ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de grande instance de Rennes (Frankrig) den 21. januar 2020 — PF og QG mod Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF)

(Sag C-27/20)

(2020/C 95/25)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de grande instance de Rennes

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: PF og QG

Sagsøgt: Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF)

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten, særlig artikel 20 og 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, og artikel 4 i forordning nr. 883/2004 (1) og artikel 7 i forordning nr. 492/2011 (2), fortolkes således, at den er til hinder for en national bestemmelse som artikel R 532-3 i code de la sécurité sociale, som fastsætter referencekalenderåret for beregning af børnetilskud til det næstsidste år forud for betalingsperioden, hvilket resulterer i en situation, hvor modtageren, efter en væsentlig stigning i sine indtægter i en anden medlemsstat oplever et fald i disse indtægter som følge af sin tilbagevenden til hjemlandet, hvorfor modtageren til forskel fra statsborgere, der ikke har benyttet sig af deres ret til fri bevægelighed, delvist fratages retten til børnetilskud?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
3)

Er en praksis, som gør retten til fradrag af indgående moms for erhvervelser afhængig af ikke alene anvendelsen af erhvervelserne (til afgiftspligtig eller ikke afgiftspligtig virksomhed), men også af finansieringen af disse erhvervelser, nemlig for det første af egne indtægter (reklameydelser m.v.) og for det andet af statstilskud, og som kun indrømmer ret til fradrag for erhvervelser, der er finansieret ved egne indtægter, og ikke for dem, der er finansieret ved statstilskud, idet der kræves en afgrænsning af disse, tilladt i henhold til artikel 168 i direktiv 2006/112/EF (1)?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien) den 17. januar 2020 — E. M. T. mod Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Sag C-20/20)

(2020/C 95/22)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Conseil d’État

Parter i hovedsagen

Sagsøger: E.M.T.

Sagsøgt: Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (1) (omarbejdning), hvorefter ansøgere skal have adgang til effektive retsmidler til prøvelse af afgørelser »om deres ansøgning om international beskyttelse«, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder sammenholdt med artikel 20 og 26 i ovennævnte direktiv 2013/32/EU fortolkes således, at de er til hinder for en national procedureregel, såsom artikel 39/57 i lov af 15. december 1980 om udlændinges indrejse, ophold, etablering og udsendelse, hvorved fristen for anlæggelse af et søgsmål til prøvelse af en afgørelse om afvisning af en efterfølgende ansøgning om international beskyttelse fastsættes til ti »kalenderdage« fra forkyndelsen af forvaltningsafgørelsen, når »udlændingen på tidspunktet for indgivelsen af sin ansøgning befinder sig på et bestemt sted, jf. [samme lovs] artikel 74/8 og 74/9, eller er i myndighedernes varetægt, navnlig når sagsøger efter forkyndelsen af ovennævnte forvaltningsafgørelse skal finde en ny juridisk rådgiver inden for ordningen for gratis retshjælp for at iværksætte klageproceduren?

(1) EUT 2013, L 180, s. 60.
1)

Udgør en strejke blandt flypiloter, som er ansat af et luftfartsselskab, og som er nødvendige for at udføre en flyvning, en »usædvanlig omstændighed« som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 261/2004 (1), hvis strejken ikke gennemføres i forbindelse med en foranstaltning [org. s. 4], som luftfartsselskabet har truffet beslutning eller givet meddelelse om, men er en varslet strejke, der af arbejdstagerorganisationer lovligt er iværksat som en faglig aktion med det formål at tilskynde luftfartsselskabet til at forhøje lønninger, indrømme fordele eller ændre arbejdsforhold for at imødekomme organisationernes krav?
Sag anlagt den 29. januar 2020 — Europa-Kommissionen mod Den Hellenske Republik

(Sag C-51/20)

(2020/C 87/22)

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Bouchagiar og B. Stromsky, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Hellenske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Hellenske Republik, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Domstolens dom af 9. november 2017 i sag C-481/16, Kommissionen mod Grækenland, EU:C:2017:845, og artikel 260, stk. 1, TEUF, idet den ikke har truffet alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at opfylde denne dom.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale en tvangsbøde til Kommissionen på 26 697,89 EUR for hver dags forsinkelse med opfyldelsen af Domstolens dom af 9. november 2017 i sag C-481/16 for perioden fra den dag, dommen i nærværende sag afsiges, indtil den fuldstændige opfyldelse af dommen af 9. november 2017.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale Kommissionen et fast beløb, hvis størrelse fremgår af en multiplikation af et dagligt beløb på 3 709,23 EUR med det antal dage, der er gået fra afsigelsen af dommen den 9. november 2017 indtil afsigelsen af dommen i nærværende sag.

— Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til Europa-Kommissionens afgørelse af 27. marts 2014 i sag SA.34572, skulle Den Hellenske Republik inden for fire måneder have tilbagesøgt den uforenelige støtte, der var blevet tildelt selskabet Larco, og i tilstrækkeligt omfang have underrettet Kommissionen om vedtagelsen af de nødvendige foranstaltninger i denne forbindelse. Den pågældende støtte bestod i statsgarantier til Larco for 2008, 2010 og 2011 og i en offentlig deltagelse i selskabets kapitalforøgelse i 2009.

Den 2. september 2016 anlagde Kommissionen sag ved Domstolen med påstand om overtrædelse af artikel 108, stk. 2, TEUF (sag C-481/16). Domstolen fastslog den 9. november 2017, at Den Hellenske Republik havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens afgørelses artikel 3-5 samt til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, idet den ikke inden for den fastsatte frist havde truffet alle de foranstaltninger, som var nødvendige for at opfylde denne afgørelse, og ikke havde underrettet Kommissionen om de foranstaltninger, der var blevet truffet i henhold til denne afgørelse.

Den Hellenske Republik har, idet den ikke har truffet alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at opfylde Domstolens dom af 9. november 2017, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til samme afgørelse og til artikel 260 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
—

Sverige har for så vidt angår to af byområderne anført, at udledningskravene for kvælstof er opfyldt på grund af den naturlige retention. Sverige har imidlertid ikke meddelt Kommissionen de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan bedømme rigtigheden af det af Sverige anførte om omfanget af den naturlige retention og opfyldelsen af direktivets krav med hensyn til kvælstofelimineringen på dette grundlag. Kommissionen er af den opfattelse, at Sverige derved har tilsidesat princippet om loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, TEU.
2)

Skal begrebet effektive retsmidler i henhold til den såkaldte Dublin III-forordnings artikel 27 forstås således, at det kun er til hinder for gennemførelsen af en foranstaltning med henblik på tvungen overførsel, så længe behandlingen af det søgsmål, der er anlagt til prøvelse af nævnte afgørelse om overførsel, verserer, eller således, at det forbyder enhver indledende foranstaltning med henblik på udsendelse, såsom overflytning til et center, der varetager iværksættelse af tilbagerejse i forhold til asylansøgere, der er blevet opfordret til at lade deres asylansøgning behandle i et andet europæisk land?
2)

Skal princippet ne bis in idem, således som det sikres ved chartrets artikel 50, fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at den kompetente administrative myndighed i en medlemsstat pålægger en bøde for overtrædelse af EU-konkurrenceretten i en situation som den i hovedsagen omhandlede, hvor den samme juridiske person allerede har betalt en administrativ bøde fuldt ud, som den er blevet pålagt af den nationale tilsynsmyndighed for postvæsenet for en angivelig overtrædelse af postlovgivningen på grundlag af de samme eller tilsvarende forhold, med den begrundelse, at en begrænsning af princippet ne bis in idem vil være berettiget, fordi konkurrencelovgivningen forfølger et komplementært mål af almen interesse, nemlig beskyttelse og opretholdelse af et system uden konkurrencefordrejning i det indre marked, og ikke går videre end det, der er hensigtsmæssigt og nødvendigt for at nå det mål, der legitimt forfølges med denne lovgivning, og/eller med henblik på at beskytte disse andre aktørers frihed til at oprette og drive egen virksomhed på grundlag af chartrets artikel 16?
1)

Har en national ret beføjelse til at afslå at give medhold i en nedlagt påstand på trods af rettens afgørelse om, at national lovgivning ikke opfylder forpligtelsen til at gennemføre et bestemt aspekt af et direktiv fra den Europæiske Union (EU) og, såfremt retten har denne beføjelse, hvad er så de behørige faktorer, som bør tages i betragtning i forhold til udøvelsen af denne beføjelse, og/eller er den nationale ret berettiget til at tage hensyn til de samme faktorer, som den ville tage i betragtning såfremt den skulle tage stilling til et spørgsmål om tilsidesættelse af en national lov?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Nivelles (Belgien) den 27. februar 2020 — SD mod Habitations sociales du Roman Païs SCRL og TE, kurator i konkursbehandlingen af Régie des Quartiers de Tubize ASBL

(Sag C-104/20)

(2020/C 161/49)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail de Nivelles

Parter i hovedsagen

Sagsøger: SD

Sagsøgt: Habitations sociales du Roman Païs SCRL og TE, kurator i konkursbehandlingen af Régie des Quartiers de Tubize ASBL

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 3, 5 og 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, sammenholdt med såvel artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som artikel 4, stk. 1, artikel 11, stk. 3, og artikel 16, stk. 3, i Rådets direktiv 89/391/EØF (2) af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet — for så vidt som de er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der ikke pålægger arbejdsgiverne en forpligtelse til at oprette et system til måling af længden af hver enkelt arbejdstagers daglige arbejdstid (dom af 14.5.2019, C-55/18) — fortolkes således, at de er til hinder for, at en national lovgivning, i det foreliggende tilfælde artikel 1315 i den belgiske civile lovbog, som pålægger den, der kræver en fordring fyldestgjort, at bevise, at fordringen består, ikke indeholder en bestemmelse om omvendt bevisbyrde, når arbejdstageren påberåber sig en overskridelse af dennes normale arbejdstid, når:

— den samme nationale lovgivning, i det foreliggende tilfælde den belgiske lovgivning, ikke pålægger arbejdsgiverne en forpligtelse til at oprette et pålideligt system, der gør det muligt at måle længden af hver enkelt arbejdstagers daglige arbejdstid,

— og arbejdsgiveren ikke har indført et sådant system af egen drift

— og dermed gør det materielt umuligt for arbejdstageren at bevise denne overskridelse?

(1) EFT 2003, L 299, s. 9.

(2) EFT 1989, L 183, s. 1.
1)

Kan det i en procedure om en væsentlig ændring af en varespecifikation være tilstrækkeligt, at en fysisk eller juridisk person er eller kan blive berørt økonomisk, uden at dette er fuldstændig usandsynligt, med henblik på at begrunde en legitim interesse som omhandlet i artikel 53, stk. 2, første afsnit, sammenholdt med artikel 49, stk. 3, første afsnit, og stk. 4, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1151/2012 (1), idet en sådan interesse er en forudsætning for at gøre indsigelse mod ansøgningen eller påklage en positiv afgørelse om ansøgningen?
2)

a) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Kan denne kompensation, der principielt skal ydes i henhold til artikel 7, stk. 1, herefter, afhængigt af flyvningens længde, nedsættes i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EF) nr. 261/2004, når ankomsttidspunktet for den omlagte rejse ligger før det planlagte ankomsttidspunkt for den oprindeligt reserverede flyvning? b) Såfremt det andet spørgsmål, litra a), besvares bekræftende: Er det udelukket at nedsætte kompensationen, når ankomsttidspunktet for den omlagte rejse ligger for længe før det planlagte ankomsttidspunkt på den oprindeligt reserverede flyvning, f.eks. mere end tre timer?
4)

Er chartrets artikel 20, 21, 34 og 47 til hinder for, at en medlemsstat indfører en lovgivning eller praksis til gennemførelse af direktiv 98/59/EF, der fastsætter en sanktionsordning, hvorefter arbejdstagere ansat efter den 7. marts 2015 — i modsætning til arbejdstagere, som omfattes af samme afskedigelsesprocedure, men blev ansat tidligere end den nævnte dato — ikke har ret til genansættelse og under alle omstændigheder erstatning for følgerne af tabet af løn og social sikring, men alene erstatning med et beløb, som hovedsageligt fastlægges ud fra ancienniteten, således at sanktionen differentieres afhængigt af ansættelsesdatoen, og der herved indføres forskellige beskyttelsesniveauer baseret på det nævnte kriterium og ikke på de faktiske følger af uretfærdigt indtægtsbortfald?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Tyskland) den 28. januar 2020 — F mod Stadt Karlsruhe

(Sag C-47/20)

(2020/C 161/39)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger, appellant og revisionsappellant: F

Sagsøgt, appelindstævnt og revisionsindstævnt: Stadt Karlsruhe

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i direktiv 2006/126/EU (1) til hinder for, at en medlemsstat meddeler indehaveren af et af en anden medlemsstat udstedt kørekort til kategori A og B, som på grund af spirituskørsel har fået frakendt retten til med dette kørekort at føre motorkøretøj i førstnævnte medlemsstat, afslag på anerkendelse af et kørekort til de nævnte kategorier, som denne anden medlemsstat ved fornyelse, jf. artikel 7, stk. 3, andet afsnit, i direktiv 2006/126/EU, har udstedt til den pågældende indehaver efter frakendelsen af dennes førerret?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (omarbejdning) (EUT 2006, L 403, s. 18).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (Italien) den 14. januar 2020 — MC mod U.T.G. — Prefettura di Foggia

(Sag C-17/20)

(2020/C 161/31)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia

Parter i hovedsagen

Sagsøger: MC

Sagsøgt: U.T.G. — Prefettura di Foggia

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 91, 92 og 93 i lovdekret nr. 159 af 6. september 2011, forenelige med kontradiktionsprincippet, således som det er indført og anerkendt som et EU-retligt princip, for så vidt som disse artikler ikke foreskriver kontradiktion under proceduren for personer, over for hvilke myndighederne påtænker at udstede en erklæring om forbud vedrørende mafiabekæmpelse?
—

Der gives medhold i påstanden i første instans og Europa-Kommissionens gennemførelsesafgørelse »C(2018) 252 final« om afslag på en markedsføringstilladelse i henhold til forordning (EF) nr. 726/2004 (1) for et humanmedicinsk lægemiddel til sjældne sygdomme Fanaptum — iloperidone annulleres.
1)

a) Skal artikel 3, stk. 2, i forordning (EU) 2015/2120 (1) i et tilfælde, hvor en mobilkommunikationstarif, som inkluderer forbrug af en bestemt mængde data pr. måned til den mobile datatrafik, hvor transmissionshastigheden reduceres, når denne mængde er forbrugt, kan udvides med en gratis tarifoption, og som giver mulighed for at udnytte bestemte tjenester hos telekommunikationsvirksomhedens såkaldte contentpartnere, uden at de mængder data, der forbruges ved benyttelse af disse tjenester, modregnes i den i mobilkommunikationstariffen inkluderede mængde data pr. måned, mens slutkunden til gengæld accepterer en båndbreddebegrænsning på højst 1,7 Mbit/s for videostreaming uafhængigt af, om det drejer sig om videostreaming fra contentpartnere eller øvrige udbydere, fortolkes således, at aftaler om kriterier for internetadgangstjenester som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i forordning (EU) 2015/2120 skal opfylde kravene i artikel 3, stk. 3, i forordning (EU) 2015/2120? b) Såfremt spørgsmål 1 a) besvares bekræftende: Skal artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i forordning (EU) 2015/2120 fortolkes således, at en båndbreddebegrænsning i en situation som den, der er tale om i det foreliggende tilfælde, skal anses for en bremsning af en tjenestekategori? c) Såfremt spørgsmål 1 b) besvares bekræftende: Skal begrebet »truende overbelastning af nettet« som omhandlet i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, litra c), i forordning (EU) 2015/2120 fortolkes således, at denne kun omfatter (truende) usædvanlige eller forbigående overbelastninger af nettet? d) Såfremt spørgsmål 1 b) besvares bekræftende: Skal artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, litra c), i forordning (EU) 2015/2120 fortolkes således, at i en situation som den, der er tale om i den foreliggende sag, er kravet om ligebehandling af ækvivalente kategorier af trafik til hinder for en båndbreddebegrænsning, som kun kommer til anvendelse i tilfælde af tilkøbsoption, men ikke i forbindelse med de øvrige mobilkommunikationstariffer og endda kun gælder for videostreaming? e) Såfremt spørgsmål 1 b) besvares bekræftende: Skal artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i forordning (EU) 2015/2120 fortolkes således, at en båndbreddebegrænsning, som kun gælder, når der er tegnet en tilkøbsoption, og som slutkunden desuden til enhver tid kan deaktivere i op til 24 timer, i en situation som den, der er tale om i den foreliggende sag, opfylder kravet om, at en tjenestekategori kun må bremses, så længe det kræves for at nå formålene i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, litra a)-c), i forordning (EU) 2015/2120?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 13. februar 2020 — »Lifosa« AB mod Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Sag C-75/20)

(2020/C 137/52)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger:»Lifosa« AB

Sagsøgt: Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 29, stk. 1, og artikel 32, stk. 1, litra e), nr. i), i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 (1) af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks og artikel 70, stk. 1, og artikel 71, stk. 1, litra e), nr. i), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 (2) af 9. oktober 2013 om EU-toldkodeksen fortolkes således, at transaktionsværdien (toldværdien) skal justeres således, at den omfatter samtlige omkostninger, der faktisk blev afholdt af sælgeren (producenten) i forbindelse med, at varerne blev transporteret til det sted, hvor de blev indført i toldområdet for Den Europæiske Union (Fællesskabet) [Org. s. 6], når som i den foreliggende sag 1) forpligtelsen til at dække disse omkostninger i henhold til leveringsbetingelserne (»Incoterms 2000« — DAF) blev båret af sælgeren (producenten), og 2) disse transportomkostninger oversteg den pris, der var blevet aftalt og faktisk blev betalt (skulle betales) af køberen (importøren), men hvor 3) den pris, der faktisk blev betalt (skulle betales) af køberen (importøren) svarede til den reelle værdi af varerne, selv hvis denne pris ikke var tilstrækkelig til at dække samtlige transportomkostninger, der blev afholdt af sælgeren (producenten)?

(1) EFT 1992, L 302, s. 1.

(2) EUT 2013, L 269, s. 1.
1)

Skal artikel 2, stk. 1, i direktiv (EU) 2015/849 (1), sammenholdt med sjette betragtning til direktivet og direktivets artikel 4 og 5, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en generel national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter betalinger i indlandet på 10 000 bulgarske leva (BGN) eller derover kun må foretages via overførsel eller indbetaling på en betalingskonto, og som i forbindelse med kontantbetalinger ikke sondrer mellem personer og mellem begrundelser, men omfatter alle kontantbetalinger fra fysiske og juridiske personer?
1)

Skal begrebet »forbrugerens bopæl« som omhandlet i artikel 17, stk. 1, litra c), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelse på det civil- og handelsretlige område (omarbejdning), som har fundet anvendelse fra den 10. januar 2015, forstås som forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget eller på tidspunktet for et skyldforholds opståen mellem forbrugeren og dennes medkontrahent (som f.eks. tidspunktet for en aftales indgåelse), dvs. er der også tale om en forbrugeraftale i artikel 17, stk. 2, litra c), i den nævnte forordnings forstand, i tilfælde, hvor forbrugeren på tidspunktet for sagsanlægget har bopæl på en anden medlemsstats område end den medlemsstat, som forbrugerens medkontrahent udøver sin erhvervsmæssige virksomhed fra?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (Irland) den 13. februar 2020 — K.M. mod Director of Public Prosecutions

(Sag C-77/20)

(2020/C 137/53)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Appellant: K.M.

Indstævnt: Director of Public Prosecutions

Præjudicielt spørgsmål

Er en bestemmelse i national lovgivning om, at der efter tiltale og domfældelse ud over idømmelse af en bøde obligatorisk skal ske beslaglæggelse af alle fisk og alle fiskeredskaber, der findes om bord på den båd, som overtrædelsen vedrører, inden for rammerne af gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik og af bestemmelserne i artikel 32 i Rådets forordning (EF) nr. 850/1998 (1) og inden for rammerne af en strafferetlig forfølgning, der er iværksat med henblik på håndhævelse af bestemmelserne heri, forenelig med bestemmelserne i Rådets forordning (EF) 1224/2009 (2) og navnlig forordningens artikel 89 og 90 og med proportionalitetsprincippet i Den Europæiske Unions traktater og artikel 49, stk. 3, i chartret om grundlæggende rettigheder?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 850/98 af 30.3.1998 om bevarelse af fiskeressourcerne gennem tekniske foranstaltninger til beskyttelse af unge marine organismer (EFT 1998, L 125, s. 1).

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1224/2009 af 20.11.2009 om oprettelse af en EF-kontrolordning med henblik på at sikre overholdelse af reglerne i den fælles fiskeripolitik, om ændring af forordning (EF) nr. 847/96, (EF) nr. 2371/2002, (EF) nr. 811/2004, (EF) nr. 768/2005, (EF) nr. 2115/2005, (EF) nr. 2166/2005, (EF) nr. 388/2006, (EF) nr. 509/2007, (EF) nr. 676/2007, (EF) nr. 1098/2007, (EF) nr. 1300/2008, (EF) nr. 1342/2008 og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 2847/93, (EF) nr. 1627/94 og (EF) nr. 1966/2006 (EUT 2009, L 343, s. 1).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er artikel 167 i direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem til hinder for en national ordning, hvorefter retten til at fradrage moms ikke kan gøres gældende for den afgiftsperiode, hvori vederlaget er blevet betalt, såfremt momskravet over for leverandøren eller tjenesteyderen først forfalder, når vederlaget indgår, ydelsen allerede er blevet leveret i en tidligere afgiftsperiode og det ikke længere er muligt at gøre momskravet for denne tidligere afgiftsperiode gældende efter national ret på grund af forældelse?