Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo fremsat den 7. juli 1998. - Pfeiffer Großhandel GmbH mod Löwa Warenhandel GmbH. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Handelsgericht Wien - Østrig. - EF-traktatens artikel 30 og 52 (efter ændring nu artikel 28 EF og 43 EF) - Industriel og kommerciel ejendomsret - Firmabetegnelse. - Sag C-255/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-02835



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 »Skal EF-traktatens artikel 30 og 52 ff. fortolkes saaledes, at de er til hinder for at bringe nationale retsforskrifter i anvendelse, hvorefter det varemaerke eller den firmabetegnelse, der er aeldst i prioritet, skal nyde beskyttelse, saafremt der er tale om maerker eller betegnelser, der kan forveksles, saaledes at det i tre oestrigske delstater forbydes en virksomhed at anvende et varemaerke eller en firmabetegnelse, som selskaber, der indgaar i samme koncern som denne, lovligt anvender i andre medlemsstater?«

2 Dette spoergsmaal er blevet forelagt Domstolen af Handelsgericht Wien i forbindelse med en sag mellem Pfeiffer Grosshandel GmbH (herefter »Pfeiffer«) og Loewa Warenhandel GmbH (herefter »Loewa«).

3 Sagsoegeren i hovedsagen, Pfeiffer, har siden 1969 drevet et supermarked i Pasching naer Linz i OEstrig under betegnelsen »Plus KAUF PARK« (1). Betegnelsen »Plus KAUF PARK« er i oevrigt registreret hos den oestrigske patentmyndighed (Patentamt) som ord/figurmaerke for en raekke varegrupper med prioritet pr. 5. august 1969. Pfeiffer saelger desuden forskellige varer, navnlig levnedsmidler, under maerket »Plus wir bieten mehr« (med prioritet pr. 22.9.1989). Supermarkedet »Plus KAUF PARK« er placeret i et butikscenter, »Plus City«, der blev aabnet i oktober 1989, og som rummer over 100 detailforretninger inden for alle almindelige brancher. Pfeiffer's tidligere indehavere gav ved etableringen af »Plus City« de forretningsdrivende i centret vidtgaaende befoejelser til at benytte ovennaevnte varemaerker og andre betegnelser, der indeholder ordet »Plus«. I henhold til lejekontrakterne er de enkelte forretningsdrivende endvidere forpligtet til at benytte det originale logo for »Plus City«, hver gang de henviser til butikscentret.

4 Sagsoegte i hovedsagen, Loewa, driver 139 discountforretninger i OEstrig med samme vareudbud som Pfeiffer's supermarked. Loewa er datterselskab af det tyske selskab Tengelmann Warenhandelsgesellschaft, der er indehaver af det internationale maerke »Plus« med prioritet pr. 15. november 1989. Loewa er desuden soesterselskab til det tyske selskab »Plus« Warenhandelsgesellschaft, der er indehaver af ord/figurmaerket »Plus prima leben und sparen« (med prioritet pr. 18. december 1979), som er registreret hos det oestrigske Patentamt. Loewa er selv indehaver af ord/figurmaerket »Pluspunkt«, som er registreret hos det oestrigske Patentamt med prioritet pr. 15. april 1994.

5 Tengelmann Warenhandelsgesellschaft og Plus Warenhandelsgesellschaft er repraesenteret i sektoren for discountforretninger i Tyskland, Italien, Spanien, Den Tjekkiske Republik og Ungarn under firmabetegnelsen »Plus«. Moderselskabet Tengelmann tilstraeber et ensartet image for sine forretninger i hele Europa af hensyn til muligheden for at anvende samme reklamer over hele Europa og for yderligere at udbygge koncernens »corporate identity«.

6 Det anfoerte var grunden til, at Loewa i 1994 begyndte at markedsfoere varer under betegnelsen »Plus« og at aendre navnet paa 17 af sine 139 supermarkeder i OEstrig fra »Zielpunkt« til »Plus prima leben und sparen«, hvis grafiske udformning svarer fuldstaendig til selskabets tyske soesterselskab Plus Warenhandelsgesellschaft's ord/figurmaerke.

7 Den grafiske udformning adskiller sig fra den betegnelse, Pfeiffer anvender, saavel ved tilfoejelsen af forskellige angivelser som ved den optiske udformning.

8 Sagsoegeren har under hovedsagen nedlagt paastand om, at det forbydes sagsoegte i delstaterne Niederoesterreich, Oberoesterreich og Salzburg at drive detailforretninger, der henvender sig til de endelige forbrugere, under firmabetegnelsen »Plus« med eller uden tilfoejelser og/eller at reklamere for saadanne forretninger.

9 Der goeres i anmodningen om en praejudiciel afgoerelse opmaerksom paa, at det ifoelge § 9, stk. 1, i Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (lov om illoyal konkurrence, herefter »UWG«) kan forbydes, at der goeres brug af et navn, en firmabetegnelse eller en saerlig betegnelse for en virksomhed, saafremt brugen er egnet til at fremkalde forveksling med det navn, den firmabetegnelse eller den saerlige betegnelse, der lovligt anvendes af en anden person. Ifoelge § 9, stk. 3, omfatter den saerlige betegnelse for en virksomhed registrerede maerker og forretningsbetegnelser, der inden for de relevante erhvervskredse betragtes som kendetegn for virksomheden, saavel som andre foranstaltninger, der tjener til at adskille virksomheden fra andre virksomheder, herunder navnlig varernes udformning, emballering eller indpakning og forretningspapirernes udseende.

10 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at den omhandlede bestemmelse i oestrigsk retspraksis fortolkes saaledes, at varemaerker saavel som saerlige virksomhedsbetegnelser kun nyder beskyttelse efter UWG's § 9, saafremt de har adskillelsesevne, dvs. at de skal have et saerligt, individuelt praeg, der som saadant er egnet til at adskille indehaveren fra andre personer, eller saafremt de - uanset originalitet - ved indarbejdelse har opnaaet saerpraeg. Det er fast retspraksis i OEstrig, at frit opfundne kunstord og ord, der, selv om de indgaar i almindelig sprogbrug, ikke har forbindelse med den omhandlede vare og saaledes ikke er rent beskrivende, anses for at have adskillelsesevne. Disse principper gaelder saavel for ordmaerker som for saerlige virksomhedsbetegnelser. Beskrivende benaevnelser vil dog alligevel kunne beskyttes, saafremt der er tale om en saerpraeget virksomhedsbetegnelse, som anvendes uden for den saedvanlige sammenhaeng.

11 Handelsgericht Wien er af den opfattelse, at »Plus« ifoelge denne retspraksis som betegnelse for en virksomhed, der i supermarkeder forhandler varer af vidt forskellig art - ikke blot levnedsmidler, men ogsaa andre dagligvarer - er helt igennem original og ikke blot beskrivende og foelgelig kan opnaa beskyttelse. Selv om det antages, at der kun er tale om en »svag« betegnelse, der ogsaa er beskyttet efter UWG's § 9, men i forbindelse med hvilken selv meget smaa forskelle principielt udelukker risikoen for forveksling, vil tilfoejelsen af ordene »prima leben und sparen« alt taget i betragtning ikke kunne udelukke denne risiko, fordi dette udtryk tiltraekker sig langt mindre opmaerksomhed og i praksis ikke kan betragtes som en saerlig virksomhedsbetegnelse. At betegnelsernes optiske udformning er forskellig er heller ikke tilstraekkeligt til at hindre en forveksling, for denne kan opstaa alene som foelge af et akustisk sammenfald.

12 Den forelaeggende ret har paa baggrund heraf konkluderet, at »ifoelge oestrigsk ret er sagsoegtes anvendelse af betegnelsen 'Plus' med eller uden tilfoejelser i strid med UWG's § 9, da Pfeiffer har prioritet«.

13 Handelsgericht Wien er imidlertid af den opfattelse, at det forbud mod brug, som retten maa nedlaegge over for Loewa i medfoer af UWG's § 9, paavirker samhandelen inden for Faellesskabet, og har derfor besluttet at udsaette sagen og forelaegge Domstolen ovennaevnte spoergsmaal.

Det praejudicielle spoergsmaals raekkevidde

14 Det fremgaar saavel af anmodningen om en praejudiciel afgoerelse (2) som af de skriftlige indlaeg, de to parter i hovedsagen er fremkommet med, samt af parternes svar paa et spoergsmaal, Domstolen stillede under retsmoedet, at genstanden for denne sag udelukkende er det eventuelle forbud mod at anvende en bestemt virksomhedsbetegnelse. Brugen af ordet »Plus« (med eller uden tilfoejelser) som varemaerke er dermed ikke inddraget i denne sag. Der er saaledes ingen anledning til at undersoege det rejste spoergsmaal i lyset af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker (3).

15 Det vil som foelge heraf vaere tilstraekkeligt for at goere det muligt for den nationale domstol at traeffe afgoerelse i den verserende sag, at Domstolens svar begraenses til en fortolkning af traktatens artikel 30 og 52 i relation til konflikten mellem to saerlige virksomhedsbetegnelser.

16 Den nationale domstol har heller ikke anmodet Domstolen om at vurdere, hvorvidt der foreligger en risiko for, at de omtvistede betegnelser vil kunne forveksles. Den anser det under alle omstaendigheder for givet, at der bestaar en saadan risiko. Domstolen var i oevrigt i en lignende situation i Terrapin-dommen (4), hvori den udtalte, at »selv om denne [den forelaeggende rets] antagelse er blevet draget i tvivl under retsforhandlingerne, tilkommer det imidlertid ikke Domstolen at traeffe afgoerelse i saa henseende, da intet spoergsmaal herom er forelagt den«. Handelsgericht har heller ikke oensket en belysning af selve begrebet »risiko for forveksling«, til forskel fra hvad der var tilfaeldet i SABEL-sagen (5).

17 Handelsgericht Wien's spoergsmaal skal derfor forstaas saaledes, at det hermed alene oenskes oplyst, hvorvidt en national domstol, der som foelge af en prioritetsstilling eller risiko for forveksling finder, at brugen af en saerlig virksomhedsbetegnelse skal forbydes, herved vil overtraede traktatens artikel 30 eller 52 og dermed hindres i at nedlaegge et saadant forbud, der foreskrives i national ret, eftersom det paagaeldende selskab benytter denne betegnelse paa lovlig vis i andre medlemsstater.

18 I det foelgende undersoeges problemet efter den forelaeggende rets oenske foerst i forhold til de frie varebevaegelser (artikel 30 ff.) og dernaest i forhold til etableringsretten (artikel 52 ff.).

Traktatens artikel 30

19 Loewa har gjort gaeldende, at »saafremt UWG's § 9 anvendes ubegraenset, vil selskaber i samme koncern vaere noedsaget til at benytte forskellige betegnelser i visse medlemsstater i tilfaelde som det, der er genstand for det praejudicielle spoergsmaal. Dette vil goere det umuligt at gennemfoere et ensartet reklamekoncept i Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater og at faa koncernernes bestraebelser for at sikre en 'corporate identity' i virksomhedsbetegnelserne, som er hjoernestenen i deres reklamestrategi, til at fremstaa klart over for omverdenen«.

20 Loewa's argumentation gaar i det vaesentlige ud paa at paavise, at et forbud over for et selskab mod paa en del af OEstrigs omraade at bruge samme firmabetegnelse som den, der bruges i andre medlemsstater af selskaber tilhoerende samme koncern, skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion. Forbuddet vil efter Loewa's mening hindre koncernen i at benytte det samme reklamekoncept i markedsfoeringen af sine varer.

21 Loewa har til stoette for, at et saadant afkald paa en samlet markedsfoeringsstrategi udgoer et indgreb i de frie varebevaegelser, henvist til dommen i Yves Rocher-sagen (6), hvori Domstolen understregede, at:

»en national lovgivning, som begraenser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, selv om den ikke direkte paavirker indfoerslerne, [kan] begraense de indfoerte maengder, fordi den paavirker mulighederne for afsaetning af de indfoerte varer. Den omstaendighed, at den paagaeldende erhvervsdrivende er tvunget til enten at anvende forskellige reklamesystemer eller salgsfremmende metoder, alt efter hvilken medlemsstat det drejer sig om, eller til at opgive et system, som han anser for saerlig effektivt, kan udgoere en hindring for importen, selv om en saadan lovgivning gaelder uden forskel for indenlandske og indfoerte varer«.

22 Efter Loewa's opfattelse maa en hindring af afsaetningsmulighederne uanset Keck og Mithouard-dommen (7) betragtes som en begraensning af de frie varebevaegelser, jf. traktatens artikel 30. Loewa har anfoert, at Keck og Mithouard-dommen og dommen i sagen Huenermund m.fl. (8) ikke drejede sig om at faa fastslaaet ad rettens vej, hvorvidt et nationalt forbud, der hindrer eller vanskeliggoer gennemfoerelsen af et ensartet reklamekoncept over hele Faellesskabet, strider mod faellesskabsretten. Loewa har desuden anfoert, at Domstolen tvaertimod i dommen i Mars-sagen (9) under henvisning til Keck og Mithouard-dommen utvetydigt har fastslaaet, at et forbud mod i en medlemsstat at bringe varer i omsaetning, der er forsynet med de samme reklameangivelser som dem, der lovligt anvendes i andre medlemsstater, uanset at det finder anvendelse paa alle varer, kan opstille hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet. Ifoelge Domstolen kan et saadant forbud reelt »tvinge importoererne til at anvende forskellige emballager for deres produkter, alt efter hvor disse skal bringes i omsaetning med deraf foelgende yderligere udgifter til emballering og reklame« (10).

23 Loewa slutter heraf, at »dette ogsaa goer sig gaeldende for et forbud, der som det her omhandlede bygger paa UWG's § 9, og som hindrer en koncern i at optraede under samme virksomhedsbetegnelse i alle Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater ...«. Loewa mener derfor, at traktatens artikel 30 finder anvendelse.

24 Pfeiffer's argumentation bygger foerst og fremmest paa Domstolens praksis i medfoer af Keck og Mithouard-dommen. Det understreges saaledes, at UWG's § 9 »som en national bestemmelse, der udelukkende vedroerer former for salg og ikke vedroerer varerne, og som uden forskel skal anvendes paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der driver virksomhed i indlandet, er forenelig med traktatens artikel 30«.

25 Pfeiffer paapeger desuden, at Loewa's oenske om et ensartet reklamekoncept for Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater og bestraebelserne paa at skabe en »corporate identity« strider mod den kommercielle ejendomsret. Pfeiffer anfoerer herved, at importforbud og -restriktioner, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, er tilladte paa den udtrykkelige betingelse, at de hverken udgoer et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.

26 Efter Kommissionens opfattelse er traktatens artikel 30 ikke til hinder for en bestemmelse som den, der er indeholdt i UWG's § 9, »for hvis regler om former for salg er udelukket fra anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30 i medfoer af Keck-dommen, maa dette saa meget desto mere gaelde, naar der er tale om bestemmelser, der ikke fastsaetter regler om former for salg«. Ifoelge Kommissionen »omfatter regler om former for salg navnlig bestemmelser, der afspejler lokale, tidsmaessige og andre vilkaar - som f.eks. en begraensning af saelgergruppen - hvorunder varerne distribueres, og som er udtryk for saerlige nationale eller regionale sociokulturelle forhold« (11). Kommissionen finder imidlertid ikke, at saadanne omstaendigheder reguleres ved UWG's § 9, stk. 1.

27 Kommissionen goer i oevrigt opmaerksom paa, at Domstolen har fastslaaet, at anvendelsen af en national foranstaltning, som ikke har nogen forbindelse med import eller eksport af varer, ikke falder ind under traktatens artikel 30 ff. (12). Det samme er tilfaeldet i den foreliggende sag, eftersom bestemmelsen i UWG's § 9, stk. 1, ikke har til formaal eller foelge at regulere den graenseoverskridende varehandel. Sagsoegte, der allerede er etableret i OEstrig, vil uafhaengigt af sin firmabetegnelse fortsat have mulighed for at importere og saelge varer i OEstrig.

28 Jeg anbefaler, at Domstolen tilslutter sig Pfeiffer's og Kommissionens argumenter. Jeg kan nemlig ikke se, at et forbud mod at benytte en firmabetegnelse, for saa vidt som det kun omhandler den saerlige betegnelse for virksomheden, skulle kunne udgoere en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.

29 Domstolen har saaledes i Keck og Mithouard-dommen og i efterfoelgende domme fastslaaet, at der

»... ved foranstaltninger med tilsvarende virkning, der er forbudt i henhold til artikel 30, [forstaas] saadanne hindringer for de frie varebevaegelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivningerne foelger af, at der paa varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, anvendes regler om, hvilke betingelser saadanne varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage), og det uanset om saadanne regler anvendes uden forskel paa alle varer, naar en saadan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der gaar forud for hensynene til de frie varebevaegelser«.

30 Derimod

»kan det forhold, at nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse paa varer fra andre medlemsstater ... ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne ... forudsat at saadanne nationale bestemmelser finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.

Naar disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af saadanne bestemmelser paa salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne faar adgang til markedet eller medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer. Saadanne bestemmelser falder derfor uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30«.

31 Den konkrete sag drejer sig ikke om en national bestemmelse, hvori der opstilles betingelser, som varer skal opfylde, eller som har til formaal at regulere samhandelen med varer mellem medlemsstaterne.

32 Der er tale om en bestemmelse, der heller ikke paavirker afsaetningen af varer fra andre medlemsstater anderledes end afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer.

33 Et forbud mod brug af en saerlig virksomhedsbetegnelse vil ganske vist eventuelt kunne bremse en yderligere udvidelse af salget og dermed ogsaa af salget af varer fra andre medlemsstater, idet virksomheder i samme koncern hindres i at anvende et ensartet reklamekoncept i alle de medlemsstater, hvor koncernen er repraesenteret. Dette forhold bevirker imidlertid ikke, at det omhandlede forbud omfattes af definitionen af foranstaltninger med tilsvarende virkning, eftersom forbuddet vedroerer den paagaeldende virksomheds navn og ikke de varer, virksomheden saelger.

34 Det betyder ogsaa, at Loewa ikke med rette kan paaberaabe sig dommen i Mars-sagen. Mars-dommen vedroerer nemlig hindringer af de frie varebevaegelser som foelge af et forbud mod at forsyne varers emballager med visse reklameangivelser. Som tidligere naevnt er hovedsagens genstand imidlertid udelukkende betegnelsen for to virksomheder og ikke det eller de varemaerker, som de hver isaer benytter paa deres varer.

35 Yves Rocher-dommen er efter min mening ikke relevant af tre grunde. For det foerste er der her ikke tale om en »lovgivning, som begraenser eller forbyder visse former for reklame«. Naar Loewa hindres i at benytte de reklameforanstaltninger, der er udviklet af moderselskabet for andre markeder, er det simpelt hen en indirekte foelge af bestemmelser, der beskytter den kommercielle ejendomsret.

36 For det andet er jeg enig med R. Joliet (13) i, at Yves Rocher-dommen omhandlede en »form for salg«, og at den efter Keck og Mithouard-dommen har mistet sin betydning.

37 Endelig kan en regel som den, der er indeholdt i UWG's § 9, ikke betragtes som en regulering af en form for salg. Kommissionen har derfor ret i sin »saa meget desto mere«-argumentation, som er naevnt ovenfor.

38 Jeg maa derfor konkludere, at forbuddet mod at benytte en saerlig betegnelse for en virksomhed falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30. Jeg skal - helt ex tuto - bemaerke, at en bestemmelse som den, der er indeholdt i UWG's § 9, selv om den udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning, ville falde ind under undtagelsen i traktatens artikel 36. Forbuddet gaelder uden forskel for virksomheder med saavel oestrigske som udenlandske kapitalejere og kan derfor ikke betragtes som et »middel til vilkaarlig forskelsbehandling«. Det er heller ikke en »skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne«, eftersom det som allerede naevnt ikke paavirker afsaetningen af varer fra andre medlemsstater anderledes end afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer.

Traktatens artikel 52

39 Med det praejudicielle spoergsmaal oenskes det endvidere oplyst, hvorvidt traktatens artikel 52 under de i denne sag omhandlede omstaendigheder er til hinder for, at det forbydes en virksomhed at bruge en bestemt betegnelse.

40 Sagsoegeren i hovedsagen, Pfeiffer, finder ikke, at den omhandlede nationale bestemmelse udgoer en kraenkelse af den grundlaeggende frihed, der er fastslaaet i traktatens artikel 52 ff. Der opstaar efter Pfeiffer's opfattelse intet som helst spoergsmaal om tilsidesaettelse af denne frihed.

41 Pfeiffer tilfoejer, at forbuddet mod forskelsbehandling, der er uloeseligt forbundet med den frie etableringsret, er til hinder for enhver diskrimination paa grundlag af nationalitet i forbindelse med optagelsen og udoevelsen af selvstaendig erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat. Kun nationale regler, der er klart diskriminerende, dvs. regler, der er baseret paa nationalitet, og som aabenlyst og bevidst foerer til forskelsbehandling mellem landets egne statsborgere og udenlandske statsborgere paa grund af deres forskellige nationalitet, er forbudt. Pfeiffer paapeger imidlertid, at den oestrigske UWG's § 9 finder anvendelse uden forskel paa saavel udenlandske som oestrigske statsborgere.

42 Pfeiffer goer endvidere opmaerksom paa, at etableringsfriheden, for saa vidt som den - navnlig paa baggrund af Domstolens seneste praksis - i en vis udstraekning fortolkes som et forbud mod at indfoere begraensninger, ikke indebaerer et generelt forbud, hvilket staar i modsaetning til, hvad der gaelder for de frie varebevaegelser. Sagsoegeren paapeger, at det af hensyn til kommerciel og intellektuel ejendomsret altid har vaeret lovligt at begraense den frihed, der sikres i EF-traktatens artikel 52. Selve grundlaget og vilkaarene for etableringsfriheden, dvs. retten til at udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat fra et fast forretningssted paa ubegraenset tid, hverken begraenses eller forbydes af den oestrigske UWG's § 9.

43 Sagsoegte i hovedsagen, Loewa, har gjort gaeldende, at »et forbud mod en virksomhedsbetegnelse endvidere uberettiget vil kunne begraense et moderselskabs etableringsfrihed i medfoer af traktatens artikel 52 og 58«. Til stoette herfor citeres Gebhard-dommen (14), hvori Domstolen understregede foelgende:

»Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis, at nationale foranstaltninger, der kan haemme udoevelsen af de ved traktaten sikrede grundlaeggende friheder eller goere udoevelsen heraf mindre tiltraekkende, skal opfylde fire betingelser: De skal anvendes uden forskelsbehandling, de skal vaere begrundet i tvingende samfundsmaessige hensyn, de skal vaere egnede til at sikre virkeliggoerelsen af det formaal, de forfoelger, og de maa ikke gaa ud over, hvad der er noedvendigt for at opnaa formaalet.«

44 Loewa overfoerer disse principper paa den foreliggende sag og anfoerer, »at der er tale om en restriktion, naar en virksomhed (her en tysk virksomhed), som ogsaa er kendt under sin virksomhedsbetegnelse i nabomedlemsstaten (her OEstrig) som resultat af reklamer og handel paa tvaers af graenserne, og som af indlysende aarsager soeger at anlaegge en ensartet strategi for hele Europa, begraenses i sine muligheder for succes paa nabomarkedet, fordi virksomheden ikke maa anvende en betegnelse, der er indarbejdet andre steder, og som ikke er ukendt paa det paagaeldende marked«. Loewa har afslutningsvis gjort gaeldende, at det omhandlede forbud er uforholdsmaessigt, fordi der ikke er tale om nogen (alvorlig) fare for forveksling. Ifoelge Loewa »skal risikoen for forveksling vaere alvorlig for kvantitativt at have en vaegt, der kan berettige en begraensning af etableringsfriheden«.

45 Kommissionens holdning er, at bestemmelserne i traktatens artikel 52 ff. ikke er til hinder for en bestemmelse som den, der er indeholdt i § 9, stk. 1, i den oestrigske UWG. Nationale bestemmelser vedroerende firmanavne eller kommercielle betegnelser vil ganske vist kunne indskraenke etableringsfriheden, naar der f.eks. kraeves saerlig tilladelse til at benytte et firmanavn, eller en tilladelse forbindes med saerlige sproglige vilkaar eller lignende. Kommissionen mener imidlertid ikke, at bestemmelsen i den oestrigske UWG's § 9, stk. 1, omhandler forskrifter af denne type, der direkte regulerer, »om« og/eller »hvordan« en etablering kan finde sted. Bestemmelsen er derfor ikke eller i hvert fald ikke i tilstraekkelig grad forbundet med etableringsfriheden.

46 Kommissionen har anfoert, at selv om man ville fortolke traktatens artikel 52 og 58 saaledes, at bestemmelser som den, der er indeholdt i den oestrigske UWG's § 9, stk. 1, henhoerer under etableringsfriheden, giver forelaeggelseskendelsen ingen anledning til at slutte, at denne bestemmelse, retspraksis paa omraadet eller bestemmelsens anvendelse i praksis direkte eller indirekte skulle foere til forskelsbehandling mellem oestrigske virksomheder og virksomheder, der etableres i OEstrig.

47 Under de i sagen foreliggende omstaendigheder finder Kommissionen imidlertid ikke, at en virksomheds ret til at anvende en bestemt firmabetegnelse for sine datterselskaber henhoerer under etableringsfriheden.

48 Kommissionen understreger, at der i oevrigt boer tages hensyn til, at sagsoegte allerede var etableret i OEstrig, da koncernen i 1994 valgte at aendre navnet paa 17 af sine datterselskaber fra »Zielpunkt« til »Plus prima leben und sparen«.

49 Kommissionen har efter min opfattelse argumenteret overbevisende for sine synspunkter.

50 Der er tale om et oestrigsk selskab med tysk kapital, som i en laengere aarraekke har drevet 139 discountforretninger i OEstrig, hvoraf de 122 drives under navnet »Zielpunkt«, mens 17 forretninger i de seneste aar er blevet omdoebt til »Plus prima leben und sparen«.

51 Selskabet har saaledes klart haft succes, og det er ikke stoedt paa vanskeligheder, fordi dets kapital ejes af et tysk moderselskab. Den eneste oestrigske retsforskrift, der omhandles i sagen, er UWG's § 9, stk. 1. Men som Kommissionen med rette paapeger, indeholder denne forskrift ikke nogen bestemmelser, der direkte regulerer, »om« og/eller »hvordan« en etablering kan finde sted.

52 Foerst da Loewa oenskede at aendre navnet paa en raekke af sine forretninger, moedte man modstand fra et andet firma, der paaberaabte sig en prioritetsbeskyttet ret til en lignende betegnelse.

53 Indsigelsen mod Loewa skyldes ikke, at Loewa's kapital ejes af et tysk moderselskab. Der er intet grundlag for at antage, at et rent oestrigskejet selskab, der ogsaa oenskede at benytte ordet »Plus«, ikke ville have moedt samme modstand.

54 Loewa's begrundelse for at aendre betegnelsen for sine forretninger (udvikling af en international »corporate identity«, reklamekampagner i flere lande) viser efter min opfattelse heller ikke nogen klar sammenhaeng med princippet om den frie etableringsret. Begrundelsen haenger sammen med selskabets eventuelle muligheder for at oege omsaetningen ved at bruge et navn, der er kendt i nabolandene og af de oestrigske statsborgere, der har rejst i disse lande.

55 Faellesskabsretten paalaegger imidlertid ikke medlemsstaterne at goere alt for at sikre, at firmaer, der ejes af statsborgere fra andre medlemsstater, faar de bedst mulige betingelser for at udvikle de salgsstrategier, de finder mest lovende, og i den forbindelse ogsaa undlade at anvende den nationale lovgivning om intellektuel ejendomsret.

56 Det fremgaar saaledes af traktatens artikel 52, at »... etableringsfriheden [indebaerer] adgang til at optage og udoeve selvstaendig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 58, stk. 2, anfoerte betydning, paa de vilkaar, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere«.

57 Raekkevidden af det uddrag fra Gebhard-dommen, som sagsoegte i hovedsagen har citeret, hvor der henvises til »nationale foranstaltninger, der kan haemme udoevelsen af de ved traktaten sikrede grundlaeggende friheder eller goere udoevelsen heraf mindre tiltraekkende«, kan give anledning til forvirring, hvilket Loewa's argumentation viser, og en praecisering vil derfor utvivlsomt vaere paa sin plads.

58 Det ville ikke vaere holdbart, hvis medlemsstaterne skulle vaere tvunget til at anfoere »tvingende hensyn« som begrundelse for alle mulige bestemmelser i deres lovgivning - f.eks. at deres selskabsbeskatning eller momssatser er hoejere end i andre lande, at landets eget sprog skal benyttes ved henvendelser til myndighederne, eller at et registreret varemaerke eller en firmabetegnelse, der er benyttet tidligere, har prioritet - saa snart en erhvervsdrivende haevder, at en saadan bestemmelse goer etableringsfriheden mindre tiltraekkende.

59 En national forskrift kan kun kraeves begrundet i henseende til traktatens artikel 52, saafremt den er tilstraekkelig naert forbundet med etableringsfriheden. Jeg er enig med Kommissionen i, at det er ikke tilfaeldet med UWG's § 9, stk. 1.

60 For det tilfaelde at Domstolen alligevel skulle vaere af en anden mening, vil jeg nu undersoege den foreliggende sag i lyset af Domstolens praksis, der fastslaar, at begraensninger af etableringsfriheden kun kan tillades, hvis de nationale foranstaltninger, der kan haemme udoevelsen af de ved traktaten sikrede grundlaeggende friheder eller goere udoevelsen heraf mindre tiltraekkende, opfylder fire betingelser.

61 Foranstaltningerne skal for det foerste anvendes uden forskelsbehandling. Dette krav opfylder UWG's § 9 helt klart. Denne bestemmelse anvendes baade for indenlandske virksomheder og for virksomheder, der paataenker en etablering i OEstrig. Det fremgaar heller ikke af sagsakterne, at bestemmelsen i praksis anvendes paa en maade, der stiller udenlandske virksomheder ringere end indenlandske virksomheder.

62 For det andet skal de paagaeldende foranstaltninger vaere begrundet i tvingende samfundsmaessige hensyn. Det fremgaar imidlertid af dommen i sagen Coditel m.fl. (15), at Domstolen ud fra tvingende samfundsmaessige hensyn har tilladt restriktioner, der foelger af anvendelsen af nationale retsforskrifter om beskyttelse af den intellektuelle ejendomsret. Ganske vist tog Domstolen i den naevnte dom stilling til, hvorvidt det er lovligt at begraense den frie udveksling af tjenesteydelser med henvisning til hensynet til beskyttelsen af intellektuel ejendomsret, men det betyder ikke, at et saadant hensyn ikke ogsaa skal betragtes som et tvingende og beskyttelsesvaerdigt samfundsmaessigt hensyn, naar der er spoergsmaal om en begraensning af etableringsfriheden.

63 Hvad angaar den tredje betingelse, hvorefter den omhandlede nationale foranstaltning skal vaere egnet til at sikre virkeliggoerelsen af det formaal, den forfoelger, bemaerkes, at formaalet med at beskytte en saerlig virksomhedsbetegnelse, der har prioritet, er at undgaa, at der opstaar en »risiko for forveksling« mellem to virksomheder med lignende benaevnelser, hvorved en virksomhed uretmaessigt kan drage fordel af ligheden mellem de to benaevnelser. Dette opnaas naturligvis ved hjaelp af et forbud mod at anvende en betegnelse, der allerede tilhoerer en anden.

64 Tilbage er den fjerde betingelse, som forbuddet ifoelge retspraksis skal opfylde, nemlig at det ikke maa gaa ud over, hvad der er noedvendigt for at opnaa formaalet.

65 Det er i den forbindelse vaesentligt, at Pfeiffer har begraenset sin begaering til tre delstater i Den OEstrigske Republik. Et eventuelt landsdaekkende forbud kunne opfattes som for vidtgaaende, naar den virksomhed, der skal beskyttes, kun driver virksomhed paa et regionalt eller lokalt marked.

66 Udstraekningen af det geografiske omraade, som et forbud kan fastsaettes for, er i oevrigt et faktisk spoergsmaal, som maa afgoeres af den nationale retsinstans.

67 Loewa har desuden gjort gaeldende, at det forbud, Pfeiffer paastaar nedlagt, gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at opnaa det tilsigtede formaal, eftersom der reelt ikke bestaar nogen risiko for at forveksle de to virksomhedsbetegnelser.

68 Dette argument vedroerer det centrale problem i hovedsagen. Som tidligere naevnt har Handelsgericht imidlertid ikke anmodet Domstolen om at afgoere, om der i den foreliggende sag bestaar nogen risiko for forveksling, og heller ikke om at praecisere indholdet af begrebet forvekslingsrisiko efter faellesskabsretten. Handelsgericht tager denne risiko for givet.

69 Dette kan Loewa imidlertid ikke affinde sig med. Loewa mener, at Domstolen boer anerkende, at begrebet forvekslingsrisiko ikke skal vurderes af de nationale domstole, men gives en snaever fortolkning efter faellesskabsretten. Loewa oensker saaledes, at den nationale retsinstans tilpligtes at laegge til grund, at der ikke foreligger en risiko for forveksling. Loewa har gjort gaeldende, at der ved anvendelsen af saavel traktatens bestemmelser som den afledte faellesskabsret skal tages hensyn til faellesskabslovgivers maal med den harmonisering af varemaerkeretten, der er gennemfoert ved direktiv 89/104, nemlig at sikre, at det indre marked gennemfoeres ogsaa paa dette omraade. Ifoelge Loewa maa begreber som muligheden for forveksling ikke fortolkes bredt, hvis dette maal skal naas. Loewa finder, at selv om direktivet udelukkende omfatter varemaerker, mens der i den foreliggende sag er tale om en konflikt mellem virksomhedsbetegnelser, maa det som udgangspunkt antages, at begrebet forvekslingsrisiko principielt er det samme for alle tegn. Loewa goer specielt opmaerksom paa, at Loewa selv og Pfeiffer altid benytter de omstridte betegnelser med tilfoejelser, som ifoelge Loewa om ikke udelukker saa dog mindsker risikoen for forveksling.

70 Pfeiffer paaberaaber sig til gengaeld Domstolens praksis paa varemaerkeomraadet, der bygger paa traktatens artikel 30 og 36. Der henvises navnlig til dommen i Deutsche Renault-sagen (16), hvoraf det fremgaar, at det i varemaerkesager er den nationale retsinstans, der skal vurdere, om der foreligger en risiko for forveksling. Bestemmelserne om varens emballage boer ifoelge Pfeiffer ogsaa gaelde for en virksomheds benaevnelse. Et navn paa et supermarked, der kan give anledning til forveksling, boer i lige saa hoej grad vaere forbudt som et varesortiment, der kan give anledning til forveksling.

71 Jeg er enig med Pfeiffer i, at spoergsmaalet om, hvorvidt »forvekslingsfaren« er reel, er et faktisk spoergsmaal, som det tilkommer den nationale domstol at tage stilling til. Der kan i den sammenhaeng tages udgangspunkt i retspraksis paa varemaerkeomraadet, der bygger paa traktatens artikel 36, for eksempel ovennaevnte dom i Deutsche Renault-sagen, hvori Domstolen erklaerede, at fastlaeggelsen af kriterierne for, at der foreligger en risiko for forveksling, udgoer en del af de naermere regler om beskyttelse af varemaerker, der henhoerer under national lovgivning (17). Domstolen fastslog endvidere i dommen vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt begrebet forvekslingsrisiko boer fortolkes snaevert, at »faellesskabsretten ikke goer det noedvendigt at fortolke begrebet forvekslingsrisiko snaevert« (18).

72 Domstolen begrundede dette - idet den henviste til generaladvokaten - med foelgende:

»Varemaerkeretten som eneret og beskyttelsen mod forvekslelige tegn udgoer nemlig ... egentlig to sider af samme sag: en indskraenkning eller udvidelse af beskyttelsesomfanget betyder ikke andet end en indskraenkning eller udvidelse af varemaerkerettens betydning som saadan. Begge aspekter skal foelgelig reguleres ved én enkelt og ensartet retskilde - for indevaerende altsaa national ret« (19).

73 Domstolen mindede selvsagt om, at national ret er underlagt begraensningerne i traktatens artikel 36, andet punktum (20). Ifoelge denne bestemmelse maa forbud eller restriktioner vedroerende indfoersel, som er begrundet i hensynet til beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, »hverken udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne«.

74 Domstolen bemaerkede naermere, at »det tilkommer den nationale ret at besvare spoergsmaalet, om anvendelsen af ordene 'quattro' og 'Quadra' i sammensatte betegnelser som 'Audi quattro' og 'Espace Quadra' er tilstraekkelig til at udelukke en forvekslingsrisiko, ogsaa selv om det maatte vaere konstateret, at betegnelsen 'quattro' har en hoej grad af bekendthed«.

75 Hvis de samme betragtninger overfoeres paa den konkrete sag, der er forelagt Domstolen, maa det antages, at ogsaa foranstaltninger, der vedroerer beskyttelse af retten til en saerlig virksomhedsbetegnelse, og hvori begrebet forvekslingsrisiko eller -fare indgaar, henhoerer under national ret, eftersom der ikke findes harmoniserede faellesskabsregler paa omraadet.

76 Det maa derfor overlades til den nationale domstol at afgoere, hvorvidt Loewa's anvendelse af den saerlige betegnelse »Plus« med eller uden tilfoejelser kan give anledning til forveksling med den betegnelse, som Pfeiffer har brugt siden 1969.

77 Med hensyn til Loewa's argument vedroerende den fjerde betingelse, der ifoelge Domstolens praksis skal vaere opfyldt i forbindelse med tvingende hensyn, vil jeg blot konkludere, at forbuddet mod, at Loewa benytter den omtvistede virksomhedsbetegnelse, ikke er uforholdsmaessigt i forhold til det tilstraebte maal, saafremt den nationale domstol kommer til det resultat (eller fastholder), at der foreligger en reel risiko for forveksling.

78 Jeg mener under hensyn til det ovenfor anfoerte ikke, at traktatens artikel 52 er til hinder for et forbud mod at anvende en bestemt virksomhedsbetegnelse under omstaendigheder som dem, der foreligger i hovedsagen.

Forslag til afgoerelse

79 Jeg foreslaar paa baggrund af ovenstaaende, at Domstolen besvarer Handelsgericht Wien's spoergsmaal paa foelgende maade:

»Bestemmelserne i EF-traktatens artikel 30 og 52 skal fortolkes saaledes, at de under omstaendigheder som dem, der foreligger i den konkrete sag, ikke er til hinder for at bringe nationale retsforskrifter i anvendelse, hvorefter der, naar virksomhedsbetegnelser kan forveksles, ydes beskyttelse til den betegnelse, der er aeldst og dermed har prioritet, og dermed ikke til hinder for, at det i tre oestrigske delstater forbydes en virksomhed at anvende en virksomhedsbetegnelse, som selskaber, der indgaar i samme koncern som denne, lovligt anvender i andre medlemsstater.«

(1) - I forelaeggelseskendelsen henvises der ganske vist til betegnelsen »Plus KAUF MARKT«, men det fremgaar af sagsakterne, at den korrekte betegnelse er »Plus KAUF PARK«.

(2) - Jf. ovenfor, punkt 8.

(3) - EFT 1989 L 40, s. 1.

(4) - Dom af 22.6.1976, sag 119/75, Sml. s. 1039, praemis 3 og 4.

(5) - Dom af 11.11.1997, sag C-251/95, Sml. I, s. 6191.

(6) - Dom af 18.5.1993, sag C-126/91, Sml. I, s. 2361.

(7) - Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6067.

(8) - Dom af 15.12.1993, sag C-292/92, Sml. I, s. 6787.

(9) - Dom af 6.7.1995, sag C-470/93, Sml. I, s. 1923.

(10) - Praemis 13.

(11) - Jf. bl.a. dom af 20.6.1996, forenede sager C-418/93 - C-421/93, C-460/93, C-461/93 og C-462/93, C-464/93, C-9/94, C-10/94 og C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94, C-24/94 og C-332/94, Semeraro Casa Uno m.fl., Sml. I, s. 2975, praemis 25.

(12) - Jf. dom af 7.5.1997, forenede sager C-321/94 - C-324/94, Pistre m.fl., Sml. I, s. 2343, praemis 44.

(13) - R. Joliet: »La libre circulation des marchandises: l'arret Keck et Mithouard et les nouvelles orientations de la jurisprudence«, Journal des Tribunaux - Droit européen, 20.10.1994, nr. 12, s. 145 ff.

(14) - Dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Sml. I, s. 4165, praemis 37.

(15) - Dom af 18.3.1980, sag 62/79, Sml. s. 881, praemis 15.

(16) - Dom af 30.11.1993, sag C-317/91, Sml. I, s. 6227.

(17) - Praemis 31.

(18) - Praemis 32.

(19) - Praemis 31.

(20) - Praemis 33.