ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
109.

I betragtning af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, således: »1) Artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF, skal fortolkes således, at medlemsstaterne pålægges at træffe de nødvendige foranstaltninger til at lette indrejse og ophold på deres område for alle de personer, der henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, hvilket indebærer, at de pågældende personer har mulighed for at få ret til indrejse og ophold efter en grundig undersøgelse af deres ansøgning, hvor der tages hensyn til deres personlige omstændigheder, og at der træffes en behørigt begrundet afgørelse, som kan prøves ved domstolene, såfremt der meddeles afslag. Bestemmelsen forpligter ikke medlemsstaterne til at indrømme andre familiemedlemmer, der er tredjelandsstatsborgere og opfylder kravene i artikel 10, stk. 2, litra e), i direktiv 2004/38, en automatisk ret til indrejse og ophold. 2) Den primære EU-ret, navnlig bestemmelserne om unionsborgerskab og beskyttelse af privatliv og familieliv, og artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/38 er til hinder for, at en medlemsstat giver en tredjelandsstatsborger, der henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, afslag på ophold på sit område, når denne statsborger har til hensigt at flytte sammen med et familiemedlem, der er unionsborger, for så vidt som et sådant afslag har den virkning, at unionsborgeren uden saglig begrundelse hindres i at udøve sin ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, eller indebærer et urimeligt indgreb i dennes ret til respekt for privatliv og familieliv, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. 3) Artikel 3, stk. 2, i direktiv 2004/38 giver andre familiemedlemmer, der opfylder betingelserne i denne bestemmelse, ret til at påberåbe sig denne bestemmelse for en national ret for bl.a. at hindre, at der stilles særlige krav, som begrænser dens anvendelsesområde. 4) Artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, — at den er til hinder for nationale bestemmelser, som begrænser denne bestemmelses anvendelsesområde til andre familiemedlemmer, der opholdt sig i den samme stat som unionsborgeren, før denne ankom til værtsmedlemsstaten — at begrebet person, der »forsørges«, ikke forudsætter, at forsørgelsesforholdet eksisterede, kort før unionsborgeren flyttede til værtsmedlemsstaten, og — at den ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der underlægger en tredjelandsstatsborgers indrejse og ophold betingelser om forsørgelsesforholdets art eller varighed, forudsat at disse betingelser forfølger et legitimt formål, er egnede til at sikre virkeliggørelsen af dette formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opfylde det.«
Ovenstående fører direkte til dommen i sagen Pammer og Hotel Alpenhof, og navnlig den omtvistede præmis 87. I den afgørelse fortolkede Domstolen, Store Afdeling, for første gang artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 med henblik på at klargøre, hvornår en erhvervsdrivendes virksomhed, der præsenteres på et netsted, er »rettet« mod en medlemsstat. Efter at have opregnet en række kriterier undersøger dommen de faktiske omstændigheder i hver sag. Vedrørende Hotel Alpenhof-sagen, som omhandlede tyske retters kompetence til at behandle en tvist mellem en forbruger med bopæl i Tyskland og et hotel beliggende i Østrig, fastslog Domstolen følgende:

»85 I en sag som den mellem Hotel Alpenhof og Oliver Heller ses der at være flere holdepunkter [...], som kan godtgøre, at den erhvervsdrivende har rettet sin opmærksomhed mod en eller flere andre medlemsstater end Republikken Østrig. Det tilkommer imidlertid den nationale ret at efterprøve, om dette er tilfældet.

86 Hotel Alpenhof har imidlertid gjort gældende, at aftalen med forbrugeren er indgået på stedet og ikke på afstand, idet udleveringen af værelsesnøgler og betalingen er foregået på stedet, og at artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001 derfor ikke finder anvendelse.

87 Den omstændighed, at nøglerne udleveres til forbrugeren, og at denne foretager betalingen i den medlemsstat, hvor den erhvervsdrivende er etableret, er ikke til hinder for anvendelse af den nævnte bestemmelse, hvis reservationen og bekræftelsen deraf er foretaget på afstand, således at forbrugeren er blevet aftalemæssigt forpligtet på afstand« ( 25 ).
33.

I forbindelse med sin intervention til støtte for Den Franske Republik har Storhertugdømmet Luxembourg tilsluttet sig Den Franske Republiks konklusioner og hævdet, at det egentlige formål med de anfægtede afgørelser ikke er at forbedre den interne tilrettelæggelse af Parlamentets arbejde. Storhertugdømmet Luxembourg har gjort opmærksom på, at den aktuelle sammenhæng tydeligvis er, at ordningen med Parlamentets flere arbejdssteder drages i tvivl, og især dets forpligtelse til at afholde møder i Strasbourg. Parlamentets hensigt med de anfægtede afgørelser er, at det selv vil fastlægge sit hjemsted. Storhertugdømmet Luxembourg har desuden påpeget, at Parlamentet ikke har forklaret, hvordan denne nye fastlæggelse af møderækkerne i oktober medfører en bedre tilrettelæggelse af dets arbejde, og at det på grund af den vedvarende udvidelse af Parlamentets beføjelser er inkonsekvent at mindske varigheden og hyppigheden af de månedlige plenarmøderækker. Endelig er der ifølge Storhertugdømmet Luxembourg en temmelig stor forskel mellem de månedlige plenarmøderækker og de yderligere plenarmøderækker, både med hensyn til varigheden (fire dage for de månedlige plenarmøderækkers vedkommende, to dage for de yderligere møderækker) og med hensyn til stedet (Strasbourg for de månedlige plenarmøderækkers vedkommende, Bruxelles for de yderligere møderækker). Man kan således enten anse de to møderækker på to dage, som ifølge de anfægtede afgørelser er fastlagt i oktober måned, for én møderække på fire dage, i hvilket tilfælde de pågældende kalendere kun fastlægger 11 månedlige plenarmøderækker. Eller man kan se sådan på det, at der reelt er tale om to møderækker på to dage, og møderækker af denne varighed i stedet skal klassificeres som yderligere møderækker, som Parlamentet ikke har ret til at fastlægge, da det først kan gøre dette efter at have fastlagt 12 månedlige plenarmøderækker. Uanset hvilken fortolkning man vælger, tilsidesætter de anfægtede afgørelser protokollerne.
Artikel 20 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat nægter en tredjelandsstatsborger ophold på sit område med den begrundelse, at den pågældende ikke råder over tilstrækkelige midler til sit underhold, når tredjelandsstatsborgeren har til hensigt at bo med sin ægtefælle, som er tredjelandsstatsborger og lovligt bosat i den omhandlede medlemsstat, og det barn, som er unionsborger og født i den pågældendes ægtefælles første ægteskab.

Der er ikke grundlag for at fortolke denne bestemmelse anderledes, når tredjelandsstatsborgeren bor sammen med sin ægtefælle og dennes barn på medlemsstatens område.

Der er heller ikke grundlag for at fortolke den nævnte bestemmelse anderledes, når tredjelandsstatsborgeren er rejst tilbage til sin oprindelsesstat, men sammen med sin ægtefælle har et barn, som er tredjelandsstatsborger, som bor i den berørte medlemsstat og er under sine forældres fælles forældremyndighed.
73.

Derudover bør det tages i betragtning, at der for årene 1994 og 1995, dvs. for to ud af næsten elleve år, ikke foreligger noget bevis for Coppens’ aktive deltagelse i gennemførelsen af systemet med dæktilbud. Ganske vist bør dette ikke føre til en fuldstændig straffrihed for de pågældende år, da Coppens i dette tidsrum stadig bør anses for at være medlem af kartellet ( 54 ). En yderligere nedsættelse af grundbeløbet med omtrent halvdelen af bidraget for denne toårige periode, altså til lidt under 10%, forekommer dog passende. Dermed beløber bøden sig til 35900 EUR.
High Court har ikke desto mindre i forelæggelseskendelsen anført, at Raad van State (det nederlandske statsråd) (Nederlandene) i en dom af 12. juli 2007 tilsyneladende har vedtaget en anden fortolkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2004/83. Det er for at undgå enhver forskellig fortolkning i medlemsstaternes retter, at High Court har besluttet at udsætte sagen og at stille Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»I tilfælde af, at en ansøger søger subsidiær beskyttelsesstatus efter et afslag på en ansøgning om flygtningestatus, og det indstilles, at der meddeles afslag på en sådan ansøgning, kræver den forpligtelse til at samarbejde med en ansøger, som påhviler en medlemsstat i henhold til artikel 4, stk. 1, i […] direktiv 2004/83/EF, at den pågældende medlemsstats administrative myndigheder meddeler ansøgeren udfaldet af en sådan vurdering, inden der træffes endelig afgørelse, for at sætte ham eller hende i stand til at anfægte de aspekter af den foreslåede afgørelse, som peger i retning af et negativt udfald?«
53.

Realtidsdataene er »nødvendige« for, at Westbahn Management kan opfylde sine forpligtelser i henhold til forordning nr. 1371/2007 og tilbyde en konkurrencedygtig ydelse. Både ÖBB-Personenverkehr AG’s position som førende virksomhed på markedet for jernbanetransportydelser og forholdet til ÖBB-Infrastruktur AG, som medlem af samme koncern, er relevant for vurderingen af, hvilke oplysninger der er »nødvendige« for Westbahn Management for »at iværksætte eller drive« en tjeneste inden for jernbanetransport. Det er åbenlyst, at disse oplysninger i praksis omfatter realtidsdata, således at Westbahn Management kan konkurrere effektivt på markedet.
Artikel 3 bestemmer vedrørende den internationale kompetence:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

3. Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.

4. En territorial insolvensbehandling som omhandlet i stk. 2 kan kun indledes inden indledningen af en hovedinsolvensbehandling i henhold til stk. 1, såfremt:

a) der ikke kan indledes hovedinsolvensbehandling i henhold til stk. 1 på grund af bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, eller
130.

For det tredje mener jeg, at det for at vurdere, om bøden var forholdsmæssig, var nødvendigt at tage hensyn til, at der var tale om en uagtsom overtrædelse. I den appellerede doms præmis 289 forkastede Retten ganske vist argumentet om, at dette var en formildende omstændighed, og den behøvede derfor ikke at tage hensyn til denne omstændighed i forbindelse med sin vurdering i dommens præmis 294. Jeg er dog ikke enig med Retten i denne vurdering, eftersom den ikke kunne drage denne konklusion ud fra de grunde, der er anført. Argumenterne om, at Kommissionen erkendte, at der »i det mindste« var tale om et uagtsomt seglbrud, og at en overtrædelse i form af seglbrud i overensstemmelse med artikel 23, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1/2003 kan begås både forsætligt og uagtsomt, blev fremført med henblik på at godtgøre, at der forelå en overtrædelse, hvilket efter min opfattelse ikke falder inden for rammerne af bødefastsættelsen. Da uagtsomhed er en af de formildende omstændigheder, der er nævnt i retningslinjerne for beregning af bøder for overtrædelse af artikel 101 TEUF ( 37 ), er der grund til at mene, at det kan have betydning for beregningen af den bøde, der pålægges i tilfælde af seglbrud.
14.

Efter forgæves at have rejst indsigelse mod denne afgørelse, indgav Ines Zimmermann stævning. Under sagen fremlagde hun en skrivelse af 19. oktober 2005 til hende fra bystyret i Berlin, forvaltningen for sundhed, sociale spørgsmål og forbrugerbeskyttelse. I denne skrivelse anføres følgende: »[…] Jeg bekræfter, at De inden for hjemmehjælpsområdet har udført de samme ydelser og udøvet de samme aktiviteter som plejetjenesterne (de sociale tjenester), der hører til ligaen af forbund for frivilligt samfundsarbejde i Berlin. Beskrivelsen af opgaverne for og indholdet af de aktiviteter, som private tjenesteudbydere udøver, var identisk med beskrivelsen for de sociale tjenester, der udfører frivilligt samfundsarbejde. Ifølge de papirer, der foreligger for mig, har der været tale om en sådan identitet mellem ydelserne senest siden 1988. Jeg henviser til, at fritagelsen for moms i henhold til UStG’s § 4, nr. 16, litra e), fra den 1. januar 1992 kun gælder, når bestemte forudsætninger er opfyldt. Jeg kan og vil ikke bedømme, om disse forudsætninger var opfyldt. Men uanset denne ordning mener jeg, at De, henholdsvis Deres virksomhed, i socialretlig henseende blev anerkendt som et organ af almennyttig karakter.«
63.

Ifølge det første af disse standpunkter, som Krones AG, Gothaer m.fl. og den tyske regering har gjort gældende, er virkningen af anerkendelsen af afgørelsen udelukkende negativ i den forstand, at den udelukkende udstrækker sig til konstateringen af, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, ikke har kompetence. Krones AG har anført, at overholdelsen af den negative virkning af afgørelsen om inkompetence skal forstås som en selvstændigt bindende virkning, der udtømmes i den konstatering, at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, ikke har kompetence. Alle andre betragtninger er ikke bindende for retsinstanserne i andre medlemsstater, eftersom hverken forordning nr. 44/2001 eller Luganokonventionen giver den ret, ved hvilken sagen er anlagt, mulighed for at tage stilling til kompetencen for retsinstanserne i andre medlemsstater eller kontraherende stater. Ifølge Krones AG kan det ikke anerkendes, at der er nogen begrænsning af den tyske rets frie efterprøvelse af sin kompetence i medfør af artikel 26, stk. 1, i forordning nr. 44/2001. Herudover finder de grunde til at afvise anerkendelse, der er opregnet i forordningens artikel 34 og 35, ikke anvendelse på afgørelser, der tager stilling til kompetencen. Gothaer m.fl. har i samme retning konkluderet, at forordningen ikke indeholder en mekanisme med bindende henvisning fra en retsinstans til en anden, og at opbygningen af kapitel III lader fremgå, at hver medlemsstat altid selv bestemmer, om dens retsinstanser har kompetence. Hvad angår den tyske regering har den gjort gældende, at det tilkommer hver retsinstans i henhold til gældende ret på dens område at bedømme gyldigheden af en klausul, som giver en ret i et tredjeland kompetence. Endvidere fastsætter domsstatens ret ifølge den tyske regering loftet for rækkevidden af anerkendelsens virkning, og en afgørelse fra en anden medlemsstat kan ikke have videre virkninger i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, end virkningerne af en sammenlignelig afgørelse, der er afsagt i denne stat.
65.

Endelig synes gældssaneringsloven at være affattet således, at et fysisk møde mellem skyldneren og KFM er fakultativt i stedet for obligatorisk. Hvis dette er korrekt, synes et generelt bopælskrav at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre, at skyldneren i visse tilfælde holder et møde med KFM. Hvis et sådant møde kun kræves under visse omstændigheder, må der kunne findes andre mindre indgribende måder at give skyldneren mulighed for at afklare sin situation på og for KFM at bedømme sidstnævntes troværdighed ( 18 ).
65.

Under retsmødet fremførte Kommissionen et eksempel i denne retning. Lad os antage, at kommunen ikke ejer sportsbaner, men gerne ville for at leje dem ud. Under sådanne omstændigheder ville den have et valg: enten a) at købe sportsbaner, som er driftsklare, og således betale moms af indkøbsprisen, hvori indgår grundstykkets værdi og kostprisen på de arbejder, der er nødvendige for at videreudvikle banerne, eller b) kommunen ejer jord, som kan bruges. Lad os antage, at kommunen i situation b) ejer jord i en skov. Den kan således byggemodne jorden for at omdanne den til sportsbaner. Når disse sportsbaner er lejet ud, dvs. af den afgiftspligtige anvendt til brug for hans virksomhed, vil der med anvendelsen af sjette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), også skulle betales moms af transaktionen i sin helhed – herunder jordens værdi.
Konventionens artikel 5 bestemmer, for så vidt som det er relevant:

»1. Enhver har ret til frihed og personlig sikkerhed. Ingen må berøves friheden undtagen i følgende tilfælde og i overensstemmelse med den ved lov foreskrevne fremgangsmåde:

(a) lovlig frihedsberøvelse af en person efter domfældelse af en kompetent domstol […]

(c) lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person med det formål at stille ham for den kompetente retlige myndighed, når der er begrundet mistanke om, at han har begået en forbrydelse, eller rimelig grund til at anse det for nødvendigt at hindre ham i at begå en forbrydelse eller i at flygte efter at have begået en sådan […]

(f) lovlig anholdelse eller anden frihedsberøvelse af en person for at hindre ham i uretmæssigt at trænge ind i landet eller af en person, mod hvem der tages skridt til udvisning eller udlevering.

[…]

3. Enhver, der anholdes eller frihedsberøves i henhold til bestemmelserne i denne artikels stk. 1, litra c), skal ufortøvet stilles for en dommer eller anden øvrighedsperson, der ved lov er bemyndiget til at udøve domsmyndighed, og skal være berettiget til at få sin sag pådømt inden for en rimelig frist eller til at blive løsladt i afventning af rettergangen. Løsladelsen kan gøres betinget af sikkerhed for, at den pågældende giver møde under rettergangen.

4. Enhver, der berøves friheden ved anholdelse eller anden tilbageholdelse, har ret til at indbringe sagen for en domstol, for at denne hurtigt kan træffe afgørelse om lovligheden af frihedsberøvelsen og beordre ham løsladt, hvis frihedsberøvelsen ikke er lovlig.«
49.

Ryanair har anført, at den forpligtelse til at sørge for forplejning og indkvartering, som påhviler det transporterende luftfartsselskab, bør begrænses, når aflysningen skyldes usædvanlige omstændigheder. Ryanair har f.eks. anført, at forpligtelsen til at sørge for indkvartering skal begrænses til et dagligt fastsat beløb på 80 EUR pr. nat og for maksimalt tre nætter. Ryanair har tilsvarende anført, at forpligtelsen til at sørge for måltider og forfriskninger ligeledes skal begrænses tidsmæssigt og økonomisk, og at forpligtelsen til at betale for transporten mellem lufthavnen og overnatningsstedet skal begrænses til prisen for en rejse med offentlige transportmidler.
62.

Henset til det ovenstående foreslår jeg, at det første og det andet præjudicielle spørgsmål besvares således, at artikel 49 TEUF og 56 TEUF skal fortolkes således, at national lovgivning, som indrømmer en enkelt virksomhed, der har form af et børsnoteret aktieselskab, eneret til at gennemføre, administrere, afholde og drive hasardspil, kan begrundes, i det omfang denne lovgivning reelt forfølger målet om at begrænse udbuddet af hasardspil eller målet om at bekæmpe kriminalitet i forbindelse med spillevirksomhed ved at kanalisere spillerne ind i kontrollerede systemer, og reelt afspejler et ønske om at nå disse mål på en sammenhængende og systematisk måde. Det tilkommer den nationale ret at afgøre, hvilke af disse mål der rent faktisk forfølges med den pågældende nationale lovgivning, og hvorvidt denne lovgivning reelt opfylder ønsket om at nå disse mål på en sammenhængende og systematisk måde. Nærmere bestemt kan den nationale ret, for så vidt som den fastslår, at det relevante mål med den omtvistede nationale lovgivning er at begrænse udbuddet af hasardspil i Grækenland, ikke konkludere, at denne lovgivning reelt afspejler et ønske om at nå dette mål på en sammenhængende og systematisk måde, hvis den fastslår, at indehaveren af monopolet faktisk forfølger en ekspansionistisk politik, og at den eneret, som er blevet indrømmet monopolet, resulterer i en stigning og ikke en reduktion af udbuddet af hasardspil. For så vidt som den nationale ret derimod konstaterer, at bekæmpelse af kriminalitet i forbindelse med spillevirksomhed ved at kanalisere spillerne ind i autoriserede og regulerede kredse er det eneste mål, som forfølges med den omtvistede nationale lovgivning, kan en ekspansionistisk politik fra monopolindehaverens side, som bl.a. kendetegnes ved en udvidelse af udbuddet af hasardspil og ved reklamering af disse spil, kun anses for at være i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, i det omfang der rent faktisk eksisterer et problem med kriminelle og svigagtige aktiviteter i betydelig målestok knyttet til spillevirksomhed i Grækenland, som kan håndteres med en udvidelse af autoriserede og regulerede aktiviteter. Endvidere skal udvidelsen af udbuddet af hasardspil og reklameringen af disse spil for det første være velovervejet og strengt begrænset til, hvad der er nødvendigt for at kanalisere forbrugerne ind i kontrollerede spillenetværk, og for det andet skal monopolindehaverens udbud af hasardspil være underlagt streng kontrol fra de offentlige myndigheders side.
24.

Formålet fremgår klart i en beretning, der reviderer anvendelsesområdet for sjette direktivs bilag H ( 9 ), hvor Kommissionen opridsede den historiske kontekst for de i bilaget opregnede kategorier således: »I stedet for endeløse diskussioner om, hvad der skulle indgå i en kategori, blev det kun nødvendigt for Rådet at nå til enighed om en bred generel definition af hver enkelt kategori på fællesskabsplan (det vil i det væsentlige sige at afgøre, hvad der faldt uden for en kategori). Hvis denne generelle definition blev overholdt (ved ikke at udvide kategorien), var den enkelte medlemsstat i sine gennemførelsesbestemmelser frit stillet med hensyn til at anvende sin egen definition af kategorierne, afhængig af, hvilke særlige grupper af produkter eller tjenesteydelser den ønskede at beskatte med den reducerede sats« ( 10 ).
47.

Som Kommissionen har påpeget i sine skriftlige indlæg, er der gode grunde til, at artikel 4, stk. 2, i direktiv 90/434 pålægger det modtagende selskab at opfylde dette krav. Det har til formål at undgå en situation, hvorved skatteneutralitet kan medvirke til, at kapitalgevinster fritages for beskatning, selv om direktiv 90/434 kun har til formål at udskyde beskatningen, til kapitalgevinsten realiseres. Som jeg tidligere har forklaret, foreskriver artikel 4, stk. 2 og 3, i direktiv 90/434, at det modtagende selskab skal iagttage princippet om kontinuitet ved værdiansættelsen af de tilførte aktiver for at kunne beregne nye nedskrivninger og kapitalvinding eller -tab på overførte aktiver og passiver. Dette er en forudsætning for at opnå skatteneutralitet.
I henhold til anden betragtning til forordningen indebærer »[g]ennemførelsen af et sådant marked og styrkelsen af dets enhed […] ikke blot fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for varer og for den frie udveksling af tjenesteydelser samt gennemførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes, men også at der indføres en retstilstand, som gør det muligt for virksomhederne allerede fra starten at tilpasse deres fabrikation og distribution af varer eller deres tjenesteydelser til Fællesskabets dimensioner«. Anden betragtning hertil anfører videre:

»Blandt de juridiske instrumenter, som virksomhederne bør råde over med henblik herpå, er varemærker, som gør det muligt for dem at identificere deres varer eller tjenesteydelser på samme måde i hele Fællesskabet, uden hensyn til grænser, særlig velegnede.«