FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER

FREMSAT DEN 10. JULI 1980 ( 1 )

Høje Domstol.

Sagsøgeren i denne sag, fru P., er ansat i Kommissionens administration (i lønklasse C 4), men dette forhold er ikke grundlag for hendes krav. Grundlaget for hendes krav er det forhold, at hendes tidligere mand, afdøde Manfredo C, også var tjenestemand i Kommissionen (i lønklasse D 2). Jeg benævner ham »hendes tidligere mand«, men spørgsmålet i denne sag er, om hun er hans enke eller hans fraskilte hustru.

Kernen i det spørgsmål, som Domstolen skal afgøre, er, om hun efter hans død har ret til efterladtepension i henhold til bilag VIII til tjenestemandsvedtægten.

Artiklerne 17 til 20 i bilag VIII indeholder regler om udbetaling af efterladtepension til enken efter en tjenestemand eller tidligere tjenestemand. Artikel 26 bestemmer, at en enkes ret til efterladtepension bortfalder, når hun indgår nyt ægteskab, dog at hun under visse betingelser modtager en mindre affindelsessum. Artikel 27 har følgende ordlyd:

»En tjenestemands fraskilte hustru har ved hans død ret til efterladtepension i henhold til bestemmelserne i dette kapitel, såfremt hun ved skilsmissedommen ikke har fået tillagt hele skylden. Den fraskilte hustru fortaber sin ret, hvis hun indgår nyt ægteskab inden sin tidligere ægtefælles død. Hvis hun efter hans død indgår nyt ægteskab, finder bestemmelserne i artikel 26 ovenfor anvendelse for hende.«

Bestemmelsen har fået sin nuværende affattelse gennem en ændring af tjenestemandsvedtægten i 1978 ved Rådets forordning (EKSF, EØF, Euratom) nr. 912/78. Man kan derfor ikke sige, at ordlyden valgtes i lyset af retstilstanden alene i de oprindelige seks medlemsstater, eller at den valgtes alene på grundlag af retstilstanden i medlemsstaterne, som denne var på tidspunktet for tjenestemandsvedtægtens vedtagelse.

De faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er i korthed disse.

Sagsøgeren og hendes tidligere mand er begge født på Sicilien, hun i 1936, han i 1939. Hun var ved fødslen tysk statsborger, han italiensk. De indgik ægteskab i Woluwe-Saint-Lambert, en forstad til Bruxelles, den 27. april 1963. Som følge af ægteskabet fik hun italiensk statsborgerskab, men beholdt tillige sit tyske statsborgerskab. Der er to børn i ægteskabet, begge født i Belgien, det ene den 2. oktober 1963 og det andet den 19. september 1968.

Den 2. februar 1971 anlagde sagsøgeren sag til opnåelse af skilsmisse ved Tribunal de première instance de Bruxelles. Til støtte for sin påstand gjorde hun ti faktiske omstændigheder gældende, for størstedelens vedkommende påstande vedrørende hendes mands ægteskabsbrud og grusomhed. På eller omkring samme tidspunkt rejste han straffesag mod hende for ægteskabsbrud (det fremgår, at en mand efter belgisk ret kan gøre dette over for sin hustru). Straffesagen mundede ud i en dom fra Cour d'Appel de Bruxelles af 14. maj 1974, ved hvilken hun blev frifundet for ægteskabsbrud. Tilsyneladende blev det imidlertid i dommen (af hvilken der ikke findes nogen udskrift blandt de for Domstolen fremlagte dokumenter) fastslået, at der bestod hvad der beskrives som »des relations gravement injurieuses à l'égard de« C. (et over for C. groft krænkende forhold) mellem sagsøgeren og en vis »Hr. B. ...«. På grundlag af denne udtalelse i dommen nedlagde C. modpåstand om skilsmisse mod sagsøgeren for Tribunal de première instance.

Ved en dom af 13. juni 1975 (af hvilken der findes en udskrift i sagens akter — bilag 1 til stævningen) gjorde Tribunal de premiere instance fire ting. Den gav for det første sagsøgeren tilladelse til at føre bevis for sine ti faktiske anbringender. For det andet »tillod« den skilsmisse »aux torts de« sagsøgeren (på grundlag af sagsøgerens skyld). Vi fik oplyst, at dette skyldtes, at domstolene i Belgien faktisk ikke meddeler skilsmisse; ægteskabet bringes til ophør ved at den dom, hvorved tilladelsen til skilsmisse gives, registreres på »registres de l'état civil« (personstandsregistreret) på det sted, hvor ægteskabet blev indgået. I denne sag blev dommen registreret i Woluwe-Saint-Lambert (se bilag 1 til svarskriftet). For det tredje stadfæstede retten en række af dens præsident afsagte kendelser, hvorved forældremyndigheden over de to børn i ægteskabet og bestyrelsen af disses formue var blevet tillagt sagsøgeren, og hvorved C. havde fået pålagt at betale månedlige bidrag til børnenes underhold og uddannelse. Endelig udsatte retten omkostningsspørgsmålet.

Sagsøgeren gjorde ikke brug af den tilladelse, hun ved dommen havde fået, til at føre bevis for sine anbringender i stævningen. Hendes advokat oplyste for os, at dette skyldtes, at hun ved dommen havde opnået det, hun ønskede, skilsmisse og forældremyndigheden over sine børn tillige med pålægget til C. om at betale bidrag til deres underhold og uddannelse, således at der ikke var nogen grund til, at hun skulle ønske at pådrage sig omkostningerne og bekymringerne ved at føre sagen videre.

Den 31. oktober 1977 afgik C. ved døden.

Ved skrivelse af 25. maj 1978 (bilag 2 til stævningen) meddelte lederen af kontoret for personlige rettigheder og privilegier under Kommissionens generaldirektorat for personale og administration sagsøgeren, at hun, når hensås til artikel 27 i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten, ikke havde ret til efterladtepension, men at der ville ske udbetaling af børnepension til de to børn i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 80.

Den 11. august 1978 indgav sagsøgeren i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, klage over afslaget på at betale hende efterladtepension (bilag 5 til stævningen). Hun modtog intet svar på klagen, hvorefter denne må anses for at være blevet stiltiende afvist.

Under nærværende sag har sagsøgeren nedlagt påstand om:

i) at afgørelsen af 25. maj 1978, hvorved sagsøgeren nægtedes efterladtepension, var ugyldig;

ii) at den stiltiende afvisning af hendes klage af 11. august 1978 var ugyldig;

iii) at Kommissionen tilpligtes at yde hende efterladtepension; og

iv) renter af de forfaldne pensionsbeløb.

Ved kendelse af 4. oktober 1979 meddelte Domstolen C.'s moder, fru C, tilladelse til at indtræde i sagen i egenskab af »subrogée-tutrice« (kontrollerende værge) for de to børn. Disse har en retlig interesse i sagens udfald, idet deres børnepension i henhold til bestemmelserne i tjenestemandsvedtægtens artikel 80 vil blive halveret, hvis sagsøgeren får tilkendt efterladtepension.

Jeg skal straks sige, for at få dette spørgsmål bragt ud af verden, at sagsøgerens påstand vedrørende den stiltiende beslutning om afvisning af hendes klage er udtryk for en misforståelse. Som Tredje Afdeling udtalte i sagerne 33 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen (28. maj 1980, endnu utrykt — se dommens præmis 9) kan en sådan afgørelse, som alene udgør en bekræftelse af den påklagede forvaltningsakt, ikke i sig selv anfægtes i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91. Dette er imidlertid et formelt spørgsmål.

Der blev gjort tre hovedanbringender gældende til støtte for sagsøgerens realitetspåstande.

For det første blev det under henvisning til EØF-traktatens artikel 184 gjort gældende, at betingelsen i artikel 27 i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten, som Kommissionen havde lagt til grund for sin nægtelse af at tilkende hende pension, dvs. betingelsen, om at »hun ved skilsmissedommen ikke har fået tillagt hele skylden«, er ugyldig. I stævningen blev det gjort gældende, at dette forholdt sig således af en række grunde, men i replikken og under retsmødet begrænsede sagsøgeren sig til alene at hævde, at det forholdt sig således, fordi den pågældende betingelse tilsidesatte lighedsgrundsætningen, idet den alene ville berøre kvinder, som blev skilt i et land, hvor domstolene havde mulighed for at tillægge den ene eller den anden af ægtefællerne skylden.

For det andet og subsidiært gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen med urette havde behandlet hende som C.'s fraskilte hustru i stedet for som hans enke, idet den belgiske skilsmisse hverken ville blive anerkendt i Italien, det land, hvor de begge var statsborgere, eller i Tyskland, hvor hun var statsborger.

For det tredje og mere subsidiært gjorde hun gældene, at dommen af 13. juni 1975, korrekt fortolket, ikke havde tillagt hende »hele skylden«, hvorfor betingelsen i artikel 27 faktisk ikke var opfyldt.

Jeg er kommet til den konklusion, at sagsøgerens første anbringende er rigtigt.

Den på området gældende lovgivning i medlemsstaterne kan samfattes således: I én medlemsstat, Irland, giver lovgivningen ikke mulighed for skilsmisse. I tre medlemsstater, Belgien, Frankrig og Luxembourg, kan den domstol, som tillader eller meddeler skilsmisse, tillægge den ene eller den anden af parterne eller begge parterne skylden, men muligheden for skilsmisse ved fælles overenskomst består dog også. I de resterende fem medlemsstater meddeles skilsmisse på grundlag af ægteskabets uigenkaldelige sammenbrud, uden at skylden tillægges nogen. I Italien har det forholdt sig således, siden skilsmisseinstituttet blev indført i 1970. I de øvrige fire af disse medlemsstater er dette er resultat af forholdsvis nylige reformer, som tager sigte på afskaffelse af begrebet ægteskabsforbrydelse. Denne afskaffelse fandt sted i Danmark og i England og Wales i 1969, i Nederlandene i 1971, i Tyskland i 1976 og i Nordirland i 1978. Hermed være naturligvis ikke sagt, at domstolene ikke kan tage parternes adfærd i betragtning i nogen af disse lande ved afgørelsen af, hvorvidt ægteskabet er brudt igenkaldeligt sammen eller ved afgørelsen af spørgsmål som underholdspligt over for og forældremyndighed over børnene i ægteskabet. Det centrale i sagen er imidlertid, at det ikke fastlægges, hvem der bærer skylden for ægteskabets sammenbrud. Betingelserne i artikel 27 kan således kun finde anvendelse på kvinder, som for så vidt angår skilsmisse er undergivet den jurisdiktion, som udøves af domstolene i Belgien, Frankrig og Luxembourg (eller enhver ikke-medlemsstat, hvor begrebet ægteskabsforbrydelse stadig består). Med andre ord bestemmer artikel 27, at kvinder, som har udvist samme adfærd, skal behandles forskelligt alt efter om deres personlige forhold (statsborgerskab, domicil, etc.) bringer dem ind under det ene eller det andet lands domstolskompetence. Der kan endog i nogle tilfælde være mulighed for kompetencevalg, således at anvendelsen eller ikke-anvendelsen af betingelsen kan afhænge af, hvorledes dette valg udøves. Dertil kommer, at selv i tilfælde, hvor skilsmisse meddeles i Belgien, Frankrig eller Luxembourg, vil spørgsmålet afhænge af valg af fremgangsmåde, dvs. af, hvorvidt skilsmissen opnås på grundlag af en retstvist eller i enighed.

Det blev fra Kommissionens side anført, at denne forskelsbehandling (som jeg ikke tøver med at beskrive som vilkårlig) ikke opstår på grundlag af bestemmelserne i artikel 27, som i sig selv anvendes ensartet på enhver, men på grundlag af det forhold, som fællesskabsinstitutionerne ikke har nogen mulighed for at sætte sig ud over, at lovgivningen i forskellige lande er forskellig. Jeg kan ikke acceptere dette argument. Domstolens dom i sag 21/74, Airola mod Kommissionen, Sml. 1975, s. 221, viser, at det ikke kan tillades, at bestemmelserne i medlemsstaternes lovgivning giver anledning til forskelsbehandling, hvor dette kan undgås. Lovgivningen i medlemsstaterne (og måske også i andre stater) er faktiske omstændigheder, som fællesskabsinstitutionerne i påkommende tilfælde må tage hensyn til, når de udarbejder deres lovgivning. Der findes uden tvivl tilfælde, i hvilke det er umuligt at udarbejde denne lovgivning på en sådan måde, at forskelsbehandling, som skyldes forskelle i disse lovgivninger, fuldstændig undgås. Men i dette tilfælde blev en opfattelse lagt til grund, som i sig selv må føre til forskelsbehandling, fordi den ville medføre, at kun kvinder, i hvis tilfælde bestemte nationale lovgivninger skulle finde anvendelse, blev udelukket fra ydelser. Fra Kommissionens side blev der givet en række eksempler på områder, på hvilke, som det blev sagt, forskelle i national lovgivning kunne give anledning til forskelsbehandling efter fællesskabsretten. Et af dem var myndighedsalderen. Det var efter min opfattelse ikke noget særlig lykkeligt valgt eksempel, idet artikel 2, stk. 3, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten sætter sig ud over ethvert problem, som opstår som følge af, at myndighedsalderen ikke er den samme i alle landene, ved at fastsætte en bestemt alder, indtil hvilken der skal betales familieydelser. Hvis det i stedet var bestemt, at der skulle betales familieydelser, indtil det enkelte barn blev myndigt, ville bestemmelsen med sikkerhed have været diskriminerende. Jeg tror ikke, at jeg behøver at optage Domstolens tid med Kommissionens øvrige eksempler. De overbeviste mig ikke om, at det er tilladeligt, at tjenestemandsvedtægten fastsætter regler, hvorefter tjenestemænd eller deres pårørende behandles forskelligt på grundlag af den nationale lovgivning, som finder anvendelse på dem, hvor dette kan undgås.

Endmindre overbevisende var efter min opfattelse Kommissionens argument om, at efterladtepensionen skal anses for at træde i stedet for den underholdspligt, som påhvilede den afdøde tjenestemand i levende live. En sådan pension, blev det sagt, nægtedes fraskilte kvinder, som alene havde fået tillagt skylden ved skilsmissen, idet de almindeligvis ikke ville have ret til underholdsbidrag. Dette argument synes i direkte modstrid med Domstolens udtalelse i sag 24/71, Meinhardi mod Kommissionen, Recueil 1972, s. 269 (dommens præmis 3), om, at bestemmelserne i bilag VIII ikke har til formål at sikre enken eller den fraskilte hustru opretholdelsen under en anden form af et underholdskrav som følge af ægteskabet eller skilsmissen, men begrunder en ret, som de pågældende kvinder har, direkte på grundlag af tjenestemandsvedtægten i egenskab af enke eller fraskilt hustru. Den præmis, argumentet hviler på, er heller ikke faktisk korrekt. Hvis man ser på lovgivningen i medlemsstaterne under ét, er det helt umuligt at sige, selv generelt, at en fraskilt hustrus ret til underholdsbidrag fra sin tidligere mand afhænger af, hvorvidt hun har fået tillagt hele skylden eller ej.

Kommissionen erkendte faktisk, at dette forholdt sig således, og vi fik fra Kommissionens side oplyst, at den havde foreslået Rådet en ændring af artikel 27, hvorved artiklen ville tillægge en fraskilt hustru ret til efterladtepension alene i tilfælde af, at hun på tidspunktet for sin tidligere ægtemands død havde ret til underholdsbidrag fra ham i henhold enten til en retsafgørelse eller til en aftale — uanset det fremgår af forslaget i sin nuværende affattelse, at betingelsen om, at hun ikke har fået tillagt hele skylden, vil blive opretholdt. Jeg tror ikke, hvis jeg må tillade mig den frihed at sige det, at der ville kunne rejses indvendinger mod en sådan regel, naturligvis uden betingelsen, men jeg tror, at man, før den vedtages, bør foretage en indgående undersøgelse af lovgivningen i (i hvert fald) medlemsstaterne vedrørende under-holdsrettigheder med henblik på at det sikres, at reglen ikke giver anledning til forskelsbehandling, som kan undgås.

Hvis Domstolen deler mit synspunkt vedrørende det første spørgsmål, er dette tilstrækkeligt til at afgøre sagen. Men jeg vil tilføje, at jeg efter nogen tøven er kommet til det resultat, at sagsøgeren, for så vidt betingelsen i artikel 27 er gyldig, må gives medhold i hendes tredje anbringende, dvs. på grund af, at dommen fra Tribunal de première instance ikke indeholder nogen udtalelse om, at hun tillægges hele skylden.

Sagsøgerens advokat behandlede spørgsmålet som et spørgsmål om fortolkningen af dommen, men jeg tror, at det i virkeligheden er et spørgsmål om fortolkning af artikel 27. Dommens mening er klar nok: den gav tilladelse til skilsmisse »aux torts de« (men ikke »aux torts exclusifs de« (alene på grundlag af sagsøgerens skyld)) sagsøgeren, gav hende ret til at fremme sin egen påstand, traf midlertidig bestemmelse om forældremyndigheden over, underholdsbidrag til og uddannelse for børnene og udsatte omkostningsspørgsmålet. Med andre ord blev der ved dommen truffet afgørelse om at tillægge sagsøgeren skylden, men man lod spørgsmålet om, hvorvidt C. også skulle tillægges skyld, stå åben. Spørgsmålet er, hvorvidt betingelsen i artikel 27 finder anvendelse på et sådant tilfælde eller ej. Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål vil det efter min opfattelse være hensigtsmæssigt at tage ordlyden af betingelsen på samtlige seks sprog i betragtning. Den er som følger:

Dansk:»såfremt hun ved skilsmissedommen ikke har fået tillagt hele skylden«;

Nederlandsk:»mits het echtscheidingsvonnis niet alleen de vrouw als schuldige partij aanmerkt«;

Engelsk:»provided that the court which pronounced the decree of divorce did not find that the divorced wife in question was solely to blame«;

Fransk:»sous reserve que le jugement prononçant le divorce n'ait pas été rendu à ses torts exclusifs«;

Tysk:»sofern sie in dem Scheidungsurteil nicht für allein schuldig erklärt worden ist« ;

Italiensk:»a condizione che la sentenza di divorzio non sia stata pronunciata esclusivamente per colpa del coniuge divorziato«.

Efter min opfattelse fremgår det af dette, at der for at betingelsen kan finde anvendelse, må findes en udtalelse i skilsmissedommen om, at hustruen tillægges hele skylden. Denne betingelse ville efter min opfattelse være opfyldt i dette tilfælde, såfremt sagsøgeren ikke havde nedlagt nogen påstand, eller såfremt hendes påstand var blevet forkastet. Det er efter min opfattelse ikke tilstrækkeligt, at den eneste udtalelse, som retten faktisk var fremkommet med på tidspunktet for C.'s død, var, at hun tillagdes skylden, idet dette ikke kan være det samme som en udtalelse om, at hun fik tillagt hele skylden.

Jeg skal herefter gå over til sagsøgerens andet anbringende, som, som Domstolen vil erindre, var, at hun måtte behandles som C.'s enke og ikke som hans fraskilte hustru, idet den belgiske skilsmisse hverken ville blive anerkendt i Italien eller i Tyskland.

Anbringendet støttedes på følgende argumentation.

Forskellige bestemmelser i tjenestemandsvedtægten, herunder bestemmelserne om efterladtepension, henviser til en persons retlige status for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der skal ydes disse fordele eller ej. En persons retlige status reguleres af national lov, og det kan ske, at en person har en bestemt status efter loven i en af medlemsstaterne og en anden status i henhold til loven i en anden medlemsstat. Sådanne konflikter kan alene løses ved at anvende reglerne i den internationale privatret, og det er en generel regel i den internationale privatret, at en persons retlige status reguleres af loven i det land, i hvilket han er statsborger.

Der findes naturligvis ikke en sådan generel regel. I henhold til loven i mange lande (herunder loven i de tre nye medlemslande) reguleres en persons retlige status som udgangspunkt af hans domicillov. Men den grundlæggende fejlslutning, som ligger til grund for argumentet, er antagelsen af, -at der findes et enkelt og universelt sæt international privatretlige regler, som man kan gribe tilbage til for at løse ethvert lovvalgsproblem. I virkeligheden har ethvert land sine egne international privatretlige regler (som muligvis er og muligvis ikke er ændret ved internationale konventioner, således som tilfældet er ved konventionerne mellem Belgien og Tyskland, og mellem Belgien og Italien, til hvilke man henviste). I den her behandlede sammenhæng findes der international privatretlige regler i ethvert land, som skal gøre det muligt for domstolene i dette land at afgøre, hvorvidt det vil anerkende en fremmed skilsmisse.

Spørgsmålet er derfor, hvorvidt Domstolen skal udvikle et sæt international privatretlige regler, som skal finde anvendelse på fællesskabsplanet. En regel om, at den berørte persons statsborgerskab skulle lægges til grund, ville med sikkerhed ikke være fyldestgørende, for det første fordi den kunne medføre kunstige og urimelige resultater i sager, som vedrører statsborgere i, eller personer, som har bopæl i medlemsstater, hvor domicilet er det afgørende forhold, og for det andet fordi reglen, for så vidt angår i hvert fald én medlemsstat, Det forenede Kongerige, i sig selv ville være virkningsløs — idet statsborgere i Det forenede Kongerige i forhold til fællesskabsretten (jf. herved sag 257/78 Devred mod Kommissionen,14. december 1979, endnu utrykt) er undergivet en række forskellige retsordener — og for det tredje fordi den ikke nødvendigvis ville fastlægge status for en person som sagsøgeren i den foreliggende sag, der har dobbelt statsborgerskab. Haager-konventionen af 1. juni 1970 om anerkendelse af skilsmisser og separationer, som Kommissionens advokat henviste til, illustrerer levende, hvor kompliceret et sådant regelsæt nødvendigvis måtte være. Der er efter min opfattelse gode grunde til, at Domstolen ikke bør gå om bord i et sådant foretagende.

For det første ville der være tale om domstolsskabt lovgivning. Det kunne muligvis forholde sig anderledes, hvis Haager-konventionen var blevet ratificeret af alle medlemsstaterne, eller måske nogle af dem. Men det fremgår, at den kun er ratificeret af to (Danmark og Det forenede Kongerige).

For det andet ville reglen ikke nødvendigvis fritage de personaleafdelinger i fællesskabsinstitutionerne, som er ansvarlige for administrationen af tjenestemandsvedtægten, for at foretage undersøgelser af, om en skilsmisse, der er opnået i ét land, vil have virkning i et andet land. Det mulige besvær og den mulige usikkerhed samt omkostningerne i forbindelse med en sådan undersøgelse er udmærket illustreret af diskussionen i denne sag vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilken udstrækning den belgiske skilsmisse ville blive anerkendt i henholdsvis Tyskland og Italien, spørgsmål, som, på trods af al den sagkundskab, der blev viet dem, jeg ikke synes, vi fik fuldstændig klare svar på.

I hvert fald ville reglen være uhensigtsmæssig i et tilfælde som det foreliggende. Som Domstolen udtalte i sin kendelse af 4. oktober 1979, hvorved der blev givet fru C. tilladelse til at indtræde i sagen, kan der ikke ved Domstolens dom træffes — og vil ikke blive truffet — afgørelse vedrørende sagsøgerens retlige status i enhver henseende. Dommen vil alene afgøre, hvorvidt hun har ret til en efterladtepension i henhold til tjenestemandsvedtægten. Hvis jeg tager fejl i de synspunkter, som jeg har givet udtryk for vedrørende hendes første og tredje anbringende, kan dette spørgsmål alene afhænge af, hvorvidt hun skal anses for at være enke eller for at være fraskilt hustru i forhold til vedtægten. Vedrørende dette spørgsmål er jeg for min del ikke i tvivl om, at for så vidt angår retsforholdet mellem ham selv (eller hende selv) og en fællesskabsinstitution i en sag vedrørende tjenestemandsvedtægten, kan en person, som har rejst sag ved domstolene i et land (hvad enten dette er en medlemsstat eller ej), eller underkastet sig disse domstolens kompetence, ikke gøre gældende, at disse domstoles afgørelse ikke er bindende. Domstolen behøver ikke at gå længere i den foreliggende sag, da sagsøgeren selv anlagde sag for Tribunal de première instance de Bruxelles. Jeg finder det heller ikke nødvendigt at gå ind på de rejste sprøgsmål om, hvad følgerne ville have været, om det var blevet påvist, at retten havde tiltaget sig kompetence uden føje også efter belgisk lov, eller den havde handlet under tilsidesættelse af grundlæggende retsplejeprincipper.

Jeg ville således forkaste sagsøgerens andet anbringende.

Når imidlertid henses til de synspunkter, jeg har givet udtryk for vedrørende sagsøgerens første og tredje anbringende, er det min opfattelse, at Domstolen bør annullere den afgørelse, som blev meddelt hende ved skrivelse af 25. maj 1978 fra chefen for kontoret for personlige rettigheder og privilegier under Kommissionens generaldirektorat for personale og administration, og hvorved hun nægtedes en efterladtepension.

For så vidt angår den påståede godtgørelse, har Domstolen i henhold til sidste punktum i tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 1, fuld prøvelsesret.

Navnlig har Domstolen kompetence til at pålægge Kommissionen at tilkende sagsøgeren en efterladtepension i henhold til reglerne i bilag VIII til tjenestemandsvedtægten (se Meinhardt-sagen) og jeg mener, at Domstolen bør gøre dette, da der er nedlagt påstand om noget sådant. Efter min opfattelse bør det i dommen angives, at der fra de tidligere pensionsydelser skal fratrækkes et beløb, som svarer til halvdelen af de børnepensioner, som sagsøgeren har modtaget på sine børns vegne. For så vidt angår fremtiden, skulle tilpasningen af disse pensioner foregå automatisk, forstår jeg.

Sagsøgeren har også nedlagt påstand om renter, 8 % af de forfaldne dele af pensionen, uden at angive fra hvilket tidspunkt. Vedrørende rentesatsen, tror jeg, at de seneste to sager, i hvilke Domstolen har tilkendt renter, var sag 115/76 Leonardini mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 735, hvor der blev påstået og tilkendt 8%, og sag 114/77 Jacquemart mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 1697, hvor der blev påstået og tilkendt 6 %. Jeg finder således, at der bør tilkendes 8 % i dette tilfælde. For så vidt angår tidspunktet, sammenfattede jeg de herom gældende grundsætninger i mit forslag til afgørelse i Jacquemart-sagen (se Sml. 1978, s. 1718-1719), og konkluderede, at det rigtige tidspunkt ville være tidspunktet for sagsøgerens klage til Kommissionen. Domstolen antog dette synspunkt.

Efter min opfattelse bør det samme gælde her, således at renten af de forfaldne ydelser skal løbe fra den 11. august 1978, for så vidt angår de rater af pensionen, som forfaldt før dette tidspunkt.

Endelig har sagsøgeren nedlagt påstand om tilkendelse af omkostninger, og jeg mener, at Kommissionen bør dømmes til at betale disse.

( 1 ) – Oversat fra engelsk.