RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

14. december 1995

Sag T-72/94

Komninos Diamantaras

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — udlandstillæg — ingen varig bopæl i tjenestestaten — tjenestemandsvedtægten, bilag VII, artikel 4, stk. 1, litra a)«

Fuldstændig gengivelse på græsk II-865

Angående:

Påstande om — annullation af Kommissionens afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren ved administrativ skrivelse af 22. februar 1993, og hvorved Kommissionen afslog at yde ham udlandstillæg — Kommissionen tilpligtes at betale nævnte tillæg fra den dato, da sagsøgeren blev ansat ved Kommissionen.

Udfald:

Annullation af Kommissionens afgørelse; Kommissionen tilpligtedes at betale sagsøgeren udlandstillæg.

Resumé af dom

Sagsøgeren, der er græsk statsborger, har været tjenestemand ved Kommissionen siden den 1. november 1992. I perioden fra den 1. december 1985 til den 31. december 1988 var han ansat af et selskab, hvis hjemsted var i Bruxelles, med henblik på gennemførelse af en kontrakt mellem dette selskab og Kommissionen. I perioden 1. januar til 15. december 1989 arbejdede han som uafhængig konsulent ved Kommissionen. Han har i hele ovennævnte periode været bosat i Bruxelles.

Efter at sagsøgeren havde underrettet de kommunale myndigheder i Bruxelles.om sin umiddelbare fraflytning, vendte han tilbage til Athen, hvor han i perioden 2. januar 1990 til 31. oktober 1992 arbejdede for Kontro Ananeosimon Pigon Energias (CRÊS), hvis hovedsæde befinder sig i Pikermi-Koropi Attikis (Grækenland). I medfør af de mellem Kommissionen og CRES indgåede kontrakter besøgte sagsøgeren, som var chef for CRES' kontor i Bruxelles, flere gange denne by, hvor han havde to lejligheder.

Efter at sagsøgeren havde tiltrådt sin tjeneste ved Kommissionen og havde udfyldt det skema, som er bestemt for personer, som ansættes ved Kommissionen, og heri som bopælssted i tidsrummet 16. december 1989 til 31. oktober 1992 havde angivet Kifisia (Grækenland) og som erhvervsudøvelsessted i tidsrummet 2. januar 1990 til 31. oktober 1992 Athen, Pikermi (Grækenland), tilstilledes sagsøgeren en afgørelse fra Kommissionen, hvori denne meddelte ham, at han ikke var berettiget til det udlandstillæg, som er hjemlet i artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten).

Sagsøgeren indgav en klage over denne afgørelse, som blev afvist af Kommissionen.

Realiteten

I henhold til fast retspraksis er formålet med udlandstillægget at opveje de særlige udgifter og ulemper, der er forbundet med varig udøvelse af et erhverv i et land, som tjenestemanden inden sin tiltrædelse af tjenesten ikke havde haft nogen varig tilknytning til. For at en sådan fast forbindelse kan etableres og således ophæve tjenestemandens ret til udlandstillæg kræver lovgiver, at tjenestemanden på varig måde har haft bopæl eller udøvet sit hovederhverv i fem år i tjenestelandet. Enhver fortolkning, som afskærer en tjenestemand, som kun i en del af denne femårsperiode på varig måde har haft bopæl i det pågældende land eller dér har udøvet sit hovederhverv, fra retten til udlandstillæg, tilsidesætter altså formålet med udlandstillægget, således som dette er blevet fastsat i retspraksis (præmis 48).

Henvisning til: Retten, 30. marts 1993, sag T-4/92, Vardakas mod Kommissionen, Sml. II, s. 357, præmis 39.

Det fremgik af en gennemgang af dommen i sagen Benzler mod Kommissionen, som Kommissionen havde henvist til, at der i denne dom var tale om en helt anden situation end den, der forelå i denne sag. Dette indebar, at Kommissionens argument, som var støttet på denne dom, ikke kunne ændre den ovenfor angivne retspraksis (præmis 49).

Henvisningtil: Retten, 10. juli 1992, sag T-63/91, Benzler mod Kommissionen, Sml. II, s. 2095.

Retten bemærkede, at artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtægtens bilag VII bestemmer, at den fastsatte femårsperiode udløber seks måneder før tjenestemandens tiltrædelse af tjenesten. Retten antog, at formålet med denne seksmånedersfrist er at undgå, at tjenestemænd, som reelt har tilbagelagt hele femårsperioden i det land, hvor det ønskede tjenestested er beliggende, ikke ændrer deres varige bopæl eller stedet for udøvelsen af deres hovederhverv kort tid inden deres tiltrædelse af tjenesten. Denne forsigtighedsregel, som lovgiver har indføjet i betingelserne for tildeling af udlandstillæg, støtter desuden princippet om, at tjenestemanden udelukkende fortaber retten hertil, såfremt han i den pågældende femårsperiode på varig måde har haft bopæl eller udøvet sit hovederhverv i tjenestelandet (præmis 50).

En sporadisk og kortvarig fraværsperiode fra tjenestelandet kan ikke nødvendigvis anses for at være tilstrækkelig til, at tjenestemandens bopæl på tjenestestedet ikke kan betegnes som varig (præmis 51).

Henvisning til: Domstolen, 9. oktober 1984, sag 188/83, Witte mod Parlamentet, Sml. s. 3465, Retten, 28. september 1993, sag T-90/92, Magdalena Fernandez mod Kommissionen, Sml. II, s. 971.

Modsat Kommissionen fandt Retten, at undtagelsen i sidste punktum i artikel 4, stk. 1, litra a), i vedtægtens bilag VII ikke lam gælder for personer, som har tilhørt en anden stats eller en international organisations personale, eftersom bestemmelsen omfatter alle »de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en anden stat eller en international organisation«. Opgaven som uafhængig konsulent ved Kommissionen, der var baseret på et direkte kontraktforhold mellem vedkommende og institutionen, måtte anses for et tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en international organisation. I henhold til sidste punktum i artikel 4, stk. 1, litra a), skal der ved bestemmelsens anvendelse ses bort fra de tilfælde, hvor vedkommende har gjort tjeneste for en international organisation, hvorfor den femårige referenceperiode ifølge Retten derfor var tidsrummet 16. maj 1986 til 31. december 1988 og 16. december 1989 til 30. april 1992 (præmis 52).

Henvisning til: Domstolen, 10. oktober 1989, sag 201/88, Atala-Palmerini mod Kommissionen, Sml. s. 3109, præmis 6.

Retten fandt, at det klart fremgik af sagens akter, at sagsøgeren i tidsrummet 1. december 1985 til 31. december 1988 var bosat i Bruxelles og dér havde udøvet sit hovederhverv, hvilket altså omfatter den første del af referenceperioden. Retten fastslog, at sagsøgerens påstand om, at han ikke som krævet efter de pågældende bestemmelser dér på varig eller normal måde havde haft sin bopæl i den pågældende del af referenceperioden, ikke støttedes af noget bevis (præmis 53).

Vedrørende den anden del af referenceperioden bemærkede Retten, at sagsøgeren havde givet en tilfredsstillende forklaring på et af de forhold, som Kommissionen havde henvist til, og havde fremført en række holdepunkter til støtte for, at han, selv om han i denne periode besøgte Bruxelles, dog havde haft sin varige bopæl i Grækenland, og at det var dér, han havde ønsket at etablere det varige midtpunkt for sine interesser. Uden at komme nærmere ind på bevisværdien af alle de bevismidler og holdepunkter, som sagsøgeren havde henvist til, fandt Retten, at de set under ét i betydelig grad rejste tvivl om rigtigheden af de forhold, som Kommissionen havde påberåbt sig. Det måtte derfor fastslås, at Kommissionen ikke havde frembragt noget yderligere forhold, som modbeviste disse bevismidler og disse forhold eller godtgjorde, at sagsøgerens reelle varige bopæl i den anden del af referenceperioden befandt sig i Bruxelles (præmis 56, 57 og 58).

Retten fandt derfor, at sagsøgeren måtte anses for i tilstrækkelig grad at have godtgjort, at han i perioden 16. december 1989 til 30. april 1992 havde haft sin varige bopæl i Grækenland (præmis 59).

Dette indebar, at sagsøgeren opfyldte betingelsen i artikel 4, stk. 1, litraa), i vedtægtens bilag VII om ikke på varig måde hverken at have udøvet sit hovederhverv eller at have haft bopæl i tjenestestaten i den fastsatte femårsperiode (præmis 60).

Heraf fulgte, at Kommissionens afgørelse om ikke at tildele sagsøgeren udlandstillæg måtte annulleres. Kommissionen dømtes derfor til at betale sagsøgeren nævnte udlandstillæg fra den 1. november 1992 med fradrag af de beløb, som allerede var blevet udbetalt ham som særligt udlandstillæg, forhøjet med 8% rente fra tidspunktet fra de respektive udlandstillægs forfald indtil deres betaling. Retten fandt, at sagsøgerens påstand om at få tildelt renter efter en sats på 10% var overdreven, og at satsen burde fastsættes til 8% p.a. (præmis 61 og 62).

Konklusion:

1) Kommissionens afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren ved skrivelse af 22. februar 1993, og hvorved Kommissionen afslog at yde sagsøgeren udlandstillæg, annulleres.