Det fremgår af P. Jenard's rapport om konventionen af 27. september 1968 (EFT C 59 af 5. 3. 1979, s. 1), at det ekspertudvalg, der udarbejdede udkastet til konventionen, lagde de samme betragtninger til grund:

»Konventionen finder ligeledes anvendelse på civilretlige krav, der gøres gældende i en straffesag. Dette gælder både med hensyn til Fastlæggelsen af kompetencen og med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af domme, der er afsagt af en ret med kompetence i straffesager i en adhæsionssag vedrørende sådanne krav. Denne løsning er for det første i overensstemmelse med den nationale lovgivning, som er gældende i de fleste kontraherende stater; den forebygger for det andet afvigende fortolkninger af den art, som er forekommet ved anvendelsen af den belgisknederlandske konvention; den er endelig påkrævet med henblik på det stadig stigende antal trafikulykker.

...

Den af udvalget foreslåede løsning er i overensstemmelse med den generelle tendens i dag til i konventionen at optage bestemmelser, der går ud på, at de også omfatter de af straffedomstole afsagte domme i borgerlige sager, herunder handelssager. Denne tendens er særlig kommet til udtryk i Beneluxtraktaten af 24. november 1961 og under drøftelserne på Haagerkonferencen om international privatret.

...

Konventionen har med hensyn til kompetence samt til anerkendelse og fuldbyrdelse kun virkning over for de civilretlige krav, der er gjort gældende ved en straffedomstol samt over for afgørelser vedrørende sådanne krav.

For imidlertid at imødegå den indvending, at den part, imod hvilken et sådant civilretligt krav gøres gældende, hæmmes i sit forsvar, når han i samme sag må forvente at blive idømt straf, er udvalget nået til enighed om en løsning, der svarer til den i Benelux-traktaten indeholdte. I artikel II i protokollen til konventionen bestemmes, at denne part kan få en forsvarer eller lade sig repræsentere ved straffedomstole. Han er altså ikke tvunget til personligt at give møde for at varetage sine intereser i forbindelse med det civilretlige krav.«

Om protokollens artikel II anføres det i rapporten :

»Protokollens artikel II har ligeledes sin oprindelse i Benelux-traktaten, der også finder anvendelse på afgørelser vedrørende borgerlige krav truffet af en ret, der er kompetent i straffesager; dermed løser traktaten et stridsspørgsmål mellem Belgien og Nederlandene, som den belgisk-nederlandske traktat af 1925 havde givet anledning til. Som det fremgår af bemærkningerne til Benelux-traktaten er den nederlandske regerings betænkeligheder ved, at udenlandske retter, der er kompetente i straffesager, træffer afgørelser vedrørende borgerlige krav, begrundede i den omstændighed, at en nederlandsk statsborger, der sigtes for en i udlandet begået lovovertrædelse, kunne blive tvunget til personligt at give møde for den udenlandske ret for der også at kunne forsvare sig mod det borgerlige krav, skønt Nederlandene på den anden side ikke udleverer sine egne statsborgere. Denne indvending er ikke så tungtvejende, som den ved første blik kunne se ud til, fordi en dom i straffesagen efter nogle nationale lovgivninger, særlig i Frankrig, Belgien og Luxembourg, har bindende virkning for et senere civilt søgsmål.

Under disse omstændigheder er en nederlandsk statsborger, der er blevet idømt en straf under en straffesag, ugunstigt stillet under et senere anlagt civilt søgsmål. Det er derfor meget vigtigt for ham, at han allerede kan forsvare sig under straffesagen.

Af disse årsager indeholder konventionen — ligesom Benelux-traktaten — den i protokollen optagne bestemmelse om, at en person, der har bopæl i en anden kontraherende stat, har ret at lade sig forsvare for retter kompetente i straffesager i denne stat.

Ifølge protokollens artikel II har den pågældende også denne ret, såfremt han ikke møder personligt og endog i tilfælde, hvor den pågældende stats strafferetspleje ikke tilkender ret til at lade sig repræsentere. Men såfremt retten udtrykkeligt bestemmer, at den pågældende skal give møde personligt, behøver denne afgørelse, der er truffet, uden at han har haft mulighed for at lade sig forsvare, fordi han ikke er mødt for retten, hverken at blive anerkendt eller fuldbyrdet i de andre kontraherende stater.

Ifølge protokollens artikel II tilkommer den nævnte ret dog kun personer, mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse; trafikulykker er således omfattende.«