FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

CARL OTTO LENZ

fremsat den 13. december 1984 ( *1 )

Høje Domstol.

Med Domstolens tilladelse vil jeg gerne fremsætte forslag til afgørelse i de foreliggende sager i umiddelbar tilslutning til den mundtlige forhandling.

Det forelagte spørgsmål er klart. Den nationale ret ønsker at vide, hvorledes tonnagen skal beregnes ved anvendelsen af artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning nr. 171/83.

Efter min opfattelse egner den i hovedsagen foreliggende situation sig ikke på nogen måde som præcedens, for det første fordi vi har at gøre med et tilfælde, der udelukkende vedrører anvendelsen af en forordning i én medlemsstat. Det aspekt, at flere medlemsstater er impliceret, foreligger ikke i sagen, og det er derfor ej heller blevet belyst fra forskellige sider. Som bekendt er sagen udelukkende belyst af Kommissionen og af den nederlandske regering, hvorfor jeg mener, at vi ikke her og nu bør tage stilling til spørgsmålet om forordningens anvendelse for det tilfælde, at der i to medlemsstater findes forskellige regler for beregning af tonnagen, idet jeg ikke finder, at dette spørgsmål er blevet gjort til genstand for den fornødne kontradiktoriske behandling.

Der er faktisk kun blevet fremført to opfattelser, som stemmer indbyrdes overens, nemlig den nederlandske regerings og Kommissionens. De går begge to ud på, at der ikke er foreskrevet nogen beregningsmetode i fællesskabsretten, og at den forelæggende ret derfor kun har den mulighed at anvende de gældende beregningsmetoder i national ret.

Vi har under sagen hørt, at sådan har praksis også været allerede nu igennem ti år, uden at der er opstået problematiske situationer af den grund. Når man indfører regler, der fastsætter visse grænser, vil der naturligvis altid være nogen, der klager, fordi de befinder sig umiddelbart over eller under de fastsatte grænser. Hvorvidt den foreliggende situation i så henseende kan anses for karakteristisk, forekommer mig imidlertid tvivlsomt, idet der i begge tilfælde er tale om en væsentlig overskridelse af grænserne, og idet der øjensynlig næppe overhovedet har forekommet tilfælde, hvor der var impliceret mere end én medlemsstat. Det skyldes, at den omhandlede ordning finder anvendelse på kystfiskeri inden for 12-mile-grænsen, hvor der normalt kun fiskes af fiskerfartøjer fra den stat, hvortil 12-mile-grænsen hører. Desuden fremgår det ej heller, at medlemsstaternes forskellige beregningsmetoder skulle have nogen praktisk betydning, og vi har fået oplyst, at selv i det tilfælde, hvor de havde det, spiller det ikke nogen rolle, fordi man i så fald til gunst for tiltalte lægger målecertifikatet fra den pågældendes hjemland til grund. Udgør fartøjet da ikke over 70 tons i henhold til dette certifikat, er sagen dermed afgjort.

Jeg skal derfor foreslå Domstolen at følge det forslag, Kommissionen har fremsat i sit skriftlige indlæg, og at besvare det forelagte spørgsmål på følgende måde:

I henhold til artikel 14, stk. 3, i forordning nr. 171/83 skal måling af skibstonnage, udtrykt i bruttoregistertons, ske efter de bestemmelser om måling af skibe, der gælder i den pågældende medlemsstat.

For det tilfælde, at Domstolen — hvilket jeg imidlertid ikke kan anbefale — besvarer spørgsmålet om, hvorledes retsstillingen er, når et fartøj fra en anden medlemsstat er impliceret, foreslår jeg følgende besvarelse:

Er der tale om et fartøj fra en anden medlemsstat, skal det i denne medlemsstat gældende målecertifikat lægges til grund.

( *1 ) – Oversat fra tysk.