5.

Kommissionen har anerkendt, at bestemmelser, hvorefter genstande af ædle metaller eller sølvplet skal stemples, har til formål at sikre forbrugerbeskyttelsen og god handelsskik. Den har imidlertid anført, at der ikke lovligt kan stilles krav om ny stempling, såfremt varen allerede er stemplet i oprindelseslandet, ligesom det heller ikke er lovligt at kræve, at stemplet skal have en bestemt form. Jeg er enig med Kommissionen i, at det generelt er lovligt at kræve stempling. Det skal dernæst undersøges, om de hindringer for handelen mellem medlemsstaterne med varer af ædelt metalt, der følger af bestemmelser om stempling af den art, som findes i belgisk ret, er rimelige af hensyn til god handelsskik og forbrugerbeskyttelse. Det drejer sig med andre ord om at undersøge lovligheden af bestemmelserne på baggrund af proportionalitetsprincippet. Ifølge Domstolen kan principperne om forbrugerbeskyttelse og god handelsskik ikke påberåbes, når de tilsigtede mål kan nås ved begrænsninger, der er mindre restriktive for samhandelen inden for Fællesskabet end de foreliggende restriktioner (jf. dom af 20. februar 1979 i den allerede nævnte Rewe-sag, især præmis 13). Som allerede nævnt gælder der ifølge de belgiske bestemmelser — der er taget som udgangspunkt for det spørgsmål, den forelæggende ret har stillet — andre regler for importerede varer af massivt ædelt metal end for importerede varer, der er påført ædelt metal. Den videre undersøgelse bør således foretages på baggrund af den forskellige behandling, som de to varetyper (eventuelt) udsættes for. Jeg skal dog forudskikke den bemærkning vedrørende disse to typer, at der indtil nu ikke er udstedt harmoniseringsdirektiver på dette område. Hverken den »almindelige plan for fjernelse af tekniske handelshindringer som følge af forskelle i medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser« som vedtaget af Rådet den 28. maj 1969 eller Rådets resolution af 17. december 1973 om industripolitikken, som begge foreskriver en gradvis afskaffelse af forskellene mellem de nationale lovgivninger om handel med ædle metaller, er blevet gennemført. Herefter skal jeg først og fremmest vedrørende varer af ædelt metal bemærke, at regler som de belgiske principielt går ud på, at en i udlandet foretaget kontrol er tilstrækkelig til, at varerne kan omsættes inden for landets egne grænser, fuldt ud er begrundet i hensynet til såvel forbrugerbeskyttelse som god handelsskik. Det forekommer mig ligeledes rimeligt, når den fremmede lovgivning ikke yder nogen garanti for den nævnte kontrols officielle karakter, eller når en sådan kontrol slet ikke foreskrives, at pålægge importørerne at overholde den nationale lovgivning og som følge heraf at sørge for den heri foreskrevne stempling. Jeg finder det ikke urimeligt at stille krav om både holdighedsstempel og navnestempel, da begge stempler tilgodeser ganske bestemte hensyn til forbrugerbeskyttelse og god handelsskik, idet holdigheden på letfattelig måde oplyser køberne om legeringens indhold af ædelt metal, mens navnet gør det muligt uden vanskeligheder at finde frem til fabrikanten med henblik på det ansvar, der kan gøres gældende mod ham (endog når det drejer sig om nøjagtigheden af den angivne holdighed). Jeg finder det særlig betydningsfuldt, at stemplingen har samme kendetegn uanset importørens nationalitet. Set under denne synsvinkel mener jeg ikke, at en bestemmelse som den, der findes i artikel 14 i den allerede nævnte anordning nr. 80/1939, hvorefter fabrikanter eller importører, der ikke er belgiske statsborgere, ved anmeldelsen af stemplet skal stille en vis sikkerhed, som ikke kræves af belgiske statsborgere, er forenelig med fællesskabsretten. En bestemmelse af denne art indebærer nemlig en uberettiget forskelsbehandling af udlændinge i forhold til landets egne statsborgere; i denne forbindelse skal jeg henvise til den allerede nævnte dom af 17. juni 1981 i sag 113/80 (jf. især præmis 11). For så vidt angår sølvpletvarer går reglerne i belgisk lovgivning ud på, at de skal stemples i Belgien, uanset om de allerede er stemplet eller kontrolleret på tilsvarende måde i oprindelseslandet. Kommissionen hævder, at det også i dette tilfælde på baggrund af artikel 30 bør være tilladt at importere varer, som er stemplet i overensstemmelse med gældende ret i oprindelseslandet, forudsat at stemplerne i det mindste giver samme oplysninger som den stempling, der foretages efter belgisk lov. Til støtte herfor har Kommissionen henvist til Domstolens dom af 16. december 1980 i Fietje-sagen, sag 37/80 (Sml. 1980, s. 3839), der drejede sig om, hvorvidt en medlemsstat kunne give regler for betegnelse og etikettering af importerede alkoholholdige drikkevarer, således at det blev nødvendigt at ændre den etiket, hvorunder en vare lovligt blev solgt i oprindelseslandet. Domstolen fandt, at i det omfang angivelserne på den originale etiket indeholdt oplysninger [havde et »informationsindhold«], der (med hensyn til varens art) var af samme værdi for forbrugerne som den betegnelse, der var foreskrevet i importlandet, måtte de nationale bestemmelser betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, idet de ikke var begrundet i et almindeligt hensyn til forbrugerbeskyttelse. Efter min opfattelse kan det kriterium, der opstilles i Fietjedommen, ligeledes anvendes i den foreliggende sag, selv om det unægtelig er vanskeligt konkret at fastslå, om indholdet og informationsværdien af stemplingen i ét land svarer til indholdet og informationsværdien af stemplingen i en anden stat. I denne forbindelse må det tages i betragtning, at stemplingen af ædle metaller giver forbrugeren oplysninger ved hjælp af et meget begrænset antal symboler. Ifølge de belgiske regler angiver et bogstav f.eks. metallets art og et tal mængden af det anvendte ædelmetal, mens hvert enkelt stempels karakteristiske form gør det muligt at skelne mellem oplysninger om holdigheden og oplysninger om navnet. Dette kodesystem er eller kan være forskelligt fra land til land, hvorfor det er rimeligt at antage, at forbrugerne i ét land kender den der anvendte kode, men derimod ikke de andre koder, som eventuelt anvendes i andre lande. Det er faktisk absolut nødvendigt at harmonisere lovgivningerne på dette område, såfremt en sådan harmonisering ikke gennemføres, må der sættes et stort spørgsmålstegn ved, om en stempling, der foreskrives i et lands lovgivning, indeholder oplysninger, der kan forstås selv af udenlandske forbrugere. Det forekommer mit væsentligt at understrege, at der skal være overensstemmelse mellem de forskellige landes stempler på tre punkter, nemlig med hensyn til indholdet (i den foreliggende sag gælder det angivelserne vedrørende holdigheden og navnet), med hensyn til kontrollen (som skal give samme sikkerhed) og endelig med hensyn til klarheden (forbrugeren skal være i stand til at forstå de oplysninger, der gives i stemplerne). Med henblik på at disse betingelser opfyldes, kan der gives Kommissionen medhold i, at nationale bestemmelser, som pålægger importørerne at anvende stempler af en særlig form eller stempler, som svarer til en på forhånd anmeldt model, er uforenelige med artikel 30, når varerne ved importen allerede er påført stempler af en anden form, som giver tilstrækkelige oplysninger.