Kendelse afsagt af Præsidenten for Retten i Første Instans den 4. juni 1996. - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf og Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Konkurrence - Betaling af bøde - Bankgaranti - Sag om foreløbige forholdsregler - Udsættelse af gennemførelsen. - Sag T-18/96 R.



Samling af Afgørelser 1996 side II-00407



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Saerlige rettergangsformer ° udsaettelse af gennemfoerelsen ° udsaettelse af gennemfoerelsen af en beslutning om paalaeggelse af boede ° betingelser ° alvorlig og uoprettelig skade ° hensyntagen til stoerrelsen og den oekonomiske styrke hos medlemsvirksomhederne i sammenslutningen af virksomheder og/eller dem, der profiterer af ydelserne fra den organisation, der skal betale boeden

(EF-traktatens art. 185; Rettens procesreglement, art. 104; Raadets forordning nr. 17, art. 15, stk. 2)

2. Saerlige rettergangsformer ° foreloebige forholdsregler ° genstand ° begaering om paabud til Kommissionen om at give en part aktindsigt i en administrativ procedure paa konkurrenceomraadet, der vedroerer den paagaeldende ° ikke omfattet

(EF-traktaten, art. 186)

Sammendrag

1. Ved vurderingen af den risiko for en alvorlig og uoprettelig skade, som foelger af, at boeder, som Kommissionen har paalagt saavel en sammenslutning af virksomheder som en organisation, der udoever de samme aktiviteter og forfoelger de samme formaal som foerstnaevnte, skal betales omgaaende eller, at der skal stilles de af Kommissionen alternativt kraevede bankgarantier, skal Retten tage hensyn til stoerrelsen af og den oekonomiske styrke hos medlemsvirksomhederne i sammenslutningen og/eller de virksomheder, der profiterer af organisationens tjenesteydelser.

Boedens maksimumsbeloeb, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og som svarer til 10% af omsaetningen inden for det sidste regnskabsaar, skal beregnes paa grundlag af omsaetningen for hver af de virksomheder, som har deltaget i de paagaeldende aftaler eller den samordnede praksis, eller naar overtraedelsen sker ved, at en sammenslutning af virksomheder traeffer en beslutning, af samtlige de virksomheder, som er medlemmer af sammenslutningen, i hvert fald naar denne efter sine interne regler kan handle med bindende virkning for sine medlemmer. Denne opfattelse hviler paa, at den indflydelse, som en sammenslutning af virksomheder har kunnet udoeve paa markedet, ikke beror paa dens egen "omsaetning", som hverken er udtryk for dens stoerrelse eller dens oekonomiske styrke, men paa medlemsvirksomhedernes aarsomsaetning, hvilket er et udtryk for sammenslutningens stoerrelse og oekonomiske styrke. Paa samme maade er det, naar overtraedelsen er begaaet af en organisation, der ikke handler selvstaendigt i forhold til de virksomheder, som bidrager til dens formue, rimeligt at tage hensyn til den oekonomiske styrke hos de virksomheder, der profiterer af organisationens tjenesteydelser.

2. Et paabud til Kommissionen om at give en sagsoeger aktindsigt i en konkurrencesag, der beroerer den paagaeldende, er principielt en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, som henhoerer under Rettens kompetence, og ikke en foreloebig foranstaltning, som kan traeffes i forbindelse med en sag om foreloebige foranstaltninger. I et tilfaelde hvor Kommissionen har afvist at give en part i den administrative procedure aktindsigt, paahviler det Retten at vurdere, om det er hensigtsmaessigt under hovedsagen at give denne part aktindsigt, saaledes at den paagaeldende kan forsvare sig, og saaledes at Retten med kendskab til sagen kan tage stilling til de til anbringender og argumenter, som den paagaeldende paaberaaber sig.

Parter

I sag T-18/96 R,

Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf, Culemborg (Nederlandene),

Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, Culemborg (Nederlandene),

ved advokaterne Martijn van Empel, Amsterdam, og Thomas Janssens, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Marc Loesch, 11, rue Goethe,

sagsoegere,

mod

Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Wouter Wils, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,

sagsoegt,

angaaende en begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af Kommissionens beslutning 95/551/EF af 29. november 1995 om en procedure i henhold til EF -traktatens artikel 85 (IV/34.179, 34.202, 216 ° Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf og Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EFT L 312, s. 79) samt en begaering om aktindsigt i forbindelse med denne procedure,

har

PRAESIDENTEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS

afsagt foelgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (nederlandsk sammenslutning af virksomheder, der udlejer mobilkraner, herefter "FNK") er en sammenslutning, som ifoelge sine vedtaegter har til formaal at samle de nederlandske virksomheder, der udlejer mobilkraner, i en generel organisation, at fremme udviklingen af nederlandske kranudlejningsvirksomheder, at varetage kranudlejningsvirksomhedernes interesser, i saerdeleshed medlemmernes, og at fremme kontakt og samarbejde mellem disse.

2 Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (certificeringsinstitut vedroerende kranudlejningsvirksomheder, herefter "SCK") er en organisation, hvis hovedformaal ifoelge dens vedtaegter er at vedtage retningslinjer vedroerende kranudlejningsvirksomhedernes organisation, at udstede certifikater til de kranudlejningsvirksomheder, navnlig medlemmerne af FNK, som opfylder disse retningslinjer og at kontrollere, om de certificerede virksomheder, overholder retningslinjerne.

3 Den 13. januar 1992 indgav elleve kranudlejningsvirksomheder, hvoraf ni var hjemmehoerende i Nederlandene og to i Belgien, en klage over SCK og FNK. De gjorde gaeldende, at SCK og FNK overtraadte EF-traktatens konkurrenceregler ved at udelukke virksomheder, der ikke er certificeret af SCK, fra udlejning af mobile kraner og ved at foreskrive faste priser for udlejning af saadanne kraner.

4 SCK og FNK har anmeldt deres vedtaegter og interne reglementer til Kommissionen henholdsvis den 15. januar og 6. februar 1992. Begge organer har anmodet om negativattest, subsidiaert fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.

5 Den 29. november 1995 afsluttedes den administrative procedure for Kommissionen med vedtagelsen af beslutning 95/551/EOEF om en procedure i henhold til EF -traktatens artikel 85 (IV/34.179, 34.202, 216 ° Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf og Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EFT L 312, s. 79, herefter "beslutningen").

6 Ifoelge beslutningens artikel 1 har FNK' s medlemmer anvendt et prissystem, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Systemet omfattede "vejledende priser", der fandt anvendelse ved udlejning af kraner til virksomheder, der ikke var medlemmer af FNK, og "modregningspriser", der blev anvendt paa udlejningstransaktioner mellem sammenslutningens medlemmer. Herved fik medlemmerne mulighed for med forholdsvis stor sikkerhed at forudsige konkurrenternes prispolitik. De virksomheder, der er medlemmer af sammenslutningen, forhandlede med hinanden og med FNK om fastsaettelsen af priserne. Virksomhederne var forpligtet til at overholde dem, idet de virksomheder, der ikke overholdt priserne, maatte paaregne at blive frataget medlemskabet i overensstemmelse med artikel 10, stk. 1, litra d), i sammenslutningens vedtaegter.

Dette system, der blev indfoert den 15. december 1979, blev ophaevet den 28. april 1992 i forbindelse med opfyldelsen af en kendelse om foreloebige forholdsregler, afsagt af formanden for Arrondissementsrechtbank, Utrecht, den 11. februar 1992, hvorved FNK blev paalagt ikke laengere at anvende systemet.

7 Ifoelge beslutningens artikel 3 har SCK overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved at forbyde de tilsluttede virksomheder at leje kraner hos virksomheder, der ikke er tilsluttet SCK (artikel 7, andet led, i det interne reglement). Kommissionen har i betragtningerne til beslutningen anfoert, at organisationen naesten kun bestaar af virksomheder, der er medlemmer af FNK. Kommissionen finder, at udenlandske kranudlejningsvirksomheder er blevet forhindret i at faa adgang til det nederlandske marked paa grund af de certificeringsbetingelser, SCK har opstillet, da disse betingelser var udformet efter den saerlige situation paa det nederlandske marked. Det omtalte forbud mod leje medfoerte saaledes, at det nederlandske marked var fuldstaendigt eller naesten fuldstaendigt lukket for virksomheder med hjemsted uden for Nederlandene.

Overtraedelsen har fundet sted fra den 1. januar 1991 til den 4. november 1993 (bortset fra perioden mellem den 17.2. og 9.7.1992). Den ophoerte som foelge af Gerechtshof, Amsterdam' s kendelse af 28. oktober 1993, som stadfaestede kendelsen om foreloebige forholdsregler, som formanden for Arrondissementsrechtbank, Utrecht, havde afsagt den 6. juli 1993, og hvorved den havde paalagt SCK ikke laengere at anvende forbuddet mod leje.

8 Paa grundlag af navnlig disse overvejelser har Kommissionen paalagt FNK og SCK straks at bringe de overtraedelser til ophoer, som den fastslaar, de hver isaer har begaaet (artikel 2 og 4 i beslutningen). Dernaest har Kommissionen paalagt FNK en boede paa 11,5 mio. ECU og SCK en boede paa 300 000 ECU (artikel 5 i beslutningen).

9 Ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 2. februar 1996 har FNK og SCK anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, principalt at beslutningen er en nullitet, subsidiaert at den i det hele erklaeres ugyldig, og mest subsidiaert at beslutningen annulleres delvis, saaledes at der ikke paalaegges dem nogen boede.

10 Ved saerskilt dokument indgivet til Rettens Justitskontor den samme dag har sagsoegerne i medfoer af traktatens artikel 185 fremsat begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningens artikel 4, hvorved SCK paalaegges ikke at anvende forbuddet mod leje, der fremgaar af artikel 7, andet led, i organisationens reglement, og af beslutningens artikel 5, hvorved SCK og FNK paalaegges de to boeder. I denne sammenhaeng har sagsoegerne anmodet om ikke alene at blive fritaget for forpligtelsen til omgaaende at betale, men ogsaa for at "stille sikkerhed i form af en bankgaranti eller anden sikkerhed" for betaling af boederne. Ved samme dokument har sagsoegerne fremsat begaering om foreloebige forholdsregler med henblik paa, at Kommissionen tilpligtes at give dem aktindsigt i sagerne IV/34.179, 34.202 og 34.216.

11 Kommissionen har indgivet skriftlige bemaerkninger til begaeringen om foreloebige forholdsregler den 20. februar 1996.

12 Parterne har fremsat mundtlige bemaerkninger i retsmoedet den 1. marts 1996.

13 Ved skrivelse af 4. april 1996 har SCK haevet sagen for saa vidt angaar begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningens artikel 4 for saa vidt denne bestemmelse paalaegger SCK ikke laengere at anvende forbuddet mod leje. Sagsoegerne har opretholdt de oevrige punkter i begaeringen. Kommissionen har i skriftlige bemaerkninger, der er indgivet den 12. april 1996, taget denne delvise ophaevelse til efterretning og har ifoelge procesreglementets artikel 99 og artikel 87, stk. 5, paastaaet SCK doemt til at betale de tilsvarende sagsomkostninger.

Retlige bemaerkninger

14 I henhold til bestemmelserne i EF-traktatens artikel 185 og 186, jf. artikel 4 i Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1), som aendret ved Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 (EFT L 144, s. 21) og 94/194/EKSF, EF af 7. marts 1994 (EFT L 66, s. 29), kan Retten, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt eller foreskrive de noedvendige foreloebige forholdsregler.

15 Det fremgaar af procesreglementets artikel 104, stk. 2, at begaeringer om foreloebige forholdsregler i henhold til traktatens artikel 185 og 186 skal angive de omstaendigheder, der medfoerer uopsaettelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begaerede foreloebige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. De begaerede forholdsregler skal have foreloebig karakter i den forstand, at de ikke maa foregribe afgoerelsen i hovedsagen (jf. senest kendelse afsagt af Rettens praesident den 22.4.1996, sag T-23/96 R, De Persio mod Kommissionen, Sml. II, s. 0000, praemis 19).

Parternes argumenter

16 Hvad angaar den begaerede forholdsregels umiddelbare berettigelse (fumus boni juris) goer sagsoegerne indledningsvis gaeldende, at beslutningen er en nullitet. I denne sammenhaeng anfoerer de, at Kommissionen ikke i beslutningens dispositive del tager stilling til deres anmodning om fritagelse, der er indgivet i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, selv om den udtrykkeligt henviser hertil i betragtningerne. De fremfoerer, at ifoelge Rettens praksis (dom af 17.9.1992, sag T-138/89, NBV og NVB mod Kommissionen, Sml. II, s. 2181, praemis 31) kan kun en retsakts konklusion have retsvirkninger, uanset hvilke betragtninger der danner grundlag for denne. Beslutningen er derfor en nullitet.

17 Subsidiaert goer sagsoegerne gaeldende, at beslutningen er ugyldig, for det foerste, fordi den ikke indeholder nogen begrundelse, hvilket er en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1 og 3, og for det andet, fordi retten til kontradiktion er blevet tilsidesat.

18 Hvad angaar anbringenderne om manglende begrundelse og tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, haevder de to sagsoegere, at Kommissionen har fastslaaet, at handelen mellem medlemsstaterne er paavirket i denne sidstnaevnte bestemmelses forstand uden dog herved at have anvendt de relevante kriterier, som Retten har redegjort for i dommen af 14. juli 1994 (sag T-77/92, Parker Pen mod Kommissionen, Sml. II, s. 549, praemis 39 og 40).

Dernaest bestrider SCK den kvalifikation, der er indeholdt i beslutningen, hvorefter organisationen er en virksomhed eller en sammenslutning af virksomheder, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Denne kvalifikation er ikke i overensstemmelse med Domstolens praksis, navnlig dommene af 23. april 1991 (sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979) og af 17. februar 1993 (forenede sager C-159/91 og C-160/91, Poucet og Pistre, Sml. I, s. 637). SCK goer dernaest gaeldende, at i modsaetning til, hvad der fremgaar af beslutningen, er betingelserne for tilslutning til certificeringsordningen objektive og ikke diskriminatoriske, og formaalet er alene at sikre et bestemt sikkerheds- og kvalitetsniveau hos de tilsluttede.

Efter FNK' s opfattelse henviser Kommissionen fejlagtigt til et prissystem, som skulle vaere paatvunget sammenslutningens medlemsvirksomheder. I denne sammenhaeng anfoerer denne sagsoeger, at disse prisers funktion var at tjene som objektivt udgangspunkt i forhandlingerne mellem de paagaeldende virksomheder, hvorfor de ikke var bindende.

19 Hvad angaar anbringenderne om manglende begrundelse og overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 3, goer SCK gaeldende, at beslutningen ikke indeholder en fyldig vurdering, der goer det berettiget ikke at anvende den naevnte bestemmelse. I modsaetning til hvad Kommissionen haevder, giver SCK' s system garantier, der gaar ud over de garantier, som foelger af Nederlandenes lovgivning eller andre ordninger. Dernaest kan et saadant system ikke vaere effektivt uden et forbud, paalagt medlemmerne af organisationen, mod at leje kraner hos ikke-tilsluttede virksomheder. Der findes nemlig ikke andre midler til at garantere en bygherre, der maatte oenske det, at der paa hans byggeplads udelukkende anvendes kraner, der opfylder organisationens certificeringsbetingelser. Dernaest paavirker dette forbud, der kun vedroerer leje af kraner, der foretages af virksomheder, der er certificeret af SCK, paa ingen maade konkurrencen paa markedet for udlejning af kraner.

FNK har paa sin side anfoert, at sammenslutningens prissystem fremmer markedets gennemsigtighed. Det goer det muligt for kunderne at sammenligne konkurrerende tilbud og at sikre organiseringen af hele kranudlejningssektoren. Specielt oeger anvendelsen af modregningspriser i lejekontrakterne mellem medlemmerne af sammenslutningen systemets effektivitet ved at forenkle indgaaelsen af disse kontrakter.

20 Hvad angaar dernaest anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, haevder sagsoegerne for det foerste, at Kommissionen har overtraadt artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention, idet den vedtog beslutningen naesten 47 maaneder efter, at sagsoegerne havde anmeldt deres vedtaegter og reglementer, og afviste deres udtrykkelige anmodning om at blive hoert foer vedtagelsen af beslutningen, som i henhold til artikel 15, stk. 6, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter "forordning nr. 17"), har frataget dem den immunitet, der foelger af artikel 15, stk. 5, hvad angaar paalaeggelsen af boeden. For det andet er det deres opfattelse, at Kommissionen har foretaget en uacceptabel indskraenkende fortolkning af deres ret til aktindsigt, idet den som svar paa deres anmodning meddelte, at de havde fortabt deres ret til aktindsigt, da de ikke havde anmodet herom efter fremsendelsen af meddelelsen om klagepunkter og foer besvarelsen heraf.

21 Endelig fremfoerer sagsoegerne, at Kommissionen har paalagt dem boeder, der er urimelige i forhold til de overtraedelser, den haevder at have foert bevis for, og til deres oekonomiske situation. SCK goer navnlig gaeldende, at organisationen den 31. december 1994 havde en kontant beholdning paa 796 315 HFL og aktiver i oevrigt paa i alt 955 407 HFL, mens dens kortfristede gaeld beloeb sig til 849 208 HFL. Betalingen af den af Kommissionen fastsatte boede paa 650 000 HFL vil betyde organisationens endeligt. FNK understreger, at den den 31. december 1994 disponerede over en kontant beholdning paa 318 554 HFL og aktiver i oevrigt paa i alt 992 481 HFL. FNK er saaledes ikke i stand til at betale en boede paa 24 000 000 HFL. Sagsoegerne tilfoejer, at beslutningen ikke angiver de faktiske forhold, som har dannet grundlag for beregningen af boederne.

22 Vedroerende spoergsmaalet om de begaerede foranstaltningers uopsaettelighed goer sagsoegerne gaeldende, at de paa grund af de meget hoeje boedebeloeb hverken kan betale dem eller stille den af Kommissionen kraevede bankgaranti i det tidsrum, sagen verserer. Ifoelge sagsoegerne har de raadspurgte banker afvist at stille en saadan garanti. FNK og SCK vil vaere truet af konkurs, saafremt de ikke opnaar den begaerede udsaettelse i henhold til traktatens artikel 185. Kommissionen har under hensyn til den uoprettelige skade, der truer dem, ikke nogen interesse i straks at fuldbyrde beslutningen hvad angaar betaling af boeden.

23 Hvad angaar fumus boni juris goer Kommissionen gaeldende, at den i modsaetning til, hvad sagsoegerne haevder, navnlig i beslutningens betragtning 32 til 39 har gennemgaaet de argumenter, som FNK og SCK har fremfoert til stoette for deres anmodning om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.

24 Til den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, anfoerer Kommissionen, at handelen mellem medlemsstaterne faktisk er paavirket. Da de paagaeldende kraner nemlig kan transporteres, kan virksomhederne i andre medlemsstater vaere interesseret i at faa adgang til markedet i Nederlandene. Dette bekraeftes af det forhold, at to af klagerne er belgiske virksomheder.

Kommissionen finder, at SCK med urette bestrider, at kvalifikationen "virksomhed" i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand er blevet anvendt paa SCK i den anfaegtede beslutning. SCK er nemlig ikke et offentligretligt organ, men snarere en organisation, der udoever kommerciel virksomhed, som bestaar i en certificering mod vederlag af kranudlejningsvirksomheder. Det foelger heraf, at organisationen er virksomhed, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Kommissionen tilfoejer, at sagsoegerne underkender begrundelsen i den anfaegtede beslutning, naar de anfoerer, at Kommissionen ikke har paavist, at FNK' s priser begraenser konkurrencen. I denne sammenhaeng henviser Kommissionen til beslutningens betragtning 20, hvorefter systemet saavel omfatter en vedtaegtsmaessig forpligtelse til at anvende "acceptable priser" som en sanktionsmekanisme med henblik paa at tvinge FNK' s medlemmer til at overholde denne forpligtelse.

25 Hvad angaar den paastaaede overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 3, anfoerer Kommissionen, at sagsoegerne intet har fremfoert, som kan drage beslutningens begrundelse i tvivl. De har navnlig ikke paavist, at certificeringssystemet er mere effektivt end reglerne i lovgivningen, og at lejeforbuddet er noedvendigt. Da Kommissionen kan afslaa en fritagelse endog uden at gennemgaa samtlige betingelser i traktatens artikel 85, stk. 3, er dette i sig selv tilstraekkeligt til at begrunde afslaget paa anmodningen om fritagelse, som FNK og SCK har indgivet.

26 Kommissionen benaegter at have tilsidesat sagsoegernes ret til kontradiktion. Under hensyn til sagens faktiske omstaendigheder har den truffet beslutningen inden for en rimelig frist. Hvad angaar den manglende hoering af SCK og FNK forinden beslutningen blev truffet i henhold til artikel 15, stk. 6, i forordning nr. 17, indebaerer dette heller ikke en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Der foreligger ikke nogen bestemmelse, som forpligter Kommissionen til at hoere parterne. En saadan hoering kan dog vaere noedvendig, men kun saafremt der foreligger usaedvanlige omstaendigheder. Endelig har Kommissionen heller ikke overtraadt retten til aktindsigt, da sagsoegerne kunne have faaet aktindsigt efter fremsendelsen af meddelelsen af klagepunkter og inden udstedelsen af beslutningen.

27 Det er Kommissionens opfattelse, at boeden paa 300 000 ECU, som er paalagt SCK, ikke, heller ikke i absolutte tal, kan betragtes som urimelig hoej. Boeden paa 11,5 mio. ECU, der er paalagt FNK, er heller ikke urimelig hoej under hensyn til omsaetningen hos medlemmerne af FNK, som ifoelge Rettens praksis (dom af 21.2.1995, sag T-29/92 SPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 289, praemis 385) skal tages i betragtning ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse. Boeden er heller ikke urimelig i forhold til det tidsrum, hvor overtraedelsen har fundet sted, som er paa mere end ti aar.

28 Vedroerende uopsaetteligheden anfoerer Kommissionen, at sagsoegerne ikke har godtgjort, at de direkte er udsat for en trussel om konkurs. De fremlagte taloplysninger udgoer i realiteten alene et oejebliksbillede af situationen den 31. december 1994, mens solvensen skal vurderes paa grundlag af pengebevaegelserne over en vis periode. Hvad angaar FNK, har organisationen ikke taget hoejde for, at sammenslutningens medlemsvirksomheder kan betale boeden paa de 11,5 mio. ECU, eller stille bankgarantien, da boedebeloebet langt fra svarer til maksimumsgraensen paa 10% af disse virksomheders samlede omsaetning.

29 Endelig anfoerer Kommissionen, at sagsoegerne ikke har godtgjort, at det er uopsaetteligt at give dem aktindsigt, og at begaeringen herom under alle omstaendigheder i realiteten ikke vedroerer en foreloebig foranstaltning, som omhandlet i traktatens artikel 186, men snarere en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, der er omhandlet henholdsvis i artikel 64 og artikel 65 til 67 i Rettens procesreglement.

Rettens bemaerkninger

30 Da parterne delvis har haevet den del af sagen, der vedroerer begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 4 i beslutningen, hvorved SCK paalaegges ikke at anvende den i artikel 7, andet led, i organisationens reglement indeholdte klausul om "lejeforbud", skal Retten alene behandle begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 5 i beslutningen og begaeringen om at give sagsoegerne indsigt i den paagaeldende administrative procedures akter.

31 Hvad angaar den foerste begaering, der vedroerer en udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningen, for saa vidt der i artikel 5 paalaegges FNK en boede paa 11,5 mio. ECU og SCK en boede paa 300 000 ECU, bemaerkes, at Kommissionen i sine skriftlige og mundtlige bemaerkninger har anfoert, at den er rede til at acceptere, at boederne betales i rater, paa betingelse af at der stilles en bankgaranti til sikkerhed for det til enhver tid udestaaende restbeloeb. Retten skal derfor tage stilling til, om den begaerede forholdsregel er uopsaettelig, hvorved det ikke blot skal undersoeges, om betalingen af boeden, inden der er truffet endelig afgoerelse i hovedsagen, kan medfoere, at SCK og FNK lider alvorlige og uoprettelige skader, der ikke vil kunne genoprettes, selv om den anfaegtede beslutning annulleres af Retten, men ogsaa, om sikkerhedsstillelsen kan medfoere de samme alvorlige og uoprettelige skader (jf. senest kendelse afsagt af Rettens praesident den 11.8.1995, sag T-104/95 R, Tsimenta Chalkidos mod Kommissionen, Sml. II, s. 2235, praemis 19).

32 I denne sammenhaeng goer sagsoegerne gaeldende, at Kommissionens inddrivelse af boeden eller alternativt opnaaelsen af en sikkerhedsstillelse med de dertil hoerende omkostninger i lyset af deres finansielle situation kun kan medfoere, at de ophoerer med at eksistere. Til stoette for denne udtalelse henviser de til deres respektive formueforhold pr. 31. december 1994 (jf. ovenfor, praemis 21 i naervaerende kendelse). Dernaest har de fremlagt skrivelser af 4. og 10. januar 1995 fra to nederlandske banker, som afviser at stille en bankgaranti for dem for henholdsvis 300 000 ECU og 11,5 mio. ECU, navnlig paa grund af, at de ikke besad tilstraekkelige vaerdier og aktiver som sikkerhed herfor. Kommissionen goer paa sin side gaeldende, at SCK og FNK har givet oplysningerne om deres formueforhold uden hensyntagen til, at sammenslutningens medlemsvirksomheder, som ligeledes har fordel af det certificeringssystem, organisationen har oprettet, tilsammen har en omsaetning paa 200 mio. ECU. Den boede, der er paalagt SCK, er saaledes ubetydelig i forhold til denne omsaetning, og boeden, der er paalagt FNK, udgoer kun 5% af denne omsaetning

33 Det bemaerkes, at ifoelge fast retspraksis skal boedens maksimumsbeloeb, der er fastsat til 10% af omsaetningen inden for det sidste regnskabsaar (artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17), beregnes paa grundlag af omsaetningen for hver af de virksomheder, som har deltaget i aftalerne eller den samordnede praksis, eller naar overtraedelsen sker ved, at en sammenslutning af virksomheder traeffer en beslutning, af samtlige de virksomheder, som er medlemmer af sammenslutningen, i hvert fald naar denne efter sine interne regler kan handle med bindende virkning for sine medlemmer. En saadan opfattelse hviler paa, at den indflydelse, som en sammenslutning af virksomheder har kunnet udoeve paa markedet, ikke beror paa dens egen "omsaetning", som hverken er udtryk for dens stoerrelse eller dens oekonomiske styrke, men paa medlemsvirksomhedernes aarsomsaetning, hvilket er et udtryk for dens stoerrelse og oekonomiske styrke (Rettens dom i ovennaevnte sag SPO m.fl. mod Kommissionen, praemis 385, og af 23.2.1994, forenede sager T-39/92 og T-40/92, Europay mod Kommissionen, Sml. II, s. 49, praemis 137).

34 I denne sag indeholder FNK og SCK' s vedtaegter og reglementer bestemmelser, hvorefter de kan forpligte de kranudlejningsvirksomheder, som er medlemmer af sammenslutningen og/eller modtagere af SCK' s tjenesteydelser.

Mere praecist bestemmes det ifoelge beslutningen (betragtning 10 og 20) i artikel 6, stk. 1, i FNK' s vedtaegter, at beslutninger, der er truffet i overensstemmelse med vedtaegterne og reglementerne, er bindende for medlemmerne. Dernaest bestemmes det i artikel 10, stk. 1, litra d), i de samme vedtaegter, at et medlem, som handler i strid med disse bestemmelser, kan fratages medlemskabet. Hvad navnlig angaar anvendelsen af vejledende priser og modregningspriser, som er den overtraedelse, Kommissionen har sanktioneret, henvises der i beslutningen til artikel 3, litra b), i det interne reglement, hvorefter FNK' s medlemmer er forpligtet til at anvende acceptable priser. Der henvises ligeledes til artikel 3, litra c), hvorefter medlemmerne skal foelge de af sammenslutningen fastsatte almindelige betingelser, hvori der henvises til de af denne fastsatte vejledende priser. Sagsoegerne bestrider, at disse regler kan fortolkes, som om der derved indfoeres et bindende prissystem, idet de priser, Kommissionen henviser til, alene er vejledende priser og udgoer "eksempler paa prisforslag", der anvendes som "udgangspunkt" for forhandlinger mellem virksomhederne. Det skal imidlertid bemaerkes, at sagen ikke indeholder elementer, som umiddelbart giver grundlag for at betvivle, at anvendelsen af priserne har vaeret i de tilsluttede virksomheders interesse. Dernaest fremgaar det af ordlyden af begaeringen om foreloebige forholdsregler, at sagsoegerne selv betragter et saadant system som en "prisstruktur", som goer det muligt at organisere markedet for leje af kraner (pkt. 95 til 97 i begaeringen om foreloebige forholdsregler).

I oevrigt benaegter SCK ikke, at bestemmelserne i dens vedtaegter og reglementer er bindende. SCK paapeger navnlig, at efter artikel 7, andet led, i dens reglement er de virksomheder, som organisationen certificerer, forpligtet til "kun at anvende (eller lade anvende) kraner, der er forsynet med gyldige certificeringsplader" (pkt. 17 i begaeringen om foreloebige forholdsregler). Det er saaledes ubestridt, at de virksomheder, der profiterer af SCK' s tjenesteydelser, er forpligtet til at overholde de ovennaevnte bestemmelser og navnlig forbuddet mod leje, som ifoelge Kommissionens beslutning er en overtraedelse.

Paa dette grundlag maa Retten konstatere, at kranudlejningsvirksomhederne ud fra en umiddelbar betragtning overholdt sammenslutningens og organisationens bestemmelser. Sagsoegernes objektive interesser kan derfor ikke umiddelbart anses for at vaere uafhaengige af de virksomheders interesser, der er tilsluttet FNK og/eller dem, der profiterer af SCK' s tjenesteydelser.

35 Det foelger heraf, at der ifoelge fast retspraksis skal foretages en vurdering af den risiko for en alvorlig og uoprettelig skade, som foelger af, at de paalagte boeder betales, eller der stilles bankgaranti, idet der skal tages hensyn til stoerrelsen af og den oekonomiske styrke hos medlemsvirksomhederne i sammenslutningen og/eller de virksomheder, der profiterer af organisationens tjenesteydelser.

36 Hvad angaar FNK har sagsoegerne og Kommissionen anfoert, at den samlede omsaetning i medlemsvirksomhederne i denne sammenslutning er paa ca. 180-200 mio. ECU. Da der ikke foreligger beviser for det modsatte, maa det antages, at deres oekonomiske situation giver tilstraekkelig grundlag for at betale en boede, der svarer til ca. 5-6,5% af denne omsaetning, eller saa meget desto mere stille en tilsvarende bankgaranti. Gennemfoerelsen af artikel 5 i beslutningen, inden Retten har truffet afgoerelse i hovedsagen, medfoerer saaledes ikke den paastaaede alvorlige og uoprettelige skade, der skulle bestaa i, at sammenslutningen gaar konkurs.

37 Den samme analyse gaelder for vurderingen af risikoen for, at der indtraeder en alvorlig og uoprettelig skade, som haevdet af SCK, som skulle foelge af en oejeblikkelig opfyldelse af SCK' s forpligtelse til at betale den i beslutningens artikel 5 indeholdte boede paa 300 000 ECU, eller stille en bankgaranti til sikkerhed herfor. Det maa konstateres, at selv om SCK er en organisation og saaledes som saadan i modsaetning til sammenslutningen boer handle selvstaendigt i forhold til de virksomheder, som bidrager til dens formue, fremgaar det klart af sagen, at SCK handler inden for rammerne af FNK, udoever de samme aktiviteter og forfoelger de samme formaal som FNK.

Dette resultat foelger af flere forhold. For det foerste er SCK blevet oprettet af en repraesentant for FNK. For det andet fremgaar det af beslutningen, at syv virksomheder ud af 190, der var tilsluttet SCK i 1994, ikke var medlemmer af FNK, en andel som synes at vaere foroeget siden, men som for tiden ikke overstiger 11-13% ifoelge de oplysninger, sagsoegerne gav i retsmoedet. For det tredje fremgaar det af stiftelsesvedtaegterne for SCK, at organisationens opgave er at udarbejde forskrifter til FNK' s medlemmer vedroerende indretningen af kranudlejningsvirksomheder, at udstede certifikater til de af FNK' s medlemmer, som overholder disse forskrifter, og at kontrollere, om indehaverne af certifikaterne overholder dem (artikel 2 i SCK' s stiftelsesvedtaegter). For det fjerde fremgaar det af beslutningen, at SCK' s interne organisation indtil 1987 var fastlagt i stiftelsesvedtaegterne, hvorefter SCK blev ledet af en bestyrelse, hvis medlemmer blev udpeget og afskediget af FNK' s daglige ledelse (artikel 5, stk. 2, i vedtaegterne), og at bestyrelsen ydermere blev bistaaet og kontrolleret af et sagkyndigt udvalg, hvis medlemmer blev udpeget og afskediget af bestyrelsen efter aftale med FNK' s daglige ledelse (artikel 7, stk. 1, i vedtaegterne). Efter en aendring af vedtaegterne den 15. december 1987 er forbindelserne mellem disse to organer blevet reduceret. De er dog stadig meget snaevre, idet ° som anfoert af sagsoegerne i retsmoedet ° to af de fire medlemmer af bestyrelsen endnu udpeges af FNK, og to medlemmer i det sagkyndige udvalg (benaevnt raadgivende organ siden 20.6.1994) repraesenterer FNK, mens de oevrige medlemmer repraesenterer ordregiverne, leverandoererne og de offentlige myndigheder.

38 Paa grundlag af disse forhold skal SCK' s oekonomiske situation vurderes under hensyn til de forbindelser, som organisationen har med FNK og saaledes med sammenslutningens medlemsvirksomheder. Ved vurderingen af SCK' s mulighed for at betale boeden eller stille den alternative af Kommissionen kraevede bankgaranti, maa det derfor anses for rimeligt at tage hensyn til den oekonomiske evne hos de virksomheder, der profiterer af organisationens tjenesteydelser (jf. senest kendelse afsagt af Rettens praesident den 21.12.1994, sag T-295/94 R, Buchmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 1265, praemis 26).

39 Paa grundlag af tilsvarende overvejelser, som dem, der blev anvendt ved vurderingen af FNK' s oekonomiske situation, konstaterer Retten, at de virksomheder, der profiterer af SCK' s tjenesteydelser, er i stand til at betale boeden og saa meget desto mere at yde den noedvendige bistand ved oprettelsen af en bankgaranti til sikkerhed for den boede, der er paalagt SCK ved artikel 5, stk. 2, i beslutningen. Under disse omstaendigheder medfoerer gennemfoerelsen af en saadan bestemmelse ikke nogen risiko for ° i modsaetning til hvad sagsoegerne haevder ° at SCK gaar konkurs.

40 Begaeringen om udsaettelse af gennemfoerelsen af artikel 5 i beslutningen tages saaledes ikke til foelge, uden at der er grund til at undersoege, om de anbringender og argumenter, sagsoegerne har anfoert i hovedsagen, umiddelbart forekommer berettigede.

41 Hvad endelig angaar sagsoegernes begaering om, at Kommissionen paabydes at give dem aktindsigt i deres sager IV/34.179, 34.202 og 34.216, bemaerkes, at den begaerede foranstaltning principielt er en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, som henhoerer under Rettens kompetence (artikel 64 til 67 i procesreglementet) og ikke en foreloebig foranstaltning, som kan traeffes i forbindelse med en sag om anvendelse af foreloebige foranstaltninger. I denne sammenhaeng fremgaar det af retspraksis, at i et tilfaelde, hvor Kommissionen har afvist at give en part i den administrative procedure aktindsigt, paahviler det Retten at vurdere, om det er hensigtsmaessigt under hovedsagen at give denne part aktindsigt, saaledes at parten kan forsvare sig, og saaledes at Retten med kendskab til sagen kan tage stilling til soegsmaalsgrunde og argumenter, som denne part har fremlagt (jf. Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, praemis 15).

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTENS PRAESIDENT

1) Begaeringen om foreloebige forholdsregler tages ikke til foelge.

2) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.

Saaledes bestemt i Luxembourg den 4. juni 1996.