Selv om det inden for rammerne af et annullationssøgsmål ikke påhviler sagsøgeren udtrykkeligt at angive den særlige retsregel, der er genstand for klagepunktet, er det en betingelse, at dennes argumentation er tilstrækkeligt klar til, at modparten og Unionens retsinstanser uden videre kan identificere denne regel. I denne forbindelse udgør påberåbelsen af »tilsidesættelse[n] af traktater« kun et generelt tilfælde for iværksættelse af et annullationssøgsmål, som Unionens retsinstanser kan påkende, men en henvisning hertil kan ikke udgøre identifikationen af et anbringendes retsgrundlag.

Når en generel akt anvender to forskellige udtryk, må hensyn til sammenhængen og retssikkerheden tilsige, at de to udtryk ikke tillægges samme rækkevidde. Dette er så meget desto mere tilfældet, når disse begreber dækker over forskellige betydninger i sædvanlig sprogbrug.

Artikel 18, stk. 1, TEUF, står i denne traktats anden del, der har overskriften »Ikke-forskelsbehandling og unionsborgerskab«. Den vedrører situationer, der henhører under EU-rettens anvendelsesområde, hvori en statsborger i en medlemsstat udsættes for forskelsbehandling i forhold til statsborgerne i en anden medlemsstat alene på grundlag af sin nationalitet. Denne artikel kan derfor ikke finde anvendelse i tilfælde af en eventuel forskellig behandling af statsborgere i medlemsstater og statsborgere i tredjelande. For så vidt som artikel 21, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder følgelig skal fortolkes således, at den har den samme rækkevidde som artikel 18, stk. 1, TEUF, kan en tredjelandsstatsborger ikke påberåbe sig chartrets artikel 21, stk. 2.

Dette er ikke tilfældet for så vidt angår det forhold, at Parlamentets formand vedtog en afgørelse om at forhindre medlemmer eller sympatisører af et russisk parti i at gå igennem institutionens lokaler for dér at give udtryk for deres meninger under et politisk møde i stedet for at forlade sig på sikkerhedstjenesternes interventionskapacitet, idet den nævnte afgørelse skal ses i lyset af den særlige kontekst, der på dette tidspunkt karakteriserede de politiske relationer mellem Den Russiske Føderation og Unionen. Dette gælder så meget desto mere, idet den nævnte afgørelse, da den var knyttet til den omhandlede kontekst, kun havde midlertidig karakter.

Artikel 22 i Europa-Parlamentets forretningsorden tillægger institutionens formand den nødvendige kompetence til at sikre den generelle sikkerhed i Parlamentets lokaler for at forebygge og bringe enhver forstyrrelse af de parlamentariske aktiviteters funktion til ophør og for at beskytte institutionens værdighed. Parlamentet er i øvrigt ikke forpligtet til at fremme politiske aktiviteter fra et parti fra et tredjeland inden for sine bygninger.

Parlamentet er følgelig ikke forpligtet til at modtage medlemmer eller sympatisører af et sådant parti, for at de kan give udtryk for deres holdninger i dets lokaler. Mere generelt fremgår det af artikel 14 TEU, at retten til at deltage i lovgivende funktioner og budgetfunktioner, kontrolfunktioner og rådgivende funktioner i Parlamentet er forbeholdt repræsentanter for Unionens borgere, der er valgt ved almindelige, direkte, frie og hemmelige valg, mens særlige bestemmelser, såsom artikel 15, stk. 6, litra d), TEU, og artikel 230, stk. 1, TEUF, på en særlig måde har sikret Det Europæiske Råds formand og Kommissionen en ret til at blive hørt dér. Selv om artikel 115 i Parlamentets forretningsorden bestemmer, at Parlamentets forhandlinger er offentlige, og at møder i Parlamentets udvalg normalt også er offentlige, præciserer den nævnte forretningsordens artikel 157, at tilhørere, som har fået adgang til logerne, skal forblive siddende og forholde sig tavse. Opbygningen af traktaterne og reglerne til deres gennemførelse og nødvendigheden af at sikre den frie udøvelse af beføjelser, der er tillagt Parlamentet, har til følge, at dette ikke er stedet, hvor hele offentligheden uden videre kan udtrykke sig.

(jf. præmis 67)