ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – anvendelsesområde – borgerlige sager, herunder handelssager – begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager« – søgsmål iværksat af kautionisten mod hovedskyldneren efter lovbestemt subrogation inden for rammerne af en kautionsaftale – omfattet

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 1, stk. 1)

2. Konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser – specielle kompetenceregler – kompetence »i sager om kontraktforhold« – begreb – søgsmål iværksat af kautionisten mod hovedskyldneren efter lovbestemt subrogation inden for rammerne af en kautionsaftale indgået med en tredjemand – ikke omfattet, når hovedskyldneren ikke har givet tilladelse til indgåelse af kautionsaftalen

(Bruxelles-konventionen af 27.9.1968, art. 5, nr. 1)

Sammendrag

1. Et søgsmål iværksat efter lovbestemt subrogation mod en importør, der er toldskyldner, af en kautionist, der har betalt denne toldskyld til toldmyndighederne i overensstemmelse med en kautionsaftale, hvorved kautionisten forpligtede sig til over for disse myndigheder at indestå for speditørens betaling af den pågældende toldskyld, som speditøren oprindeligt havde fået i opdrag af hovedskyldneren at erlægge betaling for, er ikke et udtryk for udøvelse af nogen form for særlige beføjelser ud over dem, som følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, og søgsmålet må derfor anses for at være omfattet af begrebet »borgerlige sager, herunder handelssager«, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse.

(jf. præmis 19 og 21)

2. Artikel 5, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således, at begrebet »sager om kontraktforhold« ikke omfatter et krav, som en kautionist – som i overensstemmelse med en kautionsaftale indgået med en speditør har betalt en toldskyld, og som er indtrådt i toldmyndighedernes krav – gør gældende for domstolene inden for rammerne af et regressøgsmål iværksat mod ejeren af de indførte varer, hvis sidstnævnte, som ikke er part i kautionsaftalen, ikke har givet tilladelse til indgåelse af kautionsaftalen.

(jf. præmis 26 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Traktatbrudssøgsmål – Domstolens prøvelse af søgsmålsgrundlaget – relevante forhold – forholdene ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist

(Art. 226 EF)

2. Traktatbrudssøgsmål – genstand – afgrænsning i den begrundede udtalelse – den for medlemsstaten fastsatte frist – traktatbruddet ophørt senere – interesse i at opretholde søgsmålet – national afgørelse, som er årsag til traktatbruddet, stadig i kraft ved udløbet af den frist, der er fastsat for medlemsstaten

(Art. 226 EF)

3. Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – særligt beskyttede områder – medlemsstaternes forpligtelser – vurdering af et projekts virkninger på en lokalitet – negative konklusioner – forpligtelse til at tage hensyn til risiciene for skade på områdets integritet

(Rådets direktiv 79/409, art. 4, og 92/43, art. 6, stk. 3,4 og 7)

Sammendrag

1. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et traktatbrud, skal vurderes på baggrund af forholdene i den pågældende medlemsstat, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning af Domstolen

(jf. præmis 16)

2. Et traktatbrudssøgsmål kan under alle omstændigheder ikke anses for at være blevet uden genstand, når den nationale afgørelse, der af Kommissionen betragtes som årsagen til en medlemsstats traktatbrud, og som senere er blevet ophævet ad retslig vej, ved udløbet af den frist, der var fastsat af Kommissionen for at gøre det muligt for den pågældende medlemsstat at efterkomme den begrundede udtalelse, stadig var i kraft, og den udvidelse af et golfanlæg, som den nævnte afgørelse vedrørte, desuden i mellemtiden var blevet gennemført.

(jf. præmis 17 og 18)

3. Det følger af artikel 6, stk. 3, i direktiv 92/43 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, sammenholdt med samme direktivs artikel 7, at alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for forvaltningen af et særligt beskyttet område, der er udlagt i henhold til artikel 4 i direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke dette særligt beskyttede område væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på det nævnte område under hensyn til dets bevaringsmålsætninger. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på det særligt beskyttede område giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader det pågældende særligt beskyttede områdes integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

En medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 3 og 4, sammenholdt med artikel 7, i direktiv 92/43, hvis den har givet tilladelse til udvidelsesprojektet vedrørende et golfanlæg trods negative konklusioner af en vurdering af indvirkningerne på engsnarrens (crex crex) levested i et særligt beskyttelsesområde, der er udlagt i henhold til artikel 4 i direktiv 79/409.

(jf. præmis 22 og 29 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fælles toldtarif — tarifering af varer — bindende tariferingsoplysning — tilbagekaldelse i tilfælde af ændring af toldmyndighedernes fortolkning af de bestemmelser, der gælder for de pågældende varers tarifering — lovlig — [Rådets forordning nr. 2913/92, art. 9, stk. 1, og art. 12, stk. 5, litra a), nr. iii)]

Sammendrag

Artikel 9, stk. 1, sammenholdt med artikel 12, stk. 5, litra a), nr. iii), i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 82/97, skal fortolkes således, at de indeholder hjemmel til, at toldmyndighederne tilbagekalder en bindende tariferingsoplysning (BTO), når de ændrer den heri angivne fortolkning af de bestemmelser, der gælder for de pågældende varers tarifering.

For det første har fællesskabslovgiver i de nævnte bestemmelser således utvetydigt forudsat, at en BTO ophører med at være gyldig, hvis en af betingelserne for, at den blev afgivet, ikke var eller ikke længere er opfyldt. For det andet, når afgivelsen af en BTO er betinget af, at toldmyndighedernes fortolkning af de bestemmelser, der gælder for tariferingen af den pågældende vare, er korrekt, er toldmyndighederne berettigede til, hvis de anser en sådan fortolkning for at være ukorrekt, at antage, at en af betingelserne for afgivelsen af BTO’en ikke længere er opfyldt, samt til at tilbagekalde den pågældende BTO for at ændre de omhandlede varers tarifering.

(jf. præmis 23-25 og 28 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne — varemærker — direktiv 89/104 — begrænsning af varemærkets virkninger — varemærkeindehaverens ret til at modsætte sig tredjemands anvendelse af en angivelse af geografisk oprindelse, der indebærer en risiko for forveksling med varemærket — betingelse — brug ikke i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik — den nationale rets afgørelse — [Rådets direktiv 89/104, art. 5, stk. 1, litra b), og art. 6, stk. 1, litra b)]

Sammendrag

Artikel 6, stk. 1, litra b), i det første direktiv 89/104 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at såfremt der foreligger en lydlig forvekslingsrisiko mellem et ordmærke, der er registreret i en medlemsstat, og en erhvervsmæssig angivelse af den geografiske oprindelse af en vare med oprindelse i en anden medlemsstat, kan varemærkeindehaveren i henhold til direktivets artikel 5 kun forbyde brug af angivelse af geografisk oprindelse, såfremt denne brug ikke er i overensstemmelse med redelig markedsføringsskik.

I den forbindelse påhviler det den nationale ret at foretage en helhedsvurdering af alle relevante forhold i sagen. Hvad angår brugen af varemærket og angivelsen af geografisk oprindelse ved markedsføringen af drikkevarer på flasker bør den nationale ret bl.a. tage flaskens form og etiket i betragtning, især såfremt det kan antages, at producenten af den drikkevare, der bærer angivelsen af geografisk oprindelse, udøver illoyal konkurrence over for varemærkeindehaveren.

(jf. præmis 26 og 27 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Institutionernes retsakter — direktiver — medlemsstaternes gennemførelse — gennemførelse af et direktiv uden lovgivning — betingelser — generelt retligt grundlag, der sikrer direktivets fulde efterlevelse — (Art. 249, stk. 3, EF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/84)

Sammendrag

Ved gennemførelsen af et direktiv i national ret er det ikke absolut nødvendigt formelt og ordret at gentage direktivets bestemmelser i udtrykkelige specielle lovbestemmelser, men tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme, som giver en sikker hjemmel for, at direktivet anvendes fuldt ud på en tilstrækkelig klar og præcis måde. En national lovgivning, der ikke forbyder alle de ulovlige handlinger, som er nævnt i direktiv 98/84 om retlig beskyttelse af adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester, overholder ikke denne betingelse.

(jf. præmis 26 og 28)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – et selskab, som reguleres af borgerligretlige regler, som er etableret med det formål alene at stifte et kapitalselskab – overdragelse af den samlede formuemasse til kapitalselskabet efter dettes stiftelse – medlemsstat, der ikke betragter en sådan overdragelse som levering af goder – fradragsret

(Rådets direktiv 77/388, art. 5, stk. 8, art. 6, stk. 5, og art. 17, stk. 2)

Sammendrag

Et personselskab, der kun er oprettet med henblik på at stifte et kapitalselskab, er berettiget til fradrag for indgående moms for levering af tjenesteydelser og goder, når selskabets eneste transaktion i senere led i overensstemmelse med dets selskabsformål har været ved en retshandel at overdrage de leverede ydelser til det senere stiftede kapitalselskab mod vederlag, og når der ved overdragelse af en samlet formuemasse i den pågældende medlemsstat antages ikke at være sket en levering af goder eller tjenesteydelser, idet medlemsstaten har gjort brug af sin valgmulighed i henhold til artikel 5, stk. 8, og artikel 6, stk. 5, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7.

Selv om et sådant personselskab ikke har til hensigt selv at udføre afgiftspligtige transaktioner, idet dets eneste selskabsformål er at forberede kapitalselskabets virksomhed, gælder det dog ikke desto mindre, at den moms, som personselskabet ønsker at fradrage, er forbundet med de ydelser, selskabet erhvervede med henblik på udførelsen af afgiftspligtige transaktioner, selv om der kun var tale om transaktioner, som kapitalselskabet planlagde.

(jf. præmis 41 og 43 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Fællesskabsret – fortolkning – tekster på flere sprog – uoverensstemmelse mellem de forskellige sproglige versioner

2. Landbrug – fælles markedsordning – mælk og mejeriprodukter – tillægsafgift på mælk – frist for opkøberens meddelelse til den kompetente myndighed af en oversigt over de opgørelser, der er udfærdiget for de enkelte producenter

(Kommissionens forordning nr. 536/93, art. 3, stk. 2)

Sammendrag

1. I tilfælde af uoverensstemmelse mellem de forskellige sproglige versioner af en fællesskabsbestemmelse skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i.

(jf. præmis 25)

2. Idet hverken den almindelige opbygning af eller formålet med forordning nr. 536/93 om gennemførelsesbestemmelser for tillægsafgiften på mælk og mejeriprodukter er til hinder for, at den frist, der er fastsat i artikel 3, stk. 2, i denne forordning, som affattet ved forordning nr. 1001/98, for opkøberen til at meddele den kompetente myndighed en oversigt over de opgørelser, der er udfærdiget for de enkelte producenter, fortolkes som en frist for afsendelse af de påkrævede oplysninger, bør denne bestemmelse fortolkes således, at bestemmelsens frist er overholdt, når en opkøber har afsendt de påkrævede oplysninger til den kompetente myndighed inden den 15. maj i det pågældende år.

(jf. præmis 29 og 34 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgift — det fælles merværdiafgiftssystem — særordning for brugte genstande — begrebet brugte genstande — levende dyr — omfattet — et dyr, som købes fra en privatperson og videresælges efter træning — (Rådets direktiv 77/388, art. 26a)

Sammendrag

Artikel 26a i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, der fastsætter en særordning for brugte genstande, defineret som løsøregenstande, der kan genanvendes i den foreliggende stand eller efter reparation, skal fortolkes således, at levende dyr kan betragtes som brugte genstande i bestemmelsens forstand.

Et dyr, som købes fra en privatperson (en anden end opdrætteren), og som – efter træning med henblik på en specifik anvendelse – sælges videre, kan således betragtes som en brugt genstand i bestemmelsens forstand. Det er uden betydning, at værdiforøgelsen af det pågældende dyr ikke skyldes en »reparation« i ordets egentlige forstand, men f.eks. en biologisk proces eller optræningen af dyret. Da det fælles merværdiafgiftssystem i princippet har til formål at afgiftspålægge den økonomiske værdi, der i de forskellige faser af produktions- og distributionsprocessen, indtil den endelige forbrugsfase, tilføres af afgiftspligtige personer, der optræder i denne egenskab, i sjette direktivs forstand, ville det desuden være i strid med dette system at afgiftspålægge den salgspris, som den afgiftspligtige videreforhandler opkræver, i sin helhed og ikke kun den økonomiske værdi, der er blevet tilført, mens dyret var i hans besiddelse.

(jf. præmis 26, 27 og 29 samt domskonkl. 1 og 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Socialpolitik − mandlige og kvindelige arbejdstagere − lige løn − barselsorlov − fastsættelsen af den ydelse, der modtages under barselsorloven − kriterier − forpligtelse til at medregne en lønforhøjelse, som er givet mellem begyndelsen af den periode, referencelønnen omfatter, og slutningen af barselsorloven − betingelser

(EF-traktaten, art. 119 (EF-traktatens art. 117-120 er blevet erstattet af art. 136 EF-143 EF))

2. Socialpolitik − tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer – direktiv 92/85 – ydelsen under barselsorloven − medlemsstaterne forpligtede til at fastsætte bestemmelser om medregning af enhver lønforhøjelse

(Rådets direktiv 92/85)

Sammendrag

1. Traktatens artikel 119 (traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF) skal fortolkes således, at den kræver, at enhver lønforhøjelse, som er givet mellem begyndelsen af den periode, referencelønnen omfatter, og slutningen af barselsorloven, skal indgå som et af de lønelementer, der skal medtages ved beregningen af størrelsen af ydelsen under barselsorloven, forudsat at den ydelse, som den kvindelige arbejdstager modtager under sin barselsorlov, i det mindste delvis, fastsættes på grundlag af den løn, hun modtog inden barselsorlovens begyndelse. Et sådant krav er ikke kun begrænset til de tilfælde, hvor lønforhøjelsen er tilbagedateret til den periode, referencelønnen omfatter.

(jf. præmis 50 og domskonkl. 1)

2. Da der ikke findes nogen fællesskabsbestemmelser på området, tilkommer det de kompetente nationale myndigheder at fastsætte bestemmelser, hvorefter enhver lønforhøjelse, som er givet før eller efter barselsorloven, skal indgå som et af de lønelementer, der skal medtages ved beregningen af størrelsen af ydelsen under barselsorloven, idet myndighederne herved skal overholde alle fællesskabsbestemmelser og især direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer.

(jf. præmis 56 og domskonkl. 2)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Miljø – affald – direktiv 75/442 – de kompetente myndigheders forpligtelse til at udarbejde en eller flere planer for affaldshåndtering – områder eller anlæg, der er egnede til affaldsbortskaffelse – forpligtelse til med henblik på udstedelsen af en tilladelse at lade dem fremgå af et landkort eller til at angive kriterier for placeringen tilstrækkeligt præcist

(Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 7 og 9)

2. Miljø – affald – direktiv 75/442 – medlemsstaternes forpligtelse til at udarbejde affaldshåndteringsplaner inden for en rimelig frist – rækkevidde

(Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 7, stk. 1, og direktiv 91/156, art. 2, stk. 1, første afsnit)

3. Miljø – affald – direktiv 75/442 – manglende udarbejdelse inden for den fastsatte frist af en eller flere planer for håndtering af affald for så vidt angår de områder eller anlæg, der er egnede til bortskaffelse – udstedelse af individuelle driftstilladelser – lovligt

(Rådets direktiv 75/442, som ændret ved direktiv 91/156, art. 4, 5, 7 og 9)

Sammendrag

1. Artikel 7 i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156, skal fortolkes således, at den eller de planer for affaldshåndtering, som medlemsstaternes kompetente myndigheder er forpligtet til at udarbejde i medfør af den pågældende bestemmelse, enten skal indeholde et landkort, der præcist udpeger de steder, hvor områderne for affaldsbortskaffelse er beliggende, eller angive kriterier for placeringen, der er tilstrækkeligt præcise til, at den kompetente myndighed, der har til opgave at udstede en tilladelse i henhold til direktivets artikel 9, er i stand til at fastslå, om det omhandlede område eller anlæg ligger inden for rammerne af den affaldshåndtering, der er fastsat i planen.

(jf. præmis 35 og domskonkl. 1)

2. Artikel 7, stk. 1, i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156, skal fortolkes således, at medlemsstaterne er forpligtet til at udarbejde affaldshåndteringsplaner inden for en rimelig frist, som kan være længere end den frist for gennemførelse af direktiv 91/156, der er fastsat i samme direktivs artikel 2, stk. 1, første afsnit.

(jf. præmis 38 og domskonkl. 2)

3. Artikel 4, 5 og 7 i direktiv 75/442 om affald, som ændret ved direktiv 91/156, sammenholdt med samme direktivs artikel 9, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en medlemsstat, der ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget en eller flere planer for håndtering af affald for så vidt angår de områder eller anlæg, der er egnede til bortskaffelse heraf, udsteder individuelle tilladelser til drift af sådanne anlæg.

(jf. præmis 46 og domskonkl. 3)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13 – urimeligt kontraktvilkår i artikel 3’s forstand – begreb – kontraktvilkår, hvorefter forbrugeren skal betale den samlede købesum, inden modparten har opfyldt sine forpligtelser, men så snart en garanti er udstedt – den nationale ret bedømmer, om der foreligger et urimeligt kontraktvilkår

(Rådets direktiv 93/13, art. 3)

Sammendrag

Det tilkommer den nationale ret at tage stilling til, om et vilkår i en byggekontrakt, hvorefter den samlede købesum forfalder til betaling inden den erhvervsdrivende har opfyldt sine forpligtelser, og hvorefter den erhvervsdrivende er forpligtet til at udstede garanti, opfylder kriterierne for, at vilkåret kan kvalificeres som urimeligt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler.

Domstolen kan fortolke de generelle kriterier, som fællesskabslovgiver har anvendt som definition på begrebet urimeligt kontraktvilkår, som omhandlet i direktiv 93/13, men kan derimod ikke udtale sig om anvendelsen af disse generelle kriterier på et bestemt kontraktvilkår, som skal fortolkes under hensyn til de faktiske omstændigheder i det konkrete tilfælde.

(jf. præmis 22 og 25 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser — harmonisering af lovgivningerne — omsætningsafgifter — det fælles merværdiafgiftssystem — fradrag for indgående afgift — »reverse charge«-procedure — afgiftspligtig person, der som aftager af goder eller tjenesteydelser er betalingspligtig for merværdiafgift — ret til fradrag — betingelser — besiddelse af en faktura — foreligger ikke — [Rådets direktiv 77/388, art. 18, stk. 1, litra d), og art. 22, stk. 3]

Sammendrag

En afgiftspligtig person, der som aftager af tjenesteydelser er betalingspligtig for det pågældende merværdiafgiftsbeløb i henhold til artikel 21, nr. 1, i sjette direktiv 77/388, som affattet ved direktiv 91/680 og direktiv 92/111 i forbindelse med en »reverse charge«-procedure, er ikke forpligtet til at være i besiddelse af en faktura, der er udfærdiget i overensstemmelse med direktivets artikel 22, stk. 3, for at kunne udøve sin fradragsret.

Hvad angår de nærmere bestemmelser for udøvelse af fradragsretten er det i forbindelse med en »reverse charge«-procedure kun direktivets artikel 18, stk. 1, litra d) – hvorefter den betalingspligtige aftager udelukkende skal opfylde de formaliteter, som fastlægges af den pågældende medlemsstat – der finder anvendelse. Selv om det i denne forbindelse er korrekt, at medlemsstaterne skal udøve beføjelsen til at fastlægge formaliteterne i overensstemmelse med et af direktivets formål, som er at sikre opkrævningen af afgiften og myndighedernes kontrol med denne, og at en faktura ganske vist har en væsentlig dokumentationsfunktion, idet den kan indeholde kontrollerbare oplysninger, kan denne beføjelse kun udøves i det omfang pålæggelse af disse formaliteter ikke ved antallet af angivelser og deres tekniske beskaffenhed i praksis gør udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssig vanskelig.

Det forhold, at afgiftsmyndighederne, der er i besiddelse af de nødvendige oplysninger for at kunne fastslå, at den afgiftspligtige person, som aftager af den omhandlede ydelse, er afgiftspligtig, som en supplerende betingelse for retten til fradrag kræver, at den afgiftspligtige person er i besiddelse af en faktura, der er udfærdiget i overensstemmelse med direktivets artikel 22, stk. 3, ville imidlertid indebære, at en afgiftspligtig person på den ene side som aftager af tjenesteydelser ville hæfte for det pågældende afgiftsbeløb, men på den anden side risikerede ikke at kunne fradrage afgiften.

(jf. præmis 47, 49 og 51-53 samt domskonkl.)