den egn - delstaten Oberoesterreich - hvor hun har bopael, og hun anmodede om en fratraedelsesgodtgoerelse svarende til det dobbelte af, hvad hun havde faaet udbetalt. Hun goer gaeldende, at de nationale retsforskrifter, som begraenser hendes rettigheder, udgoer en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, som er forbudt efter traktatens artikel 119.

20 Da Landesgericht Linz fandt, at afgoerelsen af den for retten indbragte sag afhang af fortolkningen af faellesskabsbestemmelsen, besluttede den at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

»1) Er det foreneligt med EF-traktatens artikel 119, at det paa grund af mangelen paa boerneinstitutioner overvejende er kvinder, der maa opgive deres arbejde for at passe deres boern, og at disse kvinder, til trods for at de opfylder de supplerende betingelser (laengere virksomhedstilknytning), kun faar udbetalt hoejst halvdelen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som den faktiske varighed af deres beskaeftigelse berettiger dem til (jf. AngG's § 23a, stk. 3), mens maend faar udbetalt fratraedelsesgodtgoerelse for hele beskaeftigelsesperioden?

2) Er det i den forbindelse af betydning, at stoerstedelen af de oestrigske boernehaver drives af det offentlige eller med offentlig oekonomisk stoette?«

Diskussion

Spoergsmaalet, om de praejudicielle spoergsmaal kan besvares

21 Silhouette har gjort gaeldende, at spoergsmaalene ikke kan besvares, da de er hypotetiske, idet Gabriele Gruber i modsaetning til, hvad den forelaeggende ret og hun selv har anfoert, ikke var tvunget til at sige op, eftersom hun kunne have taget foraeldreorlov i yderligere et aar. Foelgelig kan hun ikke paaberaabe sig bestemmelserne i AngG's § 23, stk. 1.

22 Gabriele Gruber har for Domstolen erkendt, at hun kunne have taget foraeldreorlov i endnu et aar, men at det af den forelaeggende ret rejste problem under alle omstaendigheder ville opstaa ved orlovens udloeb.

23 Silhouette kritiserer med sit anbringende den vurdering, som den forelaeggende ret har foretaget af de faktiske omstaendigheder, og dens anvendelse af den nationale lovgivning. Der skal imidlertid henvises til Domstolens praksis (3), hvorefter den nationale lovgivning og faellesskabsretten udgoer to adskilte og forskellige retsordener, og det tilkommer de nationale retter at forsyne Domstolen med »de faktiske og retlige oplysninger, som er noedvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spoergsmaal« (4). Domstolen har tilfoejet, at den »ikke kan traeffe afgoerelse vedroerende et praejudicielt spoergsmaal, naar det klart fremgaar, at den af den nationale ret oenskede fortolkning af en faellesskabsbestemmelse savner enhver forbindelse med realiteten i sagen eller dennes genstand, eller naar problemet er af hypotetisk karakter, og Domstolen ikke raader over de faktiske og retlige oplysninger, som er noedvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spoergsmaal« (5).

24 Det tilkommer endvidere de nationale retter at fortolke de omtvistede nationale retsforskrifter, der fastsaetter, at opsigelsen senest skal gives tre maaneder foer udloebet af orloven for gyldigt at kunne udloese retten til udbetaling af godtgoerelsen i henhold til AngG's § 23a, stk. 3. Jeg kan derfor ikke saette min egen vurdering i stedet for den forelaeggende rets hvad angaar spoergsmaalet om Gabriele Gruber's situation.

25 Jeg mener saaledes ikke, at spoergsmaalet er hypotetisk, og jeg laegger den forelaeggende rets fremstilling af de faktiske omstaendigheder og af den nationale lovgivning til grund.

Det foerste spoergsmaal

26 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for en national ordning, der har til formaal at begraense fratraedelsesgodtgoerelsen til kvinder, som er noedt til at bringe deres arbejdsforhold til ophoer for at passe deres boern under tre aar paa grund af mangelen paa boerneinstitutioner, mens andre grunde, saasom sundhedsmaessige aarsager, mangler fra arbejdsgivers side og endda familiemaessige aarsager (6), anerkendes som grunde, der giver adgang til en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af hele beskaeftigelsesperioden, selv om disse kvindelige arbejdstagere opfylder supplerende betingelser (laengere virksomhedstilknytning).

27 Gabriele Gruber goer gaeldende, at hun har vaeret udsat for indirekte forskelsbehandling hvad angaar loen i forhold til hendes mandlige kolleger. Selv om kvindelige arbejdstagere er noedt til at sige op af familiemaessige aarsager (passe deres boern, en opgave, som hovedsageligt varetages af kvinder), faar de i henhold til AngG's § 23a, stk. 3, for det tidsrum, der berettiger til fratraedelsesgodtgoerelse, kun halv fratraedelsesgodtgoerelse eller mindre (maksimalt tre gange maanedsloennen), og det endda foerst efter et femaarigt arbejdsforhold. Derimod er den mandlige arbejdstager, som er noedt til at fratraede af anden grund, berettiget til en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af hele beskaeftigelsesperioden, i tilfaelde af ophoer af et arbejdsforhold af tre aars uafbrudt varighed, og han kan navnlig goere krav paa denne godtgoerelse, naar der opstaar en situation, som i medfoer af AngG's § 23, stk. 7, og § 26 medfoerer udbetaling af denne godtgoerelse.

28 Ifoelge Silhouette og de regeringer, der har afgivet indlaeg, forpligter traktatens artikel 119 ikke medlemsstaterne til at udbetale fratraedelsesgodtgoerelse til kvindelige arbejdstagere, som bringer deres arbejdsforhold til ophoer for at passe deres boern. De mener imidlertid ikke, at denne artikel er til hinder for nationale bestemmelser som AngG's § 23a, stk. 3. Denne bestemmelse udgoer under ingen omstaendigheder en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere. Tvaertimod, uden denne bestemmelse og henset til det forhold, at boernepasning ikke kan anses for en vaesentlig grund, som giver ret til den i AngG's § 23, stk. 1, indeholdte godtgoerelse, ville de ikke have krav paa nogen form for godtgoerelse i tilfaelde af ophoer med arbejdsforholdet paa grund af familiaere aarsager. Denne bestemmelse er saaledes en foranstaltning til fordel for arbejdstagere, der oensker at passe deres boern.

29 Henset til de for Domstolen forelagte oplysninger er der naeppe tvivl om, at Gabriele Gruber's situation er omfattet af saavel det materielle som det personelle anvendelsesomraade for traktatens artikel 119.

30 Tvisten i hovedsagen vedroerer beregningen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som sagsoegeren kan kraeve. Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at »fratraedelsesgodtgoerelser«, som er »godtgoerelser, der udbetales til en arbejdstager i forbindelse med hans afskedigelse ... udgoer en form for loen, som arbejdstageren er berettiget til som foelge af arbejdsforholdet, som udbetales til ham ved arbejdsforholdets ophoer, som kan goere det lettere for ham at tilpasse sig de nye forhold, der opstaar som foelge af, at han har mistet sit arbejde, og som sikrer ham en indtaegtskilde i den periode, hvor han soeger nyt arbejde« (7).

31 Endvidere skal Gabriele Gruber, som foerst var paa barselsorlov og derefter paa foraeldreorlov paa tidspunktet for den begivenhed, der var aarsag til hendes sagsanlaeg, betragtes som arbejdstager i den i traktatens artikel 119 omhandlede betydning, eftersom den ansaettelseskontrakt, hun havde med sin arbejdsgiver, stadig var gaeldende paa trods af flere afbrydelser paa grund af barsels- eller foraeldreorlov.

32 Paa tilsvarende vis er der ingen tvivl om - hvilket alle parter er enige om - at den omtvistede nationale lovgivning paa ingen maade kan udgoere en direkte diskriminerende foranstaltning over for kvindelige arbejdstagere. Den paagaeldende lovgivning skal som bekendt (8) finde anvendelse uden forskel og paa de samme betingelser for kvindelige og mandlige arbejdstagere. Koennet er saaledes ikke efter ordlyden det kriterium, der er afgoerende for, at stoerrelsen af godtgoerelsen varierer.

33 Det skal saaledes undersoeges, om en bestemmelse som § 23a, stk. 3, i AngG udgoer en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, saaledes som Gabriele Gruber goer gaeldende.

34 I henhold til Domstolens faste praksis foreligger der indirekte forskelsbehandling, naar »en national bestemmelse, som - selv om den er koensneutral - indebaerer, at langt flere kvinder end maend behandles ugunstigt, medmindre bestemmelsen er begrundet i objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen« (9). Disse tre elementer skal jeg nu behandle.

35 For det foerste kan en national bestemmelse som § 23a, stk. 3, i AngG kun give anledning til forskelsbehandling, saafremt den foerer til en ugunstig behandling.

36 Jeg vil indledningsvis undersoege, hvorvidt Gabriele Gruber's situation kan karakteriseres som diskrimination, hvilket som bekendt bestaar i, at sammenlignelige situationer behandles forskelligt, eller at forskellige situationer behandles ens (10). Det paahviler i princippet den nationale ret at fastslaa, at de grupper, der skal sammenlignes, befinder sig i samme situation, foer den kan fastslaa, at der er tale om en forskelsbehandling.

37 Ifoelge den forelaeggende ret, Gabriele Gruber og Kommissionen skal de retsregler, der gaelder for den foerste gruppe, der bestaar af kvindelige arbejdstagere, som siger op paa grund af manglende alternative pasningsmuligheder for deres boern, sammenlignes med dem, der gaelder for den anden gruppe, der bestaar af arbejdstagere, som siger op af en vaesentlig grund.

38 Ifoelge denne opfattelse behandles den foerste gruppe ugunstigt i forhold til den anden, for saa vidt som den kun modtager halvdelen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som udbetales til den anden gruppe, og endvidere underlaegges den foerste gruppe strengere betingelser (f.eks. kravet om et femaarigt uafbrudt arbejdsforhold i stedet for kun et treaarigt, som kraeves af den anden gruppe).

39 Ifoelge Silhouette og den oestrigske regering skal gruppen af kvindelige arbejdstagere sammenlignes med den gruppe af arbejdstagere, som siger op uden at have en vaesentlig grund dertil, eller som frivilligt bringer arbejdsforholdet til ophoer af personlige grunde. Eftersom sidstnaevnte gruppe ikke faar udbetalt nogen godtgoerelse, fremgaar det, i modsaetning til Gabriele Gruber's paastande, at de kvindelige arbejdstagere, som faar udbetalt halvdelen af fratraedelsesgodtgoerelsen, bliver gunstigere behandlet.

40 Domstolen har aldrig fastsat, efter hvilke kriterier man opstiller de grupper, der skal sammenlignes. Det paahviler i princippet alene de nationale retter at vurdere de faktiske omstaendigheder, at foretage en sammenligning af situationerne og saaledes at fastsaette det hensigtsmaessige sammenligningsparameter. Det skal imidlertid bemaerkes, at med henblik paa at foretage denne vurdering bedst muligt har Domstolen anmodet de nationale myndigheder om at sammenligne situationen eller den foranstaltning, som paastaas at vaere diskriminerende, med en anden situation eller foranstaltning, hvis indhold og begrundelse er ens (11).

41 Det foelger af de af den forelaeggende ret refererede faktiske omstaendigheder, at Gabriele Gruber klager over, at hun ikke har faaet udbetalt en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af hendes fulde beskaeftigelsesperiode. Tvisten vedroerer saaledes udbetalingen af en godtgoerelse som foelge af en opsigelse. Derfor er den relevante gruppe af arbejdstagere den gruppe arbejdstagere, der siger op. Dette foerste parameter for en hensigtsmaessig sammenligning er alle parter enige om.

42 Derimod er de uenige om det andet element, nemlig fastlaeggelsen af aarsagen til denne situation. I den foreliggende sag skal den forelaeggende ret vurdere, hvorvidt den kvindelige arbejdstagers opsigelse skyldes en frivillig og overvejet beslutning, som ingen form for tvang har vaeret medvirkende til, eller om beslutningen om at sige op skyldes tvingende grunde, som er uafhaengige af arbejdstagerens vilje, da denne ikke kan faa passet sine boern paa grund af manglende institutionspladser. I det foerste tilfaelde er der ifoelge Silhouette og den oestrigske regering tale om en frivillig opsigelse af personlige grunde. I det andet tilfaelde er der derimod tale om en tvungen opsigelse.

43 Det tilkommer under alle omstaendigheder den forelaeggende ret at tage stilling til de faktiske omstaendigheder, som er forelagt den. Ifoelge retten er Gabriele Gruber's opsigelse saaledes ikke resultatet af et frivilligt og personligt valg, men skyldes en tvingende forpligtelse (at sikre sundheden og sikkerheden for boern under tre aar) og udefra kommende omstaendigheder (en fuldstaendig mangel paa alternative pasningsmuligheder for hendes boern). Gabriele Gruber's situation kan saaledes sammenlignes med situationen for de arbejdstagere, der tvinges til at sige op af lignende grunde. Det fremgaar af den forelaeggende rets gennemgang af den nationale lovgivning, at familiaere eller sundhedsmaessige aarsager udgoer grunde til at sige op, som er uafhaengige af arbejdstagerens vilje, uden at det kan antages, at denne opsigelse er frivillig og ikke giver ret til udbetaling af en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af den fulde beskaeftigelsesperiode (12).

44 Paa baggrund af forhandlingerne i sagen er sammenligningsparametret efter min mening foelgende: at arbejdstageren befinder sig i saadanne omstaendigheder, at det ikke med rimelighed kan kraeves af ham, at han opretholder sit arbejdsforhold. Dette kriterium, der blev naevnt under den mundtlige forhandling, fandt i oevrigt tilslutning hos de forskellige parter.

45 Mit forslag til afgoerelse ville have vaeret helt anderledes, saafremt de i forelaeggelseskendelsen beskrevne saerlige omstaendigheder ikke havde foreligget, nemlig saafremt arbejdstageren frivilligt havde bragt sit arbejdsforhold til ophoer, selv om hun kunne have faaet sine boern passet. Traktatens artikel 119 paalaegger paa ingen maade medlemsstaterne at udbetale en godtgoerelse til arbejdstagere, som bringer deres arbejdsforhold til ophoer for at passe deres boern, og den er heller ikke til hinder for en saadan bestemmelse. Men i det foreliggende tilfaelde drejer det sig om at vurdere, hvorvidt en loenmaessig forskelsbehandling af to grupper arbejdstagere, der befinder sig i omstaendigheder, hvor man ikke med rimelighed kan kraeve af dem, at de opretholder deres arbejdsforhold, er forenelig med traktatens artikel 119.

46 Foelgelig skal der foretages en sammenligning af de fratraedelsesgodtgoerelsesbeloeb, der udbetales til disse forskellige arbejdstagere. Det paahviler den kompetente nationale ret at undersoege, hvorvidt Gabriele Gruber er blevet mindre gunstigt behandlet end andre arbejdstagere i en lignende situation.

47 Det forhold, at en arbejdstager som Gabriele Gruber kun faar udbetalt halvdelen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som tilkommer en anden arbejdstager, der er tvunget til at sige op, fordi der foreligger en situation, hvor der ville vaere fare for arbejdstagerens eller hans families sundhed eller moralske integritet, saafremt arbejdsforholdet blev opretholdt, jf. § 26 i AngG eller § 33, nr. 4, i Landarbeitsgesetz, udgoer en klart ugunstig behandling.

48 Endvidere fremgaar det, at den fratraedelsesgodtgoerelse, der udbetales til en arbejdstager, der er tvunget til at sige op for at passe sit barn, fordi der ikke er pasningsmuligheder for dette, er undergivet yderligere betingelser sammenlignet med betingelserne for udbetaling af godtgoerelsen til arbejdstagere, som tvinges til at sige op af andre vaesentlige grunde. Saaledes kraeves det, at arbejdsforholdet har varet i mere end fem aar. Den paaviste forskelsbehandling rammer dermed to gange.

49 Jeg maa paa dette trin i undersoegelsen konkludere, at en national lovgivning, der giver arbejdstagere, som paa grund af manglende alternative pasningsmuligheder for deres boern under tre aar maa opsige deres stilling, en fratraedelsesgodtgoerelse, der er mindre - og det selv om de opfylder supplerende krav - end den godtgoerelse, der udbetales til de arbejdstagere, som af lignende aarsager maa sige op, synes at udgoere en klart ugunstig behandling.

50 For det andet - og som jeg allerede har naevnt - er det forhold ikke at udbetale samme godtgoerelse til arbejdstagere, som befinder sig i identiske omstaendigheder, hvorunder det ikke med rimelighed kan kraeves, at de opretholder deres arbejdsforhold, kun udtryk for en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119, saafremt gruppen af mindre gunstigt stillede arbejdstagere hovedsageligt bestaar af kvinder. Det skal saaledes undersoeges, hvorvidt det er tilfaeldet.

51 Ifoelge Domstolens faste praksis (13) paahviler det i princippet den nationale ret at foretage en undersoegelse af de statistiske oplysninger herom.

52 Domstolen paalaegger imidlertid den nationale ret at overholde visse betingelser. Saaledes kraeves det efter fast praksis, at sammenligningen skal vedroere et tilstraekkeligt antal personer (14), eller at den skal foretages »paa grundlag af et forholdsvis omfattende personmateriale« (15), eller endelig, at »det tilkommer den nationale ret at afgoere, om de paagaeldende [paalidelige] statistiske oplysninger kan tages i betragtning, dvs. at de skal omfatte et tilstraekkeligt antal personer, at de ikke maa vaere udtryk for tilfaeldige eller kortvarige omstaendigheder, og at de, generelt set, viser sig at vaere vaesentlige« (16).

53 Saaledes formodes de omtvistede foranstaltninger kun at vaere diskriminerende, hvis de vedroerer en gruppe arbejdstagere af et bestemt koen. Dette kan konstateres ved hjaelp af »vaesentlige« (17) statistiske oplysninger, dvs. at den forskelsbehandlede gruppe skal bestaa af »langt flere kvinder end maend« (18), eller at foranstaltningen skal ramme »et langt stoerre antal kvinder end maend« (19).

54 Ifoelge de af den nationale ret (20) fremlagte statistikker rammer denne situation hovedsageligt kvindelige arbejdstagere. Under alle omstaendigheder er den nationale ret enekompetent til at vurdere, hvorvidt disse oplysninger er vaesentlige.

55 For det tredje skal den nationale ret for at bekraefte formodningen om, at hovedsageligt kvindelige arbejdstagere stilles ugunstigt med hensyn til loen, kontrollere, at denne forskelsbehandling ikke kan tilskrives »objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen« (21).

56 I sager paa dette omraade opererer Domstolen med omvendt bevisbyrde. Det paahviler derfor ophavsmanden til den foranstaltning, der paastaas at vaere diskriminerende, at bevise, at foranstaltningen skyldes aarsager, der er objektivt begrundede og intet har med forskelsbehandling at goere. I den foreliggende sag paahviler bevisbyrden den oestrigske regering, idet den omtvistede foranstaltning indgaar i lovgivningen.

57 Ifoelge Domstolens faste praksis (22) paahviler vurderingen af, om de anfoerte begrundelser goer det muligt at afvise, at den paagaeldende nationale bestemmelse er behaeftet med nogen form for forskelsbehandling, den nationale ret, »som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstaendigheder og til at fortolke den nationale lovgivning« (23). Domstolen giver imidlertid den nationale ret visse retningslinjer, idet den har angivet, at de valgte midler skal svare til et virkeligt behov, vaere egnede til at opnaa dette maal og vaere noedvendige herfor (24). Til tider er Domstolens bistand mere aktiv. Domstolen har saaledes fastslaaet, »at selv om det i en praejudiciel sag er den nationale ret, som skal tage stilling til, om der i den konkrete sag foreligger ... [objektive forhold, der ikke har noget at goere med forskelsbehandling baseret paa koen], er Domstolen, hvis opgave det er at give den nationale ret fyldestgoerende svar, kompetent til paa grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen afgivne skriftlige og mundtlige indlaeg at vejlede den nationale ret paa en saadan maade, at denne kan traeffe sin afgoerelse« (25).

58 Paa grundlag af denne praksis har Domstolen saaledes erkendt, at saavel beskaeftigelses- som socialpolitiske maalsaetninger kan udgoere objektive grunde, som udelukker enhver diskriminerende karakter af de omtvistede nationale bestemmelser.

I Bilka-dommen fandt Domstolen saaledes, at en udelukkelse af deltidsansatte fra virksomhedens pensionsordning ikke var i strid med traktatens artikel 119, idet det svarede til virkelige behov i beskaeftigelsespolitikken. Hensigten med denne foranstaltning var at tilskynde arbejdstagerne til at arbejde paa fuld tid, navnlig om soendagen. I det paagaeldende tilfaelde viste det sig, at de deltidsansatte afslog at arbejde om soendagen. Med indfoerelsen af denne foranstaltning skulle fuldtidsbeskaeftigelse saaledes goeres mere attraktiv. I Megner og Scheffel-dommen fandt Domstolen, at de af den tyske regering paaberaabte argumenter til stoette for den omstaendighed, at personer med ubetydelig beskaeftigelse ikke var omfattet af de lovbestemte socialsikringsordninger, var udtryk for principielle synspunkter vedroerende den tyske socialsikringsordnings opbygning, som »objektivt er uden sammenhaeng med hvilken som helst form for forskelsbehandling paa grundlag af koen, og at den nationale lovgiver ved udoevelsen af sine befoejelser rimeligvis har kunnet gaa ud fra, at den omtvistede lovgivning var noedvendig for opfyldelsen af naevnte formaal« (26).

59 Omvendt har Domstolen i nogle sager fundet, at de af ophavsmaendene til en forskelsbehandling fremfoerte grunde ikke var objektivt begrundet i forhold, som intet havde at goere med forskelsbehandling.

Saaledes har Domstolen i dom af 6. februar 1996, Lewark (27), fundet, at forskellig afloenning af fuldtidsansatte og deltidsansatte ikke var begrundet i objektive aarsager, som intet havde at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen, naar kun fuldtidsansatte fik loen for det samlede antal timer, der var tilbragt paa uddannelseskurser for medlemmer af bedriftsraadet. Domstolen har paa tilsvarende maade i Rinner-Kuehn-dommen fastslaaet, at en bestemmelse, hvorefter loen under sygdom ikke betales til arbejdstagere, hvis arbejdstid udgoer ti timer ugentligt, fordi sidstnaevnte ikke er tilstraekkeligt integreret og ikke har et afhaengighedsforhold, der er sammenligneligt med de oevrige arbejdstageres, ikke kan siges at hvile paa objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.

60 Den oestrigske regering har anfoert, at den omtvistede bestemmelses formaal er at give arbejdstagere, der oensker at bringe deres ansaettelseskontrakt til ophoer for at passe deres boern, en vis godtgoerelse. Denne foranstaltning skyldes saaledes socialpolitiske hensyn. Som allerede naevnt, er det korrekt, at en arbejdstagers opsigelse af rent personlige grunde, f.eks. for at passe sit barn, ikke giver anledning til en saerlig beskyttelse efter faellesskabsretten. Imidlertid er den foreliggende sag, saaledes som det indgaaende er forklaret af den forelaeggende ret, af en anden karakter. Den oestrigske regering anfoerer ikke, hvorfor den begrundelse, at det er umuligt at finde en alternativ pasningsmulighed for et barn, hvilket tvinger den kvindelige arbejdstager til at sige op, ikke af den nationale ret kan anses for en vaesentlig grund, der giver ret til den fulde fratraedelsesgodtgoerelse, der udbetales til mandlige arbejdstagere, som ikke tvinges til at sige op af denne grund, mens andre familiaere aarsager udgoer grunde, der giver ret til udbetaling af en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af den fulde beskaeftigelsesperiode. Den oestrigske regering praeciserer heller ikke, hvorfor den fratraedelsesgodtgoerelse, som arbejdstagere, der ser sig noedsaget til at sige op for at passe deres boern paa grund af manglende pasningsordninger, er underlagt supplerende krav, som bl.a. kravet om et arbejdsforhold af laengere varighed.

61 Silhouette tilfoejer, at eftersom det paahviler arbejdsgiveren at udbetale opsigelsesgodtgoerelsen, vil de budgetmaessige omkostninger ved en beslutning om at paalaegge sidstnaevnte at udbetale hele denne godtgoerelse til kvindelige arbejdstagere i en situation som den af den forelaeggende ret beskrevne, medfoere oekonomiske foelger for arbejdsgiveren, som denne vanskeligt kan baere.

62 Domstolen har allerede udtrykkeligt afvist, at budgetmaessige hensyn objektivt kan begrunde en forskelsbehandling i afloenning af kvindelige og mandlige arbejdstagere (28).

63 Disse omstaendigheder i sagen udgoer saaledes ikke en relevant, objektiv begrundelse til stoette for den paaviste forskelsbehandling.

64 Paa baggrund af ovenstaaende skal traktatens artikel 119 fortolkes saaledes, at den er til hinder for anvendelsen af en national regel, som stiller en vaesentlig stoerre gruppe arbejdstagere af det ene koen ringere end arbejdstagere af det andet koen, uden at denne regel kan begrundes med objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Det er tilfaeldet med en regel som den foreliggende, der begraenser stoerrelsen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som tilkommer en arbejdstager, der befinder sig i en situation, hvor det ikke med rimelighed kan kraeves, at denne opretholder sit arbejdsforhold, mens en arbejdstager af det andet koen, som befinder sig i en lignende situation, har gunstigere betingelser, saasom udbetaling af en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af den fulde beskaeftigelsesperiode.

Det andet spoergsmaal

65 Det andet spoergsmaal praeciserer det foerste. Den forelaeggende ret oensker oplyst, hvorvidt den oestrigske form for drift af boerneinstitutioner har betydning for besvarelsen af foerste spoergsmaal. Med andre ord, om den private eller offentlige karakter af boerneinstitutioner er et punkt, der skal tages hensyn til for at fastslaa, hvorvidt der foreligger en indirekte loenmaessig forskelsbehandling af en arbejdstager i en situation som Gabriele Gruber's.

66 Denne sag kunne have givet anledning til en undersoegelse af, hvorvidt de i en national lov vedtagne foranstaltninger, som de i den foreliggende sag naevnte, er forenelige med de foranstaltninger, som er fastsat og tilladt til beskyttelse af kvinder ved direktiv 76/207/EOEF (29). Dette direktiv tilsigter som bekendt i henhold til dets artikel 1, stk. 1, »gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse, og til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar ...«. Artikel 2, stk. 1, praeciserer, at »princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerligt til aegteskabelig eller familiemaessig stilling«. Artikel 2, stk. 4, goer det muligt for medlemsstaterne at vedtage og opretholde »foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder ... paa de i artikel 1, stk. 1, anfoerte omraader«.

67 Det fremgaar imidlertid af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at under hovedsagen anmoder den forelaeggende ret ikke Domstolen om at vurdere, hvorvidt de i OEstrig vedtagne foranstaltninger med henblik paa at fremme lige muligheder for maend og kvinder er i overensstemmelse med saavel ordlyden som formaalet med dette direktiv (30).

68 Tvisten i hovedsagen angaar klart og udelukkende spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119, hvorved formaalet er at kunne fastslaa, hvilket beloeb Gabriele Gruber kan goere krav paa at faa udbetalt i form af en fratraedelsesgodtgoerelse (31).

69 Imidlertid er det Domstolens faste praksis, at EF-traktatens artikel 177 indfoerer en direkte og gensidig samarbejdsmekanisme mellem de nationale retter og Domstolen (32), og at Domstolen foelgelig kun besvarer spoergsmaal, som den forelaeggende ret finder noedvendige for den sag, den er forelagt (33). Der skal her henvises til, hvad Domstolen anfoerte i dom af 5. februar 1963 i sagen Van Gend & Loos (34):

»... for at anerkende Domstolens kompetence ... er det imidlertid noedvendigt og tilstraekkeligt, at det med tilstraekkelig klarhed fremgaar, at det stillede spoergsmaal angaar en fortolkning af traktaten ... De overvejelser, som den nationale ret ved udvaelgelsen af spoergsmaalene kan have ladet sig lede af, og den relevans, som den tillaegger dem inden for rammerne af en sag, der er forelagt den til paakendelse, er unddraget Domstolens bedoemmelse«.

70 Ved besvarelsen af dette andet spoergsmaal, som er stillet af den forelaeggende ret, skal det saaledes afgoeres, hvorvidt konstateringen af en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119 afhaenger af aarsagen til denne behandling.

71 Domstolen har fastslaaet, at traktatens artikel 119 fastslaar et princip, der »hoerer til Faellesskabets grundlag« og som »anvendes umiddelbart [og] saaledes for de retsundergivne [kan] affoede rettigheder, som domstolene skal beskytte« (35). Borgerne kan saaledes goere denne bestemmelse gaeldende mod enhver arbejdsgiver, privat eller offentlig, som har overtraadt det naevnte princip. Dette princip, der »hoerer til Faellesskabets grundlag«, har saaledes absolut gyldighed, og det deri indeholdte forbud gaelder foelgelig ikke kun for de offentlige myndigheder, men ligeledes for samtlige kollektive overenskomster om loennet arbejde saavel som for kontrakter mellem privatpersoner (36).

72 Det foelger af denne retspraksis, at den absolutte karakter af den beskyttelse, som naevnte bestemmelse giver de borgere, der goer den gaeldende, ikke kan begraenses af overvejelser om aarsagen til forskelsbehandlingen. Der foreligger derfor en tilsidesaettelse af traktatens artikel 119, saa snart der er konstateret en loenmaessig forskelsbehandling af en mandlig arbejdstager eller en kvindelig arbejdstager. Med andre ord, naar det skal fastslaas, hvorvidt der foreligger en forskelsbehandling, er det uden betydning, om ophavsmanden til denne forskelsbehandling er offentlig eller privat.

73 I forbindelse med hovedsagen er det derfor uden betydning for vurderingen af, om traktatens artikel 119 er overholdt, om mangelen paa institutioner for boern under tre aar skyldes den private eller den offentlige sektor.

74 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares med, at det er uden betydning for besvarelsen af det foerste spoergsmaal, at de oestrigske boerneinstitutioner almindeligvis drives af det offentlige eller med offentlig oekonomisk stoette.

Forslag til afgoerelse

75 I lyset af det foregaaende foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Landesgericht Linz forelagte praejudicielle spoergsmaal saaledes:

»1) EF-traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for anvendelsen af en national regel, som stiller en vaesentlig stoerre gruppe arbejdstagere af det ene koen ringere end arbejdstagere af det andet koen, uden at denne regel kan begrundes med objektive faktorer, der intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen. Det er tilfaeldet med en regel, der begraenser stoerrelsen af den fratraedelsesgodtgoerelse, som tilkommer en arbejdstager, der befinder sig i en situation, hvor det ikke med rimelighed kan kraeves, at denne opretholder sit arbejdsforhold, mens en arbejdstager af det andet koen, som befinder sig i en lignende situation, har gunstigere betingelser, saasom udbetaling af en fratraedelsesgodtgoerelse beregnet paa grundlag af den fulde beskaeftigelsesperiode.

2) Det er uden betydning for besvarelsen af det foerste spoergsmaal, at de oestrigske boerneinstitutioner almindeligvis drives af det offentlige eller med offentlig oekonomisk stoette.«

(1) - Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne, Sml. s. 455, praemis 12 og 24.

(2) - Jf. udtrykkeligt LG Klagenfurt, 13.5.1970, Arb. 8784; LG f ZRS Wien, 25.1.1962, Arb 7506.

(3) - Siden dom af 6.4.1962, sag 13/61, De Geus, Sml. 1954-1964, s. 293, org. ref.: Rec. s. 89.

(4) - Dom af 9.10.1997, sag C-291/96, Grado og Bashir, Sml. I, s. 5531, praemis 12, eller nylig dom af 1.12.1998, sag C-326/96, Levez, Sml. I, s. 7835, praemis 25.

(5) - Grado og Bashir-dommen, praemis 12, min fremhaevelse.

(6) - F.eks. § 33, stk. 4, i Landarbeitsgesetz.

(7) - Jf. navnlig dom af 17.5.1990, sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889, praemis 13, min fremhaevelse, eller dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 10 og 11.

(8) - AngG's § 23a, stk. 3 og 4.

(9) - Dom af 14.12.1995, sag C-444/93, Megner og Scheffel, Sml. I, s. 4741, praemis 24, min fremhaevelse.

(10) - Jf. navnlig dom af 13.2.1996, sag C-342/93, Gillespie m.fl., Sml. I, s. 475, praemis 16.

(11) - Jf. analogt Levez-dommen, praemis 41.

(12) - Jf. AngG's § 26 og Landarbeitsgesetz' § 33, nr. 4.

(13) - Jf. f.eks. dom af 27.10.1993, sag C-127/92, Enderby, Sml. I, s. 5535, praemis 17, og af 31.5.1995, sag C-400/93, Royal Copenhagen, Sml. I, s. 1275, praemis 23.

(14) - Enderby-dommen.

(15) - Dom af 17.10.1989, sag 109/88, Danfoss, Sml. s. 3199, praemis 16.

(16) - Enderby-dommen, praemis 17.

(17) - Enderby-dommen, praemis 17.

(18) - Dom af 24.2.1994, sag C-343/93, Roks m.fl., Sml. I, s. 571, praemis 33.

(19) - Dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 16.

(20) - Ifoelge denne var kun 0,84% af alle modtagere af foraeldreorlovsydelser i 1994 maend og kun 30% af alle beroerte kvindelige arbejdstagere kunne genoptage deres arbejde straks efter foraeldreorlovens udloeb. Disse statistiske oplysninger fra den forelaeggende ret er ikke bestridt.

(21) - Jf. f.eks. dommen i Megner og Scheffel-sagen, praemis 24.

(22) - Jf. f.eks. Rinner-Kuehn-dommen.

(23) - Rinner-Kuehn-dommen, praemis 15.

(24) - Jf. f.eks. dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, praemis 37.

(25) - Dom af 7.3.1996, sag C-278/93, Freers og Speckmann, Sml. I, s. 1165, praemis 24.

(26) - Praemis 30.

(27) - Sag C-457/93, Sml. I, s. 243, praemis 26-30.

(28) - Jf. f.eks. dommen i sagen Roks m.fl., praemis 35 og 36.

(29) - Raadets direktiv af 9.2.1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).

(30) - Jf. i denne forbindelse dom af 17.10.1995, sag C-450/93, Kalanke, Sml. I, s. 3051, og generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i denne sag, og dom af 11.11.1997, sag C-409/95, Marschall, Sml. I, s. 6363.

(31) - Alle parterne i hovedsagen, Kommissionen og samtlige regeringer, der har afgivet indlaeg, er enige i denne fortolkning.

(32) - Siden dom af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081.

(33) - Jf. f.eks. dom af 16.6.1981, sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563.

(34) - Sag 26/62, Sml. 1954-1964, s. 375, org. ref.: Rec. s. 1. Jf. ligeledes punkt 27, 28 og 29 i mit forslag til afgoerelse i forbindelse med dom af 22.4.1997, sag C-66/95, Sutton, Sml. I, s. 2163, og den deri naevnte praksis.

(35) - Defrenne-dommen, praemis 12 og 24.

(36) - Jf. artikel 4 i Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10.2.1075 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19), hvori det bestemmes: »Medlemsstaterne traeffer de noedvendige foranstaltninger til, at de bestemmelser i kollektive overenskomster, loenskalaer eller loenaftaler eller i individuelle arbejdskontrakter, der er i strid med ligeloensprincippet, anses for ugyldige, kan erklaeres ugyldige eller aendres.« Jf. ligeledes navnlig dom af 4.6.1992, sag C-360/90, Boetel, Sml. I, s. 3589, og naevnte dom i Lewark-sagen, Freers- og Speckmann-sagen samt Barber-sagen (praemis 32), som praeciserer, at traktatens artikel 119 forbyder enhver form for loenmaessig forskelsbehandling af maend og kvinder, uanset hvilken ordning der giver anledning til forskelsbehandlingen.