ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 212/33

Sag anlagt den 27. marts 2014 — Schroeder mod Rådet og Kommissionen

(Sag T-205/14)

2014/C 212/42

Processprog: tysk

Parter

Sagsøger: I. Schroeder KG (GmbH & Co.) (Hamburg, Tyskland) (ved Rechtsanwalt K. Landry)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgeren en skadeserstatning på 3 45 644 EUR tillagt renter med 8 % p.a. regnet fra datoen for dommens forkyndelse, eller det fastslås, at sagsøgte er forpligtet til at yde skadeserstatning.

— Rådet og Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren har nedlagt påstand om skadeserstatning som følge af vedtagelsen af forordning (EF) nr. 1355/2008 (1), der ved Domstolens dom af 22. marts 2012 i GLS-sagen (sag C-338/10) blev erklæret ugyldig.

Sagsøgeren har gjort gældende, at den antidumpingtold, som med urette blev opkrævet på grundlag af denne forordning, ganske vist blev tilbagebetalt af de nationale toldmyndigheder. Sagsøgeren har imidlertid lidt et økonomisk tab, eftersom selskabet som følge af tab af likviditet var tvunget til at gøre brug af yderligere bankkreditter, som blev forrentet på markedsvilkår. Sagsøgeren har således begæret erstatning af differencen mellem de renter, som selskabet har betalt på sine banklån, og de lavere renter, som det ville have betalt, såfremt der ikke var blevet opkrævet en antidumpingtold. Sagsøgeren har i denne forbindelse gjort gældende, at sagsøgte ved den retsstridige vedtagelse af forordning nr. 1355/2008 på tilstrækkeligt kvalificeret vis har tilsidesat deres pligt til at udvise omhu og princippet om god forvaltningsskik, hvilket har haft til følge, at sagsøgeren har lidt et tab, der ikke kan erstattes på anden vis, eftersom forrentning af forskelle i beløb til fordel for den afgiftspligtige regnet fra tidspunktet for betalingen ikke er foreskrevet i de relevante nationale bestemmelser vedrørende importafgifter.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1355/2008 af 18.12.2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse typer tilberedte eller konserverede citrusfrugter (mandariner osv.) med oprindelse i Folkerepublikken Kina og om endelig opkrævning af den midlertidige told (EUT L 350, s. 35).
—

Kommissionens afgørelse af 19. juni 2013 om statsstøtte SA.30753 (C 34/10) (ex N 140/10), som Frankrig påtænker at iværksætte til fordel for væddeløbsselskaberne (EUT 2014 L 14, s. 17), annulleres.
—

Sagsøgeren har herved gjort gældende, at det følger af den ikke-statslige karakter af indtægterne fra afgiften, at reduktionen af EEG-afgiften ikke udgør et afkald på statsindtægter. Der foreligger derfor heller ikke et afkald på indtægter, når mulige tab på afgiftskontoen er blevet modfinansieret af private midler i form af et højere afgiftsbeløb for ikke-omfattede slutbrugere.
—

Følgelig gives der appellanterne medhold i deres påstande i første instans, og i overensstemmelse hermed: — annulleres afgørelserne om på appellanterne at anvende en bonus fastsat efter den nye præstationsordning, således som denne er blevet indført ved bestyrelsens afgørelse af 14. december 2010 og ved direktionens afgørelser af 9. november 2010 og 16. november 2011, idet den individuelle afgørelse om anvendelsen heraf var indeholdt i lønsedlen for april 2012, som de berørte parter fik kendskab til tidligst den 22. april 2012. — følgelig — tilpligtes appelindstævnte at betale den forskel i vederlag, der følger af anvendelsen af bestyrelsens afgørelse af 14. december 2010 og af direktionens afgørelser af 9. november 2010 og 16. november 2011 i stedet for anvendelsen af den tidligere gældende bonusordning. Denne lønforskel tillægges morarenter med virkning fra den 22. april 2012, indtil fuld betaling sker, idet disse renter fastsættes til ECB’s rentesats forhøjet med 3 point. — tilpligtes appelindstævnte at betale erstatning for det tab, som appellanterne har lidt som følge af tabet af købekraft, idet dette tab foreløbigt og efter ret og billighed er opgjort til 1,5 % af hver appellants månedsløn. — om fornødent opfordres appelindstævnte til som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse at fremlægge følgende dokumenter, hvis appelindstævnte ikke af egen drift fremlægger disse: — referatet af EIB’s bestyrelsesmøde den 13. december 2011. — de projekter, der er udarbejdet af afdelingen for menneskelige ressourcer den 22. juni 2011(RH/P&O/2011-119), den 20. oktober 2011 (RH/P&O/2011-74) og den 25. januar 2012. — Den Europæiske Investeringsbank tilpligtes at betale sagens omkostninger.
1.

Første anbringende: Der er ikke tale om statsmidler som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF Med dette anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen med urette har lagt til grund, at der er tale om anvendelse af »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med de i loven om forrang for vedvarende energi (herefter »EEG«) tilrettelagte finansielle strømme. — Kommissionen har fejlagtigt antaget, at de i henhold til EEG tilrettelagte finansielle strømme fandt sted under anvendelse af »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. — EEG-afgiften betales udelukkende af private. De opkrævede midler kan heller ikke tilskrives staten. Både med hensyn til selve EEG-afgiften og med hensyn til reduktion heraf for el-intensive forbrugere foreligger der ikke den krævede permanente statskontrol og myndighedernes hermed forbundne faktiske mulighed for at gribe ind. — Under alle omstændigheder resulterer den reducerede afgift for el-intensive forbrugere ikke i et afkald på indtægter, som staten normalt kunne have forventet at modtage. Reduktionen finansieres udelukkende med private midler, nemlig ved en højere afgift pr. kilowatt-time elektricitet, som leveres til en ikke-omfattet slutbruger. Den såkaldte særlige godtgørelsesordning i EEG påvirker derfor ikke størrelsen af de samlede indtægter fra EEG-afgiften, men alene den interne byrdefordeling.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og 108, TEUF som følge af en urigtig kvalificering af den særlige godtgørelsesordning — Sagsøgeren har gjort gældende, at afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure er i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, artikel 108 TEUF og artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1), eftersom den i loven om forrang for vedvarende energi (herefter EEG) fastsatte EEG-afgift ikke udgjorde tildeling af statsmidler, og reduceringen af EEG-afgiften for energiintensive forbrugere ikke udgjorde et afkald på statsmidler. — Sagsøgeren har i denne sammenhæng anført, at Kommissionen har lagt nye afgrænsningsparametre, der er uforenelige med principperne i den hidtidige retspraksis, til grund for sin efterprøvelse. Kommissionen har navnlig helt set bort fra kriteriet om statslige myndigheders konkrete rådighedsret, der efter fast retspraksis er et nødvendigt kriterium for kvalificeringen som statsmidler, og har anset det for tilstrækkeligt, at lovgiver påvirker de finansielle strømme mellem private, og at tilsynsmyndigheder overvåger, at private overholder lovgivningen. — Hertil kommer, at Kommissionen er bundet af sin beslutning om ikke at kvalificere EEG 2000 som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, eftersom der ikke var tale om overførsel af statsmidler, og dermed har den ved en retlig fejl kvalificeret EEG 2012 som en ny støtte, der er indført retsstridigt. — Kommissionen har derudover ikke foretaget en tilstrækkelig efterprøvelse af, og derfor heller ikke indset, at undtagelsesordningen for energiintensive forbrugere er begrundet henset til målet, arten og den indre opbygning af EEG 2012 og derfor ikke udgør en selektiv fordel.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 10 i forordning nr. 659/1999 og retten til forsvar, for så vidt som Kommissionen, selv om dens undersøgelsesbeføjelser er betinget af en forudgående besiddelse af tilstrækkelige faktiske og saglige oplysninger, ikke rådede over et minimum af de oplysninger, der kræves for at kunne begrunde de i påbuddet indeholdte begæringer om oplysninger, hvorfor der er rimelig grund til at antage, at der foreligger en overtrædelse. Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen således har »fisket efter oplysninger«, hvilket er uforeneligt med retten til forsvar.
1.

Første anbringende om en tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF og 108, TEUF som følge af en urigtig kvalificering af den særlige godtgørelsesordning — Sagsøgerne har gjort gældende, at afgørelsen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure er i strid med artikel 107, stk. 1, TEUF, artikel 108 TEUF og artikel 13, stk. 1, i forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (1), eftersom den i loven om forrang for vedvarende energi (herefter EEG) fastsatte EEG-afgift ikke udgjorde tildeling af statsmidler, og reduceringen af EEG-afgiften for energiintensive forbrugere ikke udgjorde et afkald på statsmidler. — Sagsøgerne har i denne sammenhæng anført, at Kommissionen har lagt nye afgrænsningsparametre, der er uforenelige med principperne i den hidtidige retspraksis, til grund for sin efterprøvelse. Kommissionen har navnlig helt set bort fra kriteriet om statslige myndigheders konkrete rådighedsret, der efter fast retspraksis er et nødvendigt kriterium for kvalificeringen som statsmidler, og har anset det for tilstrækkeligt, at lovgiver påvirker de finansielle strømme mellem private, og at tilsynsmyndigheder overvåger, at private overholder lovgivningen. — Hertil kommer, at Kommissionen er bundet af sin beslutning om ikke at kvalificere EEG 2000 som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, eftersom der ikke var tale om overførsel af statsmidler, og dermed har den ved en retlig fejl kvalificeret EEG 2012 som en ny støtte, der er indført retsstridigt. — Kommissionen har derudover ikke foretaget en tilstrækkelig efterprøvelse af, og derfor heller ikke indset, at undtagelsesordningen for energiintensive forbrugere er begrundet henset til målet, arten og den indre opbygning af EEG 2012 og derfor ikke udgør en selektiv fordel.
—

Europa-Kommissionens afgørelse af den 18. december 2013 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i statsstøttesag SA.33995 (2013/C) (ex 2013/NN) — Støtte til el fra vedvarende energikilder og reduceret EEG-afgift for energiintensive forbrugere, EUT C 37/73 af 7. februar 2014, annulleres.
—

Sagsøgeren har herved gjort gældende, at Europa-Kommissionen ikke har udøvet sin skønsbeføjelse eller har udøvet den ukorrekt, da den for det første ikke har taget de væsentlige skadelige virkninger, som indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure medfører for de berørte forbrugere, i betragtning, og for det andet har indledt undersøgelsesproceduren på et tidspunkt, hvor det endnu ikke var nødvendigt.
—

I denne forbindelse har sagsøgeren bl.a. gjort gældende, at de anfægtede retsakters begrundelse hverken gør det muligt for sagsøgeren at anfægte dem for Retten eller for Retten at efterprøve deres lovlighed.
—

Rådets afgørelse 2014/119/FUSP af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT L 66, s. 26), Rådets gennemførelsesafgørelse 2014/216/FUSP af 14. april 2014 om gennemførelse af afgørelse 2014/119/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT L 111, s. 91), Rådets forordning (EU) nr. 208/2014 af 5. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine (EUT L 66, s. 1) og Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 381/2014 af 14. april 2014 om gennemførelse af forordning (EU) nr. 208/2014 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Ukraine annulleres i medfør af artikel 263 TEUF, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 223/13

Sag anlagt den 13. marts 2014 — Søndagsavisen mod Kommissionen

(Sag T-167/14)

2014/C 223/17

Processprog: dansk

Parter

Sagsøger: Søndagsavisen A/S (Søborg, Danmark) (ved advokaterne M. Honoré og C. Fornø)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Kommissionens beslutning af 20. november 2013 om ikke at gøre indsigelse mod Danmarks produktions- og innovationsstøtte til skrevne medier (SA.36366) annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Sagsøgeren, der er konkurrent til støttemodtagerne, gør gældende, at Kommissionen burde have fastslået, at der var anledning til tvivl med hensyn til den anmeldte foranstaltnings forenelighed med det indre marked og at Kommissionen derfor burde have truffet afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, jf. artikel 108, stk. 2, TEUF og procedureforordningens artikel 4, stk. 4 (1). Ved ikke at gøre dette har Kommissionen tilsidesat sagsøgerens processuelle rettigheder i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF.

Til støtte for, at der forelå rimelig tvivl om ordningens forenelighed med det indre marked, har sagsøgeren anført tre anbringender:

— at Kommissionen fuldstændigt undlod at undersøge, om ordningen var egnet til at sikre udbredelsen af nyhedsindhold til danske borgere og derigennem understøtte den demokratiske proces

— at den anfægtede afgørelse under alle omstændigheder lider af en begrundelsesmangel i relation til egnethedskriteriet, og

— at Kommissionen undlod at undersøge ordningens konkurrencefordrejende virkninger i forholdet mellem gratisaviser og betalte aviser.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22.3.1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (EFT L 83, s. 1).
—

Følgelig gives der appellanterne medhold i deres påstande i første instans, og i overensstemmelse hermed: — annulleres afgørelserne om på appellanterne at anvende bestyrelsen for EIB’s afgørelse af 13. december 2011, hvorved der fastsættes en lønstigning begrænset til 2,8 % og direktionen for EIB’s afgørelse af 14. februar 2012 om at benytte en meritskala, der medfører et løntab på 1 %, hvilke afgørelser er indeholdt i lønsedlerne for april 2012, ligesom de afgørelser, der er indeholdt i tidligere lønsedler, annulleres i samme udstrækning. — følgelig — tilpligtes appelindstævnte at betale den forskel i vederlag, der følger af anvendelsen af ovennævnte afgørelser truffet af henholdsvis EIB’s bestyrelse den 13. december 2011 og EIB’s direktion den 14. februar 2012 i stedet for anvendelsen af den tidligere gældende vederlagsordning. Denne lønforskel tillægges morarenter med virkning fra den 12. april 2012 og derefter den 12. i hver måned, indtil fuld betaling sker, idet disse renter fastsættes til ECB’s rentesats forhøjet med 3 point. — tilpligtes appelindstævnte at betale erstatning for det tab, som appellanterne har lidt som følge af tabet af købekraft, idet dette tab foreløbigt og efter ret og billighed er opgjort til 1,5 % af hver appellants månedsløn. — Den Europæiske Investeringsbank tilpligtes at betale sagens omkostninger.
—

Afgørelse truffet den 4. marts 2014 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 459/2013-4), for så vidt som den afslog klagen over undersøgerens afgørelse om afslag på beskyttelse i henhold til EF-varemærkesystemet for den internationale registrering af figurmærket nr. 1 1 00 187, hvor den Europæiske Union er designeret, for visse varer i klasse 9, 14, 18 et 25, annulleres.
1.

Første anbringende: Ingen statsmidler som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF Sagsøgerne har med deres første anbringende gjort gældende, at Kommissionen med urette har antaget, at der anvendes »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF i forbindelse med de ved loven om forrang for vedvarende energi (herefter »EEG«) organiserede finansstrømme. — Den lovmæssige tildelelse af en fordel uden anvendelse af statsmidler er ikke tilstrækkeligt til at opfylde gerningsindholdet for statsstøtte. Den påkrævede anvendelse af statsmidler foreligger ikke i forhold til EEG-afgiften, idet den alene betales af private og de opkrævede midler og ikke kan tilregnes staten, idet denne ikke har vedvarende kontrol og den dermed forbundne mulighed for at råde over midlerne. — En statslig kontrol over selve EEG-afgiften er allerede derfor udelukket, fordi størrelsen af afgiften ikke bestemmes af offentlige myndigheder, men afhænger af strømprisen på strømbørsen og mængden af leveret strøm fra vedvarende energikilder. Der savnes også statslige muligheder for at påvirke forholdet mellem energileverandør og slutforbruger på EEG-udligningsmekanismens 5. trin. Videregivelsen af omkostningerne følger her af et rent privatretligt forhold. — På grund af den tvingende sammenhæng mellem karakteriseringen af EEG-afgiften og afgiftsbegrænsningen for energiintensive forbrugere forligger der således heller ikke med hensyn til den såkaldte særlige EEG-udligningsregulering den fornødne statslige kontrol. En sådan kontrol kan heller ikke begrundes med, at afgørelsen om kontrol træffes af Bundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle, da denne myndighed har en rent analyserende og konstaterende opgave. — Endvidere afstår staten ikke ved afgiftsbegrænsningen for energiintensive forbrugere fra midler, den normalt ville have kunnet opnå. På grund af EEG-udligningsmekanismens særlige konstruktion er afgiftsbegrænsningen ikke forbundet med en reducering af de samlede indtægter fra EEG-afgiften. Afgiftsbegrænsningen for energiintensive forbrugere udlignes i stedet via højere afgifter på hver kilowatttime, der leveres til ikke-priviligerede slutforbrugere.
—

Kommissionen har i sin egen afgørelse foreholdt den italienske stat en urigtig anvendelse af lovgivningen vedrørende særrettigheder, idet den har fastslået, at der er opstået en risiko for fonden. Sagsøgeren har gjort gældende, at artikel 43 og 48 i forordning nr. 1782/2003 ikke fastsætter konkrete regler for fordelingen af særrettighederne for de af Kommissionen undersøgte tilfælde, og at den i Italien anvendte metode ikke alene er helt i overensstemmelse med nævnte regler, men heller ikke i sig selv udgør en risiko for fonden.
—

I denne forbindelse har sagsøgeren gjort gældende, at man for at blive godkendt til udbudsproceduren skulle opfylde de betingelser om teknisk kapacitet, der er omfattet af udbuddets punkt II.2.3, og som bestod i, at tilbudsgiverne for ikke at blive udelukket direkte skulle have etableret mindst to kraftvarmeanlæg med en indgangseffekt på mindst 8 MW. Tilslagsmodtageren skulle have været udelukket, eftersom denne ikke opfyldte de pågældende minimumskrav, der er fastsat i udbudslovgivningen.
—

Det fastslås, at bestemmelserne i artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 7 stk. 2, i forordning nr. 207/2009 ikke er til hinder for, at det ansøgte varemærke offentliggøres.
—

Subsidiært annulleres afgørelse truffet den 3. marts 2014 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i sin helhed, idet den erklærer EF-varemærke nr. 6 059 687 for ugyldigt for oste.
1.

Det første anbringende er, at der er sket tilsidesættelse af artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, idet Personaleretten ikke begrundede sin afgørelse og undlod at træffe afgørelse vedrørende et anbringende, der blev fremsat i første instans.
—

Hd1 Ltd tilpligtes at betale sagens omkostninger, for så vidt som dette selskab intervenerer i sagen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 235/25

Sag anlagt den 24. april 2014 — Bionecs mod KHIM — Fidia Farmaceutici (BIONECS)

(Sag T-262/14)

2014/C 235/35

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Bionecs GmbH (München, Tyskland) (ved advokat M. Knitter)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Fidia Farmaceutici SpA (Abano Terme, Italien)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 6. februar 2014 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1179/2013-1) annulleres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: Bionecs GmbH

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »BIONECS« for varer og tjenesteydelser i klasse 5, 29 og 35 — EF-varemærkeansøgning nr. 10 650 638

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Fidia Farmaceutici SpA

Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Ordmærket »BIONECT« for varer i klasse 5, der er registreret som et internationalt varemærke under nr. 715 915

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen delvist taget til følge.

Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af EF-varemærkeforordningens artikel 8, stk. 1, litra b).
—

Afgørelse truffet den 24. januar 2014 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 713/2013-2) for så vidt angår den del, der bekræfter afgørelsen om afslag på beskyttelse i Den Europæiske Union for den internationale registrering nr. 1 134 485 af »APPCAMPUS« (ordmærke) vedrørende computer software, magnetiske databærere, lydplader, cd’er, dvd’er og andre digitale optagemedier i klasse 9 og teknologiske tjenester samt dertil knyttet forskning og design, design og udvikling af computere software i klasse 42, annulleres delvis.
—

Afgørelse 2014/153 annulleres, for så vidt som den frem til den 22. marts 2015 forlænger de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, der er indeholdt i afgørelse 2011/172/FUSP om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten.
3.

Tredje anbringende om en tilsidesættelse af artikel 107 og 108 TEUF, idet det fastslås, at de foranstaltninger, der er genstand for den foreliggende sag, udgør statsstøtte, uden at der er ført bevis for, at de påvirker samhandelen inden for Fællesskabet.
1.

Første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af finansforordningens (1) artikel 110, bestemmelserne i udbudsdokumenterne vedrørende tildelingen af kontrakten, navnlig punkt 4.1 og 12.1. i instrukserne til tilbudsgiverne og princippet om ligebehandling af tilbudsgivere og princippet om forbud mod forskelsbehandling, for så vidt som EUBAM ikke har undersøgt den udvalgte tilbudsgivers kapacitet til at udføre kontrakten i overensstemmelse med kontraktkravene eller ikke har udøvet sin skønsbeføjelse med hensyn til de forventede tekniske kvaliteter ved det valgte tilbud med den minimale grundighed, som det med rimelighed kunne forventes. Sagsøgeren har gjort gældende, at de alvorlige vanskeligheder ved den udvalgte tilbudsgiver og dennes manglende evne til at udføre den tildelte kontrakt afslører et urealistisk tilbud, der ikke burde have været valgt af den ordregivende myndighed.
—

Afgørelse truffet den 29. januar 2014 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 594/2013–1) annulleres, for så vidt som Første Appelkammer stadfæstede indsigelsesafdelingens afgørelse om at afslå ansøgning nr. 00 9 8 77 391 for varer, der er omfattet af klasse 18, og 25 og for tjenesteydelserne »detailtjenester, herunder via hjemmeside og teleshopping, i forbindelse med beklædningsgenstande, fodtøj, hovedbeklædning, solbriller, ædle metaller og legeringer heraf samt varer af ædle metaller eller varer overtrukket hermed, juvelerarbejder, smykker, ædelstene, ure og kronometriske instrumenter, læder og læderimitationer samt varer fremstillet af disse materialer, skind og huder, kufferter og rejsetasker, tasker, håndtasker, tegnebøger, punge, nøgleetuier, rygsække, posetasker, paraplyer, parasoller, spadserestokke, piske og sadelmagervarer« i klasse 35.
—

Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger i forbindelse med sagen for Retten og intervenienten tilpligtes at betale sagsøgerens omkostninger i forbindelse med sagen for appelkammeret.