ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 8. august 2012 af Environmental Manufacturing LLP til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 22. maj 2012 i sag T-570/10 — Environmental Manufacturing LLP mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

(Sag C-383/12 P)

(2012/C 331/21)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Environmental Manufacturing LLP (ved barrister S. Malynicz, solicitor M. Atkins og Trade Mark Attorney, K. Shadbolt)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Société Elmar Wolf

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Fjerde Afdeling) den 22. maj 2012 i sag T-570/10 ophæves og Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen.

— Harmoniseringskontoret og Société Elmar Wolf tilpligtes at bære deres egne omkostninger og betale sagsøgerens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

I henhold til Domstolens dom af 27. november 2008, sag C-252/07, Intel Corporation, Sml. I, s. 8823, forudsætter beviset for, at brugen af det yngre varemærke skader eller vil skade det ældre varemærkes særpræg, at det godtgøres, at der er sket en ændring i den økonomiske adfærd hos gennemsnitsforbrugeren af de varer eller tjenesteydelser, som det ældre varemærke er registreret for, der er forårsaget af brugen af det yngre varemærke, eller at der er en alvorlig risiko for, at en sådan ændring vil forekomme i fremtiden. Retten krævede fejlagtigt ikke et sådant bevis, men konstaterede i stedet, at det er tilstrækkeligt, hvis blot det ældre varemærkes evne til at identificere de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret og brugt for, som stammende fra indehaveren af nævnte varemærke, svækkes, fordi brugen af det yngre varemærke medfører en opløsning af det ældre varemærkes identitet og dets bekendthed i offentlighedens bevidsthed.
2)

Såfremt det på grundlag af besvarelsen af spørgsmål 1 kan fastslås, at der er tale om fjernelse af urenheder som omhandlet i HS-bestemmelse 1 til kapitel 25, på grundlag af hvilke kriterier skal det da afgøres, om et udvundet mineralprodukt som blegejord efter en påfølgende slemming med svovlsyre og vand stadig skal tariferes i position 2508 40 00 i KN i henhold til den nævnte HS-bestemmelse og ikke kan anses for et kemisk produkt som omhandlet i kapitel 38 i HS?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 303/19

Appel iværksat den 7. august 2012 af Arav Holding Srl til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 19. juni 2012 i sag T-557/10, H.Eich mod KHIM — Arav (H.EICH)

(Sag C-379/12 P)

2012/C 303/33

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Arav Holding Srl (ved advokat R. Bocchini)

De andre parter i appelsagen: H.Eich Srl og Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Appellanten har nedlagt følgende påstand

Dommen, der blev afsagt den 19. juni 2012 af Den Europæiske Unions Ret ophæves i sin helhed, og som følge heraf stadfæstes den afgørelse, der blev truffet den 9. september 2010 af Første Appelkammer ved Harmoniseringskontoret, fordi denne afgørelse fuldstændigt iagttager og anvender bestemmelserne i varemærkeforordningen (1), navnlig artikel 8, stk. 1, litra b).

Anbringender og væsentligste argumenter

Med denne appel anfægter Arav Holding Srl Rettens dom af to grunde.

Selskabet har for det første anfægtet den manglende hensyntagen til den visuelle, fonetiske og begrebsmæssige lighed mellem det italienske nationale figurmærke »H SILVIAN HEACH« og det internationale figurmærke »H SILVIAN HEACH« på den ene side, og varemærket »H.EICH« på den anden side. Retten begik en fejl ved udpegelsen af den dominerende bestanddel i varemærket, dvs. efternavnet og ikke fornavnet. Retten begik derudover en fejl ved ikke at tage hensyn til den manglende værdi af brugen af et punktum, som er meget lille i forhold til bogstaverne, og ved ikke at tage hensyn til det ældre varemærkes »høje« grad af særpræg.

Arav Holding Srl har for det andet kritiseret Retten for ikke at have taget hensyn til den overhængende risiko for forveksling, der er mellem varemærkerne som følge af ligheden imellem disse og det forhold, at de har samme anvendelsesformål.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 366/26

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 14. september 2012 — Anitrav mod Roma Capitale

(Sag C-420/12)

2012/C 366/46

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (Anitrav)

Sagsøgt: Roma Capitale

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 49 TEUF, artikel 3 TEU, artikel 3 TEUF, 4 TEUF, 5 TEUF, 6 TEUF, 101 TEUF og 102 TEUF til hinder for anvendelsen af artikel 3, stk. 3, artikel 8, stk. 3, og artikel 11, i lov nr. 21/1992, for så vidt som de henholdsvis bestemmer, at »[t]ransportørens hjemsted og garagen udelukkende må være beliggende på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, at »[d]et for at opnå og bevare tilladelsen til at udbyde tjenesteydelsen med udlejning med chauffør er nødvendigt på grundlag af en gyldig adkomst at råde over et hjemsted, en garage eller en dok på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, og at »[b]estillingerne af transport med tjenesten med udlejning med chauffør skal foretages ved garagen. Begyndelsen og afslutningen af hver enkelt tjeneste med udlejning med chauffør skal ske ved en garage, som ligger i den kommune, der har udstedt tilladelsen, idet tilbageleveringen foregår samme sted, mens afhentningen og ankomsten til brugerens bestemmelsessted også kan ske på andre kommuners geografiske område«?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 366/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italien) den 14. september 2012 — Crono Service Scarl m.fl. mod Roma Capitale

(Sag C-419/12)

2012/C 366/45

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Crono Service Scarl m. fl.

Sagsøgt: Roma Capitale

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 49 TEUF, artikel 3 TEU, artikel 3 TEUF, 4 TEUF, 5 TEUF, 6 TEUF, 101 TEUF og 102 TEUF til hinder for anvendelsen af artikel 3, stk. 3, artikel 8, stk. 3, og artikel 11, i lov nr. 21/1992, for så vidt som de henholdsvis bestemmer, at »[t]ransportørens hjemsted og garagen udelukkende må være beliggende på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, at »[d]et for at opnå og bevare tilladelsen til at udbyde tjenesteydelsen med udlejning med chauffør er nødvendigt på grundlag af en gyldig adkomst at råde over et hjemsted, en garage eller en dok på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, og at »[b]estillingerne af transport med tjenesten med udlejning med chauffør skal foretages ved garagen. Begyndelsen og afslutningen af hver enkelt tjeneste med udlejning med chauffør skal ske ved en garage, som ligger i den kommune, der har udstedt tilladelsen, idet tilbageleveringen foregår samme sted, mens afhentningen og ankomsten til brugerens bestemmelsessted også kan ske på andre kommuners geografiske område«?
—

Det fastslås, — at Kongeriget Belgien har tilsidesat artikel 3 sammenholdt med artikel 2, litra b) og d), i direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis (1), idet det har udelukket udøvere af liberale erhverv såsom tandlæger og fysioterapeuter fra anvendelsesområdet for lov af 5. juni 2007, der gennemfører det nævnte direktiv; — at Kongeriget Belgien har tilsidesat artikel 4 i direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis ved at have opretholdt artikel 20, 21 og 29 i lov af 6. april 2010 om markedspraksis og forbrugerbeskyttelse; — at Kongeriget Belgien har tilsidesat artikel 4 i direktiv 2005/29/EF om urimelig handelspraksis ved at have opretholdt artikel 4, stk. 1, afsnit 3, i lov af 25. juni 1993 om udøvelse og tilrettelæggelse af erhvervsvirksomhed uden fast forretningssted og markedshandel, som blev indført ved artikel 7 i lov af 4. juli 2005 om ændring af lov af 25. juni 1993 om udøvelse af erhvervsvirksomhed uden fast forretningssted og om torvehandel, samt artikel 5, stk. 1, nr. 4, i kongelig anordning af 24. september 2006 om udøvelse og tilrettelæggelse af erhvervsvirksomhed uden fast forretningssted.
—

Den appellerede dom ophæves, idet Retten har tilsidesat artikel 41 i charteret om grundlæggende rettigheder og EMRKs artikel 6, begrundelsespligten og pligten til rigtig gengivelse, Bollorés ret til forsvar, virkningen af annullationen af beslutning 2004/337/EF (1), den materielle retskraft, og artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement ved at fastslå, at sagen blev pådømt inden for en rimelig frist, og at Bolloré var i stand til at forberede sit forsvar af de fremførte klagepunkter.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 366/25

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Nienburg (Tyskland) den 13. september 2012 — Bianca Brandes mod Land Niedersachsen

(Sag C-415/12)

2012/C 366/44

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Arbeitsgericht Nienburg

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Bianca Brandes

Sagsøgt: Land Niedersachsen

Præjudicielt spørgsmål

Skal den relevante EU-ret, navnlig § 4), nr. 1) og 2), i rammeaftalen om deltidsarbejde i bilaget til Rådets direktiv 97/81/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS (1), som ændret ved direktiv 98/23 (2), fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser i lov eller kollektive aftaler eller praksis, hvorefter — ved en ændring af omfanget af arbejdstagerens arbejdstid, som er forbundet med en ændring af antallet af ugentlige arbejdsdage — varigheden af endnu ikke afholdt ferie, som arbejdstageren ikke havde mulighed for at tage i referenceperioden, tilpasses på en sådan måde, at feriens omfang udtrykt i uger ganske vist forbliver uændret, mens feriens omfang udtrykt i dage omregnes på grundlag af den nye arbejdstid?

(1) Rådets direktiv 97/81/EF af 15.12.1997 (EFT 1998 L 14, s. 9).

(2) Rådets direktiv 98/23/EF af 7.4.1998 om udvidelse af direktiv 97/81/EF om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS, til også at omfatte Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (EFT L 131, s. 10).
4)

For det tredje har Retten efter Danmarks opfattelse begået en retlig fejl i relation til den anvendte bevisbyrde og bevisstandard for henholdsvis Kommissionen og medlemsstaterne, idet Retten fastslår, at Kommissionen, der gennemførte revisionsbesøgene efter udløbet af udtagningsperioden, kan løfte sin bevisbyrde ved at basere sin beslutning på formodninger om, at de konstaterede forhold også gjorde sig gældende i udtagningsperioden, og idet Retten fastslår, at Danmarks bevisbyrde inden for rammerne af EUGFL indebærer, at der skal fremlægges bevisligheder for samtlige udtagne arealer i Danmark og ikke blot for de arealer, som Kommissionen kontrollerede. Dermed har Retten indført en ny og generelt formuleret bevisstandard for medlemsstaterne, som afviger fra Domstolens hidtidige praksis, og som pålægger medlemsstaterne en bevisbyrde, der ikke er mulig at løfte i praksis.
1)

Tillader den forbrugerbeskyttelse, der sikres i Rådets direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), at Audiencia Provincial, i sin egenskab af national appelret, og til trods for, at der ikke er hjemmel herfor i den nationale lovgivning, behandler den iværksatte appel af den af førsteinstansretten trufne afgørelse, hvorefter en ret ved sagsøgtes hjemsted tillægges stedlig kompetence til at behandle et søgsmål med påstand om forbud anlagt af en forbrugerorganisation, som udøver sine aktiviteter på et begrænset geografisk område, ikke er tilknyttet andre sammenslutninger eller forbund, og har et begrænset budget og et begrænset antal medlemmer?
—

Det bemærkes, at der er konstateret en vis forbedring af affaldshåndteringen på cypriotisk område, men at denne indtraf med en væsentlig forsinkelse, eftersom de fornødne foranstaltninger i henhold til artikel 14 i direktiv 1999/31/EF skulle have været truffet senest den 16. juli 2009, og der — desuagtet — fortsat er to ukontrollerede affaldsbortskaffelsesområder, hvilket de cypriotiske myndigheder har medgivet, i drift, og tilsidesættelsen af direktivets artikel 14 består således fortsat uden udsigt til, at denne tilsidesættelse vil blive bragt til ophør før tidligst om tre år.
Appel iværksat den 7. september 2012 af medi GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 12. juli 2012 i sag T-470/09, medi GmbH & Co. KG mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-410/12 P)

(2012/C 331/26)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: medi GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwalt D. Terheggen)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom (Retten dom af 12.7.2012 i sag T-470/09) ophæves i sin helhed.

— De påstande, der blev nedlagt i første instans, tages til følge i deres helhed i overensstemmelse med stævningen til Den Europæiske Unions Ret og under hensyntagen til ændringerne i forbindelse med den mundtlige forhandling af 2. maj 2012, jf. retsmøderapporten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den foreliggende appel er rettet mod Rettens dom af 12. juli 2012 i sag T-470/09, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i en sag, som medi GmbH & Co. KG havde anlagt til prøvelse af den afgørelse, der blev truffet den 1. oktober 2009 af Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret (sag R 692/2008-4) vedrørende ansøgningen om ordtegnet »medi« som EF-varemærke.

Til støtte for appellen har appellanten i det væsentlige fremført følgende anbringende:

Retten har anvendt artikel 7, stk. 1, litra b), i varemærkeforordningen (1) retligt fejlagtigt, idet den har lagt til grund, at ordtegnet »medi« ikke har det nødvendige minimum af særpræg for at kunne udgøre et EF-varemærke. Dette er forkert, da ordtegnet for den relevante engelsksprogede gennemsnitsforbruger ikke udgør en sædvanlig forkortelse for ordet »medicine«.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).
—

Det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til dels artikel 3, 4 og 5 i Kommissionens beslutning 2011/746/EU af 23. februar 2011 om Italiens statsstøtte nr. C 38/B/04 (ex NN 58/2004) og nr. C 13/06 (ex N 587/2005) til virksomhederne Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA og Syndial SpA (meddelt den 24.2.2012 under nummer K(2011) 956 og offentliggjort i EUT L 309 den 24.11.2011, s. 1-22), dels TEUF-traktaten, idet den ikke før udløbet af den fastsatte frist har vedtaget alle de nødvendige bestemmelser for at ophæve den støtteordning, der ved beslutningen blev fundet ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.
3)

Skal rettighederne til et varemærke, der som følge af indehaverens virksomhed eller passivitet er blevet til en almindelig betegnelse for de endelige forbrugere, men ikke inden for handelen, anses for at være fortabt, hvis — og kun hvis — de endelige forbrugere er afhængige af denne betegnelse, fordi der ikke findes ligeværdige alternativer?
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF (1) af 25. november 2009 om ændring af direktiv 2002/22/EF (2) om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, direktiv 2002/58/EF (3) om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor og forordning (EF) nr. 2006/2004 om samarbejde mellem nationale myndigheder med ansvar for håndhævelse af lovgivning om forbrugerbeskyttelse, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 4, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/27

Appel iværksat den 3. september 2012 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 14. juni 2012 i sag T-338/08, Stichting Natuur en Milieu og Pesticide Action Network Europe mod Kommissionen

(Sag C-404/12 P)

2013/C 9/45

Processprog: nederlandsk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved M. Moore og K. Michoel, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Stichting Natuur en Milieu, Pesticide Action Network Europe, Europa-Kommissionen og Republikken Polen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 14. juni 2012 i sag T-338/08 ophæves.

— Kommissionen frifindes i det hele i relation til den af sagsøgerne i første instans nedlagte påstand.

— Sagsøgerne i første instans tilpligtes solidarisk at betale Rådets omkostninger i denne sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Efter Rådets opfattelse er Rettens dom i den ovennævnte sag behæftet med en retlig fejl. Selv om Rådet ikke anfægter Rettens konstatering af, at Kommissionen i den pågældende sag ikke optrådte som lovgiver, er det imidlertid af den opfattelse, at Retten ikke fortolkede og anvendte retspraksis efter »Nakajima«-dommen (1) og »Fediol«-dommen (2) korrekt. Det var derfor med urette, at Retten fastslog, at lovligheden af forordning (EF) nr. 1367/2006 (3) i henhold til Århus-konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet (4) kunne prøves.

Ydermere er Rådet af den opfattelse, at det valg, som lovgiver traf i forordning nr. 1367/2006, under alle omstændigheder er i fuldstændig overensstemmelse med Århus-konventionen. I denne henseende er Rettens fortolkning af artikel 9, stk. 3, i Århus-konventionen ikke korrekt, for så vidt som Retten så bort fra den beføjelse, som de kontraherende parter blev tillagt.

Rådet har derfor nedlagt påstand om, at Rettens dom i den ovennævnte sag ophæves, og at der træffes endelig afgørelse i sagen, hvorved Kommissionen frifindes i det hele for sagsøgernes påstand.

(1) Domstolens dom af 7.5.1991 i sag C-69/89 Nakajima mod Rådet, Sml. I, s. 2169.

(2) Domstolens dom af 22.6.1989, 70/87, Fediol mod Kommissionen, Sml., s. 1825.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1367/2006 af 6.9.2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (EUT L 264, s. 13).

(4) Århus-konventionen af 25.6.1998 om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klager på miljøområdet, godkendt ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17.2.2005 (EUT L 124, s. 1).
—

Det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF (1) af 25. november 2009 om ændring af direktiv 2002/21/EF (2) om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, direktiv 2002/19/EF (3) om adgang til og samtrafik mellem elektroniske kommunikationsnet og tilhørende faciliteter og direktiv 2002/20/EF (4) om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og -tjenester, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivets artikel 5.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 9/25

Appel iværksat den 3. september 2012 af Rådet for Den Europæiske Union til prøvelse af dom afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 14. juni 2012 i sag T-396/09, Vereniging Milieudefensie og Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht mod Kommissionen

(Sag C-401/12 P)

2013/C 9/42

Processprog: nederlandsk

Parter

Appellant: Rådet for Den Europæiske Union (ved M. Moore og K. Michoel, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Vereniging Milieudefensie, Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, Europa-Kommissionen, Kongeriget Nederlandene og Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 14. juni 2012 i sag T-396/09 ophæves.

— Kommissionen frifindes i det hele i relation til den af sagsøgerne i første instans nedlagte påstand..

— Sagsøgerne i første instans tilpligtes solidarisk at betale Rådets omkostninger i denne sag.

Anbringender og væsentligste argumenter

Efter Rådets opfattelse er Rettens dom i den ovennævnte sag behæftet med en retlig fejl. Retten fortolkede og anvendte ikke retspraksis efter »Nakajima«- dommen (1) og »Fediol«-dommen (2) korrekt. Det var derfor med urette, at Retten fastslog, at lovligheden af forordning (EF) nr. 1367/2006 (3) i henhold Århus-konventionen (4) om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet kunne prøves.

Ydermere er Rådet af den opfattelse, at det valg, som lovgiver traf i forordning nr. 1367/2006, under alle omstændigheder er i fuldstændig overensstemmelse med Århus-konventionen. I denne henseende er Rettens fortolkning af artikel 9, stk. 3, i Århus-konventionen ikke korrekt, for så vidt som Retten så bort fra den beføjelse, som de kontraherende parter blev tillagt.

Rådet har derfor nedlagt påstand om, at Rettens dom i den ovennævnte sag ophæves, og at der træffes endelig afgørelse i sagen, hvorved Kommissionen frifindes i det hele for sagsøgernes påstand.

(1) EU-Domstolens dom af 7.5.1991, sag C-69/89, Nakajima mod Rådet, Sml. I, s.2169.

(2) EU-Domstolens dom af 22.6.1989, sag 70/87, Fediol mod Kommissionen, Sml., s. 1825.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1367/2006 af 6. september 2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (EUT L 264, s. 13).

(4) Århus-konventionen af 25. juni 1998 om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klager på miljøområdet, godkendt ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005 (EUT L 124, s. 1).
1)

Afbryder en periode i fængsel efter at en unionsborger er blevet domfældt for en lovovertrædelse den periode med ophold i værtsmedlemsstaten, der kræves for, at denne person kan drage fordel af det højeste beskyttelsesniveau mod udsendelse i henhold til artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38/EF (1), eller er en sådan periode med fængsel på anden måde til hinder for, at personen kan støtte ret på dette beskyttelsesniveau?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 355/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Fermo (Italien) den 29. august 2012 — straffesag mod M

(Sag C-398/12)

2012/C 355/15

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale di Fermo

Tiltalt i straffesagen

M

Præjudicielt spørgsmål

Er en endelig beslutning om påtaleopgivelse eller tiltalefrafald, som er truffet i en medlemsstat, der har tiltrådt gennemførelseskonventionen (1), efter en omfattende forundersøgelse inden for rammerne af en sag, som kan genoptages såfremt der fremkommer nye beviser, til hinder for, at strafforfølgning indledes eller gennemføres mod den samme person og vedrørende de samme handlinger i en anden kontraherende stat?

(1) Konvention til gennemførelse af Schengen-aftalen af 14.6.1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (EFT 2000 L 239, s. 19).