Selskabernes kontrol af den tekniske og finansielle formåen hos de virksomheder, som er underkastet certificering, af rigtigheden og indholdet af de erklæringer, certifikater og dokumenter, der fremlægges af de personer, som attesten udstedes til, samt af, at betingelserne vedrørende ansøgerens eller tilbudsgiverens personlige forhold fortsat er opfyldt, kan nærmere bestemt ikke betragtes som en virksomhed, der henhører under udøvelse af beføjelser som offentlig myndighed, eftersom denne kontrol i det hele er reguleret i de nationale lovbestemmelser. Nævnte kontrol skal desuden foretages under et direkte statsligt tilsyn og har til formål at gøre opgaven på området for offentlige bygge- og anlægskontrakter lettere for ordregivere, da målet er at sætte dem i stand til at varetage deres opgave ved at have et præcist og indgående kendskab til ordregiveres tekniske og finansielle formåen.

Henset til den omstændighed, at disse selskaber er kommercielle virksomheder, som udøver deres virksomhed under normale konkurrencevilkår og ikke har nogen beslutningskompetence, der henhører under udøvelsen af offentlige myndigheders prærogativer, er disse selskabers attesteringsvirksomhed ikke direkte og særligt forbundet med udøvelse af offentlig myndighed som omhandlet i artikel 51 TEUF.

Artikel 14 i direktiv 2006/123 om tjenesteydelser i det indre marked skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter selskaber, der fungerer som attesteringsorganer, skal have deres vedtægtsmæssige hjemsted på det nationale område.

Denne artikel forbyder nemlig medlemsstaterne at underlægge adgangen til at optage eller udøve servicevirksomhed på deres område overholdelse af de krav, der er opregnet i artikel 14, nr. 1)-8), idet medlemsstaterne således pålægges systematisk og i prioriteret orden at ophæve disse krav. Disse krav kan ikke begrundes. For det første følger det således af nævnte artikels overskrift, at kravene i artiklens nr. 1)-8) er »forbudte«. Der er derudover intet i denne artikels ordlyd, der tyder på, at medlemsstaterne råder over en mulighed for at begrunde opretholdelsen af sådanne krav i deres nationale lovgivning. For det andet hviler den generelle opbygning af direktiv 2006/123 for så vidt angår etableringsfriheden på en klar sondring mellem forbudte krav og krav, der skal evalueres. Mens førstnævnte krav er reguleret i direktivets artikel 14, er de andre krav genstand for reglerne i direktivets artikel 15.

En fortolkning af artikel 3, stk. 3, i direktiv 2006/123, hvorefter medlemsstaterne tillades at begrunde et krav, der er forbudt ved direktivets artikel 14, under henvisning til den primære ret, ville i øvrigt fratage nævnte artikel 14 enhver effektiv virkning, idet den målrettede harmonisering, der foretages hermed, i sidste ende ville blive underkendt. Artikel 3, stk. 3, i direktiv 2006/123 er desuden ikke til hinder for, at direktivets artikel 14 fortolkes således, at de forbudte krav, der er opregnet i sidstnævnte bestemmelse, ikke kan gøres til genstand for en begrundelse. Et sådant forbud uden mulighed for begrundelse har således til formål at sikre en systematisk og hurtig ophævelse af visse restriktioner for etableringsfriheden, som ifølge EU-lovgiver og Domstolens praksis anses for i alvorlig grad at berøre den tilfredsstillende funktion af det indre marked. Et sådant formål er i overensstemmelse med traktaten.

Selv om artikel 52, stk. 1, TEUF således gør det muligt for medlemsstaterne at begrunde nationale foranstaltninger, der udgør en restriktion for etableringsfriheden, med et af de hensyn, der er anført i bestemmelsen, betyder dette imidlertid ikke, at EU-lovgiver ved vedtagelsen af en afledt retsakt såsom direktiv 2006/123, som konkret udmønter en grundlæggende frihed, der er sikret ved EUF-traktaten, ikke kan begrænse visse undtagelser, og dette gælder så meget desto mere, når den pågældende bestemmelse i den afledte ret – som i det foreliggende tilfælde – blot gengiver fast retspraksis, hvorefter et krav som det i hovedsagen omhandlede er uforeneligt med de grundlæggende friheder, som de erhvervsdrivende kan påberåbe sig.

(jf. præmis 26, 28, 30, 31, 37 og 39-41 samt domskonkl. 2)