Da Kommissionen fandt, at de nævnte danske bekendtgørelser var i strid med traktatens bestemmelser om etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser, rettede den den 2. juni 1982 en åbningsskrivelse til den danske regering i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 1.

I skrivelsen gjorde Kommissionen gældende, at betingelsen om, at de forsikringsselskaber, som ikke i forvejen er etableret i Danmark, og som ønsker at varetage funktionen som ledende assurandør, skal etablere sig i landet, udgør en efter traktatens artikler 59 og 60 forbudt restriktion for den fri udveksling af tjenesteydelser. Endvidere anførte Kommissionen, at de danske beløbsgrænser for udøvelse af EF-coassurancevirksomhed udelukker enhver form for tjenesteydelse, når forsikringssummen for den coassurerede risiko ligger under beløbsgrænserne. Fastsættelsen af disse grænser er ifølge Kommissionen derfor i strid med traktatens artikler 59 og 60. Endelig anførtes, at forpligtelsen for de udenlandske forretningsafdelinger, som ønsker at udøve EF-coassurancevirksomhed, til at indhente en særlig koncession, er i strid med såvel traktatens artikler 59 og 60, artikel 3 i coassiirancedirektivet som med traktatens artikel 7.

I sit svar af 7. september 1982 på åbningsskrivelsen indvendte den danske regering navnlig, at § 7 i den danske bekendtgørelse om EF-coassurancevirksomhed er i overensstemmelse med artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 78/473 og følgelig ikke kan være traktatstridig. Vedrørende de i bekendtgørelsens § 2 fastsatte beløbsgrænser bemærkede den danske regering, at disse efter direktivet skal fastsættes loyalt af den enkelte medlemsstat, hvilket også har været tilfældet. Vedrørende betingelsen om, at der skal være meddelt koncession, for at der kan udøves forsikringsvirksomhed inden for Fællesskabet, anførte den danske regering endelig, at med forretningsafdelingerne er et vist passende tilsyn påkrævet, og at de danske virksomheder behandles på samme måde som forretningsafdelingerne.

Den 10. januar 1983 fremsatte Kommissionen den begrundede udtalelse i medfør af traktatens artikel 169, stk. 1. Heri fastholdt den under henvisning til Domstolens praksis, at kravet i de danske bekendtgørelser om, at den ledende assurandør skal være etableret i Danmark, udgør en efter traktatens artikel 59 forbudt restriktion. Den anførte, at restriktionen så meget mere er uberettiget, som artikel 6 i direktiv 73/239 nu fastsætter fælles regler for samtlige EF-forsikringsvirksomheder for så vidt angår meddelelse af administrative tilladelser.

Den anførte videre, at medlemsstaterne, som følge af princippet om gensidig anerkendelse af de således udstedte administrative tilladelser, er forpligtet til at respektere den fulde og uindskrænkede udøvelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser for de EF-virksomheder, som ikke er etableret på medlemsstatens eget område.

Af de argumenter, som den danske regering havde fremsat til støtte for de bestemmelser, hvorved udøvelse af forsikringsvirksomhed uden for Danmark gøres betinget af en koncession, fandt Kommissionen endelig at måtte konkludere, at disse bestemmelser er i strid med såvel traktatens artikler 52 og 59 som med artikel 6 i direktiv 73/239.

Den danske regering opfordredes til at bringe traktatbruddet til ophør inden to måneder efter datoen for meddelelsen af den begrundede udtalelse.

Ved skrivelse af 20. april 1983 besvarede den danske regering den begrundede udtalelse. Den fastholdt sit synspunkt, hvorved den navnlig gjorde gældende, at etableringskravet har grundlag i Domstolens praksis og er nødvendigt for at sikre, at enhver, som udøver forsikringsvirksomhed på dansk område, overholder den danske lovgivning.

Ved stævning af 9. november 1983 har Kommissionen herefter anlagt denne sag.