ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

For så vidt som en sådan beskyttelse kan antages at henhøre under det tvingende hensyn af almen interesse, som består i forbrugerbeskyttelse, bemærkes, at Kongeriget Belgien ikke har godtgjort, at de omhandlede bestemmelser ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre virkeliggørelsen af det påberåbte formål.
36

Hvis det antages, at Siegfried Pohl havde kunnet støtte sine krav på artikel 45 TEUF eller på direktiv 2000/78, bemærkes, at for det første kunne denne artikel påberåbes ved de østrigske retsinstanser fra den 1. januar 1995, der er datoen for Republikken Østrigs tiltrædelse af Unionen, dvs. i en periode på næsten ti år før udløbet af den i hovedsagen omhandlede forældelsesfrist, og for det andet, at fristen for gennemførelse af direktiv 2000/78 udløb den 3. december 2003, hvilket gav Siegfried Pohl en periode på næsten et år til at anlægge sag med henblik på at gøre sine rettigheder gældende ved de nævnte retsinstanser. Under disse omstændigheder skal det fastslås, at den 30-årige forældelsesfrist i henhold til national ret, der begyndte at løbe ved indgåelsen af den aftale, på grundlag af hvilken skæringsdatoen blev fastsat, eller fra indplaceringen på et forkert løntrin, ikke har gjort det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i hovedsagen at udøve de rettigheder, som Siegfried Pohl eventuelt måtte være tillagt i henhold til EU-retten.
28

En fortolkning af direktiv 2002/14, hvorefter direktivets artikel 3, stk. 1, gør det muligt for medlemsstaterne ved beregningen af virksomhedens personale at udelukke en bestemt kategori af arbejdstagere af de grunde, som den franske regering har anført i hovedsagen, vil imidlertid være uforenelig med nævnte direktivs artikel 11, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til at træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at kunne garantere de resultater, der kræves efter direktiv 2002/14. En sådan fortolkning vil nemlig indebære, at medlemsstaterne fik mulighed for at unddrage sig denne klare og præcise forpligtelse ifølge EU-retten til at opnå et bestemt resultat (jf. dommen i sagen Confédération générale du travail m.fl., præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
60

Henset til ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål i sag C-454/12 og det eneste spørgsmål i sag C-455/12 besvares med, at sjette direktivs artikel 12, stk. 3, litra a), tredje afsnit, sammenholdt med bilag H, kategori 5, til dette direktiv, og momsdirektivets artikel 98, stk. 1 og 2, sammenholdt med bilag III, nr. 5), til dette direktiv, henset til neutralitetsprincippet, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at to former for tjenester af befordring af personer og disses bagage i nærtrafikken, nemlig på den ene side med taxi og på den anden side med udlejningsbiler med chauffør, underlægges forskellige momssatser, hvoraf den ene er reduceret, og den anden er normal, for så vidt som befordring af personer med taxi i nærtrafikken for det første udgør et konkret og specifikt aspekt af ydelseskategorien befordring af personer og disses bagage som omhandlet i nævnte kategori 5 og nr. 5) i nævnte bilag til disse direktiver på grund af de forskellige retlige krav, som de to typer af befordring er underlagt, og for så vidt som de pågældende forskelle for det andet har en afgørende indflydelse på den gennemsnitlige brugers beslutning om at gøre brug af den ene eller den anden af disse typer befordring. Det tilkommer den nationale ret at undersøge, om dette er tilfældet i hovesagerne.
19

Som det i øvrigt bekræftes af begrundelsen til forslaget til Rådets forordning om standarder for sikkerhedselementer og biometriske identifikatorer i EU-borgernes pas [KOM(2004) 116 endelig], der blev forelagt af Kommissionen, kan en harmonisering af sikkerhedsstandarderne for disse pas for det andet være nødvendig for at undgå, at disse standarder er ringere end dem, som er opnået for det ensartet udformede visum og for den ensartet udformede opholdstilladelse for tredjelandsstatsborgere. Under disse omstændigheder skal EU-lovgiver anses for at være kompetent til at fastsætte tilsvarende sikkerhedselementer for EU-borgernes pas, for så vidt som en sådan kompetence gør det muligt at forhindre, at disse pas bliver mål for forfalskning og svigagtig brug.
43

Med hensyn til den rolle, som forbrugerbeskyttelsesorganisationer kan spille, bemærkes, at artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13 forpligter medlemsstaterne til at sikre, at der findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås med forbrugere, til ophør (dom af 26.4.2012, sag C-472/10, ECLI:EU:C:2012:242, præmis 35). Det fremgår i denne forbindelse af direktivets artikel 7, stk. 2, at disse midler omfatter muligheden for, at personer eller organisationer, der har en legitim interesse i at beskytte forbrugerne, kan indbringe sager for domstolene for at få fastslået, om vilkår, der er udarbejdet med henblik på generel anvendelse, er af urimelig karakter, og for i givet fald at opnå, at de forbydes (jf. dom af 24.1.2002, sag C-372/99, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 819, præmis 14, og Invitel-dommen, præmis 36).
8

Skattelovens artikel 160 i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, havde følgende ordlyd: »1) Leverandører og modtagere af varer eller ydelser som omhandlet i stk. 2 har pligt til at anvende de i denne artikel fastlagte forenklingsforanstaltninger. En ufravigelig bestemmelse for anvendelsen af forenklingsforanstaltningerne er, at både leverandøren og modtageren er momsregistrerede i medfør af artikel 153. 2) Varer og ydelser, hvis levering er omfattet af forenklingsforanstaltningerne, er: […] b) bygninger, dele af bygninger og grunde, i forbindelse med levering af hvilke skatteordningen finder anvendelse c) bygningsarbejde og montering […] 3) Leverandørerne skal på fakturaer for levering af de i stk. 2 nævnte varer anføre teksten »omvendt betalingspligt«, dog uden at anføre det pågældende momsbeløb. På fakturaer fra leverandørerne anfører modtagerne det pågældende momsbeløb, som angives som både betalt og fradragsberettiget moms i angivelsen. For transaktioner, der er omfattet af forenklingsforanstaltningerne, skal momsen ikke betales af modtageren til leverandøren. […] 5) Både leverandører/tjenesteydere og modtagere er ansvarlige for, at denne artikels bestemmelser anvendes. Såfremt leverandøren/tjenesteyderen ikke har anført teksten »omvendt betalingspligt« på fakturaer for levering af de i stk. 2 nævnte varer/ydelser, har modtageren pligt til at anvende omvendt betalingspligt, ikke at betale momsen til leverandøren/tjenesteyderen, på eget initiativ at anføre teksten »omvendt betalingspligt« på fakturaen og at opfylde forpligtelserne i stk. 3.«
55

Hvad i øvrigt angår det synspunkt, som den rumænske regering har fremført under retsmødet, hvorefter E.ON ved at bibeholde sin fiskale repræsentant skulle have skabt et retligt tomrum, som således fratog selskabet enhver mulighed for at opnå tilbagebetaling af moms, skal det bemærkes, at selv hvis de pågældende leveringer af elektricitet havde til følge, at ottende direktiv blev uanvendeligt, skal retten til fradrag af indgående moms i princippet indrømmes, hvis de materielle krav herfor er opfyldt, selv om de afgiftspligtige personer ikke måtte have opfyldt visse formelle krav. Princippet om afgiftsneutralitet er således til hinder for en sanktion, der består i at nægte retten til tilbagebetaling eller til fradrag (jf. dom af 12.7.2012, sag C-284/11, EMS-Bulgaria Transport, ECLI:EU:C:2012:458, præmis 71 og 77; jf. også analogt dom af 27.9.2007, sag C-146/05, Collée, Sml. I, s. 7861, præmis 31).
52

En sådan fortolkning er i overensstemmelse med formålet med sanktionerne for misligholdelser af reglerne om krydsoverensstemmelse, som tager sigte på at tilskynde landbrugerne til at overholde den gældende lovgivning på de forskellige områder for krydsoverensstemmelse. Dels muliggør kravet om, at der har foreligget en forsætlig eller uagtsom adfærd fra en støttemodtagers side, for at denne kan holdes ansvarlig for tredjemands handlinger eller undladelser, således at opretholde den tilskyndende virkning af de pågældende sanktioner, som omhandlet i 56. betragtning til forordning nr. 796/2004. Dels gør en sådan fortolkning det muligt at imødegå misbrug, eftersom støttemodtageren hverken kan fritages for ansvar ved at overlade landbrugsarbejde på sin jordlod til en anden eller begrænse sit ansvar ved at føre bevis for, at vedkommende tredjemand f.eks. har handlet uagtsomt, for at udelukke sit ansvar for en forsætlig handling.
6

Artikel 7 i direktiv 2004/38 med overskriften »Retten til ophold i mere end tre måneder« har følgende ordlyd: »1. Enhver unionsborger har ret til at opholde sig på en anden medlemsstats område i mere end tre måneder, hvis den pågældende: a) er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i værtsmedlemsstaten, eller b) råder over tilstrækkelige midler til sig selv og sine familiemedlemmer, således at opholdet ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system, og er omfattet af en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten, eller c) — er indskrevet ved en privat eller offentlig institution, der er godkendt, eller som finansieres af værtsmedlemsstaten i medfør af dennes lovgivning eller administrative praksis, med henblik på dér som hovedaktivitet at følge en uddannelse, herunder en erhvervsuddannelse, og — er omfattet af en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i værtsmedlemsstaten, og ved en erklæring eller på anden tilsvarende måde efter den pågældende persons eget valg godtgør over for den relevante nationale myndighed, at vedkommende råder over tilstrækkelige midler til sig selv og sine familiemedlemmer, således at opholdet ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system, eller d) er et familiemedlem, der ledsager eller slutter sig til en unionsborger, der opfylder betingelserne i litra a), b) eller c). 2. Retten til ophold, jf. stk. 1, omfatter også familiemedlemmer til en unionsborger, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, når disse ledsager eller slutter sig til unionsborgeren i værtsmedlemsstaten, og unionsborgeren opfylder betingelserne i stk. 1, litra a), b) eller c). [...] 4. Uanset stk. 1, litra d), og stk. 2, har kun ægtefællen, den registrerede partner som omhandlet i artikel 2, stk. 2, litra b), og forsørgelsesberettigede børn ret til ophold som familiemedlemmer til en unionsborger, der opfylder betingelserne i stk. 1, litra c). Artikel 3, stk. [1], finder anvendelse på den pågældendes slægtninge i opstigende linje samt slægtninge i opstigende linje til den pågældendes ægtefælle eller registrerede partner, når de forsørges af unionsborgeren.«
9

Denne lovs artikel 8 fastsætter: »1. Licens til at udøve taxitjenester og tilladelser til at udøve tjenester med udlejning […] med chauffør udstedes af de kommunale myndigheder efter udbud til ejere af et køretøj [...] eller til personer, som råder over et køretøj gennem leasing. Disse personer kan sikre forvaltningen heraf selv eller i forening. 2. Licensen eller tilladelsen gælder for et enkelt køretøj [...]. En person kan […] få flere tilladelser med henblik på at udøve tjenester med udlejning med chauffør […] 3. Det er for at opnå og bevare tilladelsen til at udbyde tjenesteydelsen med udlejning med chauffør nødvendigt på grundlag af en gyldig adkomst at råde over et hjemsted, en garage [...] på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen.«
40

Under disse omstændigheder skal det andet spørgsmål besvares med, at den omstændighed, at en yderligere mærkning af arbejder af ædle metaller, som tilsigter at give oplysninger om arbejdernes holdighed på en måde, der er forståelig for importmedlemsstatens forbrugere, ikke er blevet foretaget af et uafhængigt kontrolorgan, der er godkendt af en medlemsstat, har ingen betydning for besvarelsen af det første spørgsmål, såfremt nævnte arbejder forud herfor er blevet påført et holdighedsstempel af et uafhængigt kontrolorgan, der er godkendt af eksportmedlemsstaten, og de oplysninger, der gives ved denne mærkning, svarer til de oplysninger, der fremgår af stemplet.
24

Under disse omstændigheder har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio besluttet at udsætte sagerne og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er formuleret enslydende i C-419/12 og C-420/12: »Er artikel 49 TEUF, artikel 3 TEU, [artikel 3 TEUF – 6 TEUF], 101 [TEUF] og 102 TEUF til hinder for anvendelsen af artikel 3, stk. 3, artikel 8, stk. 3, og artikel 11 i lov [nr. 21/1992], for så vidt som de henholdsvis bestemmer, at »[t]ransportørens hjemsted og garagen udelukkende må være beliggende på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, at »[d]et for at opnå og bevare tilladelsen til at udbyde tjenesteydelsen med udlejning med chauffør er nødvendigt på grundlag af en gyldig adkomst at råde over et hjemsted, en garage eller en dok på det geografiske område for den kommune, der har udstedt tilladelsen«, og at »[b]estillingerne af transport med tjenesten med udlejning med chauffør skal foretages ved garagen. Begyndelsen og afslutningen af hver enkelt tjeneste med udlejning med chauffør skal ske ved en garage, som ligger i den kommune, der har udstedt tilladelsen, idet tilbageleveringen foregår samme sted, mens afhentningen og ankomsten til brugerens bestemmelsessted også kan ske på andre kommuners geografiske område«?«
19

På denne baggrund har Tribunal Superior de Justicia de Cataluña besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende præjudicielle spørgsmål for Domstolen: »1) Skal artikel 3, stk. 2, i [direktiv 92/12], og navnlig kravet om en given afgifts »særlige øjemed«, a) fortolkes således, at det i henhold til bestemmelsen kræves, at det mål, der forfølges, ikke må være opnåeligt gennem en anden harmoniseret afgift? b) fortolkes således, at der er tale om et rent budgetmæssigt formål, når en given afgift er indført samtidig med overførslen af beføjelser til nogle selvstyrende regioner, som samtidig tildeles det provenu, der skabes i forbindelse med opkrævningen af afgiften med det formål delvist at dække de udgifter, der følger med de overførte beføjelser, hvorfor der kan fastsættes forskellige afgiftssatser i hver enkelt selvstyrende region? c) Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, skal udtrykket »særligt øjemed« da fortolkes således, at der kun kan være ét formål med afgiften, eller kan der på den anden side godt være tale om flere forskellige formål, heriblandt det rent budgetmæssige, som har til hensigt at finansiere visse beføjelser? d) Såfremt det foregående spørgsmål besvares med, at der godt kan forfølges flere forskellige formål, hvor relevant skal et givent formål, jf. artikel 3, stk. 2, i direktiv 92/12, da være for at opfylde betingelsen om, at afgiften skal tjene et »særligt øjemed«, når der henses til Domstolens retspraksis, og hvilke kriterier skal i så fald anvendes for at bestemme hovedformålet med tillægsafgiften? 2) Er artikel 3, stk. 2, i [direktivet om punktafgifter], og navnlig kravet om iagttagelse af de regler for afgiftspålæggelse, der gælder for punktafgifter og moms, for så vidt angår bestemmelse af afgiftens forfald, a) til hinder for en indirekte afgift (såsom IVMDH), der forfalder på tidspunktet for brændstoffets detailsalg til den endelige forbruger, til forskel fra den harmoniserede afgift (afgift på mineralolier (5), som forfalder, når varerne forlader det sidste afgiftsoplag) eller momsen (som, til trods for at den ligeledes forfalder på tidspunktet for det endelige detailsalg, opkræves i hvert led af produktions- og distributionsprocessen), idet den ikke – som udtrykt i dommen i sagen EKW og Wein & Co. [sag C 437/97, Sml. I, s. 1157], (præmis 47) – er i overensstemmelse med den almindelige opbygning af en af disse former for beskatning, således som de er fastsat i [EU-]bestemmelserne? b) Såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, kan det da lægges til grund, at kravet om iagttagelse er opfyldt, uden at der behøver foreligge sammenfald hvad angår afgiftens forfald, hvis blot den indirekte, ikke-harmoniserede afgift (i dette tilfælde IVMDH) ikke har indvirkning på – i den forstand, at den ikke hindrer eller besværliggør – det normale forløb af punktafgiftens eller momsens forfald?«
Forordningens artikel 19, stk. 1, og 2, med overskriften »De rettigheder, der er knyttet til et registreret EF-design« bestemmer:

»1. Registreringen som et EF-design giver indehaveren eneret til at bruge det pågældende design og til at forbyde tredjemand at bruge det uden indehaverens samtykke. Ved brug af det pågældende design forstås navnlig fremstilling, udbud, markedsføring, indførsel, udførsel eller brug af et produkt, som designet indgår i eller finder anvendelse på, eller oplagring af et sådant produkt med de nævnte formål.

2. Et ikke-registreret EF-design giver imidlertid kun indehaveren ret til at forbyde de i stk. 1 nævnte handlinger, hvis den brug, som der gøres indsigelse imod, skyldes kopiering af det beskyttede design.

Den brug, der gøres indsigelse imod, anses imidlertid ikke for at skyldes kopiering af et beskyttet design, hvis den hidrører fra et selvstændigt arbejde fra en designer, som med rimelighed må formodes ikke at have haft kendskab til det design, indehaveren har offentliggjort.«
6

Rammeaftalens § 2, der har overskriften »Forældreorlov«, har følgende ordlyd: »1. I medfør af denne aftale, dog med forbehold af stk. 2, bevilges der arbejdstagere, mænd såvel som kvinder, individuel ret til forældreorlov i forbindelse med et barns fødsel eller i forbindelse med adoption af et barn, for at den pågældende kan passe dette barn i mindst tre måneder, indtil barnet har nået en nærmere fastsat alder, der kan være op til otte år, og som fastlægges af medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter. […] 3. Adgangsbetingelserne for og gennemførelsesbestemmelserne vedrørende forældreorlov fastlægges ved lov og/eller kollektive overenskomster i medlemsstaterne under overholdelse af minimumsforskrifterne i denne aftale. Medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter kan især: a) beslutte, om forældreorloven skal tildeles på fuldtid, på deltid, i flere dele eller i form af en afspadseringsordning b) lade retten til forældreorlov være afhængig af en arbejdsperiode og/eller en anciennitetsperiode, som ikke må overstige et år […] 4. For at sikre, at arbejdstagerne kan udøve deres ret til forældreorlov, træffer medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter de foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte arbejdstagerne mod afskedigelse som følge af ansøgning om forældreorlov eller som følge af selve orloven, i overensstemmelse med national ret, kollektive overenskomster eller gældende praksis. 5. Ved orlovens ophør har arbejdstagerne ret til at vende tilbage til den samme stilling eller, hvis dette ikke er muligt, til en tilsvarende eller lignende stilling i overensstemmelse med deres ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold. 6. Erhvervede rettigheder eller rettigheder, som arbejdstageren er i færd med at erhverve på tidspunktet for forældreorlovens ikrafttræden, opretholdes uændret, indtil forældreorloven ophører. Ved orlovens ophør gælder disse rettigheder med eventuelle ændringer som følge af national ret, kollektive overenskomster eller gældende praksis. […]«
4

Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Navileme og Nautizende har anlagt sag ved Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto mod IPTM, der er det organ, der i Portugal har ansvar for at afholde prøver og udstede sejlerbeviser. Disse to sejlerskoler har sæde i Portugal, og deres formål er bl.a. at sikre den obligatoriske undervisning af de kandidater, der ønsker at gå til prøve med henblik på at opnå et sådant bevis. Ifølge skolerne afviste IPTM fra december 2004 at give elever fra de pågældende skoler, som ikke havde bopæl i Portugal, adgang til at gå til prøve for at opnå beviset med den begrundelse, at de ikke opfyldte betingelserne i artikel 29, stk. 1, i RNR. Det er ubestridt, at ikke-bosiddende havde adgang til at gå til denne prøve før ikrafttrædelsen af RNR.
11

Lutz Service udarbejdede et koncernregnskab for regnskabsåret fra den 1. april 2008 til den 31. marts 2009, hvori bl.a. Mömax Logistiks årsregnskab indgår. Dette koncernregnskab for Lutz Service blev offentliggjort i den elektroniske udgave af Bundesanzeiger. I bilaget til koncernregnskabet er det anført, at Mömax Logistik er undtaget fra offentliggørelsesforpligtelsen. Endvidere forpligtede Lutz Service sig over for Mömax Logistik til frivilligt at overtage tab i overensstemmelse med § 302 i Aktiengesetz af 6. september 1965. Denne erklæring blev offentliggjort. Desuden blev det meddelt i Bundesanzeiger, at Mömax Logistik gjorde brug af undtagelsesmuligheden i henhold til HGB’s § 264, stk. 3, og at selskabet havde Lutz Service som moderselskab. Denne meddelelse indeholdt en henvisning til, at det konsoliderede koncernregnskab for Lutz Service var blevet offentliggjort. Mömax Logistiks ejer godkendte, at der blev gjort brug af undtagelsesmuligheden i henhold til HGB’s § 264, stk. 3, for regnskabsåret fra den 1. april 2008 til den 31. marts 2009. Denne beslutning blev offentliggjort.
70

I modsætning til, hvad Kommissionen har gjort gældende, kan en sådan undladelse ikke medføre, at det fjerde anbringende skal afvises fra realitetsbehandling med henvisning til, at det først er fremsat under appelsagen. Selv om en part skal kunne gøre gældende, at der er sket en rettergangsfejl, fra det tidspunkt, hvor den pågældende finder, at der foreligger bevis for en tilsidesættelse af de gældende regler, er vedkommende nemlig ikke forpligtet til at gøre det på et trin, hvor de fulde virkninger af denne tilsidesættelse endnu ikke er kendt. Hvad angår navnlig en overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid er en appellant, som er af den opfattelse, at denne overskridelse krænker vedkommendes interesser, ikke forpligtet til ufortøvet at gøre denne krænkelse gældende. Den pågældende kan i givet fald afvente sagens afslutning for at få klarhed over den fulde varighed af denne og for således at råde over alle de oplysninger, der er nødvendige for at identificere den krænkelse, som vedkommende finder at have lidt.