ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – søgsmålsprocedure – sag ved Fællesskabets retsinstanser – Rettens kompetence – prøvelse af lovligheden af appelkamrenes afgørelser – annullation eller omgørelse af årsager, der indtræder efter afgørelsens vedtagelse – ikke omfattet (Rådets forordning nr. 40/94, art. 63) (jf. præmis 43-44)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – afvisning – Domstolens prøvelse af vurderingen af de faktiske omstændigheder og af beviselementer – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 77)

Sagens genstand

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 15. september 2009 i sag T-446/07, Royal Appliance International mod KHIM – BSH Bosch und Siemens Hausgeräte, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i et annullationssøgsmål til prøvelse af afgørelse truffet den 3. oktober 2007 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM), hvorved der blev givet afslag på registreringen af ordmærket »Centrixx« som EF-varemærke for visse varer i klasse 7, idet den indsigelse, som indehaveren af det nationale ordmærke »sensixx« havde rejst, blev taget til følge – manglende udsættelse af sagen i afventning af afgørelsen af en for de nationale domstole verserende sag om begæringen om det ældre varemærkes fortabelse – tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94 – risiko for forveksling mellem to varemærker.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Royal Appliance International GmbH betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse (jf. præmis 17)

2. Appel – anbringender – urigtig vurdering af fakta – afvisning – Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne – udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58) (jf. præmis 31)

3. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – foreløbige forholdsregler – betingelser for ydelse – alvorlig og uoprettelig skade – bevisbyrde (art. 278 TEUF og 279 TEUF) (jf. præmis 33)

Sagens genstand

Angående

Appel af kendelse afsagt af præsidenten for Retten i Første Instans (Syvende Afdeling) den 14. november 2008 i sag T-411/08, Artisjus Magyar Szerzöi Jogvédö Iroda Egyesület mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, der ikke tog en begæring til følge om at udsætte gennemførelsen af Kommissionens beslutning K(2008) 3435 endelig af 16. juli 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/C2/38.698 – CISAC) vedrørende et kartel om betingelserne for forvaltning af rettigheder til offentlig fremførelse af musikværker og om forvaltningsselskabernes udstedelse af de tilsvarende licenser, som omhandler anvendelsen i aftaler om gensidig repræsentation af medlemsrestriktionerne i International Confederation of Societies of Authors and Composer’s standardkontrakt (CISAC’s standardkonntrakt) eller de facto-anvendelsen af disse medlemsrestriktioner – nødvendigt at godtgøre de omstændigheder, som begrunder, at der foreligger uopsættelighed.

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Artisjus betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – kapitaltilførselsafgifter – kapitaltilførselsafgift pålagt kapitalselskaber

[Rådets direktiv 69/335, art. 11, litra a), og art. 12, stk. 1, litra a)]

Sammendrag

Direktiv 69/335 om kapitaltilførselsafgifter, og nærmere bestemt artikel 11, litra a), og artikel 12, stk. 1, litra a), heri, er ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning, som – med henblik på at forhindre afgiftsunddragelse i forbindelse med overdragelse af faste ejendomme ved hjælp af selskabskonstellationer – pålægger overdragelser af værdipapirer afgift på overdragelse af formuegoder, forudsat at disse overdragelser repræsenterer selskabsandele i selskaber, hvor mindst 50% af aktiverne udgøres af fast ejendom, og at køberen som følge af denne overdragelse opnår en retsstilling, der gør det muligt for vedkommende at udøve kontrol med enheden, også selv om der for det første ikke foreligger forsøg på afgiftsunddragelse, og hvor disse selskaber for det andet reelt driver virksomhed, og de faste ejendomme ikke kan adskilles fra den økonomiske virksomhed, der udøves af disse selskaber.

(jf. præmis 21 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23

(Rådets direktiv 89/104, art. 3, stk. 1, første afsnit, og art. 4, stk. 1, første afsnit)

Sammendrag

Når en vikaransats tidsbegrænsede arbejdskontrakt er ophørt på den i kontrakten fastsatte dato, før overdragelsen af den aktivitet, som den pågældende vikaransatte var tilknyttet – er den manglende fornyelse af nævnte kontrakt som følge af denne overdragelse ikke i strid med det forbud, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/23 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter. Den nævnte vikaransatte kan derfor ikke anses for stadig at have været til rådighed for brugervirksomheden på datoen for denne overdragelse.

Arbejdstageren har nemlig i princippet ikke krav på fornyelse af en tidsbegrænset arbejdskontrakt. Den omstændighed, at en sådan kontrakt ophører før datoen for overdragelse af den aktivitet, som arbejdstageren er tilknyttet, kan ikke bevirke, at der opstår en sådan ret. En undladelse af at forny en tidsbegrænset arbejdskontrakt, fordi der ikke er indgået en ny kontrakt, der er resultatet af overensstemmende viljeserklæringer, mellem arbejdsgiveren og arbejdstageren, kan ikke sammenlignes med en afskedigelse som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/23, hvorved arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet afsluttes ved arbejdsgiverens ensidige beslutning.

(jf. præmis 33, 34 og 37 samt konkl.)
Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) den 17. december 2009 i sag T-137/07, Portela mod Kommissionen, hvorved Retten, idet den fandt, dels at sagen måtte afvises, dels at sagen var åbenbart ugrundet, frifandt Kommissionen for en påstand principalt om, at Kommissionen pålægges en forpligtelse til at handle i overensstemmelse med artikel 14b i Rådets direktiv 93/42/EØF af 14. juni 1993 om medicinske anordninger (EFT L 169, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/79/EF af 27. oktober 1998 om medicinsk udstyr til in vitro-diagnostik (EFT L 331, s. 1), ved via Forbundsrepublikken Tyskland at pålægge certificeringsvirksomheden TÜV Rheinland Product Safety GmbH til fordel for sagsøgeren at anvende den obligatoriske civilretlige ansvarsforsikring, der er omhandlet i punkt 6 i bilag XI til direktiv 93/42, som den nævnte virksomhed har tegnet, og, hvis det lidte tab ikke kan dækkes via den principale påstand, subsidiært om erstatning for det tab, som sagsøgeren har lidt som følge af Kommissionens forskellige undladelser.
Anmodning om præjudiciel afgørelse – Fővárosi Bíróság – fortolkning af akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (EUT 2003 L 236, s. 33), artikel 10 EF, artikel 87, stk. 1, EF, og artikel 249 EF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT L 108, s. 51) – fordeling af nettoomkostningerne ved forpligtelserne til forsyningspligt mellem netoperatører og udbydere af elektroniske kommunikationstjenester – nationale retsforskrifter om mekanismerne for fordeling af omkostninger, der foreskriver anvendelse af regler, som ikke er forenelige med direktivet for så vidt angår finansiering af forsyningspligt opfyldt i året forud for den pågældende medlemsstats tiltrædelse af Den Europæiske Union.
9

Eftersom afgørelsen af det præjudicielle spørgsmål fra den nationale domstol, som har kompetence til at påkende den sag, som er indbragt for den, ikke klart fremgår af artikel 2 og artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, har tribunal de grande instance de Paris besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 2 og artikel 5[, nr. 3,] i [forordning nr. 44/2001] fortolkes således, at de giver en ret i en medlemsstat kompetence til at træffe afgørelse i en sag på grund af en skade på personlige rettigheder, der kan være opstået ved onlineoplysninger og/eller fotografier på et websted, som udgives i en anden medlemsstat af et selskab med hjemsted i den anden medlemsstat — eller i en anden medlemsstat, som under alle omstændigheder adskiller sig fra den første: — uden nogen anden betingelse, end at der er adgang til dette websted fra den første medlemsstat — eller alene når der foreligger en tilstrækkelig, væsentlig eller klar tilknytning mellem skadetilføjelsen og den første medlemsstats område, og, i dette andet tilfælde, hvis denne tilknytning kan følge af: — betydningen af forbindelser til det omtvistede websted fra den første medlemsstat, i absolutte tal eller relativt i forhold til samtlige forbindelser til det pågældende websted — bopælen, eller endog nationaliteten, af den person, der påberåber sig en tilsidesættelse af personlige rettigheder, eller mere generelt de berørte personer — det sprog, som de omtvistede oplysninger formidles på, eller andre forhold, der kan godtgøre webstedsadministratorens hensigt om specifikt at henvende sig til befolkningen i den første medlemsstat — det sted, hvor de fremførte faktiske omstændigheder har fundet sted, og/eller hvor de negativer, som eventuelt bliver lagt på nettet, blev taget — andre kriterier[?]«
Domstolens kendelse (Femte Afdeling) af 10. juli 2009 –

Hasbro Enercon og KHIM

(Sag C-59/09 P)

»Appel – Rettens »afgørelse« indeholdt i en skrivelse fra Rettens justitssekretær – afslag på at tillade sagsøgeren at lade sig repræsentere af en »Trade Mark and Design Litigator« under den mundtlige forhandling – afgørelse, som kan gøres til genstand for appel – åbenbart, at appellen skal afvises«

Appel – afgørelser, som kan gøres til genstand for appel (statutten for Domstolen, art. 56) (jf. præmis 7 og 8)

Angående

Appel af Rettens »afgørelse« indeholdt i skrivelsen fra Rettens justitssekretær om ikke at tillade sagsøgeren at lade sig repræsentere af en »Trade Mark and Design Litigator« under den mundtlige forhandling – afgørelser, der kan appelleres.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Sjette Afdeling) den 5. november 2008, Marinova mod Kommissionen og Université Libre de Bruxelles (sagerne T-213/08 og T-213/08 AJ), hvorved Retten erklærede sig inkompetent til at træffe afgørelse i den sag, som Daniela Marinova havde anlagt i henhold til en voldgiftsklausul i en kontrakt om fællesskabsfinansiering af et forskningsprojekt, indgået mellem Kommissionen og Université Libre de Bruxelles (ULB) – forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt, som sagsøgeren har indgået med ULB inden for rammerne af dette forskningsprojekt – Rettens inkompetence.
Unionens retsinstanser er ikke kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i honorarer til deres egne advokater, hvorimod de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges godtgjort hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Følgelig skal Domstolen, når den træffer afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger, ikke tage hensyn til en national tarif for advokaters honorarer eller til en eventuel aftale herom mellem den pågældende part og dennes befuldmægtigede eller rådgivere.

Betaling af flere advokater kan anses for omfattet af begrebet nødvendige udgifter i artikel 144, litra b), i Domstolens procesreglement i henhold til hver sags særegenheder, hvorunder først og fremmest hører sagens kompleksitet. Ved fastsættelsen af de omkostninger, der kan kræves erstattet, skal der således navnlig tages hensyn til det antal arbejdstimer, som kan forekomme objektivt nødvendige med henblik på sagens behandling, uafhængigt af det antal af advokater, som de præsterede ydelser kunne fordeles mellem.

Et selskab er som et kommercielt selskab underlagt merværdiomsætningsafgift, og det har derfor ret til at få refunderet de afgifter, der er afholdt i forbindelse med betaling af salæret, hvorfor der ikke skal tages hensyn til disse beløb ved beregningen af de omkostninger, der kan kræves erstattet.

(jf. præmis 24)
Sag C-496/09 INT

Den Italienske Republik

mod

Europa-Kommissionen

»Fortolkning af en dom — afvisning«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Tredje Afdeling) af 11. juli 2013

Retslig procedure – fortolkning af en dom – betingelser for at antage en anmodning herom til realitetsbehandling

(Statutten for Domstolen, art. 43; Domstolens procesreglement, art. 158, stk. 1)

For at en anmodning om fortolkning skal kunne antages til realitetsbehandling, skal den vedrøre domskonklusionen og de væsentligste præmisser i den pågældende dom og tage sigte på at fjerne en uklarhed eller tvetydighed, som eventuelt berører selve dommens betydning og rækkevidde, i den udstrækning den skulle afgøre det bestemte tilfælde, som var forelagt. En anmodning om fortolkning af en dom kan således ikke antages til realitetsbehandling, såfremt den ikke er baseret på vanskeligheder, der vedrører betydningen og rækkevidden af den dom, der er anmodet om en fortolkning af.

En anmodning, som tilsigter at rejse tvivl om følgerne af en ren ordlydsfortolkning af konklusionen i den dom, der er anmodet om en fortolkning af, kan hverken forenes med artikel 43 i statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 158, stk. 1, eller med retskraften af Domstolens domme og skal derfor afvises.

(jf. præmis 8, 11 og 12)

Sag C-496/09 INT

Den Italienske Republik

mod

Europa-Kommissionen

»Fortolkning af en dom — afvisning«

Sammendrag – Domstolens kendelse (Tredje Afdeling) af 11. juli 2013

Retslig procedure — fortolkning af en dom — betingelser for at antage en anmodning herom til realitetsbehandling

(Statutten for Domstolen, art. 43; Domstolens procesreglement, art. 158, stk. 1)

For at en anmodning om fortolkning skal kunne antages til realitetsbehandling, skal den vedrøre domskonklusionen og de væsentligste præmisser i den pågældende dom og tage sigte på at fjerne en uklarhed eller tvetydighed, som eventuelt berører selve dommens betydning og rækkevidde, i den udstrækning den skulle afgøre det bestemte tilfælde, som var forelagt. En anmodning om fortolkning af en dom kan således ikke antages til realitetsbehandling, såfremt den ikke er baseret på vanskeligheder, der vedrører betydningen og rækkevidden af den dom, der er anmodet om en fortolkning af.

En anmodning, som tilsigter at rejse tvivl om følgerne af en ren ordlydsfortolkning af konklusionen i den dom, der er anmodet om en fortolkning af, kan hverken forenes med artikel 43 i statutten for Domstolen og procesreglementets artikel 158, stk. 1, eller med retskraften af Domstolens domme og skal derfor afvises.

(jf. præmis 8, 11 og 12)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – anmodning, som ikke indeholder nogen oplysninger om den faktiske eller retlige baggrund og ikke angiver grundene til forelæggelsen for Domstolen (Domstolens procesreglement, art. 92, stk. 1, og art. 103, stk. 1) (jf. præmis 21-26 og konkl.)

2. Tilnærmelse af lovgivningerne – elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester – tilladelse og retsforskrifter – direktiv 2002/20 og 2002/21 (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20 og 2002/21) (jf. præmis 35, 36, 38 og 40-44 samt konkl. 2)

Sagens genstand

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Commissione tributaria provinciale di Taranto – fortolkning af artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (EFT L 108, s. 33), og af artikel 12 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (EFT L 108, s. 21) – pålæggelse af en afgift for regeringstilladelse i tilfælde af en telefonabonnementskontrakt – afgift finder ikke anvendelse i tilfælde af forudbetalt telekort – lovlighed.

Afgørelse

Konklusion

1) Den del af det fjerde spørgsmål, der vedrører Kommissionens direktiv 2002/77/EF af 16. september 2002 om konkurrence på markederne for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, samt det sjette spørgsmål, kan ikke antages til realitetsbehandling.

2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (tilladelsesdirektivet) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) er ikke til hinder for en afgift som afgiften for regeringstilladelse.
Artikel 5, stk. 1, litra a), i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker skal fortolkes således, at indehaveren af et varemærke kan forbyde en annoncør at reklamere for varer eller tjenesteydelser, der er af samme art som dem, for hvilke det pågældende varemærke er registreret, ved hjælp af et søgeord, der er identisk med det pågældende varemærke, og som annoncøren uden samtykke fra den pågældende indehaver har valgt i forbindelse med en søge- og annonceringsydelse på internettet, såfremt den nævnte reklame ikke eller kun med vanskelighed giver den gennemsnitlige internetbruger mulighed for at gøre sig bekendt med, om de i annoncen omhandlede varer eller tjenesteydelser hidrører fra varemærkeindehaveren eller fra en virksomhed, der er økonomisk forbundet med denne, eller derimod hidrører fra en tredjemand.
Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Femte Afdeling) den 25. marts 2009 i sag T-402/07, Kaul mod KHIM, hvorved Retten frifandt Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) i et annullationssøgsmål indledt af indehaveren af EF-ordmærket »CAPOL« for varer i klasse 1 til prøvelse af afgørelse truffet den 1. august 2007 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (KHIM) (sag R 782/2000-2), der for anden gang afviste en klage over Indsigelsesafdelingens afgørelse, rejst mod ansøgningen om registrering af EF-ordmærket »ARCOL« for varer i klasse 1, 17, og 20, efter at den oprindelige afgørelse, hvorved Tredje Appelkammer afviste indsigelsen, var blevet annulleret ved dommen i sag C-29/05 P, KHIM mod Kaul.
Appel af kendelse afsagt af præsidenten for Retten i Første Instans den 15. januar 2009, Ziegler mod Kommissionen (sag T-199/08 R), hvorved denne på grund af manglende uopsættelighed ikke tog den af sagsøgeren fremsatte begæring til følge, hvormed der tilsigtedes fritagelse for forpligtelsen til at tilvejebringe en bankgaranti som betingelse for ikke straks at inddrive den bøde, der var blevet pålagt ved Kommissionens beslutning K(2008) 926 endelig af 11. marts 2008 om en procedure i henhold til artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 vedrørende internationale flyttetjenesteydelser – urigtig vurdering af betingelserne om uopsættelighed – sandsynlighed for, at der vil opstå et alvorligt og uopretteligt tab for sagsøgeren – nødvendigheden af at tage eller ikke at tage hensyn til de finansielle ressourcer, som den koncern, denne part tilhører, råder over – tilsidesættelse af begrundelsespligten og princippet om ligebehandling og princippet om parternes processuelle ligestilling.
Appel af kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Sjette Afdeling) den 22. juli 2009 i sag T-234/09, Constantin Hârsulescu mod Rumænien, hvorved Retten erklærede sig inkompetent til at behandle det af sagsøgeren anlagte søgsmål med påstand om ophævelse af to domme afsagt af nationale retter samt om erstatning og renter – indsigelse mod beregningsmetoden for ret til pension – Rettens manglende kompetence.
Domstolens kendelse (Syvende Afdeling) af 22. marts 2010 – SPM mod Rådet og Kommissionen

(Sag C-39/09 P)

»Appel – artikel 119 i Domstolens procesreglement – Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold – fælles markedsordning for bananer – ordning for import af bananer med oprindelse i AVS-staterne til Fællesskabet – tab angiveligt lidt af en uafhængig producent – manglende overholdelse af konkurrencereglerne på området for den fælles landsbrugspolitik – tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, herunder særligt princippet om god forvaltningsskik – åbenbart, at appellen skal afvises eller forkastes«

1. Landbrug – fælles markedsordning – banan – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling (Rådets forordning nr. 404/93, art. 19) (jf. præmis 38-40)

2. Landbrug – fælles landbrugspolitik – forrang i forhold til traktatens formål på konkurrenceområdet (art. 36 EF; Rådets forordning nr. 404/93) (jf. præmis 47 og 48)

3. Landbrug – fælles markedsordning – banan – importordning – ændring af reglerne om fordeling af toldkontingenter – manglende foranstaltninger til at sikre de uafhængige AVS-producenters levedygtighed (Rådets forordning nr.º404/93, som ændret ved forordning nr. 1637/98 og nr. 856/1999; Kommissionens forordning nr. 2362/98 og nr. 896/2001) (jf. præmis 68-74)

4. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – ulovlighed – bestemmelse, der ikke har direkte virkning – (art. 288, stk. 2, EF) (jf. præmis 78 og 79)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) den 13. november 2008 i sag T-128/05, SPM mod Rådet og Kommissionen, hvorved Retten frifandt Rådet og Kommissionen for appellantens påstand om erstatning for det tab, appellanten har lidt som følge af de angiveligt ulovlige regler, som Rådet og Kommissionen har vedtaget på området for import af bananer til Fællesskabet – Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold – bananer med oprindelse i AVS-staterne – tab angiveligt lidt af en uafhængig producent – manglende overholdelse af konkurrencereglerne på området for den fælles landbrugspolitik – tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, herunder særligt princippet om god forvaltningsskik.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
1)

Den berørte offentlighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, og artikel 10a i Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/35/EF af 26. maj 2003, samt i artikel 2, nr. 14), og artikel 15a i Rådets direktiv 96/61/EF af 24. september 1996 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, som ændret ved direktiv 2003/35, hvilke bestemmelser er gengivet i artikel 2, nr. 15) og 16), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/1/EF af 15. januar 2008 om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening, skal kunne anfægte den afgørelse, hvorved et organ, der henhører under en medlemsstats domstolsorganisation, har taget stilling til en ansøgning om tilladelse til at gennemføre et projekt, uanset hvilken rolle den har kunnet spille ved behandlingen af ansøgningen ved at deltage i proceduren for det nævnte organ og ved i den anledning at gøre sine synspunkter gældende.