FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

E. TANCHEV

fremsat den 28. marts 2019 ( 1 )

Sag C-171/18

Safeway Ltd

mod

Andrew Richard Newton,

Safeway Pension Trustees Ltd

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (appeldomstol, Det Forenede Kongerige))

»Artikel 157 TEUF og lige løn til mænd og kvinder – gennemførelse af Barber-dommen om lige løn for så vidt angår pensionsalder – fastlæggelse af datoen for, hvornår Barber-»vinduet« lukkes – omfanget af det EU-retlige forbud mod en tilpasning nedadtil af pensionsalder med tilbagevirkende kraft, mens Barber-vinduet er åbent – fravær i medlemsstatens ret af en frist for at anlægge søgsmål om håndhævelse af ulige behandling i relation til pensionsalder – autonomi for så vidt angår retsmidler i medlemsstatens ret og retten til effektive retsmidler i henhold til chartrets artikel 47«

1. Hovedsagen giver Domstolen en usædvanlig mulighed for at træffe en afgørelse om, hvad der i EU-retten kræves med henblik på at sikre effektiv håndhævelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i situationer, hvor medlemsstatens ret ikke fastsætter en frist for at anlægge sag med henblik på at gøre et anbringende om en angivelig tilsidesættelse af dette princip gældende, og hvor princippet om lige løn søges håndhævet af en privat part over for en anden privat part. Nærmere bestemt er parterne i det væsentlige uenige om, hvorvidt foranstaltninger truffet af en pensionskasse i 1991 i kølvandet på Domstolens dom i Barber-sagen ( 2 ) var tilstrækkelige til at overholde regler, der i denne dom blev fastlagt om lige løn for så vidt angår pension. Det bredere krav i EU-retten om, at der til rettigheder skal knyttes effektive retsmidler, er ligeledes relevant for tvisten.

2. Court of Appeal of England and Wales (appeldomstol (England og Wales), Det Forenede Kongerige) (herefter »den forelæggende ret«) har forelagt spørgsmålet om, hvorvidt en ændring af den omhandlede pensionsordnings »Trust deed« (herefter »trustdokument«) vedrørende stiftelse af en »trust«, som er den retlige organisationsform, der sædvanligvis anvendes for erhvervstilknyttede pensionsordninger i Det Forenede Kongerige ( 3 ), som blev indført i 1996, men som afspejlede ændringerne fra 1991 i måden at administrere ordningen på, er i overensstemmelse med det forbud, der er fastlagt i Domstolens praksis ( 4 ) mod en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft ( 5 ), gennem fastsættelse af en ensartet pensionsalder for mænd og kvinder ved at pålægge de sidstnævnte pensionsalderen for mænd, indtil Domstolens dom i Barber-sagen blev gennemført.

I. Retsforskrifter

A. EU-retten

3. Artikel 157, stk. 1 og 2, TEUF har følgende ordlyd »1. Hver medlemsstat gennemfører princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde eller arbejde af samme værdi. 2. Ved løn forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier. Lige løn uden forskelsbehandling baseret på køn indebærer: a) at den løn, der ydes for samme akkordlønnede arbejde, fastsættes på samme beregningsgrundlag b) at den løn, der ydes for tidlønnet arbejde, er den samme for samme slags arbejde.«

B. National ret

4. § 19 i trustdokumentet for Safeways pensionsordning (herefter »ordningen«) af 1. april 1984 har følgende ordlyd: »Hovedselskabet kan til enhver tid og efter behov med samtykke fra »trustees« ved supplerende trustdokumenter oprettet af hovedselskabet og »trustees« foretage ændringer af eller tilføjelser i trustens beføjelser og bestemmelserne i ordningen, herunder trustdokumentet og reglerne for trusten, og ændre de dokumenter samt andre instrumenter, der skriftligt supplerer trustdokumentet, og de dokumenter, der er anført i det andet tillæg hertil, og kan udøve disse beføjelser, således at de får virkning fra den dato, der er angivet i det supplerende trustdokument, hvilket kan være datoen for disse dokumenter eller datoen for enhver forudgående skriftlig meddelelse til medlemmer om ændringen eller tilføjelsen eller en dato, der indtræder på ethvert rimeligt tidspunkt, der ligger forud for eller efter datoen for disse trustdokumenter, således at ændringen eller tilføjelsen efter omstændighederne får virkning med tilbagevirkende kraft eller for fremtiden.«

II. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål

5. Hovedsagen vedrører fastlæggelse af den dato, hvor den normale pensionsalder, der var gældende for den erhvervstilknyttede pensionsordning for medarbejdere i Safeway Group (den ovenfor omtalte ordning), blev gjort ensartet, således at den var 65 år for både mænd og kvinder, hvor pensionsalderen tidligere havde været 60 år for kvinder og 65 år for mænd.

6. Safeway Limited (herefter »appellanten«), der er hovedarbejdsgiveren i henhold til ordningen, har gjort gældende, at den normale pensionsalder for mænd og kvinder blev gjort ensartet den 1. december 1991, som var den dato, hvor medlemmer af ordningen ved skriftlig meddelelse modtog underretning om ligebehandling af mænd og kvinder ved indførelse af en normal pensionsalder på 65 år for begge køn, og den dato, fra hvilken en efterfølgende formel ændring af ordningen fik virkning med tilbagevirkende kraft.

7. Den første appelindstævnte, Andrew Newton, der er medlem af ordningen, har gjort gældende, at den normale pensionsalder først blev gjort ensartet til 65 år den 2. maj 1996, som var datoen for udstedelsen af det dokument, der formelt ændrede ordningen. Hvis dette er korrekt, var pensionsalderen for mænd og kvinder ikke gjort ensartet i perioden mellem december 1991 og maj 1996, således at mænd i denne periode skulle have været tillagt de samme rettigheder som dem, den gunstigt stillede gruppe, nemlig kvinder, havde. Ifølge den første appelindstævne vedblev den normale pensionsalder for kvinder at være 60 år indtil den formelle ændring den 2. maj 1996, således at mænd ligeledes havde ret til denne normale pensionsalder indtil denne dato.

8. Den forelæggende ret har anført, at hvis dette var korrekt, ville den anslåede samlede økonomiske konsekvens af afgørelsen af dette spørgsmål være over 100 mio. pund (GBP).

9. Safeway Pensions Trustees Ltd., den anden appelindstævnte, har ifølge sine skriftlige indlæg forholdt sig neutralt i hovedsagen.

10. Ændringen i den normale pensionsalder skete som følge af dom af 17. maj 1990 i Barber-sagen ( 6 ), i hvilken det blev fastslået, at det i henhold til artikel 119 EF (nu artikel 157 TEUF) er ulovligt at forskelsbehandle mænd i en pensionsordning ved at fastsætte forskellige normale pensionsaldre for mænd og kvinder. De omhandlede normale pensionsaldre i Barber-sagen var 65 år for mænd og 60 år for kvinder.

11. Dommens tidsmæssige virkning blev imidlertid suspenderet, og Domstolen fastslog i Barber-dommen, at den direkte virkning af artikel 119 EF, nu artikel 157 TEUF, ikke kunne påberåbes til støtte for krav om tilkendelse af pensionsret på grund af denne forskelsbehandling med virkning forud for offentliggørelsen af dommen i Barber-sagen den 17. maj 1990. Dommen havde derfor kun fremadrettet virkning ( 7 ). Hvor pensionskasser fremadrettet frit kunne reagere på Barber-dommen i form af »en tilpasning nedadtil«, hvilket indebar, at den normale pensionsalder for kvinder skulle hæves til pensionsalderen for mænd (og i hovedsagen til 65 år) ( 8 ), skulle den ugunstigt stillede gruppe, nemlig mænd, behandles på samme måde som den gunstigt stillede gruppe, nemlig kvinder, indtil sådanne foranstaltninger blev truffet. Fra den 17. maj 1990, som var datoen for domsafsigelse i Barber-sagen, indtil en pensionskasses iværksættelse af foranstaltninger til sikring af lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde ved at anvende samme normale pensionsalder for begge køn skulle mænd således behandles lige så gunstigt som kvinder ( 9 ). Dette har fået betegnelsen »tilpasning opadtil«, og perioden er blevet kendt, i hvert fald i Det Forenede Kongerige, som »Barber-vinduet« ( 10 ).

12. Den 1. september 1991 blev ovennævnte meddelelse offentliggjort over for alle medlemmer af ordningen (herefter »meddelelsen fra 1991«) med oplysning om, at »trustee« i forlængelse af Barber-dommen havde besluttet at ændre ordningen ved at indføre en enkelt normal pensionsalder for mænd og kvinder, der blev fastsat til 65 år, for beskæftigelsesperioder tilbagelagt efter den 17. maj 1990. Appellanten bekræftede ved skrivelse af 1. december 1991 til de af appellantens medarbejdere, der var medlemmer eller var berettigede til at blive medlemmer af ordningen, at ændringerne i pensionsydelser som beskrevet i meddelelsen fra 1991 havde virkning fra den 1. december 1991.

13. Følgende er uddrag af meddelelsen fra 1991: »Ændringer i dine ydelser i henhold til ordningen Denne meddelelse giver dig forhåndsoplysninger om […] væsentlige ændringer i Safeway Pension and Family Benefits Scheme (Safeways pensions- og familieydelsesordning), som selskabet og »trustee« har til hensigt at indføre med virkning fra den 1. december 1991 […] En fælles normal pensionsalder på 65 år for mænd og kvinder – en forskellig behandling af mænd og kvinder i ansættelsesforhold har længe været forbudt. Overraskende nok har det på pensionsområdet været muligt at tillade en forskellig behandling, især for så vidt angår pensionsaldre. En sag, hvori der for nylig er afsagt dom ved EU-Domstolen, vil ændre alt dette […] EU-Domstolen baner ny vej på pensionsområdet Du har måske hørt om en sag for nylig, der involverede Guardian Royal Exchange og en af deres tidligere ansatte, Douglas Harvey Barber. Han hævdede, at han havde været udsat for forskelsbehandling på grundlag af køn, da han fik afslag på pension fra Guardian Royal Exchange efter afskedigelse i en alder, hvor en kvinde ville have fået tildelt pension. Efter en langvarig strid, der til sidst landede hos EU-Domstolen, blev sagen afgjort til fordel for Douglas Harvey Barber. Dette er en vigtig dom, da den betyder, at ændringer nu er uundgåelige i mange virksomheders pensionsordninger for så vidt angår forskellige pensionsaldre for mænd og kvinder. Der hersker fortsat en vis usikkerhed om, præcist hvordan dommen vil blive udmøntet i praksis. Selskabet og »trustee« har imidlertid besluttet, at det rigtige er at skride til handling nu for at gøre den normale pensionsalder ensartet. De overvåger fortsat situationen og vil foretage eventuelle yderligere ændringer, der måtte være påkrævet, når der foreligger en afklaring af virkningerne af dommen.«

14. Meddelelsen fra 1991 indeholdt følgende fodnote: »Det skal fremhæves, at trustdokumentet og reglerne udgør retsgrundlaget for [ordningen], og at formålet med denne meddelelse alene er generel vejledning og oplysning. Opmærksomheden henledes på, at de ændringer, der er beskrevet i denne folder, udgør en ændring af dine ansættelsesvilkår.«

15. Ordningen blev ifølge den forelæggende ret fra begyndelsen af december 1991 administreret således, at de tidligere forskellige normale pensionsaldre for mænd og kvinder netop var blevet gjort ensartet ved indførelsen af en fælles normal pensionsalder på 65 år. Medlemmernes ydelser blev således beregnet på dette grundlag. Udbetalinger til medlemmer, som derefter gik på pension, blev foretaget på grundlag af en normal pensionsalder på 65 år for både mænd og kvinder, hvilket også gjorde sig gældende for overførselsydelser og udbetalinger i forlængelse af medlemmers dødsfald i tjenesten.

16. Som anført ovenfor blev der imidlertid først foretaget tilsvarende ændringer ved trustdokument den 2. maj 1996, hvor appellanten og »trustee« oprettede et yderligere trustdokument og regler for ordningen (herefter »trustdokumentet fra 1996«). Reglerne, der udgjorde det andet tillæg til trustdokumentet fra 1996, fastsatte en fælles normal pensionsalder for mænd og kvinder på 65 år. De normale pensionsaldre skulle gøres ensartede med tilbagevirkende kraft fra den 1. december 1991, som er den dato, fra hvilken den normale pensionsalder ifølge meddelelsen fra 1991 trådte i kraft.

17. I januar 2009 blev der af en uafhængig rådgiver for »trustees« rejst tvivl om tidsrummet på fem år mellem meddelelsen fra 1991 og det tidspunkt, hvor trustdokumentet fra 1996 trådte i kraft. Der blev anlagt en sag ved High Court (ret i første instans Det Forenede Kongerige) flere år senere, idet der i henhold til medlemsstatens ret ikke findes nogen forældelsesfrist for krav om ret til en ydelse fra en trust, der fortsat ejer aktiver ( 11 ), hvor den første appelindstævnte i hovedsagen gjorde gældende, at der var tale om en tilsidesættelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF, hvilket er uddybet i Domstolens dom i Barber-sagen ( 12 ). Den 29. februar 2016 gav High Court dem medhold. Denne dom er blevet appelleret til den forelæggende ret.

18. Den forelæggende ret har anført, at parterne ikke er uenige om, at der først blev truffet foranstaltninger til at lukke »Barber-vinduet« den 2. maj 1996, som var datoen for udfærdigelsen af trustdokumentet fra 1996, snarere end den 1. december 1991, som var datoen for underretning om meddelelsen fra 1991 ( 13 ). Som forklaret ovenfor (punkt 11) følger det af Barber-dommen, at den ugunstigt stillede gruppe (mænd), indtil der er truffet foranstaltninger til at gennemføre princippet om lige løn i forbindelse med den normale pensionsalder (for så vidt angår beskæftigelsesperioder tilbagelagt efter afsigelsen af denne dom den 17.5.1990), i dette »vindue« skal behandles på samme måde som den gunstigt stillede gruppe (kvinder), således at der sker en tilpasning opadtil af behandlingen. Når »Barber-vinduet« er lukket, kan en ensartet normal pensionsalder for både mænd og kvinder dog fastsættes til 65 år. Det er med andre ord i henhold til Barber-dommen kun tilladt at foretage en tilpasning nedadtil i dette tidsrum.

19. Den forelæggende ret har tilføjet, at »[m]ålestokken for at tage stilling […] i den periode, hvor Barber-vinduet er åbent, skal […] findes i trustdokumentet og reglerne for den relevante ordning, fordi de fastsætter det eneste system eller referencepunkt eller den eneste ramme med henblik på at opnå ligebehandling« ( 14 ).

20. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt den måde, som High Court (ret i første instans) har anvendt Domstolens praksis på, der udelukker en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft af rettigheder for den gunstigt stillede gruppe til niveauet for den ugunstigt stillede gruppe, indtil der blev truffet foranstaltninger med henblik på overholdelse af Barber-dommen ( 15 ), og vinduet blev lukket, var korrekt. Den forelæggende ret har forklaret, at den ret, som kvinder havde til en normal pensionsalder på 60 år, var en ret, der »kunne fortabes« (kunne ændres med tilbagevirkende kraft) ( 16 ) i henhold til medlemsstatens ret, fordi meddelelsen fra 1991 forelå i hele perioden fra den 1. december 1991 frem til den 2. maj 1996 med henblik på at hæve den normale pensionsalder for kvinder til 65 år, hvilket kunne gennemføres i henhold til medlemsstatens ret. Ordningen blev i denne periode netop administreret på dette grundlag.

21. Den forelæggende ret har således stillet spørgsmålstegn ved, om den bekræftelse i trustdokumentet af 1996 af den ændring i praksis, der blev indført med meddelelsen fra 1991, og som havde tilbagevirkende kraft og gennemførte en fælles normal pensionsalder for mænd og kvinder på 65 år, reelt var lovlig i hold til Domstolens praksis, da forbuddet mod en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft i Barber-vinduet kun gælder for rettigheder, der »ikke kan fortabes« (er faste).

22. Den forelæggende ret har tillige anført, at EU-retten i det tidsrum, hvor Barber-vinduet er åbent, ikke kræver, at den ugunstigt stillede gruppe tillægges bedre rettigheder end dem, som den gunstigt stillede gruppe har. At tildele mænd en ret, der ikke kan fortabes, til en normal pensionsalder på 60 år i perioden fra 1991 til 1996 ville give dem bedre rettigheder end kvinder i denne periode, idet kvinder kun havde en ret, der kunne fortabes, til at gå pension i en alder af 60 år.

23. På denne baggrund har den forelæggende ret udsat sagen og forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse: »Under omstændigheder, hvor reglerne i en pensionsordning i henhold til national ret i forbindelse med en ændring af ordningens »Trust deed« (herefter »trustdokument«) tillægger en beføjelse til at begrænse værdien af optjente pensionsrettigheder for både mænd og kvinder med tilbagevirkende kraft for en periode mellem datoen for en skriftlig meddelelse om de påtænkte ændringer af ordningen og den dato, hvor trustdokumentet faktisk ændres, kræver artikel 157 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (tidligere og på tidspunktet for de faktiske omstændigheder Rom-traktatens artikel 119) da, at både mænd og kvinders optjente pensionsrettigheder anses for ikke at kunne fortabes i denne periode, således at deres pensionsrettigheder beskyttes imod begrænsninger med tilbagevirkende kraft i henhold til denne beføjelse i national ret?«

24. Der er indgivet skriftlige indlæg til Domstolen af appellanten, begge appelindstævnte og Europa-Kommissionen. Alle har deltaget i et retsmøde, der fandt sted den 4. februar 2019.

III. Analyse

A. Indledning

25. Baggrunden for den tvist, der skal behandles i hovedsagen, synes at udspringe af to særlige forhold, der er specielle for medlemsstatens retssystem. Det første er fraværet af en frist for håndhævelse af retten til en ydelse i henhold til en trust ( 17 ). Det andet er det, der ser ud til at være en manglende klarhed i medlemsstatens ret for så vidt angår den retlige status for og virkningen af meddelelsen fra 1991.

26. Jeg vil indledningsvis undersøge disse to særlige forhold ved sagen, inden der redegøres for, hvorfor nøglen til at løse denne tvist ligger i at fastslå datoen for, hvornår Barber-vinduet blev lukket, hvilket er et spørgsmål, som det tilkommer den forelæggende ret at træffe afgørelse om, dog i lyset af alle relevante EU-retlige principper. På denne baggrund vil det være min anbefaling til Domstolen, at det forelagte spørgsmål omformuleres som redegjort for i detaljer i afsnit F nedenfor. Vejen til denne omformulering er som følger.

B. Fravær af frist for anlæggelse af søgsmål

27. Det er værd at erindre, at når EU-retten tildeler personer rettigheder, som medlemsstaternes retter er forpligtet til at beskytte som følge af de forpligtelser, der følger af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, omfatter dette for så vidt angår EU-retten ikke et krav om, at sådanne rettigheder retligt skal kunne håndhæves i al evighed. I mangel af EU-ret om procedureregler gælder der snarere i henhold til Domstolens praksis rimelige frister for anlæggelse af søgsmål som fastsat i medlemsstatens ret for krav baseret på EU-retten, forudsat at de samme frister gælder for analoge krav af rent national art (ækvivalensprincippet), og at den pågældende frist ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at håndhæve disse rettigheder (effektivitetsprincippet). Det er af retssikkerhedsmæssige hensyn foreneligt med EU-retten, at der fastsættes rimelige frister ( 18 ).

28. Domstolen har således fastslået, at nationale regler om søgsmålsfrister i nationale retsforhold kan gøres gældende over for arbejdstagere, der påberåber sig deres ret til at være omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning med henblik på at sikre lige løn for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF, under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet ( 19 ).

29. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis er tilsvarende åben over for tidsmæssige begrænsninger i håndhævelsen af krav. Menneskerettighedsdomstolen har fastslået, at »the right to a fair hearing before a tribunal as guaranteed by Article 6(1) of the Convention [for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms] must be interpreted in the light of the preamble to the Convention which, in its relevant part, declares the rule of law to be part of the common heritage of the Contracting States. One of the fundamental aspects of the rule of law is the principle of legal certainty« ( 20 ). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis bekræfter, at søgsmålsfrister har til formål at sikre den gode retspleje ( 21 ), hvorved usammenhængende eller uklare tidsfrister i civilsager ikke opfylder de standarder for retfærdighed, der er fastsat i EMRK’s artikel 6, stk. 1 ( 22 ).

30. Det fremgår endvidere af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at søgsmålsfrister beskytter retten til forsvar og omgår bevismæssige vanskeligheder. De forhindrer for sen fremsættelse af søgsmålskrav og uretfærdigheder, der kan opstå, når retter bliver anmodet om at pådømme hændelser, der har fundet sted for lang tid siden, og beviser, som kan være forældede ( 23 ). Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har erkendt, at en for snæver anvendelse af tidsfrister ikke bør forhindre retsforfølgelse af alvorlige menneskerettighedskrænkelser såsom krigsforbrydelser, forbrydelser imod menneskeheden ( 24 ), bortførelser og retsstridige drab ( 25 ), men et civilt søgsmål, der omhandler en ansættelsesretlig tvist, falder ikke ind under denne kategori ( 26 ).

31. I overensstemmelse med de parametre, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastsat, er en vurdering af rettergangsmåden som helhed ( 27 ), hvor der skal tages behørigt hensyn til det forhold, at den overordnede ret til en retfærdig rettergang er et demokratisk kerneprincip, der understøtter retsstaten ( 28 ), påkrævet med henblik på at fastslå, om fravær af en søgsmålsfrist i civilsager efter omstændighederne i en konkret sag er foreneligt med de krav om retfærdighed, der fremgår af EMRK’s artikel 6, stk. 1.

32. Det er ikke aktuelt at vurdere dette spørgsmål i hovedsagen. I fravær af en frist for anlæggelse af søgsmål med henblik på at håndhæve ligebehandling for så vidt angår normale pensionsaldre i medlemsstatens ret bliver en præcis fastlæggelse af den dato, på hvilken Barber-vinduet blev lukket, dog så meget desto vigtigere. Som anført ovenfor kræver dette spørgsmål grundig overvejelse af alle relevante EU-retlige principper.

C. Retsvirkningen af meddelelsen fra 1991

1. Parternes uenighed om konsekvenserne af meddelelsen fra 1991

33. Uoverensstemmelsen mellem parterne på dette punkt er altafgørende for løsningen af tvisten i hovedsagen. Det er min opfattelse, at datoen, hvor Barber-vinduet lukker, i medfør af EU-retten er den dato, hvor der træffes foranstaltninger, som fuldt ud kan håndhæves retligt med henblik på at gøre den normale pensionsalder for mænd og kvinder ensartet. Sådanne foranstaltninger skal være forankrede i en retlig ordning, der er i overensstemmelse med adgangen til effektive retsmidler i henhold til artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 19, stk. 1, TEU. De skal i øvrigt overholde de generelle retsprincipper, der er relevante for denne rettighed (jf. endvidere afsnit D til F nedenfor).

34. Appellanten har i retsmødet henvist til punkt 20 i forelæggelsesafgørelsen og anført, at som følge af meddelelsen fra 1991, der trådte i kraft den 1. december 1991, havde arbejdsgiveren og »trustees« juridisk set ret til at ændre pensionsordningen og tillægge både mænd og kvinder en normal pensionsalder på 65 år med virkning fra den 1. december 1991, og at denne ændring havde retsvirkning og var retsgyldig i henhold til medlemsstatens ret. Før den 2. maj 1996 kunne ingen medarbejder, mand eller kvinde, have insisteret på en normal pensionsalder på 60 år. Repræsentanten har i retsmødet gjort gældende, at såfremt de havde gjort dette, ville de være blevet mødt med en ændring af ordningen.

35. Den første appelindstævnte har imidlertid anført, at »trustees« var nødt til at oprette et trustdokument, for at ændringen af den normale pensionsalder retligt kunne håndhæves, og at dette først skete den 2. maj 1996. Ordningens regler anvendte fortsat en normal pensionsalder på 60 år for kvinder og 65 år for mænd, indtil dette trustdokument blev udstedt den 2. maj 1996. Den første appelindstævnte har i retsmødet bl.a. henvist til punkt 21, 24 og 30 i den forelæggende rets dom ( 29 ).

2. Den forelæggende ret og ændringen fra 1991

36. Som anført ovenfor (punkt 19) har den forelæggende ret imidlertid anført, at »[m]ålestokken for at tage stilling […] i den periode, hvor Barber-vinduet er åbent, skal […] findes i trustdokumentet og reglerne for den relevante ordning, fordi de fastsætter det eneste system eller referencepunkt eller den eneste ramme med henblik på at opnå ligebehandling« ( 30 ). Den forelæggende ret har ligeledes anført (jf. punkt 18 ovenfor), at parterne ikke er uenige om, at Barber-vinduet lukkede den 2. maj 1996 ( 31 ). Da meddelelsen fra 1991 blev offentliggjort i september 1991, fremgik det samtidig meddelt heraf, at »opmærksomheden henledes på, at de ændringer, der er beskrevet i denne folder, udgør en ændring af dine ansættelsesvilkår« (jf. punkt 14 ovenfor).

37. Da grænsen mellem en (tvungen) tilpasning opadtil og en (valgfri) tilpasning nedadtil følger af Domstolens fortolkning af omfanget af lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF, falder tidspunktet for gennemførelsen af arbejdsgiverens forpligtelse til at tillægge mænd og kvinder samme normale pensionsalder for så vidt angår beskæftigelsesperioder tilbagelagt efter den 17. maj 1990 (datoen for afsigelse af Barber-dommen) ikke uden for EU-rettens anvendelsesområde. De afgørelser fra Domstolen, som den forelæggende ret har henvist til ved fastlæggelsen af datoen for, hvornår Barber-vinduet lukkede, giver ikke et fuldstændigt billede af omfanget af de EU-retlige principper, der er relevante for dette spørgsmål.

38. I dommen i sagen Razzouk og Beydoun mod Kommissionen ( 32 ) blev to enkemænd nægtet efterladtepension for så vidt angår bidrag indbetalt af deres afdøde hustruer som tjenestemænd i Det Europæiske Fællesskab. På daværende tidspunkt var betingelserne for udbetaling af efterladtepension for enkemænd forskellige fra de betingelser, der gjaldt for enker. Domstolen fastslog, at enkemænd og enker skulle behandles ens for så vidt angår efterladtepension, idet ligebehandling af mænd og kvinder er et grundlæggende princip i EU-retten.

39. Domstolen fastslog i dommen i sagen Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 33 ), at gifte kvinder, der efter national lovgivning ikke havde ret til en ydelse, erhvervede en ret til ydelsen på samme betingelser som mænd som følge af den direkte virkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring ( 34 ).

40. Nimz-sagen ( 35 ) omhandlede indirekte forskelsbehandling på grund af køn og ugunstig behandling af deltidsbeskæftigede sammenlignet med fuldtidsbeskæftigede og næsten fuldtidsbeskæftigede og en medlemsstats forpligtelse til at undlade at anvende medlemsstatslovgivning, der afstedkommer den pågældende indirekte forskelsbehandling.

41. Som antydet ovenfor (punkt 37) afspejler disse tre sager imidlertid ikke alle de retsprincipper, der er relevante for at fastslå datoen for, hvornår Barber-vinduet lukkede.

D. EU-retlige principper, der er relevante for at fastslå, hvornår Barber-vinduet lukkede

1. Domstolens afgørelser vedrørende artikel 157 TEUF og normale pensionsaldre

42. Selv om jeg anerkender, at Domstolen har fastslået, at artikel 157 TEUF alene pålægger arbejdsgivere en forpligtelse til at nå et bestemt resultat, således at »[…] det hverken i artikel 119 eller i nogen anden fællesskabsbestemmelse [foreskrives], hvorledes arbejdsgiverne og […] en erhvervstilknyttet pensionsordnings »trustees« skal opfylde denne forpligtelse« ( 36 ), har Domstolen ligeledes fastslået, at den effektive virkning af artikel 157 TEUF ikke må bringes i fare, og at der ikke må være uheldige følger for »[…] den retsbeskyttelse, der er nødvendig for en virkelig ligebehandling« ( 37 ). »Trustees« har følgelig pligt til at gøre alt, hvad der ligger inden for deres beføjelser, for at overholde ligebehandlingsprincippet ( 38 ), herunder at indbringe sagen for nationale domstole, hvis dette er nødvendigt for at ændre bestemmelserne i pensionsordningen eller i trustdokumentet ( 39 ). Arbejdsgivere skal under anvendelse af artikel 157 TEUF gennemføre ligebehandlingen »øjeblikkeligt og fuldstændigt« ( 40 ), og nationale retter har pligt til at undlade at anvende »enhver national bestemmelse, der er diskriminerende, uden at den behøver at anmode om eller afvente, at bestemmelsen forinden ophæves« ( 41 ).

2. Chartrets rolle

43. Hovedsagen vedrører horisontal håndhævelse af krav om lige løn i henhold til artikel 157 TEUF fremsat af en privat part over for en anden privat part, og Domstolen har for nylig fastslået, at chartrets artikel 47 fuldt ud kan håndhæves under sådanne omstændigheder, selv hvis medlemsstatens lovgivning er i direkte strid med artiklen ( 42 ).

44. På denne baggrund kommer chartrets artikel 52, stk. 3, i spil, da stk. 1, som det er bemærket i forklaringerne til artikel 47, svarer til EMRK’s artikel 13 ( 43 ). I henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, »har […] [disse rettigheder] samme betydning og omfang« i sådanne situationer, således at der skal tages behørigt hensyn til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols relevante praksis for at sikre, at EU-retten opfylder den minimumsstandard for beskyttelse, der er fastlagt i denne praksis ( 44 ).

45. Selv om chartrets artikel 51, stk. 1, fastsætter, at »[b]estemmelserne i dette charter er rettet til […] medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten«, har Domstolen valgt at gå i en anden retning end det af en generaladvokat anførte om, at private parter »ikke er direkte forpligtet« af chartret som følge af ordlyden af artikel 51, stk. 1 ( 45 ). Domstolen har nu fastslået, at et bredere udsnit af juridiske personer er forpligtet til at overholde chartret, og at det finder anvendelse i »en situation, der er omfattet af EU-retten« ( 46 ), herunder under omstændigheder, hvor sådanne »situationer« omfatter, at der pålægges horisontale forpligtelser ( 47 ). Princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF har for længst haft horisontal direkte virkning mellem private parter ( 48 ) og er derfor uomtvisteligt »en situation, der er omfattet af EU-retten«.

46. Som anført ovenfor (punkt 33) skal chartrets artikel 47 sammenholdes med artikel 19, stk. 1, TEU. I henhold til denne bestemmelse er medlemsstaternes retter forpligtet til at tilvejebringe et omfattende system til effektiv retsbeskyttelse ( 49 ).

3. Indholdet af relevante materielle bestemmelser

47. Domstolen har allerede fastslået, at princippet om effektiv retsbeskyttelse i chartrets artikel 47 består af flere elementer, herunder bl.a. princippet om processuel ligestilling og adgang til domstolsprøvelse ( 50 ). I det foreliggende tilfælde består kernen i chartrets artikel 47, således som fastslået i Domstolens praksis, i at sikre, at der foreligger et retsmiddel, der kan sikre, at rettigheder i henhold til EU-retten overholdes ( 51 ).

48. Tilsvarende har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslået, at EMRK’s artikel 13 kræver, at der skal foreligge et nationalt retsmiddel, som kan anvendes til at behandle indholdet af en rimeligt begrundet klage og sikre en passende oprejsning, og dette retsmiddel skal være effektivt såvel faktisk som retligt ( 52 ).

49. Endvidere har det længe været fastslået i Domstolens praksis, at »[det] [f]or at sikre en korrekt gennemførelse af et direktiv […] således ikke [er] tilstrækkeligt f.eks. at indføre en praksis eller at udstede et administrativt cirkulære. Sådanne foranstaltninger garanterer nemlig i modsætning til autentiske retskilder ikke stabilitet, bindende karakter og offentliggørelse« ( 53 ).

50. I tillæg hertil er EU-rettens almindelige principper, i henhold til hvilke der skal foreligge effektive retsmidler til håndhævelse af EU-rettigheder, også relevante.

51. Som allerede anført ovenfor (punkt 27) må nationale retsmidler og procedurer i forbindelse med nationale søgsmålsfrister ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at håndhæve rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten. De retsmidler, der findes til håndhævelse af rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten, skal svare til de retsmidler, der gælder for analoge krav af rent national art ( 54 ).

E. Tilgang til løsning af tvisten i hovedsagen

52. På baggrund af det ovenstående er jeg derfor nået frem til den konklusion, at nøglen til at løse tvisten i hovedsagen ligger i at vælge en tilgang, som Kommissionen har antydet i retsmødet. Dvs. at det for det første er nødvendigt at fastslå, om sagens omstændigheder overhovedet fører til en situation med tilbagevirkende kraft.

53. Svaret på dette vil være benægtende, hvis meddelelsen fra 1991 havde fuld retligt bindende virkning ( 55 ), således at der i overensstemmelse med de retlige forpligtelser, der er afspejlet i chartrets artikel 47 og artikel 19, stk. 1, TEU, på dette tidspunkt forelå et retsmiddel til at sikre en fælles normal pensionsalder på 65 år, der var effektivt såvel faktisk som retligt. I henhold til den ovenfor anførte praksis er en tilpasning nedadtil, således at mænd og kvinder har en fælles normal pensionsalder på 65 år, fuldt lovlig efter lukning af Barber-vinduet, hvorved den første appelindstævntes sag synes at falde bort, fordi der ikke opstår en situation med tilbagevirkende kraft.

54. På den anden side skal det anføres, at hvis et effektivt retsmiddel først blev tilgængeligt den 2. maj 1996, som er datoen for det relevante trustdokument, var Barber-vinduet åbent frem til dette tidspunkt, hvorved mænd (den ugunstigt stillede gruppe) i overensstemmelse med Domstolens forbud mod en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft skulle behandles på samme måde som kvinder (den gunstigt stillede gruppe) og skulle tillægges en normal pensionsalder på 60 år indtil den 2. maj 1996. I denne situation kunne det se ud til, at den første appelindstævnte ville få medhold.

55. Som allerede antydet tilkommer det den forelæggende ret at afgøre disse spørgsmål under overholdelse af de begrænsninger, som fremgår af Domstolens relevante praksis.

F. Omformulering af det præjudicielle spørgsmål og forslag til besvarelse

56. På baggrund af den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den forelæggende ret i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt kan det være nødvendigt, at Domstolen omformulerer de spørgsmål, som den forelægges ( 56 ).

57. Da det for at løse tvisten i hovedsagen er vigtigt at fastslå det tidspunkt, hvor Barber-vinduet lukkede, foreslår jeg, at Domstolen omformulerer det præjudicielle spørgsmål som følger.

58. »Hvilke faktorer skal der tages højde for ved fastlæggelse af det tidspunkt, hvor en pensionskasse traf fremadrettede foranstaltninger vedrørende beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter afsigelsen af dom af 17. maj 1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209), med henblik på at håndhæve princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF for så vidt angår den normale pensionsalder? Finder det EU-retlige forbud mod en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft, der er til hinder for, at der indføres en pensionsalder for kvinder (den gunstigt stillede gruppe), der er den samme som for mænd (den ugunstigt stillede gruppe), anvendelse i perioden, før der blev truffet fremadrettede foranstaltninger, og hvor Barber-vinduet var åbent, hvis reglerne i en pensionsordning i henhold til national ret i forbindelse med en ændring af ordningens »Trust deed« (»trustdokument«) tillægger en beføjelse til at begrænse værdien af optjente pensionsrettigheder for både mænd og kvinder med tilbagevirkende kraft for en periode mellem datoen for en skriftlig meddelelse om de påtænkte ændringer af ordningen og den dato, hvor trustdokumentet faktisk ændres?«

59. For så vidt angår første del af dette spørgsmål skal der tages behørigt hensyn til, at de samlede virkninger af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og chartrets artikel 47, i henhold til hvilke medlemsstatens ret skal sikre ligebehandling for så vidt angår normale pensionsaldre, er en bindende forpligtelse, der fuldt ud kan håndhæves såvel faktisk som retligt (se punkt 47-49 ovenfor). Retten til lige løn i henhold til artikel 157 TEU for så vidt angår normale pensionsaldre må ikke i praksis være umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig at håndhæve. Samtidig skal retsmidlerne til sikring af ligebehandling for så vidt angår normale pensionsaldre være de samme som dem, der gælder for analoge krav af rent national art (se punkt 51 ovenfor).

60. For så vidt angår besvarelsen af anden halvdel af ovenstående spørgsmål er jeg nået til den konklusion, at kvinders ret til at gå på pension ved 60 år, som har karakter af at »kunne fortabes« (kunne ændres med tilbagevirkende kraft) eller »ikke kunne fortabes« (være faste), er afgørende for anvendelsen af forbuddet i Domstolens praksis mod en tilpasning nedadtil, der gælder, så længe Barber-vinduet er åbent. Jeg er nået til denne konklusion af følgende grunde.

61. Jeg er ikke enig i anbringender i appellantens skriftlige indlæg om, at anvendelsen af forbuddet mod en tilpasning nedadtil på hovedsagen griber ind i medlemsstatens mulighed for i sin lovgivning at bestemme, hvori den begunstigede gruppes fordele består ( 57 ). Det fremgår utvetydigt af Domstolens praksis, at pensionsalderen for mænd og kvinder skal være den samme for at sikre overholdelse af artikel 157 TEUF. Dette er et krav, der ikke kan gøres indgreb i ved nuancer i medlemsstatens ret, eftersom Domstolen har fastslået, at »ligelønsprincippet hører til Fællesskabets grundlag« ( 58 ).

62. Denne tilgang går ikke retning af en fortolkning af medlemsstatens ret og en vurdering af virkningerne heraf. Det er afgørende, at der ikke sker en udvanding af den forrang, som længe har eksisteret for en traktatbestemmelse med direkte virkning som f.eks. artikel 157 TEUF. Som den første appelindstævnte har anført i sine skriftlige indlæg, har Domstolen i Coloroll-dommen anført, at arbejdsgiverne »og »the trustees« [ikke kan gives] adgang til at påberåbe sig de for pensionsordningen gældende regler eller bestemmelserne i trustens stiftelsesdokument for således at unddrage sig deres forpligtelse til at sikre ligebehandling med hensyn til løn« ( 59 ).

63. Jeg er heller ikke enig i, således som det er anført i appellantens skriftlige indlæg, at anvendelsen af forbuddet mod en tilpasning nedadtil, mens Barber-vinduet er åbent, ud fra hovedsagens omstændigheder fører til, at mænd i henhold til engelsk ret tillægges en ret, der ikke kan fortabes, til at gå på pension ved 60 år, når kvinder kun tillægges en ret, der kan fortabes, til at gå på pension ved 60 år, hvorved mænd tildeles bedre rettigheder end de rettigheder, kvinder har. Domstolens praksis er til hinder for, at den ugunstigt stillede gruppe behandles bedre end den gunstigt stillede gruppe ( 60 ).

64. Der er imidlertid ubestridt, at den normale pensionsalder for kvinder, der var medlem af Safeway Pension Trust, på det tidspunkt, hvor Barber-dommen blev afsagt, var 60 år. Det er i Domstolens praksis fastslået, at i lyset af den grundlæggende status, som lige løn har i EU-retten, »[kan] [p]rincippets indhold og omfang […] derfor ikke fastlægges på grundlag af et formelt kriterium, som i sig selv afhænger af bestemmelser eller praksis i medlemsstaterne. Da traktaten skal finde ensartet anvendelse i hele Fællesskabet, må [artikel 157 TEUF] fortolkes selvstændigt i forhold til sådanne bestemmelser eller former for praksis« ( 61 ).

65. Som den første appelindstævnte endvidere har anført i sine skriftlige indlæg, giver det ikke mening at anlægge en streng fortolkning af Domstolens principielle dom, der udelukker en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft ( 62 ), og blot at træffe afgørelse om, at en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft ikke var tilladt i henhold til EU-retten, hvis dette heller ikke var tilladt i henhold til medlemsstatens ret, fordi der ikke fandtes en bestemmelse herom i en trustordning. Den appelindstævnte har ret i sit anbringende om, at såfremt Domstolen måtte være enig i dette anbringende, ville den linje i retspraksis, der er til hinder for en tilpasning nedadtil i den periode, hvor Barber-vinduet er åbent, ikke have nogen som helst virkning ( 63 ). Forbuddet ville kun finde anvendelse, når der ikke var behov for det, fordi en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft allerede var udelukket i henhold til medlemsstatens ret.

IV. Forslag til afgørelse

66. Jeg skal derfor foreslå, at der afgives følgende svar til den forelæggende ret. »Ved fastlæggelsen af det tidspunkt, hvor en pensionskasse traf fremadrettede foranstaltninger vedrørende beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter afsigelse af dom af 17. maj 1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209), med henblik på at håndhæve princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde i henhold til artikel 157 TEUF for så vidt angår den normale pensionsalder, som det tilkommer den forelæggende ret at træffe afgørelse om, skal der tages behørigt hensyn til det forhold, at medlemsstatens ret i henhold til de samlede virkninger af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder skal sikre, at ligebehandling med hensyn til den normale pensionsalder er en bindende forpligtelse, som fuldt ud kan håndhæves faktisk og retligt, og at de retsmidler, der i medlemsstatens ret giver mulighed for at sikre lige løn i henhold til artikel 157 TEUF for så vidt angår den normale pensionsalder, ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at håndhæve denne ret. Samtidig skal de retsmidler, der sikrer ligebehandling for så vidt angår den normale pensionsalder, være de samme som dem, der gælder for analoge krav af rent national art. I perioden, før der blev truffet fremadrettede foranstaltninger, hvor Barber-vinduet var åbent, finder det EU-retlige forbud mod en tilpasning nedadtil med tilbagevirkende kraft, der er til hinder for, at der indføres en pensionsalder for kvinder (den gunstigt stillede gruppe), der er den samme som for mænd (den ugunstigt stillede gruppe), anvendelse, selv hvis reglerne i en pensionsordning i forbindelse med en ændring af ordningens trustdokument i henhold til national ret tillægger en beføjelse til at begrænse værdien af optjente pensionsrettigheder for både mænd og kvinder med tilbagevirkende kraft for perioden mellem den dato, hvor der blev givet skriftlig meddelelse om de påtænkte ændringer af ordningen, og den dato, hvor trustdokumentet faktisk ændres.«

( 1 ) – Originalsprog: engelsk.

( 2 ) – Dom af 17.5.1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209).

( 3 ) – Dom af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348, præmis 3).

( 4 ) – Jf. i denne henseende domme af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348), Avdel Systems (C-408/92, EU:C:1994:349), Fisscher (C-128/93, EU:C:1994:353) og Vroege (C-57/93, EU:C:1994:352).

( 5 ) – Betydningen af dette begreb forklares i punkt 11 nedenfor.

( 6 ) – C-262/88, EU:C:1990:209.

( 7 ) – Ibidem, præmis 45, hvoraf det fremgår, at »den direkte virkning af Traktatens artikel 119 ikke kan påberåbes til støtte for krav om tilkendelse af pensionsret fra et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af nærværende dom, medmindre arbejdstagerne eller disses retssuccessorer forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til gældende national ret«. Dette blev efterfulgt af den til traktaten om Den Europæiske Union af 7.2.1992 knyttede protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, der har følgende ordlyd: »Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfør af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17.5.1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«

( 8 ) – Forelæggelsesafgørelsen, punkt 24. Jf. tillige dom af 28.9.1994, Avdel Systems (C-408/92, EU:C:1994:349, præmis 21).

( 9 ) – Forelæggelsesafgørelsen, ibidem. Jf. tillige dom af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348, præmis 32) og Avdel Systems (C-408/92, EU:C:1994:349, præmis 17).

( 10 ) – Forelæggelsesafgørelsen, ibidem og punkt 38.

( 11 ) – Dette er blevet anført af appellanten i retsmødet og er ikke blevet bestridt af de appelindstævnte på grundlag af section 21 i Limitation Act 1980 (lov om forældelse af 1980). Bestemmelsen har følgende ordlyd.

»Forældelse af søgsmål vedrørende trustaktiver.

1) Ingen af denne lovs forældelsesfrister finder anvendelse på et søgsmål, som er anlagt af en part, der er begunstiget i henhold til en trust, hvis søgsmålet

a) omhandler svig eller svigagtig misligholdelse af forpligtelser, som »trustee« medvirkede til eller var vidende om, eller

b) anlægges med henblik på fra »trustee« at generhverve trustaktiver eller afkast af trustaktiver, der befinder sig i »trustees« besiddelse, eller som tidligere er modtaget af »trustee« og anvendt til »trustees« formål.

2) Modtager eller beholder en »trustee«, der ligeledes er begunstiget i henhold til trusten, trustaktiver eller afkast heraf som sin andel i forbindelse med en udlodning af trustaktiver i henhold til trusten, er »trustees« hæftelse i et søgsmål, der er anlagt på grundlag af subsection (1)(b) ovenfor med henblik på at generhverve disse aktiver eller afkast heraf efter udløbet af den frist, der i nærværende lov er fastsat for anlæggelse af søgsmål med henblik på at generhverve trustaktiver, begrænset til, hvad der ligger ud over »trustees« retmæssige andel.

Denne subsection finder alene anvendelse, såfremt »trustee« ved udlodningen har handlet redeligt og i god tro.

3) Med forbehold af de foranstående bestemmelser i denne section kan en begunstiget efter udløbet af en frist på seks år fra datoen for søgsmålsrettens opståen ikke anlægge søgsmål med henblik på at generhverve trustaktiver eller om nogen form for tillidsbrud, såfremt der ikke er tale om et søgsmål, for hvilket en anden bestemmelse i denne lov fastsætter en frist.

I denne subsection anses retten til at anlægge et søgsmål ikke for at være opstået for en begunstiget, der har ret til en fremtidig andel i trustaktiver, før det tidspunkt, hvor andelen kommer i den begunstigedes besiddelse.

4) Ingen begunstiget, over for hvem denne lov kan påberåbes, kan erhverve større eller andre ydelser ved en dom eller kendelse afsagt til fordel for en anden begunstiget, end den begunstigede ville have kunnet opnå, hvis denne selv havde anlagt et søgsmål og havde støttet ret på denne lov.«

( 12 ) – Dom af 17.5.1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209).

( 13 ) – Jf. Safeway Limited mod Andrew Newton og Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482, præmis 41.

( 14 ) – Ibidem, præmis 39, med henvisning til dom af 20.3.1984, Razzouk og Beydoun mod Kommissionen (75/82 og 117/82, EU:C:1984:116), af 4.12.1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465), og af 7.2.1991, Nimz (C-184/89, EU:C:1991:50). Jf. drøftelsen af disse sager i punkt 38-40 nedenfor.

( 15 ) – Dom af 17.5.1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209).

( 16 ) – Den første appelindstævntes repræsentant har i retsmødet fremført, at dette var betydningen af en »ret, der kunne fortabes« i henhold til engelsk ret. Dette er ikke blevet bestridt.

( 17 ) – Fodnote 11 ovenfor.

( 18 ) – Jf. f.eks. nylig dom af 22.2.2018, INEOS Köln (C-572/16, EU:C:2018:100, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også for så vidt angår ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet præmis 42-46 og den i dommen nævnte retspraksis. Dette er underlagt begrænsede undtagelser, der ikke synes at være relevante i hovedsagen, f.eks. dom af 1.12.1998, Levez (C-326/96, EU:C:1998:577, præmis 34), hvor en national tidsmæssig begrænsning for fremsættelse af et krav om efterbetaling ikke fandt anvendelse, fordi forsinkelsen »skyldes, at arbejdsgiveren forsætligt har givet den pågældende urigtige oplysninger om lønniveauet for arbejdstagere af det modsatte køn, der udfører tilsvarende arbejde«.

( 19 ) – Dom af 28.9.1994, Fisscher (C-128/93, EU:C:1994:353, præmis 40).

( 20 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.7.2003, Ryabykh mod Rusland (CE:ECHR:2003:0724JUD005285499, § 51).

( 21 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 20.4.1999, Valin mod Spanien (CE:ECHR:2001:1011JUD004779299, § 22).

( 22 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 16.12.1992, de la Pradelle mod Frankrig (CE:ECHR:1992:1216JUD001296487, § 35).

( 23 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 22.12.1996, Stubbings mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2009:0707JUD000106207, § 51).

( 24 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 24.4.2011, Association »21 December 1989« mod Rumænien (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, § 144). Jf. også FN’s General Assembly Convention on the Non-application of Statutory Limitations to War Crimes and Crimes Against Humanity Convention af 26.11.1968, A/RES/2391 (XXIII) og European Convention on the Non-Applicability of Statutory Limitation to Crimes against Humanity and War Crimes, der trådte i kraft i 2003, ETS nr. 082.

( 25 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 18.12.2012, Aslakhanova m.fl. mod Rusland (CE:ECHR:2012:1218JUD000294406).

( 26 ) – Det underliggende princip for forældelsesfrister er ifølge den bulgarske forfatningsdomstol baseret på adskillige forudsætninger. For det første, at et væsentligt tidsinterval medfører væsentlige processuelle vanskeligheder. For det andet, at forældelsesfrister skaber et incitament for den berørte part til rettidigt at tage retslige skridt. For det tredje kan en undtagelse fra dette princip kun forekomme i ekstreme situationer, der udtrykkeligt er oplistet i forfatningen, eksempelvis forbrydelser med menneskeheden (Решение №12 от 13 октомври 2016 по конституционно дело 13/2015) (afgørelse nr. 12 af 13.10.2016 i sag nr. 13/2015).

( 27 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 7.6.2012, Centro Europa 7 og Di Stefano mod Italien (CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, § 197).

( 28 ) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.2.1975, Golder mod Det Forenede Kongerige, (CE:ECHR:1975:0221JUD000445170, § 34).

( 29 ) – Jf. Safeway Limited mod Andrew Newton og Safeway Pension Trustees Limited [2017] EWCA Civ 1482. Den anden appelindstævnte har i retsmødet anført, at denne ikke anser det for at være hensigtsmæssigt at afgive indlæg vedrørende dette spørgsmål på grund af uenigheden mellem appellanten og den første appelindstævnte.

( 30 ) – Ibidem, præmis 39, med henvisning til dom af 20.3.1984, Razzouk og Beydoun mod Kommissionen (75/82 og 117/82, EU:C:1984:116), af 4.12.1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465), og af 7.2.1991, Nimz (C-184/89, EU:C:1991:50).

( 31 ) – Det er vanskeligt at forene anbringender, som er fremsat af appellanten i retsmødet og gengivet i punkt 6 og 34 ovenfor, med dette.

( 32 ) – Dom af 20.3.1984 (75/82 og 117/82, EU:C:1984:116).

( 33 ) – Dom af 4.12.1986 (71/85, EU:C:1986:465).

( 34 ) – EFT 1979, L 6, s. 24.

( 35 ) – Dom af 7.2.1991 (C-184/89, EU:C:1991:50).

( 36 ) – Dom af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348, præmis 38).

( 37 ) – Ibidem, præmis 23.

( 38 ) – Ibidem, præmis 22.

( 39 ) – Ibidem, præmis 28.

( 40 ) – Dom af 28.9.1994, Avdel Systems (C-408/92, EU:C:1994:349, præmis 25).

( 41 ) – Ibidem, præmis 16.

( 42 ) – Dom af 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257). Jf. generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Cresco Investigation (C-193/17, EU:C:2018:614). Domstolen afsagde sin dom den 22.1.2019 (C-193/17, EU:C:2019:43).

( 43 ) – Dom af 30.6.2016, Toma og Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C-205/15, EU:C:2016:499, præmis 40).

( 44 ) – Ibidem, præmis 41.

( 45 ) – Jf. navnlig generaladvokat Trstenjaks forslag til afgørelse Dominguez (C-282/10, EU:C:2011:559, punkt 83).

( 46 ) – Dom af 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, præmis 76). Jf. også dom af 6.11.2018, Bauer og Willmeroth (C-569/16 og C-570/16, EU:C:2018:871, præmis 85).

( 47 ) – Ibidem.

( 48 ) – Dom af 8.4.1976, Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, præmis 39).

( 49 ) – Dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 33-36).

( 50 ) – Dom af 30.6.2016, Toma og Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C-205/15, EU:C:2016:499, præmis 42).

( 51 ) – Dom af 13.3.2007, Unibet (C-432/05, EU:C:2007:163).

( 52 ) – Jf. generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:186, punkt 83). Generaladvokaten henviser til Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.6.2013, Mohammed mod Østrig, CE:ECHR:2013:0606JUD000228312, §§ 69 og 70. Jf. også mit forslag til afgørelse National Iranian Tanker Company mod Rådet (C-600/16 P, EU:C:2018:227, punkt 118 og 119).

( 53 ) – Min fremhævelse. Jf. generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse Kommissionen mod Frankrig (C-292/99, EU:C:2001:384, punkt 52). Generaladvokaten henviser til dom af 2.12.1986, Kommissionen mod Belgien (239/85, EU:C:1986:457, præmis 7), af 17.10.1991, Kommissionen mod Tyskland (C-58/89, EU:C:1991:391, præmis 13), af 10.12.1991, Kommissionen mod Grækenland (C-306/89, EU:C:1991:463, præmis 19), og af 20.3.1997, Kommissionen mod Tyskland (C-96/95, EU:C:1997:165, præmis 38).

( 54 ) – Jf. f.eks. dom af 6.10.2015, Orizzonte Salute (C-61/14, EU:C:2015:655). Med henblik på en kritik af Domstolens hævdede mangel på omhu med hensyn til at skelne mellem retten til et effektivt retsmiddel i henhold til chartrets artikel 47 og effektivitetsprincippet og ækvivalensprincippet jf. f.eks. J. Krommendijk, »Is there light on the horizon? The distinction between »Rewe effectiveness« and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte«, 53 (2016) Common Market Law Review, 1395, navnlig s. 1408 ff.

( 55 ) – Jf. punkt 47-49 ovenfor. Generaladvokat van Gerven henviste i forslag til afgørelse Avdel Systems (C-408/92 og C-28/93, EU:C:1994:183) i punkt 15 til et krav om, at »ligebehandlingsprincippet fuldt ud respekteres«, og i punkt 24 til den »direkte (og i princippet umiddelbare) anvendelse af artikel 119 på horisontale […] ordninger«.

( 56 ) – F.eks. dom af 30.6.2016, Toma og Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C-205/15, EU:C:2016:499, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).

( 57 ) – I denne henseende har appellanten påberåbt sig dom af 20.3.1984, Razzouk og Beydoun mod Kommissionen (75/82 og 117/82, EU:C:1984:116), af 4.12.1986, Federatie Nederlandse Vakbeweging (71/85, EU:C:1986:465), af 7.2.1991, Nimz (C-184/89, EU:C:1991:50), og af 28.9.1994, Fisscher (C-128/93, EU:C:1994:353).

( 58 ) – Dom af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348, præmis 26).

( 59 ) – Dom af 28.9.1994, Coloroll Pension Trustees (C-200/91, EU:C:1994:348, præmis 27).

( 60 ) – Dom af 28.9.1994, Fisscher (C-128/93, EU:C:1994:353, præmis 35 og 36).

( 61 ) – Dom af 28.9.1994, Beune (C-7/93, EU:C:1994:350, præmis 28).

( 62 ) – Dom af 28.9.1994, Avdel Systems (C-408/92, EU:C:1994:349).

( 63 ) – I denne henseende har den første appelindstævnte påberåbt sig generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse Ten Oever (C-109/91, C-110/91, C-152/91 og C-200/91, EU:C:1993:158, punkt 19, fodnote 4 og den deri nævnte retspraksis).