ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Under alle omstændigheder, uanset det foregående og besvarelsen af det første spørgsmål og henset til Den Europæiske Unions Domstols praksis, bl.a. dom af 8. maj 2018 (2), C-82/16, K.A. m.fl. mod Belgische Staat, er den spanske stats praksis, hvorefter bestemmelsen i artikel 7 i kongeligt dekret nr. 240/2007 automatisk anvendes, og en tredjelandsstatsborger, som er et mindreårigt barn af unionsborgers ægtefælle, der er tredjelandsstatsborger, hvor unionsborgeren aldrig har udøvet retten til fri bevægelighed, (disse ægtefæller har til gengæld en spansk mindreårig søn, der heller ikke har udøvet retten til fri bevægelighed), nægtes opholdstilladelse ene og alene af den grund, at unionsborgeren ikke opfylder betingelserne i denne bestemmelse, uden at der foretages en konkret og individuel vurdering af, om der mellem unionsborgeren og tredjelandsstatsborgeren er et sådant afhængighedsforhold, at det af en eller anden grund og under hensyn til omstændighederne ville betyde, at såfremt tredjelandsstatsborgeren nægtes ret til ophold, vil være umuligt for unionsborgeren at blive adskilt fra det familiemedlem, som vedkommende er afhængig af, og vil være nødt til at forlade Unionens område, hvis retten til ophold afslås, i strid med artikel 20 TEUF? Dette er så meget desto mere tilfældet i en sag, hvor den spanske statsborger og hans ægtefælle, der er tredjelandsstatsborger, er forældre til et mindreårigt spansk barn, som ligeledes kan blive tvunget til at forlade spansk territorium sammen med sine forældre?
1)

Henset til at den spanske civillovbogs artikel 68 bestemmer, at ægtefæller har pligt til at bo sammen, kan kravet om, at en spansk statsborger, der ikke har udøvet sin ret til fri bevægelighed, skal opfylde betingelserne i artikel 7, stk. 1, i kongeligt dekret nr. 240/2007 som en nødvendig betingelse for at få anerkendt opholdsretten for vedkommendes ægtefælle, som ikke er unionsborger, i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, i kongeligt dekret nr. 240/2007 – såfremt disse betingelser ikke er opfyldt – da udgøre en tilsidesættelse af artikel 20 TEUF, hvis den spanske statsborger som følge af nægtelsen af denne ret er nødsaget til at forlade Unionens område som helhed?
C 432/18

Appel iværksat den 29. juli 2019 af KID-Systeme GmbH til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 16. maj 2019 i sag T-354/18 – KID-Systeme mod EUIPO

(Sag C-577/19 P)

(2019/C 432/22)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: KID-Systeme GmbH (ved Rechtsanwälte R. Kunze og G. Würtenberger samt Rechtsanwältin T. Wittmann)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 10. oktober 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at KID-Systeme GmbH bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Spanien) den 4. oktober 2019 – KM mod Subdelegación de Gobierno de Albacete

(Sag C-731/19)

(2019/C 432/34)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Parter i hovedsagen

Sagsøger: KM

Sagsøgt: Subdelegación de Gobierno de Albacete

Præjudicielt spørgsmål

Er fortolkningen af Domstolens dom af 23. april 2015 (sag C-38/14, Zaizoune (1)) – for så vidt som den spanske forvaltning og de spanske retter kan anvende direktiv 2008/115/EF (2) direkte til skade for en tredjelandsstatsborger ved at se bort fra og undlade at anvende mere gunstige nationale bestemmelser om sanktioner, hvilket skærper den pågældendes strafansvar og muligvis omgår det strafferetlige legalitetsprincip – forenelig med Domstolens praksis med hensyn til begrænsningerne af direktivers direkte virkning, og skal løsningen på den spanske lovgivnings utilstrækkelighed ikke afhjælpes på denne måde, men derimod ved en lovændring eller ved de i [EU-]retten fastsatte procedurer til at pålægge en stat at gennemføre direktiverne korrekt?

(1) EU:C:2015:260

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16.12.2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348, s. 98).
—

Appellanten tildeles erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, hun har lidt som følge af appelindstævntes undladelse af at vedtage lovlige regler for bedømmelse, omklassificering og forlængelse og den skade, som følger af, at der ikke findes sådanne lovlige regler.
1)

Er de EU-retlige bestemmelser og principper, herunder artikel 4, 5 ff. i direktiv (EU) 2015/1535 (1), artikel 8 i direktiv 98/34/EF (2) og artikel 56 TEUF, til hinder for en national ordning, der uden forudgående meddelelse til Europa-Kommissionen pålægger operatøren af en online-platform for ejendomsformidling »tekniske forskrifter for levering af en tjeneste i informationssamfundet« bestående i oplysningsforpligtelser (overførsel til Agenzia delle Entrate af oplysninger om aftaler indgået via online-platformen) og skattemæssige forpligtelser (tilbageholdelse af forskudsskat af betalinger i relation til aftaler indgået via online-platformen og efterfølgende indbetaling til statskassen)?
C 432/20

Appel iværksat den 21. august 2019 af Luz Saúde, SA til prøvelse af dom afsagt af Retten (Sjette Afdeling) den 13. juni 2019 i sag T-357/18 – Luz Saúde mod EUIPO – Clínica La Luz

(Sag C-622/19 P)

(2019/C 432/25)

Processprog: portugisisk

Parter

Appellant: Luz Saúde, SA (ved advogados G. Gentil Anastácio, P. Guerra e Andrade, G. Moreira Rato og M. Stock da Cunha)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Clínica La Luz

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 5. november 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Luz Saúde, S.A. bærer sine egne omkostninger.
3)

Skal EU-retten – og navnlig etableringsretten og retten til fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 ff. TEUF og 56 ff. TEUF) samt de [EU-retlige] principper såsom retssikkerhedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, gennemsigtighedsprincippet, princippet om upartiskhed, princippet om fri konkurrence, proportionalitetsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og kohærensprincippet samt artikel 3 og 43 i direktiv 2014/23/EU, i det omfang de sidstnævnte er relevante – fortolkes således, at den er til hinder for en lovgivning som den i lovdekretets gennemførelsesretsakter, og især Agenzia delle Dogane e dei Monopolis skrivelse nr. 0133677 af 1. december 2017, som ved udtrykkelig anvendelse af artikel 20, stk. 1, i lovdekret nr. 148 af 16. oktober 2017 og i overensstemmelse med artikel 4, andet punktum, i koncessionsaftalen vedrørende drift af lotterier med øjeblikkelig trækning, hvorefter koncessionen kan fornys én gang, dels fastsætter en ny udløbsdato for koncessionsforholdet til den 30. september 2028, dels foreskriver, at bestemmelserne i artikel 4 om inddeling af koncessionens løbetid i to perioder på henholdsvis fem og fire år (i den forstand, at forholdets fortsættelse efter den første periode på fem år fra den 1.10.2019 i en yderligere periode på fire år indtil den 30.9.2028 er betinget af Agenzia delle Dogane e dei Monopolis positive vurdering af driften, som skal afgives senest den 30.3.2024), under alle omstændigheder ikke berøres, dels bestemmer, at selskabet skal betale et beløb på 50 mio. EUR senest den 15. december 2017, et beløb på 300 mio. EUR senest den 30. april 2018 og et beløb på 450 mio. EUR senest den 31. oktober 2018, — på grundlag af en beslutning truffet inden den oprindelige udløbsdato for den omhandlede koncession (Agenzia delle Dogane e dei Monopolis skrivelse nr. 0133677 blev vedtaget den 1.12.2017, hvorimod koncessionsaftalen ville udløbe den efterfølgende 30.9.2019), — således at selskabet pålægges […] en fremrykket betaling af 800 mio. EUR (50 mio. EUR senest den 15.12.2017, 300 mio. EUR senest den 30.4.2018 og 450 mio. EUR senest den 31.10.2018) i forhold til den oprindeligt fastsatte frist (30.9.2019), — hvilket […] kan have indflydelse på den samlede afgiftsstørrelse, som bliver mere byrdefuld henset til – ifølge appellanternes argumentation – den objektive og velkendte omstændighed, at tiden har en økonomisk værdi?
Appel iværksat den 6. august 2019 af Rietze GmbH & Co. KG til prøvelse af dom afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 6. juni 2019 i sag T-43/18 – Rietze GmbH & Co. KG mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-599/19 P)

(2019/C 432/23)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Rietze GmbH & Co. KG (ved Rechtsanwalt M. Krogmann)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 24. oktober 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Rietze GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger.
Appel iværksat den 31. oktober 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 24. september 2019 i sag T-105/17, HSBC Holdings plc m.fl. mod Kommissionen

(Sag C-806/19 P)

(2019/C 432/37)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved T. Christoforou, M. Farley og F. van Schaik, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc og HSBC France

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom (præmis 336-354 og konklusionen) ophæves, for så vidt som den annullerer bøderne omhandlet i artikel 2 i afgørelsen (1).

— Andet, tredje og fjerde led i HSBC’s sjette anbringende for Retten vedrørende bøderne og dette selskabs subsidiære påstand om udøvelse af en ubegrænset kompetence forkastes

Subsidiært:

— Sagen hjemvises til Retten for så vidt angår andet, tredje og fjerde led af HSBC’s sjette anbringendefor Retten, ligesom selskabets subsidiære påstand vedrørende udøvelse af en ubegrænset kompetence hjemvises til Retten.

— HSBC pålægges at bære samtlige omkostninger i denne sag, og afgørelsen om sagsomkostninger i den appellerede dom tilpasses for at afspejle udfaldet af denne appel.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik en retlig fejl, da den i dommens præmis 345-353 fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat sin begrundelsespligt i henhold til artikel 296 TEUF med hensyn til den nedsættelsesfaktor, som skulle anvendes ved fastsættelsen af grundbeløbet for den bøde, som HSBC blev pålagt, og følgelig annullerede den omtvistede afgørelses artikel 2, litra b), på dette grundlag.

Retten anvendte en ukorrekt juridisk standard ved bedømmelsen af, om begrundelsen i den omtvistede afgørelse var tilstrækkeligmed hensyn til nedsættelsesfaktoren. Hvad angår afgørelser, hvorved virksomheder pålægges bøder for overtrædelse af artikel 101 TEUF, gælder det, at Kommissionen ikke har pligt til at oplyse tallene vedrørende metoden for beregning af bøderne eller at oplyse alle tallene vedrørende hvert af de mellemliggende trin vedrørende beregningsmetoden. Bedømt ud fra den korrekte juridiske standard opfylder begrundelsen i den omtvistede afgørelse kravene i henhold til artikel 296 TEUF, idet der heri redegøres for Kommissionens begrundelse med hensyn til: (i) nødvendigheden af at anvende nedsættelsesfaktoren; (ii) niveauet for nedsættelsesfaktoren; (iii) de forhold, som Kommissionen tog i betragtning ved fastsættelsen af niveauet for nedsættelsesfaktoren; (iv) hvorfor Kommissionen fandt det passende at tage hver af disse faktorer i betragtning; og (v) en angivelse af den betydning, som hvert forhold havde for nedsættelsesfaktorens endelige niveau. Endvidere gjorde begrundesen i den omtvistede afgørelse det muligt for adressaterne for afgørelsen at kontrollere, at ligebehandlingsprincippet var blevet overholdt.

(1) Kommissionens afgørelse af 7.12.2016 om en procedure i henhold til artikel 101 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.39914 – Rentederivater i euro) (meddelt under nummer C(2016) 8530).
—

artikel 18 TEUF for så vidt angår den del, hvorefter al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet inden for rammerne af anvendelsesområdet for traktaterne, er forbudt,
4)

Skal et tidløst ansættelsesforhold, hvis løbetid i henhold til praksis fra Domstolens (Store Afdeling) dom af 5. juni 2018 i sag C-677/16 (2) er usædvanlig lang og overladt til arbejdsgiverens forgodtbefindende uden nogen begrænsning eller begrundelse, og hvor arbejdstageren ikke kan forudse, hvornår den pågældende bliver opsagt, og som kan forlænges, indtil den pågældende går på pension, anses for at være i overensstemmelse med formålet med Rådets direktiv 1999/70/EF, eller skal dette ansættelsesforhold anses for at udgøre et misbrug?
Appel iværksat den 30. juli 2019 af Belén Bernaldo de Quirós til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 5. juni 2019 i sag T-273/18, Bernaldo de Quirós mod Kommissionen

(Sag C-583/19 P)

(2020/C 19/08)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Belén Bernaldo de Quirós (ved advokat M. Casado García-Hirschfeld)

Den anden part: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Annullation af dom af 5. juni 2019, Bernaldo de Quirós mod Kommissionen (T-273/18).

— Appellanten gives medhold i påstandene for første instans.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i begge instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har til støtte for sin appel fremført et eneste anbringende om forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder, om anlæggelse af et åbenbart urigtigt skøn og om en urigtig retlig begrundelse.

I det andet anbringende i det for Retten anlagte søgsmål havde appellanten påberåbt sig en tilsidesættelse af princippet om overholdelse af retten til forsvar i forbindelse med artikel 3 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten. Retten tog stilling til dette anbringende i den appellerede doms præmis 81-94.

Appellanten er af den opfattelse, at Rettens konstateringer er materielt forkerte. Appellanten har anført, at den appellerede dom er behæftet med en retlig fejl og at der heri er anlagt et åbenbart urigtigt skøn, dels for så vidt som de nationale regler ikke kan begrunde en manglende overholdelse af en vedtægtsbestemmelse, dels for så vidt som de omhandlede almindelige gennemførelsesbestemmelser ikke fastsætter delegation af ansættelsesmyndighedens kompetence. Endelig indeholder fortolkningen af bestemmelserne i artikel 3 i bilag IX til tjenestemandsvedtægten og af artikel 4, stk. 4, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser en urigtig retlig begrundelse.
a)

Hvilke krav skal der stilles i den under l. beskrevne situation, for at asylansøgeren er et »familiemedlem« [artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95/EU], som befinder sig »i den samme medlemsstat i forbindelse med ansøgningen om international beskyttelse« som den, hvor personen med international beskyttelse befinder sig, og med hvem familien »allerede« bestod »i hjemlandet«? Er det navnlig en betingelse herfor, at familielivet mellem den beskyttelsesberettigede og asylansøgeren som omhandlet i artikel 7 i chartret om grundlæggende rettigheder er blevet genoptaget i værtsmedlemsstaten, eller er det i så henseende tilstrækkeligt, at den beskyttelsesberettigede og asylansøgeren blot befinder sig i værtsmedlemsstaten på samme tid? Er en forælder også familiemedlem, når indrejsen på grundlag af omstændighederne i det konkrete tilfælde ikke tog sigte på i praksis at varetage ansvaret som omhandlet i artikel 2, litra j), tredje led, i direktiv 2011/95/EU for en person med international beskyttelse, der stadig er mindreårig og ugift?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Amsterdam (Nederlandene) den 7. oktober 2019 – A mod B og C

(Sag C-738/19)

(2020/C 19/14)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank Amsterdam

Parter i hovedsagen

Sagsøger: A

Sagsøgte: B og C

Præjudicielt spørgsmål

Hvorledes skal direktiv 93/13 (1), og nærmere bestemt det deri indeholdte princip om kumulative virkninger, fortolkes ved bedømmelsen af, om en godtgørelse, der pålægges en forbruger, der ikke opfylder sine forpligtelser (herefter »bødevilkåret«), er uforholdsmæssigt stor som omhandlet i punkt 1, litra e), i bilaget til dette direktiv, i et tilfælde hvor der er tale om bødevilkår, der er knyttet til misligholdelser af forskellig art, som efter deres art ikke behøver at foreligge samlet, hvilket de i det konkrete tilfælde heller ikke gør? Har det herved også betydning, at der i forbindelse med den misligholdelse, som der kræves bøde for, også kræves skadeserstatning i form af tilbagebetaling af uretmæssigt erhvervet fortjeneste?

(1) Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
2)

Er artikel 2 i direktiv 2003/88/EF til hinder for en national lovgivning, hvorefter tilkaldevagt på arbejdsstedet eller på et bestemt sted (men ikke i hjemmet) for arbejdstagere, som virker i forsvarssektoren, eller tilstedeværelsen af militærpersonale, der arbejder i forsvarssektoren, under beredskabstjenesten, hvorunder dette militærpersonale ikke udfører noget effektivt arbejde, men skal opholde sig fysisk på kasernen, ikke medregnes i arbejdstiden?
1)

a. Skal artikel 7, nr. 2, i Bruxellesforordning I-a fortolkes således, at en ren økonomisk skade, der direkte indtræffer på en investeringskonto i Nederlandene eller på en investeringskonto tilhørende en i Nederlandene hjemmehørende bank og/eller investeringsvirksomhed, hvilken skade er en følge af investeringsbeslutninger truffet under påvirkning af almindelige men ukorrekte, ufuldstændige og vildledende oplysninger, der er spredt globalt af en international børsnoteret virksomhed, et tilstrækkeligt tilknytningsmoment for at tillægge de nederlandske retter international kompetence som retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået (»Erfolgsort«)? b. Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, kræves der da yderligere omstændigheder for, at de nederlandske retter bliver kompetente, og hvilke omstændigheder er der da tale om? Er de herefter i punkt 7 nævnte yderligere omstændigheder tilstrækkelige som grundlag for de nederlandske retters kompetence?
1)

Er artikel 2 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem (1) til hinder for, at en transaktion, hvorved et skattesubjekt i egenskab af kreditor erhverver en fast ejendom, som er genstand for en tvangsfuldbyrdelsesprocedure, og efter nogen tid sælger den for at få det udlånte beløb tilbage, anses for økonomisk virksomhed i form af udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (Portugal) den 15.oktober 2019 – Ramada Storax SA mod Autoridade Tributária e Aduaneira

(Sag C-756/19)

(2020/C 19/17)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD)

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ramada Storax SA

Sagsøgt: Autoridade Tributária e Aduaneira (Administración Tributaria y Aduanera)

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 90 og 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 (momsdirektivet), princippet om momsens neutralitet og proportionalitetsprincippet samt de grundlæggende økonomiske friheder fortolkes på en sådan måde, at de tillader, at den portugisiske lovgiver i henhold til artikel 78, stk. 7, litra b), i den portugisiske lov om merværdiafgift (momsloven), godkendt ved lovdekret nr. 394-B/84 af 26. december 1984, begrænser reguleringen af merværdiafgiften (moms) vedrørende fordringer, der inden for rammerne af en insolvensbehandling anses for uinddrivelige, til de tilfælde, der er omfattet af insolvensbehandlingen (dvs. når det er fastslået, at der er tale om begrænset insolvens, efter at dommen om prøvelse af fordringerne og deres prioritetsstilling har opnået retskraft i henhold til Código da Insolvência e da Recuperação de Empresas (CIRE) (portugisisk lov om insolvens og genopretning af virksomheder), godkendt ved lovdekret nr. 53/2004 af 18. marts 2004, eller eventuelt efter godkendelse af den plan, der er omfattet af den aftale, der er omhandlet i artikel 156 i den nævnte lov), og dermed ikke anerkender afgørelser truffet af domstole i andre medlemsstater, hvori anmeldte fordringer inden for rammerne af en insolvensbehandling anses for uinddrivelige?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
—

Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/72/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 2003/54/EF (1) og til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/73/EF af 13. juli 2009 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 2003/55/EF (2), idet det ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af følgende: — artikel 9, stk. 1, litra a), i både direktiv 2009/72/EF og 2009/73/EF, — artikel 37, stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2009/72/EF og artikel 41, stk. 4, litra a) og b), i direktiv 2009/73/EF. — artikel 37, stk. 6, litra a), b) og c) og artikel 37, stk. 9, i direktiv 2009/72/EF samt artikel 41, stk. 6, litra a), b) og c), og artikel 41, stk. 9, i direktiv 2009/73/EF, og — artikel 37, stk. 10, i direktiv 2009/72/EF og artikel 41, stk. 10, i direktiv 2009/73/EF.
Appel iværksat den 12. september 2019 af Retail Royalty Co. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 12. juli 2019 i sag T-54/18, Fashion Energy mod EUIPO - Retail Royalty

(Sag C-678/19 P)

(2020/C 10/31)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Retail Royalty Co. (ved solicitor M. Dick og Rechtsanwältin J. Bogatz)

De andre parter i appelsagen: Fashion Energy Srl og Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 20. november 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Retail Royalty Co. bærer sine egne omkostninger.
C 10/22

Appel iværksat den 2. september 2019 af Klaus Nonnemacher til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 20. juni 2019 i sag T-389/18 – Klaus Nonnemacher mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-659/19 P)

(2020/C 10/29)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Klaus Nonnemacher (ved rechtsanwalt C. Rohnke)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Paul Ingram

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 19. november 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at Klaus Nonnemacher bærer sine egne omkostninger.
C 10/23

Appel iværksat den 2. september 2019 af Klaus Nonnemacher til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 20. juni 2019 i sag T-390/18 – Klaus Nonnemacher mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)

(Sag C-660/19 P)

(2020/C 10/30)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Klaus Nonnemacher (ved Rechtsanwalt C. Rohnke)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Paul Ingram

Den Europæiske Unions Domstol (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 2. september 2019 besluttet, at appellen ikke admitteres og bestemt, at Klaus Nonnemacher bærer sine egne omkostninger.
b.

Såfremt spørgsmål a) besvares bekræftende, er det forhold, at det erstatningskrav, som skadelidte søger at gøre gældende mod forsikringstageren/den sikrede, udspringer af de samme forhold og er fremsat inden for rammerne af samme sagsanlæg som det direkte søgsmål, der er anlagt mod forsikringsgiveren, da tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at skadelidtes søgsmål er en forsikringssag?