ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Ved sit første anbringende har Eni anfægtet, at Kommissionen fandt selskabet ansvarligt for overtrædelsen. Enis første anbringende består af fire led. Inden for rammerne af det første led har Eni hævdet, at Kommissionen anvendte et forkert kriterium til bedømmelse af et moderselskabs ansvar. Inden for rammerne af det andet led har Eni påstået, at det var fejlagtigt, når Kommissionen fastslog, at der påhviler Eni et »objektivt ansvar«. Inden for rammerne af det tredje led har Eni gjort gældende, at selskabet under den administrative procedure fremlagde oplysninger, der burde have foranlediget Kommissionen til at fastslå, at Eni ikke havde øvet indflydelse på Syndials og Versalis’ forretningspolitik. Inden for rammerne af det fjerde led har Eni hævdet, at Kommissionen tilsidesatte princippet om kapitalselskabers begrænsede hæftelse og de almindelige principper for ansvar.
22

Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) For at en forælder kan kvalificeres som en »primær omsorgsperson«, således at vedkommende kan aflede en opholdsret fra et barn, der er over 21, og som udøver en ret til uddannelse i henhold til artikel 12 i forordning nr. 1612/68 [...], er det da nødvendigt, at dette barn a) er afhængig af en sådan forælder b) har ophold i denne forælders husstand, og c) modtager følelsesmæssig støtte fra denne forælder? 2) Hvis det med henblik på at være kvalificeret til en sådan afledt opholdsret er unødvendigt for en forælder at godtgøre, at alle tre af de ovennævnte omstændigheder er opfyldt, er det da tilstrækkeligt at godtgøre, at kun en af dem er opfyldt, eller at kun to er dem er opfyldt? 3) Hvad angår [spørgsmål 1, punkt b)] ovenfor kan et voksent barn, der er studerende, da fortsat anses for at have ophold i en fælles husstand med forælderen/forældrene, selv hvis barnet bor væk fra hjemmet under studierne (undtagen i ferier og enkelte weekender)? 4) Hvad angår [spørgsmål 1, punkt c)] ovenfor er det da nødvendigt, at den følelsesmæssige støtte, som forælderen yder, skal være af en bestemt art (nemlig tæt eller fysisk nærværende), eller er det tilstrækkeligt, hvis den består af et normalt følelsesmæssigt bånd mellem en forælder og et voksent barn? 5) Når en person har haft en EU-opholdsret i henhold til artikel 12 i forordning nr. 1612/68 [...] i mere end fem år i træk, er et sådant ophold da kvalificerende med henblik på at opnå en tidsubegrænset opholdsret i henhold til kapitel IV i direktiv 2004/38/EF [...] om »retten til tidsubegrænset ophold« og få udstedt et bevis for denne ret i henhold til samme direktivs artikel 19?«
—

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en sådan lovgivning, forudsat at lovgivningen er begrundet i et tvingende alment hensyn, at den er egnet til at sikre gennemførelsen af det mål, den forfølger, at den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, og at den anvendes uden forskelsbehandling, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve under hensyn til følgende betragtninger: — En sådan lovgivning er egnet til at nå målet om forebyggelse af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, hvis den giver den berørte medlemsstat mulighed for at føre tilsyn med og faktisk stille mistænkelige finansielle transaktioner i bero, som gennemføres af kreditinstitutter, der leverer tjenesteydelser på det nationale område, og i givet fald at retsforfølge og straffe de ansvarlige. — Den forpligtelse, der i medfør af denne lovgivning er pålagt kreditinstitutter, som udøver virksomhed inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser, kan, i mangel af en effektiv mekanisme til sikring af et fuldstændigt samarbejde mellem de finansielle efterretningsenheder på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, udgøre en foranstaltning, som står i et rimeligt forhold til det forfulgte mål.
3

Fusionsdirektivets artikel 16, som har overskriften »Medbestemmelse«, bestemmer: »1. Det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, er underlagt de regler vedrørende medbestemmelse, der eventuelt måtte gælde i den medlemsstat, hvor det har sit vedtægtsmæssige hjemsted, jf. dog stk. 2. 2. De regler for medbestemmelse, der eventuelt måtte gælde i den medlemsstat, hvor det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, har sit vedtægtsmæssige hjemsted, finder dog ikke anvendelse, hvis mindst ét af de fusionerende selskaber i de seks måneder, der går forud for offentliggørelsen af planen for den grænseoverskridende fusion som omhandlet i artikel 6, har et gennemsnitligt antal medarbejdere på over 500 og er omfattet af de regler for medbestemmelse, som er anført i artikel 2, litra k), i [SE-direktivet], eller hvis den nationale lovgivning, der finder anvendelse på det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, a) ikke fastsætter mindst samme niveau for medbestemmelse som det, der gælder i de relevante fusionerende selskaber, målt i forhold til andelen af medarbejderrepræsentanter blandt medlemmerne i de administrations- eller tilsynsorganer, udvalg eller ledelsesgrupper, herunder i selskabets profitcentre, der er omfattet af medbestemmelse, eller b) ikke giver medarbejderne i de i andre medlemsstater beliggende bedrifter i det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, den samme ret til at udøve medbestemmelse, som den giver de medarbejdere, der er beskæftiget i den medlemsstat, hvor det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, har sit vedtægtsmæssige hjemsted. 3. I de i stk. 2 omhandlede tilfælde fastsætter medlemsstaterne på tilsvarende vis og med forbehold af stk. 4-7, reglerne for medarbejdernes medbestemmelse i det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, samt for deres inddragelse i fastsættelsen af disse rettigheder, i overensstemmelse med de principper og procedurer, der er fastlagt i artikel 12, stk. 2, 3 og 4, i forordning [nr. 2157/2001] og i følgende bestemmelser i [SE-direktivet]: [...] h) del 3, litra b), i bilaget. [...] 5. Udvidelsen af medbestemmelsesretten til at omfatte medarbejdere i det selskab, der er resultatet af den grænseoverskridende fusion, beskæftiget i andre medlemsstater, jf. stk. 2, litra b), medfører ikke nogen forpligtelse for de medlemsstater, der vælger at gøre dette, til at medregne disse medarbejdere, når de beregner de tærskler for antallet af ansatte, der udløser medbestemmelsesret i henhold til national lovgivning. [...]«
17

Den 28. juni 1994 blev der indgivet en anmodning til Kartellgericht om godkendelse af SSK som et kartel i henhold til aftale (»Vereinbarungskartell«). I anmodningen blev der gjort rede for de væsentligste bestemmelser i rammeaftalen for SSK, og retsstillingen blev vurderet ud fra EU-retten og EØS-retten. Det anførtes heri, at SSK kun omfattede interne østrigske transporter af samleladninger, og at trafikken mellem Østrig og de øvrige EØS-stater ikke berørtes. Det blev i anmodningen endvidere gjort gældende, at på grund af den meget ringe markedsandel – nemlig mindre end 2% af det østrigske marked for transport af varer – var der ingen mærkbar begrænsning af konkurrencen, at der ikke skete nogen afskærmning af markedet, og at dette desuden var åbent for udenlandske tjenesteydere. Paritätischer Ausschuss für Kartellangelegenheiten (det paritetiske udvalg for kartelanliggender) fandt, at SSK’s eksistens ikke var økonomisk begrundet, hvilket førte til, at anmodningen om godkendelse blev trukket tilbage.
45

Det fremgår af samme forordnings artikel 5, stk. 2, at afgørelsen af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig efter de i denne forordnings artikel 6-14 fastsatte kriterier, sker på grundlag af situationen på det tidspunkt, hvor asylansøgeren for første gang indgav sin ansøgning til en medlemsstat. Denne bestemmelse kan ikke have til formål at ændre meningen med nævnte kriterier. Således som generaladvokaten har anført i punkt 56 i forslaget til afgørelse, er formålet med bestemmelsen nemlig udelukkende at fastsætte de rammer, hvorunder nævnte kriterier skal anvendes for at fastlægge den medlemsstat, der er ansvarlig.
20

Hvad angår undersøgelsen af Secretary of States indvendinger bestemmer rule 38 i procesreglementet for SIAC: »(1) Når Secretary of State fremsætter en indsigelse i medfør af rule 36(5)(b) eller rule 37, skal [SIAC] afgøre, om indsigelsen skal tages til følge i overensstemmelse med denne rule. (2) [SIAC] skal afholde et retsmøde for at give Secretary of State og den særlige advokat mulighed for at fremsætte mundtlige bemærkninger […]. […] (5) De retsmøder, der afholdes i medfør af denne rule, afholdes uden appellantens eller dennes repræsentants deltagelse. (6) [SIAC] kan tage Secretary of States indsigelse til følge eller forkaste den. (7) [SIAC] skal tage Secretary of States indsigelse til følge i medfør af rule 37, når det er [SIAC’s] opfattelse, at meddelelsen af det pågældende materiale vil stride mod den almene interesse. (8) Når [SIAC] tager Secretary of States indsigelse til følge i medfør af rule 37, skal det: (a) undersøge, om Secretary of State skal pålægges at meddele appellanten et sammendrag af det fortrolige materiale, og (b) godkende ethvert sammendrag af denne art med henblik på at sikre, at det hverken indeholder oplysninger eller materiale, hvis meddelelse strider mod den almene interesse. (9) Når [SIAC] forkaster Secretary of States indsigelse i medfør af rule 37 eller pålægger ham at meddele appellanten et sammendrag af det fortrolige materiale, (a) er Secretary of State ikke forpligtet til at meddele dette materiale eller sammendrag, men (b) hvis han ikke gør det, kan [SIAC] under et retsmøde, hvor Secretary of State eller den særlige advokat kan fremsætte bemærkninger, (i) hvis det er af den opfattelse, at materialet eller andre oplysninger, der skal sammenfattes, kan være til skade for Secretary of States argumenter eller være til gunst for appellanten, pålægge Secretary of State at undlade at påberåbe sig disse punkter i sine argumenter, at fremkomme med indrømmelser eller at træffe andre foranstaltninger i overensstemmelse med [SIAC’s] instrukser, eller (ii) i alle andre tilfælde pålægge Secretary of State at undlade at påberåbe sig det pågældende materiale eller (i givet fald) de andre oplysninger, der skal sammenfattes, under proceduren[…]«
39

Det følger heraf, at i det omfang den i hovedsagen omhandlede nationale retsregel giver de parter i sagen, som har overtrådt artikel 101 TEUF, mulighed for at hindre de personer, der angiveligt har lidt skade ved overtrædelsen af denne bestemmelse, i at få adgang til de omhandlede dokumenter, uden at der tages hensyn til den omstændighed, at denne adgang vil kunne udgøre den eneste mulighed for disse personer for at tilvejebringe de nødvendige beviser for at begrunde deres erstatningssøgsmål, vil denne regel kunne gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre den ret til erstatning, som disse personer har i henhold til EU-retten.
53

På baggrund af ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at: — Når en national retsinstans, for hvilken en erhvervsdrivende har anlagt et søgsmål mod en forbruger, der vedrører opfyldelsen af en kontrakt, i henhold til de nationale procesregler er beføjet til ex officio at foretage en undersøgelse af, om hvorvidt et kontraktvilkår, som påstanden er støttet på, er i strid med nationale ordre public-regler, skal den på samme måde, når den har fastslået, at det pågældende kontraktvilkår falder inden for direktivets anvendelsesområde, ex officio og på baggrund af de kriterier, der er fastsat i det pågældende direktiv, foretage en bedømmelse af, om dette vilkår eventuelt er urimeligt. — Når en national retsinstans i henhold til de nationale procesregler er beføjet til ex officio at erklære et kontraktvilkår, der er i strid med den offentlige orden eller en ufravigelig lovbestemmelse, hvis rækkevidde begrunder en sådan sanktion, for ugyldigt, skal den efter at have givet parterne mulighed for en kontradiktorisk behandling i princippet ex officio erklære et kontraktvilkår, som den på grundlag af de kriterier, der er fastsat i det pågældende direktiv, har fastslået er urimeligt, for ugyldigt.
Under direktivets afsnit II, kapitel II, findes i afdeling 2 med overskriften »Bestemmelser til sikring af investorbeskyttelse« artikel 19, der selv har overskriften »God forretningsskik ved ydelse af investeringsservice til kunder«. Artikel 19, stk. 4-6 og 9, bestemmer:

»4. Når investeringsselskabet yder investeringsrådgivning eller porteføljepleje, skal det indhente de nødvendige oplysninger om kundens eller den potentielle kundes kendskab til og erfaring på det investeringsområde, som er relevant for den specifikke type produkt eller service, hans finansielle situation og investeringsmål, så selskabet kan anbefale kunden eller den potentielle kunde den investeringsservice og de finansielle instrumenter, der egner sig for vedkommende.

5. Medlemsstaterne sikrer, at investeringsselskaber, som leverer andre investeringsserviceydelser end dem, der er omhandlet i stk. 4, udbeder sig oplysninger fra kunden eller den potentielle kunde om dennes kendskab til og erfaring på det investeringsområde, som er relevant for den specifikke type produkt eller service, der udbydes eller efterspørges, så investeringsselskabet kan vurdere, om den påtænkte investeringsservice eller det påtænkte investeringsprodukt er hensigtsmæssig(t) for kunden.

Hvis investeringsselskabet på grundlag af de oplysninger, som det har modtaget i medfør af første afsnit, finder, at produktet eller tjenesteydelsen ikke er hensigtsmæssig for kunden eller den potentielle kunde, advarer investeringsselskabet kunden eller den potentielle kunde. Denne advarsel kan gives i et standardiseret format.

Hvis kunden eller den potentielle kunde vælger ikke at give de oplysninger, der er omhandlet i første afsnit, eller giver utilstrækkelige oplysninger om sit kendskab og sine erfaringer, skal investeringsselskabet advare kunden eller den potentielle kunde om, at et sådant valg gør det umuligt for selskabet at afgøre, om tjenesteydelsen eller produktet er hensigtsmæssig for vedkommende. Denne advarsel kan gives i et standardiseret format.

6. Medlemsstaterne tillader, at investeringsselskaber, når de yder investeringsservice, som udelukkende består i at udføre kundens ordrer og/eller at modtage og formidle disse ordrer med eller uden accessoriske tjenesteydelser, yder denne investeringsservice, uden at det er nødvendigt at indhente de oplysninger eller træffe den afgørelse, som er omhandlet i stk. 5, hvis alle nedenstående betingelser er opfyldt:

— Ovennævnte tjenesteydelser vedrører aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked eller på et tilsvarende tredjelandsmarked, pengemarkedsinstrumenter, obligationer og andre gældsinstrumenter (dog undtaget obligationer eller gældsbeviser, som omfatter et afledt instrument), UCITS og andre ikke komplekse finansielle instrumenter. [...]

[...]

9. Hvis en investeringsservice indgår som en del af et finansielt produkt, som allerede er omfattet af andre bestemmelser om risikovurdering af kunder og/eller oplysningskrav i fællesskabslovgivningen eller fælles europæiske standarder i forbindelse med kreditinstitutter og forbrugerkredit, omfattes denne service ikke tillige af de i denne artikel omhandlede forpligtelser.«
61

Artikel 23, stk. 4, litra j), i direktiv 2005/85 bestemmer desuden udtrykkeligt, at den omstændighed, at ansøgeren udelukkende indgiver en ansøgning for at forsinke eller forhindre fuldbyrdelsen af en tidligere eller forestående afgørelse, som ville medføre udsendelse af ham/hende, ligeledes kan tillægges betydning inden for rammerne af proceduren for behandlingen af asylansøgningen, idet denne omstændighed kan begrunde, at behandlingen fremskyndes eller prioriteres. Direktiv 2005/85 sikrer således, at medlemsstaterne har de nødvendige instrumenter til deres rådighed for at kunne sikre effektiviteten af tilbagesendelsesproceduren ved at undgå, at denne udsættes ud over, hvad der er nødvendigt for en god behandling af ansøgningen.
48

Kommissionen kan således kun få medhold i søgsmålet, såfremt forordning nr. 1829/2003 ikke desto mindre inden den 12. august 2008 pålagde Republikken Polen at iagttage visse forpligtelser. I den foreliggende tvist ville sådanne forpligtelser bl.a. indebære, at medlemsstaterne forpligtes til at afholde sig fra at vedtage bestemmelser, som kan have negative følger i strid med denne forordnings formål, selv inden de er trådt i kraft (jf. i denne retning dom af 28.10.2010, sag C-508/08, Kommissionen mod Malta, Sml. I, s. 10589, præmis 21). Det skal imidlertid fastslås, at Kommissionen på ingen måde har baseret de til støtte for søgsmålet fremførte anbringender på en forekomst af forpligtelser, der følger direkte af nævnte forordning.
36

I denne henseende bemærkes, at Domstolen ganske vist har anerkendt, at det kan være begrundet for en medlemsstat – med henblik på at undgå, at tildeling af støtte til dækning af leveomkostningerne for studerende fra andre medlemsstater bliver til en urimelig byrde, der kan have konsekvenser for det samlede støttebeløb, som kan udbetales af denne stat – kun at tildele en sådan støtte til studerende, der har godtgjort en vis grad af integration i nævnte stats samfund, og at tilsvarende betragtninger i princippet kan gøres gældende for så vidt angår en medlemsstats tildeling af uddannelsesstøtte til studerende, som ønsker at studere i andre medlemsstater, hvis der er risiko for, at denne medlemsstat skal bære en sådan urimelig byrde (Morgan og Bucher-dommen, præmis 43 og 44 og den deri nævnte retspraksis).
18

Myndigheden iværksatte kassationsappel af denne dom for Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Republikken Ungarns øverste retsinstans), som finder, at løsningen af tvisten afhænger af fortolkningen af bestemmelserne i forordning nr. 1931/2006, og derfor har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal artikel 5 i forordning […] nr. 1931/2006 […], som fastsætter den maksimale tilladte varighed af et uafbrudt ophold til tre måneder – navnlig under hensyn til forordningens artikel 2, litra a), og artikel 3, nr. 3) – fortolkes således, at forordningen tillader flere ind- og udrejser og et uafbrudt ophold på højst tre måneder, i henhold til bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne og tredjelande i medfør af samme forordnings artikel 13, således at indbyggere i grænseområder, som har en tilladelse til lokal grænsetrafik, før udløbet af opholdsfristen på tre måneder kan afbryde det uafbrudte ophold og efter på ny at have passeret grænsen atter have ret til et uafbrudt ophold på tre måneder? 2) For det tilfælde, at det første spørgsmål besvares bekræftende, spørges: Kan et uafbrudt ophold som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 1931/2006 anses for at blive afbrudt, når indrejse og udrejse finder sted samme dag eller på to på hinanden følgende dage? 3) For det tilfælde, at det første spørgsmål besvares bekræftende, og det andet spørgsmål besvares benægtende, spørges: Hvilken tidsfrist eller hvilket andet bedømmelseskriterium skal der tages hensyn til med henblik på artikel 5 i forordning nr. 1931/2006 for at fastslå, at der er sket en afbrydelse af et uafbrudt ophold? 4) For det tilfælde, at det første spørgsmål besvares benægtende, spørges: Kan den bestemmelse, som tillader et uafbrudt ophold på højst tre måneder i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1931/2006, fortolkes således, at varigheden af opholdsperioderne i forbindelse med flere ind- og udrejser skal sammenlægges, og at tilladelsen til lokal grænsetrafik, henset til artikel 20, stk. 1, i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen […] – og andre regler vedrørende Schengenområdet – hvis opholdet i alt når op på 93 dage (tre måneder), ikke giver ret til et yderligere ophold inden for en seksmånedersperiode regnet fra datoen for den første indrejse? 5) For det tilfælde, at det fjerde spørgsmål besvares bekræftende, spørges: Skal der ved sammenlægningen tages hensyn til flere ind- og udrejser, der finder sted på samme dag, eller en enkelt ind- og udrejse på samme dag, og hvilken beregningsmetode skal anvendes?«
Artikel 3, stk. 1-3, i direktiv 2001/23 bestemmer:

»1. Overdragerens rettigheder og forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, som bestod på tidspunktet for overførslen, overgår som følge af denne overførsel til erhververen.

Medlemsstaterne kan bestemme, at overdrageren og erhververen efter datoen for overførslen hæfter solidarisk for forpligtelser, der er opstået inden datoen for overførslen som følge af en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold, der bestod på datoen for overførslen.

2. Medlemsstaterne kan træffe passende foranstaltninger for at sikre, at overdrageren giver erhververen underretning om alle de rettigheder og forpligtelser, der vil blive overført til erhververen i henhold til denne artikel, for så vidt overdrageren er eller burde være bekendt med disse rettigheder og forpligtelser på tidspunktet for overførslen. Overdragerens manglende underretning af erhververen om sådanne rettigheder eller forpligtelser berører ikke overførslen af disse rettigheder eller forpligtelser og arbejdstagernes rettigheder over for erhververen og/eller overdrageren med hensyn til de pågældende rettigheder eller forpligtelser.

3. Efter overførslen skal erhververen opretholde de løn- og arbejdsvilkår, som ifølge en kollektiv overenskomst gjaldt for overdrageren, indtil den kollektive overenskomst opsiges eller udløber, eller en anden kollektiv overenskomst træder i kraft eller får virkning.

Medlemsstaterne kan begrænse den periode, hvori løn- og arbejdsvilkårene skal opretholdes, idet den dog ikke kan være kortere end ét år.«
34

Henset til ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål besvares med, at sjette direktivs artikel 6, stk. 2, første afsnit, litra a), og artikel 13, punkt B, litra b), skal fortolkes således, at de er til hinder for, at tilrådighedsstillelse af en del af en fast ejendom, som tilhører en juridisk person, til privat brug for bestyreren af dette selskab, uden at denne som modydelse for brugen af denne ejendom pålægges en byrde i form af leje, der skal betales, betragtes som udlejning af en ejendom, som er fritaget i dette direktivs forstand, og den omstændighed, at en sådan tilrådighedsstillelse i henhold til national lovgivning vedrørende indkomstskat betragtes som en fordel in natura, der udspringer af udførelsen af de begunstigedes opgaver i henhold til vedtægterne eller deres ansættelseskontrakt, har ikke betydning i denne forbindelse.
36

Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 2, nr. 2), andet afsnit, første punktum, i direktiv 2003/4 skal fortolkes således, at medlemsstaternes mulighed i medfør af denne bestemmelse for ikke at anse »organer eller institutioner, når de udøver […] lovgivende myndighed«, for offentlige myndigheder, der er forpligtet til at give adgang til de miljøoplysninger, som er i deres besiddelse, ikke kan vedrøre ministerier, når de udarbejder og vedtager trinlavere retsregler end en lov.
61

Dow har til støtte for sit andet anbringende gjort gældende, at Kommissionen foretog en differentieret behandling af virksomhederne for så vidt angår udgangsbeløbene for bøderne, idet den i 466. betragtning til den anfægtede beslutning argumenterede for, at det var nødvendigt at »tage hensyn til hver enkelt virksomheds specifikke vægt og dermed de faktiske konsekvenser af dens retsstridige adfærd for konkurrencen«, samtidig med at den i 462. betragtning til den anfægtede beslutning erklærede, at det ikke var muligt at måle de faktiske konsekvenser for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområdes (EØS) marked, og at Kommissionen »ved fastsættelsen af de bøder, der [skulle] pålægges i det foreliggende tilfælde, ikke [tog] hensyn til de faktiske konsekvenser for markedet«, hvilket var selvmodsigende.