FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

J. KOKOTT

fremsat den 1. juli 2010 1( )

Sag C-205/09

Szombathelyi Városi Ügyészség

mod

Emil Eredics

og

Mária Vassné Sápi

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Szombathelyi Városi Bíróság, (Ungarn))

»Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager – rammeafgørelse 2001/220/RIA – begrebet »offer« i forbindelse med straffesager – juridisk person – mægling i straffesager«

I – Indledning

1. Den foreliggende præjudicielle anmodning giver Domstolen anledning til at præcisere sin hidtidige retspraksis vedrørende offerbegrebet i rammeafgørelse 2001/220/RIA om ofres stilling i forbindelse med straffesager ( ).

2. Under en retssag, hvorunder de retshåndhævende myndigheder nægtede tiltalte mulighed for mægling i forbindelse med straffesagen, har den forelæggende ret for det første på ny rejst spørgsmål om, hvorvidt en juridisk person ligeledes kan være offer i rammeafgørelsens forstand. For det andet har retten rejst spørgsmål om rammeafgørelsens retningslinjer for så vidt angår den konkrete udformning af mæglingsproceduren.

II – Retsforskrifter

A – EU-retlige forskrifter

3. I henhold til artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2001/220 forstås ved begrebet »offer« »en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser, der strider mod en medlemsstats straffelov«.

4. Artikel 1, litra e), i rammeafgørelse 2001/220 definerer begrebet »mægling i straffesager« som »forsøg på, før eller under straffesagen, at finde en mindelig løsning mellem offeret og gerningsmanden, ved en kompetent persons mellemkomst«.

5. Artikel 10 i rammeafgørelse 2001/220 bestemmer:

»Mægling i straffesager

1. Hver medlemsstat søger at fremme mægling i straffesager i forbindelse med lovovertrædelser, hvor den anser denne fremgangsmåde for hensigtsmæssig.

2. Hver medlemsstat sikrer, at der kan tages højde for en eventuel aftale, der måtte blive indgået mellem offeret og gerningsmanden i forbindelse med en sådan mægling i straffesager.«

B – Nationale forskrifter

6. Artikel 221/A i den ungarske lov om strafferetspleje (a büntetőeljárási törvény, herefter »strafferetsplejeloven«) bestemmer:

»1) Mægling er en procedure, som kan anvendes efter anmodning fra den mistænkte eller offeret eller med deres samtykke i straffesager, der er indledt på grund af forbrydelser mod personer (kapitel XII, afsnit I og III, i straffeloven), trafiksikkerheden (kapitel XIII i straffeloven) eller ejendomsretten (kapitel XVIII i straffeloven), for hvilke der kan idømmes en frihedsstraf på højst fem år.

2) Mægling har til formål at tilskynde til erstatning for følgerne af forbrydelsen og den mistænktes fremtidige adfærds overensstemmelse med retten. I forbindelse med mægling bør en aftale baseret på den mistænktes aktive anger indgås mellem den mistænkte og offeret. Under straffesagen kan der kun gennemføres en mæglingsprocedure en enkelt gang.

3) Anklagemyndigheden påbyder ex officio eller efter anmodning fra den mistænkte, forsvareren eller offeret udsættelse af sagen i højst seks måneder og gennemførelse af mægling i sagen

a) hvis slutning af den strafferetlige forfølgning på grundlag af straffelovens § 36 eller en ubegrænset nedsættelse af straffen er mulig

b) hvis den mistænkte anerkender de faktiske omstændigheder under undersøgelsen, accepterer og kan påtage sig at betale erstatning til offeret for den lidte skade eller erstatning til offeret for de skadelige følger af forbrydelsen ved et helt andet middel

c) hvis den mistænkte og offeret har tilkendegivet deres samtykke til mægling, og

d) hvis gennemførelsen af den retslige procedure kan udelades, når der tages højde for overtrædelsen og den måde, hvorpå den er begået, mæglingstypen og den mistænkte person, eller der er grund til at antage, at retten i forbindelse med strafudmålingen kan vurdere den aktive anger […]

5) Det er ikke muligt som bevismateriale at anvende erklæringerne fra den mistænkte og offeret, som omhandler den handlemåde, der ligger til grund for retssagen, og som er blevet fremsat under mæglingen. Resultatet af mæglingen kan ikke anvendes til ugunst for den mistænkte.

[…]

7) Hvis mæglingen fører til et resultat, og der er anledning til at anvende straffelovens § 36, stk. 1, slutter anklagemyndigheden sagen, og hvis der er anledning til at anvende straffelovens § 36, stk. 2, rejser den tiltale. Hvis den mistænkte har påbegyndt gennemførelsen af den aftale, der er indgået ved mæglingens slutning, uden at dette har indvirkning på muligheden for at pålægge en straf, kan anklagemyndigheden udsætte tiltalen i et eller to år for lovovertrædelser, der straffes med frihedsstraf på højst tre år.«

7. Strafferetsplejelovens artikel 266, stk. 3, litra c), bestemmer, at retten kan udsætte sagen i højst seks måneder på gennemførelse af mægling. Strafferetsplejelovens artikel 307 foreskriver endvidere, at udsættelse ligeledes kan ske, efter at der er afholdt retsmøde.

8. Artikel 314 i straffeloven (Büntető törvénykönyv) bestemmer:

»1) Den, som forvolder skade på De Europæiske Fællesskabers budget i forbindelse med

a) støtte fra fonde, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber eller i deres navn

b) udbetalinger til et budget, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber eller i deres navn

ved at fremsætte en falsk erklæring eller anvende et dokument med urigtigt, falsk eller forfalsket indhold, eller som ikke opfylder eller kun i utilstrækkelig grad opfylder den foreskrevne oplysningspligt – således at dette kan give anledning til vildledning – begår en lovovertrædelse, der straffes med frihedsstraf i op til fem år.

2) I henhold til bestemmelserne i stk. 1 straffes den, som til et andet formål end det godkendte anvender

a) en støtte som den i stk. 1, litra a), omhandlede, eller

b) en fordel i forbindelse med den omhandlede udbetaling i stk. 1, litra b).«

9. Straffelovens artikel 318 bestemmer:

»1) Den, som med henblik på at opnå en ulovlig gevinst, vildleder en anden person eller lader en anden person forblive i vildfarelsen, og således forvolder en skade, begår bedrageri.

[…]

4) Lovovertrædelsen straffes med frihedsstraf i op til tre år, såfremt

a) bedrageriet har forvoldt en betydelig skade

[…]«

10. Straffelovens artikel 318/A bestemmer:

»Inden for denne lovs anvendelsesområde […] er en skade

[…]

b) betydelig, hvis den overstiger 200 000 HUF uden at overstige 2 000 000 HUF.«

11. Straffelovens artikel 36, indeholder følgende bestemmelse:

»1) Den, som i forbindelse med en mægling betaler erstatning til offeret for en skade forvoldt ved en forbrydelse mod personer (straffelovens kapitel XII, afsnit I og IIIi), trafiksikkerheden (straffelovens kapitel XIII) eller ejendomsretten (straffelovens kapitel XVIII), for hvilken der idømmes en frihedsstraf på højst tre år, eller som påtager sig at erstatte de skadelige følger af lovovertrædelsen ved et helt andet middel, idømmes ingen straf.

2) Hvad angår de i stk. 1 omhandlede lovovertrædelser kan straffen nedsættes ubegrænset, hvis gerningsmanden i forbindelse med en mægling betaler offeret erstatning for en skade, der er forvoldt ved en lovovertrædelse, for hvilken der kan idømmes frihedsstraf på højst fem år, eller som påtager sig at erstatte de skadelige følger af lovovertrædelsen ved et helt andet middel.«

12. Bestemmelsen om tilsidesættelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, der er reguleret i straffelovens artikel 314, stk. 1, er indeholdt i straffelovens kapitel XVII (økonomisk kriminalitet).

III – Sagens faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen

13. Der er af anklagemyndigheden blevet rejst tiltale mod den hovedanklagede i tvisten i hovedsagen, Emil Eredics, for ikke at have anvendt et støttebeløb på 1 200 000 HUF hidrørende fra et støtteprogram finansieret af Den Europæiske Union i overensstemmelse med formålet, idet han svigagtigt havde anvendt falske dokumenter, hvorved det ungarske selskab, VÁTI, der førte tilsyn med projektets gennemførelse og havde ansvaret for regnskabsafslutningen, samt Den Europæiske Unions budget blev tilføjet skade.

14. Den kompetente anklagemyndighed finder, at der herved er tale om en strafbar tilsidesættelse af Den Europæiske Unions interesser som omhandlet i den ungarske straffelovs § 314, stk. 1, litra a).

15. Emil Eredics, der under sagens efterforskning blev afhørt flere gange af anklagemyndigheden, aflagde imidlertid ikke tilståelse.

16. På grundlag af resultaterne af efterforskningen rejste anklagemyndigheden den 2. september 2008 tiltale for byretten i Szombathely (Szombathelyi Városi Bíróság) mod Emil Eredics og en medtiltalt.

17. Efter at den forelæggende ret havde modtaget anklageskriftet, forkyndte retten det den 7. november 2008 for den hovedtiltalte. Emil Eredics aflagde tilståelse for den forelæggende ret for så vidt angår de forhold, for hvilke han var sat under tiltale, og fremsatte begæring om mægling med henblik på, at sagen sluttes, eller at straffen bortfalder i overensstemmelse med strafferetsplejelovens artikel 221/A.

18. Repræsentanten for VÁTI Kht. tiltrådte, at der blev gennemført en mæglingsprocedure.

19. Ifølge anklagemyndigheden kan selve den overtrædelse, som den anklagede er tiltalt for, ikke være genstand for en mægling som følge af karakteren af den begåede strafbare handling. Endvidere kan der ikke foretages mægling i den foreliggende sag, da Emil Eredics ikke i overensstemmelse med ungarsk lovgivning havde aflagt tilståelse allerede under sagens efterforskning. Der er endvidere heller ingen begrundelse for at inddrage selskabet VÁTI Kht. som offer under mæglingen og tillægge det erstatning fra den tiltalte: Det egentlige offer er Det Europæiske Fællesskab, da den uberettigede anvendelse af Fællesskabets midler er i strid med Fællesskabets finansielle interesser og har tilføjet Fællesskabets budget skade, således at mægling ikke er begrundet, henset til de særlige omstændigheder i den foreliggende sag.

IV – Den præjudicielle anmodning og sagens behandling for Domstolen

20. Henset hertil udsatte Szombathelyi Városi Bíróság ved kendelse af 22. april 2009, indgået til Domstolen den 8. juni 2009, sagen og forelagde Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:

»1) Hører en »person, der ikke er en fysisk person«, ind under begrebet »offer« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, litra a), i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA, henset til den i rammeafgørelsens artikel 10 omhandlede forpligtelse til at fremme mægling i straffesager mellem offeret og gerningsmanden? Den forelæggende ret anmoder samtidig om at få præciseret og suppleret Domstolens dom af 28. juni 2007, sag C-467/05, Dell’Orto.

2) Er det er muligt at fortolke begrebet »lovovertrædelser« i artikel 10 i rammeafgørelse 2001/220 således, at det omhandler alle lovovertrædelser, hvis lovfastsatte materielle elementer i det væsentlige svarer til hinanden?

3) Kan artikel 10, stk. 1, i rammeafgørelse 2001/220 fortolkes således, at skabelse af mæglingsbetingelser for gerningsmanden og offeret bør være mulig, i det mindste indtil der træffes en afgørelse i første instans, dvs. at kravet om anerkendelse af de faktiske omstændigheder under den retslige procedure, efter undersøgelsens afslutning, og forudsat at de øvrige krævede betingelser er opfyldt – er rimeligt set i forhold til forpligtelsen til at fremme mægling?

4) Indebærer artikel 10, stk. 1, i rammeafgørelse 2001/220/RIA en garanti for almen adgang til mulighed for mægling i straffesager, under forudsætning af at de øvrige lovfastsatte betingelser er opfyldt, uden mulighed for udøvelse af skøn? Er bestemmelsen (kravene) i artikel 10 med andre ord til hinder for en bestemmelse, hvorefter » gennemførelsen af den retslige procedure kan udelades, når der tages højde for overtrædelsen og den måde, hvorpå den er begået, mæglingstypen og den mistænkte person, eller der er grund til at antage, at retten i forbindelse med strafudmålingen kan vurdere den aktive anger?«

21. I sagen for Domstolen har den franske, den italienske og den ungarske regering samt Kommissionen afgivet indlæg.

V – Retlig vurdering

A – Det første præjudicielle spørgsmål

22. Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om en juridisk person ligeledes kan betragtes som offer i henhold til rammeafgørelsen i hvert fald i forbindelse med en mægling som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 10.

23. Dette spørgsmål angående det personelle anvendelsesområde for rammeafgørelsen var allerede genstand for Domstolens dom i Dell’Orto-sagen, som den forelæggende ret udtrykkeligt har anmodet om at få præciseret og suppleret. I den nævnte dom fastslog Domstolen, at rammeafgørelsen skal fortolkes således, at begrebet »offer« i rammeafgørelsens forstand i forbindelse med en straffesag om påfølgende fuldbyrdelse af en retskraftig straffedom ikke inkluderer juridiske personer ( ).

24. Under den foreliggende sag opstår der følgelig spørgsmål om, hvorvidt offerbegrebet er mere omfattende i forbindelse med den mægling, der er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 10. Dette er naturligvis ikke tilfældet.

25. Herimod taler allerede den omstændighed, at rammeafgørelsens artikel 1, litra a), indeholder en legaldefinition af begrebet »offer«. Dér defineres på forhånd, hvem der kan betragtes som »offer« i rammeafgørelsens forstand, nemlig udelukkende fysiske personer. Rammeafgørelsens ordlyd giver ikke grundlag for at antage, at offerbegrebet på enkelte områder af rammeafgørelsen desuagtet kan være mere omfattende.

26. Som jeg bemærkede i mit forslag til afgørelse i Dell’Orto-sagen, støtter hverken en systematisk eller teleologisk fortolkning af rammeafgørelsen, at offerbegrebet udvides i strid med dens ordlyd. En lang række af bestemmelserne i rammeafgørelsen passer efter deres indhold udelukkende på fysiske personer ( ). Eksempelvis nævnes i artikel 1, litra a), som mulig skade for et offer navnlig fysisk eller psykisk skade eller følelsesmæssige lidelser. Dette kan kun vedrøre fysiske personer. Artikel 2, stk. 1, hvorefter ofre skal behandles med behørig respekt for deres personlige værdighed, skal ligeledes nævnes.

27. De grundlæggende rettigheder, som unionslovgiver skal respektere, giver heller ikke anledning til at lade juridiske personer være omfattet. Lovgiver kan nemlig ligeledes under hensyn til lighedsprincippet nøjes med at regulere behandlingen af fysiske personer. Juridiske personer kan ganske vist også lide skade som følge af lovovertrædelser, men allerede definitionen af begrebet »offer« i artikel 1, litra a), i rammeafgørelse 2001/220 antyder, at den skade, som fysiske personer lider, ofte ikke alene kan opgøres i materielle tab, men kan antage helt andre dimensioner end for juridiske personer som følge af fysisk og psykisk skade såvel som følelsesmæssige lidelser. Fysiske personer har endvidere hyppigt langt større behov for beskyttelse i forbindelse med straffesager end juridiske personer, der typisk har professionel støtte. Dette er objektive begrundelser for at sikre fysiske personer, der har været ofre for lovovertrædelser, en privilegeret behandling.

28. Det må således konstateres, at rammeafgørelse 2001/220 ikke giver grundlag for at antage, at definitionen af begrebet »offer« skal fortolkes udvidende i forhold til ordlyden, således at det omfatter juridiske personer. Dette gælder tillige i forbindelse med mægling i rammeafgørelsens artikel 10.

29. Endelig skal jeg gennemgå den forelæggende rets indsigelse om, at den omstændighed, at juridiske personer ikke er omfattet af rammeafgørelsens offerbegreb, kan føre til, at ofre for lovovertrædelser forskelsbehandles af medlemsstaterne. Mange medlemsstater vil nemlig ved gennemførelse af rammeafgørelsen lægge et mere omfattende offerbegreb til grund, der tillige omfatter juridiske personer. I forhold til disse medlemsstater vil ofre i medlemsstater, der ved begrebet »offer« alene forstår fysiske personer, være ringere stillet.

30. Denne forskelsbehandling skyldes imidlertid, at rammeafgørelsen alene tilsigter en harmonisering af foranstaltninger vedrørende fysiske personers stilling. At der kan forekomme forskelsbehandling mellem medlemsstater på områder, der ikke er harmoniseret, er en naturlig følge af den delvise harmonisering, der ikke kan afhjælpes ved en udvidende fortolkning af rammeafgørelsen i strid med dennes utvetydige ordlyd.

B – Det andet præjudicielle spørgsmål

31. Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om begrebet »lovovertrædelse« i rammeafgørelsens artikel 10 skal fortolkes således, at det omfatter alle lovovertrædelser, hvis lovbestemte materielle omstændigheder i det væsentlige er identiske.

32. Begrundelsen for dette spørgsmål er, at der i henhold til ungarsk ret tillige kan foretages mægling i bedragerisager, når offeret for lovovertrædelsen er en juridisk person. Er der derimod er tale om en tilsidesættelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser i henhold til straffelovens artikel 314, er der ikke adgang til mægling ifølge ungarsk ret. Straffelovens kapitel XVII (økonomisk kriminalitet), hvori denne bestemmelse er indeholdt, indgår ikke blandt de kapitler, med hensyn til hvilke strafferetsplejelovens artikel 221/A giver adgang til gennemførelse af en mæglingsprocedure ( ).

33. Ifølge den forelæggende ret er gerningsindholdet i lovovertrædelsen bedrageri og tilsidesættelse af Den Europæiske Unions finansielle interesser i det væsentlige identiske. Der opstår derfor spørgsmål om, hvorvidt en medlemsstat som lovgiver på det strafferetlige område for så vidt angår lovovertrædelser af samme art selv kan afgøre, om der skal gives adgang til mægling eller ej, eller om EU-retten kræver en ensartet behandling.

34. Indledningsvis bemærkes, at den ungarske regering i sit indlæg med en overbevisende argumentation har redegjort for, at de to lovovertrædelser i henhold til ungarsk ret klart er forskellige. I sidste instans tilkommer det den forelæggende ret endeligt at tage stilling til, om de to gerningsindhold er sammenlignelige.

35. Den ungarske og den italienske regering er af den opfattelse, at det andet spørgsmål er åbenbart hypotetisk, henset til besvarelsen af det første præjudicielle spørgsmål, og at det følgelig ikke skal besvares, da det vedrører en lovovertrædelse, der er begået i forhold til en juridisk person, der netop ikke er omfattet af rammeafgørelsen.

36. For så vidt angår lovovertrædelser, i relation til hvilke der er mulighed for mægling, tillader den ungarske lovgiver imidlertid mægling ( ) såvel i sager, hvor ofrene er fysiske personer, som hvor ofrene er juridiske personer. Konkret kan lovgiver dermed have valgt at foretage en såkaldt »overimplementering« af rammeafgørelsen, således at udgangspunktet også for så vidt angår mægling i relation til juridiske personer følger rammeafgørelsen.

37. Ifølge fast retspraksis kan et spørgsmål om fortolkning af EU-retten admitteres, hvor der foreligger en sådan overimplementering. Unionens retsorden har nemlig en interesse i, at enhver EU-retlig bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås ( ).

38. Såfremt Domstolen antager, at der foreligger overimplementering, skal den tage stilling til, om en medlemsstat inden for rammeafgørelsens anvendelsesområde, dvs. for så vidt angår fysiske personer, har pligt til at give samme adgang til mægling for så vidt angår samtlige lovovertrædelser af samme art.

39. Rammeafgørelsen tillægger allerede efter sin ordlyd medlemsstaterne et betydeligt skøn for så vidt angår mægling i straffesager. Ifølge den meget vage formulering hedder det således blot, at medlemsstaterne skal søge at fremme mægling. Medlemsstaterne skal alene fremme mægling for så vidt angår de straffesager, hvor de anser denne fremgangsmåde for »egnet«. Egnethedskriteriet tillægger medlemsstaterne en meget vidt skønsmargen ved fastlæggelsen af de strafbare handlinger, for hvilke der fastsættes regler om mægling. Det kan imidlertid overvejes, om det EU-retlige ligebehandlingsprincip, som medlemsstaterne skal respektere ved gennemførelse af rammeafgørelsen, pålægger dem pligt til at indføre mægling for alle lovovertrædelser af tilsvarende art, såfremt de fastsætter regler om mægling for så vidt angår visse lovovertrædelser. I modsat fald ville det kunne føre til forskelsbehandling af personer, der er ofre lovovertrædelser, der i det væsentlige er af tilsvarende art. Offeret for en bestemt strafbar handling ville have mulighed for at gennemføre en mægling, mens offeret for en anden strafbar handling, der i det væsentlige er af tilsvarende art, ikke har adgang til mægling. I denne forbindelse bør det endvidere afklares, om en sådan forskelsbehandling eventuelt kunne være begrundet ud fra kriminalpræventive betragtninger.

40. Jeg skal imidlertid ikke tage endelig stilling til disse spørgsmål her, da der efter min opfattelse ikke er tale om overimplementering i den foreliggende sag. Den ungarske lovgiver har nemlig for så vidt angår det gerningsindhold, der er relevant for den konkrete sag, dvs. tilsidesættelse af Det Europæiske Fællesskabs finansielle interesser, hvor offeret ikke kan være en fysisk person, bevidst valgt ikke at fastsætte regler om mægling. Denne lovovertrædelse indgår ikke i opregningen af de strafbare handlinger, for hvilke der er fastsat regler om mægling i den ungarske strafferetsplejelovs artikel 221/A. Denne strafbare handling er ikke omfattet af den gruppe af lovovertrædelser, som er opregnet i den ungarske strafferetsplejelovs artikel 221/A, stk. 1. Derfor har det netop heller ikke været hensigten at overimplementere rammeafgørelsen. Den ungarske regering har endog henvist til, at en mægling i den foreliggende sag ville være retsstridig. Eftersom den ungarske lovgiver, også hvor juridiske personer er ofre, i forhold til andre lovovertrædelser har givet adgang til mægling, har den ungarske lovgiver i hvert fald besluttet sig for en delvis overimplementering. For den i den foreliggende sag omhandlede strafbare handling og den kategori af strafbare handlinger, som denne handling tilhører, er der ikke sket en overimplementering.

41. Den forelæggende rets bemærkninger vedrørende det andet præjudicielle spørgsmål giver heller ikke grundlag for at antage, at baggrunden for rettens forelæggelse af det andet spørgsmål er en overimplementering. Jeg forstår derimod den forelæggende rets andet spørgsmål således, at det angår spørgsmålet om, hvorvidt EU-retten pålægger en medlemsstat pligt til at fastsætte regler om mægling for juridiske personer, såfremt der i national ret er adgang til mægling for så vidt angår en anden tilsvarende lovovertrædelse, hvor offeret er en juridisk person.

42. I denne forbindelse bemærkes navnlig, at der ikke foreligger nogen forpligtelse for en medlemsstat til at fastsætte regler om mægling, når offeret for den strafbare handling er en juridisk person. Det EU-retlige lighedsprincip gælder nemlig alene inden for anvendelsesområdet for EU-retten, og dette afgrænses i den foreliggende sag af rammeafgørelsen. Rammeafgørelsen indeholder alene bestemmelser vedrørende fysiske personer, der er ofre for lovovertrædelser, mens ofre, som er juridiske personer, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for rammeafgørelsen, og følgelig heller ikke af EU-retten. Det EU-retlige lighedsprincip indebærer følgelig ikke en forpligtelse til at fastsætte regler om mægling i straffesager for det tilfælde, at offeret for den strafbare handling er en juridisk person, selv om national ret indeholder regler om mægling for en i det væsentlige tilsvarende strafbar handling, hvor offeret er en juridisk person.

C – Indledende bemærkninger til det tredje præjudicielle spørgsmål

43. Med det tredje og fjerde præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere oplysninger vedrørende den konkrete udformning af den mæglingsprocedure, der er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 10. Ifølge visse af sagens parter er disse spørgsmål åbenbart hypotetiske og skal følgelig ikke besvares af Domstolen. Da det allerede fremgår af besvarelsen af de to første spørgsmål, at der ikke er tale om et offer i rammeafgørelsens forstand i den sag, der er genstand for i tvisten for hovedsagen,, og der heller ikke af ligebehandlingsprincippet følger en forpligtelse til at fastsætte regler om mægling for så vidt angår den overtrædelse, der konkret er tale om her, selv om offeret er en juridisk person, er jeg enig i, at det ikke er nødvendigt at besvare disse spørgsmål.

44. Såfremt Domstolen imidlertid på baggrund af de i punkt 36 anførte betragtninger om »overimplementering« af rammeafgørelsen finder, at den tillige ønsker at besvare disse spørgsmål, skal jeg yderligere gennemgå disse i det følgende.

D – Det tredje præjudicielle spørgsmål

45. For så vidt angår udformningen af mæglingsproceduren spørger den forelæggende ret for det første, om rammeaftalens artikel 10 skal fortolkes således, at der i det mindste skal være mulighed for mægling mellem gerningsmand og offer, indtil der træffes afgørelse i første instans.

46. Den forelæggende ret har i sine bemærkninger til dette spørgsmål henvist til, at det efter rettens opfattelse er i strid med den mistænktes ret til forsvar, hvis gennemførelse af en mægling afhænger af en forudgående tilståelse under efterforskningen. Ifølge den ungarske strafferetsplejelov er det bl.a. et krav for gennemførelse af mæglingsproceduren, at »den mistænkte anerkender de faktiske omstændigheder under undersøgelsen, accepterer og kan påtage sig at betale erstatning til offeret for den lidte skade eller erstatning til offeret for de skadelige følger af forbrydelsen ved et helt andet middel« ( ).

47. Det tredje præjudicielle spørgsmål omfatter således to led. Dels skal det afklares, indtil hvilket tidspunkt der skal være mulighed for mægling. For det andet, om det er foreneligt med rammeafgørelsen, at det er et krav for gennemførelse af en mægling, at der er aflagt tilståelse allerede under efterforskningen.

1. Tidspunktet for mæglingsproceduren

48. Artikel 10, stk. 1, i rammeafgørelsen bestemmer, at hver medlemsstat søger at fremme mægling i straffesager.

49. Det kan være genstand for overvejelser, at det ikke er foreneligt hermed, såfremt en medlemsstat alene giver adgang til mægling under sagens efterforskning, og følgelig udelukkende fremmer en mægling under et tidligt led af sagen.

50. »Mægling i straffesager« defineres i rammeafgørelsens artikel 1, litra e), udtrykkeligt som forsøg på, før eller under straffesagen, at finde en mindelig løsning mellem offeret og gerningsmanden, ved en kompetent persons mellemkomst. Det er klart, at en mægling i særlig høj grad fremmes, såfremt mægling kan finde sted helt frem til straffesagens afslutning. Rammeafgørelsen medfører imidlertid ikke pligt til en så vidtgående fremme af mægling. Rammeafgørelsen definerer udtrykkeligt mægling som de forsøg, der gøres før eller under straffesagen, således at det er tilstrækkeligt, at der blot gives mulighed for mægling på ét stadium af sagen. Med denne alternative formulering viser rammeafgørelsen klart, at en mægling kan finde sted såvel under sagens efterforskning som under retssagen, men ikke kræver, at begge muligheder skal være til stede samtidig. Det falder således inden for den vide skønsmargen, som rammeafgørelsen indrømmer medlemsstaterne, at de kan begrænse muligheden for mægling til ét stadium af sagen.

51. Den ungarske regering har i øvrigt allerede henvist til, at der i ungarsk ret endog er mulighed for mægling under retssagen, efter at efterforskningen er afsluttet, hvilket tillige støttes af formuleringen af bestemmelsen i strafferetsplejelovens artikel 266, stk. 3. Med det tredje præjudicielle spørgsmål spørger den forelæggende ret således eventuelt om, indtil hvilket tidspunkt der gyldigt kan aflægges tilståelse som forudsætning for en mægling. Dette er således også emnet for det tredje præjudicielle spørgsmåls andet led.

2. Mistænktes tilståelse

52. I ungarsk ret er det i henhold til strafferetsplejelovens artikel 221/A, stk. 3, litra b), en betingelse for gennemførelse af en mægling, at de faktiske omstændigheder er blevet anerkendt under sagens efterforskning. Det skal i det følgende afklares, om der herved tages tilstrækkeligt hensyn til den i artikel 10 foreskrevne fremme af en mægling.

53. Rammeafgørelsen præciserer ikke nærmere, hvorledes medlemsstaterne konkret skal udforme mæglingsproceduren. Artikel 10, stk. 1, forpligter alene medlemsstaterne til generelt at fremme mægling i straffesager. I henhold til stk. 2 sikrer hver medlemsstat, at der kan tages højde for en eventuel aftale, der måtte blive indgået mellem offeret og gerningsmanden i forbindelse med en sådan mægling i straffesager.

54. Rammeafgørelsen har følgelig overladt de nationale lovgivere et vidt skøn med hensyn til den konkrete udformning af mæglingen ( ). Den konkrete gennemførelse af rammeafgørelsen må imidlertid ikke udformes således, at afgørelsen for en stor del fratages sin effektive virkning, og at forpligtelserne i rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1, hvorefter hver medlemsstat sikrer, at ofrene har en reel og passende rolle i dets strafferetssystem, tilsidesættes ( ).

55. Det må således også her medgives, at en mæglingsprocedure ud fra den sigtedes betragtning forekommer mere attraktiv, såfremt den pågældende ikke skal beslutte sig for en sådan, allerede mens efterforskningen verserer, men tillige kan vælge mægling, efter at der er rejst tiltale. Hermed har den sigtede nemlig mulighed for først at afvente resultatet af efterforskningen. Jo mere attraktiv mæglingsproceduren er for den sigtede, jo bedre er ofrenes mulighed også for at opnå de fordele, der er forbundet med en mægling, såfremt de ønsker en sådan.

56. De vide grænser, der findes for medlemsstaternes gennemførelse af rammeafgørelsen, er imidlertid ikke overskredet i den foreliggende sag, da en udformning af rammeafgørelsen som den, der findes i ungarsk ret, ikke fratager rammeafgørelsen en stor del af dens effektive virkning. På den ene side er der fortsat et yderligere, substantielt anvendelsesområde for mæglingsprocedurer, og på den anden side kan der også fremføres argumenter som tilskyndelse til, at der allerede så tidligt som muligt under efterforskningen foretages en mæglingsprocedure. Offeret kan f.eks. herved på forhånd undgå en eventuel belastende retssag, ligesom den formildende virkning, som mægling ifølge ungarsk ret er blevet tillagt for så vidt angår strafudmålingen eller sagens slutning, ud fra en kriminalpolitisk betragtning er så meget mere berettiget, jo tidligere den sigtede tilstår den påsigtede handling og søger at indgå et forlig med offeret. Den ungarske regering har i denne forbindelse anført, at kravet om tilståelse på et tidligt stadium blev indført for at undgå taktik og misbrug fra sigtedes side.

57. Den forelæggende ret finder imidlertid, at den omstændighed, at tilståelse under efterforskningen er en betingelse for, at der kan foretages mægling, tillige er en tilsidesættelse af den sigtedes tavshedsret (nemo tenetur se ipsum accusare). Den forelæggende ret finder, at der er risiko for, at en sigtet retsstridigt tvinges til at aflægge tilståelse og dermed til at inkriminere sig selv.

58. Den franske regering bestrider allerede med henvisning til artikel 221/A, stk. 5, i den ungarske strafferetsplejelov, at der er tale om tilsidesættelse af reglerne om selvinkriminering. Det bestemmes heri, at en forklaring, som den mistænkte og offeret afgiver under en mæglingsprocedure, og som vedrører omstændigheder i forbindelse med sagen, ikke har bevisværdi. Den foreliggende sag vedrører imidlertid en tilståelse, som en mistænkt har afgivet under efterforskningen, inden der blev gennemført en mæglingsprocedure. Henset til tidspunktet, kan denne følgelig ikke antages at falde inden for anvendelsesområdet for den nævnte bestemmelse. Allerede derfor er det præjudicielle spørgsmål ikke hypotetisk.

59. Rammeafgørelsen skal fortolkes med respekt af de grundlæggende rettigheder ( ). I denne forbindelse henvises særligt til retten til en retfærdig rettergang som omhandlet i EMRK’s artikel 6 og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder ( ).

60. Ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis er princippet om tavshedsret centralt for retten til en retfærdig rettergang i henhold til artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder ( ). Ifølge denne retspraksis er idéen og formålet navnlig at beskytte den tiltalte mod utilbørlig tvang fra myndighedernes side. Ifølge Domstolens faste praksis omfatter retten til ikke at inkriminere sig selv navnlig respekt af tiltaltes ønske om ikke at udtale sig. Retten til at undgå selvinkriminering indebærer endvidere, at anklagemyndighedens bevisførelse tilrettelægges således, at der ikke benyttes bevismidler, der er blevet opnået fra den tiltalte ved tvang eller pression, i strid med dennes ønske ( ).

61. Den sigtede udsættes klart for en vis pression til at aflægge tilståelse på et tidligt stadium, når han ved, at han ikke kan opnå de fordele, der er forbundet med mægling, uden at aflægge tilståelse, eller såfremt han først aflægger tilståelse senere. Der er dog ikke tale om ulovlig pression eller tvang, såfremt lovgiver navnlig på området for strafudmåling positivt tilskynder til, at den sigtede bevæges til at aflægge tilståelse så tidligt som muligt. Ved strafudmålingen tages der i øvrigt også typisk hensyn til en tilståelse som strafformildende omstændighed. Som det korrekt antages af alle sagens parter, udgør en udformning af mæglingsproceduren som den, der er fastsat i ungarsk ret, derfor ikke en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang.

E – Det fjerde præjudicielle spørgsmål

62. Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om rammeafgørelsens artikel 10, stk. 1, kræver, at der, såfremt lovens betingelser er opfyldt, uden undtagelse findes en generel adgang til mægling, som ikke er undergivet de kompetente myndigheders skøn. Den forelæggende dommer henviser herved navnlig til den ungarske strafferetsplejelovs artikel 221/A, stk. 3, litra d). I henhold hertil træffer statsadvokaturen afgørelse om gennemførelse af en mæglingsprocedure, hvis gennemførelsen af den retslige procedure kan udelades, når der tages højde for overtrædelsens karakter og den måde, hvorpå den er begået, mæglingstypen og den mistænkte person, eller der er grund til at antage, at retten i forbindelse med strafudmålingen kan vurdere den aktive anger.

63. Den forelæggende ret finder, at den ungarske ordning giver mulighed for, at den retshåndhævende myndighed anlægger subjektive vurderinger ved afgørelsen af, om betingelserne for en mægling er opfyldt, og at dette kan være til hinder for, at der gennemføres mægling. Dette ville være til skade for offeret, idet det ikke ville bidrage til fremme af mægling.

64. Ved besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål henvises på ny til, at rammeafgørelsens artikel 10, stk. 1, ikke konkret foreskriver, hvorledes mæglingsproceduren skal udformes. Det kan derfor ikke direkte udledes heraf, om adgangen til mægling kan være undergivet den kompetente myndigheds skøn. Rammeafgørelsen forpligter alene medlemsstaterne til generelt at fremme mægling. Medlemsstaterne har følgelig en vid skønsmargen for så vidt angår mæglingsproceduren og de betingelser, der gælder for denne ( ).

65. Den konkrete gennemførelse af rammeafgørelsen må imidlertid ikke udformes således, at afgørelsen fratages en stor del af sin effektive virkning ( ). Forpligtelsen i rammeafgørelsens artikel 10, stk. 1, til at fremme mægling skal følgelig fortolkes således, at den kræver, at gennemførelsen sker således, at der i praksis fortsat findes et substantielt anvendelsesområde.

66. Henset hertil, er det, som den italienske og den franske regering ligeledes har understreget, ikke principielt uforeneligt med rammeafgørelsen, såfremt de kompetente myndigheder indrømmes en skønsmargen ved afgørelsen af, om der skal indledes en mæglingsprocedure. Artikel 10, stk. 1, skal ikke fortolkes således, at der skal indrømmes offeret et generelt og ubetinget krav på mægling. En individuel afgørelse, som træffes af den retshåndhævende myndighed, forekommer materielt korrekt og synes ikke på forhånd at fratage mæglingsproceduren sin effektive virkning, når henses til de særlige hensyn, der herved kan tages til samtlige, særlige omstændigheder ved den konkrete sag, der foruden offerets interesse i en mægling tillige kan omfatte yderligere væsentlige betragtninger og prognoser.

67. Den skønsmargen, der indrømmes myndighederne, skal imidlertid støttes på objektive kriterier, respektere grundrettighederne og må ikke i praksis hindre adgangen til mægling. Samtykker offeret i mægling, vil denne derfor hyppigt tillades.

68. Henset til den omstændighed, at statslig strafforfølgning ikke alene omfatter hensyn til beskyttelse af ofre, men at straf navnlig skal tilgodese resocialisering af gerningsmanden og præventive formål, kan det imidlertid være fuldt ud lovligt at nægte mægling, uanset at offeret har samtykket i en sådan.

VI – Forslag til afgørelse

69. Henset til ovenstående betragtninger, foreslår jeg, at de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Szombathelyi Városi Bíróság, besvares således:

»1) Begrebet »offer« som omhandlet i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager omfatter alene fysiske personer, ligeledes for så vidt angår den i rammeafgørelsens artikel 10 omhandlede mægling i straffesager.

2) EU-retten indebærer ikke en forpligtelse til at fastsætte regler om mægling i straffesager for det tilfælde, at offeret for den strafbare handling er en juridisk person, selv om national ret indeholder regler om mægling for en i det væsentlige tilsvarende strafbar handling, hvor offeret er en juridisk person.«