RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS KENDELSE

(Anden Afdeling)

29. januar 2016

Carlo de Nicola

mod

Den Europæiske Investeringsbank (EIB) m.fl.

»Personalesag — ansatte i EIB — afslag på godtgørelse af lægeudgifter — annullationssøgsmål — erstatningspåstande — Unionens ansvar uden for kontrakt — vedtagelse af direktiver om laser apparater — tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang — den retslige procedures urimeligt lange varighed — Personalerettens manglende kompetence — delvis henvisning af søgsmålet til Den Europæiske Unions Ret«

Angående:

Søgsmål anlagt i medfør af artikel 270 TEUF, hvorunder Carlo De Nicola i det væsentlige har nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen af 4. december 2014, hvorved Den Europæiske Investeringsbank (EIB eller herefter »Banken«) afslog at godtgøre visse lægeudgifter, og af »alle efterfølgende og forudgående konnekse retsakter«, dels om, at Banken og Den Europæiske Union tilpligtes at erstatte de tab, som han har lidt.

Udfald:

De påstande om erstatning for det økonomiske og ikke-økonomiske tab, der er indgivet af Carlo De Nicola mod Den Europæiske Union, repræsenteret ved Rådet for Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions Domstol, i forbindelse med det søgsmål, der er registreret som sag F-82/15, De Nicola mod EIB m.fl., henvises til Den Europæiske Unions Ret. Afgørelsen om omkostningerne i forbindelse med disse påstande udsættes.

Indhold

Den retslige procedure — fordeling af kompetencerne mellem Unionens forskellige retsinstanser — påstand om erstatning på grund af lovgivningen, på grund af en retslig procedures urimelige karakter og på grund af dennes urimeligt lange varighed — Personaleretten ikke kompetent — henvisning til Retten

(Art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1, og bilag I, art. 1; Personalerettens procesreglement, art. 80)

Personaleretten er kompetent ratione materiae til at træffe afgørelse i et erstatningssøgsmål anlagt af en tjenestemand eller en ansat mod den institution, den pågældende er tilknyttet, når tvisten hidrører fra det ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til institutionen. Derimod følger det af artikel 256, stk. 1, TEUF og af artikel 51, første afsnit, i statutten for Domstolen, at Retten har kompetence til som første instans at træffe afgørelse vedrørende erstatningssøgsmål indbragt af borgere, når disse søgsmål ikke udspringer af et ansættelsesforhold, som knytter den pågældende til en institution.

En fordeling af kompetencerne mellem Personaleretten og Retten, således som denne følger af artikel 256 TEUF og af artikel 1 i bilag I til statutten for Domstolen, indebærer en pligt til at undersøge den egentlige genstand for et erstatningssøgsmål, herunder det retsgrundlag, som dette hviler på, med henblik på at undersøge, om den således afgrænsede tvist falder inden for rammerne af de gensidige rettigheder og forpligtelser, som forbinder tjenestemanden eller den ansatte, på den ene side, og institutionen eller organet, som beskæftiger ham, på den anden side.

I denne forbindelse falder en påstand om erstatning af det økonomiske tab, som baseres på lovgiver og den retslige procedures angiveligt urimelige karakter samt på dennes angiveligt urimelige varighed ikke inden for rammerne for det ansættelsesforhold, som forbinder den pågældende og institutionen, eftersom det er EU-lovgivers angiveligt fejlagtige holdning over for borgerne, på den ene side, og Domstolens angiveligt forsinkede afgørelse med hensyn til sagens realitet, på den anden side, som har forvoldt den pågældende et tab i dennes egenskab af borger og retssubjekt i Unionen.

I øvrigt fremgår det af artikel 80 i Personalerettens procesreglement, at Personaleretten, når den finder, at en sag, der er indbragt for den, er omfattet af Den Europæiske Unions Rets kompetence, henviser sagen til denne og i denne forbindelse træffer afgørelse ved begrundet kendelse. Eftersom en stævning kun er grundlaget for en række påstande, kan enhver påstand, som reelt er selvstændig, behandles, som om den udgør et søgsmål som omhandlet i nævnte artikel 80.

(jf. præmis 19, 21, 23 og 25)

Henvisning til:

Domstolen: dom af 10. september 2015, Fornyet prøvelse Missir Mamachi di Lusignano mod Kommissionen,C-417/14 RX-II, EU:C:2015:588, præmis 38 og 41

Personaleretten: kendelse af 7. december 2011, Strack mod Kommissionen, F-44/05 RENV, EU:F:2011:191, præmis 8 og 10, og den deri nævnte retspraksis