4.

Betingelsens fulde ordlyd er som følger: »Fartøjet skal drive fiskeri fra Det Forenede Kongerige, øen Man eller Kanaløerne, hvilket det — uden at betingelsens generelle anvendelighed påvirkes heraf — anses for at have gjort, hvis det hvert halvår inden for et kalenderår (dvs. januar — juni og juli — december) opfylder en af følgende to betingelser: a) Mindst 50% af fartøjets landinger eller omladninger, beregnet efter vægt, af fiskebestande, som denne eller andre licenser, der måtte være gældende på det pågældende tidspunkt, vedrører, skal være landet og solgt i Det Forenede Kongerige, på øen Man eller Kanaløerne eller omladet inden for de britiske fiskerigrænser med henblik på salg. b) Det skal på anden måde godtgøres, at fartøjet mindst fire gange med mindst femten dages mellemrum har anløbet en havn i Det Forenede Kongerige, på øen Man eller Kanaløerne.« En kort gennemgang af de relevante præmisser i Jaderow-dommen er nødvendig for at vise, hvad der er grunden til, at der fortsat er uenighed mellem Kommissionen og Det Forenede Kongerige om denne betingelses lovlighed. Domstolen tog sit udgangspunkt i en konstatering af, at betingelsens formål er at sikre, at fartøjer, der kan fiske på britiske kvoter, har en reel økonomisk tilknytning til Det Forenede Kongerige, og fastslog derefter, at gældende fællesskabsret »1) ikke (er) til hinder for, at en medlemsstat, når den giver et af sine fartøjer tilladelse til at fiske på sine kvoter, fastsætter betingelser, der skal sikre, at fartøjet har en reel økonomisk tilknytning til medlemsstaten, for så vidt som tilknytningen kun vedrører forbindelsen mellem fiskeriet fra fartøjet og den befolkning, der er afhængig af fiskeriet og de dertil knyttede industrier 2) ikke (er) til hinder for, at en medlemsstat, når den giver et af sine fartøjer tilladelse til at fiske på sine kvoter, for at sikre sig, at der foreligger en reel økonomisk tilknytning som anført ovenfor, stiller den betingelse, at fartøjet skal drive fiskeri fra indenlandske havne, for så vidt som denne betingelse ikke medfører en forpligtelse for fartøjet til at benytte en indenlandsk havn som udgangspunkt for alle sine fisketogter« (min fremhævelse). Domstolen fastslog dernæst, at gældende fællesskabsret ikke er til hinder for, »at en medlemsstat, når den giver et af sine fartøjer tilladelse til at fiske på sine kvoter, indtager det standpunkt, at beviset for, at fartøjet driver fiskeri fra indenlandske havne, kan føres ved, at en del af f angsten landes i indenlandske havne, eller at fartøjet med jævne mellemrum anløber disse havne« (min fremhævelse). Det fremgår af dommen, at det ville være i strid med fællesskabsretten, hvis kravet om landing af f angst i indenlandske havne reelt indebar en pligt for fartøjet til at lande fangsterne i disse havne. Landingskravet er derimod foreneligt med fællesskabsretten, hvis det alene er en af flere mulige måder at bevise, at fiskeri drives fra indenlandske havne, dvs. at der findes alternative bevismuligheder. En sådan alternativ bevismulighed er muligheden for at bevise fiskeri fra indenlandske havne gennem dokumentation af, at fartøjerne anløber indenlandske havne med jævne mellemrum. Det er dog en forudsætning for lovligheden af en sådan bevisregel, at den ikke hindrer normalt fiskeri. Domstolen fastslog på dette grundlag, at fællesskabsretten på sit nuværende udviklingstrin »ikke er til hinder for, at en medlemsstat som bevis for, at betingelsen om, at fartøjet skal drive fiskeri fra indenlandske havne, er opfyldt, kun accepterer, at en bestemt del af fangsten er landet i indenlandske havne, eller at fartøjet har anløbet disse havne med bestemte mellemrum, idet det sidstnævnte krav dog ikke direkte eller indirekte må medføre en forpligtelse til at lande fartøjets fangster i indenlandske havne eller må hindre normalt fiskeri ...«.