ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
36

Korkein oikeus har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Hvorledes skal udtrykket »andre […] lovovertrædelser end den, for hvilken den pågældende er overgivet«, som anvendes i rammeafgørelsens artikel 27, stk. 2, fortolkes, og mere præcist, hvilke kriterier er relevante for at afgøre, om den beskrivelse af de faktiske omstændigheder, som danner grundlag for rejsningen af tiltale, adskiller sig fra den beskrivelse, som har dannet grundlag for overgivelsen, således at der er tale om en »anden lovovertrædelse«, som kun kan retsforfølges med det samtykke, som er omhandlet i artikel 27, stk. 3, litra g), og artikel 27, stk. 4? 2) Skal rammeafgørelsens artikel 27, stk. 2, fortolkes således, at samtykkeproceduren i artikel 27, stk. 3, litra g), og artikel 27, stk. 4, skal finde anvendelse i et tilfælde, hvor såvel arrestordren som det endelige anklageskrift [vedrørte] en (grov) lovovertrædelse bestående i handel med narkotika, men hvor beskrivelsen af de faktiske forhold i anklageskriftet siden er blevet ændret, således at det vedrørte en anden kategori af narkotika end den kategori, som var nævnt i arrestordren? 3) Hvorledes skal rammeafgørelsens artikel 27, stk. 2, hvorefter en person, der er blevet overgivet, ikke kan retsforfølges, idømmes straf eller på anden måde tilbageholdes for andre lovovertrædelser, fortolkes, når navnlig henses til samtykkeproceduren i artikel 27, stk. 4, og bestemmelsen i artikel 27, stk. 3, litra c), hvorefter »specialitetsreglen« ikke finder anvendelse, hvis retsforfølgningen ikke medfører anvendelse af en foranstaltning, der begrænser den pågældendes personlige frihed? a) I de tilfælde, som er omfattet af samtykkeproceduren, skal de ovennævnte bestemmelser fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at den omhandlede lovovertrædelse resulterer i, at der rejses tiltale, at en retssag finder sted, og at der afsiges dom inden modtagelse af samtykket, forudsat at den person, som mistænkes for lovovertrædelsen, ikke underlægges foranstaltninger, der begrænser vedkommendes frihed? b) Hvilken betydning skal det tillægges, at en straffesag, som indebærer en begrænsning af friheden, vedrører flere lovovertrædelser, hvoraf en henhører under samtykkeproceduren? Skal de ovennævnte bestemmelser da fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at sidstnævnte lovovertrædelse resulterer i, at der rejses tiltale, at en retssag finder sted, og at der afsiges dom inden modtagelsen af samtykket, selv om den mistænkte i løbet af sagen er blevet underlagt en foranstaltning, der begrænser vedkommendes frihed, når denne begrænsning i henhold til loven kan begrundes med andre tiltalepunkter?«
9

BIOS Naturprodukte anlagde sag til prøvelse af nævnte afgørelse og gjorde gældende, at det i hovedsagen omhandlede produkt ikke var et lægemiddel, men et kosttilskud. For Verwaltungsgericht gjorde BIOS Naturprodukte gældende, at det omhandlede produkt ikke var et lægemiddel efter præsentation, eftersom det på pakningen udtrykkeligt betegnes som et kosttilskud, og der ikke er henvisninger til helbredende eller sygdomsforebyggende virkninger. Det var heller ikke et lægemiddel efter funktion, idet der ved indtag af den anbefalede daglige dosis på 400 mg ikke er en farmakologisk virkning, hvilket dokumenteredes af to sagkyndige erklæringer, som BIOS Naturprodukte fremlagde. BIOS Naturprodukte anførte desuden, at produktet tjener et ernæringsformål, ligesom når man på sædvanlig vis anvender røgelsesekstrakt som aroma og krydderi.
1)

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet.
Artikel 6 i direktiv 85/337 bestemmer:

»1. Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger til, at de myndigheder, som på grund af deres særlige ansvar på miljøområdet kan blive berørt af projektet, får mulighed for at afgive udtalelse om ansøgningen om tilladelse. Medlemsstaterne udpeger i dette øjemed de myndigheder, der skal høres, generelt eller i hvert enkelt tilfælde, når ansøgningerne om godkendelse indgives. Disse myndigheder underrettes om de i henhold til artikel 5 indhentede oplysninger. De nærmere regler for denne høring fastsættes af medlemsstaterne.

2. Offentligheden informeres ved offentligt opslag eller andre egnede midler såsom elektroniske medier, hvor det er muligt, om følgende tidligt i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og senest, så snart oplysningerne med rimelighed kan gives:

a) ansøgningen om tilladelse

b) det forhold, at projektet er omfattet af en procedure med miljøkonsekvensvurdering […]

[…]

d) karakteren af eventuelle afgørelser eller udkastet til afgørelsen, hvis et sådant foreligger

[…]

f) hvornår, hvor og hvordan de relevante oplysninger stilles til rådighed

g) hvilke foranstaltninger der er truffet med henblik på offentlig deltagelse, jf. stk. 5.

3. Medlemsstaterne sikrer, at den berørte offentlighed får adgang til følgende inden for rimelige tidsfrister:

a) alle oplysninger, der er indhentet i henhold til artikel 5

b) i overensstemmelse med national lovgivning de vigtigste rapporter og anbefalinger, der er indgivet til den eller de kompetente myndigheder på det tidspunkt, hvor den berørte offentlighed informeres i henhold til stk. 2

c) i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger andre end de i stk. 2 omhandlede oplysninger, som har relevans for afgørelsen i overensstemmelse med artikel 8, og som først er til rådighed, efter at den berørte offentlighed er blevet informeret i henhold til stk. 2 i nærværende artikel.

4. Den berørte offentlighed skal tidligt og effektivt have mulighed for at deltage i de beslutningsprocedurer på miljøområdet, der er nævnt i artikel 2, stk. 2, og skal med henblik herpå have ret til at fremsætte kommentarer og udtalelser, mens alle muligheder stadig står åbne, over for den eller de kompetente myndigheder, inden der træffes afgørelse vedrørende tilladelsen.

5. De nærmere bestemmelser om information af offentligheden (f.eks. ved opslag inden for en vis radius eller offentliggørelse i lokale dagblade) og høring af den berørte offentlighed (f.eks. ved skriftlig forelæggelse eller offentlig høring) fastlægges af medlemsstaterne.

6. Der fastsættes rimelige tidsrammer for de forskellige faser, der giver tilstrækkelig tid til at informere offentligheden og til, at den berørte offentlighed kan forberede sig på og opnå reel deltagelse i de miljøbeslutningsprocedurer, der er omfattet af denne artikel.«
3

Direktivets artikel 5, stk. 1-3, bestemmer: »1. Det registrerede varemærke giver indehaveren en eneret. Indehaveren kan forbyde tredjemand, der ikke har hans samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af a) et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret b) et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, når de varer eller tjenesteydelser, der er dækket af varemærket, er af samme eller lignende art som dem, der er dækket af det pågældende tegn, og der som følge heraf i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling, herunder at der er en forbindelse med varemærket. 2. En medlemsstat kan ligeledes træffe bestemmelse om, at indehaveren kan forhindre tredjemand, der ikke har hans samtykke, i at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner varemærket, for varer eller tjenesteydelser af anden art end dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er renommeret i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden skellig grund ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé, eller sådan brug ville skade dette særpræg eller renommé. 3. Såfremt betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, kan det bl.a. forbydes a) at anbringe tegnet på varerne eller på deres emballage b) at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under det pågældende tegn c) at importere eller eksportere varerne under det pågældende tegn d) at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed.«
32

Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
4

Følgende fremgår af sjette direktivs artikel 17, stk. 2, 6 og 7, som ændret ved Rådets direktiv 95/7/EF af 10. april 1995 (EFT L 102, s. 18): »2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt i indlandet for goder og tjenesteydelser, der er eller vil blive leveret til ham af en anden afgiftspligtig person […] 6. Senest inden udløbet af en periode på fire år fra datoen for dette direktivs ikrafttræden fastsætter Rådet med enstemmighed på forslag af Kommissionen de udgifter, der ikke giver ret til fradrag i [momsen]. Under alle omstændigheder giver udgifter, der ikke er af streng, erhvervsmæssig karakter, som f.eks. udgifter til luksusforbrug, underholdning eller repræsentation, ikke adgang til fradrag. Indtil de ovenfor omhandlede regler træder i kraft, kan medlemsstaterne opretholde alle de undtagelser, som på tidspunktet for dette direktivs ikrafttræden var gældende i henhold til deres nationale lovgivning. 7. Med forbehold af det i artikel 29 omhandlede samråd kan hver medlemsstat af konjunkturmæssige grunde helt eller delvis udelukke alle eller bestemte investeringsgoder eller andre goder fra fradragsordningen. Med henblik på at opretholde lige konkurrencebetingelser kan medlemsstaterne i stedet for at nægte fradrag indføre afgifter for goder, som fremstilles af den afgiftspligtige person selv eller af ham er indkøbt i indlandet eller indført dertil, således at disse afgifter ikke overskrider den [moms], som ved erhvervelse ville blive pålagt tilsvarende goder.«
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (»direktivet om urimelig handelspraksis«) (EUT L 149, s. 22).
1)

Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/56/EF af 26. oktober 2005 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet.
31

Det følger således heraf, at en opholdstilladelse udstedt af Det Schweiziske Forbund eller af Fyrstendømmet Liechtenstein til tredjelandsstatsborgere, som skal være i besiddelse af visum, er et dokument, der må anses for ligestillet med et visum til transit via medlemsstaternes område. Inden for rammerne af den forenklede ordning indført ved beslutning nr. 896/2006 har personer, som er omfattet af denne beslutning, således ikke pligt til at være i besiddelse af et transitvisum, når de passerer de ydre grænser med henblik på transit via medlemsstaternes område, forudsat at transitten ikke overstiger fem dage.
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 2. april 2009 –

Kommissionen mod Østrig

(Sag C-401/08)

»Traktatbrud – direktiv 96/82/EF – risiko for større uheld med farlige stoffer – artikel 11, stk. 1, litra c) – udarbejdelse af eksterne beredskabsplaner for foranstaltninger, der skal gennemføres uden for virksomhedens område – manglende gennemførelse inden for den fastsatte frist«

Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist (art. 226 EF) (jf. præmis 17)

Angående

Traktatbrud – tilsidesættelse af artikel 11, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer, som ændret ved direktiv 2003/105/EF (EFT L 10, s. 13) – manglende udarbejdelse af visse eksterne beredskabsplaner for foranstaltninger, der skal gennemføres uden for virksomhedens område.

Konklusion

1) Republikken Østrig har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 11, stk. 1, litra c), i Rådets direktiv 96/82/EF af 9. december 1996 om kontrol med risikoen for større uheld med farlige stoffer, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/105/EF af 16. december 2003, idet den ikke i forhold til alle virksomheder, omfattet af direktivets artikel 9, har udarbejdet eksterne beredskabsplaner.
3

Tredje, femte og sjette betragtning til forordning nr. 2193/2003 angiver følgende: »(3) Det anses for at være en passende modforanstaltning, at der i etaper indføres tillægstold på op til 17% af værdien på importen af udvalgte produkter med oprindelse i USA, i betragtning af at USA har undladt at gennemføre henstillingerne fra DSB [Verdenshandelsorganisationens (WTO) Instans til Bilæggelse af Tvister]. Når det nævnte niveau for tillægstold er nået, bør Kommissionen forelægge Rådet et forslag til yderligere foranstaltninger på baggrund af den udvikling, der har været. […] (5) Produkter, for hvilke der er udstedt en importlicens med fritagelse for told eller nedsættelse af told inden datoen for denne forordnings ikrafttræden, bør ikke være omfattet af denne tillægstold. (6) Produkter, for hvilke det kan godtgøres, at de er eksporteret fra USA til Fællesskabet inden datoen for tillægstoldens anvendelse, bør ikke være omfattet af denne tillægstold.«
29

Det bemærkes desuden, at formålet med uafhængighedskriteriet er at sikre, at denne reducerede punktafgift faktisk kommer bryggerier, hvis størrelse er et handicap, til gode, og ikke bryggerier, der tilhører en stor koncern. Under disse omstændigheder er der for ved anvendelsen af artikel 4, stk. 2, i direktiv 92/83 kun at tilgodese de bryggerier, der reelt er juridisk og økonomisk uafhængige, behov for at sikre sig, at uafhængighedsbetingelsen ikke omgås af rent formelle årsager, og navnlig ved juridiske konstruktioner mellem forskellige små bryggerier, som angiveligt er uafhængige, men som i realiteten udgør en økonomisk koncern, hvis produktion overstiger de grænser, som er fastsat i artikel 4 i direktiv 92/83 (jf. analogt dom af 29.4.2004, sag C-91/01, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4355, præmis 50).
1)

Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/35/EF af 21. april 2004 om miljøansvar for så vidt angår forebyggelse og afhjælpning af miljøskader, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 15. november 2007, Sunplus Technology Co. Ltd mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag T-38/04), hvorved Retten frifandt Harmoniseringskontoret i en sag anlagt af ansøgeren om figurmærket »SUNPLUS« for varer i klasse 9, hvori der var nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 7. oktober 2003 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 642/2000-4) vedrørende afslag på en klage over Indsigelsesafdelingens afgørelse, hvorved denne afslog at registrere nævnte varemærke i en indsigelsessag rejst af indehaveren af de nationale figur- og ordmærker »SUN« for varer i klasse 9 – lighed mellem varemærkerne – artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).
5

Artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 vedrører tilbagesøgning af uberettiget udbetalt eksportrestitution og sanktioner. Artikel 11, stk. 1, første til tredje og syvende afsnit, har følgende ordlyd: »1. Hvis det konstateres, at en eksportør med henblik på at opnå en eksportrestitution har ansøgt om en restitution, der er større end den, vedkommende har ret til, er restitutionen for den pågældende udførsel den restitution, der gælder for den faktiske udførsel, nedsat med et beløb svarende til a) halvdelen af forskellen mellem den restitution, der er ansøgt om, og den restitution, der gælder for den faktiske udførsel b) to gange forskellen mellem den restitution, der er ansøgt om, og den gældende restitution, hvis eksportøren forsætlig har afgivet urigtige oplysninger. Den restitution, der er ansøgt om, anses for at være det beløb, der fremkommer ved en beregning på grundlag af de oplysninger, der er givet i henhold til artikel 3 eller artikel 25, stk. 2. Varierer restitutionssatsen efter destination, beregnes den differentierede del af restitutionen på grundlag af de oplysninger om mængde, vægt og destination, der er givet i henhold til artikel 47. Den i første afsnit, litra a), omhandlede sanktion anvendes ikke: a) i tilfælde af force majeure b) i undtagelsestilfælde, hvor eksportøren straks efter, at han er blevet klar over, at der er ansøgt om en for stor restitution, på eget initiativ skriftligt underretter myndighederne herom, medmindre myndighederne allerede har meddelt eksportøren, at de påtænker at undersøge ansøgningen, eller at eksportøren på anden måde er blevet klar over myndighedernes hensigt, eller at myndighederne allerede har konstateret, at den restitution, der blev ansøgt om, var ukorrekt c) i tilfælde af en af myndighederne anerkendt indlysende fejl vedrørende den ansøgte restitution d) i tilfælde, hvor restitutionsansøgningen er i overensstemmelse med Kommissionens forordning (EF) nr. 1222/94, særlig artikel 3, stk. 2, i nævnte forordning, og er blevet beregnet på grundlag af de gennemsnitlige mængder, der er blevet anvendt e) i tilfælde, hvor vægten justeres, når forskellen i vægten skyldes den vejemetode, der er blevet anvendt. […] Sanktioner finder ikke anvendelse, blot fordi den ansøgte restitution er højere end den restitution, der gælder ifølge artikel 2a, stk. 2, artikel 20, stk. 3, artikel 33, stk. 2, og/eller artikel 48.«
1)

Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/73/EF af 10. august 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF for så vidt angår de organisatoriske krav til og betingelserne for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv, idet den ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme dette direktiv.
Da cour de cassation har fundet det nødvendigt at fortolke direktiv 85/374 for at kunne træffe en afgørelse i appelsagen, som er blevet iværksat ved denne ret, har den besluttet at udsætte sagen og at forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:

»Er artikel 9 og 13 i [direktiv 85/374] til hinder for en fortolkning af national ret eller fast national retspraksis, hvorefter skadelidte kan gøre krav på erstatning for skade på en ting beregnet til erhvervsmæssig brug og anvendt til denne brug, hvis denne skadelidte alene fører bevis for skaden, defekten i produktet og årsagsforbindelsen mellem denne defekt og skaden?«
44

Under disse omstændigheder skal det tredje spørgsmål besvares således, at det påhviler den nationale ret at afgøre, hvorvidt et kontraktvilkår som det, der er genstand for tvisten i hovedsagen, opfylder kriterierne for at anses for urimeligt som omhandlet i direktivets artikel 3, stk. 1. Herved skal den nationale ret tage hensyn til den omstændighed, at et vilkår i en aftale, der er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, som er indsat uden at have været genstand for individuel forhandling, og som henlægger enekompetencen til retten i den retskreds, hvor den erhvervsdrivendes hjemsted befinder sig, kan anses for urimeligt.
Traktatbrud – manglende vedtagelse inden for den fastsatte frist af de nødvendige bestemmelser for at efterkomme Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/56/EF af 26. oktober 2005 om grænseoverskridende fusioner af selskaber med begrænset ansvar (EUT L 310, s. 1) – finansielle virksomheder, som kræver en tilladelse fra et offentligt organ, herunder navnlig banker og forsikringsselskaber.
26

Hertil bemærkes, at arbejdstagerbegrebet i artikel 39 EF ifølge fast retspraksis er et fællesskabsretligt begreb, som ikke må fortolkes indskrænkende. Enhver person, der udøver en reel og faktisk beskæftigelse, bortset fra beskæftigelse af så ringe omfang, at den fremtræder som et rent marginalt supplement, skal anses for »arbejdstager«. Kendetegnet ved et arbejdsforhold er ifølge denne praksis, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger (jf. bl.a. dom af 3.7.1986, sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml. s. 2121, præmis 16 og 17, og af , sag C-228/07, Petersen, Sml. I, s. 6989, præmis 45).