ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Skal en ret, der fastslår, at et bestemt aftalevilkår er urimeligt og at aftalen ikke kan opretholdes uden dette vilkår, og hvis der ikke er enighed mellem parterne om, at en sådan lakune i aftalen kan udfyldes med vilkår, som parterne er enige om, og hvis der ikke findes nogen deklaratoriske bestemmelser[, som finder direkte anvendelse på aftalen, hvis der ikke kunne opnås enighed mellem parterne], på grundlag af artikel 6 og 7 i direktiv 93/13 erklære aftalen ugyldig alene under henvisning til forbrugerens påstand om, at aftalen ophæves, eller skal retten af egen drift og ved at gå ud over de af parterne nedlagte påstand, efterprøve forbrugerens økonomiske situation med henblik på at fastslå, hvorvidt en sådan ophævelse af aftalen vil udsætte forbrugeren for særligt skadelige virkninger?
1)

Hvilke retlige konsekvenser fastsætter EU-retten for det tilfælde, at den anmodende medlemsstat i forbindelse med en tilbagetagelsesprocedure i medfør af artikel 18, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26. juni 2013 (1) tilsidesætter den i artikel 4 fastsatte oplysningspligt eller pligten til at gennemføre den personlige samtale med ansøgeren i medfør af forordningens artikel 5, og skal artikel 4 og 5 i forordning (EU) nr. 604/2013 nærmere bestemt fortolkes — således at den manglende udlevering af den i artikel 4, stk. 2, fastsatte informationsfolder til en person, der befinder sig i en af forordningens artikel 23 omfattet situation, eller den manglende gennemførelse af den personlige samtale med ansøgeren i medfør af forordningens artikel 5 i sig selv bevirker, at foranstaltningen om overførsel er uafhjælpeligt retsstridig med den konsekvens, at den anmodende medlemsstat er ansvarlig for behandlingen af den pågældendes ansøgning om international beskyttelse, — eller således, at foranstaltningen om overførsel kun er retsstridig, såfremt den pågældende har gjort gældende og fremsat bevis for, at procedurens udfald ville have været anderledes, hvis den anmodende medlemsstats myndighed havde opfyldt de forpligtelser, der er fastsat i artikel 4 og 5 i forordning (EU) nr. 604/2013, — eller således, at den anmodende medlemsstats myndighed under ingen omstændigheder har pligt til at sikre den udlænding, som er genstand for en foranstaltning om overførsel til den anmodede medlemsstat, de oplysnings- og deltagelsesgarantier, der er fastsat i artikel 4 og 5 i forordning (EU) nr. 604/2013?
1)

Skal KN-position 9403 fortolkes således, at kradsetræer til katte, der består af forskellige materialer og er bestemt til varig placering i (beboelses)rum på gulvet, således at kattene kan klatre, ligge, sidde og kradse herpå, ikke er omfattet af denne KN-position, fordi der er tale om en anden type som omhandlet i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1229/2013 (1) af 28. november 2013 og Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 350/2014 (2) af 3. april 2014? Såfremt der er tale om en anden type, der er til hinder for en tarifering i KN-position 9403, på hvilken måde foreligger der da en anden type?
4)

Er artikel 2, stk. 1, i direktiv 2011/92/EU (3) til hinder for, at den kompetente myndighed i forbindelse med miljøkonsekvensvurderingsprocessen tager hensyn til obligatoriske offentlige politikker, navnlig politikker, som ikke udelukkende er baseret på miljøkriterier, og som under visse omstændigheder fastlægger situationer, hvor det ikke kan udelukkes, at der kan gives tilladelse
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (Østrig) den 26. januar 2022 — BF mod Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau

(Sag C-52/22)

(2022/C 158/08)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesverwaltungsgericht

Parter i hovedsagen

Sagsøger: BF

Sagsøgt myndighed: Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, stk. 1 og stk. 2, litra a), og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78/EF (1) vedrørende princippet om retssikkerhed, beskyttelse af velerhvervede rettigheder og EU-rettens effektivitet fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning — som den i hovedsagen omhandlede — hvorefter den første regulering af pensionen for den gruppe af tjenestemænd, som senest fra den 1. december 2021 havde ret til pension (samlet pension i henhold til Pensionsgesetz 1965 (lov om pension af 1965)), først skal foretages med virkning fra den 1. januar i det andet kalenderår efter pensionsrettens indtræden, mens den første regulering af pensionen for den gruppe af tjenestemænd, som først fra den 1. januar 2022 havde eller vil have ret til pension (samlet pension i henhold til lov om pension af 1965), allerede skal foretages med virkning fra den 1. januar i det første kalenderår efter pensionsrettens indtræden?

(1) Rådets direktiv 2000/78/EF af 27.11.2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (EFT 2000, L 303, s. 16).
4)

Såfremt databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, første afsnit, litra f), kommer i betragtning som eneste retsgrundlag for opbevaring af oplysninger hos private kreditoplysningsbureauer med hensyn til de oplysninger, der også opbevares i offentlige registre, foreligger der da allerede en legitim interesse for et kreditoplysningsbureau, hvis dette uden konkret anledning overtager oplysningerne fra det offentlige register, for at disse oplysninger kan stå til rådighed i tilfælde af en forespørgsel?
Sag anlagt den 8. februar 2022 — Europa-Kommissionen mod Republikken Bulgarien

(Sag C-85/22)

(2022/C 148/24)

Processprog: bulgarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved Gr. Kolewa og C. Hermes)

Sagsøgt: Republikken Bulgarien

Sagsøgerens påstande

1) Det fastslås, at Republikken Bulgarien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 4, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 92/43/EØF (1) om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (herefter »habitatdirektivet«) idet den: — ikke hurtigst muligt og inden for højst seks år har udpeget 194 af de i alt 229 lokaliteter af fællesskabsbetydning i medfør af beslutning 2009/93/EF, 2009/91/EF og 2009/92/EF af 12. december 2008 og afgørelse 2013/23/EF af 16. november 2012, som særlige bevaringsområder, — systematisk og konsekvent ikke har overholdt sin forpligtelse til at udpege de detaljerede bevaringsmålsætninger, som er specifikke for disse områder, — systematisk og konsekvent ikke har overholdt sin forpligtelse til at iværksætte de nødvendige bevaringsforanstaltninger, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne, og — ikke har gennemført artikel 6, stk. 1, korrekt i den nationale lovgivning.

2) Republikken Bulgarien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Nærværende sag vedrører Bulgariens ukorrekte gennemførelse af habitatdirektivets artikel 6, stk. 1, og ukorrekte anvendelse af dette direktivs artikel 4, stk. 4, og 6, stk. 1.

I henhold til artikel 4, stk. 4, er det bl.a. en betingelse, at den pågældende medlemsstat, når en lokalitet af fællesskabsbetydning er udvalgt efter fremgangsmåden i samme bestemmelses stk. 2, udpeger denne lokalitet som særligt bevaringsområde hurtigst muligt og inden for højst seks år. I dommen af 17. december 2020, Kommissionen mod Grækenland (C-849/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2020:1047) forklarede Domstolen, at medlemsstaterne også er forpligtede til at fastsætte specifikke bevaringsmålsætninger for hvert særlige bevaringsområde. Det fremgår af habitatdirektivets artikel 6, stk. 1, at for de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

Det er Kommissionens vurdering, at Republikken Bulgarien ikke har overholdt sine forpligtelser i henhold til de bestemmelser, der er nævnt ovenfor, til at udpege særlige bevaringsområder inden for den fastsatte frist, at fastsætte de detaljerede bevaringsmålsætninger, som er specifikke for disse områder, at iværksætte de nødvendige bevaringsforanstaltninger og på korrekt vis at gennemføre habitatdirektivets artikel 6, stk. 1, i den nationale lovgivning.

(1) EFT 1992, L 206, s. 7
1)

Er artikel 1, stk. 3, i direktiv 89/665 (1) til hinder for, at en tilbudsgiver, som er endeligt udelukket fra en procedure for udvælgelse af kontrahenten, nægtes adgang til at klage over afslaget på annullation af tildelingen, når vedkommende har til hensigt at vise, at den valgte tilbudsgiver og alle de øvrige tilbudsgivere, der er placeret på ranglisten, i forbindelse med udøvelsen af erhvervet har begået en alvorlig forsømmelse bestående i indgåelsen af konkurrencebegrænsende aftaler, som først er blevet fastlagt under en retssag efter vedkommendes udelukkelse, og dette med henblik på at opnå muligheden for at deltage i en ny udbudsprocedure?
1)

Skal artikel 14, [stk. 4, litra b,]) i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (1) fortolkes således, at denne bestemmelse foreskriver, at det er godtgjort, at der foreligger en fare for samfundet, alene med den begrundelse, at den person, der har flygtningestatus, er idømt straf ved en endelig dom for en alvorlig lovovertrædelse, eller skal den fortolkes således, at den omstændighed, at denne person er idømt straf ved en endelig dom for en alvorlig lovovertrædelse, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en fare for samfundet?
6)

Er det i strid med princippet om forbrugerbeskyttelse og effektivitetsprincippet, at national ret fastsætter ikke blot en subjektiv, men også en objektiv forældelsesfrist for tilbagebetaling af ugrundet berigelse, som leverandøren har opnået på forbrugerens bekostning, baseret på et neutralt kriterium (forekomsten af ugrundet berigelse), for at fastslå tidspunktet for, hvornår forældelsesfristen begynder at løbe, som ikke kun er overladt til forbrugerens skøn, men hvor leverandøren således ikke vil have en reel mulighed for at forsvare sig ved at påstå forældelse?
1)

Er EU-retten, navnlig artikel 31 i tredje livsforsikringsdirektiv (1) og artikel 15, stk. 1, i andet livsforsikringsdirektiv (2), eventuelt sammenholdt med artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en national lovgivning, i henhold til hvilken alle forbrugeroplysninger først bliver afgivet i tilslutning til en forbrugers fremsættelse af en begæring, nemlig sammen med forsikringspolicen (»policemodellen«)? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, følger der da alene heraf en ret for forbrugeren til at gøre indsigelse, dvs. til at bringe forsikringsaftalen til ophør? Kan indsigelsen om rettighedsfortabelse eller retsmisbrug være til hinder for en sådan ret, eller findes der andre begrænsninger, såsom tidsmæssige begrænsninger af rettighedsudøvelsen?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal de première instance de Liège (Belgien) den 28. januar 2022 — PL mod État belge

(Sag C-56/22)

(2022/C 148/22)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Liège

Parter i hovedsagen

Sagsøger: PL

Sagsøgt: État belge

Præjudicielt spørgsmål

Finder EU-retten, i det væsentlige bestemmelserne i EU’s charter om grundlæggende rettigheder og direktiv 2008/115/EF (1), anvendelse på en praksis i en medlemsstat, hvorved denne på stedet kan legalisere en udlænding, der opholder sig ulovligt i medlemsstaten? Skal artikel 5, 6 og 13 i direktiv 2008/115/EF, sammenholdt med [6. og 24. betragtning] dertil, og artikel 1, 7, 14, 20, 21, 24 og 47 i EU’s charter om grundlæggende rettigheder i bekræftende fald fortolkes således, at når en medlemsstat af menneskelige, humanitære eller andre grunde påtænker at tildele en tredjelandsstatsborger, som opholder sig ulovligt på dens område, en selvstændig opholdstilladelse eller anden tilladelse, som giver ret til ophold, kan den dels kræve, at denne statsborger på forhånd beviser, at det er umuligt for vedkommende at indgive sin ansøgning i oprindelseslandet, dels undlade i sin lovgivning at fastsætte betingelser og kriterier — a fortiori objektive kriterier — for, at disse menneskelige, humanitære eller andre grunde er berettigede (både med hensyn til formaliteten, idet det kræves, at der skal påvises ekstraordinære omstændigheder, uden at disse fastlægges, og med hensyn til realiteten, idet der ikke er fastsat noget objektivt kriterium, der gør det muligt at fastlægge de grunde, navnlig humanitære, der berettiger tildeling af en opholdstilladelse), hvilket gør svaret på en sådan ansøgning uforudsigeligt eller endog vilkårligt? Såfremt disse kriterier ikke skal være fastsat ved lov, undergraves retten til effektive retsmidler i tilfælde af afslag da ikke deraf, at det eneste retsmiddel, der er til rådighed, er strengt lovmæssigt, og at ethvert formålstjenligt hensyn er udelukket?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).
2)

Skal bestemmelsen i aftalens artikel 30, stk. 2, sammenholdt med artikel 30, stk. 1, litra c), fortolkes således, at de personer, der er omhandlet i sidstnævnte bestemmelse, er omfattet af aftalens artikel 31, stk. 1, såfremt de i hele overgangsperioden uden afbrydelse har boet i Det Forenede Kongerige som unionsborgere og samtidig i hele overgangsperioden indtil dens udløb var undergivet lovgivningen i en enkelt medlemsstat, eller skal den fortolkes således, at de personer, der er omhandlet i artikel 30, stk. 1, litra c), ikke er omfattet af artikel 31, stk. 1, såfremt de efter overgangsperiodens udløb har opgivet deres bopæl i Det Forenede Kongerige?
Appel iværksat den 7. februar 2022 af Jean-François Jalkh til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 1. december 2021 i sag T-230/21, Jalkh mod Parlamentet

(Sag C-82/22 P)

(2022/C 138/24)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Jean-François Jalkh (ved avocat F. Wagner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Parlamentet

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den Europæiske Unions Rets dom af 1. december 2021 i sag T-230/21, Jalkh mod Parlamentet, ophæves.

— Europa-Parlamentets afgørelse P9_TA(2021)0092 af 25. marts 2021 om anmodning om ophævelse af appellantens immunitet [2020/2110 (IMM)] annulleres.

— Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har appellanten fremsat tre anbringender.

Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af reglen om, at forvaltningsretlige og civilretlige procedurer skal udsættes indtil straffesagens afslutning. Appellanten har anført, at Retten anlagde et åbenbart urigtigt skøn, der indebar, at den i forbindelse med bedømmelsen ikke tog hensyn til gældende EU-retlige bestemmelser og til retspraksis i en af Unionens medlemsstater, som kunne og skulle tillægges vægt i appellantens situation med henblik på at udsætte proceduren om ophævelse af hans immunitet, henset til den klage mod X med anmodning om civilretlig partsstilling, der blev indgivet den 15. december 2020 til undersøgelsesdommeren i Bruxelles, vedrørende dokumentfalsk og brug af falske dokumenter.

Det andet anbringende vedrører en åbenbar urigtig anvendelse af EU-retten, idet Retten ikke tog hensyn til, at Europa-Parlamentet gennem JURI-udvalget tilsidesatte artikel 7 i meddelelse 0011/2019 af 19. november 2019.

Efter appellantens opfattelse foretog Retten en åbenbar urigtig anvendelse af EU-retten og de generelle principper heri, såsom princippet om ligebehandling og princippet om god forvaltning, der har betydning for sagen, idet appellanten har anført, at den håndskrevne tilføjelse »høj opmærksomhed«, der er anført ud for den maskinskrevne høflighedsformulering i justitsministerens skrivelse af 16. juni 2020, skal anses som udtryk for den franske regerings ønske om at anvende den omhandlede retslige procedure i den politiske debat, hvilket således udgør fumus persecutionnis.

Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 9 i protokollen om immuniteter. Appellanten har anført, at Retten har anerkendt, at de omstændigheder, som han foreholdes, dvs. hans brug af budgettet for udgifter til parlamentariske assistenter, er omfattet af den i protokollens artikel 9 fastsatte immunitet, men at den kun har anvendt en generel formulering med henblik på at forkaste klagepunktet uden at angive en begrundelse.
1)

Kan en afgørelse, som træffes af Comitato nazionale per la gestione della direttiva 2003/87/CE (1) e per il supporto nella gestione delle attività di progetto del protocollo di Kyoto [(det nationale udvalg for gennemførelsen af direktiv 2003/87/EF og for bistand til gennemførelsen af projektforanstaltninger i henhold til Kyotoprotokollen, herefter »ETS-udvalget«)] — henset til vedtagelsesproceduren, og navnlig den i delegeret forordning (EU) 2019/331 (2) fastsatte mekanisme vedrørende dialog med Europa-Kommissionen angående medtagelse af anlæg på listen for tildeling af CO2-kvoter — være genstand for særskilt søgsmål ved Den Europæiske Unions Ret i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, såfremt den anfægtede foranstaltning har retligt bindende virkninger og umiddelbart vedrører den klagende økonomiske aktør?
1)

Er princippet om, at sanktioner i henhold til artikel 23 i direktiv 2008/48/EF (1) skal være effektive, henset til retssikkerhedsprincippet og princippet om medlemsstaternes procesautonomi, til hinder for, at retten af egen drift kan gøre en bestemmelse i national ret, der er baseret på ovennævnte direktivs artikel 14, og som i national ret sanktioneres ved kontraktens ugyldighed, gældende efter udløbet af den forældelsesfrist på fem år, som forbrugeren har til ved et søgsmål eller ved en indsigelse at gøre kreditaftalens ugyldighed gældende?
3.

Såfremt det første, det andet eller begge spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 185, stk. 2, i direktiv 2006/112/EF da fortolkes således, at en frasortering af varer under de ovenfor anførte omstændigheder udgør et tilfælde af behørigt påvist eller godtgjort ødelæggelse eller tab af en vare, idet dette ikke medfører en forpligtelse til at regulere fradraget vedrørende den moms, der er blevet betalt i forbindelse med købet af varerne?
Appel iværksat den 3. marts 2022 af Gminę Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia-Kosakowo sp. z o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten den 21. december 2021 i sag T-263/15 RENV, Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia-Kosakowo mod Kommissionen

(Sag C-163/22 P)

(2022/C 191/28)

Processprog: polsk

Parter

Appellanter: Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia-Kosakowo sp. z o.o. (ved radcy prawni K. Gruszecka-Spychała og P.K. Rosiak)

De andre parter i appelsagen: Europa-Kommissionen og Republikken Polen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 21. december 2021 i sag T 263/15 RENV, Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia-Kosakowo mod Kommissionen ophæves.

— Der afsiges endelig dom i sagen, og det fastslås, at det første, det fjerde og det sjette anbringende i den oprindelige stævning er velbegrundede for så vidt angår denne appel, og den omtvistede afgørelse annulleres i overensstemmelse med den oprindelige påstand.

— Der træffes i den i andet led ovenfor nævnte dom afgørelse om sagsomkostningerne i første instans og i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første appelanbringende om, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med analysen af det første led af det første anbringende, der blev fremsat i den oprindelige stævning med hensyn til den ukorrekte identificering af fordelen og den ukorrekte fastsættelse af det støttebeløb, der skal tilbagesøges, som blev gjort gældende i sammenhæng med det fjerde anbringende i den oprindelige stævning.

Andet appelanbringende om, at Retten begik en retlig fejl, idet den ved undersøgelsen af det andet led af det sjette anbringende vedrørende den ulovlige tilbagetrækning af afgørelse 2014/883/EU (1) og erstatningen heraf med den omtvistede afgørelse undlod at tage hensyn til princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, retssikkerhedsprincippet og princippet om effektiv retsbeskyttelse ved at anlægge en ulovlig fortolkning, der satte Kommissionen i stand til frit at tilbagekalde sin egen retsakt, som allerede var blevet anfægtet ved Retten, og frit supplere indholdet heraf, uden hensyntagen til interesserne og forventningerne hos den part, der har anfægtet denne foranstaltning.

Tredje appelanbringende om, at Retten begik en retlig fejl, da den vurderede det tredje led af det sjette anbringende i den oprindelige stævning vedrørende tilsidesættelse af appellantens proceduremæssige rettigheder og af princippet om god forvaltningsskik, af princippet om loyalt samarbejde og af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den undlod at anerkende Kommissionens forpligtelse til at ændre afgørelsen om et indlede proceduren eller Kommissionens forpligtelse til at vedtage en ny afgørelse i denne henseende, hvor de betingelser, der er fremstillet i den appellerede dom, som er nødvendige for at korrigere eller udvide afgørelsen om at indlede proceduren, er blevet opfyldt.

(1) Kommissionens afgørelse af 11.2.2014 om foranstaltning SA.35388 (13/C) (ex 13/NN og ex 12/N) — Polen — Etablering af Gdynia-Kosakowo-lufthavnen (meddelt under nummer C(2014) 759) (EUT 2014, L 357, s. 51).
2)

Er princippet om dommeres uafhængighed, der er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel 2 TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, til hinder for en bestemmelse i national ret som artikel 99, litra ș), i Legea nr. 303/2004 privind statutul judecătorilor și procurorilor (lov nr. 303/2004 om statutten for dommere og offentlige anklagere), hvorefter der kan indledes en disciplinærsag og idømmes disciplinære sanktioner med hensyn til en dommer for dennes manglende overholdelse af domme afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstolen) i tilfælde, hvor den pågældende dommer skal give EU-retten forrang for begrundelsen i en afgørelse fra Curtea Constituțională (forfatningsdomstolen), idet der herved er tale om en bestemmelse i national ret, der fratager dommeren dennes beføjelse til at anvende en dom fra Den Europæiske Unions Domstol, som den pågældende anser for at have forrang?
4)

Har begreberne »kernen i den innovative aktivitet«, »den centrale nyskabelse« og/eller »genstanden for opfindelsen« i grundpatentet betydning for fortolkningen af artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009, og, såfremt nogle af eller alle disse begreber har betydning, hvorledes skal disse begreber da forstås med henblik på fortolkningen af artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009? Gør det i forbindelse med anvendelsen af de nævnte begreber en forskel, om der er tale om et produkt, der består af en enkelt aktiv ingrediens (et såkaldt »monoprodukt«), eller et produkt, der består af en kombination af aktive ingredienser (et såkaldt kombinationsprodukt), og i bekræftende fald i hvilken henseende? Hvorledes skal sidstnævnte spørgsmål vurderes i en sag, hvor grundpatentet på den ene side indeholder et patentkrav vedrørende et monoprodukt og på den anden side et patentkrav vedrørende et kombinationsprodukt, idet sidstnævnte patentkrav vedrører en kombination af aktive ingredienser, som består af monoproduktets aktive ingrediens og desuden af en eller flere aktive ingredienser på grundlag af den kendte teknik?