ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
37

Selv om en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede fastsætter betaling af sådanne faste morarenter, fastsætter den ikke samtidig muligheden for at udelukke betaling af sådanne morarenter og begrænse sig til en kompensation for det faktiske tab på grundlag af kriterierne om rimelighed og retfærdighed, således som den litauiske regering har gjort gældende. En sådan national lovgivning ville indebære, at det for den afgiftspligtige person var umuligt at forudse, under hvilke omstændigheder vedkommende kan forvente betaling af faste morarenter og dermed tilrettelægge sin aktivitet i forhold til en sådan betaling. En sådan lovgivning synes derfor ikke at give den afgiftspligtige mulighed for under passende betingelser at genvinde hele fordringen på overskydende moms uden at løbe nogen økonomisk risiko, hvilket er i strid med princippet om afgiftsneutralitet (jf. analogt dom af 12.5.2011, Enel Maritsa Iztok 3, C-107/10, EU:C:2011:298, præmis 57 og 58).
36

For det andet fremgår det af de oplysninger, der er fremlagt af den forelæggende ret, at betingelsen om, at den afgiftspligtige person er forpligtet til at have opnået en bestemt minimumsomsætning i det forudgående regnskabsår, ikke er absolut, for så vidt som den afgiftspligtige person har mulighed for at blive omfattet af fritagelsen, hvis dette mindstebeløb ikke er opnået, ved at indgå en aftale med en aktør, der er bemyndiget til at foretage momsrefusion til de rejsende.
27

I denne forbindelse har Trinseo fremhævet, at det både fremgår af Kommissionens dokument af 18. marts 2010 benævnt »Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)« (Kommissionens vejledning om fortolkningen af bilag I til direktiv [2003/87] (bortset fra luftfartsaktiviteter)) og af 16. betragtning til afgørelse 2013/448, at produktionen af polymerer henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2003/87. I henhold til afgørelse 2011/278 bør gratistildelingen af emissionskvoter, når et anlæg, der er omfattet af ordningen for handel med emissionskvoter, leverer varme til et andet anlæg, der er omfattet af samme ordning, foretages til fordel for sidstnævnte, idet afgørelse 2013/448 i øvrigt forbyder tildeling af sådanne kvoter til førstnævnte. Da bilag 1, del 2, nr. 27, til TEHG ikke har gennemført direktiv 2003/87 korrekt, kan Trinseo påberåbe sig en ret til tildeling af sådanne gratiskvoter direkte i henhold til denne bestemmelse.
72

Hvad angår udtrykket »farvande henhørende under Marokkos […] jurisdiktion« i samme bestemmelse har Rådet og Kommissionen bl.a. anført, at Kongeriget Marokko kan betragtes som en »de facto administrerende myndighed« eller en besættelsesmagt for Vestsaharas område, og at en sådan kvalificering kan være relevant med henblik på at afgrænse partnerskabsaftalens anvendelsesområde. I denne henseende er det imidlertid tilstrækkeligt at bemærke – uden at det er nødvendigt at undersøge, om en eventuel fælles hensigt hos parterne i partnerskabsaftalen til at give dette udtryk en bestemt betydning for at tage hensyn til disse omstændigheder, var i overensstemmelse med de folkeretlige regler, som er bindende for Unionen – at der under alle omstændigheder ikke kan fastslås en sådan fælles hensigt i den foreliggende sag, da Kongeriget Marokko kategorisk har afvist at være en besættelsesmagt eller en administrerende myndighed for Vestsaharas område.
44

Imidlertid har den nederlandske regering end ikke hævdet, at der foreligger en sådan sammenhæng. Den har begrænset sig til generelt at gøre gældende, at ordningen for den skattemæssige enhed udgør et sammenhængende sæt af fordele og ulemper. Under alle omstændigheder har denne regering ikke fremført noget specifikt forhold, der gør det muligt at fastslå, at sammenhængen af denne ordning ville brydes, hvis fradrag for renter på et lån optaget med henblik på at finansiere køb af andele i et ikke-hjemmehørende datterselskab var tilladt.
3

Artikel 1, nr. 2), 5), 11) og 12), i direktiv 98/34 bestemmer: »I dette direktiv forstås ved: […] 2) »tjeneste«: enhver tjeneste i informationssamfundet, dvs. enhver tjeneste, der normalt ydes mod betaling, og som teleformidles ad elektronisk vej på individuel anmodning fra en tjenestemodtager. Med henblik på denne definition forstås ved: – »teleformidling«: at en tjeneste ydes, uden at parterne er til stede samtidig – »ad elektronisk vej«: at en tjeneste fra afsendelsesstedet sendes og på bestemmelsesstedet modtages ved hjælp af elektronisk databehandlingsudstyr (herunder digital komprimering) og datalagringsudstyr, og som udelukkende sendes, rutes og modtages via tråd, radio, optiske midler eller andre elektromagnetiske midler – »på individuel anmodning fra en tjenestemodtager«: at en tjeneste ydes ved transmission af data på individuel anmodning. En vejledende liste over tjenester, der ikke er omfattet af denne definition, findes i bilag V. […] 5) »forskrift vedrørende tjenester«: et krav af generel karakter vedrørende adgang til at optage og udøve virksomhed i forbindelse med tjenester, der er omhandlet i denne artikels nr. 2, navnlig bestemmelser vedrørende tjenesteyderen, tjenesterne og tjenestemodtageren, dog undtaget forskrifter, der ikke specifikt tager sigte på de i samme nr. definerede tjenester. […] Med henblik på denne definition – anses en forskrift for specifikt at tage sigte på informationssamfundets tjenester, når det af begrundelsen og de dispositive bestemmelser fremgår, at den i sin helhed eller i visse enkelte bestemmelser har specifikt til hensigt og formål at give forskrifter for disse tjenester på eksplicit og målrettet måde – anses en forskrift ikke for specifikt at tage sigte på informationssamfundets tjenester, når den kun indirekte eller tilfældigt vedrører disse tjenester. […] 11) »teknisk forskrift«: en teknisk specifikation eller et andet krav eller en forskrift vedrørende tjenester, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes ved markedsføring, levering eller anvendelse af en tjeneste, eller etablering af en operatør af tjenester i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, samt medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt eller forbud mod levering eller anvendelse af en tjeneste eller mod, at en tjenesteyder etablerer sig, jf. dog artikel 10 […] 12) »udkast til teknisk forskrift«: en tekst til en teknisk specifikation eller et andet krav eller en forskrift vedrørende tjenester, herunder administrative bestemmelser, der er udarbejdet med henblik på at vedtage den eller senere få den vedtaget som en teknisk forskrift, og som befinder sig på et forberedende stadium, hvor det stadig er muligt at foretage væsentlige ændringer. […]«
52

I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagsakterne for Domstolen og af den nederlandske regerings præciseringer i retsmødet, at Kongeriget Nederlandene i første omgang afstod fra at benytte sig af den mulighed, som følger af artikel 64, stk. 1, litra c), andet sætningsled, i forordning nr. 883/2004 ifølge en instruks fra social- og beskæftigelsesministeren af januar 2011. Efter at Rechtbank Amsterdam med dom af 2. oktober 2013, afsagt i hovedsagen, havde fastslået, at et afslag på en ansøgning om forlængelse af eksporten af arbejdsløshedsydelser ud over de tre måneder skal begrundes, besluttede Uwv i anden omgang – samtidig med, at myndigheden fastholdt, at en sådan ansøgning principielt ikke kan imødekommes – at særlige omstændigheder i en konkret sag, heriblandt konkrete og beviselige beskæftigelsesmuligheder, ville kunne begrunde, at en sådan ansøgning blev imødekommet. Ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen var Uwv af den opfattelse, at sådanne omstændigheder foreligger, når den pågældende befinder sig i en proces, der kan føre til et arbejde, og som kræver en forlængelse af opholdet i værtsmedlemsstaten, eller at den arbejdssøgende har fremlagt en hensigtserklæring fra en arbejdsgiver, der tilbyder den pågældende en reel udsigt til ansættelse i denne medlemsstat.
32

Under disse omstændigheder har Najvyšší súd Slovenskej republiky (Republikken Slovakiets øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Skal direktiv 2008/9 og retten til tilbagebetaling af afgiften fortolkes således, at udøvelsen af retten til tilbagebetaling af moms er undergivet to betingelser, som skal være opfyldt kumulativt, og navnlig: a) levering af varer eller tjenesteydelser, og b) pålæggelse af moms i leverandørens faktura? Kan en afgiftspligtig person, som ikke har fået pålagt moms i en faktura, med andre ord anmode om tilbagebetaling af afgiften? 2) Er den omstændighed, at fristen for tilbagebetaling af afgiften løber fra [d]et tidspunkt, hvor ikke alle materielle betingelser for udøvelsen af retten til tilbagebetaling af afgiften er opfyldt, i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet eller princippet om momsens neutralitet? 3) Skal bestemmelserne i [artikel 167 og artikel 178, litra a), i direktiv 2006/112] i lyset af princippet om afgiftsneutralitet fortolkes således, at de – under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder, og forudsat at de øvrige nødvendige materielle og proceduremæssige betingelser for udøvelsen af retten til at fradrage afgiften er opfyldt – er til hinder for en fremgangsmåde ved skattemyndighederne, hvorefter en afgiftspligtig person nægtes udøvelse inden for den i direktiv 2008/9 fastlagte frist af retten til tilbagebetaling af afgiften, såfremt en afgift anvendes over for vedkommende af en leverandør i en faktura og indbetales af sidstnævnte inden udløbet af den i den nationale lovgivning fastsatte præklusionsfrist? 4) Er de slovakiske skattemyndigheder i lyset af princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet, som udgør de grundlæggende principper i det fælles merværdiafgiftssystem, gået videre end hvad der er nødvendigt for at nå [målet i direktiv 2006/112], såfremt de har nægtet en afgiftspligtig person retten til tilbagebetaling af den indbetalte afgift som følge af udløbet af den i den nationale lovgivning fastsatte præklusionsfrist for tilbagebetalingen, selv om den afgiftspligtige person i dette tidsrum ikke ville have kunnet udøve retten til tilbagebetaling, og selv om afgiften er blevet behørigt opkrævet, og risikoen for skatteunddragelse eller manglende betaling er helt udelukket? 5) Kan retssikkerhedsprincippet, princippet om [beskyttelse af] den berettigede forventning og retten til god forvaltning i henhold til [chartrets] artikel 41 […] fortolkes således, at de er til hinder for en fortolkning af de nationale bestemmelser, ifølge hvilken tidspunktet for den offentlige forvaltnings beslutning om tilbagebetaling af afgiften, og ikke det tidspunkt, hvor en afgiftspligtig person udøver retten til tilbagebetaling af afgiften, er afgørende for overholdelsen af fristen for tilbagebetaling af afgiften?«
60

Det skal tilføjes, at for så vidt angår den kumulation af sanktioner, der er tilladt i henhold til den i hovedsagen omhandlede lovgivning, synes denne lovgivning alene at fastsætte i TUF’s artikel 187l, at hvis der for de samme forhold er pålagt en strafferetlig bøde og en administrativ bøde af strafferetlig karakter, er inddrivelsen af den førstnævnte bøde begrænset til den del, der overstiger størrelsen af sidstnævnte bøde. For så vidt som artikel 187l kun synes at tage sigte på kumulation af strafferetlige bøder og ikke kumulation af en administrativ bøde af strafferetlig karakter og en fængselsstraf, fremgår det, at denne bestemmelse ikke sikrer, at strengheden af alle pålagte sanktioner er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt i forhold til af den pågældende overtrædelses grovhed.
93

Det skal dog fremhæves, at det er tilladt de østrigske myndigheder i de vilkår, der regulerer udbuddene om indgåelsen af de omhandlede kontrakter, at indsætte klausuler, der forpligter tilslagsmodtageren til at iagttage en almindelig fortrolighed, samt at fastætte, at den tilbudsgivende virksomhed, der bl.a. på grund af lovgivningen i sin medlemsstat ikke er i stand til at tilbyde tilstrækkelige garantier med hensyn til overholdelsen af denne forpligtelse over for myndighederne i denne stat, vil blive udelukket fra tildelingsproceduren. Det er ligeledes tilladt de østrigske myndigheder at fastsætte, at tilslagsmodtageren kan pålægges sanktioner, navnlig kontraktlige sanktioner, i tilfælde af tilsidesættelse af en sådan forpligtelse under udførelsen af den omhandlede kontrakt.
20

I sin dom af 26. februar 2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 34 og 36), fastslog Domstolen på den ene side, at chartrets artikel 50 er til hinder for, at der – når der er pålagt en endelig afgiftsmæssig sanktion af strafferetlig karakter som omhandlet i denne bestemmelse – mod den samme person indledes en strafforfølgning for de samme handlinger, men på den anden side, at det tilkommer den nationale ret at afgøre, om de resterende sanktioner er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har en afskrækkende virkning. Henset til denne retspraksis ønsker den forelæggende ret oplyst, om chartrets artikel 50 skal fortolkes således, at den tillader, at der indledes en procedure med henblik på pålæggelse af administrative bøder, efter en endelig straffedom, som har fået retskraft, hvorved det blev fastslået, at der ikke forelå nogen overtrædelse, såfremt denne procedure forekommer nødvendig for at opfylde forpligtelsen til at sikre effektive, rimelige og præventive sanktioner.
90

For det andet fremgår det ikke, at Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved at træffe netop disse foranstaltninger. Den forpligtelse, som de nationale toldmyndigheder er pålagt, til at indgive de anmodninger om godtgørelse, som de har modtaget i henhold til toldkodeksens artikel 236, til Kommissionen kan således sikre, at Kommissionen har de relevante oplysninger til at afhjælpe den ugyldighed, som Domstolen fastslog i dom af 4. februar 2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74), uden at dette indebærer en ekstra administrativ byrde for de pågældende operatører eller en ubegrundet forlængelse af behandlingen af de omhandlede anmodninger. Endvidere skal det bemærkes dels, at nævnte behandling er afgrænset af den tidsfrist, der er fastsat i den omtvistede forordnings artikel 1, stk. 2, dels, at en eventuel forsinkelse kan kompenseres ved udbetaling af renter (jf. i denne retning dom af 18.1.2017, Wortmann, C-365/15, EU:C:2017:19, præmis 37).
Kapitel III i bilag I til aftalen omhandler selvstændige. Bilagets artikel 12 med overskriften »Opholdsbestemmelser« har følgende ordlyd:

»1. Enhver statsborger i en kontraherende part, der ønsker at etablere sig på en anden kontraherende parts område med henblik på at udøve en selvstændig aktivitet (herefter benævnt »selvstændig«), modtager en opholdstilladelse med en gyldighedsperiode på mindst fem år regnet fra udstedelsestidspunktet, såfremt han over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre, at han er etableret eller agter at etablere sig med henblik herpå.

2. Opholdstilladelsen forlænges automatisk for mindst fem år, såfremt den selvstændige over for de kompetente nationale myndigheder kan godtgøre, at han udøver en selvstændig økonomisk aktivitet.

[…]«
34

I denne forbindelse har Domstolen allerede fastslået i præmis 37 i dom af 23. oktober 2014, Olainfarm (C-104/13, EU:C:2014:2316), at artikel 10 i direktiv 2001/83 fastlægger, på hvilke betingelser indehaveren af en markedsføringstilladelse for et lægemiddel skal acceptere, at fremstilleren af et andet lægemiddel med henblik på at opnå en markedsføringstilladelse for dette lægemiddel kan henvise til resultaterne af prækliniske og kliniske forsøg i dokumentationen for ansøgningen om markedsføringstilladelse for det første lægemiddel, i stedet for selv at gennemføre sådanne forsøg, og at det fremgår heraf, at denne artikel samtidig giver indehaveren af markedsføringstilladelsen for det første lægemiddel ret til at kræve, at de beføjelser, som indehaveren har som følge af disse betingelser, derfor overholdes.
10

Artikel 53a i forbundsloven om jernbaner af 2015 har følgende ordlyd: »(1) Skæringsdatoen for oprykning er den dato, hvor fristen, som tillader oprykning på et højere løntrin, begynder at løbe for første gang. (2) Med henblik på at fastsætte skæringsdatoen for oprykning skal der kun tages hensyn til de perioder, der er tilbagelagt i forbindelse med et arbejds- eller et uddannelsesforhold som lærling: a) [hos ÖBB], hos en af dens retlige forgængere eller, fra ikrafttrædelsen af de fastlagte procedurer for spaltning og omstrukturering af ÖBB-Holding AG, hos selskaberne anført i del 3 i denne forbundslov – i versionen af forbundsloven som affattet ved BGBl. I 138/2003 – hos deres retlige efterfølgere og hos virksomheder fra et af disse selskaber efter omstruktureringsforanstaltningerne i henhold til gældende selskabsret samt hos de virksomheder, hvortil ansættelsesforholdene for de ansatte hos [ÖBB] pr. den 31. december 2003 er blevet overført ved kontrakt eller som følge af en (eller flere) virksomhedsoverførsler, og b) hos jernbaneinfrastrukturvirksomheder og/eller jernbanetrafikvirksomheder i en medlemsstat i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EFTA), Republikken Tyrkiet eller Det Schweiziske Forbund, såfremt en sådan forpligtelse følger af henholdsvis associeringsaftalerne eller den frie bevægelighed. (3) Oprykningen finder sted pr. den 1. januar efter udløbet af fristen for oprykning. […] (5) Efter behørigt at have fremsendt og bevist de tidligere tjenesteperioder, senest ved udløbet af den i stk. 4 fastsatte frist, foretages indplaceringen på løntrinnene i lønrammerne i bilag 2 og bilag 2a til [Allgemeine Vertragsbedingungen für Dienstverträge bei den Österreichischen Bundesbahnen (AVB) (generelle betingelser, som finder anvendelse på ansættelseskontrakter indgået med de østrigske jernbaner)] på grundlag af den skæringsdato for oprykning, som er fastsat i overensstemmelse med stk. 2. (6) Indplaceringen i henhold til stk. 5 medfører ingen nedsættelse af den løn, der blev oppebåret før offentliggørelsen af [forbundsloven om jernbaner af 2015]. Hvis indplaceringen i henhold til stk. 5 medfører en nedsættelse af lønnen i forhold til den seneste måned forud for offentliggørelsen af [forbundsloven om jernbaner af 2015], opretholdes denne sidste løn, indtil den løn, som følger af omplaceringen i medfør af stk. 5, svarer til niveauet for den opretholdte løn, i overensstemmelse med bilag 2 og bilag 2a i de [generelle betingelser, som finder anvendelse på ansættelseskontrakter indgået med de østrigske jernbaner]. […]«
99

For det første bemærkes, henset til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 94, at den omstændighed, at appellanten repræsenterer samtlige producenter af kobberforbindelser, der anvendes i plantebeskyttelsesmidler, som opererer i Unionen, og at det er muligt at opregne eller identificere disse producenter, ingen betydning har for den omstændighed, at sammenslutningens medlemmer kun er berørt af den omtvistede forordning i deres objektive egenskab af producenter af kobberforbindelser. I øvrigt bemærkes, at hvis det synspunkt, som appellanten har fremført i denne forbindelse, skulle imødekommes, ville betingelsen om at være individuelt berørt i høj grad blive tømt for sit indhold, eftersom det ville være tilstrækkeligt for de erhvervsdrivende, der kun er berørt af en EU-retsakt, blot fordi de befinder sig i en objektiv retlig eller faktisk situation, som er fastlagt i denne retsakt, at samles i en repræsentativ sammenslutning, som den, der er omhandlet i den foreliggende sag, for at kunne anses for at have søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF.
42

Det skal i denne henseende bemærkes, at udtrykket »som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, sidste sætningsled, TEUF skal fortolkes i lyset af formålet med bestemmelsen, som ifølge dens tilblivelseshistorie består i at forhindre, at en borger skal overtræde retsreglerne for at kunne få adgang til en dommer. Når en regelfastsættende retsakt har umiddelbar indvirkning på en fysisk eller juridisk persons retsstilling uden at kræve gennemførelsesforanstaltninger, risikerer denne person imidlertid at blive frataget en effektiv domstolsbeskyttelse, hvis den pågældende ikke har adgang til at anlægge sag ved Unionens retsinstanser med henblik på at rejse tvivl om denne regelfastsættende retsakts lovlighed. I mangel af gennemførelsesforanstaltninger er en fysisk eller juridisk person – selv om vedkommende er umiddelbart berørt af den omhandlede retsakt – således først i stand til at opnå retslig kontrol af denne akt efter at have tilsidesat bestemmelserne i nævnte retsakt, idet vedkommende kan påberåbe sig, at retsakten er ulovlig, i forbindelse med sager, der rejses over for vedkommende ved de nationale retter (dom af 28.4.2015, T & L Sugars og Sidul Açúcares mod Kommissionen, C-456/13 P, EU:C:2015:284, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
14

DOCERAM iværksatte appel til prøvelse af denne dom ved Oberlandesgericht Düsseldorf (den regionale appeldomstol i Düsseldorf, Tyskland). Denne sidstnævnte har særligt anført for det første, at de omhandlede design er nye og har individuel karakter, og for det andet, at der foreligger alternative design af de pågældende centreringsstifter, som ikke nyder beskyttelse i henhold til EF-designretten. Det er derfor ifølge denne ret nødvendigt at afgøre, om det forhold, at der foreligger alternative design, gør det muligt at konkludere, at de pågældende elementer af produkternes udseende henhører under artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 6/2002, eller om det ligeledes skal efterprøves, om den tekniske funktion er den eneste faktor, der har været bestemmende for de pågældende elementer.
120

Appellanten har med det sjette anbringendes første led foreholdt Retten kun at have taget hensyn til én enkelt af de begrundelser, som Kommissionen anførte for at forkaste anvendelsen af kriteriet om den private investor på overdragelsen af Sernams aktiver en bloc, og i den appellerede doms præmis 312 – efter at have fastslået, at dette kriterium var uanvendeligt, fordi en sådan overdragelse, der var tilladt efter Sernam 2-beslutningens artikel 3, stk. 2, var ligestillet med kompensationsforanstaltningerne i Sernam 2-beslutningens artikel 3, stk. 1 – at have angivet, at det »under disse omstændigheder ikke [var] nødvendigt at undersøge de øvrige argumenter […], som Kommissionen gav for ikke at anvende kriteriet om den private investor, og som vedrør[te] rammerne for tilbagesøgning af statsstøtten«. Derved gav Retten i begrundelsen for denne dom et mangelfuldt svar ved ikke at tage hensyn til de indsigelser, som appellanten i sit søgsmål i første instans havde fremsat imod, at kriteriet om den private investor ikke fandt anvendelse, da der angiveligt forelå en situation med tilbagesøgning.
54

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der på den ene side ikke straffer en arbejdsgiver i den offentlige sektors misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved udbetaling af en erstatning til den pågældende arbejdstager, der skal kompensere for den manglende ændring af tidsbegrænsede ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold, men på den anden sidefastsætter tildeling af en erstatning på mellem 2,5 og 12 månedslønninger på grundlag af den pågældende arbejdstagers seneste månedsløn, idet sidstnævnte har mulighed for at opnå fuld erstatning for skaden ved på grundlag af en formodning at bevise at være gået glip af andre beskæftigelsesmuligheder, eller ved at bevise, at vedkommende i tilfælde af afholdelse af en almindelig udvælgelsesprøve ville være blevet udvalgt, forudsat, at en sådan lovgivning ledsages af en tilstrækkelig effektiv og afskrækkende sanktionsmekanisme, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.