DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 16. DECEMBER 1993. - MARIE-HELENE LEGUAYE-NEELSEN MOD BUNDESVERSICHERUNGSANSTALT FUER ANGESTELLTE. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: SOZIALGERICHT REUTLINGEN - TYSKLAND. - SOCIAL SIKRING - TJENESTEMAEND - REFUSION AF BIDRAG. - SAG C-28/92.



Samling af Afgørelser 1993 side I-06857



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstaendige erhvervsdrivende ° ligebehandling ° national bestemmelse om refusion af bidrag indbetalt af en arbejdstager til en tvungen forsikring ved optagelse i en saerlig ordning for tjenestemaend ° afslag paa refusion til en arbejdstager, der er blevet tjenestemand i en anden medlemsstat ° lovligt

[Raadets forordning nr. 1408/71, art. 3 og 9, art. 10, stk. 2, og art. 13, stk. 2, litra d)]

Sammendrag

Artikel 3 og 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 12, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71 er ikke til hinder for, at lovgivningen i en medlemsstat, hvorefter en arbejdstager har krav paa refusion af sine bidrag til en tvungen forsikring, saafremt han er omfattet af den saerlige tjenestemandspensionsordning i denne stat, udelukker en arbejdstager, der bliver offentligt ansat i en anden medlemsstat, fra en saadan refusion.

Den refusion af bidrag, som den arbejdstager, der indtraeder i offentlig tjeneste efter at have indbetalt bidrag til en tvungen forsikring i henhold til lovgivningen, kan goere krav paa, er nemlig en kompensation for, at han efter en bidragsbetaling under en vis minimumsperiode ved overgangen til tjenestemandsordningen fortaber enhver ret til pension efter den ordning, han tidligere var undergivet, mens den arbejdstager, som indtraeder i en anden medlemsstats offentlige tjeneste i henhold til den paagaeldende lovgivning, fortsat kan vaere forsikret efter den naevnte ordning og frivilligt indbetale bidrag, hvorfor der er tale om to situationer, som ikke kan sammenlignes, saaledes at princippet om forbud mod forskelsbehandling heller ikke finder anvendelse.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 19. december 1991 indgaaet til Domstolen den 3. februar 1992 har Sozialgericht Reutlingen (Forbundsrepublikken Tyskland) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter benaevnt "forordning nr. 1408/71").

2 Dette spoergsmaal er blevet rejst i forbindelse med en sag, som sagsoegeren, Marie-Hélène Leguaye-Neelsen, fransk statsborger, har anlagt ved Sozialgericht Reutlingen til proevelse af en afgoerelse truffet af Bundesversicherungsanstalt fuer Angestellte (herefter benaevnt "sagsoegte") om afvisning af hendes krav om refusion af de tvungne bidrag, som hun havde indbetalt til den lovpligtige pensionsforsikring fra 1973 til 1977, hvor hun var ansat i Tyskland.

3 Efter sit ophold i Tyskland blev sagsoegeren ansat af den franske stat, hvor hun nu er beskaeftiget som laerer. Selv om sagsoegeren bor i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland, kan hun i henhold til forordning nr. 1408/71, bilag VI, afsnit C, punkt 7, litra b), indbetale frivillige bidrag til den tyske pensionsforsikringsordning.

4 Sagsoegte stoetter sin afvisning paa, at tysk ret ikke giver arbejdstagere, der har betalt tvungne bidrag til den tyske pensionsforsikringsordning, ret til refusion af disse bidrag, hvis de efterfoelgende er berettiget til fortsat frivillig forsikring.

5 Personer, der indtraeder i offentlig tjeneste i Tyskland efter at have betalt til den tvungne forsikring i mindre end 60 maaneder, har ikke ret til frivillig fortsat forsikring og kan goere krav paa refusion af de af dem indbetalte bidrag.

6 Efter Sozialgericht Reutlingen' s mening er en fortolkning af forordning nr. 1408/71 noedvendig for dens afgoerelse; den har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Skal artikel 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i EOEF-forordning nr. 1408/71 fortolkes saaledes, at der ogsaa er krav paa refusion af bidrag efter national ret, saafremt en arbejdstager ikke efter den paagaeldende stats nationale bestemmelser, men derimod efter en anden medlemsstats, er omfattet af en sammenlignelig pensionsordning?"

7 Vedroerende hovedsagens faktiske og retlige omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

8 Det bemaerkes foerst, at en ordning som den omtvistede ikke kun skal bedoemmes i forhold til de bestemmelser i forordning nr. 1408/71, som den forelaeggende retsinstans har anfoert, men ogsaa i forhold til forordningens artikel 3. Denne ordning sondrer nemlig mellem, om den paagaeldende indtraeder i offentlig tjeneste i den stat, som har indfoert ordningen, eller i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat. Det maa derfor afgoeres, om denne forskelsbehandling, saadan som Kommissionen har haevdet, er forbudt i henhold til artikel 3.

9 Derfor maa det forelagte spoergsmaal forstaas saaledes, at det oenskes oplyst, om artikel 3 og 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for en medlemsstats lovbestemmelser, som giver ret til refusion af tvungne forsikringsbidrag, som er indbetalt af en arbejdstager, hvis denne arbejdstager i den paagaeldende stat er omfattet af en saerlig ordning for tjenestemaend, men udelukker refusion, hvis arbejdstageren indtraeder i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat.

Anvendelsen af forordning nr. 1408/71

10 Efter den tyske regerings opfattelse finder forordning nr. 1408/71 ikke anvendelse paa dette tilfaelde. Det omtvistede krav paa refusion beror nemlig paa, at tyske tjenestemaend, fordi de er underlagt en saerlig ordning, ikke er omfattet af forsikringspligten, og ikke har ret til fortsat frivillig forsikring, hvis de har betalt bidrag i mindre end 60 maaneder. Kravet paa refusion er derfor en bestanddel af den saerlige tyske pensionsordning for tjenestemaend, som i henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 er undtaget fra forordningens anvendelsesomraade.

11 Hertil bemaerkes, som generaladvokaten har paapeget i punkt 9 og 10 i forslaget til afgoerelse, at den paagaeldende persons stilling som tjenestemand ikke er afgoerende for kravet paa refusion. Dette krav er nemlig en kompensation for den manglende ret til frivillig fortsat forsikring, som ikke kun vedroerer tjenestemaendene i de paagaeldende medlemsstater, men ogsaa andre persongrupper, som f.eks. de arbejdstagere fra tredjelande, der ikke laengere er omfattet af forsikringspligten i denne medlemsstat, og som ikke har betalt bidrag i det tidsrum, der er noedvendigt for at have krav paa alderspension.

12 Heraf foelger, at det omtvistede refusionskrav i henhold til artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 ikke er undtaget fra forordningens anvendelsesomraade.

Artikel 3 i forordning nr. 1408/71

13 Efter tysk ret har personer, der i Tyskland ikke laengere er omfattet af forsikringspligten, men som ikke har erhvervet ret til pension, i almindelighed ikke krav paa refusion af indbetalte tvungne bidrag, men kan fortsat indbetale frivillige bidrag til den tyske forsikring for at erhverve ret til pension. Denne bestemmelse gaelder uanset arbejdstagerens nationalitet.

14 Arbejdstagere, der har betalt tvungne bidrag i mindre end 60 maaneder, og som derefter indtraeder i offentlig tjeneste i Tyskland, er dog efter tysk ret udelukket fra retten til at betale frivillige bidrag. Retten til refusion skal i dette tilfaelde udligne tabet af en fremtidig ret til pension.

15 Disse arbejdstageres situation kan ikke sammenlignes med den situation, som arbejdstagere, der under de samme omstaendigheder indtraeder i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat, befinder sig i, eftersom sidstnaevnte i modsaetning til foerstnaevnte i Tyskland har ret til at indbetale frivillige bidrag.

16 Hertil bemaerkes, at ° som det fremgaar af sagsakterne ° formaalet med den i praemis 14 naevnte saerlige ordning, der gaelder for personer, der indtraeder i offentlig tjeneste i Tyskland, er at forhindre dobbeltpension. Den tyske lovgiver er imidlertid ikke forpligtet til at tage hensyn til en eventuel dobbeltpension, som er en foelge af, at den tyske socialsikringsordning anvendes samtidig med en saerlig socialsikringsordning, som er gaeldende i en anden medlemsstat; der er derfor intet til hinder for, at den tyske lovgiver lader personer, der befinder sig i sagsoegerens situation, vaere omfattet af den ordning, der gaelder generelt for personer, som ikke laengere er paalagt tvungen forsikring.

17 Det er rigtigt, at arbejdstagere, der ikke laengere er omfattet af forsikringspligten i én medlemsstat, og som i egenskab af arbejdstagere eller selvstaendige er omfattet af forsikringspligten i en anden medlemsstat, i henhold til forordning nr. 1408/71, artikel 46, har krav paa, at der i den anden medlemsstat tages hensyn til den forsikringsperiode, der er tilbagelagt i den foerste medlemsstat, hvorimod personer, der befinder sig i sagsoegerens situation, ikke er omfattet af denne bestemmelse. Dette beror paa, at forordning nr. 1408/71 ifoelge dens artikel 4, stk. 4, ikke finder anvendelse paa saerlige ordninger for tjenestemaend og derfor ikke kraever, at en ordning, der i den foerste medlemsstat finder anvendelse paa personer, der indtraeder i offentlig tjeneste i denne stat, ogsaa skal udvides til arbejdstagere, der indtraeder i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat.

18 Anvendelsen af den ordning, der gaelder generelt for arbejdstagere, som ikke laengere er paalagt tvungen forsikring, paa arbejdstagere, der indtraeder i offentlig tjeneste i en anden medlemsstat, er derfor ikke en forbudt forskelsbehandling i henhold til artikel 3 i forordning nr. 1408/71.

Artikel 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71

19 Heller ikke de oevrige bestemmelser i forordning nr. 1408/71, der er naevnt i det praejudicielle spoergsmaal, stoetter det omtvistede krav paa refusion.

20 Artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer foelgende: "Bestemmelserne i en medlemsstats lovgivning, der goer adgang til frivillig forsikring eller frivillig fortsat forsikring betinget af bopael paa den paagaeldende stats omraade, finder ikke anvendelse paa personer, der er bosat paa en anden medlemsstats omraade, saafremt de paagaeldende personer paa et andet tidspunkt under deres arbejdsliv har vaeret omfattet af den foerste stats lovgivning som arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende." Denne bestemmelse vedroerer imidlertid alene de betingelser, som medlemsstaterne har opstillet for adgangen til den frivillige forsikring eller frivillige fortsatte forsikring, men ikke betingelserne for en eventuel refusion af bidragene.

21 Dernaest indebaerer forordningens artikel 10, stk. 2, hvori det hedder, at "saafremt refusion af bidrag efter en medlemsstats lovgivning er betinget af, at den paagaeldende ikke laengere er paalagt en tvungen forsikring, anses denne betingelse ikke for opfyldt, saa laenge den paagaeldende som arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende er omfattet af en tvungen forsikring i henhold til en anden lovgivning", ikke, at der bestaar krav paa refusion i andre tilfaelde.

22 Endelig kan forordningens artikel 13, stk. 2, litra d), hvorefter "tjenestemaend og dermed ligestillede personer [er] omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, i hvis administration de er beskaeftiget", med forbehold af artikel 14-17, ikke medfoere, at der rejses tvivl om den paagaeldendes forhold efter en anden stats retlige bestemmelser, som han foer var undergivet.

23 Det praejudicielle spoergsmaal skal derfor besvares med, at artikel 3, artikel 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes saaledes, at de ikke er til hinder for, at lovgivningen i en medlemsstat, hvorefter en arbejdstager har krav paa refusion af sine bidrag til en tvungen forsikring, saafremt han er omfattet af den saerlige tjenestemandspensionsordning i denne stat, udelukker en arbejdstager, der bliver offentligt ansat i en anden medlemsstat, fra en saadan refusion.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

24 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Sozialgericht Reutlingen ved kendelse af 19. december 1991, for ret:

Artikel 3, artikel 9, artikel 10, stk. 2, og artikel 13, stk. 2, litra d), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som affattet ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, er ikke til hinder for, at lovgivningen i en medlemsstat, hvorefter en arbejdstager har krav paa refusion af sine bidrag til en tvungen forsikring, saafremt han er omfattet af den saerlige tjenestemandspensionsordning i denne stat, udelukker en arbejdstager, der bliver offentligt ansat i en anden medlemsstat, fra en saadan refusion.