ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61 fastlægges det klart og udtrykkeligt i artikel 9, stk. 1 og 3, og artikel 11, stk. 2, hvordan kompetencen er fordelt mellem Kommissionen og medlemsstaterne i relation til udarbejdelsen, kontrollen og gennemførelsen af de nationale tildelingsplaner med henblik på iværksættelse af nævnte ordning. For så vidt angår de betydelige grænser for kontrolbeføjelsen og beføjelsen til at afvise disse planer har Kommissionen kun kompetence til at efterprøve, om de foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaten, opfylder kriterierne i bilag III til direktivet og bestemmelserne i direktivets artikel 10.

Selv om det er korrekt, at der kan være stor forskel med hensyn til typen af de forpligtelser, som direktiverne pålægger medlemsstaterne, og dermed de mål, de skal nå, og selv om det ligeledes er ubestridt, at bestemmelserne i direktiver, der kun vedrører relationerne mellem en medlemsstat og Kommissionen, eventuelt ikke behøver gennemførelsesforanstaltninger, kan det ikke nægtes, at artikel 9 og 11 i direktiv 2003/87 regulerer Kommissionens og medlemsstaternes respektive roller i forbindelse med proceduren for vedtagelse af nationale tildelingsplaner, dvs. kompetencefordelingen mellem disse. Disse bestemmelser gør det muligt at afgøre spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne har et råderum ved udarbejdelsen af deres plan og i givet fald rækkevidden heraf.

På samme måde kan det ikke nægtes, at dette direktiv ikke foreskriver en specifik metode til udarbejdelse af en national tildelingsplan og til fastlæggelse af den samlede mængde kvoter for drivhusgasemissioner, der skal tildeles. Det bestemmes derimod udtrykkeligt i bilag III, punkt I, til direktivet, at medlemsstaterne skal fastsætte den samlede mængde kvoter, der skal tildeles, under iagttagelse af bl.a. den nationale energipolitik og det nationale klimaændringsprogram.

Således har medlemsstaterne derfor et vist råderum ved gennemførelsen af direktiv 2003/87 og dermed ved valget af, hvilke midler de anser for de bedst egnede med hensyn til at nå det i direktivet fastsatte mål i det nationale energimarkeds specifikke sammenhæng.

Med hensyn til den omstændighed, at de nationale tildelingsplaner i overensstemmelse med dette direktivs artikel 9 vurderes af Kommissionen ved en forudgående kontrol, bemærkes, at en sådan kontrolbeføjelse ganske vist i flere henseender afviger fra den efterfølgende kontrol, der er omhandlet i artikel 226 EF. Denne omstændighed indebærer dog ikke, at den forudgående kontrol skal gå videre end en legalitetskontrol.

(jf. præmis 47 og 49-52)
Det fremgår klart af artikel 11, stk. 2, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61, at medlemsstaten er enekompetent til dels at udarbejde den nationale tildelingsplan, hvori den foreslår, hvorledes de i direktivet fastsatte mål vedrørende drivhusgasemissionerne skal nås, og som den forelægger for Kommissionen, dels at træffe endelig afgørelse om fastsættelsen af den samlede mængde kvoter, den tildeler for hver femårsperiode, og om fordelingen af denne mængde mellem de erhvervsdrivende. Det fremgår derimod utvetydigt af direktivets artikel 9, stk. 3, at Kommissionens rolle er begrænset til en kontrol med, at medlemsstatens nationale tildelingsplan opfylder kriterierne i bilag III til direktivet og bestemmelserne i direktivets artikel 10. Den har beføjelse til at efterprøve dette og til at afvise den nationale tildelingsplan, hvis den er uforenelig med disse kriterier eller bestemmelser, ved en begrundet afgørelse. I tilfælde af, at Kommissionen afviser medlemsstatens plan, kan medlemsstaten kun træffe en afgørelse i henhold til direktivets artikel 11, stk. 2, såfremt de ændringer, som den foreslår, er blevet godkendt af Kommissionen.

Hvis det er korrekt, at der kan være stor forskel med hensyn til typen af de forpligtelser, som direktiverne pålægger medlemsstaterne, og dermed de mål, de skal nå, og hvis det ligeledes er ubestridt, at bestemmelserne i direktiver, der kun vedrører relationerne mellem en medlemsstat og Kommissionen, eventuelt ikke behøver gennemførelsesforanstaltninger, kan det ikke nægtes, at artikel 9 og 11 i direktiv 2003/87 regulerer Kommissionens og medlemsstaternes respektive roller i forbindelse med vedtagelsen af nationale tildelingsplaner, dvs. kompetencefordelingen mellem disse. Disse bestemmelser gør det muligt at afgøre spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne har et råderum ved udarbejdelsen af deres plan og i givet fald rækkevidden heraf.

Ligeledes kan det ikke nægtes, at direktiv 2003/87 ikke foreskriver en specifik metode til udarbejdelse af en national tildelingsplan og til fastlæggelse af den samlede mængde kvoter for drivhusgasemissioner, der skal tildeles. Det bestemmes derimod udtrykkeligt i bilag III, punkt I, til direktivet, at medlemsstaterne skal fastsætte den samlede mængde kvoter, der skal tildeles, under iagttagelse af bl.a. den nationale energipolitik og det nationale klimaændringsprogram.

Medlemsstaterne har derfor et vist råderum ved valget af, hvilke midler de anser for de bedst egnede med hensyn til at nå det i direktivet fastsatte mål i det nationale energimarkeds specifikke sammenhæng.

Med hensyn til den omstændighed, at de nationale tildelingsplaner i overensstemmelse med direktivets artikel 9 vurderes af Kommissionen ved en forudgående kontrol, bemærkes, at en sådan kontrolbeføjelse ganske vist i flere henseender afviger fra den efterfølgende kontrol, der er omhandlet i artikel 226 EF. Denne omstændighed indebærer dog ikke, at den forudgående kontrol skal gå videre end en legalitetskontrol.

(jf. præmis 49 og 51-54)
Artikel 2, nr. 2), andet afsnit, første punktum, i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313 skal fortolkes således, at den mulighed, som denne bestemmelse overlader medlemsstaterne, til at bestemme, at organer eller institutioner, når de udøver lovgivende myndighed, ikke skal betragtes som offentlige myndigheder, kan finde anvendelse på ministerier, for så vidt som de deltager i lovgivningsproceduren, navnlig ved at fremsætte lovforslag eller udtalelser, og denne mulighed er ikke undergivet overholdelsen af betingelserne i nævnte direktivs artikel 2, nr. 2), andet afsnit, andet punktum.

Artikel 2, nr. 2), andet afsnit, første punktum, i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313 skal fortolkes således, at den mulighed, som denne bestemmelse overlader medlemsstaterne til at bestemme, at organer eller institutioner, når de udøver lovgivende myndighed, ikke skal betragtes som offentlige myndigheder, ikke længere kan anvendes, når den omhandlede lovgivningsprocedure er afsluttet.

Artikel 4, stk. 2, første afsnit, litra a), i direktiv 2003/4 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af direktiv 90/313 skal fortolkes således, at den deri fastsatte betingelse om, at offentlige myndigheders tavshedspligt for så vidt angår sagsbehandling skal være fastsat ved lov, kan anses for opfyldt i kraft af en bestemmelse i den berørte medlemsstats nationale ret, der generelt fastsætter, at offentlige myndigheders tavshedspligt for så vidt angår sagsbehandling udgør en begrundelse for afslag på adgang til miljøoplysninger, der er i disse myndigheders besiddelse, for så vidt som begrebet sagsbehandling er klart fastlagt i national ret, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

(jf. præmis 65 og domskonkl. 3)
Artikel 12, nr. 4), litra a), sidste punktum, i aftalen om vedtægten for Europaskolerne skal fortolkes således, at den forpligter de medlemsstater, der er parter i aftalen, til at påse, at lærere, der udstationeres eller ansættes ved Europaskolerne, under deres udstationering eller ansættelse nyder godt af de samme rettigheder med hensyn til karrieremæssig stigning og pensionering som dem, der gælder i henhold til bestemmelserne i oprindelsesmedlemsstaten for de i indlandet ansatte lærere.

Mens denne artikels tre første punktummer tillægger Det Øverste Råd ansvaret for nogle opgaver, der i givet fald skal udføres i samarbejde med regeringerne, er sidste punktum formuleret neutralt, idet det fastslås, at lærerne har ret til at bevare de rettigheder med hensyn til forfremmelse og pensionering, som de har i deres eget land, uden at det specificeres, hvem der skal sikre disse rettigheder.

Disse rettigheder ville imidlertid ikke kunne bevares, hvis det stod de medlemsstater, der er part i aftalen, frit for at indrette deres nationale vedtægter og de bestemmelser, der regulerer ansættelse eller udstationering af deres lærere i en Europaskole, på en måde, der fratager lærerne disse rettigheder i ansættelses- eller udstationeringsperioden.

I denne henseende reguleres rettighederne med hensyn til forfremmelse og pensionering for lærere, der er ansat eller udstationeret i Europaskolerne, fuldt ud af de relevante nationale retsforskrifter, og det er følgelig umuligt for Det Øverste Råd at sikre opretholdelsen af disse rettigheder, når de nævnte forskrifter ikke gør en sådan opretholdelse mulig. Selv om Det Øverste Råd er forpligtet til at overholde disse forskrifter, forholder det sig desuden ikke desto mindre således, at anvendelsen af disse forskrifter på lærerne dels ikke er betinget af nogen indgriben fra dette Råds side, dels at det er vanskeligt at forestille sig, at Rådet, henset til sine begrænsede beføjelser, der er skarpt afgrænset ved aftalen, kan gøre indgreb i de rettigheder med hensyn til forfremmelse og pensionering, som disse lærere er blevet tillagt ved deres nationale retsforskrifter.

Endelig kan rækkevidden af udtrykket de »rettigheder med hensyn til forfremmelse«, som de har i deres eget land, der er indeholdt i sidste punktum af aftalens artikel 12, nr. 4), litra a), og dermed den beskyttelse, som denne bestemmelse tillægger lærere, der er ansat eller udstationeret i Europaskolerne, ikke være afhængig af deres oprindelsessted. Der skal således anlægges en selvstændig fortolkning af dette udtryk, der bl.a. skal gøre det muligt rent faktisk at opnå det formål, der forfølges med denne bestemmelse, og som således skal sikre, at lærerne ikke på grund af deres ansættelse eller udstationering i en Europaskole stilles ringere med hensyn til forfremmelse og pensionering.

(jf. præmis 42-44, 52, 53 og 56 samt domskonkl. 1)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Støtte tildelt af staterne – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – forpligtelse – pligten til omgående og effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutning (art. 108, stk. 2, TEUF og 288 TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3) (jf. præmis 26, 29 og 31)

2. Traktatbrudssøgsmål – manglende overholdelse af forpligtelsen til at tilbagesøge ulovlig støtte – forsvarsanbringender – gennemførelse absolut umulig – vurderingskriterier – gennemførelsesvanskeligheder – medlemsstatens forpligtelse til at rette egentlige henvendelser til de pågældende virksomheder og foreslå Kommissionen alternative løsninger, der gør det muligt at overkomme sådanne vanskeligheder – vanskelighed med hensyn til identificering af de berettigede, der ikke begrunder manglende opfyldelse af Kommissionens beslutning (art. 108, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 14, stk. 3) (jf. præmis 33, 34 og 39)

3. Traktatbrudssøgsmål – manglende efterkommelse af en beslutning fra Kommissionen om en statsstøtteforanstaltning – forsvarsanbringender – indsigelse vedrørende beslutningens lovlighed – ikke taget til følge (jf. præmis 43)

Sagens genstand

Angående

Traktatbrud – manglende vedtagelse af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Kommissionens beslutning 2005/239/EF af 14. juli 2004 om støtteforanstaltninger, som Frankrig har iværksat til fordel for akvakulturbrugere og fiskere (EUT 2005 L 74, s. 49) – forpligtelse til straks at tilbagesøge den støtte, der var erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet, og oplyse Kommissionen herom.

Afgørelse

Konklusion

1) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 288, stk. 4, TEUF og artikel 4 i Kommissionens beslutning 2005/239/EF af 14. juli 2004 om støtteforanstaltninger, som Frankrig har iværksat til fordel for akvakulturbrugere og fiskere, idet den ikke inden for den fastsatte frist har gennemført beslutningen ved fra støttemodtagere at tilbagesøge den støtte, der ved nævnte beslutnings artikel 2 og 3 var erklæret ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.

2) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning – sektorbestemt kørselsforbud for lastvogne over 7,5 tons, der transporterer visse varer

(Art. 28 EF og 29 EF; Rådets direktiv 96/62, art. 8, stk. 3, og direktiv 1999/30)

Sammendrag

En medlemsstat, der med det formål at sikre luftens kvalitet inden for det pågældende område i overensstemmelse med artikel 8, stk. 3, i direktiv 96/62 om vurdering og styring af luftkvalitet, sammenholdt med direktiv 1999/30 om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften, indfører et kørselsforbud for lastbiler over 7,5 tons, som transporterer visse varer, på en delstrækning af en vigtig motorvej, som udgør en af de vigtigste landforbindelser mellem visse medlemsstater, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF og 29 EF.

For så vidt som forbuddet tvinger de berørte virksomheder til at søge rentable alternative løsninger for transporten af de pågældende varer, hindrer et sådant forbud de frie varebevægelser og må anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er uforenelig med de forpligtelser, der følger af artikel 28 EF og 29 EF, hvis den ikke er objektivt begrundet.

Selv om tvingende miljøbeskyttelseshensyn, hvorunder også falder beskyttelse af sundheden, kan begrunde nationale foranstaltninger, der kan hindre samhandelen i Fællesskabet, forudsat at disse foranstaltninger er egnede til at sikre virkeliggørelsen af dette mål og ikke går videre end nødvendigt for at virkeliggøre dette, kan nævnte forbud ikke begrundes i tvingende miljøbeskyttelseshensyn, da det ikke er godtgjort, at det forfulgte mål ikke kunne nås ved andre foranstaltninger, der i mindre grad begrænser den frie bevægelighed.

(jf. præmis 116, 117, 122, 125, 139, 140, 150 og 151 samt domskonkl.)
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/24/EF af 15. marts 2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Kommissionens direktiv 2006/17/EF af 8. februar 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/23/EF for så vidt angår visse tekniske krav til donation, udtagning og testning af humane væv og celler (EUT L 38, s. 40).
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/86/EF af 24. oktober 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/23/EF for så vidt angår krav til sporbarhed, indberetning af alvorlige bivirkninger og uønskede hændelser og visse tekniske krav til kodning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler, idet det ikke inden for den i direktivets artikel 11, stk. 1, første afsnit, fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/91/EF af 16. december 2002 om bygningers energimæssige ydeevne, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv.
Traktatbrud – manglende vedtagelse eller meddelelse inden for den fastsatte frist af alle de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme (EUT L 309, s. 15).
1)

Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 24 i Kommissionens direktiv 2007/14/EF af 8. marts 2007 om gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser i direktiv 2004/109/EF om harmonisering af gennemsigtighedskrav i forbindelse med oplysninger om udstedere, hvis værdipapirer er optaget til handel på et reguleret marked, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/23/EF af 31. marts 2004 om fastsættelse af standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, udtagning, testning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
1)

Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/17/EF af 8. februar 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/23/EF for så vidt angår visse tekniske krav til donation, udtagning og testning af humane væv og celler, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
Retskraftprincippet, som også finder anvendelse på traktatbrudssøgsmål, indebærer, at retskraftsvirkningen af en dom kan være til hinder for realitetspåkendelse af en sag, såfremt der, henset til de faktiske og retlige rammer for de to omhandlede traktatbrudssøgsmål, i det væsentlige foreligger identiske faktiske og retlige omstændigheder i de to sager.

Hvad nærmere angår statsstøtte er søgsmålsadgangen i artikel 108, stk. 2, andet afsnit, TEUF blot en variant af traktatbrudssøgsmålet, der på særlig måde er tilpasset de særlige problemer, statsstøtte rejser for konkurrencen på det indre marked. Inden for rammerne af sager anlagt i henhold til artikel 258 TEUF skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, afgøres på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter ikke kan tages i betragtning. Den relevante dato for bedømmelsen af et traktatbrudssøgsmål anlagt i henhold til artikel 108, stk. 2, andet afsnit, TEUF er i princippet datoen fastsat i den kommissionsbeslutning, hvorom den manglende opfyldelse er omstridt. Denne bestemmelse fastsætter således ikke, til forskel fra artikel 258 TEUF, et administrativt trin, og Kommissionen fremsætter som følge heraf ikke en begrundet udtalelse, hvori den berørte medlemsstat gives en frist til at efterkomme EU-retten.

I et tilfælde, hvor Kommissionen har fastsat en frist, inden for hvilken medlemsstaten skal opfylde sine forpligtelser i henhold til en beslutning vedrørende statsstøtte, og hvor Kommissionen efter en første traktatbrudssag efter en længere drøftelse mellem parterne om tilbagesøgningen af den omhandlede støtte fastsætter en ny frist, er det denne sidstnævnte frist, der er den relevante for vurderingen af, om der foreligger et traktatbrud ved den anden sag.

Som følge deraf kan det ikke med føje hævdes, at genstanden for den anden tvist er den samme som i den tvist, der gav anledning til Domstolens tidligere dom, når det tidspunkt, der er relevant i den anden sag, ligger længe efter afsigelsen af den tidligere dom.

(jf. præmis 64, 65, 67-71 og 74-78)
En medlemsstat, der udsteder og opretholder en lovgivning, der pålægger skattepligtige, som flytter deres bopæl til en anden medlemsstat, at medregne al indkomst, som ikke er blevet beskattet, i beskatningsgrundlaget vedrørende det seneste skatteår, hvor de er blevet anset for at være hjemmehørende skattepligtige, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 18 EF, 39 EF og 43 EF.

Selv om traktatens bestemmelser vedrørende den frie bevægelighed for personer ifølge deres ordlyd skal sikre national behandling i værtsmedlemsstaten, er de ligeledes til hinder for bestemmelser, som forhindrer eller afskrækker en medlemsstats statsborger fra at forlade sin oprindelsesstat med henblik på at udøve retten til fri bevægelighed. Dette er tilfældet med en medlemsstats lovgivning, der medfører en pligt for den skattepligtige, der flytter sin bopæl til en anden medlemsstat, til at betale skat på et tidligere tidspunkt end skattepligtige, der forbliver boende i den første medlemsstat. Denne forskelsbehandling, som indebærer en dårligere stilling i økonomisk henseende for personer, der flytter deres bopæl til udlandet, kan ikke forklares med, at situationerne er objektivt forskellige. Med hensyn til en medlemsstats lovgivning, som beskatter oppebårne indtægter, er situationen for en person, som flytter sin bopæl til en anden medlemsstat, nemlig sammenlignelig med situationen for en person, som bevarer sin bopæl i den første medlemsstat. Det følger heraf, at en sådan forskelsbehandling udgør en hindring for udøvelsen af de friheder, der er indeholdt i artikel 39 EF og 43 EF.

Denne hindring kan ikke begrundes af behovet for at sikre en effektiv opkrævning af skattegælden, eftersom de bestående mekanismer om samarbejde mellem medlemsstaterne på EU-plan, herunder de mekanismer, der er fastsat i direktiv 2008/55 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med visse bidrag, afgifter, skatter og andre foranstaltninger, er tilstrækkelige til, at oprindelsesmedlemsstaten kan opkræve skattegælden i en anden medlemsstat. Den forpligtelse, der pålægges ved nævnte nationale lovgivning, er således uforholdsmæssig i forhold til målet om at lette opkrævningen af skattegæld.

Den nævnte hindring er heller ikke begrundet af hensynet til at sikre fordelingen af beskatningskompetencen mellem medlemsstaterne, eftersom oprindelsesmedlemsstaten ikke mister beføjelsen til at udøve sin beskatningskompetence med hensyn til virksomhed, der allerede er udøvet på dets område, og dermed har den ikke givet afkald på sin ret til at fastsætte det skattebeløb, der vedrører denne virksomhed.

I mangel af en direkte forbindelse i den nationale lovgivning mellem dels den skattemæssige fordel, der består i muligheden for at henføre indtægter til flere beskatningsperioder, dels kompensationen for denne fordel gennem en form for skattebyrde, kan denne lovgivning endelig ikke begrundes i hensynet til at sikre sammenhængen i skattesystemet.

(jf. præmis 52, 53, 57, 59-61, 67, 68, 79, 87, 88 og 101 samt domskonkl. 1)