ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Såfremt spørgsmålet besvares benægtende, og/eller også i lyset af retssikkerhedsprincippet, spørges: Må den afgiftspligtige person, som pligten til at betale momsen og de respektive forpligtelser påhviler, nedlægge påstand om at overvælte et krav på fysiske personer, hvis egenskab af afgiftspligtig person ikke er fastlagt, og som er parter i en aftale om sammenslutning uden status som juridisk person [indgået] med den afgiftspligtige person, der er pligtig at betale den afgift af transaktioner i senere led, som denne burde have opkrævet, når henses til, at sammenslutningsaftalen ikke er blevet registreret ved skatte- og afgiftsmyndighederne før indledningen af virksomheden, med henblik på at opnå andelen [af afgiften] svarende til fordelingen af den fortjeneste, som disse personer har ret til i kraft af sammenslutningsaftalen, med hensyn til den afgiftspligtige persons pligt til at betale momsen og de respektive forpligtelser?
1)

Er bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/94 (1) med hensyn til det selvstændige begreb »insolvent« til hinder for en national lovgivning til gennemførelse af direktivet — artikel 15, stk. 1 og 2, i Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (lov nr. 200/2006 om oprettelse og anvendelse af garantifonden for betaling af løntilgodehavender), sammenholdt med artikel 7 i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 (gennemførelsesbestemmelserne til lov nr. 200/2006) — som fortolket af Înalta Curte de Casație și Justiție — Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (kassationsdomstol — afdelingen med kompetence til besvarelse af retlige spørgsmål) ved afgørelse nr. 16/2018, hvorefter den periode på 3 måneder, for hvilken garantifonden kan dække og udbetale den insolvente arbejdsgivers skyldige løntilgodehavender, udelukkende vedrører datoen for indledningen af insolvensbehandlingen?
1.

Kan den anden erhverver af et gode nægtes fradrag af indgående afgift for erhvervelsen med den begrundelse, at han burde have vidst, at den oprindelige sælger begik momssvig i forbindelse med det første salg, selv om også den første erhverver vidste, at den oprindelige sælger begik momssvig i forbindelse med det første salg?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er artikel 29 i den nævnte konvention til hinder for et krav om erstatning for den skade, der er forvoldt ved den ydede førstehjælp, når dette ganske vist gøres gældende inden for forældelsesfristen i national ret, men uden for det tidsrum, hvori der er søgsmålsadgang i henhold til konventionens artikel 35?
1)

Er bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/94 (1) med hensyn til det selvstændige begreb »insolvent« til hinder for en national lovgivning til gennemførelse af direktivet artikel 15, stk. 1 og 2, i Legea nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (lov nr. 200/2006 om oprettelse og anvendelse af garantifonden for betaling af løntilgodehavender), sammenholdt med artikel 7 i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 (gennemførelsesbestemmelserne til lov nr. 200/2006) — som fortolket af Înalta Curte de Casație și Justiție — Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept (kassationsdomstol — afdelingen med kompetence til besvarelse af retlige spørgsmål) ved afgørelse nr. 16/2018, hvorefter den periode på 3 måneder, for hvilken garantifonden kan dække og udbetale den insolvente arbejdsgivers skyldige løntilgodehavender, udelukkende vedrører datoen for indledningen af insolvensbehandlingen?
3)

Skal artikel 2, stk. 2, litra d), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF fortolkes således, at en slægtning i opstigende linje for at kunne anses for at blive forsørget og således falde ind under denne bestemmelses definition af »familiemedlem« [kan påberåbe] sig et reelt forsørgelsesforhold i oprindelseslandet, der er fastslået ved hjælp af dokumenter, som imidlertid blev udstedt flere år før tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om opholdstilladelse som familiemedlem til en unionsborger, med den begrundelse, at afrejsen fra oprindelseslandet og indgivelsen af ansøgningen om opholdstilladelse i værtsmedlemsstaten ikke er tidsmæssigt sammenfaldende?
3)

Skal artikel 3, stk. 1, og artikel 4 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for et vilkår, ifølge hvilket aftalen kan erklæres førtidigt ophævet i tilfælde af mere end 30 dages forsinkelse af betalingen, når den nationale lov, der foreskriver, at der fremsættes et påkrav, før aftalen erklæres førtidigt ophævet, tillader parterne at fravige dette, idet en rimelig frist i så fald kræves overholdt?
1.

Skal artikel 16, stk. 2, litra c), sammenholdt med artikel 2, litra a) og litra e), i direktiv 2009/28/EF (1) fortolkes således, at der i forbindelse med levering af elektricitet til nettet også skal gives forrang til produktionsanlæg, i hvilke elektriciteten produceres ved termisk udnyttelse af blandet affald, der indeholder en variabel andel af bionedbrydeligt affald fra industri og husholdninger?
2.

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: Er »varebetegnelse« den betegnelse, under hvilken en fødevare udbydes i detailhandelen og i reklamer, og som fødevaren er alment kendt under blandt forbrugerne, også selv om der i denne forbindelse ikke er tale om en varebetegnelse for fødevaren, men om en beskyttet betegnelse, et varemærke eller et fantasinavn som omhandlet i artikel 17, stk. 4, i forordning (EU) nr. 1169/2011?
4)

Medmindre det er ufornødent i lyset af besvarelsen af de foregående spørgsmål, ønskes følgende spørgsmål besvaret: Skal artikel 8, stk. 1, i direktiv 98/34/EF fortolkes således, at en national bestemmelse som den i denne sag omhandlede, der i henhold til artikel 7a, stk. 2, i direktiv 98/70/EF, som er indført ved direktiv 2009/30/EF, fastsætter procentdelen for iblanding af biobrændstoffer, ikke kan gøres gældende over for den erhvervsdrivende?
Appel iværksat den 12. juli 2021 af Sun Stars & Sons Pte Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. maj 2021 i sag T-637/19, Sun Stars & Sons mod EUIPO — Carpathian Springs (AQUA CARPATICA)

(Sag C-425/21 P)

(2022/C 11/17)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Sun Stars & Sons Pte Ltd (ved odvetnica M. Maček)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Carpathian Springs SA

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 11. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Sun Stars & Sons Pte Ltd bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 12. juli 2021 af Sun Stars & Sons Pte Ltd til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. maj 2021 i sag T-638/19, Sun Stars & Sons mod EUIPO — Valvis Holding (AC AQUA AC)

(Sag C-424/21 P)

(2022/C 11/16)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Sun Stars & Sons Pte Ltd (ved odvetnica M. Maček)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Valvis Holding SA

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 11. november 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres og at Sun Stars & Sons Pte Ltd bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD) (Portugal) den 26. juli 2021 — The Navigator Company S.A. og Navigator Pulp Figueira S.A. mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-459/21)

(2022/C 11/18)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa — CAAD)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: The Navigator Company S.A. og Navigator Pulp Figueira S.A.

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira

Præjudicielt spørgsmål

Er ækvivalensprincippet til hinder for en national momslovgivning som den i artikel 21, stk. 1, i Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (momsloven) omhandlede, der opretholdes via stand still-klausulen, og som udelukker fradragsretten fuldstændigt eller begrænser den til 50 % for udgifter til motorkøretøjer, rejse- og opholdsudgifter og repræsentationsudgifter, hvilke udgifter inden for rammerne af selskabsskatten er fuldt fradragsberettigede som udgifter (med forbehold af en efterfølgende kontrol og på visse betingelser) eller inden for rammerne af den selvstændige beskatning reelt er fradragsberettigede som udgifter med en højere andel end 50 %?
2.

Er artikel 23, stk. 1, og artikel 46, stk. 1-3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (1) til hinder for en national administrativ praksis, hvorefter myndigheden i reglen blot fremlægger et uddrag af et elektronisk dokumenthåndteringssystem for asylansøgerens befuldmægtigede, hvorved uddraget indeholder en ufuldstændig, ustruktureret og ikke-kronologisk samling af elektroniske PDF-filer, som er uden struktur og kronologisk hændelsesforløb og slet ikke gengiver det fuldstændige indhold af den elektroniske sagsakt?
(3)

For det tredje og sidste foretog Retten i den appellerede doms præmis 58 en urigtig retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder ved endvidere at begrunde den tætte sammenhæng med henvisning til det forhold, at sagsøgeren i første instans aflagde den skriftlige prøve ved brug af et andet tastaturlayout end tastaturlayoutet QWERTY-PT, som hun var vant til at bruge. For det første har dette forhold ingen sammenhæng med begrundelsen for den anfægtede afgørelse. For det andet, selv om EPSO kun giver mulighed for at vælge mellem et begrænset antal tastaturlayout (AZERTY, QWERTY-EN og QWERTZ-DE), er dette et særskilt spørgsmål, som ikke vedrører udvælgelsesprøvens sprogordning.
4.

Såfremt databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, første afsnit, litra f), kommer i betragtning som eneste retsgrundlag for opbevaring af oplysninger hos private kreditoplysningsbureauer med hensyn til de oplysninger, der også opbevares i offentlige registre, foreligger der da allerede en legitim interesse for et kreditoplysningsbureau, hvis dette uden konkret anledning overtager oplysningerne fra det offentlige register, for at disse oplysninger kan stå til rådighed i tilfælde af en forespørgsel?
5)

Retten begik en retlig fejl ved at forkaste appellantens yderligere argumenter med henblik på at underbygge konklusionen om, at Kommissionen ikke stod over for »alvorlige vanskeligheder«. — Første del: Retten begik en retlig fejl i præmis 222-229 ved at forkaste appellantens argument vedrørende den omstændighed, at national ret ikke kræver, at myndighederne skal pålægge bøder. — Anden del: Retten begik en retlig fejl i præmis 231-234 ved at undlade at tage hensyn til appellantens argument vedrørende Domstolens dom i Radlberger-sagen og overtrædelsen af artikel 34 TEUF.
1)

Skal Dublinforordningen (1), henset til 3., 32., og 39., betragtning hertil, og læst i sammenhæng med artikel 1, 4, 6, 18, 19 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) fortolkes og anvendes således, at det mellemstatslige tillidsprincip ikke kan opdeles, således at alvorlige og systematiske krænkelser af EU-retten, der før overførslen begås af den muligt ansvarlige medlemsstat over for tredjelandsstatsborgere, der (endnu) ikke er Dublingengangere, ubetinget er til hinder for overførsel til denne medlemsstat?
C 2/13

Appel iværksat den 7. juli 2021 af Comercializadora Eloro S.A. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 28. april 2021 i sag T-310/20 — Comercializadora Eloro mod EUIPO — Zumex Group (JUMEX)

(Sag C-415/21 P)

(2022/C 2/17)

Processprog: spansk

Parter

Appellant: Comercializadora Eloro S.A. (ved abogados J.L. Gracia Albero, P. Merino Baylos og E. Cebollero González)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Zumex Group S.A.

Ved kendelse af 10. november 2021 har Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) fastslået, at appellen ikke admitteres og at Comercializadora Eloro S.A. bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Cluj (Rumænien) den 14. september 2021 — AA mod Banca S

(Sag C-566/21)

(2022/C 2/25)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Cluj

Parter i hovedsagen

Appellant, sagsøgt i første instans: S

Indstævnt, sagsøger i første instans: AA

Præjudicielt spørgsmål

Er det på grundlag af artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, som fortolket i Domstolens praksis, tilladt at ændre et kontraktvilkår i den forstand, at den erhvervsdrivendes ret til efter eget skøn at konvertere kreditaftalens valuta reelt udgør en pligt for den erhvervsdrivende, såfremt denne ændring helt er til gavn for forbrugeren, og fjernelsen alene af det urimelige kontraktvilkår ikke medfører nogle fordele for forbrugeren?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
1)

Følger det af EU-retten, navnlig af artikel 4, stk. 3, TEUF, artikel 288, stk. 3, TEUF og artikel 260, stk. 1, TEUF, at artikel 15, stk. 1, stk. 2, litra g), og stk. 3, i Europa-Parlamentets direktiv 2006/123/EF (1) (herefter »tjenesteydelsesdirektivet«) har direkte virkning i forbindelse med en verserende retssag mellem privatpersoner således, at de nationale bestemmelser i § 4 i den tyske Verordnung über die Honorare für Architekten- und Ingenieurleistungen (lovbekendtgørelse om honorarer for arkitekt- og ingeniørydelser) fra 1996 i affattelsen fra 2002 (herefter »HOAI 2002«), som er i strid med dette direktiv, og hvorefter de minimumssatser for arkitekters og ingeniørers projekterings- og tilsynsydelser, der er fastsat i denne honorarordning — bortset fra visse undtagelsestilfælde — er bindende, og en honoraraftale med lavere satser end minimumssatserne, der indgås i kontrakter med arkitekter og ingeniører, er ugyldig, ikke længere finder anvendelse, selv om der er tale om krav på grundlag af en arkitektkontrakt, der blev indgået i 2004, dvs. før vedtagelsen af tjenesteydelsesdirektivet?
2)

Er det foreneligt med EU-retten — og navnlig artikel 3, nr. 27), i direktiv 2007/46/EF — at en tilbudsgiver i forbindelse med en offentlig kontrakt for levering af reservedele til busser bestemt til offentlig personbefordring selv kan udgive sig for at være »fremstiller« af en specifik ikke-original reservedel bestemt til et specifikt køretøj, især såfremt denne del henhører under en af komponenttyperne omfattet af de tekniske specifikationer som defineret i bilag IV (Liste over krav i forbindelse med EF-typegodkendelse af køretøjer) til direktiv 2007/46/EF, eller skal den pågældende tilbudsgiver — med henblik på at godtgøre, at de enkelte tilbudte reservedele er i overensstemmelse med udbudsprocedurens tekniske specifikationer — godtgøre at være den person, som over for den godkendende myndighed er ansvarlig for typegodkendelsesprocessen i enhver henseende og for produktionens overensstemmelse samt det relaterede kvalitetsniveau, og for direkte at udføre i det mindste nogle trin af fremstillingen af den komponent, som skal typegodkendes, og hvilke bevismidler er i bekræftende fald påkrævede for at godtgøre dette?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 15. oktober 2021 — NN mod Regione Lombardia

(Sag C-636/21)

(2022/C 2/29)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger og appellant: NN

Sagsøgt og indstævnt: Regione Lombardia

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 220 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 (1) og Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/1323 (2) af 2. august 2019 til hinder for en national lovgivning (såsom ministerielt dekret nr. 383/2020 af 15.1.2020 fra ministeren for landbrugs-, fødevare- og skovbrugspolitik), som fortolkes og anvendes således, at adgang til kompensationsforanstaltninger for skade forårsaget af aviær influenza er forbeholdt virksomheder, hvis aktiviteter ikke er ophørt på datoen for ansøgningen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (EUT 2013, L 347, s. 671).

(2) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/1323 af 2.8.2019 om ekstraordinære markedsstøtteforanstaltninger for æg- og fjerkrækødssektoren i Italien (EUT 2019, L 206, s. 12).
I.

Er direktiv 2011/92/EU (1), som ændret ved direktiv 2014/52/EU (2) til hinder for en national lovgivning, hvorefter gennemførelsen af en miljøkonsekvensvurdering af »Städtebauvorhaben« (»anlægsarbejder i byzoner«) både er betinget af, at der nås tærskelværdier for omfanget af det anvendte areal på mindst 15 ha og et bruttoetageareal på mere end 150 000 m2, og at der er tale om et anlægsarbejde til samlet, multifunktionel bebyggelse, i hvert fald med beboelses- og erhvervsbyggeri, herunder de adgangsveje, der er planlagt med henblik herpå, og forsyningsinstitutioner, hvis opland går ud over anlægsarbejdernes område? Har det i denne forbindelse betydning, at den nationale lovgivning fastsætter særlige betingelser for — fritids- eller forlystelsesparker, sportsstadioner eller golfbaner (fra et vist anvendt areal eller fra et vist antal parkeringspladser) — industri- eller erhvervsparker (fra et vist anvendt areal) — indkøbscentre (fra et vist anvendt areal eller fra et vist antal parkeringspladser) — indlogeringsfaciliteter, såsom hoteller eller feriebyer, og accessoriske anlæg (fra et vist antal senge eller fra et vist anvendt areal, begrænset til området uden for lukkede beboelsesområder) — offentligt tilgængelige parkeringsarealer eller parkeringsgarager (fra et vist antal parkeringspladser)
1)

Skal artikel 4, stk. 1, og artikel 20, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (1) fortolkes således, at i det tilfælde, at det over for et selskab, der har hjemsted på en medlemsstats område, og som en arbejdstager har sagsøgt ved retterne i denne stat, gøres gældende, at den samme arbejdstager, der er ansat i et andet selskab, befinder sig i en situation, hvor de to selskaber i fællesskab er arbejdsgivere, er den pågældende ret ikke ved afgørelsen af, hvorvidt den har kompetence til at tage stilling til de krav, der er fremsat mod de to selskaber, forpligtet til på forhånd at vurdere, om der foreligger en situation, hvor to selskaber i fællesskab er arbejdsgivere?
3)

Udgør manglen på et effektivt retsmiddel til at anfægte retsgyldigheden af dommerudnævnelser i Polen under omstændigheder, hvorunder det er klart, at den eftersøgte person på dette tidspunkt ikke kan fastslå, om de dommere, der skal dømme ham, er retmæssigt udnævnt, en krænkelse af kerneindholdet i retten til en retfærdig rettergang, som indebærer, at den fuldbyrdende judicielle myndighed skal afslå at overgive den eftersøgte person?
1)

Skal artikel 16, stk. 4, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 29. april 2004 (1) om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF fortolkes således, at ethvert tidsrum, uanset hvor kortvarigt, hvor en EU-borger med tidsubegrænset opholdsret er tilstede i værtslandet, er tilstrækkeligt til at afbryde et fravær fra værtsmedlemsstaten af en varighed på to på hinanden følgende år?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okręgowy w Warszawie (Polen) den 21. juli 2021 — J.K. og B.K. mod Przedsiębiorstwu Państwowemu X

(Sag C-452/21)

(2022/C 24/15)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Okręgowy w Warszawie

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: J.K. og B.K.

Sagsøgt: Przedsiębiorstwu Państwowemu X

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 191, stk. 1 og 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 7, 17 og 37 i chartret om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med artikel 1, stk. 1, og artikel 2, 8, 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj (1) fortolkes således, at de er til hinder for en sådan fortolkning af en bestemmelse i national ret, artikel 129, stk. 4, i lov af 27. april 2001 — lov om miljøbeskyttelse, som fastsætter en frist på tre år til at fremsætte krav vedrørende begrænsninger i brugen for en ejendom, som forhindrer ejerne af ejendomme, der er beliggende i et området med begrænset brugsret omkring en lufthavn, til at opnå erstatning for værdiforringelse af ejendommene og godtgørelse for udgifterne til lydisolering, som i den foreliggende sag?

(1) EFT 2002, L 189, s. 12.
1.

Finder definitionerne og begrebsbestemmelserne i De Forenede Nationers konvention om afskaffelse af alle former for forskelsbehandling af kvinder af 18. december 1979 og Europarådets konvention til forebyggelse og bekæmpelse af vold mod kvinder og vold i hjemmet i henhold til 17. betragtning til direktiv 2011/95/EU (1) anvendelse på kvalificeringen af kønsbestemt vold mod kvinder som grund til at yde international beskyttelse i henhold til Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling af 1951 og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, eller har kønsbestemt vold mod kvinder som grund til at yde international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95/EU en selvstændig betydning, der adskiller sig fra betydningen i de nævnte folkeretlige instrumenter?
2)

Har det herved nogen betydning: — om den fælles virksomhed er midlertidig eller ikke midlertidig (permanent); — at de samarbejdende personer selv er erhvervsdrivende; — at de samarbejdende personer driver en egen virksomhed, der er sammenlignelig med den fælles virksomhed, og som i al fald er aktiv på det samme marked; — at den fælles virksomhed ikke er nogen juridisk person; — at den fælles virksomhed kan have en formue (adskilt fra selskabsdeltagernes formue), der kan gøres til genstand for regres; — om den fælles virksomhed efter national ret er beføjet til at repræsentere de samarbejdende personer ved besvarelsen af spørgsmålene i det fælles europæiske udbudsdokument; — at det efter national ret er selskabsdeltagerne i et interessentskab (og således ikke interessentskabet selv), der påtager sig de af kontrakten følgende forpligtelser og hæfter solidarisk for deres opfyldelse?
2)

Såfremt det er en betingelse for, at det ovenfor nævnte krav om fornyet klassificering og mærkning er forholdsmæssigt, at der kan dispenseres fra kravet af den grund, at der er opnået vished om, at en køber af videogrammet er myndig: Skal der i forbindelse med salg til myndige personer stilles krav om, at der foreligger absolut vished om, at køberen er myndig, på tidspunktet for bestilling og salg af videogrammet, eller er det tilstrækkeligt, at sælgeren af videogrammet bestræber sig på at forvisse sig om, at køberen er myndig?