Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssoegsmaal - fysiske eller juridiske personer - retsakter, der beroerer dem umiddelbart og individuelt - forordning om registrering af en oprindelsesbetegnelse, der omfatter et stoerre geografisk omraade end det omraade, som har det paagaeldende navn

(EF-traktaten, art. 173, stk. 4, art. 177 og 189; Kommissionens forordning nr. 2081/92, art. 5, 6, 7 og 17; Kommissionens forordning nr. 123/97)

Sammendrag

Et annullationssoegsmaal maa afvises, saafremt det er anlagt af en osteproducent, der er etableret i den tyske kommune »Altenburger Land« til proevelse af forordning nr. 123/97 om registrering af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser efter proceduren i artikel 17 i forordning nr. 2081/92, idet den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Altenburger Ziegenkaese« ved forordningen registreres for et geografisk omraade, der gaar ud over graenserne for den naevnte kommune.

For det foerste har denne forordning nemlig, naar henses til dens art og raekkevidde, generel karakter og udgoer ikke en beslutning i traktatens artikel 189, stk. 4's forstand, idet den finder anvendelse paa objektivt bestemte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper, og idet den tillaegger enhver virksomhed, hvis produkter opfylder de fastsatte geografiske og kvalitetsmaessige krav, ret til at markedsfoere dem under den beskyttede oprindelsesbetegnelse. Forordningen mister ikke sin almengyldighed og dermed sin karakter af forordning, fordi det er muligt mere eller mindre praecist at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som forordningen finder anvendelse paa paa tidspunktet for dens vedtagelse, for denne anvendelse foretages paa grundlag af objektive, faktiske og retlige omstaendigheder, som er relevante i forhold til retsaktens formaal, nemlig at tildele den beskyttelse, der foelger af den paagaeldende oprindelsesbetegnelse, for et geografisk omraade, der er bestemt objektivt i relation til maalet om at fremme udviklingen af visse landomraader.

For det andet bemaerkes, at selv om ogsaa en almengyldig retsakt, der finder anvendelse paa de paagaeldende erhvervsdrivende i almindelighed, under visse omstaendigheder vil kunne beroere visse erhvervsdrivende individuelt, er dette ikke tilfaeldet i naervaerende sag.

For det foerste kan den omstaendighed, at Kommissionen med henblik paa vedtagelsen af den anfaegtede forordning valgte lovgivningsproceduren efter artikel 17 i forordning nr. 2081/92, der udelukker enhver deltagelse af de eventuelt beroerte personer, i stedet for proceduren i henhold til artikel 5, 6 og 7 i samme forordning, der foreskriver en saadan deltagelse, ikke individualisere sagsoegeren i traktatens artikel 173, stk. 4's forstand, idet Kommissionen ikke har begaaet procedurefordrejning i denne forbindelse.

For det andet kan den blotte omstaendighed, at Kommissionen foer vedtagelsen af forordningen fik tilsendt bemaerkninger fra sagsoegeren vedroerende spoergsmaalet om det omtvistede geografiske omraade, samt besvarede sagsoegerens bemaerkninger, heller ikke individualisere sagsoegeren i forhold til alle andre erhvervsdrivende, for naar proceduremaessige rettigheder ikke er udtrykkeligt garanteret, ville det vaere i strid med ordlyden af og aanden bag traktatens artikel 173, saafremt enhver privat, som har deltaget i forberedelsen af en lovgivningsmaessig akt, efterfoelgende kan anlaegge sag til proevelse heraf.

For det tredje bemaerkes, at selv om afgraensningen af et for stort geografisk omraade teoretisk kan medfoere en svaekkelse af den faktiske vaerdi af en oprindelsesbetegnelse, der tidligere var begraenset til et snaevrere geografisk omraade, og eventuelt goere indgreb i de saerlige interesser for de virksomheder, der er beliggende i det snaevre geografiske omraade, og som benytter denne betegnelse, kan sagsoegeren, naar der ikke forelaegger noget bevis for, at de anfaegtede bestemmelser har svaekket saadanne rettigheder, heller ikke anses for individualiseret i relation til en eventuel kraenkelse af sagsoegerens saerlige rettigheder.

Hvad endelig angaar muligheden for en judiciel beskyttelse mod den omhandlede forordning fremgaar det ikke, at det er retligt umuligt for sagsoegeren at anlaegge sag ved en national domstol, som i givet fald kunne forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal i medfoer af traktatens artikel 177 vedroerende gyldigheden af forordningen.