De fællesskabsretsregler, som Domstolen skal fortolke i denne præjudicielle sag, er artiklerne 8 og 9 i Rådets direktiv 64/221 af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændige med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed. Under gennemgangen af disse bestemmelser bør der også tages hensyn til de principper vedrørende en retfærdig rettergang, som kan udledes af artikel 6 i Den europæiske Konvention til beskyttelse af Menneskerettigheder og grundlæggende Frihedsrettigheder, idet det skal afgøres, hvilke retsmidler medlemsstaternes statsborgere bør have til rådighed til deres beskyttelse, når der af en anden stat end deres egen træffes foranstaltninger til at udvise dem fra det område, hvor de opholder sig, eller hvor de har anmodet om opholdstilladelse.

Sagens faktiske omstændigheder kan sammenfattes således:

Josette Pecastaing, der er fransk statsborger, indrejste til Belgien i oktober 1977 og bosatte sig i Awans. Den 8. november samme år ansøgte hun de belgiske myndigheder om tilladelse til at tage ophold af længere, ubestemt varighed i Belgien for at arbejde som servitrice i en bar eller en café. Ved beslutning af 3. maj 1978, meddelt hende den 16. maj afslog l'Administration de la sûreté publique (myndighederne for den offentlige sikkerhed) ansøgningen under henvisning til, at hendes personlige forhold gjorde hendes ophold i Belgien uønsket af hensyn til den offentlige orden. I begrundelsen for afslaget anførtes det om J. Pecastaings forhold bl.a.:

»I Belgien har hun arbejdet i en bar, om hvilken der er mistanke om, at der drives utugt. Har siden midten af januar 1978 ikke haft midler til sit personlige underhold; har fremlagt en arbejdsgivererklæring, som må antages at være afgivet for at gøre hende en tjeneste. I Frankrig og Tyskland: Indberettet for prostitution«.

Beslutningen indeholdt udover afslaget på opholdstilladelse i Belgien et påbud om at forlade landet inden 15 dage; det hed endvidere, at hun, såfremt hun »ikke efterkom« påbudet, »foruden retslig forfølgning udsatte sig for at blive sat under bevogtning med henblik på udsendelse ved politiets foranstaltning«.

Den 24. maj 1978, altså inden 8 dage efter meddelelsen af beslutningen, klagede J. Pecastaing til justitsministeriet, idet hun krævede, at sagen blev forelagt Det rådgivende Nævn for Udlændinge i medfør af artikel 3 bis i lov af 28. marts 1952 som ændret ved lov af 1. april 1969. Efter en række udsættelser behandlede nævnet sagen på et møde den 14. december 1978, hvorunder sagsøgeren var til stede; nævnet fandt, at forvaltningen med rette havde afslået hendes anmodning om opholdstilladelse. Nævnet anførte følgende begrundelse i sin udtalelse: »personlige forhold, som er skadelige for den offentlige orden: Har arbejdet i en bar, om hvilken der er mistanke om, at der drives utugt; har fremlagt en arbejdsgivererklæring, som må anses for at være afgivet for at gøre hende en tjeneste. I Frankrig og Tyskland: Indberettet for prostitution i 1977«.

Herefter meddelte myndighederne for den offentlige sikkerhed ved borgmesteren i hendes bopælskommune, at det afslag på opholdstilladelse, som var blevet meddelt hende den 16. maj 1978, stod ved magt, og gav hende på ny påbud om at forlade landet inden 15 dage. Denne beslutning blev meddelt hende den 23. januar 1979.

Ved stævning af 9. marts 1979 indstævnte J. Pecastaing den belgiske stat for Tribunal de premiere instance de Liège og krævede udvisningsbeslutningen tilbagekaldt, fordi den var ulovlig, navnlig fordi den var uforenelig med fællesskabsretlige regler; desuden krævede hun den belgiske stat dømt til at betale erstatning for den skade, hun havde lidt som følge af den ulovlige beslutning. Samtidig har sagsøgeren for præsidenten for samme ret indgivet begæring om, at retten træffer en foreløbig afgørelse om, at gennemførelsen af den anfægtede beslutning udsættes.

Under sidstnævnte sag har præsidenten for Tribunal de premiere instance de Liège stillet Domstolen to grupper af spørgsmål, hvis udgangspunkt er den dom, som Domstolen afsagde den8. april 1976 i sag 48/75, Royer (Sml. 1976, s. 497), eller nærmere bestemt punkt 4 i dommens konklusion. Domstolen statuerede her, at »en beslut-, ning om udvisning ..., bortset fra behørigt godtgjorte nødstilfælde, ikke kan gennemføres over for en person, som er beskyttet af fællesskabsretten, før den pågældende har været i stand til at udtømme de retsmidler, hvis udøvelse sikres vedkommende ved artiklerne 8 og 9 i direktiv 64/221«. Den belgiske rets spørgsmål vedrører nu hovedsagelig to problemer. Det første drejer sig om den opsættende virkning af retsmidler, som personer, der er beskyttet af Fællesskabets retsorden, anvender mod udvisninger (eller rettere sagt mod afslag på udstedelse af den første opholdstilladelse og mod udvisningspåbudet) : Den nationale retsinstans går tilsyneladende ud fra, at søgsmål om annullation eller om tilbagekaldelse af sådanne administrative afgørelser, er omfattet af direktivets artikel 8, og derfor altid har opsættende virkning, og den spørger derfor, om andre søgsmål, såsom et erstatningssøgsmål mod den stat, som har truffet foranstaltningen mod udlændingen, har samme virkning. I denne sammenhæng har den forelæggende ret såvel henvist til det ovenfor anførte led i konklusion i Äayer-dommen som til vedkommendes grundlæggende ret til en retfærdig rettergang; den forelæggende ret har antaget, at sidstnævnte princip ikke alene indebærer, at den pågældende personligt skal kunne anlægge sag ved en anden medlemsstats domstole, men også — trods udvisningen — har ret til, så længe sagen verserer, at opholde sig på den stats område, hvis foranstaltning anfægtes.

Det andet problem vedrører de udvisningsbeslutninger, der træffes i påtrængende tilfælde: Den belgiske ret har spurgt om sådanne beslutninger kan iværksættes, selv om der anvendes retsmidler mod beslutningen, og om bedømmelsen af, om der foreligger et påtrængende tilfælde, udelukkende henhører under den forvaltningsmyndighed, som træffer udvisningsbeslutningen, eller om den, såfremt det bestrides, at der er tale om et påtrængende tilfælde, skal foretages af den retsinstans, for hvilken det administrative påbud anfægtes.