DOMSTOLENS DOM AF 17. OKTOBER 1995. - STRAFFESAG MOD PETER LEIFER, REINHOLD OTTO KRAUSKOPF OG OTTO HOLZER. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: LANDGERICHT DARMSTADT - TYSKLAND. - FAELLES HANDELSPOLITIK - UDFOERSEL AF VARER MED DOBBELTE ANVENDELSESMULIGHEDER. - SAG C-83/94.



Samling af Afgørelser 1995 side I-03231



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Faelles handelspolitik ° anvendelsesomraade ° begraensning af udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse ° omfattet ° Faellesskabets enekompetence

(EF-traktaten, art. 113)

2. Faelles handelspolitik ° faelles udfoerselsordning ° forordning nr. 2603/69 ° fri udfoersel ° undtagelser ° offentlig sikkerhed ° begreb ° en medlemsstats begraensninger af udfoerslen af varer med dobbelt anvendelse, hvortil er knyttet strafferetlige sanktioner ° lovlighed ° betingelser ° overholdelse af proportionalitetsprincippet ° privates adgang til at paaberaabe forordningens artikel 1 ved en national ret

(Raadets forordning nr. 2603/69, art. 1 og 11)

Sammendrag

1. Traktatens artikel 113 skal fortolkes saaledes, at bestemmelser, der begraenser eksporten til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, dvs. varer, der baade kan anvendes til militaere og til civile formaal, henhoerer under artiklens anvendelsesomraade, og saaledes at Faellesskabet har enekompetence paa omraadet under udelukkelse af medlemsstaternes kompetence, medmindre der foreligger saerlig bemyndigelse fra Faellesskabet. Saaledes boer begrebet faelles handelspolitik i henhold til artikel 113 ikke fortolkes snaevert, da dette kunne skabe problemer i samhandelen mellem medlemsstaterne paa grund af de forskelle, der i kraft af en stram udformning af denne politik da ville bestaa paa visse omraader af handelen med tredjelande.

2. Ved forordning nr. 2603/69 fastlaegges der inden for rammerne af den faelles handelspolitik en faelles udfoerselsordning, hvorved der i forordningens artikel 1 fastslaas et princip om fri udfoersel, mens artikel 11 bestemmer, at forordningen ikke er til hinder for, at medlemsstaterne indfoerer eller anvender kvantitative restriktioner med hensyn til udfoersel, bl.a. naar disse er begrundet i hensynet til den offentlige sikkerhed. Denne undtagelse skal forstaas saaledes, at den ogsaa omfatter foranstaltninger med tilsvarende virkning, og saaledes at den vedroerer saavel den indre som ydre sikkerhed.

Derfor kan en medlemsstat i medfoer af naevnte artikel 11 undtagelsesvist, og forudsat at proportionalitetsprincippet overholdes, vedtage nationale foranstaltninger, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, dvs. varer, der baade kan anvendes til militaere og til civile formaal, naar dette anses for noedvendigt for at undgaa en alvorlig forstyrrelse af forbindelserne til udlandet eller af nationernes fredelige sameksistens, hvorved en medlemsstats offentlige sikkerhed ville kunne paavirkes i denne bestemmelses forstand.

Saafremt den offentlige sikkerhed er truet, hvilket maa afgoeres af den nationale ret, kan det vaere rimeligt begrundet, at den erhvervsdrivende, som ansoeger om tilladelse til at eksportere en vare med dobbelt anvendelse, afkraeves bevis for, at varen udelukkende skal anvendes i civilt oejemed, eller at tilladelse naegtes, saafremt varen objektivt set kan anvendes militaert.

Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at nationale myndigheder paalaegger strafferetlige sanktioner for tilsidesaettelse af tilladelsesproceduren, saafremt de foreskrevne straffe ikke gaar ud over, hvad der er rimeligt i forhold til formaalet at tilgodese den offentlige sikkerhed.

Artikel 1 i forordning nr. 2603/69 skaber rettigheder for private, som de kan goere gaeldende ved domstolene.

Parter

I sag C-83/94,

angaaende en anmodning, som Landgericht Darmstadt (Tyskland) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende straffesag mod

Peter Leifer,

Reinhold Otto Krauskopf,

Otto Holzer

at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af dels EF-traktatens artikel 113 og artikel 223, stk. 1, litra b), samt artikel 224, dels af artikel 1 og 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning (EFT 1969 II, s. 573), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3918/91 af 19. december 1991 (EFT L 372, s. 31),

har

DOMSTOLEN

sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene C.N. Kakouris, D.A.O. Edward, J.-P.Puissochet og G. Hirsch samt dommerne G.F. Mancini, F.A. Schockweiler, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn (refererende dommer), C. Gulmann, J.L. Murray, P. Jann og H. Ragnemalm,

generaladvokat: F.G. Jacobs

justitssekretaer: ekspeditionssekretaer D. Louterman-Hubeau,

efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:

° Peter Leifer ved advokat Jochim Thietz-Bartram, Hamburg

° den tyske regering ved Ministerialrat Ernst Roeder og Regierungsrat Bernd Kloke, begge Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtigede

° den graeske regering ved juridisk konsulent Panagiotis Kamarineas og fuldmaegtig Christina Sitara, Statens Advokatkontor, som befuldmaegtigede

° den spanske regering ved Director general de Coordinación Jurídica e Institucional Comunitaria Alberto Navarro González og Abogado del Estado Rosario Silva de Lapuerta, Servicio Jurídico del Estado ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, som befuldmaegtigede

° den franske regering ved secrétaire des affaires étrangères Philippe Martinet og sous-directeur Catherine de Salins, Udenrigsministeriets direction des affaires juridiques, som befuldmaegtigede

° den italienske regering ved avvocato dello Stato Ivo Braguglia

° Det Forenede Kongerige ved Assistant Treasury Solicitor John E. Collins, som befuldmaegtiget, og Barrister Stephen Richards

° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent Peter Gilsdorf og juridisk konsulent Joern Sack, som befuldmaegtigede,

paa grundlag af retsmoederapporten,

efter at der er afgivet mundtlige indlaeg i retsmoedet den 21. marts 1995 af Peter Leifer og Reinhold Otto Krauskopf ved advokat Thomas Marx, Hamburg, af Otto Holzer ved advokat Endrick Lankau, Darmstadt, af den tyske regering, af den graeske regering ved Panagiotis Kamarineas og advokat Galateia Alexaki, Udenrigsministeriets Saerlige Juridiske Kontor for EF-spoergsmaal, som befuldmaegtigede, af den spanske regering, af den franske regering, af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen,

og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 18. maj 1995,

afsagt foelgende

Dom

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 21. februar 1994, indgaaet til Domstolen den 7. marts s.aa., har Landgericht Darmstadt i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen seks praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen af dels EF-traktatens artikel 113 og artikel 223, stk. 1, litra b), samt artikel 224, dels af artikel 1 og 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning (EFT 1969 II, s. 573), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3918/91 af 19. december 1991 (EFT L 372, s. 31).

2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en straffesag mod Peter Leifer, Reinhold Otto Krauskopf og Otto Holzer, der er sat under tiltale for i tiden 1984-1988, uden fornoedne udfoerselstilladelser, at have leveret installationer og dele af installationer samt kemikalier til Irak.

3 I henhold til Aussenwirtschaftsgesetz' (tysk forbundslov om udenrigshandel, herefter "AWG") § 2 bemyndiges regeringen til ved bekendtgoerelse at traeffe bestemmelse om, hvilke retshandler eller transaktioner der kan forbydes eller undergives et krav om tilladelse.

4 AWG' s § 7, der har titlen "Beskyttelse af sikkerheden og udenrigsinteresser", angiver i stk. 1 under hvilke betingelser, der kan fastsaettes begraensninger:

"Retshandler og transaktioner i udenrigshandelen kan undergives restriktioner med henblik paa at:

1) sikre Forbundsrepublikken Tysklands sikkerhed

2) forhindre forstyrrelse af nationernes fredelige sameksistens, eller

3) forhindre, at Forbundsrepublikken Tysklands forbindelser til udlandet forstyrres i vaesentlig grad."

5 Paa dette grundlag udstedte regeringen bekendtgoerelsen Aussenwirtschaftsverordnung (herefter "AWV"), der i bilag AL angiver de varer, for hvilke der kraeves udfoerselstilladelse. Af liste AL, som er blevet aendret flere gange, foelger saaledes, at visse installationer, dele til installationer og visse kemikalier forudsaetter tilladelse. For saa vidt angaar kemiske installationer kraeves kun tilladelse ved udfoersel til stater, der ikke er medlemmer af OECD. Listen omfatter bl.a. de varer, de tiltalte i hovedsagen udfoerte.

6 Af forelaeggelseskendelsen fremgaar, at anklagemyndigheden i Darmstadt er af den opfattelse, at Forbundsrepublikken Tysklands forbindelser til udlandet har lidt betydelig skade som foelge af den paagaeldende udfoersel, hvorfor der er indledt straffesag i anledning af forholdet. Den forelaeggende ret har imidlertid rejst spoergsmaal om, hvorvidt Forbundsrepublikken Tyskland, som medlem af De Europaeiske Faellesskaber, har kompetence til at fastsaette procedurer, der indebaerer et krav om udfoerselstilladelser i samhandelen med tredjelande, hvortil der er knyttet strafferetlige sanktioner. Retten har naermere anfoert, at saafremt de nationale bestemmelser er uforenelige med faellesskabsretten, er de uanvendelige, hvorefter strafspoergsmaalet uden videre bortfalder. Den nationale ret har saaledes forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"1) a) Skal EOEF-traktatens artikel 113 fortolkes saaledes, at dens anvendelsesomraade ogsaa omfatter nationale regler om restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer, der kan anvendes saavel til militaere som til civile formaal (saakaldte varer med dobbelt anvendelse ° 'dual use' ), som omfattet af udfoerselslistens del 1 A og af den 52. bekendtgoerelse af 14. maj 1984 (Bundesanzeiger (tysk statstidende) 91/84), hvorved nr. 1710 tilfoejes i udfoerselslistens del 1 C, og af den 56. bekendtgoerelse om aendring af Aussenwirtschaftsverordnung (bekendtgoerelse om udenrigshandelen, herefter 'AWV' ), hvorved § 5a tilfoejes i AWV af 6. august 1984 (BGBl. (tysk lovtidende) 1984 I, s. 1079), samt den 53. bekendtgoerelse om aendring af udfoerselslisten, hvorved del 1 D tilfoejes udfoerselslisten (BGBl. 1984 I, s. 1080)?

b) Har Faellesskabets institutioner foelgelig enekompetence til at indfoere saadanne udfoerselsrestriktioner, medmindre den enkelte medlemsstat har opnaaet bemyndigelse hertil, eller er de omfattet af de i EOEF-traktaten fastsatte undtagelser?

Saafremt ovenstaaende spoergsmaal besvares bekraeftende:

2) Skal EOEF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning (EFT 1969 II, s. 573, senest aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3918/91 af 19. december 1991, EFT L 372, s. 31, herefter 'udfoerselsforordningen' ) fortolkes saaledes, at de tillader, at en medlemsstat undtagelsesvis gennemfoerer national lovgivning som den under spoergsmaal 1 beskrevne om restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse?

3) Skal EOEF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udfoerselsforordningens artikel 11 fortolkes saaledes, at de tillader, at medlemsstaterne gennemfoerer national lovgivning,

a) der paalaegger ansoegeren af en udfoerselstilladelse at oplyse sagen og baere den fulde bevisbyrde for, at varer med dobbelt anvendelse skal anvendes til civile formaal, som betingelse for meddelelse af udfoerselstilladelsen?

b) Er en saadan national lovgivning tilladt, saafremt udfoerselstilladelse kan naegtes, allerede fordi varerne objektivt set er egnede til anvendelse i militaert oejemed?

4) a) Skal udfoerselsforordningens artikel 1 fortolkes saaledes, at den deri hjemlede frie udfoersel tillige indebaerer, at udfoersel er undtaget krav om tilladelse samt nationale strafferetlige sanktioner i tilfaelde af overtraedelse af nationale regler om udfoerselstilladelse?

b) Udgoer medlemsstaternes strafferetlige sanktioner en restriktion for den frie udfoersel i den i udfoerselsforordningens artikel 1 indeholdte betydning, som de enkelte medlemsstater ikke har kompetence til at fastsaette uden bemyndigelse fra Faellesskabets institutioner og da kun i de i udfoerselsforordningens artikel 11 fastsatte undtagelsestilfaelde?

5) a) Skal EOEF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udfoerselsforordningens artikel 11 fortolkes saaledes, at det herefter er tilladt den enkelte medlemsstat undtagelsesvis at indfoere en procedure, hvorefter der kraeves udfoerselstilladelse, og hvortil der er knyttet sanktioner, der ikke er begrundet i hensynet til medlemsstatens egen sikkerhed, men udelukkende for at hindre en vaesentlig forstyrrelse af nationernes fredelige sameksistens, eller at forhindre, at den paagaeldende medlemsstats forbindelser til udlandet bliver vaesentligt forstyrret (jf. bestemmelserne i § 7, stk. 1, nr. 2 og 3, i den tyske Aussenwirtschaftsgesetz, forbundslov om udenrigshandel, herefter 'AWG' )?

b) Skal EOEF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udfoerselsforordningens artikel 11 fortolkes saaledes, at de tillader den enkelte medlemsstat undtagelsesvis at indfoere straffebestemmelser, der belaegger udfoersel af varer med dobbelt anvendelse og POCl3, der kan anvendes saavel militaert som civilt, uden tilladelse med straf, saaledes som dette er fastsat i § 34, stk. 1, nr. 3, § 33, stk. 1, og § 7, stk. 1, i AWG sammenholdt med § 70, stk. 1, nr. 1, § 5, § 5a, i AWV og udfoerselslistens del 1 A, C, nr. 1710, og D, som aendret den 14. maj 1984 og den 6. august 1984, og er saadanne straffebestemmelser, der ogsaa omfatter frihedsstraf, overhovedet forenelige med proportionalitetsprincippet?

c) Skal EOEF-traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), og artikel 224 samt udfoerselsforordningens artikel 11 fortolkes saaledes, at de tillader, at medlemsstaterne, i tilfaelde af udfoersel af varer med dobbelt anvendelse uden tilladelse, paalaegger friheds- eller boedestraf, allerede fordi varerne objektivt set er egnede til anvendelse i militaert oejemed?

d) Tillader faellesskabsretten kun straf, saafremt der er en objektivt begrundet, rimelig sandsynlighed for, at varer med dobbelt anvendelse skal anvendes militaert, og at eksportoeren har kendskab hertil?

6) Saafremt spoergsmaalene maatte besvares helt eller delvis benaegtende:

Har EOEF-traktatens artikel 113 og/eller udfoerselsforordningens artikel 1 direkte virkning til gunst for den enkelte borger, saaledes at EOEF-traktatens artikel 113 og/eller udfoerselsforordningens artikel 1 skaber rettigheder for den enkelte borger i Faellesskabet, som de nationale domstole skal beskytte?"

Foerste spoergsmaal

7 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om traktatens artikel 113 skal fortolkes saaledes, at nationale regler, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, falder inden for bestemmelsens anvendelsesomraade, samt om Faellesskabet i bekraeftende fald har enekompetence paa dette omraade.

8 Det bemaerkes for det foerste, at den faelles handelspolitik i henhold til traktatens artikel 113 bygger paa ensartede principper, bl.a. med hensyn til toldaendringer, indgaaelse af told- og handelsaftaler, gennemfoerelse af ensartethed i liberaliseringsforanstaltninger, eksportpolitik og handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger.

9 Gennemfoerelsen af en saadan faelles handelspolitik kraever, at sidstnaevnte begreb ikke fortolkes snaevert, da dette kunne skabe problemer i samhandelen mellem medlemsstaterne paa grund af de forskelle, der da ville bestaa paa visse omraader af handelen med tredjelande (jf. udtalelse 1/78 af 4.10.1979, Sml. s. 2871, praemis 45).

10 Heraf foelger, at nationale bestemmelser, der har til formaal at hindre eller begraense udfoerslen af bestemte varer, er omfattet af den faelles handelspolitik i henhold til traktatens artikel 113.

11 Dette gaelder, uanset om restriktionen paahviler varer med dobbelt anvendelse. Varernes art kan saaledes ikke begrunde, at de falder uden for anvendelsesomraadet for den faelles handelspolitik.

12 Da kompetencen paa det handelspolitiske omraade i sin helhed er overfoert til Faellesskabet som foelge af artikel 113, stk. 1, er nationale handelspolitiske foranstaltninger kun gyldige i henhold til saerlig bemyndigelse fra Faellesskabet (dom af 15.12.1976, sag 41/76, Donckerwolcke, Sml. s. 1921, praemis 32, og af 18.2.1986, sag 174/84, Bulk Oil, Sml. s. 559, praemis 31).

13 Det foerste spoergsmaal skal derfor besvares med, at traktatens artikel 113 skal fortolkes saaledes, at bestemmelser, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, falder inden for dens anvendelsesomraade, samt at Faellesskabet har enekompetence paa dette omraade, hvilket udelukker medlemsstaternes kompetence, medmindre der er meddelt saerlig bemyndigelse fra Faellesskabet.

Andet spoergsmaal

14 Henset til besvarelsen af det foerste spoergsmaal maa det andet spoergsmaal forstaas saaledes, at det hermed oenskes oplyst, om en medlemsstat undtagelsesvist kan vedtage nationale foranstaltninger, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, i henhold til traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), eller artikel 224 eller ifoelge artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning (EFT 1969 II, s. 573, herefter "forordningen").

15 Det skal for det foerste undersoeges, om nationale foranstaltninger som de foreliggende er omfattet af forordningens anvendelsesomraade, og dernaest om de kan vaere begrundet i forordningens artikel 11.

16 Forordningens artikel 1 bestemmer: "Udfoerslen af varer fra Det Europaeiske [...] Faellesskab til tredjelande er fri, dvs. ikke undergivet kvantitative restriktioner, bortset fra saadanne, der anvendes i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning."

17 Samme forordnings artikel 11 indeholder en saadan undtagelse, der har foelgende ordlyd: "Med forbehold af andre af Faellesskabets bestemmelser er denne forordning ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfoerer eller anvender kvantitative restriktioner, med hensyn til udfoersel, naar disse er begrundet i hensynet til den offentlige saedelighed, den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed, beskyttelse af planter, beskyttelse af nationale skatter af kunstnerisk, historisk eller arkaeologisk vaerdi, eller beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret."

18 Den tyske regering betvivler, at kravet om tilladelse kan udgoere en kvantitativ restriktion og haelder til den antagelse, at forordningen alene forbyder kvantitative udfoerselsrestriktioner, men ikke foranstaltninger med tilsvarende virkning.

19 Dette argument kan ikke tiltraedes.

20 Det er korrekt, at der i traktatens artikel 34 om frie varebevaegelser inden for Faellesskabet sondres mellem kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning.

21 Dette indebaerer imidlertid ikke, at begrebet kvantitative restriktioner anvendt i en forordning, der angaar Faellesskabets handel med tredjelande, skal fortolkes saaledes, at det ikke omfatter enhver foranstaltning med tilsvarende virkning i traktatens artikel 34' s forstand.

22 Som Domstolen i sin praksis har fastslaaet, er det ved fortolkning af en faellesskabsregel noedvendigt ikke blot at tage hensyn til reglens ordlyd, men ligeledes til den sammenhaeng, hvori den indgaar, og de maal, der forfoelges med den ordning, som den udgoer en del af (dom af 17.11.1983, sag 292/82, Merck, Sml. s. 3781, praemis 12, og af 21.2.1984, sag 337/82, St. Nikolaus Brennerei, Sml. s. 1051, praemis 10).

23 Foranstaltninger, som er truffet af medlemsstaterne, og som har tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, kan saaledes ikke udelukkes fra anvendelsesomraadet for en forordning, baseret paa traktatens artikel 113, hvis formaal efter dens artikel 1 er gennemfoerelse af princippet om fri eksport paa faellesskabsplan, naar anvendelsen af foranstaltningerne, som i denne sag, kan indebaere eksportforbud.

24 Dette bestyrkes i oevrigt af artikel XI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, der maa anses for at vaere relevant ved en fortolkning af en faellesskabsforanstaltning om international samhandel. Denne artikel, der har overskriften "Almindelig ophaevelse af kvantitative restriktioner", opregner i stk. 1 "forbud eller restriktioner ... bortset fra told, skatter eller andre afgifter ... hvad enten saadanne forbud eller restriktioner gennemfoeres ved hjaelp af kvoteordninger, indfoersels- eller udfoerselsbevillinger eller andre forholdsregler".

25 Ifoelge Peter Leifer er en udfoerselsrestriktion kun tilladt, saafremt varerne kan anvendes strategisk og da kun af hensyn til den offentlige sikkerhed. Han finder, at i modsaetning til den situation, at betydelige sikkerhedsinteresser for Forbundsrepublikken Tyskland bringes i fare, kan forstyrrelse af den fredelige sameksistens eller af Tysklands forbindelser til udlandet ikke begrunde disse foranstaltninger.

26 Hertil bemaerkes, at Domstolen i dom af 4. oktober 1991 (sag C-367/89, Richardt m.fl. Sml. I, s. 4621, praemis 22) udtalte, at begrebet offentlig sikkerhed i traktatens artikel 36 omfatter baade en medlemsstats indre og ydre sikkerhed. At undergive dette begreb en snaevrere fortolkning i forbindelse med dets anvendelse i forordningens artikel 11 ville indebaere, at medlemsstaterne gives ret til at begraense varernes bevaegelighed paa det indre marked i stoerre omfang end, hvad der er tilfaeldet i forholdet til tredjelande.

27 Det bemaerkes endvidere, som ogsaa anfoert af generaladvokaten i punkt 41 i forslaget til afgoerelse, at det er vanskeligt at foretage en klar og skarp sondring mellem udenrigspolitiske og sikkerhedspolitiske hensyn. Som yderligere anfoert i forslagets punkt 46 kan begrebet statens sikkerhed i stadig mindre grad betragtes isoleret, for saa vidt som denne er taet forbundet med sikkerheden i det internationale samfund i sin helhed og dets enkelte bestanddele.

28 Heraf foelger, at risikoen for en alvorlig forstyrrelse af de internationale relationer eller af nationernes fredelige sameksistens kan paavirke en medlemsstats sikkerhed.

29 Selv om det tilkommer den nationale ret at afgoere, om artikel 11 som fortolket af Domstolen finder anvendelse paa de faktiske omstaendigheder og paa de foranstaltninger, der er forelagt den til paadoemmelse, bemaerkes imidlertid, at det er ubestridt, at udfoersel af et produkt, der kan anvendes til militaere formaal, til et krigsfoerende land, kan paavirke en medlemsstats offentlige sikkerhed i den ovenfor naevnte betydning (jf. dom i Richardt-sagen, praemis 22).

30 Det andet spoergsmaal skal foelgelig besvares med, at en medlemsstat med hjemmel i forordningens artikel 11 undtagelsesvist kan vedtage nationale foranstaltninger, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, naar dette anses for noedvendigt for at undgaa en alvorlig forstyrrelse af forbindelserne til udlandet eller af nationernes fredelige sameksistens, hvorved en medlemsstats offentlige sikkerhed ville kunne paavirkes i denne bestemmelses forstand.

31 Det er herefter ufornoedent at undersoege, om de anfoerte nationale foranstaltninger ligeledes kan vaere begrundet i henhold til traktatens artikel 223, stk. 1, litra b), eller artikel 224.

Tredje spoergsmaal

32 I betragtning af besvarelserne af de foregaaende spoergsmaal angaar dette spoergsmaal i det vaesentlige anvendelsen af proportionalitetsprincippet, navnlig i henseende til, om medlemsstaterne i medfoer af forordningens artikel 11 enten kan paalaegge den, der ansoeger om en udfoerselstilladelse at foere bevis for, at varer med dobbelt anvendelse skal anvendes i civilt oejemed, eller kan naegte at meddele tilladelse, saafremt varerne objektivt set kan anvendes militaert.

33 Hertil bemaerkes, at artikel 11, der er en undtagelse fra princippet i forordningens artikel 1 om, at udfoerslen er fri, ikke skal fortolkes saaledes, at den har virkninger ud over, hvad der er noedvendigt for at sikre beskyttelsen af de interesser, den har til formaal at varetage.

34 Det tilkommer den nationale ret at undersoege, om de antagelser, der er lagt til grund for dens spoergsmaal, hviler paa en korrekt fortolkning af national ret ° hvilket den tyske regering betvivler ° inden den tager stilling til, om de paagaeldende foranstaltninger er noedvendige for og egnede til at naa de maal, der soeges naaet, og om disse maal ikke ville kunne naas ved hjaelp af mindre bebyrdende foranstaltninger.

35 Det maa imidlertid praeciseres, at de kompetente nationale myndigheder efter omstaendighederne raader over et vist skoen ved vedtagelsen af foranstaltninger, som anses for noedvendige for at sikre en medlemsstats offentlige sikkerhed i den ovenfor anfoerte betydning. Naar udfoersel af varer med dobbelt anvendelse indebaerer en trussel mod en medlemsstats offentlige sikkerhed, kan disse foranstaltninger omfatte saavel et krav om, at den, der ansoeger om udfoerselstilladelse, skal godtgoere, at varerne skal anvendes i civilt oejemed, som ° under hensyn til de konkrete omstaendigheder, herunder den politiske situation i bestemmelseslandet ° mulighed for at naegte tilladelse, saafremt varerne objektivt set kan anvendes militaert.

36 Det tredje spoergsmaal skal foelgelig besvares med, at saafremt den offentlige sikkerhed er truet, hvilket maa afgoeres af den nationale ret, kan det vaere rimeligt begrundet, at ansoegeren afkraeves bevis for, at varerne udelukkende skal anvendes i civilt oejemed, eller at tilladelse naegtes, saafremt varerne objektivt set kan anvendes militaert.

Fjerde og femte spoergsmaal

37 Med hensyn til spoergsmaal fire og spoergsmaal fem, punkt a), er det tilstraekkeligt at bemaerke, at det af besvarelsen af foerste og andet spoergsmaal foelger, at nationale foranstaltninger, hvorefter der kraeves tilladelse til udfoersel af varer med dobbelt anvendelse, i realiteten er hindringer for den frie udfoersel ifoelge forordningens artikel 1, men at disse ifoelge artikel 11 imidlertid kan vaere begrundede under de omstaendigheder, der er anfoert i de oevrige praejudicielle spoergsmaal.

38 Med spoergsmaal 5, punkt b), c) og d), oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om og i bekraeftende fald da paa hvilke betingelser medlemsstaterne kan paalaegge strafferetlige sanktioner, saafremt tilladelsesproceduren ikke overholdes.

39 Hertil bemaerkes, at adgangen til at paalaegge en strafferetlig sanktion for overtraedelser af denne ordning henhoerer under medlemsstaternes kompetence. Selv om faellesskabsretten vel ikke er til hinder for, at der efter national ret paalaegges sanktioner, saafremt pligten ikke overholdes, maa de foreskrevne straffe dog ikke vaere urimelige i forhold til det formaal, der soeges tilgodeset, nemlig den offentlige sikkerhed.

40 Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om de foreskrevne strafferetlige sanktioner er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, saaledes at der i den enkelte sag tages hensyn til alle omstaendigheder, herunder beskaffenheden af den vare, som kan bringe den offentlige sikkerhed i fare, de omstaendigheder, hvorunder overtraedelsen er begaaet, og om den erhvervsdrivende, der ulovligt har forestaaet udfoerslen, var i god eller ond tro (jf. i samme retning dom i Richardt-sagen, praemis 25).

41 Det tilfoejes, at det ikke under en procedure i henhold til traktatens artikel 177 tilkommer Domstolen at tage stilling til den tyske regerings argumenter om, at spoergsmaal 5, litra c), bygger paa en forkert fortolkning af den relevante tyske lovgivning.

42 Dette spoergsmaal skal foelgelig besvares med, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at nationale myndigheder paalaegger strafferetlige sanktioner for tilsidesaettelse af tilladelsesproceduren, saafremt de foreskrevne straffe ikke gaar ud over, hvad der staar i rimeligt forhold til formaalet at tilgodese den offentlige sikkerhed.

Sjette spoergsmaal

43 Med sit sidste spoergsmaal har den nationale ret spurgt Domstolen, om traktatens artikel 113 og/eller forordningens artikel 1 har direkte virkning.

44 Hertil bemaerkes blot, at det af EF-traktatens artikel 189, stk. 2, foelger, at en forordning er bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat. En bestemmelse som forordningens artikel 1 er saaledes en umiddelbar kilde til rettigheder og forpligtelser for alle, som den vedroerer, hvad enten det drejer sig om medlemsstater eller om private, som er parter i de retsforhold, der henhoerer under faellesskabsretten (jf. dom af 9.3.1978, sag 106/77, Simmenthal, Sml. s. 629, praemis 15).

45 Dette gaelder uanset de i forordningens artikel 11 anfoerte undtagelser i det omfang, de er undergivet domstolskontrol, saaledes at en medlemsstat ikke kan paaberaabe sig dem for at begraense artikel 1, der skaber rettigheder for private, som de kan goere gaeldende ved domstolene.

46 Det sidste spoergsmaal skal saaledes besvares med, at forordningens artikel 1 skaber rettigheder for private, som de kan goere gaeldende ved domstolene.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

47 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, den graeske regering, den spanske regering, den franske regering, den italienske regering, Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN

vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Landgericht Darmstadt ved kendelse af 21. februar 1994, for ret:

1) EF-traktatens artikel 113 skal fortolkes saaledes, at bestemmelser, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, falder inden for dens anvendelsesomraade, samt at Faellesskabet har enekompetence paa dette omraade, hvilket udelukker medlemsstaternes kompetence, medmindre der er meddelt en saerlig bemyndigelse fra Faellesskabet.

2) En medlemsstat kan med hjemmel i artikel 11 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2603/69 af 20. december 1969 om fastlaeggelse af en faelles udfoerselsordning, senest aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3918/91 af 19. december 1991, undtagelsesvist vedtage nationale foranstaltninger, der indebaerer restriktioner for udfoerslen til tredjelande af varer med dobbelt anvendelse, naar dette anses for noedvendigt for at undgaa en alvorlig forstyrrelse af forbindelserne til udlandet eller af nationernes fredelige sameksistens, hvorved en medlemsstats offentlige sikkerhed ville kunne paavirkes i denne bestemmelses forstand.

3) Saafremt den offentlige sikkerhed er truet, hvilket maa afgoeres af den nationale ret, kan det vaere rimeligt begrundet, at ansoegeren afkraeves bevis for, at varerne udelukkende skal anvendes i civilt oejemed, eller at tilladelse naegtes, saafremt varerne objektivt set kan anvendes militaert.

4) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at nationale myndigheder paalaegger strafferetlige sanktioner for tilsidesaettelse af tilladelsesproceduren, saafremt de foreskrevne straffe ikke gaar ud over, hvad der er rimeligt i forhold til formaalet at tilgodese den offentlige sikkerhed.

5) Artikel 1 i forordning (EOEF) nr. 2603/69 skaber rettigheder for private, som de kan goere gaeldende ved domstolene.