ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 3. februar 2021 — Rottendorf Pharma GmbH mod Hauptzollamt Bielefeld (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Finanzgericht Düsseldorf — Tyskland)

(Sag C-92/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - toldunion - EF-toldkodeks - forordning (EØF) nr. 2913/92 - artikel 239, stk. 1, andet led - godtgørelse af lovligt opkrævede toldafgifter - særlig situation - meddelelse af en tilladelse til overgang til fri omsætning - tilladelsens ugyldighed og meddelelse af en bevilling til aktiv forædling med tilbagevirkende kraft - genudførsel af varerne fra Den Europæiske Unions område - undladelse af at frembyde varerne for toldvæsenet)

(2021/C 110/12)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Finanzgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Rottendorf Pharma GmbH

Sagsøgt: Hauptzollamt Bielefeld

Konklusion

Artikel 239, stk. 1, andet led, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks skal fortolkes således, at en erhvervsdrivende for det første kun kan kræve tilbagebetaling af de toldafgifter, som den pågældende har erlagt, såfremt vedkommende befinder sig i en særlig situation, og såfremt denne ikke har gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed eller urigtigheder, og at den omstændighed, at de omhandlede varer er blevet genudført til et tredjeland uden at blive optaget i Den Europæiske Unions økonomiske kredsløb, for det andet ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at denne erhvervsdrivende befandt sig i en sådan særlig situation. Den samme konklusion finder anvendelse, når den adfærd, der gav anledning til, at de omhandlede toldafgifter blev pålagt, skyldtes en fejl vedrørende oplysningerne i den pågældende erhvervsdrivendes databehandlingssystem, for så vidt som denne fejl kunne have været undgået, såfremt denne erhvervsdrivende havde taget hensyn til betingelserne i den tilladelse, som denne var blevet meddelt.

(1) EUT C 201 af 15.6.2020.
Domstolens dom (Store Afdeling) af 17. december 2020 — europæiske arrestordrer udstedt mod L (sag C-354/20 PPU) og P (sag C-412/20 PPU) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Rechtbank Amsterdam — Nederlandene)

(Forenede sager C-354/20 PPU og C-412/20 PPU) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - præjudiciel hasteprocedure - politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager - europæisk arrestordre - rammeafgørelse 2002/584/RIA - artikel 1, stk. 3 - artikel 6, stk. 1 - procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne - betingelser for fuldbyrdelse - Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder - artikel 47, stk. 2 - ret til adgang til en uafhængig og upartisk domstol - systemiske eller generelle mangler - begrebet »den udstedende judicielle myndighed« - hensyntagen til den udvikling, der har fundet sted efter udstedelsen af den omhandlede europæiske arrestordre - den fuldbyrdende judicielle myndigheds pligt til at foretage en konkret og præcis prøvelse af, om der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at den berørte person i tilfælde af overgivelse løber en reel risiko for tilsidesættelse af sin grundlæggende ret til en retfærdig rettergang)

(2021/C 62/10)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

L (sag C-354/20 PPU) og P (sag C-412/20 PPU)

Konklusion

Artikel 6, stk. 1, og artikel 1, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at når den fuldbyrdende judicielle myndighed, der skal træffe afgørelse om overgivelsen af en person, som er genstand for en europæisk arrestordre, råder over oplysninger, der for så vidt angår uafhængigheden af den dømmende magt i den medlemsstat, som har udstedt denne arrestordre, vidner om systemiske eller generelle mangler, der forelå på tidspunktet for udstedelsen af arrestordren, eller som er indtrådt efter denne udstedelse, kan denne myndighed hverken nægte at anse den retsinstans, der har udstedt den nævnte arrestordre, for »udstedende judicielle myndighed« eller lægge til grund, at der er alvorlige og godtgjorte grunde til at antage, at denne person i tilfælde af overgivelse til sidstnævnte medlemsstat løber en reel risiko for tilsidesættelse af sin grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, som er sikret ved artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, uden at foretage en konkret og præcis vurdering, i forbindelse med hvilken der bl.a. tages hensyn til den pågældende persons personlige situation, beskaffenheden af den pågældende lovovertrædelse og de faktiske omstændigheder, under hvilke den nævnte udstedelse har fundet sted, såsom erklæringer fra offentlige myndigheder, der kan gribe ind i den individuelle behandling, som en konkret sag skal undergives.

(1) EUT C 320 af 28.9.2020 og EUT C 378 af 9.11.2020.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. december 2020 — fuldbyrdelse af europæiske arrestordrer udstedt mod TR (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg — Tyskland)

(Sag C-416/20 PPU) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - præjudiciel forelæggelse efter hasteproceduren - politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager - rammeafgørelse 2002/584/RIA - europæisk arrestordre - artikel 4a, stk. 1 - procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne - betingelser for fuldbyrdelse - fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse - undtagelser - obligatorisk fuldbyrdelse - straffedom, som er afsagt in absentia - den tiltaltes flugt - direktiv (EU) 2016/343 - artikel 8 og 9 - ret til at være til stede under retssagen - krav i tilfælde af domfældelse in absentia - efterprøvelse i forbindelse med overgivelse af den dømte person)

(2021/C 62/11)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg

Parter i hovedsagen

TR

Procesdeltager: Generalanwaltschaft Hamburg

Konklusion

Artikel 4a i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, i en situation, hvor den pågældende person har forhindret sin personlige indkaldelse og ikke selv var til stede under retssagen på grund af sin flugt til den fuldbyrdende medlemsstat, alene med den begrundelse, at den ikke har fået sikkerhed for, at retten til en ny retssag, som omhandlet i artikel 8 og 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9. marts 2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, vil blive overholdt ved en overgivelse til udstedelsesmedlemsstaten.

(1) EUT C 390 af 16.11.2020.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 3. juni 2021 — BE og EP mod Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi og Accer Ipurl Suceava — som kurator for BE og EP (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Curtea de Apel Suceava — Rumænien)

(Sag C-182/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - merværdiafgift (moms) - direktiv 2006/112/EF - ret til fradrag - regulering af fradrag - konkursbehandling - national lovgivning, hvorefter der automatisk nægtes fradrag for moms af afgiftspligtige transaktioner, som er blevet udført før indledningen af konkursbehandlingen)

(2021/C 289/19)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Suceava

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: BE og EP

Sagsøgte: Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava, Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi og Accer Ipurl Suceava — som kurator for BE og EP

Konklusion

Artikel 184-186 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter indledningen af en konkursbehandling over for en erhvervsdrivende, som indebærer en likvidation af dennes aktiver til fordel for dennes kreditorer, automatisk medfører en forpligtelse for den erhvervsdrivende til at regulere de momsfradrag, som denne har foretaget for goder og tjenesteydelser, der blev erhvervet inden konkursen, når indledningen af konkursbehandlingen ikke er af en sådan art, at den er til hinder for, at nævnte erhvervsdrivende fortsætter sin økonomiske virksomhed som omhandlet i dette direktivs artikel 9 navnlig med henblik på den pågældende virksomheds likvidation.

(1) EUT C 297 af 7.9.2020.
C 278/20

Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 6. maj 2021 — Bruno Gollnisch mod Europa-Parlamentet

(Sag C-122/20 P) (1)

(Appel - regler for institutionerne - regulativet om omkostningsgodtgørelser og andre godtgørelser til Europa-Parlamentets medlemmer - ændring af den supplerende, frivillige pensionsordning - begrebet »individuel afgørelse truffet med hensyn til et medlem af Parlamentet« - artikel 72 i gennemførelsesbestemmelserne til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer - artikel 263, stk. 6, TEUF - søgsmålsfrist)

(2021/C 278/27)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Bruno Gollnisch (ved avocat B. Bonnefoy-Claudet)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet (ved M. Ecker og Z. Nagy, som befuldmægtigede)

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Bruno Gollnisch betaler sagsomkostningerne.

(1) EUT C 175 af 25.5.2020.
1)

Artikel 7, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 338/97 af 9. december 1996 om beskyttelse af vilde dyr og planter ved kontrol af handelen hermed, som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1320/2014 af 1. december 2014, skal fortolkes således, at kaviaren fra størarter ved dens indførsel til Unionens toldområde kan anses for at være en »personlig effekt eller bohave« som omhandlet i denne bestemmelse, når den er bestemt til at blive foræret til tredjemand som gave, forudsat at der ikke foreligger et kommercielt formål, og derfor er omfattet af den i denne bestemmelse fastsatte undtagelse fra importørens pligt til at fremvise en importtilladelse.
1)

Artikel 2 og 46 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, hvorefter den ordregivende myndighed i en udbudsbekendtgørelse og som kvalitativt udvælgelseskriterium skal kræve, at tilbudsgiverne allerede ved afgivelsen af deres tilbud dokumenterer, at de råder over en registrering eller en autorisation, som kræves i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på den aktivitet, der er genstand for den pågældende offentlige kontrakt, og som er udstedt af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor denne kontrakt skal udføres, selv om de allerede er i besiddelse af en registrering eller en tilsvarende autorisation i den medlemsstat, hvor de er etableret.
Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 20. maj 2021 — Renesola UK Ltd mod The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) — Det Forenede Kongerige)

(Sag C-209/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - toldunion - bedømmelse af gyldigheden - gennemførelsesforordning (EU) nr. 1357/2013 - fastlæggelse af oprindelseslandet for solcellemoduler, der er samlet i et tredjeland på basis af solceller, der er fremstillet i et andet tredjeland - forordning (EØF) nr. 2913/92 - EF-toldkodeksen - artikel 24 - oprindelsen af varer, ved hvis fremstilling flere tredjelande har deltaget - begrebet »sidste væsentlige bearbejdning eller forarbejdning)

(2021/C 278/31)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Renesola UK Ltd

Sagsøgt: The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Konklusion

Gennemgangen af det første præjudicielle spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1357/2013 af 17. december 2013 om ændring af forordning (EØF) nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks.

(1) EUT C 262 af 10.8.2020.
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2-4 i Kommissionens afgørelse 2012/157 af 7. december 2011 om udbetalinger som kompensation fra det græske landbrugsforsikringsorgan (ELGA) i årene 2008 og 2009 samt i henhold til EUF-traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre afgørelsen, og idet den ikke på passende vis i henhold til afgørelsen har oplyst Europa-Kommissionen om de vedtagne foranstaltninger.
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 20. maj 2021 — L.R mod Forbundsrepublikken Tyskland (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht — Tyskland)

(Sag C-8/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - område med frihed, sikkerhed og retfærdighed - grænsekontrol, asyl og indvandring - asylpolitik - direktiv 2013/32/EU - fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse - ansøgning om international beskyttelse - afvisningsgrunde - artikel 2, litra q) - begrebet »fornyet ansøgning« - artikel 33, stk. 2, litra d) - en medlemsstats afvisning af en ansøgning om international beskyttelse som følge af et afslag på en tidligere ansøgning, som den pågældende har indgivet i et tredjeland, der har indgået en aftale med Den Europæiske Union om kriterier og mekanismer til fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning, der er indgivet i en af de stater, der er parter i denne aftale - endelig afgørelse truffet af Kongeriget Norge)

(2021/C 278/18)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: L.R.

Sagsøgt: Bundesrepublik Deutschland

Konklusion

Artikel 33, stk. 2, litra d), sammenholdt med artikel 2, litra q), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter en mulighed for at afvise en ansøgning om international beskyttelse som omhandlet i dette direktivs artikel 2, litra b), der indgives til denne medlemsstat af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs, hvis tidligere ansøgning om tildeling af flygtningestatus, indgivet til et tredjeland, der gennemfører Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne, i overensstemmelse med aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Republikken Island og Kongeriget Norge om kriterier og mekanismer til fastsættelse af, hvilken stat der er ansvarlig for behandlingen af en asylansøgning indgivet i en medlemsstat eller i Island eller Norge — Erklæringer, er blevet afslået af dette tredjeland.

(1) EUT C 87 af 16.3.2020.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 29. april 2021 — F. mod Stadt Karlsruhe (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesverwaltungsgericht — Tyskland)

(Sag C-47/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - transport - kørekort - inddragelse af kørekortet i en anden medlemsstat end den medlemsstat, der har udstedt kørekortet - fornyelse af kørekortet i den medlemsstat, der har udstedt kørekortet, efter afgørelsen om inddragelse - ingen automatisk gensidig anerkendelse)

(2021/C 278/22)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: F.

Sagsøgt: Stadt Karlsruhe

Konklusion

Artikel 2, stk. 1, og artikel 11, stk. 4, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20. december 2006 om kørekort skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at en medlemsstat, på hvis område indehaveren af et kørekort til kategori A og B udstedt af en anden medlemsstat er blevet frakendt førerretten på grund af en administrativ overtrædelse, som er begået under et midlertidigt ophold på dette område efter udstedelsen af det nævnte kørekort, senere nægter at anerkende gyldigheden af dette kørekort, efter at det er blevet fornyet, jf. dette direktivs artikel 7, stk. 3, af den medlemsstat, hvor indehaveren af det nævnte kørekort har sædvanlig bopæl som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 12, stk. 1. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet at undersøge, om de regler, der er fastsat i lovgivningen i den første medlemsstat, hvori de betingelser, som indehaveren af kørekortet skal opfylde for at generhverve førerretten på den pågældende medlemsstats område, er fastsat, overskrider grænserne for, hvad der er passende og nødvendigt for at nå det mål, der forfølges med direktiv 2006/126, som består i at forbedre færdselssikkerheden.

(1) EUT C 161 af 11.5.2020.
1)

Artikel 4, stk. 1 og 5, og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 765/2008 af 9. juli 2008 om kravene til akkreditering og markedsovervågning i forbindelse med markedsføring af produkter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 339/93 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en fortolkning af en national lovgivning, hvorefter akkrediteringsvirksomhed kan udøves af andre organer end det eneste nationale akkrediteringsorgan som omhandlet i denne forordning, der har deres hjemsted i et tredjeland, selv når disse organer garanterer, at de internationale standarder bliver overholdt, og bl.a. ved hjælp af ordninger om gensidig anerkendelse godtgør, at de besidder kvalifikationer svarende til det nævnte eneste akkrediteringsorgans kvalifikationer.
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 12. maj 2021 — PF og QG mod Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal de grande instance de Rennes — Frankrig)

(Sag C-27/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - arbejdskraftens frie bevægelighed - ligebehandling - sociale fordele - indtægtslofter - hensyntagen til indtægter i det næstsidste år forud for betalingsperioden for ydelser - arbejdstager, som vender tilbage til oprindelsesmedlemsstaten - nedsættelse af retten til børnetilskud)

(2021/C 278/21)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de grande instance de Rennes

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: PF og QG

Sagsøgt: Caisse d’allocations familiales d’Ille et Vilaine (CAF)

Konklusion

Artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der som referenceår for beregningen af det børnetilskud, der skal tildeles, anvender det næstsidste år forud for betalingsperioden, således at børnetilskuddet i tilfælde af en væsentlig stigning i en national tjenestemands indkomst i forbindelse med en udstationering ved en EU-institution i en anden medlemsstat bliver betydeligt nedsat i to år, når tjenestemanden vender tilbage til oprindelsesmedlemsstaten.

(1) EUT C 95 af 23.3.2020.
Domstolens dom (Første Afdeling) af 20. maj 2021 — »ALTI« OOD mod Direktor na Direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Varhoven administrativen sad — Bulgarien)

(Sag C-4/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - skatter og afgifter - det fælles merværdiafgiftssystem (moms) - direktiv 2006/112/EF - artikel 205 - personer, der er betalingspligtige for moms over for statskassen - solidarisk hæftelse for modtageren af en afgiftspligtig levering, der har udøvet sin ret til fradrag af moms, med viden om, at den person, der er betalingspligtig for denne afgift, ikke ville betale den - en sådan modtagers forpligtelse til at betale den moms, som den betalingspligtige herfor ikke har betalt, samt de morarenter, der skyldes som følge af sidstnævntes manglende betaling af momsen)

(2021/C 278/16)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Varhoven administrativen sad

Parter i hovedsagen

Sagsøger:»ALTI« OOD

Sagsøgt: Direktor na Direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

Konklusion

Artikel 205 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med proportionalitetsprincippet, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en person, som anses for solidarisk hæftende i denne bestemmelses forstand, er forpligtet til, ud over at erlægge den merværdiafgift (moms), som ikke er blevet betalt af den person, der er betalingspligtig for denne afgift, at betale de morarenter, som den betalingspligtige person er skyldig at betale af dette beløb, når det er godtgjort, at denne person, samtidig med at vedkommende selv udøver sin fradragsret, vidste eller burde have vidst, at den nævnte betalingspligtige person ikke ville betale denne afgift.

(1) EUT C 77 af 9.3.2020.
Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 12. maj 2021 — YJ mod Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS) (anmodning om præjudiciel afgørelse fra Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona — Spanien)

(Sag C-130/20) (1)

(Præjudiciel forelæggelse - ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring - direktiv 79/7/EØF - artikel 4, stk. 1 - forskelsbehandling på grundlag af køn - national lovgivning om tildeling af et pensionstillæg for moderskab til kvinder, der har fået et vist antal børn - udelukkelse af kvinder, der har ansøgt om førtidspensionering, fra dette pensionstillæg - anvendelsesområdet for direktiv 79/7/EØF)

(2021/C 278/28)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona

Parter i hovedsagen

Sagsøger: YJ

Sagsøgt: Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

Konklusion

Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring finder ikke anvendelse på en national lovgivning, som giver kvinder, der har fået mindst to biologiske eller adopterede børn, ret til et pensionstillæg for moderskab, hvis de går på pension ved den lovbestemte pensionsalder, eller hvis de går på førtidspension af visse ved lov fastsatte grunde, men ikke hvis de går på frivillig førtidspension.

(1) EUT C 201 af 15.6.2020.