Artikel 49 EF og 56 EF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat i en situation, hvor opsparede midler og indtægterne heraf holdes skjult for denne medlemsstats skattemyndigheder, og disse ikke råder over nogen oplysninger om deres eksistens, som gør det muligt at indlede en undersøgelse, anvender en længere frist for efteropkrævning, når de opsparede midler er anbragt i en anden medlemsstat, end når de er anbragt i den første medlemsstat. Den omstændighed, at den anden medlemsstat har bankhemmelighed, er irrelevant i denne henseende.

En sådan lovgivning udgør ganske vist en restriktion både for den frie udveksling af tjenesteydelser og for de frie kapitalbevægelser, hvilket principielt er forbudt i medfør af artikel 49 EF, henholdsvis artikel 56 EF, for så vidt som anvendelsen af en forlænget frist for efteropkrævning for så vidt angår opsparede midler, der opbevares uden for denne medlemsstat, og indtægterne heraf, på skattepligtige med bopæl i denne medlemsstat, kan gøre det mindre attraktivt for disse at overføre opsparede midler til en anden medlemsstat med henblik på at benytte sig af de finansielle tjenesteydelser, som leveres dér, end at opbevare de opsparede midler i den første medlemsstat og benytte sig af de finansielle tjenesteydelser, der leveres dér.

Denne restriktion kan imidlertid anes for at være begrundet i hensynet til en effektiv skattekontrol og i bekæmpelsen af skattesvig, forudsat at proportionalitetsprincippet overholdes, således at den er egnet til at nå det tilstræbte mål, og at den ikke er mere vidtgående end nødvendigt for at nå målet.

I denne forbindelse er en sådan lovgivning med til at sikre en effektiv skattekontrol og bekæmpe skattesvig. Selv om forlængelsen af fristen for efteropkrævning ikke i sig selv indebærer øgede undersøgelsesbeføjelser for en medlemsstats skattemyndigheder, giver den ikke desto mindre myndighederne mulighed for at indlede en undersøgelse, når de får kendskab til et beskatningsgrundlag, som befinder sig i en anden medlemsstat, og som de ikke havde kendskab til, og mulighed for at foretage efteropkrævning, når det viser sig, at der ikke er foretaget nogen beskatning, eller at skatten var sat for lavt. Det samme gør sig gældende, når skattemyndighederne i en medlemsstat får oplysninger om et beskatningsgrundlag, som befinder sig i en anden medlemsstat med bankhemmelighed. En medlemsstats anvendelse af en forlænget frist for efteropkrævning i tilfælde af et beskatningsgrundlag, som befinder sig i eller er opstået i en anden medlemsstat, kan desuden afskrække de skattepligtige, som besidder opsparede midler, fra at skjule disse eller indtægterne herfra for skattemyndighederne med henblik på at undgå senere efteropkrævning eller en bøde, som i begge tilfælde vil blive fastsat i forhold til et tidsrum, der kan strække sig over 12 år.

Med henblik på at afgøre, om den omhandlede lovgivning går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en effektiv skattekontrol og modvirke skattesvig, svarer den yderligere frist, som indrømmes den omhandlede medlemsstats skattemyndigheder til at foretage efteropkrævning vedrørende skatteobjekter, som befinder sig i eller er opstået i en anden medlemsstat, ganske vist ikke nødvendigvis til den frist, der er nødvendig for, at myndighederne, enten gennem gensidig bistand som omhandlet i direktiv 77/799 om gensidig bistand mellem medlemsstaternes kompetente myndigheder inden for området direkte og indirekte skatter, eller ved udveksling af oplysninger som omhandlet i en bilateral overenskomst, kan kontrollere visse oplysninger hos den anden medlemsstat. Heraf følger imidlertid ikke, at en forlængelse af perioden, under hvilken myndighederne kan foretage en efteropkrævning i tilfælde, hvor opsparede midler eller indtægter befinder sig i eller stammer fra en anden medlemsstat, som hovedregel er uforholdsmæssig i forhold til formålet om at sikre overholdelsen af nationale skatteretlige bestemmelser. For så vidt andet ikke følger af anvendelige fællesskabsretlige harmoniseringsbestemmelser, kan det ikke pålægges en medlemsstat at ændre sin lovgivning om skattekontrol afhængigt af den særlige situation i hver enkelt af de andre medlemsstater eller i tredjelande.

I en situation, hvor goder, der er skattepligtige i en medlemsstat, og som befinder sig i en anden medlemsstat, er blevet skjult for den første medlemsstats skattemyndigheder, og disse ikke har nogen oplysning om, at disse goder findes, som ville berettige dem til at indlede en undersøgelse, går den omstændighed, at der fastsættes en forlænget frist for efteropkrævning i tilfælde, hvor skattepligtige goder er holdt skjult for skattemyndighederne, således ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre en effektiv skattekontrol og modvirke skattesvig. I en sådan situation kan den første medlemsstat ikke henvende sig til de kompetente myndigheder i den anden medlemsstat med henblik på, at de meddeler denne de oplysninger, der er nødvendige for at foretage en korrekt skatteansættelse. Eftersom anvendelsen af en ordning om informationsudveksling er udelukket i et sådant tilfælde, idet der ikke foreligger noget, der kan berettige indledningen af en undersøgelse, medfører den omstændighed, at en medlemsstats skattemyndigheder råder over en længere frist til at fastsætte skatten i forhold til skatteobjekter, som befinder sig i en anden medlemsstat, ikke, at disse myndigheder indrømmes den nødvendige tid til at indhente oplysninger fra den anden medlemsstat vedrørende det beskatningsgrundlag, som befinder sig dér. Der er udelukkende tale om fastsættelse af en længere periode, hvorunder en eventuel opdagelse af sådanne beskattede goder stadig kan give anledning til en efteropkrævning, for så vidt som den undersøgelse, der er indledt på baggrund af denne opdagelse, kan føre til en efteropkrævning før udløbet af den omhandlede periode. Eftersom en medlemsstats anvendelse af en forlænget frist for efteropkrævning i sådanne tilfælde ikke giver mulighed for at indhente oplysninger fra den anden medlemsstat, er det endvidere irrelevant, om denne medlemsstat har bankhemmelighed. Desuden forekommer en medlemsstats beslutning om at tidsbegrænse fristen og fastsætte den i overensstemmelse med fristen for strafforfølgning for skattesvig ikke at være uforholdsmæssig. En medlemsstat kan heller ikke kritiseres for at begrænse anvendelsesområdet for fristen for efteropkrævning, som er længere i tilfælde af et beskatningsgrundlag, som skattemyndighederne ikke havde kendskab til, til det beskatningsgrundlag, som ikke befinder sig på dens område.

Når en medlemsstats skattemyndigheder derimod har været i besiddelse af oplysninger, på grundlag af hvilke de kunne have henvendt sig til de kompetente myndigheder i andre medlemsstater — enten ved hjælp af gensidig bistand som omhandlet i direktiv 77/799 eller bistand i henhold til gensidige overenskomster — med henblik på, at sidstnævnte myndigheder kan give dem de oplysninger, der er nødvendige for at foretage en korrekt ansættelse af skatten, kan den omstændighed alene, at det omhandlede beskatningsgrundlag befinder sig i en anden medlemsstat, ikke begrunde den generelle anvendelse af en yderligere frist for efteropkrævning, som på ingen måde tager udgangspunkt i den tid, der er nødvendig med henblik på en effektiv anvendelse af disse ordninger om gensidig bistand.

(jf. præmis 39, 40, 45, 47, 49-52, 59-61, 63, 67-70, 73, 75 og 76 samt domskonkl. 1)