Det i nærværende sag forelagte spørgsmål er klart ukorrekt formuleret, eftersom der ikke under en sag i henhold til EØF-traktatens artikel 177 skal tages stilling til, hvorvidt en bestemt medlemsstats adfærd er forenelig med fællesskabsretten. Som i en række tidligere tilfælde kan Domstolen imidlertid af den unøjagtige formulering udlede det egentlige fortolkningsspørgsmål, der er af generel interesse; spørgsmålet går ud på, om en medlemsstat i forbindelse med den kontrol, den skal gennemføre i henhold til artikel 10 i Kommissionens forordning nr. 1725/79, er berettiget til at kræve de afholdte udgifter dækket af den berørte virksomhed. Herefter bør det først og fremmest undersøges, om Kommissionen i nævnte forordning nr. 1725/79 har fastsat de nærmere regler for ydelse af støtte på en sådan måde, at medlemsstaterne ikke har nogen mulighed for at vedtage supplerende bestemmelser eller gennemførelsesbestemmelser, navnlig

med hensyn til kontrolforanstaltningerne.

Den fællesskabsretlige ordning er utvivlsomt fuldstændig i adskillige henseender: beskrivelsen af, for hvilke produkter der kan ydes støtte (artikel 1 i Kommissionens forordning i forbindelse med artiklerne 1 og 2 i Rådets forordning nr. 986 af 15.7.1968); denatureringsmetoden (artikel 3 i nævnte kommissionsforordning); definitionen af foderblandinger (samme forordnings artikler 4 og 5 ), og de nærmere regler for levering af foderblandinger (artiklerne 6 og 7); de betingelser, som virksomhederne skal opfylde for at være berettiget til støtte (artikel 8) og for at få den udbetalt (artikel 9); og endelig indholdet af og de tekniske kriterier for de kontrolforanstaltninger, der er overladt til medlemsstaterne (artikel 10). Da kontrolforanstaltningerne imidlertid forudsætter en vis virksomhed fra de nationale forvaltningsmyndigheders side, er det åbenbart, at hver enkelt medlemsstat må have beføjelse til at gennemføre de fornødne bestemmelser for at regulere de formelle og proceduremæssige sider af forvaltningens virksomhed (naturligvis uden at disse bestemmelser er i strid med nogen EF-regel).

I forelæggelseskendelsen fremføres der imidlertid et argument, som kan udledes af artikel 9, stk. 4, i forordning nr. 1725/79, og hvorefter medlemsstaterne ikke skulle kunne kræve kontrolomkostningerne dækket af støttemodtagerne. Bestemmelsen indeholder i 1. afsnit en formodning for, at forordningens bestemmelser ikke overholdes, og fastsætter i 2. afsnit, at kontrolorganet på den begunstigedes anmodning foretager »en særlig undersøgelse for sidstnævntes regning«, med henblik på eventuelt at bevise, at den manglende overholdelse er af mindre omfang end formodet. Den omstændighed, at der i forordningens artikel 10 ikke findes en bestemmelse, der svarer til den i artikel 9, stk. 4, 2. afsnit, nævnte, må ifølge Denkavit medføre, at medlemsstaterne ikke kan pålægge de berørte virksomheder at dække omkostningerne i forbindelse med den normale kontrol.

Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at en sådan modsætningsslutning kun holder stik, hvis det antages, at en del af en bestemmelse, der har karakter af en undtagelse (artikel 9, stk. 4), ligeledes burde findes i den bestemmelse, der generelt regulerer kontrollen. I virkeligheden kan undtagelsesbestemmelser hverken danne grundlag for en udvidet fortolkning ved analogi eller ved modsætningsslutninger. Den omstændighed, at Kommissionen har fundet det nødvendigt udtrykkeligt at bestemme, jfr. artikel 9, stk. 4, at omkostningerne ved den heri fastsatte særundersøgelse skal afholdes af den virksomhed, der anmoder herom, er på ingen måde til hinder for, at hver enkelt medlemsstat ved gennemførelsen af de i artikel 10 fastsatte kontrolforanstaltninger kan afkræve de pågældende virksomheder omkostningerne i den forbindelse. At forordningen intet nævner herom, bør ikke udlægges således, at medlemsstaterne ikke på dette punkt skulle have en vis skønsbeføjelse, eller at Kommissionen stiltiende skulle have haft til hensigt at afskære medlemsstaterne fra at kræve en sådan dækning.