ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Det Forenede Kongerige) den 3. december 2015 — Trustees of the Panayi Accumulation & Maintenance Settlements mod Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

(Sag C-646/15)

(2016/C 048/28)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Trustees of the Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

Sagsøgt: Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

Præjudicielle spørgsmål

1) Er det foreneligt med etableringsfriheden, de frie kapitalbevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser, at en medlemsstat indfører og opretholder lovgivning såsom section 80 i Taxation of Chargeable Gains Act 1992, hvorefter der sker beskatning af urealiserede gevinster på værdien af aktiver i en trustfund, såfremt trustees i en trust på noget tidspunkt ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten?

2) Forudsat at en sådan beskatning begrænser udøvelsen af den relevante frihed, kan en sådan beskatning da begrundes i en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen, og er en sådan beskatning da forholdsmæssig, såfremt lovgivningen hverken giver trustees mulighed for at udskyde beskatningen eller at foretage afdragsvis betaling eller tager hensyn til et efterfølgende fald i værdien af trustens aktiver?

3) Er det i strid med nogle af de grundlæggende friheder, at en medlemsstat beskatter urealiserede kapitalgevinster på værdistigningen af aktiverne i en trust på det tidspunkt, hvor flertallet af trustees ophører med at have bopæl eller sædvanligt opholdssted i medlemsstaten?

4) Kan den restriktion af den frie bevægelighed, der opstår ved denne exitbeskatning, begrundes i hensynet til at sikre en afbalanceret fordeling af beskatningskompetencen under omstændigheder, hvor det var muligt, at kapitalgevinster i form af realiserede gevinster stadig kunne beskattes, men kun såfremt bestemte omstændigheder opstod i fremtiden?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 48/18

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (Frankrig) den 23. novcember 2015 — A-Rosa Flussschiff GmbH mod Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales d’Alsace (Urssaf), som er indtrådt i de rettigheder, der tilkommer Urssaf i Bas-Rhin, og Sozialversicherungsanstalt des Kantons Graubünden

(Sag C-620/15)

(2016/C 048/24)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Cour de cassation

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A-Rosa Flussschiff GmbH

Sagsøgte: Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales d’Alsace (Urssaf), som er indtrådt i de rettigheder, der tilkommer Urssaf i Bas-Rhin, og Sozialversicherungsanstalt des Kantons Graubünden

Præjudicielt spørgsmål

Er den virkning, som er knyttet til den E 101-attest, der i henhold til artikel 11, stk. 1, og artikel 12a, punkt 1a, i Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Fællesskabet (1), er udstedt af den institution, der er udpeget af den medlemsstat, hvis social sikringslovgivning gælder for arbejdstageren, bindende for dels modtagermedlemsstatens institutioner og myndigheder, dels retsinstanserne i samme medlemsstat, når det er fastslået, at betingelserne for arbejdstagerens virksomhed åbenbart ikke er omfattet af det materielle anvendelsesområde for undtagelsesbestemmelserne i artikel 14, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 (2)?

(1) EFT L 74, s. 1.

(2) EFT L 149, s. 2.
1)

Skal artikel 5, nr. 1, litra a), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige (1) område fortolkes således, at begrebet »sager om kontraktforhold« også omfatter et krav på kompensation i henhold til artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91, som gøres gældende over for et transporterende luftfartsselskab, som ikke er den pågældende passagers medkontrahent?
6)

Såfremt chartret finder anvendelse på det foreliggende tilfælde, er chartrets artikel 47, stk. 2, da til hinder for en lovbestemmelse i en medlemsstat, der udelukker en prøvelse for den kompetente nationale ret i den anmodede stat inden for rammerne af et for denne verserende søgsmål som det, der er beskrevet i det tredje spørgsmål ovenfor, af anmodningen om oplysninger fremsat af den kompetente myndighed i en anden medlemsstat, og kræver denne artikel, at dette dokument fremlægges for den kompetente nationale ret, og at den tredjepart, som er i besiddelse af oplysningerne, gives adgang hertil, eller at dette dokument på grund af dets fortrolige karakter fremlægges for den kompetente nationale ret uden at nævnte tredjepart gives adgang hertil, på betingelse af at alle de vanskeligheder, som en sådan begrænsning af rettigheder medfører for nævnte tredjepart, i tilstrækkelig grad opvejes af den procedure, som følges for den kompetente nationale ret?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 78/8

Appel iværksat den 23. december 2015 af Den Tjekkiske Republik til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 8. oktober 2015 i de forenede sager T-659/13 og T-660/13, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen

(Sag C-696/15 P)

(2016/C 078/09)

Processprog: tjekkisk

Parter

Appellant: Den Tjekkiske Republik (ved M. Smolek, J. Vláčil og T. Müller, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Forordning nr. 885/2013 (1) og forordning nr. 886/2013 (2) annulleres i deres helhed.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Subsidiært:

— Den appellerede dom ophæves.

— Artikel 3, stk. 1, artikel 8 og artikel 9, stk. 1, litra a), i forordning nr. 885/2013 og artikel 5, stk. 1, artikel 9 og artikel 10, stk. 1 litra a), i forordning nr. 886/2013 annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre appelanbringender.

Det første appelanbringende om tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet. Retten begik en retlig fejl i den appellerede dom, da den konkluderede, at forpligtelserne i henhold til forordning nr. 885/2013 og forordning nr. 886/2013 ikke finder anvendelse på en medlemsstat, der endnu ikke har besluttet på dens område at anvende applikationer eller tjenester for intelligente transportsystemer, selv om en sådan konklusion ikke følger af disse forordninger.

Andet appelanbringende om tilsidesættelse af artikel 13, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union, sammenholdt med artikel 290 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Retten begik en retlig fejl i den appellerede dom, da den konkluderede, at Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af retsakter i henhold til delegeret kompetence har et vidt nok skøn til, at den ikke behøver at holde sig inden for de specifikke bemyndigende bestemmelser.

Tredje appelanbringende om processuelle fejl for Retten. I den appellerede dom foretog Retten en åbenbar urigtig gengivelse af flere af de af Den Tjekkiske Republik fremsatte argumenter, og der var visse af Den Tjekkiske Republiks argumenter, som den slet ikke tog stilling til. Disse processuelle fejl havde afgørende betydning for Rettens bedømmelse af de retlige anbringender.

(1) EUT L 247, s. 1.

(2) EUT L 247, s. 6.
1)

Skal forbuddet mod direkte forskelsbehandling på grund af etnisk oprindelse i artikel 2, stk. 2, litra a), i Rådets direktiv nr. 2000/43/EF (1) om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle, uanset race eller etnisk oprindelse fortolkes således, at det er til hinder for en praksis som den i den foreliggende sag, hvorefter personer, der er født uden for Norden, en medlemsstat eller Schweiz eller Liechtenstein, behandles ringere end personer, der er født i Norden, en medlemsstat eller Schweiz eller Liechtenstein i en tilsvarende situation?
5.

For det tredje har Kommissionen med hensyn til de øvrige betingelser for anvendelsen af artikel 218, stk. 9, TEUF, anført, at disse også er opfyldt i denne sag, idet ITU’s organer er »nedsat ved en aftale«, og at de retsakter, i forhold til hvilke Kommissionen har foreslået, at der indtages en holdning, ikke [supplerer] eller [ændrer] den institutionelle ramme for aftalen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 68/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Rumænien) den 30. november 2015 — Costin Popescu mod Guvernul României, Ministerul Afacerilor Interne, Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor, Direcția Rutieră og Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

(Sag C-632/15)

(2016/C 068/29)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Costin Popescu

Sagsøgt: Guvernul României, Ministerul Afacerilor Interne, Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor, Direcția Rutieră og Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor

Præjudicielt spørgsmål

Kan den rumænske stat i henhold til bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF (1) indføre en regel om, at knallertførere, der er i besiddelse af et officielt dokument, som attesterer deres førerret på offentlig vej inden den 19. januar 2013, for at kunne føre knallert også efter denne dato skal erhverve et kørekort og bestå samme prøver/eksamener som med hensyn til andre biler?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (EUT L 403, s. 18).
1)

Er den omstændighed, at aktiviteten udført af personalet i branchen for dyrevelfærd med specifikke kontrolopgaver er tæt forbundet med fortsættelsen af aktiviteten i bedrifter af den ovenfor i punkt [5] nævnte type, en tilstrækkelig begrundelse for indgåelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter som en undtagelse fra de almindelige bestemmelser, som har gennemført direktiv 1999/70/EF (1)?
3.

Med det tredje anbringende gør appellanten gældende, at der på flere punkter retligt set er foretaget en fejlagtig fortolkning og anvendelse af artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen (1). For det første fulgte Retten i forbindelse med vurderingen af det omtvistede varemærkes særpræg i henhold til artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen ikke Domstolens praksis vedrørende bedømmelsen af det fornødne særpræg ved tredimensionale varemærker, der udgøres af formen på varen. Retten undlod at foretage en sammenligning af det omtvistede varemærke med den form af ovne, som normalt anvendes inden for denne sektor, således som dette er krævet i henhold til Domstolens praksis. For det andet fandt Retten ikke, at den eventuelle funktionalitet af det omtvistede varemærke var relevant ved bedømmelsen af dets særpræg. Retten tilsidesatte dermed det anderkendte princip om, at der skal tages hensyn til alle relevante forhold, der er forbundet med sagens konkrete omstændigheder ved bedømmelsen særpræget. Endelig fulgte Retten ikke Domstolens praksis vedrørende retsbevarende brug af et registreret varemærke som en del af et sammensat varemærke. I denne forbindelse fandt Retten det tilstrækkeligt, at et varemærke, der anvendes som en del af et sammensat varemærke, forsat anses for en oprindelsesangivelse. Retten har hermed undladt at tage i betragtning, hvad der følger af den entydige ordlyd af artikel 15, stk. 1, litra a), i EF-varemærkeforordningen og Domstolens retspraksis, hvorefter det ligeledes skal efterprøves, om varemærkets særpræg er forandret. Retten foretog ikke en sådan efterprøvelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 68/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado Contencioso-Administrativo de Oviedo (Spanien) den 27. november 2015 — Carlos Álvarez Santirso mod Consejería de Educación, Cultura y Deporte del Principado de Asturias

(Sag C-631/15)

(2016/C 068/28)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado Contencioso-Administrativo de Oviedo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Carlos Álvarez Santirso

Sagsøgt: Consejería de Educación, Cultura y Deporte del Principado de Asturias

Præjudicielt spørgsmål

Skal § 4 i den rammeaftale, der er knyttet til Rådets direktiv 1999/70/EF (1) af 28. juni 1999 om tidsbegrænset ansættelse, fortolkes således, at den er til hinder for en regional forskrift som den i den asturiske lov nr. 6/2009 af 29. december 2009 om vurdering af undervisere og deres incitamenter, der i artikel 2 fastsætter et krav om at være fastansat tjenestemand for at blive omfattet af vurderingsplanen (og dermed for at kunne modtage de økonomiske incitamenter, der er knyttet dertil), hvorved de midlertidigt ansatte tjenestemænd udelukkes?

(1) Rådets direktiv 1999/70/EF af 28.6.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT L 175, s. 43).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 59/10

Sag anlagt den 14. december 2015 — Europa-Kommissionen mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-665/15)

(2016/C 059/10)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Guerra e Andrade og J. Hottiaux, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Portugisiske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 5, litra d), i direktiv 2006/126/EF (1), idet den har undladt at oprette forbindelse til Den Europæiske Unions kørekortnetværk.

— Den Portugisiske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det følger af både direktiv 2006/126 og retspraksis, at det påhviler den medlemsstat, der udsteder kørekortet, at efterprøve, om mindstekravene til udstedelse af kørekortet er opfyldt.

Såfremt den portugisiske stat ikke er forbundet til Den Europæiske Unions kørekortnetværk (RESPER), kan den imidlertid ikke efterprøve, om mindstekravene til udstedelse af et kørekort er opfyldt. Navnlig kan den ikke efterprøve, om ansøgeren allerede er indehaver af et kørekort i en anden medlemsstat.

Endvidere indebærer den manglende forbindelse til RESPER, at den portugisiske stat forhindrer de øvrige medlemsstater i sammen med den at efterprøve, om mindstekravene til udstedelse af et kørekort er opfyldt.

De øvrige medlemsstater kan heller ikke udføre nogen kontrol sammen med Portugal i de tilfælde, hvor det er åbenbart, at mindstekravene til udstedelse af kørekort ikke er opfyldt.

Ved ikke at være forbundet til RESPER modvirker Portugal således hovedformålet med pligten til at være forbundet til netværket og med direktiv 2006/126, som er at forbedre trafiksikkerheden ved at lette den fri bevægelighed for personer.

Direktivets artikel 7, stk. 5, litra d), fastsætter klart, at medlemsstaterne skal benytte Den Europæiske Unions kørekortnetværk, navnlig med henblik på at udføre kontrol og nærmere bestemt med henblik på at hindre, at en person er indehaver af mere end ét kørekort.

Direktivets artikel 16, stk. 2, bestemmer, at medlemsstaterne skal anvende direktivets artikel 7, stk. 5, fra den 19. januar 2013.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (omarbejdning) (EUT L 403, s. 18).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 59/8

Appel iværksat den 7. december 2015 af Viasat Broadcasting UK Ltd til prøvelse af dom afsagt den 24. september 2015 af Retten (Ottende Afdeling) i sag T-674/11, TV2/Danmark mod Europa-Kommissionen

(Sag C-657/15 P)

(2016/C 059/07)

Processprog: dansk

Parter

Appellant: Viasat Broadcasting UK Ltd (ved M. Honoré og S. Kalsmose-Hjelmborg, advokater)

De andre parter i appelsagen: TV2 Danmark A/S, Europa-Kommissionen, Kongeriget Danmark

Påstande

— Punkt 1 i Rettens dom af 24. september 2015 i sag T-674/11, TV2/Danmark mod Kommissionen ophæves (påstand 1) og

— Den del af Rettens dom af 24. september 2015 i sag T-674/11, TV2/Danmark mod Kommissionen, hvorved Retten tager det tredje led i sagsøgerens første anbringende til følge, ophæves (påstand 2) og

— Kommissionen frifindes i annullationssøgsmålet anlagt af TV2 og Kongeriget Danmark og

— TV2/Danmark og Kongeriget Danmark, sagsøgere i første instans, tilpligtes at betale Viasats sagsomkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I relation til den første påstand gør Viasat gældende, at Retten med urette fandt, at Kommissionen havde begået en fejl ved at fastslå, at reklameindtægterne opkrævet af TV2 Reklame A/S i 1995 og 1996 udgjorde statsstøtte.

Viasat gør overordnet gældende, at reklameindtægterne fra 1995 og 1996 indebar en overførsel af statsmidler, eftersom reklameindtægterne passerede igennem selskabet TV2 Reklame A/S og TV2-Fonden, der begge var underlagt statens kontrol. Endvidere blev den konkrete anvendelse af midlerne bestemt af Kulturministeren og Folketingets Finansudvalg. Det er endvidere forkert, når Retten lægger til grund, at TV2 havde et retskrav pa midlerne i TV2-Fonden, eller dele heraf.

I relation til den anden påstand gør Viasat gældende, at Retten begik en fejl ved at give sagsøger medhold i, at den anden Altmark betingelse var opfyldt i sagen (præmis 88-111). Viasat bemærker, at Retten i sin dom alene forholder sig til den fortolkning af den anfægtede afgørelse, som Kommissionen efter Rettens opfattelse skulle have anlagt i sine procesdokumenter for Retten, uden at Retten forholdt sig til den begrundelse, som fremgår af den anfægtede beslutning. Det fremgår intetsteds i den anfægtede afgørelses punkt 114-116, at den anden Altmark-betingelse skulle indebære et krav om kompensationsmodtagerens effektivitet.

Retten burde således have taget stilling til, om Kommissionen med rette kunne stille krav om, at der i forbindelse med den anden Altmark betingelse ikke alene skal være forudberegnelighed i forhold til TV2’s fremtidige reklameindtægter (dvs. indtægtssiden), men også til omkostningssiden i forbindelse med kompensationens beregning.

Viasat gør gældende, at Kommissionens krav om tilstrækkelig grad af gennemsigtighed i forhold til omkostningssiden er en bade logisk og nødvendig følge af den store frihed, som en public service-udbyder har på radio og tv-området. Dette blandt andet af præmis 214 i BUPA-dommen (sag T-289/03).

Behovet for transparens omkring omkostningssiden er også meningsfyldt i forhold til de øvrige Altmark-kriterier, jf. Rettens dom i sag T-125/12, Viasat mod Kommissionen, præmis 80-83.
2.

Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 55-57, der sammenfattes i bemærkningen om, at »det ikke fremgår af artikel 215, stk. 2, at de individuelle restriktive foranstaltninger, der træffes over for fysiske og juridiske personer, grupper eller ikke-statslige enheder, skal vedtages i henhold til proceduren i artikel 215, stk. 1, TEUF«. For det første bestemmer artikel 215, stk. 1 — som er den eneste bestemmelse i TEUF, der omhandler de restriktive foranstaltninger — klart, at den procedure, der finder anvendelse for så vidt angår sådanne foranstaltninger, er den procedure, der fastsættes i bestemmelsen, og der fastsættes ingen anden procedure heri. For det andet er artikel 291 TEUF uforenelig med artikel 215, stk. 2, TEUF. Subsidiært kan artikel 291, stk. 2, TEUF ikke anses for at give Rådet et supplerende retsgrundlag ud over retsgrundlaget i artikel 215, stk. 2, TEUF med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger. Endelig, og subsidiært, forholder det sig således, at for det tilfælde, at det fastslås, at artikel 291, stk. 2, TEUF kan give Rådet et supplerende retsgrundlag ud over retsgrundlaget i artikel 215, stk. 2, TEUF med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, vil anvendelsen af dette retsgrundlag stadig være ulovlig i den foreliggende sag.
1)

Skal artikel 1, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (1) (2002/584/RIA) fortolkes således, at udlevering med henblik på straffuldbyrdelse er ulovlig, såfremt der foreligger vægtige grunde til at formode, at forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat er i strid med den berørte persons grundlæggende rettigheder og de almindelige retsprincipper, således som de er fastsat i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union, eller skal bestemmelsen fortolkes således, at den fuldbyrdende medlemsstat i sådanne tilfælde kan eller skal gøre afgørelsen om lovligheden af udlevering betinget af en garanti for, at kravene til forholdene under frihedsberøvelse overholdes? Kan eller skal den fuldbyrdende medlemsstat i så henseende formulere konkrete minimumskrav til de forhold under frihedsberøvelse, der skal garanteres?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 59/9

Appel iværksat den 8. december 2015 af Viasat Broadcasting UK Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 24. september 2015 i sag T-125/12, Viasat Broadcasting UK Ltd mod Europa-Kommissionen

(Sag C-660/15 P)

(2016/C 059/09)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Viasat Broadcasting UK Ltd (ved advokaterne M. Honoré og S. Kalsmose-Hjelmborg)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen, Kongeriget Danmark og TV2/Danmark A/S

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen i sag T-125/12 ophæves, Viasat Broadcasting UK Ltd mod Kommission, ophæves,

— Kommissionens afgørelse 2011/839/EU (1) af 20. april 2011 om Danmarks foranstaltninger (C 2/03) for TV2/Danmark (EUT L 340, s. 1), og

— sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale Viasats omkostninger så vel i første instans som ved Domstolen subsidiært,

— den appellerede dom ophæves,

— sagen hjemvises til Retten i Første Instans, og

— afgørelsen om sagsomkostningerne i de to instanser udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Viasat gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen i forbindelse med dens undersøgelse efter artikel 106, stk. 2, TEUF ikke var forpligtet til at tage hensyn til den omstændighed, at der var tildelt støtte til TV2, uden at de grundlæggende principper om gennemsigtighed og omkostningseffektivitet var overholdt.

Viasat har nærmere bestemt anført, at Retten har begået en retlig fejl ved 1) at lægge dom M6 og den hermed forbundne retspraksis til grund for at forkaste Viasats påstande, 2) at fastslå, at Viasats argumenter førte til en »logisk blindgyde«, 3) at forkaste betydningen af SGEI-meddelelserne af 2005 og 2011 og meddelelsen om statsstøttereglernes anvendelse på public service radio- og TV-virksomhed fra 2009, og 4) at fastslå, at meddelelsen om statsstøttereglernes anvendelse på public service radio- og TV-virksomhed fra 2001 forhindrede Kommissionen i at anvende den metode, som efter Viasats opfattelse følger af artikel 106, stk. 2, TEUF.

(1) Kommissionens afgørelse af 20.4. 2011 om Danmarks foranstaltninger (C 2/03) for TV2/Danmark (EUT L 340, s. 1).
3)

Såfremt svaret på spørgsmål 2 er bekræftende, har Det Forenede Kongerige da ret til at udelukke alle offentlige organer, der ikke arbejder med gevinst for øje, fra at drage fordel af fritagelsen i artikel 132, stk. 1, litra m), uden i hvert enkelt tilfælde at have undersøgt, om indrømmelse af fritagelsen ville medføre risiko for konkurrenceforvridning til skade for momspligtige erhvervsdrivende?