I sag 21/75

angående en anmodning, som i medfør af EØF-traktatens artikel 177 af Verwaltungsgericht Köln (forvaltningsdomstolen i Köln) er indgivet til Domstolen for i den sag, som verserer for nævnte ret mellem

I. SCHROEDER KG, Hamburg

og

OBERSTADTDIREKTOR DER STADT KÖLN og STADT KÖLN

at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 17 i Rådets forordning nr. 121/67 af 13. juni 1967 (EFT-specialudgave 1967, s. 42; org. ref. JO L 117 af 19. 6. 1967, s. 2283) og artikel 20 i Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 (EFT-specialudgave 1968 (I), s. 179; org. réf. JO L 148 af 28. 6. 1968, s. 24),

afsiger

DOMSTOLEN

sammensat af: præsidenten R. Lecourt, afdelingsformændene J. Mertens de Wilmars og Mackenzie Stuart, dommerne A. M. Donner, R. Monaco, P. Pescatore, H. Kutscher, M. Sørensen og A. O'Keeffe (refererende),

generaladvokat: J.-P. Warner

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

Forelæggelseskendelsen og de skriftlige indlæg, der er indgivet i henhold til artikel 20 i statutten for De europæiske Fællesskabers Domstol, kan sammenfattes således:

I — De faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

Sagsøgeren i hovedsagen bragte mellem december 1972 og juni 1973 8 partier svine- og oksekødkonserves fra Ungarn i omsætning i Forbundsrepublikken Tyskland. Sundhedskontrollen i forbindelse med disse indførsler gav i medfør af de gældende nationale bestemmelser anledning til opkrævning af nogle gebyrer, som beløb sig til 16366,31 DM.

Da sagsøgeren i hovedsagen fandt, at disse gebyrer udgjorde afgifter med tilsvarende virkning som told, indbragte han sagen for Verwaltungsgericht Köln.

Ved kendelse afsagt den 21. november 1974 anmodede denne ret Domstolen om svar på følgende spørgsmål:

»Omfatter begrebet »opkrævning af told eller afgifter med tilsvarende virkning« i artikel 17, stk. 2 i Rådets forordning nr. 121/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for svinekød (EFT-specialudgave 1967, s. 42; org. ref. JO L 117/2283, 1967) og begrebet »opkrævning af told eller afgifter med tilsvarende virkning« i artikel 20, stk. 2 i Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT-specialudgave 1968 (I), s. 179; org. ref. JO L 148/24, 1968) også betaling af gebyrer for sundhedskontrol af importeret kød i henhold til § 23 i loven om kødkontrol af 29. oktober 1940 (BGBl I, s. 1463), som ændret den 23. juni 1970 (BGBl I, s. 805), sammenholdt med anordningen af 29. februar 1972 om betaling af gebyr for sundhedskontrol af importeret kød (BFBl I, s. 265)?«

Artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67 og artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68 indeholder følgende bestemmelse:

»Medmindre andet bestemmes i denne forordning, eller Rådet på forslag af Kommissionen efter afstemningsmåden i traktatens artikel 43, stk. 2, træffer afvigende bestemmelse, er følgende forbudt:

— opkrævning af told eller afgifter med tilsvarende virkning,

— anvendelse af kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning, dog med forbehold af bestemmelserne i protokollen vedrørende storhertugdømmet Luxembourg.

Som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner anses Ьl.a. begrænsning af udstedelse af importlicenser til en bestemt gruppe berettigede«.

Havd angår de i Forbundsrepublikken Tyskland gældende nationale bestemmelser hjemler de tilsyn med slagtninger, der udføres på det nationale område eller i et andet land, før de benyttes til fremstilling af konserves, og undersøgelse af importeret kødkonserves. Denne undersøgelse giver i henhold til § 23 i loven af 29. oktober 1940 om kødkontrol (Fleischbeschaugesetz), som ændret ved den nye lov af 23. juni 1970 om bemyndigelse til opkrævning af afgifter; og i anordning af 29. februar 1972 om gebyr for kontrol af kød fra udlandet (Auslandsfleischbeschaugebühren-Verordnung), anledning til opkrævning af gebyrer.

Verwaltungsgericht Köln er af den opfattelse, at det imod at følge Domstolens faste retspraksis kan anføres, at det i henhold til EØF-traktatens artikel 9 og 13 kun er forbudt Fællesskabets medlemslande indbyrdes at opkræve ind- og udførselstold og afgifter med tilsvarende virkning.

Forelæggelseskendelsen blev registreret på Domstolens justitskontor den 12. februar 1975.

I henhold til artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der indgivet skriftlige indlæg af sagsøgeren i hovedsagen, af sagsøgte i hovedsagen og af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede de mundtlige forhandlinger uden forudgående bevisførelse.

II — Sammenfatning af de skriftlige indlæg

Sagsøgeren i hovedsagen mener, at begrebet afgift med tilsvarende virkning, som er fastlagt i Domstolens langvarige retspraksis, har det samme indhold for indførsler fra tredjelande som for indførsler fra medlemslande.

Rådets mulighed for i mangel af udtrykkelige bestemmelser i EØF-traktaten også i de pågældende forordninger at forbyde opkrævning af afgifter med tilsvarende virkning i handelen med tredjelande følger nødvendigvis af toldunionens eksistens og betydningen af en fælles toldtarif. En udtrykkelig hjemmel kan endvidere findes i traktatens artikel 235.

Sagsøgte i hovedsagen bemærker for det første, at fersk kød eller levende dyr, der importeres, er underlagt den samme kontrol som indenlandsk kød, men at det på den anden side er klart, at der, når kødet importeres i form af allerede tilberedte produkter, kun kan udøves sundhedskontrol ved importørstatens myndigheder med hensyn til det tilberedte kød.

I en parallel sag mellem de samme parter anfægtede sagsøgeren i hovedsagen endvidere en række af sagsøgtes afgørelser om opkrævning af gebyrer for sundhedskontrol af kødkonserves af fransk oprindelse. Disse afgørelser blev annulleret med den begrundelse, at de omstridte gebyrer ikke kunne anses for vederlag for administrative tjenester i den betydning, der er forudsat i Domstolens retspraksis, og at de ikke udgjorde en del af en i henhold til EØF-traktatens artikel 95 lovlig national afgiftslovgivning, da den indenlandske konserves ikke var underlagt en kontrol af lignende art. Denne dom fra Verwaltungsgericht blev indanket til Oberverwaltungsgericht Münster.

Eftersom Domstolen hverken kan anvende fællesskabsretten på det konkrete tilfælde eller tage stilling til, om en national retsregel er forenelig med traktaten, kan det præjudicielle spørgsmål omformuleres således:

»Omfatter begrebet »afgifter med tilsvarende virkning« i artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67/EØF og det samme begreb i artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68/EØF også betaling af gebyrer for den af sundhedspolitiet gennemførte kontrol af kødprodukter, når indenlandske produkter af denne art ikke er underkastet lignende kontrol og gebyrer, hvorimod de indirekte er pålagt et gebyr, der uden undtagelse opkræves for sundhedskontrol af kød på alt indenlandsk kød, og hvis beløb pr. kilo skåret kød i gennemsnit er væsentligt højere end de gebyrer, som pålægges importeret kød?«

Det må først fastslås, om visse afgifter, som pålægges både indenlandske og importerede varer, og som indeholder de karakteristika, som de tyske gebyrer for sundhedskontrol af kød indeholder, skal anses for »interne afgifter« i henhold til EØF-traktatens artikel 95 og derfor ifølge deres natur ikke i noget tilfælde kan omfattes af begrebet »afgifter med tilsvarende virkning«. Domstolens retspraksis om afgrænsningen mellem disse to begreber kan sammenfattes således, at de afgifter, der opkræves på importerede varer, henhører under artikel 95, »når de i samme omfang pålægges indenlandske varer, eller når de udligner en afgift, som ligeledes er pålagt indenlandske varer af samme art« (Groeben-Boeckh-Thiesing, Kommentar zur EWG-Vertrag, artikel 13, note III). Når det drejer sig om en »intern afgift« i henhold til artikel 95, er det udelukket at anvende reglerne om afgifter med tilsvarende virkning. Eftersom indenlandsk kød for den samme kontrol er pålagt afgifter, som almindeligvis er væsentligt højere end for importeret kød (i gennemsnit 50 %), er kriterierne for anvendelse af artikel 95 opfyldt (sagsøgte har anført og kommenteret visse tal i bilag 1 til sit indlæg). Denne bestemmelse finder kun anvendelse på handelen med »varer fra andre medlemsstater«. Medlemsstaterne kan således principielt frit opkræve sådanne afgifter i handelen med tredjelande. Fastlæggelsen af anvendelsesområdet for artikel 95 er udtryk for medlemsstaternes fiskale suverænitet. Traktaten indeholder således intet pålæg om ophævelse af interne afgifter, nar disse ligeledes opkræves på importerede varer, og i artikel 95 kræves det blot, at importerede varer ikke pålægges »interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der … pålægges … indenlandske varer«.

Et sådant afgiftssystem kan ligeledes udstrækkes til forarbejdede produkter, som importeres, når der i landet kun pålægges råvaren en afgift Hvis det nationale afgiftssystem udelukkende byggede på afgifter på råvarer, ville det være let at omgå denne nationale afgift i tilfælde af import ved udelukkende at importere de pågældende produkter som forarbejdede, hvilket ville være ensbetydende med en diskrimination af indenlandske produkter, som næppe er forenelig med det i artikel 95 omhandlede mål. Af de samme grunde er det principielt foreneligt med artikel 95 at opkræve en afgift på importerede kødprodukter, når den interne afgift ifølge sin natur finder anvendelse på fersk kød, da kødprodukter af indenlandsk oprindelse dog direkte er pålagt en byrde af et tilsvarende eller højere beløb.

Når man skal bedømme, om gebyrerne for sundhedskontrol af kød udgør »interne afgifter« eller »afgifter med tilsvarende virkning som told«, er det uden betydning, i hvilket omfang de importerede varer i det eksporterende tredjeland allerede er pålagt kontrolgebyrer. Indholdet af artikel 95 implicerer, at dens anvendelse ikke er udelukket, blot fordi de importerede og de nationale varer er pålagt forskellige afgifter. Domstolen har endvidere i flere af sine domme antaget det kriterium, hvorefter afgifterne »udelukkende« påhviler visse produkter fra andre medlemsstater. Den har ligeledes fortolket de i markedsordningerne indeholdte forbud mod afgifter med tilsvarende virkning angående handelen med tredjelande således, at der må sondres mellem, om disse afgifter for import fra tredjelande har »beskyttelsesvirkninger« svarende til importafgiftens eller ikke; modsat har den fra anvendelsesområdet for artikel 95 udelukket afgifter af fiskal karakter. Den har imidlertid ikke i enkeltheder fastlagt, hvad der skal forstås ved en afgift, som pålægges »på samme måde«. Det er imidlertid nytteløst at undersøge, om afgiftens art og de nærmere regler for dens opkrævning er nøjagtig identiske; det er tilstrækkeligt at fastslå størrelsen af den byrde, som hviler på de pågældende varer. Med hensyn til de konkrete omstændigheder kan man på grund af forskellen mellem de gebyrer, som er pålagt indenlandske produkter, og som i princippet opkræves pr. stk., og de for importerede produkter gældende gebyrer, der varierer efter produkternes vægt, med tilstrækkelig sikkerhed foretage en sammenligning af de byrder, som disse afgifter medfører.

Den første del af det præjudicielle spørgsmål i. dets ændrede affattelse kan således få følgende svar:

»Gebyrer, der opkræves for sundhedspolitiets kontrol af kødprodukter, henhører ikke under begrebet »afgifter med tilsvarende virkning« i henhold til artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67/EØF og artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68/EØF, når de nationale kødprodukter, som ikke er pålagt tilsvarende kontrol eller gebyrer, dog indirekte er pålagt gebyrer for sundhedskontrol af kød, som opkræves uden undtagelse på fersk kød af indenlandsk produktion, og hvis struktur gør det muligt for den nationale ret med tilstrækkelig sikkerhed at fastslå den byrde, som påhviler kødprodukter af indenlandsk oprindelse«.

Hvad angår et eventuelt forbud mod at anvende »afgifter med tilsvarende virkning« i handelen med tredjelande, kan der henvises til Domstolens dom af 10. oktober 1973 (Variola, 34/73, Sml. 1973, s. 989).

Men direktivet af 12. december 1972 om handelen med tredjelande indeholder i artikel 23, stk. 4 og artikel 26 hjemmel for, at medlemsstaterne opkræves gebyrer for kontrol ved import af fersk kød. Hidtil har der imidlertid ikke foreligget nogen formel lovgivning om sundhedspolitiets kontrol ved import af kødprodukter hidrørende fra tredjelande. Man kan ikke antage, at forbudene i artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68 og artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67 på et område, hvor der endnu ikke er truffet fællesskabsredige harmoniseringsforanstaltninger, har samme rækkevidde som forbud, der er udstedt på et allerede harmoniseret område. Man kan derfor ikke forestille sig, at medlemsstaterne i mangel af en harmoniseringslovgivning skulle være forhindret i at foretage den sundhedskontrol, som gælder for kødprodukter hidrørende fra tredjelande, og som har til formål at beskytte forbrugeren. Forbudenes rækkevidde er derimod begrænset, så længe sundhedspolitiets kontrol ikke er harmoniseret på fællesskabsplan. Disse betragtninger har imidlertid kun interesse for hovedsagen, i det omfang afgifter af den her omhandlede art skal anses for »afgifter med tilsvarende virkning«, hvilket ikke er tilfældet. Man' må i hvert fald foretage en analog anvendelse af artikel 26 i direktivet af 12. december 1972, idet der i modsat fald ville ske åbenbare fordrejninger af konkurrencen til skade for kødprodukter, som fremstilles inden for landets grænser af fersk kød hidrørende fra tredjelande.

Der bør derfor gives følgende svar:

»Forbudet i artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67 samt forbudet i artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68 har på nuværende tidspunkt ikke nogen absolut karakter og forhindrer i intet tilfælde opkrævning af afgifter for sundhedspolitiets kontrol«.

Ifølge Kommissionen angår det stillede spørgsmål en bedømmelse af national ret, men en sag efter traktatens artikel 177 tillader kun fortolkning af fællesskabsretten. Man må derfor forstå spørgsmålet således, at det udelukkende vedrører afgifter, der opkræves for inspektion af kød ved import fra tredjelande, eftersom de nævnte landbrugsforordninger vedrører handelsordningen med tredjelandene.

Spørgsmålet kan følgelig formuleres således:

»Kan gebyrer, som ved passage af grænsen opkræves på produkter underlagt en kontrol gennem sundhedspolitiet, og som fastsættes på grundlag af særlige kriterier, der ikke kan sammenlignes med dem, der i givet fald finder anvendelse på nationale produkter, også anses for afgifter med tilsvarende virkning, når den importerede vare hidrører fra tredjelande? Har specielt begrebet »afgifter med tilsvarende virkning«, således som det benyttes i forordningerne om den fælles markedsordning, for så vidt angår handelen med tredjelande, et indhold, der svarer til det begreb, der benyttes i traktaten og i de nævnte forordninger, når de omhandler samhandelen inden for Fællesskabet«?

Det må først fastslås, om begrebet afgifter med tilsvarende virkning har samme betydning i landbrugsforordningerne og i artikel 9 og 12 ff i traktaten; derefter må der sondres mellem handel inden for Fællesskabet og samhandelen med tredjelande. Hvad angår samhandelen inden for Fællesskabet har Domstolen svaret, at de pågældende forordninger på de omhandlede områder forfølger de i artikel 9 og 12 ff fastlagte mål. Traktaten indeholder derimod på området for samhandel med tredjelande — bortset fra indirekte afgifter — intet forbud mod opkrævning af afgifter med tilsvarende virkning, når den fælles toldtarifs funktion bringes i fare (de forenede sager 2 og 3/69 Diamantarbeiders — Recueil 1969, s. 211-225). Fællesskabslovgiveren har imidlertid mulighed for at udstede et sådant forbud i den afledte ret, da afgifter med tilsvarende virkning udgør et instrument i handelspolitikken.

Domstolen har antaget, at begrebet er identisk i de to forhold (sag 43/71 — Politi — Recueil 1971, s. 103 ff; sag 84/71 — Marimex I — Recueil 1972, s. 89; i domskonklusionen i denne sidste sag nævnes udtrykkeligt artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68, som ligeledes finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.

Man kan derimod finde en forskel i forbudets omfang. Opkrævning af afgifter med tilsvarende virkning over for tredjelande er nemlig ikke absolut forbudt inden for den fælles markedsordning for okse- og svinekød, men kun for så vidt

»andet [ikke] bestemmes i denne forordning, eller Rådet på forslag af Kommissionen efter afstemningsmåden i traktatens artikel 43, stk. 2 træffer afvigende bestemmelse« (artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67; artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68).

Under disse omstændigheder er det ikke udelukket, at den samme konkrete foranstaltning kan bedømmes forskelligt alt efter arten af den pågældende samhandel. Et system med udstedelse af licenser har således været forbudt i samhandelen inden for Fællesskabet men er, hvad angår samhandelen med tredjelande, »under den nuværende retstilstand foreneligt med den indførselsordning, som gælder for frugt og grønsager« (de forenede sager 51-54/71, Recueil 1971, s. 1107).

Med forbehold for eventuelle internationale forpligtelser kan fællesskabslovgiveren frit fastsætte omfanget af det udstedte forbud over for tredjelande og anvende det som et instrument i handelspolitikken. Bestemmelserne i Rådets direktiv af 12. december 1972 om sundhedsmæssige problemer og sundhedspoliti i forbindelse med import af levende kvæg og svin samt fersk kød fra tredjelande (72/462/EØF, JO L 302/28 af 31. 12. 1972), der vedrører dækning af omkostninger, som er forbundet med sundhedspolitimæssige foranstaltninger, kan indebære en afvigelse fra forbudet, når gebyrerne for kontrol ved import er afgifter med tilsvarende virkning. Men en sådan afvigelse gælder kun for kvæg og fersk kød og ikke for de her omhandlede tilberedninger af kød, for hvilke der ikke eksisterer andre afvigende bestemmelser. Forbudet må derfor opretholdes i dets fulde omfang.

Dette resultat er imidlertid ikke tilfredsstillende, da kvæg, kød og tilberedninger af kød omfattes af samme markedsordning, og da man endnu kun mangler at harmonisere sundhedsproblemerne. Men en virkeliggørelse af den fælles markedsordnings mål forudsætter en ens behandling af spørgsmålet om de omkostninger, som er forbundet med import af varer fra tredjelande, og såfremt tilberedninger af kød, som importeres fra tredjelande, skal undersøges, uden at der herfor opkræves afgifter, bliver Fællesskabets kødforarbejdningsindustri ugunstigt stillet, i det omfang den forarbejder fersk kød, som importeres fra tredjelande, og for hvilket der ved grænserne opkræves kontrolafgifter. Disse overvejelser kan dog ikke føre til, at det også for tilberedninger af kød — gennem en foregribelse af den planlagte regulering — godtages, at der er tale om en afvigelse og dermed — for så vidt de opkrævede gebyrer udgør afgifter med tilsvarende virkning — at der foreligger en bemyndigelse til at opkræve de nævnte gebyrer.

Sagsøgeren i hovedsagen, repræsenteret af advokat Röll, Hamburg, sagsøgte i hovedsagen, repræsenteret af advokat Sedemund, Köln, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, repræsenteret af sin juridiske rådgiver, Matthies, som befuldmægtiget, har fremsat mundtlige indlæg i retsmødet den 28. maj 1975.

Generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 18. juni 1975.

Præmisser

1 Ved kendelse af 21. november 1974, indgået til Domstolens justitskontor den 12. februar 1975, har Verwaltungsgericht Köln stillet Domstolen et spørgsmål om fortolkningen af artikel 17 i Rådets forordning nr. 121/67 af 13. juni 1967 om den fælles markedsordning for svinekød (EFT-specialudgave 1967, s. 42; org. ref. JO L 117/2283 af 19. 6. 1967, og artikel 20 i Rådets forordning nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT-specialudgave 1968 (I), s. 179; org. ref. JO L 148/24 af 28. 6. 1968); dette spørgsmål drejer sig om, hvorvidt forbudet mod »told eller afgifter med tilsvarende virkning« i artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67 og forbudet mod »told eller afgifter med tilsvarende virkning« i artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68 også omfatter betaling af gebyrer for sundhedskontrol af importeret kød i henhold til § 23 i loven om kødkontrol af 29. oktober 1940 (RGBl I, s. 1463), som ændret den 23. juni i 1970 (BGBl I, s. 805), sammenholdt med anordningen om betaling af gebyr for sundhedskontrol af importeret kød af 29. februar 1972 (BFB1 I, s. 265); den nationale retsinstans er af den opfattelse, at »det i henhold til EØF-traktatens artikel 9 og 13 kun er forbudt Fællesskabets medlemslande indbyrdes at opkræve ind- og udførselstold og afgifter med tilsvarende virkning«;

2 dette spørgsmål er opstået inden for rammerne af et søgsmål, som sagsøgeren i hovedsagen har indbragt for Verwaltungsgericht mod byen Köln med henblik på at få godtgjort gebyrer for sundhedskontrol, foretaget i medfør af de gældende bestemmelser i forbindelse med import af nogle partier kødkonserves fra Ungarn;

3 under den nuværende retstilstand er der intet, der kan begrunde, at man fortolker begrebet afgifter med tilsvarende virkning i traktatens artikel 9 ff anderledes end det samme begreb i artikel 17, stk. 2 i forordning nr. 121/67 og artikel 20, stk. 2 i forordning nr. 805/68; begrebet afgifter med tilsvarende virkning som told ved import til Fællesskabet sigter på enhver afgift, der opkræves ved eller på grund af import, og som, da den specielt rammer et importeret produkt og ikke det tilsvarende fællesskabsprodukt, har den samme restriktive virkning på de frie varebevægelser som told;

4 følgelig skal afgifter, der som følge af sundhedskontrol pålægges produkter importeret fra tredjelande, og som bestemmes efter særlige kriterier, der ikke kan sammenlignes med kriterierne for fastsættelsen af de økonomiske byrder, der eventuelt påhviler tilsvarende produkter fra Fællesskabet, uanset deres størrelse anses for afgifter med tilsvarende virkning som told.

Vedrørende sagsomkostningerne

5 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, som har indgivet indlæg til Domstolen, kan ikke godtgøres; da retsforhandlingerne i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser, kender DOMSTOLEN vedrørende det spørgsmål, der er forelagt den af Verwaltungsgericht Köln i henhold til denne domstols kendelse af 21. november 1974, for ret:

Afgifter, der som følge af sundhedskontrol pålægges produkter importeret fra tredjelande, og som bestemmes efter særlige kriterier, der ikke kan sammenlignes med kriterierne for fastsættelsen af de økonomiske byrder, der eventuelt påhviler tilsvarende produkter fra Fællesskabet, skal uanset deres størrelse anses for afgifter med tilsvarende virkning som told.