ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49

I det foreliggende tilfælde bemærkes, at dette princip ikke blev tilsidesat i betragtning af forskellen i 2015 mellem sagsøgerens situation og den, som de øvrige tjenestemænd ved Den Europæiske Unions Domstol, som var genstand for sammenligningen af fortjenester forud for forfremmelser, befandt sig i. Til forskel fra disse andre tjenestemænd var sagsøgeren nemlig blevet overført til en anden institution i løbet af det pågældende forfremmelsesår. Den periode, som Den Europæiske Unions Domstol skulle tage i betragtning ved sammenligningen af fortjenester for sagsøgeren og dennes kolleger ved samme institution med henblik på tildelingen af forfremmelsespoint, måtte derfor i 2015 være begrænset til perioden fra den 1. januar til den 15. marts 2015. Det er følgelig irrelevant, at sagsøgeren, således som denne har gjort gældende, befandt sig i samme situation som de af hans kolleger, der ligeledes var tjenestemænd ved Den Europæiske Unions Domstol i 2014, og det så meget mere som sagsøgeren ikke har påstået, at han blev udsat for forskelsbehandling ved tildelingen af forfremmelsespoint for 2014. Det kan tilføjes vedrørende påstanden om risiko for vilkårlighed ved institutionernes fastsættelse af overførselstidspunktet og for magtfordrejning, at der ikke er belæg for denne risiko, som under alle omstændigheder er meget begrænset på grund af såvel prorata temporis-foranstaltningen som det forhold, at initiativet til overførslen påhviler tjenestemanden, og at fastsættelsen af overførselsdatoen kræver en fælles overenskomst mellem de to berørte institutioner.
65

Med det andet anbringendes andet led har sagsøgeren kritiseret appelkammeret for kun at have undersøgt de gældende processuelle bestemmelser i fem medlemsstater, uden at tage hensyn til de af sagsøgeren fremlagte beviser vedrørende de andre medlemsstater for dermed at fastslå, at princippet om, at en »begæring om ugyldighed« vedrørende et varemærke under visse omstændigheder ikke ensidigt kan tages tilbage, udgør et princip om sagsbehandlingen, der er almindelig anerkendt i medlemsstaterne. Endvidere har appelkammeret ikke præciseret årsagerne til, at retslige procedurer og procedurerne ved kontorerne ikke kan sammenlignes.
32

Forpligtelsen i artikel 1, stk. 3, i bilag X til vedtægten til at vedtage almindelige gennemførelsesbestemmelser inden vedtagelsen af en afgørelse om ændring af størrelsen af godtgørelsen for levevilkårene til ansatte, der gør tjeneste i et tredjeland, skyldes den omstændighed, at artikel 10 i bilag X til vedtægten indrømmer ansættelsesmyndigheden et særligt vidt skøn med hensyn til bestemmelse af levevilkårene i tredjelande. Med denne forpligtelse har lovgiver for det første ønsket, at kriterierne for denne fastlæggelse fastsættes i henhold til proceduren for vedtagelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der er beskrevet i vedtægtens artikel 110, stk. 1, der giver ansættelsesmyndigheden mulighed for at blive oplyst om relevante parametre ved at høre sit personaleudvalg og ved at indhente udtalelse fra Vedtægtsudvalget. For det andet har lovgiver ønsket, at disse kriterier fastsættes abstrakt og uafhængigt af enhver procedure, der i et konkret tilfælde har til formål at ændre størrelsen af godtgørelsen for levevilkårene til ansatte, der gør tjeneste i et tredjeland, med henblik på at undgå en risiko for, at valget af kriterier påvirkes af det resultat, som administrationen eventuelt ønsker (jf. i denne retning dom af 17.3.2016, Vanhalewyn mod EU-Udenrigstjenesten, T-792/14 P, EU:T:2016:156, præmis 32).
60

Det skal i denne henseende konstateres, at det hverken fremgår af præsidiets afgørelse eller af parternes skriftlige indlæg, at sagsøgerens udtalelser i Parlamentet under plenarforsamlingen af 1. marts 2017 havde afstedkommet nogen forstyrrelse af mødet som omhandlet i det første alternativ i forretningsordenens artikel 166, stk. 1, første afsnit. Som det fremgår af svarene på Rettens spørgsmål, var den eneste umiddelbare reaktion på sagsøgerens udtalelser reaktionen fra det medlem, som sagsøgeren havde stillet et spørgsmål med et blåt kort. Dette medlem havde udtrykt sin harme på følgende måde: »Ærede medlem, ifølge Dem og Deres teorier skulle jeg ikke en gang have haft ret til at være her som medlem, jeg ved, at det gør Dem ondt, jeg ved, at det overhovedet ikke huer Dem, at kvinder i dag har ret til at repræsentere borgerne på samme vilkår og med de samme rettigheder som Dem. Jeg er en kvinde, og jeg forsvarer kvinders rettigheder over for mænd som Dem.« Denne reaktion gør det imidlertid ikke muligt at betegne denne hændelse som en alvorlig forstyrrelse af plenarforsamlingen af 1. marts 2017 eller som en alvorlig forstyrrelse af Parlamentets arbejde. En sådan vurdering fremgår således ikke af præsidiets afgørelse, som er genstand for den prøvelse af lovligheden, som Retten skal tage stilling til i den foreliggende sag.
28

Appelkammeret antog i den anfægtede afgørelses punkt 41, at de af sagsøgeren fremlagte beviser ikke tillod at fastslå, at det omtvistede varemærke var blevet til en almindelig betegnelse inden for handelen for den vare, for hvilken det var registreret. Nærmere bestemt antog appelkammeret i første omgang, at det var tilstrækkeligt til at meddele afslag på den af sagsøgeren fremsatte begæring om fortabelse, at denne ikke havde bevist, at det omtvistede varemærke blev opfattet som en almindelig betegnelse i handelen af de endelige forbrugere. Imidlertid fortsatte appelkammeret i anden omgang sin behandling og undersøgte, hvorledes det omtvistede varemærke opfattes af sælgerne af det produkt, som markedsføres under det omtvistede varemærke, især apotekere. Selv hvis det blev antaget, at fortabelsen som følge af varemærkets ændring til en almindelig betegnelse i handelen ligeledes fandt anvendelse på den situation, hvor varemærket er fuldt ud i stand til at udøve sin funktion som oprindelsesangivelse for de endelige forbrugere, fandt appelkammeret, at de af sagsøgeren fremlagte elementer var uegnede til at bevise, at forhandlerne af den omhandlede vare opfattede det omtvistede varemærke som en almindelig betegnelse inden for handelen for den nævnte vare. Appelkammeret antog desuden, at de af sagsøgeren fremlagte beviser under alle omstændigheder ikke på fyldestgørende vis godtgjorde, at selv læger og videnskabelige kredse opfattede det omtvistede varemærke som en almindelig betegnelse. Det omtvistede varemærke er derfor fuldt ud i stand til at udøve sin funktion som oprindelsesangivelse.
Sagsøgeren har endvidere anført, at kontorchefen uden hendes tilstedeværelse havde kritiseret det arbejde, der blev udført af det team, som hun koordinerede, herunder navnlig under to møder, hvilket sagsøgeren gjorde ham opmærksom på i en e-mail af 12. november 2013, hvori hun gav udtryk for sin skuffelse over den af kontorchefen udviste adfærd. Hun har i øvrigt i denne forbindelse bl.a. fremlagt en udveksling af e-mails af 18. marts 2014 mellem Y og chefen for kontoret for audiovisuelle medier, hvori Y over for denne chef oplyste, at det var hans opfattelse, at »formålet med [det] møde[, der blev afholdt den 17. marts 2014, var] at lynche og ydmyge andre personer og den fraværende tjeneste«. Sagsøgeren har endvidere fremlagt en e-mail fra den tidligere sekretær for chefen for kontoret for audiovisuelle medier, der i forbindelse med, at hun blev overflyttet til en anden tjenestegren, havde skrevet følgende:

»Hvordan jeg har oplevet kontoret for audiovisuelle medier?! [D]et er som at være heroinmisbruger: Man tager stoffer i den overbevisning […], at man vil finde paradis, men man ryger længere og længere ned i helvede. Jeg er ovenud lykkelig for, at jeg forlader stedet.«
12

Hvad angår brug som varemærke var appelkammeret for det andet af den opfattelse, at denne havde fundet sted (den anfægtede afgørelses punkt 41). Det anførte herved, at den omstændighed, at der var foretaget kombineret anvendelse af det anfægtede varemærke og de varemærker, som producenterne af græskarkerneolie er indehavere af, ikke var relevant. Det fremhævede, at hver olieproducent havde placeret etiketten forskelligt, og at det var lovligt at anvende flere etikker (den anfægtede afgørelses punkt 41). I den anfægtede afgørelses punkt 42 præciserede appelkammeret, at formålet med artikel 15 og artikel 51, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 er at tilskynde varemærkeindehaveren til faktisk at gøre brug af sit varemærke og ikke at rejse tvivl om gyldigheden af en registrering. Appelkammeret var imidlertid af den opfattelse, at artikel 15 i forordning nr. 207/2009 ikke kræver, at indehaveren af varemærket og den egentlige producent af varen skal være identiske, eftersom varemærkets funktion består i at sikre, at de varer, som det omfatter, er under kontrol af én bestemt virksomhed (den anfægtede afgørelses punkt 42). Endelig tilføjede appelkammeret, at spørgsmålet om, hvilken rolle varemærkeindehaveren i egenskab af offentligretlig juridisk person havde i forbindelse med markedsføringen af græskarkerneolie og effektiviteten af den kontrol, som varemærkeindehaveren udførte, var irrelevant, eftersom der ikke var tale om et kollektivmærke (den anfægtede afgørelses punkt 42).
100

For det andet har sagsøgeren, således som det fremgår af de dokumenter, som Rådet har fremlagt som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten (jf. præmis 37 ovenfor), under proceduren for Rådet forelagt spørgsmål om sagens udvikling [fortroligt], på trods af vedtagelsen af afgørelsen af 15. februar 2016, som gav BPG tilladelse til fremme trods udeblivelse. For det første anmodede sagsøgeren således i sin skrivelse af 4. oktober 2016 Rådet om at spørge BPG, hvorfor efterforskningsembedsmændene, hvis de mente at have beviser for, at han var skyldig, endnu ikke havde forelagt sagen for en dommer, selv om undersøgelsen havde pågået i næsten to et halvt år. For det andet fremhævede sagsøgeren på ny i sin skrivelse af 14. december 2016 til Rådet, lige efter at have mindet om sin skrivelse af 15. februar 2016, den manglende fremdrift i den omhandlede sag og gjorde gældende, at de ukrainske myndigheder ønskede at trække sagen i langdrag så længe så muligt for at give Rådet et grundlag for at forlænge de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren. For det tredje bemærkede sagsøgeren klart i sin skrivelse af 13. januar 2017 til Rådet, at han var overrasket over, at BPG endnu ikke havde forelagt sagen mod ham [fortroligt] for en dommer, særligt henset til den omstændighed, at der var givet tilladelse til, at den kunne behandles som en udeblivelsessag, selv om det efter sagsøgerens opfattelse var ulovligt.
26

Det fremgår endvidere for det første af retspraksis, at de medicinske fagfolk udviser en høj grad af opmærksomhed, når de ordinerer lægemidler. Det fremgår for det andet, at det med hensyn til de endelige forbrugere i de tilfælde, hvor farmaceutiske produkter sælges uden recept, må antages, at disse varer interesserer forbrugerne, som anses for at være rimeligt oplyste, opmærksomme og velunderrettede, fordi disse varer påvirker deres sundhedstilstand, og at det er mindre sandsynligt, at disse forbrugere vil forveksle de forskellige varekategorier. Hertil kommer, at selv i de tilfælde, hvor der er receptpligt, må forbrugerne formodes at udvise en høj grad af opmærksomhed ved ordinationen af de omhandlede varer i betragtning af den omstændighed, at det er farmaceutiske produkter. Således kan lægemidler, der udleveres med eller uden recept, anses for at få en høj grad af opmærksomhed fra forbrugere, der er almindeligt oplyste, rimeligt opmærksomme og velunderrettede (jf. dom af 15.12.2010, TOLPOSAN, T-331/09, EU:T:2010:520, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
51

Ifølge Domstolens faste praksis kræver proportionalitetsprincippet, at EU-institutionernes retsakter skal være egnede til at nå de legitime mål, der forfølges med den omhandlede lovgivning, og ikke må gå ud over, hvad der er passende og nødvendigt for at nå disse mål (dom af 8.4.2014, Digital Rights Ireland m.fl., C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis). I betragtning af den vide skønsbeføjelse, som ansættelsesmyndigheden råder over ved fastlæggelsen af kriterierne for kravene til de stillinger, der skal besættes, og ved fastlæggelsen af betingelserne og de nærmere bestemmelser for afholdelsen af en udvælgelsesprøve i henhold til disse kriterier og mere generelt i tjenestens interesse (dom af 5.2.1997, Petit-Laurent mod Kommissionen, T-211/95, EU:T:1997:13, præmis 54), er det kun, såfremt den omtvistede betingelse er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til de forfulgte formål, at meddelelsen om udvælgelsesprøve vil kunne kendes ulovlig (jf. i denne retning dom af 8.6.2010, Vodafone m.fl., C-58/08, EU:C:2010:321, præmis 52). Endelig bemærkes, at formålet med enhver udvælgelsesprøve, der afholdes i Unionen, er at tilstræbe, således som det fremgår af vedtægtens artikel 27, stk. 1, at institutionen og andre organer sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer, indsats og integritet (dom af 14.4.2011, Clarke m.fl. mod KHIM, F-82/08, EU:F:2011:45, præmis 181).
52

Da annullation af den anfægtede afgørelse ifølge sagsøgeren ikke er tilstrækkeligt til at erstatte den ikke-økonomiske skade, som han mener at have lidt, har han nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale 5000 EUR. Heroverfor har Kommissionen gjort gældende, at da den anfægtede afgørelse ikke er behæftet med en ulovlighed, skal denne påstand, som er blevet fremført for første gang for Retten, afvises. Selv om denne afgørelse måtte være ulovlig, vil annullation heraf under alle omstændigheder være tilstrækkelig til at erstatte den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt.
57

Da annullation af den anfægtede afgørelse ifølge sagsøgeren ikke er tilstrækkeligt til at erstatte den ikke-økonomiske skade, som han mener at have lidt, har han nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale 5000 EUR. Heroverfor har Kommissionen gjort gældende, at da den anfægtede afgørelse ikke er behæftet med en ulovlighed, skal denne påstand, som er blevet fremført for første gang for Retten, afvises. Selv om denne afgørelse måtte være ulovlig, vil annullation heraf under alle omstændigheder være tilstrækkelig til at erstatte den ikke-økonomiske skade, som sagsøgeren hævder at have lidt.
59

Til støtte for denne tilgang blev der for det første taget hensyn til den omstændighed, at formålet med en administrativ undersøgelse er at fastslå de faktiske omstændigheder for på denne baggrund at afgøre, hvilke konsekvenser der vil være passende, såvel i forhold til den situation, der er genstand for undersøgelsen, som mere generelt, og for at tilgodese hensynet til god forvaltningsskik, med henblik på at undgå, at en sådan situation opstår på et senere tidspunkt. For det andet, at den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden efter afslutningen af en administrativ undersøgelse, der eventuelt er gennemført med bistand fra et rådgivende udvalg, såsom det særlige rådgivende udvalg for akkrediterede parlamentariske assistenter, eventuelt anerkender, at der foreligger psykisk chikane, i sig selv kan have en gunstig virkning i forbindelse med behandlingsprocessen med henblik på restitueringen hos den akkrediterede parlamentariske assistent, der udsættes for chikane, og endvidere kan anvendes af ofret med henblik på eventuelt at anlægge en national retssag, i hvilken forbindelse ansættelsesmyndigheden har pligt til at yde bistand i henhold til vedtægtens artikel 24, og denne forpligtelse ophører ikke, når den akkrediterede parlamentariske assistents ansættelsesperiode udløber, og, for det tredje, at afslutningen af en administrativ undersøgelse omvendt kan gøre det muligt at afkræfte de påstande, der er fremsat af det påståede offer, og dermed gøre det muligt at erstatte den skade, som en sådan anklage i tilfælde af, at den måtte vise sig ubegrundet, har forvoldt hos den person, der i forbindelse med en undersøgelsesprocedure formodes at have udøvet chikane (dom af 6.10.2015, CH mod Parlamentet, F-132/14, EU:F:2015:115, præmis 95, 123 og 124).
49

For så vidt angår afgrænsningen af referenceperioden fremgår det af retspraksis, at undtagelsen i artikel 4, stk. 1, litra a), i bilag VII til vedtægten indebærer, at udøvelse af tjeneste for en anden stat eller en international organisation bevirker, at den pågældendes særlige tilknytning til denne anden stat eller denne internationale organisation bevares, hvilket dermed er til hinder for, at der etableres en varig tilknytning til den stat, på hvis område han gør tjeneste, og følgelig for, at den pågældende opnår en tilstrækkelig integration i samfundet i sidstnævnte stat. Da det er tjenesteudøvelsen for en stat eller en international organisation, der antages at være til hinder for, at der etableres en varig tilknytning mellem den pågældende og det land, hvor han gør tjeneste, gælder der en tilsvarende formodning for så vidt angår artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, uanset at de to bestemmelser er formuleret forskelligt. Ved beregningen af den tiårige referenceperiode bør der følgelig tages hensyn til de perioder, hvor den pågældende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation. En tilgang, der består i ikke at drage nogen konsekvenser – for så vidt angår afgrænsningen af nævnte periode – af den omstændighed, at et hverv er blevet udført på vegne af en stat eller en international organisation, ville nemlig tilsidesætte både ordlyden af og formålet med artikel 4, stk. 1, litra b), i bilag VII til vedtægten, eftersom den i praksis ville medføre en ligestilling af et sådant hverv med et hverv udført for enhver anden arbejdsgiver (jf. dom af 25.9.2014, Grazyte mod Kommissionen, T-86/13 P, EU:T:2014:815, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
117

Endelig har Kommissionen anført, at medlemsstaterne faktisk blev givet konkrete og præcise oplysninger om beregningsmetoden efter artikel 69, stk. 5b, i forordning nr. 1698/2005 under mødet i ekspertgruppen (jf. præmis 34 ovenfor) i forbindelse med arbejdet med afslutningen af programmerne. Endvidere fremgår det af stævningen, at Extremadura og Kommissionen ligeledes førte en korrespondance i maj 2016, hvorved Kommissionen forklarede, hvilken beregningsmetode den regnede med at anvende. Selv om retningslinjerne endvidere ikke angiver, at automatisk frigørelse af bestemte budgetforpligtelser inden for programmet har indvirkning på beregningsmetoden efter den nævnte bestemmelse, henviser de dog i punkt 5.2 til, at tilbagebetaling er påkrævet i tilfælde af underforbrug af de beløb, der udelukkende er forbeholdt de operationer, der er rettet mod de nye udfordringer, hvilket under alle omstændigheder gjorde sig gældende for Extremadura. I modsætning til, hvad Kongeriget Spanien har anført, kan det således ikke antages, at Kommissionen ikke redegjorde for den metode, den havde til hensigt at anvende til at foretage beregningen i henhold til denne bestemmelse.
28

Sagsøgeren har anført, at denne under alle omstændigheder, uden at de supplerende beviser tages i betragtning, havde fremlagt tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at betingelserne i artikel 54, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 var opfyldt i det foreliggende tilfælde. For så vidt angår fakturaer fremlagt for annullationsafdelingen for år 2005 og 2006 havde appelkammeret med urette opretholdt, at de kvantitative krav var relevante med henblik på at fastslå et minimumsniveau for brugen af det anfægtede varemærke. Sagsøgeren har i denne forbindelse fremhævet, at udtrykket »brug« som omhandlet i artikel 54, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 ikke svarer til begrebet »reel brug«, og at det i det foreliggende tilfælde ville være tilstrækkeligt at godtgøre, at intervenienten havde eller med rimelighed kunne forventes at have kendskab til denne brug. Sagsøgeren har endvidere kritiseret appelkammeret for at have undladt at tage hensyn til den tvist, som sagsøgeren og dennes filial har ført mod intervenienten siden 2001 vedrørende brugen af det anfægtede varemærke i Nederlandene og Benelux. Appelkammeret havde ligeledes forkastet en af sagsøgeren fremlagt erklæring fra en østrigsk sanger med den begrundelse, at den ikke indeholdt en tredjemands objektive vurdering, uden at appelkammeret derved på korrekt vis begrundede sin konklusion.
34

I denne henseende har sagsøgeren i sine bemærkninger fremsat den 21. marts 2017 (jf. præmis 13 ovenfor) bl.a. anført, at han »kun [kunne] konstatere – og beklage – den uklarhed, som [syntes] at omgive spørgsmålet om, hvilken ansættelsesmyndighed der er ansvarlig på dette område, idet Europa-Parlamentet og Kommissionen [ikke syntes] at give samme besvarelse«, at »han har rettet sin klage mod generalsekretæren for Europa-Parlamentet i sin egenskab af ansættelsesmyndighed, som aldrig har bestridt sin kompetence på dette område«, og at han »fastholdt, at Europa-Parlamentet var den myndighed, som var kompetent til at behandle hans klage«.
76

Endelig bemærkes, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende i denne henseende, beviser den omstændighed, at godkendelsen af et aktivstof i henhold til artikel 6 i forordning nr. 1107/2009 kan underlægges betingelser og begrænsninger, ikke, at der er tale om en individuel foranstaltning, henset til retsvirkningerne af denne godkendelse, med hensyn til andre personer end ansøgeren. Artikel 4, stk. 5, i forordning nr. 1107/2009, som sagsøgeren ligeledes har påberåbt sig i denne sammenhæng, begrænser sig til at fastsætte, at de i nævnte artikels stk. 1-3 fastsatte krav, som et aktivstof skal opfylde for at blive godkendt, skal anses for at være opfyldt, når det er godtgjort, at dette er tilfældet for ét eller flere repræsentative anvendelsesformål for mindst ét plantebeskyttelsesmiddel, der indeholder dette stof. Denne bestemmelse er derfor irrelevant med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt en foranstaltning om godkendelse af et aktivstof er generel eller individuel.
15

Appelkammeret anførte, at det ældre tegn, som ugyldighedsbegæringen var støttet på, var intervenientens selskabsnavn, Gugler France. Indledningsvis anførte det, at de betingelser, der var fastsat i artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 207/2009, var opfyldt. Det fandt nemlig for det første, at det ældre tegn var et erhvervsmæssigt anvendt tegn, der ikke kun havde lokal betydning. I denne henseende anførte det, at de beviser, som intervenienten havde fremlagt, bl.a. kopierne af dennes årsberetning for 2002 og 2003 og fakturaer, var tilstrækkelige til at godtgøre, at denne under sit selskabsnavn udøvede aktiviteter i forbindelse med dem, som det var blevet oprettet for, inden datoen for indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke og med en betydning, der ikke kun var lokal. For det andet anførte appelkammeret, at intervenienten havde erhvervet rettighederne til tegnet på datoen for dets immatrikulering i handelsregistret, som er den relevante dato i medfør af artikel L. 210-6 i den franske handelslov, i det foreliggende tilfælde den 7. februar 2002, dvs. inden datoen for indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke. For det tredje konstaterede appelkammeret, at intervenientens selskabsnavn i medfør af artikel L. 711-4 i den franske lov om intellektuelle ejendomsrettigheder, som ugyldighedsbegæringen var støttet på, gav denne ret til at forbyde brugen af et nyere varemærke, hvis der var risiko for forveksling i kundekredsens bevidsthed.