ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 30. maj 2018 – SNCB

(Sag C-190/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen og manglende begrundelse for nødvendigheden af at besvare de præjudicielle spørgsmål – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål–formaliteten–spørgsmål forelagt uden tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng og om grundene til, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig–spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar–åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; statutten for Domstolen, art. 23; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 17-23, 27, 30 og 32 samt konkl.)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af juge de paix du premier canton de Schaerbeek (Belgien) ved afgørelse af 20. februar 2018 afvises, idet det er åbenbart, at den ikke kan antages til realitetsbehandling.

( 1 ) – EUT C 166 af 14.5.2018.
4.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–det ældre varemærkes svage grad af særpræg–indvirkning [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 5 og 6)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 31. maj 2018 –

Bán

(sag C-24/18)

»Præjudiciel forelæggelse – grundlæggende friheder – artikel 49 TEUF og 63 TEUF – ren intern situation – manglende tilstrækkelig præcisering af den faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen – artikel 53, stk. 2, og artikel 94 i Domstolens procesreglement – åbenbart afvisningsgrundlag«

Præjudicielle spørgsmål–formaliteten–nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng–rækkevidden af forpligtelsen på området for de grundlæggende frihedsrettigheder–spørgsmål rejst i forbindelse med en tvist, som kun har tilknytning til én medlemsstat–ingen angivelse af det tilknytningsmoment, som gør den ønskede fortolkning nødvendig for afgørelsen af tvisten–åbenbart afvisningsgrundlag

(Art. 267 TEUF; Domstolens procesreglement, art. 53, stk. 2, og art. 94)

(jf. præmis 14-19)

Konklusion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság (kredsdomstolen for det andet og det tredje bydistrikt i Budapest, Ungarn) ved afgørelse af 12. december 2017 afvises.
4.

Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – betingelser – afvejning af samtlige interesser i sagen – udsættelse af gennemførelsen af et forbud udstedt af en medlemsstat over for chefen for den nationale centralbank – afvejning af interessen i at sikre afviklingen af EU’s monetære politik med interessen i at beskytte den straffesag, der omfatter denne chefs angivelige handlinger – interesserne tilgodeset som følge af indførelsen af en mulighed for denne chef til at udpege en suppleant Art. 278, TEUF; protokol nr. 4, der er knyttet som bilag til EU- og EUF-traktaten, art. 10.2 og 10.3; Domstolens procesreglement, art. 160, stk. 3; Den Europæiske Centralbanks forretningsorden, art. 4.4 og 4.5) (jf. præmis 78-82)
Domstolens kendelse (Ottende Afdeling) af 27. juni 2018 –

flightright

(Sag C-130/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – luftfart – forordning (EF) nr. 261/2004 – artikel 5, stk. 1, litra c) – ret til kompensation i tilfælde af en flyafgangs aflysning – omlægning, som bevirker, at en passager ikke ankommer til sit endelige bestemmelsessted senest to timer efter det planlagte ankomsttidspunkt for den aflyste flyafgang – forsinkelse på to til tre timer«

Transport–luftfart–forordning nr. 261/2004–fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser–ret til kompensation ved aflysning–omlægning tilbudt passager, der har nået sit endelige bestemmelsessted med mere end to timers, men mindre end tre timers forsinkelse efter det planlagte ankomsttidspunkt for den aflyste flyafgang–omfattet

[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 261/2004, art. 5, stk. 1, litra c), nr. iii)]

(jf. præmis 23 og konkl.)

Konklusion

Artikel 5, stk. 1, litra c), nr. iii), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11. februar 2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 skal fortolkes således, at en passager, som mindre end syv dage før det planlagte afgangstidspunktet er blevet informeret om, at dennes flyafgang er aflyst, har ret til den i denne bestemmelse omhandlede kompensation i et tilfælde, hvor den af luftfartsselskabet tilbudte omlægning af rejsen medfører, at passageren ankommer til sit endelige bestemmelsessted mere end to timer efter det ankomsttidspunkt, der var planlagt for den aflyste flyafgang, men mindre end tre timer efter dette tidspunkt.

( 1 ) – EUT C 182 af 28.5.2018.
2.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–relative registreringshindringer–indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art–risiko for forveksling med det ældre varemærke–risikoen for, at der antages at være en forbindelse–begrebet tjener kun til nærmere at fastlægge rækkevidden af risikoen for forveksling [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b); Rådets direktiv 89/104, art. 4, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 6)
1.

EU-varemærker–definition på og erhvervelse af et EU-varemærke–absolutte registreringshindringer–overlapning mellem anvendelsesområderne for de hindringer, der er anført i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009 [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)] (jf. præmis 4 og 5)
Kendelse afsagt af Domstolens vicepræsident den 19. september 2018 –

Parlamentet mod Strabag Belgium

(Sag C-229/18 P(R))

»Appel – kendelse om foreløbige forholdsregler – offentlige bygge- og anlægskontrakter – udbudsprocedure – afgørelse, hvorved en tilbudsgivers bud afvises, og kontrakten tildeles en anden tilbudsgiver – udsættelse af gennemførelsen af denne afgørelse – søgsmålsinteresse – ufornødent at træffe afgørelse«

Appel–søgsmålsinteresse–betingelse–appel, der kan medføre en fordel for den part, som har iværksat sagen–ophævelse af den anfægtede retsakt under retssagen–sagsgenstanden bortfaldet–ufornødent at træffe afgørelse–anvendelse på appeller af kendelser i sager om foreløbige forholdsregler

(Domstolens procesreglement, art. 149 og art. 190, stk. 1)

(jf. præmis 21-24)

Konklusion

1) Det er ufornødent at træffe afgørelse i appelsagen.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 6. september 2018 –

Patrício Teixeira

(Sag C-184/18) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – direkte beskatning – artikel 18 TEUF – princippet om forbud mod forskelsbehandling – artikel 63 TEUF, 64 TEUF og 65 TEUF – frie kapitalbevægelser – skattebyrde, som er højere for ejendomsavancer, der realiseres af ikke-hjemmehørende – restriktioner for de frie kapitalbevægelser til eller fra tredjelande«

Frie kapitalbevægelser–restriktioner–skattelovgivning–indkomstskat–skattebyrde, som er højere for ejendomsavancer, der realiseres af ikke-hjemmehørende–ikke tilladt–berettigelse–foreligger ikke

(Art. 63 TEUF, art. 64, stk. 1, TEUF og art. 65, stk. 1, TEUF)

(jf. præmis 43 og konkl.)

Konklusion

En medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorved avancer, der er opstået som følge af, at en person, der er hjemmehørende i et tredjeland, har overdraget en fast ejendom, som er beliggende i nævnte medlemsstat, er underlagt en beskatning, som er højere end den beskatning, der for samme type transaktion anvendes på avancer, der realiseres af en person, der er hjemmehørende i nævnte medlemsstat, udgør en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som ikke er omfattet af den i artikel 64, stk. 1, TEUF fastsatte undtagelse og ikke kan begrundes i de hensyn, der er omhandlet artikel 65, stk. 1, TEUF, med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse heraf.

( 1 ) – EUT C 182 af 28.5.2018.
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 6. september 2018 –

El Corte Inglés mod EUIPO

(Sag C-150/18 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – EU-varemærker – ugyldighedssag – EU-figurmærke, der indeholder ordbestanddelene »free« og »style« – forordning (EU) nr. 207/2009 – artikel 7, stk. 1, litra c) – opfattelsen hos den relevante kundekreds – Retten frit stillet ved vurderingen af sagens faktiske omstændigheder og beviser – artikel 76 – faktiske omstændigheder og beviser fremlagt for sent – ligebehandlingsprincippet – manglende bindende virkning af beslutninger vedtaget af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)«

1. Appel–anbringender–anbringender, som åbenbart ikke kan antages til realitetsbehandling eller åbenbart er ugrundede–afvisning eller forkastelse, når som helst, ved begrundet kendelse, uden mundtlig forhandling (Domstolens procesreglement, art. 181) (jf. præmis 4 og 6)

2. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne–afvisning–Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 6)

3. EU-varemærker–kontorets afgørelser–ligebehandlingsprincippet–princippet om god forvaltningsskik–kontorets tidligere afgørelsespraksis–legalitetsprincippet–krav om en streng og fuldstændig undersøgelse i hvert enkelt konkret tilfælde (jf. præmis 6)

Konklusion

1) Apellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet
Domstolens kendelse (Niende Afdeling) af 6. september 2018 –

El Corte Inglés mod EUIPO

(Sag C-151/18 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – EU-varemærker – ugyldighedssag – ordmærket FREE STYLE – forordning (EU) nr. 207/2009 – artikel 7, stk. 1, litra c) – opfattelsen hos den relevante kundekreds – Retten frit stillet ved vurderingen af sagens faktiske omstændigheder og beviser – artikel 76 – faktiske omstændigheder og beviser fremlagt for sent – ligebehandlingsprincippet – manglende bindende virkning af beslutninger vedtaget af Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO)«

1. Appel–anbringender–anbringender, som åbenbart ikke kan antages til realitetsbehandling eller åbenbart er ugrundede–afvisning eller forkastelse, når som helst, ved begrundet kendelse, uden mundtlig forhandling (Domstolens procesreglement, art. 181) (jf. præmis 4 og 6)

2. Appel–anbringender–urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviserne–afvisning–Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer–udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (Art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 6)

3. EU-varemærker–kontorets afgørelser–ligebehandlingsprincippet–princippet om god forvaltningsskik–kontorets tidligere afgørelsespraksis–legalitetsprincippet–krav om en streng og fuldstændig undersøgelse i hvert enkelt konkret tilfælde (jf. præmis 6)

Konklusion

1) Apellen forkastes, idet det er åbenbart, at den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling, delvis er ugrundet
Sag C-85/18 PPU

CV

mod

DU

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Oradea)

»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel forelæggelse efter hasteproceduren – artikel 99 i Domstolens procesreglement – retligt samarbejde i civile sager – kompetence i sager om forældreansvar – forældremyndighed over barnet – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 8, 10 og 13 – begrebet barnets »sædvanlige opholdssted« – afgørelse truffet af en ret i en anden medlemsstat vedrørende barnets opholdssted – ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse – kompetence i tilfælde af bortførelse af barnet«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 10. april 2018

Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende underholdspligt – forordning nr. 4/2009 – kompetence vedrørende forældreansvar og underholdspligt – ulovlig tilbageholdelse eller tilbageholdelse af barn – kompetence for retterne i en anden medlemsstat end den, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før dets tilbageholdelse – foreligger ikke – grænser

(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 10, og nr. 4/2009, art. 3)

Artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 og artikel 3 i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt skal fortolkes således, at i en sag som den i hovedsagen omhandlede, hvori et barn, der havde sit sædvanlige opholdssted i en medlemsstat, er blevet fjernet ulovligt af en af sine forældre til en anden medlemsstat, har retterne i denne anden medlemsstat ikke kompetence til at træffe afgørelse om en anmodning om forældremyndigheden over eller om fastsættelse af et underholdsbidrag til det pågældende barn, når der ikke foreligger nogen oplysninger om, at den anden forælder har affundet sig med fjernelsen af barnet eller har indgivet en anmodning om tilbagegivelse af det.

(jf. præmis 57 og konkl.)
1.

Ansvar uden for kontraktforhold–betingelser–EU-institutionernes undladelser–nødvendigt, at der foreligger en tilsidesættelse af en lovlig forpligtelse til at handle (Art. 340, stk. 2, TEUF) (jf. præmis 42)
2.

Landbrug – ensartede lovgivninger – sortsbeskyttelse – teknisk afprøvning – EF-Sortsmyndighedens bemyndigelse til at overlade ansvaret for den tekniske afprøvning til kompetente, nationale organer – udpegelse af den fælles prøvningsmyndighed for de sorter, som tilhører den samme muterede plantegruppe – lovlig (Rådets forordning nr. 2100/94, art. 54, 55 og 76) (jf. præmis 5)
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 22. november 2018 –

King mod Kommissionen

(Sag C-412/18 P)

»Appel – artikel 181 i Domstolens procesreglement – passivitetssøgsmål – påstand om, at det fastslås, at Europa-Kommissionen har udvist passivitet som følge af, at den har undladt at tage stilling til realiteten af en klage indgivet over Storhertugdømmet Luxembourg«

1. Appel – anbringender – en doms præmisser, der er behæftet med en tilsidesættelse af EU-retten – konklusionen berettiget af andre retlige grunde – ikke lagt til grund (Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 17 og 18)

2. Passivitetssøgsmål – fysiske eller juridiske personer – undladelser, der kan være genstand for søgsmål – Kommissionens undladelse af at tage stilling til realiteten af en klage indgivet af en borger mod en medlemsstat – åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 258 TEUF og art. 265, stk. 3, TEUF) (jf. præmis 20-23)

3. Passivitetssøgsmål – passivitet – begreb – undladelse af at handle – retsakt, som ikke giver medhold – ikke omfattet (Art. 265 TEUF) (jf. præmis 24)

Konklusion

1) Appellen forkastes som åbenbart ugrundet.
Sag C-619/18

Europa-Kommissionen

mod

Republikken Polen

»Fremskyndet procedure«

Sammendrag – Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 15. november 2018.

Retslig procedure – fremskyndet procedure – betingelser – omstændigheder, der begrunder en hurtig behandling – tvivl om en medlemsstats højeste retsinstans’ uafhængighed – adgang til at anvende denne procedure

(Art. 2 TEU; art. 267 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Domstolens procesreglement, art. 133, stk. 1)

I forbindelse med en anmodning om fremskyndet procedure, indgivet i sammenhæng med et traktatbrudssøgsmål anlagt som følge af Kommissionens tvivl med hensyn til en medlemsstats øverste domstols evne til – efter lovmæssige ændringer angående en nedsættelse af den alder, hvor medlemmerne af denne øverste domstol går på pension, og de betingelser, hvorunder disse dommere efter omstændighederne kan gives tilladelse til at fortsætte i deres embede efter denne alder – fortsat at træffe afgørelse under overholdelse af retssubjekternes grundlæggende ret til adgang til en uafhængig retsinstans, som sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er kravet om dommeres uafhængighed en del af kerneindholdet af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang, der har afgørende betydning som garant for beskyttelsen af samtlige de rettigheder, som borgerne afleder af EU-retten, og for bevarelsen af medlemsstaternes fælles værdier, der er nævnt i artikel 2 TEU, bl.a. retsstatsprincippet.

Derudover vil den usikkerhed, der således omgiver de anfægtede nationale bestemmelser, ligeledes kunne have betydning for funktionen af det retslige samarbejde, som omfatter den præjudicielle forelæggelsesmekanisme fastsat i artikel 267 TEUF, og som udgør kernen i Unionens domstolssystem, for hvilket de nationale domstoles uafhængighed og navnlig uafhængigheden for de retsinstanser, der træffer afgørelse i sidste instans, er afgørende.

Set i lyset af det foregående kan et hurtigt svar fra Domstolen i såvel Unionens som den pågældende medlemsstats interesse med hensyn til retssikkerheden fjerne den usikkerhed vedrørende grundlæggende spørgsmål om EU-retten, som navnlig vedrører eksistensen af eventuelle indgreb i de grundlæggende rettigheder, som sikres ved EU-retten, samt den betydning, som fortolkningen af EU-retten kan have med hensyn til selve sammensætningen af og funktionsmåden for den øverste domstol i denne medlemsstat.

(jf. præmis 19-22 og 25)
Domstolens kendelse (Tiende Afdeling) af 13. december 2018 –

Mennica Wrocławska

(Sag C-491/18)

»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – skatter og afgifter – merværdiafgift (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 168, 178 og 226 – nægtelse af ret til fradrag – urigtig varebeskrivelse på fakturaerne«

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang – betingelser for udøvelse af fradragsretten – nægtelse af ret til fradrag som følge af urigtig varebeskrivelse på fakturaerne – ikke tilladt – tidligere indgivelse af de nødvendige bilag og forklaringer til skattemyndighederne med henblik på fastlæggelse af den faktiske genstand for transaktionerne – ingen betydning

[Rådets direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2010/45, art. 168, litra a), art. 178, litra a), og art. 226]

(jf. præmis 47 og konkl.)

Konklusion

Artikel 168, litra a), og artikel 226 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, som ændret ved Rådets direktiv 2010/45/EU af 13. juli 2010, skal fortolkes således, at de er til hinder for, at de nationale afgiftsmyndigheder nægter den afgiftspligtige fradrag for indgående moms, der skal betales eller er betalt, udelukkende med den begrundelse, at de fakturaer, der er udstedt, indeholder en fejl med hensyn til identifikationen af de varer, der er genstand for de pågældende transaktioner, og dette selv om den afgiftspligtige, inden afgiftsmyndigheden har truffet afgørelse i forhold til vedkommende, har meddelt denne de nødvendige bilag og forklaringer med henblik på at fastlægge den faktiske genstand for disse transaktioner og har dokumenteret, at de faktisk har fundet sted.
Sag C-621/18

Andy Wightman m.fl.

mod

Secretary of State for Exiting the European Union

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Session, Inner House, First Division (Scotland))

»Fremskyndet procedure«

Sammendrag – kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19. oktober 2018

Præjudicielle spørgsmål – fremskyndet præjudiciel procedure – betingelser – omstændigheder, der begrunder en hurtig behandling – anmodning om fortolkning med hensyn til en medlemsstats mulighed for ensidigt at tilbagekalde meddelelsen om dens beslutning om at udtræde af Unionen – behov for at opnå et svar fra Domstolen før debat og afstemning i den berørte medlemsstats parlament om tilbagetrædelsesaftalen – sag, der angår grundlæggende nationale forfatningsretlige og EU-retlige spørgsmål – efterkommelse af anmodningen om anvendelse af den fremskyndede procedure

(Art. 50 TEU; statutten for Domstolen, art. 23a; Domstolens procesreglement, art. 105, stk. 1)

Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 7-11)
2.

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – nødvendigheden af at forelægge Domstolen tilstrækkelige præciseringer med hensyn til den faktiske og retlige sammenhæng – tilstedeværelsen af en eventuel grænseoverskridende interesse – tilstedeværelsen af elementer, der giver mulighed for et hensigtsmæssigt svar – foreligger ikke – åbenbart afvisningsgrundlag (Art. 267 TEUF; Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2014/24, art. 4; Domstolens procesreglement, art. 94) (jf. præmis 29-32)
Domstolens kendelse (Første Afdeling) af 27. september 2018 –

FR

(Sag C-422/18 PPU) ( 1 )

»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – artikel 99 i Domstolens procesreglement – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2013/32/EU – artikel 46 – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 18, artikel 19, stk. 2, og artikel 47 – retten til effektive retsmidler – afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse – national lovgivning, der fastsætter mulighed for retslig prøvelse i anden instans – automatisk opsættende virkning, der er begrænset til sagen i første instans«

Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – direktiv 2013/32 – ret til en effektiv domstolsprøvelse – afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse, som pålægger en forpligtelse til at vende tilbage – national ordning, hvorefter appellen af en sådan afgørelse ikke har opsættende virkning – lovlig – grænser – overholdelse af ækvivalens- og effektivitetsprincippet

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 18, art. 19, stk. 2 og art. 47; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115, art. 13; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32, art. 46)

(jf. præmis 32-47 samt domskonkl.)

Konklusion

EU-retten, herunder navnlig bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der fastsætter en appelprocedure til prøvelse af en dom i første instans, hvorved en afgørelse fra den kompetente administrative myndighed om afslag på en ansøgning om international beskyttelse er blevet opretholdt, uden at dommen automatisk tillægges opsættende virkning, men som gør det muligt for den domstol, der har afsagt dommen, på den berørte persons anmodning at udsætte fuldbyrdelsen heraf efter at have taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt de anbringender, der er blevet fremsat inden for rammerne af appellen til prøvelse af nævnte dom, er begrundet eller ej, men ikke til spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en risiko for alvorlig og uoprettelig skade for denne ansøger som følge af fuldbyrdelsen af dommen.

( 1 ) – EUT C 311 af 3.9.2018.
5.

EU-ret – principper – ligebehandling – nødvendigheden af at overholde legalitetsprincippet – ikke muligt at påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (jf. præmis 59)