ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Følgende ønskes navnlig oplyst: — Kan årsafgiften betegnes som »honorarer eller anden form for vederlag«, når der i definitionen af begrebet henvises til »de midler, der er nødvendige for at kunne levere de tjenesteydelser, som handelskamrene har forpligtet sig til at levere på hele det nationale område«? — Udelukker bestemmelsen om en »udligningsfond«, der har til formål at standardisere udøvelsen af alle de »administrative funktioner«, der i lovgivningen er tildelt handelskamrene, i hele landet, at årsafgiften kan betegnes som honorarer eller anden form for vederlag? — Er den mulighed, som de enkelte handelskamre har for at øge årsafgiften med op til 20 % med henblik på medfinansiering af initiativer, der har til formål at øge produktionen og forbedre den økonomiske situation inden for det pågældende territoriale kompetenceområde, forenelig med denne afgifts betegnelse som honorarer eller anden form for vederlag? — Er den manglende præcisering af metoderne til kortlægning af de behov, der vedrører handelskamrenes førelse og ajourføring af registreringerne og noteringerne i virksomhedsregistret, til hinder for, at årsafgiften kan betegnes som honorarer eller anden form for vederlag? — Er den skønsmæssige fastsættelse af årsafgiften i kraft af, at der ikke foreligger en bestemmelse om, at det med »bestemte intervaller« sikres, at afgiften svarer til de gennemsnitlige omkostninger ved tjenesteydelsen, forenelig med, at afgiften betegnes som honorarer eller anden form for vederlag?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel (Beligen) den 11. december 2009 — RTL Belgium SA (tidligere TVI SA) mod Conseil supérieur de l’audiovisuel

(Sag C-517/09)

2010/C 51/30

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel

Parter i hovedsagen

Sagsøger: RTL Belgium SA (tidligere TVI SA)

Sagsøgt: Conseil supérieur de l’audiovisuel

Præjudicielt spørgsmål

Kan begrebet »effektiv kontrol over både udvælgelsen af programmer og deres tilrettelæggelse« i artikel 1, litra c), i direktivet af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-spredningsvirksomhed (1) [som ændret ved direktiv 2007/65/EF] fortolkes således, at det kan antages, at et selskab, der har hjemsted i en medlemsstat, og som har koncession fra regeringen i denne medlemsstat til at præstere en audiovisuel medietjeneste, faktisk udøver en sådan kontrol, selv om selskabet har uddelegeret — med mulighed for yderligere uddelegering — gennemførelsen og produktionen af alle tjenestens egne programmer, den eksterne kommunikation og tjenesteydelser inden for finans, jura, personaleforvaltning, forvaltning af infrastrukturer og andre tjenesteydelser vedrørende personale til et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat mod betaling af et ubestemt beløb svarende til den samlede omsætning på reklamer i forbindelse med tjenestens udsendelser, og selv om det fremgår, at det er på dette selskabs hjemsted, at der træffes beslutning om og sker gennemførelse af programsammensætningen, eventuelle fjernelser fra programmet og ændringer af programfladen på grund af aktuelle begivenheder?

(1) Rådets direktiv 89/552/EØF af 3.10.1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed (EFT L 298, s. 23).
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 25 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/24

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Regeringsrätten (Sverige) den 21. december 2009 — Skandinaviska Enskilda Banken AB Momsgrupp mod Skatteverket

(Sag C-540/09)

2010/C 51/40

Processprog: svensk

Den forelæggende ret

Regeringsrätten

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Skandinaviska Enskilda Banken AB Momsgrupp

Sagsøgt: Skatteverket

Præjudicielt spørgsmål

Skal sjette momsdirektivs artikel 13, punkt B (artikel 135, stk. 1, i Rådets direktiv om det fælles merværdiafgiftssystem (1)), fortolkes således, at de der anførte fritagelser fra skattepligt også omfatter sådanne tjenesteydelser (underwriting) som indebærer at et finansieringsselskab mod betaling udsteder en garanti til et selskab, som står overfor at skulle udstede aktier, når garantien indebærer, at finansieringsselskabet påtager sig at købe de aktier, som eventuelt ikke tegnes indenfor tegningsperioden for aktieemissionen?

(1) Rådets direktiv 77/388/EØF (EFT L 145, s.1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/26

Appel iværksat den 23. december 2009 af BCS SpA til prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) den 28. oktober 2009 i sag T-137/08 — BCS SpA mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked

(Sag C-553/09 P)

2010/C 51/42

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: BCS SpA (ved avvocati M. Franzosi, V. Jandoli og F. Santonocito)

De andre parter i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) og Deere & Company

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves og den anfægtede afgørelse annulleres.

— EF-varemærke nr. 63 289 erklæres ugyldigt.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med følgende retlige fejl:

I. Retten i Første Instans anlagde en forkert fortolkning af artikel 7, stk. 1, litra b), og af artikel 7, stk. 3, i varemærkeforordningen (1), idet den fastslog, at et tegns opnåelse af fornødent særpræg ikke afhænger af en tidligere eller eksisterende eksklusiv brug af tegnet (desuden er denne brug ikke godtgjort, og det lægges tværtimod til grund i samme afgørelse, at den er blevet nægtet i visse lande).

II. Retten i Første Instans anvendte de i retspraksis opstillede kriterier for at konstatere, om der er opnået fornødent særpræg, forkert i strid med varemærkeforordningens artikel 7, stk. 3.

AD I. Den manglende eksklusive brug i andre dele af Fællesskabet er godtgjort gennem erklæringer fra tredjemænd i Danmark og Irland. Den manglende utvetydige association mellem farvekombinationen grøn og gul og Deere er således uforenelig med anerkendelsen af, at dette tegn har opnået fornødent særpræg i disse lande.

AD II. BCS anfægter de af Retten i Første Instans anvendte retlige kriterier i forhold til beviset for en sekundær betydning, eftersom de er i strid med principperne, der følger af Domstolens langvarige retspraksis. Varigheden af brugen af varemærket Deere, markedsandele og salgsmængder kan nemlig ikke — hver for sig — anses for tilstrækkelige beviselementer for erhvervelsen af en sekundær betydning. Navnlig kan de ikke gøre det ud for en forbrugerundersøgelse, som ikke foreligger (eller for et resultat, der modsiger tredjemandserklæringer), eftersom disse er bevismidler af en anden karakter.

Herved begik Retten i Første Instans en fejl ved ikke at tage hensyn til det umiddelbare bevis for, at EF-varemærke nr. 63 289 savner fornødent særpræg i Danmark og Irland.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994 L 11, s. 1), erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (kodificeret udgave) (EUT L 78, s. 1).
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/38/EF af 17. maj 2006 om ændring af direktiv 1999/62/EF om afgifter på tunge godskøretøjer for benyttelse af visse infrastrukturer (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at gennemføre direktivet, og idet den under alle omstændigheder ikke har meddelt Kommissionen disse.
—

Det fastslås, at Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 49 TEUF, da bestemmelserne i artikel 51 TEUF ikke er opfyldt, og idet Den Portugisiske Republik i medfør af en afgørelse truffet af det portugisiske justitsministerium den 12. december 1991, som bekræfter en udtalelse afgivet af Conselho Consultivo da Procuradoria-Geral da República (det rådgivende råd for republikkens statsadvokatur) vedrørende forfatningens artikel 15, stiller krav om portugisisk statsborgerskab for at udøve hvervet som notar.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 51/22

Appel iværksat den 18. december 2009 af Vladimir Ivanov til prøvelse af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Afdeling) den 30. september 2009 i sag T-166/08, Ivanov mod Kommissionen

(Sag C-532/09 P)

2010/C 51/36

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Vladimir Ivanov (ved avocat F. Rollinger)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appelskriftet antages til realitetsbehandling.

— Appellanten gives medhold i sine påstande i appelskriftet.

— Rettens kendelse af 30. september 2009 ophæves.

— Appellanten gives medhold i sine påstande for førsteinstansen.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale betaler sagens omkostninger ved begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre anbringender til støtte for sin appel.

Med det første anbringende, der består af tre led, har han gjort gældende, at Retten ikke burde have anvendt forbeholdet om procedurefordrejning som begrundelse for at afvise hans sag om ansvar uden for kontraktforhold, eftersom det stærkt begrænsede anvendelsesområde for dette forbehold kun vedrører særlige tilfælde, hvor formålet med erstatningssøgsmålet er at opnå betaling af et beløb af samme størrelse som det, sagsøgeren ville have opnået, såfremt han havde fået medhold i et annullationssøgsmål. I det foreliggende tilfælde er det erstatningssøgsmål, som appellanten indgav, af selvstændig karakter, idet han ønskede at få fastslået, at Kommissionen var ifaldet ansvar uden for kontraktforhold som følge af den adfærd, som den havde udvist overfor ham, og ikke at opnå en økonomisk stilling som den, han ville have haft, i tilfælde af at Kommissionens afgørelser var blevet annulleret.

I denne forbindelse er appellanten i øvrigt at den opfattelse, at forbeholdet om procedurefordrejning ikke kunne rejses af Retten af egen drift, da bevisbyrden for, at der foreligger en sådan fordrejning, påhviler sagsøgte.

Med det andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse, idet den lagde til grund, at det er en betingelse for, at Kommissionen kan ifalde erstatningsansvar uden for kontrakt, at det forinden er blevet fastslået, at den har udvist en ulovlig adfærd, da fællesskabsinstitutionernes ulovlige adfærd i Rettens nyere praksis ikke længere indgår som en af de betingelser, der skal være opfyldt, for at de nævnte institutioner kan ifalde ansvar.

Med det tredje anbringende har appellanten endelig givet udtryk for den opfattelse, at Retten har krænket hans ret til en effektiv domstolsprøvelse, således som dette er anerkendt i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, idet den i den appellerede kendelse fastslog, at et annullationssøgsmål var bedre egnet end et erstatningssøgsmål.
3)

Hvis det første spørgsmål besvares med, at en ydelse af denne art skal behandles som en ydelse ved invaliditet, betyder ordlyden af artikel 10 i forordning nr. 1408/71, som omhandler ydelser, hvortil der er »erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater« da, at medlemsstater i henhold til forordning nr. 1408/71 fortsat har ret til at fastsætte betingelser for den oprindelige ret til sådanne invaliditetsydelser, der er baseret på bopæl i medlemsstaten eller på, at ansøgeren kan dokumentere det fornødne tidligere ophold i medlemsstaten, således at en ansøger ikke først kan gøre krav gældende om en sådan ydelse fra en anden medlemsstat?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla La Mancha (Spanien) den 25. november 2009 — CLECE, S.A. mod María Socorro Martín Valor og Ayuntamiento de Cobisa

(Sag C-463/09)

2010/C 63/31

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla La Mancha

Parter i hovedsagen

Appellant: CLECE, S.A.

Indstævnte: María Socorro Martín Valor og Ayuntamiento de Cobisa

Præjudicielt spørgsmål

Skal en situation, hvor en kommune tilbagetager eller overtager udførelsen af rengøring af sine lokaler, der tidligere blev udført af en virksomhed, med hvem der var indgået kontrakt herom, og til hvilket formål den ansætter nyt personale, anses for at være omfattet af anvendelsesområdet for artikel 1, stk. 1, litra a) og b) i direktiv 2001/23/EF (1)?

(1) Rådets direktiv 2001/23/EF af 12.3.2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter, EFT L 82, s. 16.
1)

Skal artikel 27, stk. 4, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 882/2004 af 29. april 2004 om offentlig kontrol med henblik på verifikation af, at foderstof- og fødevarelovgivningen samt dyresundheds- og dyrevelfærdsbestemmelserne overholdes (1) fortolkes således, at den ikke indeholder et forbud imod, at der hos en virksomhed opkræves et gebyr for de aktiviteter, der henvises til i forordningens bilag IV, afdeling A, svarende til de minimumssatser, der fremgår af forordningens bilag IV, afdeling B, når de udgifter, der afholdes af den ansvarlige kompetente myndighed efter de i bilag VI nævnte beregningskriterier, er lavere end disse minimumssatser?
2)

Kan den garanterende organisation i den medlemsstat, hvori uregelmæssigheden faktisk blev begået, gøre gældende, at retten til at inddrive det beløb, for hvilket der er stillet sikkerhed, er forældet i henhold til artikel 454, stk. 3, og artikel 455 i forordning (EØF) nr. 2454/93 (1) eller EF-toldkodeksens artikel 221, stk. 3, under henvisning til, at den fastsatte frist er udløbet, uden at organisationen har haft kendskab til omstændighederne forud for fristens udløb?
1)

Skal artikel 1, litra a), i forordning (EØF) 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (1) fortolkes således, at den tillige — for et tidsrum på seks måneder — omfatter en person, som efter den toårige lovbestemte orlov fra sit arbejde efter barsel, aftaler en yderligere orlov i seks måneder med sin arbejdsgiver for at oppebære børnepasningsydelse eller en tilsvarende udligningsydelse i den maksimalt ved lov fastsatte periode, og derefter ophæver arbejdsforholdet?
2)

Retten har fortolket tiltrædelsesakten og forordning nr. 60/2004 (1) urigtigt. a) Retten har fortolket artikel 6 i forordning nr. 60/2004 urigtigt, idet den har tiltrådt anbringendet om, at begrebet »lagre« i denne bestemmelse ligeledes omfatter husholdningsforråd. — Retten har defineret formålet med forordning nr. 60/2004 og bilag IV, kapitel 4, nr. 2, til tiltrædelsesakten for snævert ved at begrænse udelukkelsen til »enhver« forstyrrelse. — Retten har fortolket artikel 7, stk. 1, og artikel 6 i forordning nr. 60/2004 urigtigt, idet den uden lovhjemmel pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at fjerne de sukkeroverskudslagrene. b) Retten har fortolket artikel 6, stk. 1, litra c), i forordning nr. 60/2004 urigtigt, idet den med urette har indskrænket dens anvendelsesområde og herfra har udelukket omstændighederne for opbygningen af de estiske sukkerlagre. — Retten har vurderet beviserne forkert og foretaget en urigtig gengivelse heraf ved undersøgelsen af det estiske anbringende om, at opbygningen af et husholdningslager spille en vigtig rolle i esternes forbrug og kultur. — Retten har foretaget en urigtig vurdering af Estlands berettigede forventning som følge af Kommissionens forsikringer under tiltrædelsesforhandlingerne. — Retten har ikke vurderet EU’s medvirken til opbygning af lagre rigtigt.
—

De portugisiske myndigheder gives medhold i deres påstand om, at afgørelsen af denne sag udsættes indtil Retten har afsagt dom, idet det for så vidt angår tredjemandsindsigelsen er påkrævet at pådømme ikke blot sagens retlige omstændigheder, men ligeledes de faktiske.
1)

Retten har tilsidesat artikel 21 i statutten for Domstolen og artikel 44, stk. 1, litra c), i procesreglementet for Retten i Første Instans, idet den fandt, at sagen kunne antages til realitetsbehandling i forhold til artikel 1, nr. 3) og 4), artikel 2, nr. 3) og 4), samt artikel 3, stk. 2 og 3, i Kommissionens beslutning af 4. maj 2007 (om den nationale plan for tildeling af drivhusgasemissionskvoter, som Republikken Estland har fremlagt i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (1)). Retten fastslog fejlagtigt, at sagen vedrørende beslutningen kunne antages til realitetsbehandling i sin helhed, uanset at sagsøgeren kun havde anført søgsmålsgrunde for annullation i forhold til artikel 1, nr. 1) og 2), artikel 2, nr. 1) og 2), samt artikel 3, stk. 1.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 63/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Supremo (Spanien) den 30. november 2009 — INMOGOLF SA mod Administración General del Estado

(Sag C-487/09)

2010/C 63/32

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Supremo

Parter i hovedsagen

Sagsøger: INMOGOLF SA

Sagsøgt: Administración General del Estado

Præjudicielle spørgsmål

Henset til, at Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 om kapitaltilførselsafgifter (1) (nu direktiv 2008/7 […] EF af 12. februar 2008) (2) i artikel 11, litra a), indeholder et forbud mod beskatning af aktier, andelsbeviser eller andre værdipapirer af lignende art, at artikel 12, stk. 1, litra a), kun tillader medlemsstaterne at opkræve børsomsætningsskatter opkrævet efter fast eller variabel takst, og at artikel 108 i lov nr. 24/1988 af 28. juli om handel med værdipapirer (i den affattelse, som følger af tolvte tillægsbestemmelse af 6. juni til lov nr. 18/1991), selv om den indeholder en generel fritagelse såvel med hensyn til merværdiafgift som med hensyn til afgift på overdragelse af formuegoder for overdragelse af værdipapirer, pålægger sådanne transaktioner, i form af overdragelser af formuegoder mod vederlag, afgift på overdragelse af formuegoder, forudsat at de repræsenterer selskabsandele i selskaber, hvor mindst 50 % af aktiverne udgøres af fast ejendom, og at køberen som følge af denne overdragelse opnår en retsstilling, som gør det muligt for vedkommende at udøve kontrol med enheden, uden at sondre mellem ejendomsselskaber og selskaber, der udøver økonomisk virksomhed, spørges:

1) Er Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 til hinder for en automatisk anvendelse af nationale bestemmelser, såsom værdipapirhandelslovens artikel 108, stk. 2, hvorefter visse overdragelser af selskabsandele, som omfatter overdragelser af fast ejendom, beskattes, selv om der ikke foreligger forsøg på afgiftsunddragelse?

Dersom det ikke er noget krav, at der foreligger unddragelsesforsæt, spørges:

2) Indeholder Rådets direktiv 69/335/EØF af 17. juli 1969 et forbud mod bestemmelser såsom den spanske lov nr. 24/1988, der foreskriver beskatning ved erhvervelse af størstedelen af selskabsandelene i selskaber, hvor hovedparten af aktiverne udgøres af fast ejendom, selv om der er tale om selskaber, som reelt driver virksomhed, og selv om de faste ejendomme ikke kan adskilles fra den økonomiske virksomhed, der udøves af selskabet?

(1) EFT 1969 II, s. 405.

(2) EUT L 46, s. 11.
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/21/EF af 15. marts 2006 om håndtering af affald fra udvindingsindustrien og om ændring af direktiv 2004/35/EF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Skal udtrykket »forhindrer gennemførelsen af en kontrol på stedet« fortolkes således, at udtrykket, ud over forsætlige handlinger eller forsætligt tilsigtede forhold, der umuliggør kontrollen på stedet, ligeledes omfatter enhver anden handling eller undladelse heraf, der kan tilskrives uagtsom adfærd fra landbrugerens eller dennes repræsentants side, som er årsag til, at det ikke har været muligt at fuldføre kontrollen på stedet?
1)

Indebærer artikel 4 og 6 i forordning (EF) nr. 882/04 (1) en subjektiv rettighed for de enkelte borgere til udelukkende at blive underkastet føde- og drikkevarekontrol, som foretages af personale, der opfylder de i forordningen anførte krav, og som kan påberåbes for domstolene som en indsigelse mod medlemsstaternes sanktioner?
—

Det fastslås, at Republikken Estland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/43/EF af 17. maj 2006 om lovpligtig revision af årsregnskaber og konsoliderede regnskaber, om ændring af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF og om ophævelse af Rådets direktiv 84/253/EØF (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.