ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
492

I anden række skal det med hensyn til overtrædelsens vedvarende karakter bemærkes, at det fremgår af vurderingen af beviserne i forbindelse med dette anbringendes første led, at sagsøgerne ikke har ret i deres påstand om, at der ikke foreligger beviser for nogen kontakt mellem parterne i perioden fra august 2004 til april 2005, dvs. i en periode på over syv måneder, ud over to meget korte telefonsamtaler. Det fremgår således af disse beviser, at parterne indførte et hemmeligt system i forbindelse med frokosten den 28. juli 2004 (jf. P1’s notater fra frokosten den 28.7.2004), at de kontaktede hinanden den 6. og 11. august 2004 (jf. P1’s to notater fra august 2004), og at P1 ringede til C1 den 20. januar og den 7. april 2005 (jf. P1’s to telefonopkald til C1 den 20.1. og den 7.4.2005). E-mailen fra den 11. april 2005, der indeholdt tabellen over Chiquitas priser for uge 9-15/2005, og den udaterede tabel, som blev fundet på P2’s kontor, og som indeholdt Chiquitas priser for uge 6-13/2005, viser desuden, at der var kontakter mellem parterne fra den 7. februar 2005 (uge 6/2005) til den 8. april 2005 (slutningen af uge 14/2005). Det fremgår endelig af Chiquitas erklæringer, at selskabet i perioden fra den 28. juli 2004 til den 8. april 2005 deltog i en overtrædelse, der bestod i lejlighedsvise ulovlige kontakter med Pacific med det formål at udveksle oplysninger om pristendenserne for den følgende uge (Chiquitas erklæringer under den mundtlige høring), at C1 fra Chiquita og P1 fra Pacific efter et møde den 28. juli 2004 begyndte at ringe til hinanden med jævne mellemrum, hvilket skete i alt 15-20 gange fra september 2004 til juni 2006 (Chiquitas erklæring af 22.5.2008), og at disse samtaler blev hyppigere i slutningen af 2004 og begyndelsen af 2005 (Chiquitas erklæring af 15.2.2008).
79

Det skal i denne forbindelse først og fremmest understreges, at EU-lovgiver allerede har haft lejlighed til at fastslå, at offentlighedens interesse i at få udleveret et dokument i henhold til åbenhedsprincippet, som har til formål at give borgerne bedre mulighed for at deltage i beslutningsprocessen og at sikre, at forvaltningen nyder en større legitimitet, at den er mere effektiv, og at den gøres mere ansvarlig over for borgerne i et demokratisk system, imidlertid ikke kan tillægges samme vægt, når det drejer sig om et dokument, som vedrører en administrativ procedure, som når det drejer sig om et dokument, der vedrører en procedure i hvilken EU-institutionen optræder som lovgivende myndighed (jf. i denne retning dom af 29.6.2010, Kommissionen mod Technische Glaswerke Ilmenau, C-139/07 P, Sml., EU:C:2010:376, præmis 60, og dom Reagens mod Kommissionen, nævnt i præmis 49 ovenfor, EU:T:2014:139, præmis 140).
207

Det bemærkes i denne henseende, at sagsøgeren den 15. oktober 2007 modtog en skrivelse fra generaldirektøren for Parlamentets GD for Personale, hvorved hun fik meddelelse om, at gyldigheden af listen over egnede ansøgere fra udvælgelsesprøve EUR/A/151/98 var udløbet den 31. august 2007, og at hendes sag, såfremt hun måtte ønske dette, ville blive bevaret i en periode på to og et halvt år i tilfælde af, at der måtte opstå en eventuel tvist vedrørende den nævnte udvælgelsesprøve. Ansøgningen omfattede i overensstemmelse med artikel 2 og artikel 4 i bilag III til vedtægten for tjenestemænd, som lå til grund for afholdelsen af udvælgelsesprøve EUR/A/151/98, en formular, som alle personer, der ønskede at indgive en ansøgning til udvælgelsesprøven, skulle udfylde, samt de dokumenter og supplerende oplysninger, som skulle vedlægges formularen. Den 19. oktober 2007 oplyste sagsøgeren ombudsmanden om indholdet af skrivelsen af 15. oktober 2007. I mart 2010 tilintetgjorde Parlamentet samtlige de sagsakter vedrørende sagsøgeren, der havde tilknytning til denne udvælgelsesprøve, dvs. ikke blot ansøgningen, men også den sag, der indeholdt samtlige de dokumenter, der var tilgået sagen, efter at sagsøgeren havde fået tilladelse til at deltage i udvælgelsesprøven. Den 29. juli 2010 indledte ombudsmanden en undersøgelse på eget initiativ. Endelig anførte Ombudsmanden i punkt 86 i afgørelsen af 31. marts 2011 følgende: »Parlamentet er af den opfattelse, at tilintetgørelsen af sagsakterne er i overensstemmelse med Parlamentets generelle politik på området og var nødvendig for, at Parlamentet kunne opfylde de generelle forpligtelser, der påhviler det i medfør af reglerne om databeskyttelse. Parlamentet har fremlagt en kopi af de omhandlede regler, hvoraf fremgår, at oplysninger om ansøgere, der ikke består en udvælgelsesprøve, skal tilintetgøres to og et halvt år efter, at den pågældende reserveliste ikke længere er gyldig. Parlamentet har endvidere forklaret, at det ikke kun tilintetgør de personoplysninger om en bestemt ansøger, der er indeholdt i sagen, men at det tilintetgør hele sagen. Ombudsmanden bemærker, at den måde, hvorpå Parlamentet har behandlet sagsøgerens sag, forekommer at være i overensstemmelse med den almindelige fremgangsmåde i sådanne tilfælde, dvs. at de pågældende dokumenter tilintetgøres to og et halvt år efter, at den pågældende reserveliste ikke længere er gyldig. Ombudsmanden finder, at der i den foreliggende sag ikke er grundlag for at undersøge, om Parlamentet har handlet korrekt ved ikke blot at tilintetgøre klagerens personoplysninger, men også sagen i sin helhed. Det væsentlige i den foreliggende sag er nemlig, at det fremgår af de oplysninger, som Parlamentet har tilvejebragt, at Parlamentet ikke råder over kopier af skrivelser eller e-mails, hvorved det underrettede Unionens andre institutioner og organer om, at klagerens navn var blevet tilføjet på den pågældende reserveliste, der allerede var udfærdiget. Der foreligger ingen oplysninger, der giver anledning til at antage, at Parlamentet har tilintetgjort de omhandlede sagsakter for at bortskaffe beviser.«
26

Vedrørende de subsidiære påstande om delvis ophævelse af dom Total og Elf Aquitaine, nævnt i præmis 11 ovenfor (EU:T:2011:250) fastslog Domstolen følgende: »78 [Sagsøgernes] argumentation bør forkastes som åbenlyst ugrundet, da den ikke kan ændre Rettens konklusion [...], hvorefter den omstændighed, at Arkema forlod [sagsøgernes] koncern efter den periode, hvor nævnte overtrædelse fandt sted, men inden vedtagelsen af [methacrylat-beslutningen], ikke kan have nogen indvirkning på anvendelsen af multiplikationsfaktoren for de øvrige selskaber i koncernen, som bl.a. omfatter sagsøgerne. Retten nåede frem til denne konklusion på grundlag af den omstændighed, at overdragelsen af Arkema, hvis omsætning beløb sig til [ca.] 5,7 mia. EUR i 2005, ikke kunne medføre et væsentligt fald i den omsætning i [sagsøgernes] koncern, som Kommissionen tog i betragtning ved fastsættelse af multiplikationsfaktoren på 3, dvs. [ca.] 143 mia. EUR for det samme år, og som kunne gøre denne multiplikationsfaktor uberettiget i forhold til sagsøgerne. [...] 81 [...] det må konstateres, at sagsøgernes påstande om en tilsidesættelse af »bødens udelelighed« og behovet for at udvide den løsning, som Retten nåede frem til i [Arkema-dommen], til gavn for sagsøgerne, følger af sagsøgernes misforståelse af såvel materiel ret som procesret. 82 Da målet med multiplikationsfaktoren med henblik på den afskrækkende virkning netop er at sikre, at sanktionen ikke – henset til den pågældende virksomheds finansielle formåen – bliver ubetydelig, siger det sig selv, at dette mål forblev gyldigt for såvel sagsøgerne som Arkema efter afståelsen af Arkema. Da Arkema imidlertid var langt mindre end sagsøgerne og ikke længere på tidspunktet for vedtagelsen af [methacrylat-]beslutningen udgjorde en del af [sagsøgernes] koncern, kunne koncernens størrelse ikke tages i betragtning ved fastsættelsen af multiplikationsfaktoren med henblik på den afskrækkende virkning ved beregningen af den bøde, der blev pålagt Arkema. Denne objektive forskel mellem Arkema og sagsøgerne berettigede under alle omstændigheder, at en anden multiplikationsfaktor blev anvendt på sagsøgerne. 83 Der findes ikke i den foreliggende sag nogen grund til, at rækkevidden af [Arkema-]dommens retskraft skulle udvides til at omfatte sagsøgerne. Den multiplikationsfaktor, der finder anvendelse på sagsøgerne, og den multiplikationsfaktor, der finder anvendelse på Arkema, er forskellig. Den omstændighed alene, at disse selskaber har skullet betale en bøde, som de hæfter [solidarisk] for, kan ikke udgøre et element, der berettiger en udvidelse af retskraften. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at anføre, som Kommissionen gjorde det i skrivelsen af 8. juli 2011, at [...] nedsættelsen af den bøde, der blev pålagt Arkema i henhold til [Arkema-dommen], ikke har påvirket det bødebeløb, der er blevet pålagt sagsøgerne [...]«
21

Kommissionen konstaterede i denne henseende for det første, at fra den 1. januar til den 31. december 2001 blev de obligatoriske BSE-screeninger helt og holdent finansieret af statskassen og fra den 1. januar 2002 til den 30. juni 2004 af BIRB, dvs. en offentligt forbundsinstitution med status som juridisk person under det belgiske ministerium for landbrug og små og mellemstore virksomheder, som råder over en regeringsbevilling, der indgår i den tilsynsførende forbundsmyndigheds budget, og visse egne indtægter. Den bemærkede endvidere, at fra den 1. juli til den 30. november 2004 blev de obligatoriske BSE-screeninger finansieret af Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire (forbundskontoret for fødevareforsyningskædens sikkerhed, »AFSCA«), dvs. en offentlig institution med status som juridisk person, som i henhold til lov af 4. februar 2000 om oprettelse af AFSCA blev finansieret af forskellige provenuer såsom gebyrer (dvs. afgifter), afgifter (dvs. skattelignende afgifter), udkomme fra administrative bøder, gaver og arv m.v. Endelig konstaterede Kommissionen for perioden fra den 1. december 2004 til den 31. december 2005, at de obligatoriske BSE-screeninger dels blev finansieret af et gebyr på 10,70 EUR pr. screenet kreatur, som blev betalt af slagterierne og væltet over på deres kunder, dels af AFSCA ud af kontorets reserver og det forskud, som blev stillet til rådighed af statskassen og skulle betales tilbage.
32

Hvad angår Unionens retsinstansers prøvelse af, om en retsakt udstedt af en institution er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, skal det præciseres, at sagsøgerens beviser, for at godtgøre, at denne institution har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af komplicerede omstændigheder, der begrunder en annullation af den pågældende retsakt, skal være tilstrækkelig stærke til at bevirke, at de vurderinger, der ligger til grund for beslutningen, bliver usandsynlige (jf. i denne retning dom af 12.12.1996, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, T-380/94, Sml., EU:T:1996:195, præmis 59, og af 28.2.2012, Grazer Wechselseitige Versicherung mod Kommissionen, T-282/08, EU:T:2012:91, præmis 158). Med forbehold af denne vurdering af troværdigheden tilkommer det ikke Retten at sætte sit skøn med hensyn til de komplicerede forhold i stedet for det, der er anlagt af ophavsmanden til denne beslutning (dom Enviro Tech (Europe), nævnt ovenfor i præmis 31, EU:C:2009:635, præmis 47, og dom af 12.2.2008, BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, Sml., EU:T:2008:29, præmis 221).
151

Hvad for det andet angår begrænsningen af den fysiske adgang til TP’s net skal det først nævnes, at en varighed, der var kortere end overtrædelsens varighed, af visse former for praksis gennemført af TP eller den omstændighed, at disse former for praksis aftog i løbet af denne periode, ikke påviser, at overtrædelsen var mindre grov, og at den bøde, der blev pålagt TP, er uforholdsmæssig. Som anført af Kommissionen var TP’s forskellige former for praksis, der blev vedtaget i successive trin i processen for adgangen til TP’s net, nemlig komplementære. For så vidt angår afvisningen af de alternative operatørers ordrer af tekniske eller formelle grunde anerkendte Kommissionen udtrykkeligt bl.a. i 383. og 409. betragtning til den anfægtede afgørelse, at der forelå en forbedring af situationen, og de argumenter, som sagsøgeren har fremført, gør det ikke muligt at lægge til grund, at Kommissionen ikke tog hensyn til denne forbedring ved fastsættelsen af bødens størrelse. Dernæst og i modsætning til det af sagsøgeren hævdede vedrørte problemet med undervurderingen af investeringsomkostningerne vedrørende LLU-adgangen ikke et enkelt isoleret tilfælde. Der blev nemlig gjort opmærksom på dette problem af to alternative operatører og af UKE i referatet af en kontrol, der blev foretaget i 2008. Kommissionen har i denne forbindelse også anført, at for så vidt som få operatører på dette tidspunkt (i 2008) gjorde brug af LLU-adgang, er de tre nævnte eksempler af væsentlig betydning og kan ikke anses for at være overdrevne. Endelig, og i modsætning til det af sagsøgeren hævdede, bekræfter de beviser, som Kommissionen indsamlede, navnlig referatet af en kontrol, der blev udført af UKE i oktober 2007, samt erklæringer fra de alternative operatører, i tilstrækkelig grad, at TP forsinkede udførelsen af ordrerne på konstruktion eller ændring af knudepunktadgangen til tjenesterne.
47

Kommissionen har endvidere i den anfægtede afgørelses punkt 815-817 og i sine skriftlige indlæg for Retten angivet, at den indtil den 1. maj 2004 kun rådede over gennemførelsesbeføjelser til at anvende artikel 101 TEUF på international lufttransport mellem lufthavne i EU og således ikke kunne anvende artikel 101 TEUF på konkurrencebegrænsende aftaler og former for praksis vedrørende ruter mellem lufthavne beliggende inden for EU og lufthavne beliggende uden for EØS. Kommissionen har endvidere i 818.-821. betragtning til den anfægtede afgørelse forklaret, at indtil den 19. maj 2005 havde den kun kompetence til at anvende EØS-aftalen på lufttransport mellem lufthavne beliggende inden for EØS, og at det først var fra denne dato, at den fik kompetence til at anvende denne bestemmelse hvad angår ruter mellem lufthavne beliggende i lande, som er kontraherende parter i EØS-aftalen, men som ikke er medlemsstater, og tredjelande. Endvidere fremgår det af 822.-825. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen anså sig for kompetent til at anvende artikel 8 i aftalen med Schweiz på ruter mellem lufthavne beliggende inden for EU og lufthavne beliggende i Schweiz fra den 1. juni 2002.
213

Det fremgår af fast retspraksis, at omfanget af begrundelsespligten som omhandlet i artikel 296 TEUF afhænger af karakteren af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget. Begrundelsen skal klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, på en måde, der gør det muligt dels for Unionens retsinstanser at udøve deres prøvelsesret, dels for de berørte parter at få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning med henblik på at forsvare deres rettigheder og på at kontrollere, om afgørelsen er korrekt. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet, om en afgørelses begrundelse opfylder kravene efter artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, C-367/95 P, Sml., EU:C:1998:154, præmis 63, og af 30.11.2011, Sniace mod Kommissionen,T-238/09, Sml., EU:T:2011:705, præmis 37). Navnlig er Kommissionen ikke forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som de interesserede har fremført for den under en procedure for kontrol af statsstøtte. Den behøver kun at redegøre for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende med henblik på afgørelsens opbygning (dom af 1.7.2008, Chronopost og La Poste mod UFEX m.fl., C-341/06 P og C-342/06 P, Sml., EU:C:2008:375, præmis 96, og af 3.3.2010, Freistaat Sachsen mod Kommissionen,T-102/07 og T-120/07, Sml., EU:T:2010:62, præmis 180).
57

For det andet kan sagsøgeren heller ikke med rette påberåbe sig dom BUPA, nævnt i præmis 51 ovenfor (EU:T:2008:29), til støtte for sin argumentation om, at det er muligt at fravige visse af Altmark-betingelserne. Det bemærkes, at Retten i denne dom undersøgte gyldigheden af en afgørelse, hvori Kommissionen havde vurderet en risikoudligningsordning (herefter »RES«) på det irske marked for privat sygeforsikring i forhold til artikel 87, stk. 1, EF. Ordningen for privat sygeforsikring i Irland byggede i det væsentlige på en forpligtelse til at sikre åben adgang uafhængigt af alder, køn og sundhedstilstand og på en fælles takstfastsættelse pålagt private sygeforsikringsselskaber, som betød, at alle forsikrede betalte samme præmie for samme produkttype uafhængigt af deres sundhedstilstand. Under disse omstændigheder indebar RES dels, at private sygeforsikringsselskaber, der havde en bedre risikoprofil end den gennemsnitlige risikoprofil på markedet, skulle betale en afgift til et statsligt organ, Health Insurance Authority (sygeforsikringsmyndighed, herefter »HIA«), dels, at HIA skulle foretage modsvarende betalinger til private sygeforsikringsselskaber, som havde en dårligere risikoprofil end den gennemsnitlige risikoprofil på markedet. Betalingerne skete gennem en fond, som var særligt oprettet til formålet, og som blev forvaltet af HIA. Ved at iværksætte denne ordning baseret på solidaritet mellem forsikringsselskaberne tilsigtede RES at bevare stabiliteten på markedet for private sygeforsikringer i Irland og at udjævne forskellene mellem private sygeforsikringsselskabers risikoprofiler med henblik på at undgå, at sygeforsikringsselskaberne målrettede sig mod lavrisikoforbrugere i form af selektive markedsføringsstrategier. Kommissionen undersøgte denne ordning som følge af en klage indbragt af et af forsikringsselskaberne, der som følge af sin gode risikoprofil betalte højere afgifter end de andre. Efter at have undersøgt RES konkluderede Kommissionen, at ordningen indebar betalinger, som var begrænset til det minimum, der var nødvendigt for at yde kompensation til de private sygeforsikringsselskaber for deres pligt til at yde tjenester af almindelig økonomisk interesse og derfor ikke udgjorde statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF (dom BUPA, nævnt i præmis 51 ovenfor, EU:T:2008:29, præmis 27, 37, 41 og 43).
72

Den anfægtede afgørelse må derfor annulleres, såfremt sagsøgerne har ført tilstrækkeligt bevis for, ikke at den anfægtede afgørelse – hvis denne proceduremæssige uregelmæssighed ikke havde foreligget, dvs. hvis de havde haft en tiltrækkelig frist til at kunne gøre deres synspunkter gældende – ville have fået et andet indhold, men at de bedre ville have været i stand til at forsvare deres rettigheder, hvis denne uregelmæssighed ikke havde foreligget (jf. i denne retning dom af 18.6.2013, Fluorsid og Minmet mod Kommissionen, T-404/08, Sml., EU:T:2013:321, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis), idet det må præciseres, at der bør tages stilling på grundlag af tidspunktet for den administrative procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, dvs. før datoen for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, nemlig den 30. juni 2011 (jf. i denne retning dom af 27.9.2006, Archer Daniels Midland mod Kommissionen, T-329/01, Sml., EU:T:2006:268, præmis 377).
54

I modsætning til det af sagsøgerne anførte findes der desuden ikke en skærpet begrundelsespligt i det foreliggende tilfælde, der påhviler Publikationskontoret, for så vidt som der er begået fejl under tildelingsproceduren, der har foranlediget bedømmelsesudvalget til at vedtage en korrigeret tildelingsafgørelse. Dels må det fastslås, at den begåede fejl, der førte til vedtagelsen af en korrigeret tildelingsafgørelse, ikke berørte delaftale 3 og 4 (jf. præmis 12 ovenfor). Dels har Kommissionen anført hvad angår delaftale 1, der er berørt af den nævnte fejl, at der var tale om en beregningsfejl i den formel, der anvendes til at bedømme det bud, der har det bedste forhold mellem kvalitet og pris (jf. præmis 12 ovenfor). Kommissionen har under retsmødet som svar på et spørgsmål fra Retten præciseret, at de tildelte point på ingen måde er blevet ændret, hvilket bekræftes af dokumentet med overskriften »Corrigendum to Report of works of the Evaluation Committee evaluating offers submitted in response to the call for tenders No 10340 lot 1« (Korrigendum til arbejdsrapport om bedømmelsesudvalgets bedømmelse af de bud, der er afgivet i forbindelse med udbudsprocedure [AO] 10340, delaftale 1), der indgår i sagens akter (jf. præmis 21 ovenfor). Denne fejl vedrørte således ikke buddenes pointtildeling ved bedømmelsen af nævnte bud i forhold til de tekniske tildelingskriterier.
75

Sagsøgeren har nærmere bestemt gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat sin begrundelsespligt i den foreliggende sag. For det første har den i den anfægtede afgørelse undladt at beregne differencen mellem summen af de sociale bidrag, som Forbundsrepublikken Tyskland faktisk havde udbetalt til sagsøgeren (fratrukket det beløb, der svarede til forhøjelsen af posttaksterne), og summen af de sociale bidrag, som sagsøgerens konkurrenter, der henhører under den almindelige socialsikringsordning, havde udbetalt. For det andet har Kommissionen ikke redegjort udførligt for, hvorfor den fandt, at spørgsmålet om, i hvilket omfang sagsøgeren havde opfyldt sin forpligtelse til at indbetale socialsikringsbidrag, var uden relevans for beregningen af den anførte statsstøtte. For det tredje har Kommissionen ikke i tilstrækkeligt omfang begrundet sin bedømmelse af, hvorvidt der som hævdet forelå krydssubsidiering indført i form af en forhøjelse af de tilladte posttakster med det formål at tage højde for de sociale omkostninger, som sagsøgeren havde indbetalt. For det fjerde har Kommissionen ikke redegjort for, hvorfor den i forbindelse med en sådan bedømmelse fandt det hensigtsmæssigt alene at støtte sig på en undersøgelse af, hvorvidt omkostningerne var forenelige med det indre marked.
64

Som svar på Rettens skriftlige spørgsmål i den oprindelige sag præciserede sagsøgerne ligeledes, hvorledes de oplysninger, som de begærede aktindsigt i, vedrørte begrebet emission til miljøet. Urenhederne i glyphosat udledes nemlig i miljøet samtidig med aktivstoffet. Desuden kan disse urenheder – afhængigt af deres mængde – påvirke resultaterne af de test, der er krævet til undersøgelse af glyphosats skadelige virkninger med henblik på stoffets optagelse i bilag I til direktiv 91/414. For at afgøre, om de udførte test i forhold til denne optagelse er repræsentative for de emissioner til miljøet, der vil finde sted i forbindelse med anvendelse af plantebeskyttelsesmidler indeholdende glyphosat, er det nødvendigt at råde over oplysninger om batchernes analyseprofil. I bilaget til deres svar medtog sagsøgerne et dokument, som bl.a. opstiller en metode, hvorved der fremstilles glyphosat, samt de elementer, der tilføjes med henblik på at fremstille dette aktivstof, og som fremhæver, at de urenheder, der er i det fremstillede aktivstof, vil blive udledt i miljøet. Samme dokument peger i øvrigt på betydningen af at få udleveret oplysningerne vedrørende de testede batchers analyseprofil for at kunne afgøre, om denne profil svarer til profilen for de produkter, der er bragt i omsætning, eftersom en produktion i lille målestok kan føre til en analyseprofil for glyphosat, der er forskellig fra den, der hidrører fra en produktion i større målestok med henblik på markedsføringen heraf. Ved at få udleveret disse oplysninger vil det være muligt at kontrollere eventuelle forskelligheder mellem analyseprofilerne for de batcher, der blev testet med henblik på optagelsen af glyphosat i bilag I til direktiv 91/414, og profilerne for de produkter, der er bragt i omsætning, og at afgøre, om de udførte test var relevante i forhold til de reelle emissioner af glyphosat til miljøet. Endelig fremhæves det i det nævnte dokument, at de ønskede oplysninger gør det muligt at få kendskab til, om niveauet af den metabolit, hvortil den glyphosat, som udledes i miljøet, omdannes, er af permanent karakter og forurener grundvandet.