20.

Jeg går herefter over til en bedømmelse af den foreliggende sag på grundlag af det andet tilfælde, der er omtalt i retspraksis, dvs. at det forudsættes, at der foreligger en vis relevant forbindelse mellem den omtvistede foranstaltning og konkurrencebegrænsende former for adfærd fra private virksomheders side. I denne henseende vil jeg først og fremmest udelukke, at de her omhandlede forskrifter tilsigter at pålægge eller fremme indgåelse af nye aftaler. Jeg er desuden meget betænkelig ved at tilslutte mig Kommissionens opfattelse, hvorefter retsforskrifterne har forstærket virkningerne af allerede eksisterende aftaler på den måde, som er omtalt af Domstolen i sagen Vlaamse Reisbureaus ( 27 ), hvor der var tale om en national retsforskrift, der forbød rejsebureauer helt eller delvis at afstå deres provision til kunderne. Jeg erindrer her om, at Domstolen ganske vist i sagen Vlaamse Reisbureaus fastslog, at omdannelsen af en rent aftalemæssig forpligtelse til en lovmæssig forpligtelse må anses for at forstærke af virkningerne af allerede eksisterende aftaler, men dette skete — naturligvis — først efter, at Domstolen havde fastslået, at der forelå et aftalesystem, hvis indhold var blevet optaget i de statslige retsforskrifter. I det foreliggende tilfælde er forholdet anderledes af den enkle grund, at der, som det fremgår af sagens akter, aldrig inden for de pågældende forsikringsbrancher (syge- og retshjælpsforsikring) har eksisteret aftaler mellem virksomheder, idet sådanne som allerede nævnt kun har været indgået inden for livsforsikringsbranchen. Kommissionen har dog anført, at de her omhandlede foranstaltninger har forstærket virkningerne af aftalerne inden for livsforsikringsbranchen, for så vidt som de ved at udstrække forbuddet mod afståelse af provision til at gælde andre forsikringsbrancher har udvidet disses anvendelsesområde. Efter min opfattelse kan denne konstruktion kun anvendes på det foreliggende tilfælde, hvis forbuddet mod afståelse af provision var blevet indført samtidigt inden for alle forsikringssektorer. Med andre ord kan man højst lægge til grund, at der er sket en forstærkelse af virkningerne af allerede eksisterende aftaler i tilfælde, hvor de nationale foranstaltninger, hvori indholdet af en aftale mellem livsforsikringsvirksomheder er optaget, og som derfor er trådt i stedet for denne, ikke kun bevirker, at forbuddet bliver gældende for samtlige erhvervsdrivende inden for denne sektor, men på samme tid udvider det til at gælde de erhvervsdrivende inden for andre, beslægtede sektorer. Men når den påståede »udvidelse« til beslægtede sektorer — set i forhold til det tidspunkt, hvor forbuddet blev indført i livsforsikringssektoren — er sket 11 år efter for så vidt angår sygeforsikringsbranchen og næsten 44 år efter for så vidt angår retshjælpsforsikringsbranchen, synes denne opfattelse at være lidet overbevisende. Den netop omtalte omstændighed gør det nemlig åbenbart, at bestemmelserne fra 1934 (om sygeforsikring) og 1967 (om retshjælpsforsikring) ikke kan have forstærket virkningerne af en aftale, der alene vedrørte livsforsikringsbranchen, og som — pr. definition — var ophørt med at eksistere fra det øjeblik, hvor den blev »erstattet« af de statslige forskrifter, hvori indholdet blev optaget, dvs. fra den 10. august 1923. Det ville i det mindste være besynderligt at hævde, at de pågældende foranstaltninger har forstærket virkningerne af en aftale, som for længst var ophørt på det tidspunkt, hvor forskrifterne blev fastsat.