ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 40, stk. 5, første afsnit, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, som ændret ved forordning nr. 1009/2008, skal fortolkes således, at enhver landbruger alene ved i referenceperioden at have været omfattet af forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug i henhold til forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje og nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, som ændret ved forordning nr. 2223/2004, har ret til at anmode om, at vedkommendes referencebeløb beregnes på basis af det eller de kalenderår i referenceperioden, hvor den pågældende ikke har været omfattet af sådanne forpligtelser. Det af EU-lovgiver forfulgte mål var nemlig at foranledige, at landbrugere, der i referenceperioden har været omfattet af forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug, stilles således, som de ville have været stillet, såfremt de ikke havde deltaget i disse foranstaltninger.

Artikel 40, stk. 5, andet afsnit, i forordning nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, som ændret ved forordning nr. 1009/2008, skal fortolkes således, at enhver landbruger alene ved i perioden 1997-2002 at have været omfattet af forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug i henhold til forordning nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje og nr. 1257/1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, som ændret ved forordning nr. 2223/2004, har ret til at anmode om, at vedkommendes referencebeløb beregnes på basis af objektive kriterier og på en sådan måde, at der sikres ligebehandling af landbrugerne og undgås markeds- og konkurrenceforvridninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge. Desuden påhviler det i henhold til princippet om loyalt samarbejde de nationale retter, inden for rammerne af deres kompetence, at anvende artikel 40, stk. 5, første og andet afsnit, i forordning nr. 1782/2003 og at sikre den fulde virkning heraf ved om fornødent at undlade at anvende enhver modstående bestemmelse i national lovgivning, herunder enhver senere national bestemmelse.

(jf. præmis 36 og 37 samt domskonkl. 2)
Direktiv 1999/44 om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der – når en forbruger, som er berettiget til et rimeligt afslag i prisen på en vare, som er fastsat ved købsaftalen, ved retten alene nedlægger påstand om ophævelse af købsaftalen, og en ophævelse ikke kan opnås, eftersom overensstemmelsen er uvæsentlig – ikke giver den nationale ret mulighed for ex officio at tilkende et prisnedslag, og dette til trods for at nævnte forbruger ikke er berettiget til hverken at præcisere sin oprindelige påstand eller at anlægge en ny sag herom.

En sådan ordning pålægger nemlig forbrugeren at foregribe resultatet af den retlige kvalifikation af den manglende overensstemmelse af forbrugsvaren, der i sidste instans afgøres af den kompetente ret, hvilket indebærer, at den beskyttelse, som forbrugeren tillægges ved artikel 3, stk. 5, i direktiv 1999/44, bliver rent tilfældig og utilstrækkelig. Dette gælder så meget desto mere, når denne vurdering forekommer at være særlig kompleks, således at kvalifikationen i det væsentlige beror på rettens behandling af sagen. Ordningen synes under disse omstændigheder ikke at være i overensstemmelse med effektivitetsprincippet, eftersom den gør det uforholdsmæssigt vanskeligt eller endog umuligt i forbindelse med retssager, som anlægges af forbrugerne i tilfælde af manglende overensstemmelse med købsaftalen, at iværksætte den beskyttelse, som direktiv 1999/44 tillægger sidstnævnte. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, hvilke nationale regler der finder anvendelse i tvisten, og at gøre alt, hvad der henhører under dens kompetence for at sikre den fulde virkning af artikel 3, stk. 5, i direktiv 1999/44 og for at nå en løsning, der er i overensstemmelse med den, der tilsigtes med direktivet.

(jf. præmis 39 og 40-43 samt domskonkl.)
Artikel 22, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at enekompetencen for retterne i den kontraherende stat, hvor den faste ejendom er beliggende, ikke omfatter samtlige sager om rettigheder over fast ejendom, men kun de sager, hvori der inden for Bruxelleskonventionens anvendelsesområde skal tages stilling til en fast ejendoms udstrækning og bestanddele, ejendommens ejer- og besiddelsesforhold eller eksistensen af andre tinglige rettigheder over ejendommen med henblik på at sikre indehaverne af disse rettigheder beskyttelse af de beføjelser, der knytter sig til deres ret.

Forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, herunder navnlig artikel 22, nr. 1), skal fortolkes således, at den ikke finder anvendelse på en sag henhørende under den frivillige retspleje, der er indledt af en borger i en medlemsstat, som i henhold til denne stats lovgivning er blevet delvist umyndiggjort efter at være blevet sat under samværgemål, ved en ret i en anden medlemsstat med henblik på at opnå tilladelse til at sælge en andel, som han ejer af fast ejendom, der er beliggende på sidstnævnte medlemsstats område, eftersom en sådan procedure vedrører »fysiske personers retlige status« som omhandlet i denne forordnings artikel 1, stk. 2, litra a), der er udelukket fra dennes materielle anvendelsesområde.

I denne henseende er en anmodning fra en person, der er sat under samværgemål, om at opnå tilladelse til at disponere over sin faste ejendom, som den, der er genstand for hovedsagen, en anmodning, som direkte knytter sig til den omhandlede persons fysiske evne som omhandlet artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 44/2001. Behovet for at opnå en retlig tilladelse til at foretage formuedispositioner, der omhandler ejendomme tilhørende personer under samværgemål, er således en direkte konsekvens af, at disse personer savner retsevne som følge af den beskyttelse, de er omfattet af, og derfor ikke selv kan udføre sådanne handlinger.

Desuden kan den særlige omstændighed, at den tilladelse fra en retsinstans, som den person, der er sat under samværgemål, har anmodet om, vedrører salg en fast ejendom, som den pågældende person ejer, ikke anses for at være afgørende for at betegne denne som en sag vedrørende »rettigheder over fast ejendom« i henhold til artikel 22, nr. 1), i forordning nr. 44/2001. En sådan sag tager således hverken sigte på at tage stilling til en fast ejendoms udstrækning og bestanddele, ejendommens ejer- og besiddelsesforhold eller på at sikre beskyttelsen af de beføjelser for den person, der er sat under samværgemål, der knytter sig til denne pågældendes egenskab af ejer. Proceduren har derimod alene til formål at fastslå, om det er i den delvist umyndiggjorte persons interesse at afhænde sin faste ejendom, uden at rejse spørgsmål om den tinglige ret, som denne sidstnævnte har over denne ejendom.

(jf. præmis 26, 28, 30 og 31 samt domskonkl.)
Artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i tilfælde af en påberåbt krænkelse af de ophavsrettigheder, der er sikret i den medlemsstat, hvor den ret, hvorved sagen er anlagt, er beliggende, er denne ret kompetent til at træffe afgørelse i en erstatningssag, der er anlagt af ophavsmanden til et værk mod et selskab, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og som dér har gengivet det pågældende værk på et fysisk medium, der efterfølgende sælges af selskaber med hjemsted i en tredje medlemsstat på et websted, hvortil der ligeledes er adgang fra retskredsen for den ret, hvor sagen er anlagt. Denne ret er kun kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på den medlemsstats område, hvor retten er beliggende.

Ophavsrettighederne, der er undergivet et territorialprincip, skal imidlertid bl.a. på grundlag af direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet beskyttes automatisk i alle medlemsstaterne i henhold til gældende materiel ret, idet de vil kunne krænkes i hver af disse medlemsstater.

For så vidt angår den påståede krænkelse af en ophavsret er kompetencen til at påkende en sag om erstatning uden for kontrakt allerede fastsat til fordel for den ret, hvorved sagen er anlagt, når den medlemsstat, på hvis område denne ret befinder sig, beskytter den ophavsret, som sagsøgeren har påberåbt sig, og når den påståede skade vil kunne indtræde i den påkendende rets retskreds. Denne risiko for skadetilføjelse følger bl.a. af muligheden for på et websted, der er tilgængeligt fra retskredsen, hvor den ret, hvorved sagen er anlagt, er beliggende, at erhverve en gengivelse af det værk, der er omfattet af de rettigheder, som sagsøgeren har påberåbt sig.

(jf. præmis 39, 43, 44 og 47 samt domskonkl.)
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 93/37 om samordning af fremgangsmåderne med hensyn til indgåelse af offentlige bygge- og anlægskontrakter kræver, at de ordregivende myndigheder overholder bestemmelserne i dette direktiv, når de yder direkte tilskud på mere end 50% til en bygge- og anlægskontrakt, som indgås af andre end dem selv.

Begrebet tilskud som omhandlet i denne bestemmelse skal, eftersom det ikke er defineret i direktiv 93/37, i mangel af en henvisning til medlemsstaternes ret undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyn til begrebets kontekst og formålet med den bestemmelse, hvori den indgår.

I denne henseende betyder udtrykket »tilskud« forstået i sin sædvanlige betydning imidlertid blot at tildele en fordel. Dette udtryk er dermed ikke i almindelighed begrænset til positive ydelser. En sådan fortolkning afkræftes ikke af nogen såkaldt »traditionel« definition af begrebet tilskud, som angiveligt finder anvendelse på statsstøtteområdet. Endvidere er anvendelsen af udtrykket »tilskud« i denne bestemmelse og ikke verbet »finansierer«, som Kommissionen anvendte i sit forslag til artikel 1a i direktiv 89/440, der svarer til artikel 2 i direktiv 93/37, i fravær af andre indikatorer ikke tilstrækkelig til at udlede en hensigt for EU-lovgiver til at begrænse dette udtryk til alene at omfatte positive tilskud under udelukkelse af bl.a. skattelettelser. Endelig følger det klart af ordlyden af artikel 2, stk. 1, i direktiv 93/37, at begrebet direkte tilskud ikke er forbundet med en bestemt person, men med det berørte bygge- og anlægsarbejde. En indskrænkende fortolkning af dette begreb ville i øvrigt sætte en ordregivende myndighed i stand til at omgå artikel 2 i direktiv 93/37 og som følge heraf unddrage sig de forpligtelser, der påhviler denne i medfør af dette direktiv.

Hvad angår begrebet sportsanlæg, rekreative anlæg og anlæg til fritidsformål som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i direktiv 93/37 fremgår en begrænsning af dette begreb til anlæg, der har til formål at opfylde de kollektive behov hos brugerne, hverken af ordlyden af direktiv 93/37 eller af forarbejderne til direktivet. Artikel 2, stk. 2, i direktiv 93/37 kvalificerer således ikke på nogen måde begrebet sportsanlæg, rekreative anlæg og anlæg til fritidsformål. En sådan begrænsning af nævnte begreb kan heller ikke støttes på en systematisk fortolkning af artikel 2, stk. 2, i direktiv 93/37. Selv om det måtte antages, at alle de kategorier af kontrakter, der er omfattet af denne bestemmelse, har det til fælles, at de vedrører bygninger, der i givet fald kan opfylde de kollektive behov hos brugerne, følger det ikke af denne ene omstændighed, at det udgør en betingelse for, at nævnte bestemmelse finder anvendelse, at bygningerne er egnet til at opfylde sådanne behov.

(jf. præmis 42, 44, 46, 48 og 52 samt 75-77)
Modværdien af en levering af goder kan bestå i en tjenesteydelse og udgøre beskatningsgrundlaget for denne i henhold til artikel 73 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem, såfremt der er en direkte sammenhæng mellem leveringen af goderne og tjenesteydelsen, og tjenesteydelsens værdi kan opgøres i penge. Det samme gør sig gældende, når en levering af tjenesteydelser udveksles med en anden levering af tjenesteydelser, forudsat at samme betingelser er opfyldt. Aftaler om byttehandler, hvor modværdien pr. definition består af en naturalydelse, og transaktioner, hvor modværdien består af penge, er følgelig ud fra et økonomisk og kommercielt synspunkt identiske.

Artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at en levering af ydelser til reparation og indretning af en lejlighed skal betragtes som leveret mod vederlag, hvis tjenesteyderen i henhold til en kontrakt, der er indgået med ejeren af denne lejlighed, på den ene side forpligter sig til at levere denne tjenesteydelse for egen regning og på den anden side får ret til at råde over denne lejlighed med henblik på at anvende den til sin økonomiske virksomhed i kontraktens løbetid uden at være forpligtet til at betale leje, mens ejeren får den indrettede lejlighed tilbage ved kontraktens udløb.

Den omstændighed, at leveringen af ydelser til reparation og indretning af en lejlighed først kommer ejeren af den pågældende lejlighed til gode ved kontraktens udløb, ændrer intet i denne henseende, idet parterne i en sådan kontrakt fra dennes indgåelse er gensidigt forpligtede over for hinanden til at udføre de modsvarende ydelser.

(jf. præmis 41 og 42 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, artikel 1, stk. 1 og 2, i andet direktiv 84/5 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, som ændret ved direktiv 2005/14, og artikel 1, stk. 1, i tredje direktiv 90/232 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal dække erstatning for immaterielle skader lidt af nærtstående til ofre, der er omkommet i et trafikuheld, i det omfang en sådan erstatning er foreskrevet i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser om erstatningsansvar.

Henset til de forskellige sprogversioner af andet direktivs artikel 1, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1, stk. 1, samt de tre ovennævnte direktivers beskyttelsesformål, er omfattet af begrebet personskade ethvert tab, i det omfang der foreskrives en erstatning herfor i medfør af den forsikredes erstatningsansvar i henhold til de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på tvisten, som følge af en krænkelse af personens integritet, hvilket omfatter såvel fysiske som psykiske lidelser.

Hvad angår spørgsmålet om, hvilke personer der kan gøre krav på erstatning for disse immaterielle skader, omfatter den beskyttelse, som skal sikres i medfør af direktiv 72/166, enhver person, der i henhold til de nationale bestemmelser om erstatningsansvar har ret til erstatning for skade forvoldt af motorkøretøjer.

Medlemsstaterne er derfor forpligtet til at sikre, at den erstatning, der skal betales i henhold til deres nationale bestemmelser om erstatningsansvar, på grund af den immaterielle skade, som de nærmeste familiemedlemmer til ofre for trafikuheld har lidt, er dækket af den lovpligtige forsikring op til de mindstebeløb, som er fastsat i andet direktivs artikel 1, stk. 2.

(jf. præmis 47, 51, 55 og 59 samt domskonkl.)
Den pligt til at begrunde domme, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, pålægger den ikke at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til den begrundelse, som Retten støtter sig på, og således, at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 21)
Artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke kræver, at der foreligger kausalitet mellem det middel, den erhvervsdrivende benytter for at rette sin erhvervsmæssige virksomhed mod den medlemsstat, hvor forbrugeren har bopæl, dvs. et netsted, og aftaleindgåelsen med forbrugeren. Såfremt der foreligger kausalitet, udgør det dog et indicium for en tilknytning mellem aftalen og en sådan virksomhed.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Det fremgår af både ordlyden af og formålet med artikel 62, nr. 2), litra a), EF, der indgår i EF-traktatens afsnit IV, at denne bestemmelse bemyndigede Rådet til at regulere afviklingen af kontroller, der blev foretaget ved Unionens ydre grænser, og som havde til formål at undersøge identiteten af personer, der passerede dem. Eftersom en sådan undersøgelse nødvendigvis indebærer, at der fremlægges dokumenter, der gør det muligt at fastslå denne identitet, bemyndigede artikel 62, nr. 2), litra a), EF følgelig også Rådet til at vedtage normative bestemmelser vedrørende sådanne dokumenter og navnlig pas.

Hvad angår EU-lovgivers kompetence på dette område skal det for det første bemærkes, at denne artikel, der henviste til »person«[-kontroller] uden at præcisere dette nærmere, omfattede ikke blot tredjelandsstatsborgere, men også unionsborgerne og følgelig også disses pas.

For det andet kan en harmonisering af sikkerhedsstandarderne for EU-borgernes pas være nødvendig for at undgå, at disse standarder er ringere end dem, som er opnået for det ensartet udformede visum og for den ensartet udformede opholdstilladelse for tredjelandsstatsborgere. Under disse omstændigheder skal EU-lovgiver anses for at være kompetent til at fastsætte tilsvarende sikkerhedselementer for EU-borgernes pas, for så vidt som en sådan kompetence gør det muligt at forhindre, at disse pas bliver mål for forfalskning og svigagtig brug.

(jf. præmis 17-19)
Artikel 16, stk. 3 og 4, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61 skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for, at en driftsleder, som – selv om den pågældende har et tilstrækkeligt antal emissionskvoter til rådighed – ikke senest den 30. april i det indeværende år har returneret tilstrækkelige kuldioxidækvivalentkvoter til dækning af sine emissioner i det foregående år, undgår at blive pålagt den bøde for overskridelse af emissionskvoterne, som er omhandlet i den nævnte bestemmelse.

Selv i mangel af en udtrykkelig bestemmelse kan et tilfælde af force majeure imidlertid anerkendes. Det tilkommer herefter den forelæggende ret at vurdere, om driftslederen – til trods for alle de bestræbelser, denne kunne have gjort for at overholde de fastsatte frister – var udsat for usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder, som den pågældende ikke havde nogen indflydelse på, der gik videre end blot et almindelig internt svigt.

(jf. præmis 31 og 32 samt domskonkl. 1)
Det er således udelukket, at artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1610/96 kan anvendes på en nødtilladelse til markedsføring, idet en sådan er forbeholdt produkter, som ikke opfylder kravene i artikel 4 i direktiv 91/414, og for hvilke dette direktiv ikke kræver en forudgående videnskabelig risikovurdering.

Artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1610/96 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at den er til hinder for, at et supplerende beskyttelsescertifikat udstedes for et plantebeskyttelsesmiddel, som der er udstedt en nødtilladelse til markedsføring for i henhold til artikel 8, stk. 4, i direktiv 91/414 om markedsføring af plantebeskyttelsesmidler, som ændret ved direktiv 2005/58.

Artikel 3, stk. 1, litra b), og artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1610/96 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for plantebeskyttelsesmidler skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en ansøgning om et supplerende beskyttelsescertifikat indgives før det tidspunkt, hvor der er udstedt en markedsføringstilladelse for plantebeskyttelsesmidlet i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, litra b).

Udstedelsen af dette certifikat kræver således, at de fire kumulative betingelser i forordningens artikel 3, stk. 1, er opfyldt. Denne bestemmelse fastslår nærmere bestemt, at et supplerende beskyttelsescertifikat kun kan udstedes, hvis plantebeskyttelsesmidlet på tidspunktet for ansøgningen herom er beskyttet af et grundpatent, der er i kraft, og at der ikke tidligere er udstedt et certifikat for det.

Da denne bestemmelse udtrykkeligt kræver, at hver af disse betingelser er opfyldt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om supplerende beskyttelsescertifikat, kan en ansøgning om et sådant certifikat først gyldigt indgives fra det tidspunkt, hvor der foreligger en gyldig markedsføringstilladelse.

Denne fortolkning støttes i øvrigt af ordlyden af artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 1610/96, hvoraf det fremgår, at fristen for indgivelse af ansøgning om supplerende beskyttelsescertifikat begynder at løbe fra meddelelsen af den i artikel 3, stk. 1, litra b), nævnte tilladelse til markedsføring af produktet som plantebeskyttelsesmiddel.

(jf. præmis 42-45 og domskonkl. 2)
For at princippet om partsautonomi, som er hjørnestenen i Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, og som går igen i forordning nr. 593/2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser, får fuld virkning på aftalen, skal det af disse parter foretagne frie valg af, hvilken lov der skal anvendes i forbindelse med deres aftaleforhold, respekteres i overensstemmelse med Romkonventionens artikel 3, stk. 1, således at undtagelsen vedrørende tilstedeværelsen af en ufravigelig regel som omhandlet i den pågældende medlemsstats lovgivning, jf. konventionens artikel 7, stk. 2, skal fortolkes snævert.

De bestemmelser, som en medlemsstat betegner som nationale ordens- og sikkerhedsforskrifter, må i denne forbindelse forstås således, at der sigtes til bestemmelser, hvis overholdelse er blevet anset for at være så afgørende for opretholdelsen af den pågældende medlemsstats politiske, sociale og økonomiske organisation, at de kræves overholdt af enhver person, der befinder sig på denne medlemsstats nationale område, eller i forbindelse med ethvert retsforhold i denne stat. Det tilkommer således den nationale ret i forbindelse med sin vurdering af karakteren af en »ufravigelig regel« i den nationale lovgivning, som den påtænker at lade træde i stedet for den lov, som udtrykkeligt er valgt af parterne i aftalen, ikke alene at tage hensyn til lovens præcise ordlyd, men også til den generelle opbygning og til de samlede omstændigheder, hvorunder den nævnte lov er blevet vedtaget, for deraf at kunne udlede, om den er af ufravigelig karakter, for så vidt som det fremgår, at den nationale lovgiver har vedtaget den med henblik på at beskytte en interesse, som den pågældende medlemsstat har anset for vigtig.

(jf. præmis 47, 49 og 50)