ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

De nederlandske myndigheder anfører imidlertid, at artikel 3a, stk. 2, tredje afsnit, ikke skal fortolkes efter sin ordlyd. I stedet skal den forstås således, at den betyder, at den særlige referencemængde, der tilkendes med hensyn til Twijnstra's produktion i de 12 måneder inden hans ansøgning om en omstillingspræmie, skal fordeles mellem ham og de personer, der købte en del af hans bedrift, på grundlag af størrelsen af henholdsvis Twijnstra's og erhververnes areal. Den nederlandske regering gør opmærksom på en tilsyneladende uoverensstemmelse i den lovgivning, der finder anvendelse. Artikel 3a, stk. 2, tredje afsnit, i forordning nr. 857/84 betyder, at såfremt en del af en bedrift overdrages i ikke-markedsføringseller omstillingsperioden, skal den særlige referencemængde fordeles mellem overdrageren og erhververen i forhold til den del af præmien, som hver af dem er berettiget til. Artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1078/77 indeholder imidlertid ikke bestemmelse om, at erhververen af en del af en bedrift erhverver ret til en del af præmien. Den nederlandske regering anfører, at artikel 6, stk. 2, giver parterne frihed til selv at bestemme, om erhververen får ret til en del af præmien. Men såfremt det er tilfældet, og såfremt retten til en særlig referencemængde er afhængig af retten til præmien, ville erhververens berettigede forventninger blive tilsidesat, da han ville være ude af stand til at opnå en særlig referencemængde, medmindre han havde sikret sig ret til en del af præmien. Den nederlandske regering gør gældende, at i betragtning af begrundelsen for den pågældende bestemmelse er det afgørende kriterium størrelsen af det produktive areal, som tilhører henholdsvis overdrageren og erhververen. I sagen for den nationale ret anførte det sagsøgte ministerium, at da Rådet havde indsat artikel 3a i forordning nr. 857/84, måtte det have haft den fejlagtige opfattelse, at erhververen af en del af en bedrift, som var dækket af en ikke-markedsførings- eller omstillingsaftale, automatisk erhvervede ret til en forholdsmæssig del af præmien, forudsat at den pågældende påtog sig overdragerens forpligtelser i medfør af aftalen.
Findling har siden 1963 indført kuglelejer fra Japan. Den 28. marts 1988 indgav selskabet de påkrævede tolddokumenter for importen af lejehuse af mærket Nachi, som blev fremstillet af det japanske firma Asahi Seiko Co. Ltd (herefter benævnt »Asahi«) for det japanske firma Nachi Fujikoshi Corp. (herefter benævnt »Nachi«). Lejehusene blev solgt til Findling af de japanske selskaber Gloria International Corp. (herefter benævnt »Gloria«) og Ehara Industries Ltd (herefter benævnt »Ehara«). For disse indførsler blev der bl.a. opkrævet en antidumpingtold på 13,39%, der beløb sig til i alt 6789,58 DM.

Efter at Findling forgæves havde klaget administrativt, anlagde selskabet sag til prøvelse af Hauptzollamts afgørelse ved Finanzgericht Baden-Württemberg (herefter benævnt »den forelæggende ret«). Sagsøgeren har gjort gældende, at opkrævningen af en antidumpingtold — baseret på forordning nr. 374/87 — er uretmæssig. Ganske vist er eksportfirmaerne Gloria og Ehara i henhold til ordlyden af skemaet i artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 374/87 »andre eksportører«. Men anvendelsen af en antidumpingtold på 13,39%, der resulterer heraf, betyder, at der sker en retsstridig forskelsbehandling af Findling, da der i de tilfælde, hvor firmaet Nachi selv eksporterer Nachi-lejehuse, opkræves en antidumpingtold på kun 2,24% (jf. skemaet, nr. 3). Forordning nr. 374/87 angår kun eksport fra eksporterende producenter eller — som i firmaet Nachi's tilfælde — fra eksportører, der ganske vist fremstiller andre kuglelejer, men ikke lejehuse, og som lader disse fremstille hos andre producenter for at gøre deres eget sortiment komplet. Eksportfirmaerne Gloria og Ehara fremstillede hverken kuglelejer eller lejehuse, og de købte navnlig de her omhandlede lejehuse til markedspriser på det japanske marked med henblik på at sælge dem videre til Findling med fortjeneste. Ifølge Findling skal det for at anvende den antidumpingtold på 2,24%, der gælder for firmaet Nachi, blot bevises, at lejehusene er blevet fremstillet af eller for dette firma.

Hauptzollamt har derimod anbefalet en fortolkning med udgangspunkt i ordlyden af skemaet i artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 374/87 og gjort gældende, at bestemmelsens ordlyd tvinger til at anvende en antidumpingtold på 13,39%.
I mit forslag til afgørelse i Vandemoortele- og Haniel-sagerne stillede jeg det spørgsmål, om en sag af denne art kan anlægges med hjemmel i traktatens artikel 181. Da forslaget til afgørelse i Haniel-sagen ikke er blevet trykt i sin helhed i Samlingen, vil jeg her citere hele det afsnit, hvori jeg gjorde rede for indvendingerne mod at klassificere denne type krav som kontraktmæssige (punkt 9-12):

»... I den foreliggende sag henviser Kommissionen udelukkende til artikel 181, men jeg er ikke overbevist om, at Kommissionen har ret på dette punkt. For det første giver artikel 181 Domstolen kompetence i medfør af en kontrakt, ikke i henhold til en forordning fra Kommissionen.

For det andet nærer jeg tvivl om, hvorvidt forholdet mellem Kommissionen og sagsøgeren i virkeligheden overhovedet er af kontraktmæssig art. Det forekommer mig snarere at være af lovbestemt karakter, da parternes rettigheder og forpligtelser ensidigt er vedtaget i en lovgivningsakt, og der ikke er nogen mulighed for Kommissionen og tilslagsmodtageren for at foretage ændringer ved forhandling. Der er en grundlæggende forskel mellem en forordning og en kontrakt, selv en standardkontrakt eller ’tiltrædelses-kontrakt’. Såfremt der forelå et kontraktforhold, selv i tilfælde af en standardkontrakt eller ’tiltrædelseskontrakt’, ville der være mulighed for parterne for at ændre kontraktens bestemmelser og f.eks. at vedtage en anden værnetingsklausul. I det foreliggende tilfælde var såvel sagsøgeren som Kommissionen bundet af forordningens bestemmelser.

For det tredje, såfremt den foreliggende sag behandles som en tvist vedrørende et kontraktforhold, hvor Domstolen i medfør af traktatens artikel 181 har kompetence til at træffe afgørelse, ville dette medføre visse praktiske vanskeligheder. I medfør af artikel 215, stk. 1, bestemmes Fællesskabets ansvar i kontraktforhold efter den lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende

kontrakt. Som jeg anførte i mit forslag til afgørelse i Vandemoortele-sagen, ville man forvente, at en ’voldgiftsbestemmelse’ som nævnt i artikel 181 ville blive ledsaget af en bestemmelse om, hvilken lov der skal finde anvendelse på kontrakten. Når et sådant lovvalg ikke er sket, ville det være Domstolens opgave at bestemme, hvilken lov der skal anvendes på kontrakten. Men det ville alligevel være mærkeligt, såfremt en fællesskabsretlig forordning blev fortolket forskelligt eller havde forskellige konsekvenser alt efter de relevante nationale kontraktretlige bestemmelser. Det er ikke nødvendigt at nå frem til dette resultat, eftersom forholdet mellem sagsøgeren og Kommissionen i vid udstrækning er fastsat i lovgivningen. Det er ikke nødvendigt at påberåbe sig artikel 181 overhovedet. Dette synspunkt har ligeledes den fordel, at man undgår den konklusion, som Kommissionen når frem til, nemlig at søgsmålet kan rejses under henvisning dels til artikel 173, dels til artikel 181.

Jeg konkluderer, at den foreliggende sag ikke kan betragtes som en sag i et kontraktforhold under henvisning til traktatens artikel 181. Den skal behandles som et annullationssøgsmål i medfør af artikel 173, stk. 2 ...«
75.

Nu havde ændringen i 1985 af denne artikel netop til formål efter dommen i Robards-sagen at udvide listen over personer, der bor sammen med børn, som giver anledning til suspension af ydelserne i beskæftigelsesstaten, da de pågældende personer arbejder i bopælsstaten. Jeg erindrer her om, at der var tale om at gøre det muligt for en fraskilt ægtefælle, der havde forældremyndigheden over børnene, selv direkte at oppebære familieydelserne i sin bopælsstat ( 49 ).
Med hjemmel i konventionen er der nedsat en Blandet Kommission, som har til opgave at varetage administrationen af konventionen og sikre, at den anvendes korrekt. Den Blandede Kommission er sammensat af repræsentanter for de kontraherende parter — Fællesskabet er repræsenteret af Kommissionen — og handler efter fælles overenskomst, altså ved enstemmighed. Den fremsætter henstillinger om konventionens gennemførelse og træffer afgørelse om en række nøje fastlagte ændringer, henholdsvis foranstaltninger (artikel 14 og 15 i konventionen).

På sit første årsmøde den 21. januar 1988 vedtog Den Blandede Kommission en række »administrative aftaler« (»arrangements administratifs«, »administrative arrangements«), som er nedfældet i dokument XXI/1367/87 — EFTA 2. Det fremgår af mødereferatet, at der er tale om en samling af gennemførelsesbestemmelser til konventionen, som er affattet af EØF- og EFTA-eksperter ( 6 ). I kapitel III forekommer under overskriften »Formaliteter ved afgangstold-stedet« under punkt C, »Foranstaltninger til identifikation«, en — i retsmøderapporten udførligt gengivet — »grundaftale« (»arrangement de base«), hvor det bl.a. fastslås, at toldforsegling er den mest velegnede metode til at lette overførslen af varer over grænsen.

Endvidere bliver det bestemt, at den i artikel 11, stk. 4, i konventionen nævnte fritagelse for forsegling kun kan finde sted, når denne beskrivelse er »så præcis, at varernes identitet (herunder art og mængde) kan fastslås uden vanskelighed«.

Dokumentet indeholder desuden (kapitel III, punkt C) særlige bestemmelser for samhandelen med Schweiz og Østrig; disse er ligeledes gengivet i retsmøderapporten. Her fastslås, at »konventionens bestemmelser for toldforsegling bør nøje følges«; dog kan »usædvanlig tunge eller voluminøse varer, varer der er uegnede til transport under forsegling (dyr), og varer, der af tekniske årsager ikke kan forsegles«, undtagelsesvis fritages.
Kommissionens påstand er opdelt i to dele. Kommissionen påstår for det første, at Domstolen skal fastslå, at Irland har overtrådt EØF-traktatens artikel 30 »ved at gøre al indførsel af sæd betinget af licens« ( 1 ). Den anden del af påstanden vedrører »restriktive betingelser for indførslen af dyresæd«, som Kommissionen finder stridende mod Rådets direktiv 77/504/EØF og Kommissionens beslutning 88/124/E0Ę jf. nærmere nedenfor.

Kommissionen må utvivlsomt gives medhold i, at de gældende irske regler indebærer en overtrædelse af traktatens artikel 30. Dette er næppe bestridt af Irland, der har accepteret nødvendigheden af at vedtage nye regler, som vil indebære en afskaffelse af importlicenssystemet, og erstatte det med en certifikatsordning i overensstemmelse med de relevante direktiver og beslutninger på området.

Irland gør dog gældende, at det allerede inden sagsanlægget i traktatbrudsproceduren har bragt administrativ praksis i overensstemmelse med fællesskabsrettens krav. Ansøgninger om importlicens bliver behandlet i løbet af få dage; de udstedte licenser er gældende for seksmånedersperioder, og den hidtidigt eksisterende karantæneordning blev afskaffet allerede i 1987. Irland gør endvidere gældende, at et licenskrav i sig selv ikke er i strid med de gældende fællesskabsregler.
2.

Irland har i sit svarskrift anerkendt, at det endnu ikke har vedtaget den fornødne lovgivning for at gennemføre direktivet. Det har imidlertid anført, at direktivet efterkommes i praksis. Det følger af Domstolens faste praksis, at »en rent administrativ praksis, som ifølge sagens natur frit kan ændres af forvaltningen, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab på passende måde, ikke kan anses for en gyldig opfyldelse af traktatens forpligtelser« ( 2 ).
Finanzgericht Hamburg har forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»Skal artikel 6, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2267/84 fortolkes således, at oplagringsperioden som undtagelse fra artikel 11, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 798/80 ikke udløber forud for udløbet af den periode, som eksportøren skal respektere på grund af den ham ydede støtte til privat oplagring?«

Finanzgericht har knyttet følgende bemærkninger til spørgsmålet:

»Der opstår ... problemer for eksportøren, såfremt han ønsker fuldt ud at udnytte den oplagringsperiode, som er indrømmet ham i henhold til reglerne om støtte. Endvidere er det klart — hvad den foreliggende sag også viser — at selv et erfarent firma, som egentlig er omhyggeligt ved anvendelsen af bestemmelserne, let kan overse, at oplagringsperioderne løber forskelligt. Dette problem bliver endnu større ved, at artikel 6, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2267/84 giver det indtryk, at oplagringsperioderne i relation til støtte og eksportrestitutioner harmoniseres.

Der turde ikke være væsentlige fællesskabsretlige hensyn, der nødvendiggør, at de to oplagringsperioder således udløber på forskellige tidspunkter. Tværtimod synes baggrunden for ordningen blot at være, at fællesskabslovgiver ved gennemførelsen heraf ikke var opmærksom på de vanskeligheder, som man nu forsøger at tage højde for ved artikel 4, stk. 3 og 5, i forordning (EØF) nr. 3445/90 (EFT L 333, s. 30).«

Kommissionen gør gældende, at spørgsmålet skal besvares benægtende, og henviser bl.a. til, at Annuss efter de gældende regler uden vanskeligheder kunne have respekteret fristerne. For det første kunne Annuss have begrænset sig til at indgå den private oplagringskontrakt for en periode på 11 måneder. For det andet kunne Annuss have anvendt den mulighed for at forkorte den kontraktfastsatte oplagringsperiode, der ved artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 2267/84 blev indført i forbindelse med de nye regler om samtidig anvendelse af de to støtteordninger ( 10 ).
5.

Der er også et materialretligt hensyn, der taler for, at de i stk. 1 opregnede angivelser ikke gøres fakultative. Både Kommissionen og den italienske regering har med rette anført, at formålet med artikel 9 i forordning nr. 1153/75 er, at det undgås, at produkterne undergives den samme behandling to gange. For de i artikel 9, stk. 1, første afsnit, opregnede produkter, der ikke er færdigbehandlede (herunder også ung, ikke færdiggæret vin, der omtvistes i denne sag), er risikoen for, at produktet behandles to gange, naturligvis størst. Disse produkter bør derfor undergives en yderligere beskyttelse, der består i, at visse angivelser i ledsagedokumenterne gøres obligatoriske.
De to hovedsager kan sammenfattes således. I den første sag kræver Watson Rask erstatning for uberettiget bortvisning samt godtgørelse. I slutningen af januar 1989 blev hendes løn udbetalt for sent. Efter at hun havde krævet at få sin løn på et tidligere tidspunkt, fik Watson Rask udbetalt sin løn på en check. I februar 1989 skete det samme, men denne gang nægtede ISS at udbetalte lønnen på den dag, hvor Philips havde udbetalt den. ISS anførte, at de havde ret til at flytte lønterminerne og navnlig herved at vælge den sidste hverdag i måneden i stedet for den sidste torsdag i måneden. Watson Rask anførte heroverfor, at hun i medfør af den danske lov om virksomhedsoverdragelse ( 2 ) var ansat på samme vilkår som hos Philips. Da hun meddelte, at hun ikke længere ville arbejde for ISS, hvis hendes løn ikke blev udbetalt på det tidligere tidspunkt, blev hun uden varsel bortvist af arbejdslederen.

Den anden hovedsag vedrører sammensætningen af den løn, som ISS i henhold til førnævnte aftale skal betale. Efter overtagelsen fik Watson Rask og Christensen ikke længere udbetalt udlæg til vask af tøj, tilskud til fodtøj mv., som var en del af deres løn hos Philips. For den forelæggende ret har de anført, at der ved aftalen er tale om overdragelse af en del af en virksomhed, således at loven om virksomhedsoverdragelse og direktivet finder anvendelse, og at de ansatte, som går med over ved overdragelsen, ikke må få udbetalt mindre end de ville have modtaget efter de ansættelsesvilkår, som var gældende hos Philips.
I Knoors-sagen ( 9 ) udøvede en nederlandsk statsborger med bopæl i Belgien i sidstnævnte medlemsstat selvstændig gas- og vandinstallationsvirksomhed. Han ansøgte de nederlandske myndigheder om autorisation til at udøve samme virksomhed i Nederlandene, men fik afslag af de nederlandske myndigheder med den begrundelse, at han ikke havde de kvalifikationer, der krævedes efter nederlandsk lovgivning. Domstolen blev forelagt et spørgsmål om, hvorvidt Rådets direktiv 64/427/EØF af 7. juli 1964 om gennemførelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser med hensyn til selvstændig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og håndværk) ( 10 ) fandt anvendelse på statsborgere i værtslandet. Domstolen udtalte, at

»... disse grundlæggende friheder i Fællesskabets system [den frie bevægelighed for personer, etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, som er sikret ved traktatens artikel 3, litra c), artikel 48, 52 og 59] ... ikke fuldt ud [ville] kunne gennemføres, såfremt medlemsstaterne kunne undlade at anvende fællesskabsretlige bestemmelser på de af deres statsborgere, som har udnyttet disse muligheder for bevægelighed og etablering, og som i kraft heraf har erhvervet de i direktivet omhandlede faglige kvalifikationer i et andet medlemsland end det land, hvori de er statsborgere ...

Selv om traktatens bestemmelser om etablering og udveksling af tjenesteydelser ikke kan gælde for en medlemsstats rent interne forhold, kan henvisningen i artikel 52 til ’statsborgere i en medlemsstat’, som vil etablere sig ’på en anden medlemsstats område’, dog ikke fortolkes således, at fællesskabsretten ikke skulle gælde for en bestemt medlemsstats egne statsborgere, når disse — i kraft af, at de lovligt har haft bopæl på en anden medlemsstats område og dér har erhvervet de af de fællesskabsretlige bestemmelser anerkendte faglige kvalifikationer — i forhold til deres tidligere stat befinder sig i en situation, som kan sammenlignes med situationen for alle andre retssubjekter, som er omfattet af de ved traktaten sikrede rettigheder og friheder« ( 11 ).
Gerechtshof, Amsterdam, har i sin forelæggelsesdom lagt til grund, at Van Ginkel er en virksomhed, der organiserer turistrejser og driver rejsebureauer, og at selskabet derfor opfylder denne betingelse for at være omfattet af artikel 26, stk. 1. Gerechtshof har også lagt til grund, at Van Ginkel i artikel 26's forstand »handler i eget navn over for den rejsende«, og at selskabet ikke fungerer som formidler. Gerechtshof er dog på et enkelt punkt i tvivl, om betingelserne for anvendelse af artikel 26 i det konkrete tilfælde er opfyldt. Den udtaler herom:

»Det er uklart, om ... et rejsebureaus indgåelse af en aftale om at stille en feriebolig til rådighed for kortvarigt ophold, uden at bureauet sørger for transport af den rejsende til og fra ferieboligen, kan være omfattet af begrebet rejsens gennemførelse, som omhandlet her, eller udelukkende kan anses for leje af denne bolig.«

Det er med henblik på at få løst denne tvivl, at Gerechtshof har forelagt følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen:

»Kan transaktioner, udøvet af en afgiftspligtig person og bestående i udlejning af ferieboliger til kunder, som selv sørger for transport til og fra ferieboligerne, om hvilke den afgiftspligtige har indgået aftaler med tredjemænd for at kunne råde herover, anses for omfattet af begrebet rejsens gennemførelse i sjette direktivs artikel 26, stk. l's forstand, henholdsvis for transaktioner med henblik på gennemførelse af en rejse i denne artikels stk. 2's forstand?«
21.

Efter min opfattelse er argumentationen overbevisende. Det står fast, at der efter de italienske bestemmelser ikke alene opkræves et gebyr for den første registrering af et selskab, dvs. en formalitet, som utvivlsomt kræves forud for udøvelsen af en virksomhed, men også for selskabets fortsatte registrering i registret. Hvis alle afgifter i forbindelse med den første registrering er forbudt i henhold til direktivet, er det vanskeligt at se, hvordan et årligt gebyr, der skal betales ved den første registrering og hvert følgende år, ikke skulle være det. I modsat fald ville en medlemsstat kunne omgå forbudsbestemmelsen i artikel 10, litra c), blot ved at sikre sig, at den forbudte afgift opkræves flere på hinanden følgende gange. På samme måde må en afgift efter min opfattelse være forbudt, selv om den kun blev opkrævet i årene efter registreringen; for hvis enhver form for afgift på registrering forud for et selskabs udøvelse af virksomhed er forbudt, må enhver form for afgift, der opkræves i de følgende år for den samme registrering, også være det. Alle andre løsninger ville føre til det absurde resultat, at en afgift, der er forbudt, blev lovlig, hvis betalingen af den blev udskudt til et efterfølgende år. Jeg kan derfor ikke tiltræde det argument, den italienske regering har fremført i svarskriftet, og hvorefter den omstændighed, at de omtvistede gebyrer skal erlægges hvert år, er tilstrækkelig til, at de ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 10, litra c).
Sagen er forelagt Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Tribunal du travail, Bruxelles, som spørger:

»Er artikel 36, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 574/72 og artikel 46, stk. 1, andet afsnit, in fine, i forordning (EØF) nr. 1408/71, hvortil forordning (EØF) nr. 574/72 indeholder gennemførelsesbestemmelserne, til hinder for, at en medlemsstats institution, når den ved en anden medlemsstats institutions foranstaltning har fået forelagt en ansøgning om invalidepension i henhold til artikel 40 i forordning (EØF) nr. 1408/71, tilkender en vandrende arbejdstager alderspension i stedet for invalidepension, såfremt det fremgår, at alderspensionen, som er erhvervet udelukkende i medfør af national lovgivning, er mere fordelagtig end invalidepensionen fastsat efter principperne om sammenlægning og forholdsvis beregning? Det ønskes således oplyst, om de nævnte fællesskabsforskrifter er til hinder for den fortolkning, sagsøgeren har anlagt såvel af artikel 241, stk. 1, i kongelig anordning af 4. november 1963, der er udstedt i medfør af lov af 9. august 1963 om tvungen syge-og invalideforsikring, som af lovens artikel 76c, stk. 2, første nyaffattede afsnit?«

Spørgsmålet er rejst under en sag anlagt af Iacobelli (»sagsøgeren«), hvori han anfægter en afgørelse om at indstille udbetalingen af hans invalidepension pr. 1. oktober 1983, som var truffet af Institut national d'assurance maladie-invalidité (herefter benævnt »INAMI«). INAMI, der er første sagsøgte i hovedsagen, har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen og var repræsenteret under retsmødet. Den anden sagsøgte, Union nationale des fédérations mutualistes neutres, har ikke deltaget i retsforhandlingerne for Domstolen.
Inden der tages stilling til den forelæggende rets spørgsmål, er det nødvendigt kort at gøre rede for de væsentligste kendetegn ved de pågældende socialsikringsordninger.

Det franske socialsikringssystem omfatter i det væsentlige en almindelig ordning for lønmodtagere, der ikke er beskæftiget inden for landbruget, en ordning for arbejdstagere, der er beskæftiget inden for landbruget, og endelig visse selvstændige ordninger for selvstændige erhvervsdrivende, som ikke er beskæftiget inden for landbruget.

Under de selvstændige ordninger har lovgiver indført dels en obligatorisk alderdoms-forsikringsordning for håndværkere, dels en ligeledes obligatorisk ordning vedrørende forsikring mod udgifterne ved sygdom og barsel for alle selvstændige erhvervsdrivende, der ikke er beskæftiget inden for landbruget.