4.

Sagsøgerne har i tilslutning til anbringendet om, at EKSF-traktatens artikel 60, stk. 2, klart er overtrådt, fremført et andet argument: den usædvanlige markedssituation har i vidt omfang gjort den af selskabet offentliggjorte prisliste uanvendelig, og det kan derfor ikke bebrejdes selskabet, at det har solgt til en anden pris end den på listen anførte, men strengt taget kun, at den har tilsidesat forpligtelsen til at offentliggøre en anden prisliste. Denne overtrædelse kan imidlertid ikke lægges selskabet til last, for så vidt som den skyldes force majeure: det var nemlig i den periode, da de omhandlede kontrakter blev indgået, som følge af krisen inden for branchen ikke muligt at fastholde en pris længere end to dage ad gangen, og de kontraktsforhandlinger, der var indledt på grundlag af én pris, mundede derfor som følge af mellemkommende svingninger på markedet ud i aftaler om en anden pris. Dette argument, som selskabet Rumi allerede fremsatte under den administrative procedure, har Kommissionen tilbagevist i den anfægtede beslutnings begrundelse, i hvilken det bl. a. fremhæves, at prislisten og salgsbetingelserne i henhold til artikel 4 i beslutning 31/53 tidligst kan anvendes to dage efter at de er tilsendt Kommissionen, og at samme regel gælder for ændringer af listerne. Selskabet Rumi har derfor haft pligt til og mulighed for at offentliggøre en ny prisliste i overensstemmelse med markedssituationen. Dette ville ikke have medført andre ulemper end en udsættelse af aftalens underskrivelse på to dage. En ændring af prislisten kan bestemt ikke anses foretaget, fordi den fremgår af de priser, der er anvendt ved de forskellige salgsforretninger. Listen skal skabe markedsgennemsigtighed på udbudssiden og dette formål kan kun opfyldes, såfremt priserne udtrykkeligt angives heri og offentliggøres. Det er forklaringen på, at prislisterne og samtlige ændringer heri skal anmeldes til Kommissionen. Som fastslået i Domstolens dom af 17. december 1959 i sag 1/59 latti Dalmas & Figli »er enhver afvigelse i forhold til prislisten en overtrædelse af offentliggørelsesreglerne, endog selv om denne afvigelse anvendes ligeligt på forretninger af samme art og derfor ikke er en overtrædelse af reglerne om ikke-diskriminering« (Sml. 1954-1964, s. 151). Sagsøgerne påberåber sig imidlertid force majeure som et grundlæggende princip i enhver retsorden, der i en ekstraordinær situation fritager borgerne for at overholde de under normale forhold gældende regler. Kommissionens beslutning er ugyldig, fordi Kommissionen ikke har taget dette princip i betragtning, og navnlig fordi den ikke har taget hensyn til, at det i en alvorlig krisesituation er umuligt dag for dag at følge svingningerne på markedet og lade dem komme til udtryk i prislister, der skal offentliggøres. Det har ifølge sagsøgerne kun mening at kræve offentliggørelse af løbende ændringer af prislisterne, såfremt der hersker en vis stabilitet på markedet. Efter min opfattelse må der sondres mellem på den ene side den påberåbte såkaldte force majeure, hvorefter selskabet skulle have været berettiget til ikke at overholde anmeldelsespligten og på den anden side det andet argument, hvorved der tilsyneladende mindre er tale om absolut umulighed end om en ringe eller manglende formålstjenlighed ved at opfylde denne forpligtelse i en situation, der er kendetegnet ved hyppige hurtigt indtræffende prisændringer. I førstnævnte henseende finder jeg det overflødigt på ny at komme ind på det vanskelige spørgsmål om eksistensen og det mulige indhold af et almindeligt fællesskabsretligt force majeure-princip; jeg har allerede haft lejlighed til at undersøge dette spørgsmål i mit forslag til afgørelse i sag 68/77, IFG mod Kommissionen (Sml. 1978, s. 370 ff., navnlig s. 378). I nærværende sag må det være nok at fremhæve, at sagsøgerne bestemt ikke har godtgjort, at det var umuligt at anmelde ændringen af prislisten til Kommissionen, således som det i det mindste to dage før afslutningen af den pågældende aftale burde have gjort, men tværtimod har erkendt, at det ved at udsætte kontraktindgåelsen to dage kunne have opfyldt sin anmeldelsespligt, såfremt det havde gjort sig klart, at dette var nødvendigt for ikke at overtræde fællesskabsretten. I sidstnævnte henseende må det erkendes, at under vanskelige markedsforhold, der gang på gang kan afstedkomme prisændringer, kan anmeldelse til Kommissionen af enhver ændring af prislisterne ikke med samme effektivitet som i en relativ stabil periode tilvejebringe den dermed tilsigtede markedsgennemsigtighed. Denne betragtning kan imidlertid kun medføre, at den skade som selskabet Rumi's adfærd påfører markedet bliver mindre alvorlig, men kan ikke berettige undladelsen af at anmelde, idet traktaten og beslutningerne til gennemførelse heraf klart pålægger en pligt til at meddele Kommissionen enhver ændring af prislisten. Selskabets påstået gode tro kan heller ikke fritage den for at opfylde denne forpligtelse, heller ikke selv om det, som hævdet af sagsøgerne, kan antages, at Kommissionen faktisk tidligere har indtaget en lempelig holdning og hermed har skabt forventninger om, at den også ville gøre dette i det foreliggende tilfælde. Sådanne faktorer har kun betydning ved fastsættelse af bødens størrelse.