ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49.

Således har og kan momspligten have en indvirkning på erhvervsvirksomheds struktur og funktionsmåde. Dannelsen af momsgrupper giver dog medlemsstaterne mulighed for at mindske den påvirkning, som moms kan have på erhvervsdrivende måde at organisere sig på. Det kan ske ved at nedbringe omkostningsdifferencen mellem at foretage en tjenesteydelse inden for gruppen og købe denne af en afhængig leverandør, der har status som særskilt juridisk person. Dannelsen af momsgrupper fremmer således afgiftsneutraliteten ved at gøre det muligt at have virksomhedsstrukturer uden negative følger for så vidt angår momspligten. Desuden medfører muligheden for at lade ikke-afgiftspligtige personer indgå som medlemmer af en momsgruppe, at virksomhedsstrukturer, der omfatter sådanne personer, ligestilles med andre virksomhedsstrukturer. Et eksempel herpå er sådanne selskabsgrupper, hvor et holdingselskab ejer aktiemajoriteten i alle andre selskaber i gruppen.
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede, hvor en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat, og som i henhold til værtsmedlemsstatens faglige bestemmelser har mulighed for at fastsætte prisen for sin ydelse, hævdes at have begået en disciplinær forseelse, idet han har anvendt en takst, som hævdes at være uforholdsmæssig høj, men som er baseret på taksterne for lignende ydelser, udgør en restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser.

Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere, om de mål, der forfølges med reglerne, således som de vil blive anvendt i Kostas Konstantinides’ tilfælde, rent faktisk er omfattet af tvingende almene hensyn, og om de pågældende foranstaltninger er egnede til at garantere virkeliggørelsen af disse formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå disse.
4.

Sjette direktivs artikel 17 ( 6 ) bestemmer: »1. Fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. 2. I det omfang goder og tjenesteydelser anvendes i forbindelse med den afgiftspligtige persons afgiftspligtige transaktioner, er han berettiget til i den afgift, der påhviler ham, at fradrage følgende beløb: a) den [moms], som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person b) den [moms], som skyldes eller er erlagt for indførte goder c) den [moms], som skyldes i medfør af artikel 5, stk. 7, litra a), og artikel 6, stk. 3. 3. Medlemsstaterne indrømmer ligeledes enhver afgiftspligtig person fradrag for eller tilbagebetaling af den i stk. 2 omhandlede [moms], for så vidt goder og tjenesteydelser anvendes til: a) hans transaktioner i forbindelse med de former for økonomisk virksomhed, som omhandlet i artikel 4, stk. 2, når disse udføres i udlandet og ville have givet ret til fradrag, såfremt de var blevet udført i indlandet b) hans transaktioner, som er fritaget for afgift i medfør af artikel 14, stk. 1, litra i), artikel 15 og artikel 16, stk. 1, punkt B, C og D, og stk. 2 c) hans transaktioner, som er fritaget for afgift i medfør af artikel 13, punkt B, litra a) og litra d), nr. [1)-5)], såfremt aftageren er etableret uden for Fællesskabet, eller såfremt de pågældende transaktioner er knyttet direkte til goder, som er bestemt til at udføres til et land uden for Fællesskabet. […] 5. For så vidt angår goder og ydelser, som af en afgiftspligtig person benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag i medfør af stk. 2 og 3, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag, er fradrag kun tilladt for den del af [momsen], der forholdsmæssigt svarer til beløbet for den førstnævnte form for transaktioner. Pro rata-satsen beregnes for samtlige transaktioner, som udføres af den afgiftspligtige i overensstemmelse med artikel 19. Medlemsstaterne kan dog: a) give den afgiftspligtige person tilladelse til at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed, såfremt der føres særskilte regnskaber for hver af disse sektorer b) påbyde den afgiftspligtige person at fastsætte en pro rata-sats for hver sektor inden for sin virksomhed og at føre særskilte regnskaber for hver af disse sektorer c) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget under hensyntagen til, hvordan samtlige eller en del af goderne og ydelserne benyttes d) give den afgiftspligtige person tilladelse til eller pålægge ham at foretage fradraget i overensstemmelse med den i første afsnit anførte regel for samtlige goder og tjenesteydelser benyttet til alle de omhandlede transaktioner e) fastsætte, at såfremt den [moms], som den afgiftspligtige person ikke kan fradrage, er af ringe størrelse, skal den ikke tages i betragtning.«
Artikel 3a, stk. 1 og 2, i direktiv 89/552 som ændret bestemmer:

»1. Enhver medlemsstat kan træffe foranstaltninger i overensstemmelse med fællesskabsretten for at sikre, at et tv-spredningsforetagende under dens jurisdiktion ikke udnytter sin eneret til at udsende begivenheder, der af den pågældende medlemsstat anses for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse, på en sådan måde, at en betydelig del af befolkningen i den pågældende medlemsstat forhindres i at kunne følge sådanne begivenheder via direkte eller tidsforskudt transmission på gratis fjernsyn. Træffer en medlemsstat sådanne foranstaltninger, udarbejder den en liste over begivenheder – nationale eller ikke-nationale – som den anser for at være af væsentlig samfundsmæssig interesse. Dette skal ske på en klar og gennemskuelig måde og i tilstrækkelig god tid til at sikre efterlevelse i praksis. Den pågældende medlemsstat beslutter i den forbindelse ligeledes, om disse begivenheder helt eller delvis skal kunne transmitteres direkte eller – hvor det i offentlighedens interesse af objektive grunde er nødvendigt eller hensigtsmæssigt – helt eller delvis skal kunne transmitteres tidsforskudt.

2. Medlemsstaterne underretter straks Kommissionen om alle foranstaltninger, som træffes i medfør af stk. 1. Kommissionen kontrollerer inden for en periode på tre måneder fra underretningen, at sådanne foranstaltninger er forenelige med fællesskabsretten, og meddeler dem til de øvrige medlemsstater. Den anmoder om en udtalelse fra det udvalg, der er nedsat i medfør af artikel 23a. Den offentliggør straks de trufne foranstaltninger i De Europæiske Fællesskabers Tidende og offentliggør mindst en gang om året den konsoliderede liste over de foranstaltninger, der er truffet af medlemsstaterne. […]«
100.

Efter i den appellerede doms præmis 109 at have fastslået, at de elementer, der udgjorde en samlet, kompleks og vedvarende overtrædelse efter marts 2001, bestod i bilaterale kontakter, kontakter, der blev etableret på handelsmesser, og kontakter, der blev etableret i forbindelse med FNAS’ møder med henblik på at koordinere priser, og, i den pågældende doms præmis 110, at Aquatis udelukkende havde deltaget i FNAS’ møder og ikke i overtrædelsens to andre elementer, fastslog Retten i samme doms præmis 111, at det skulle afgøres, om »Aquatis – da selskabet deltog i FNAS' møder – vidste eller nødvendigvis burde vide, at det indgik i kredsen af deltagere i det fælleseuropæiske kartel. Det er alene, hvis det er godtgjort, at Aquatis havde kendskab til de to øvrige elementer, som skal være til stede, for at der er tale om et kartel, at selskabets deltagelse i aftalen om det franske marked vil kunne betragtes som et udtryk for dets medvirken i den konstaterede overtrædelse« ( 36 ).
56.

Kommissionen har over for dette anbringende med rette gjort gældende, at dens beslutning alene hviler på direktiv 2003/87. Letlands anbringende skal dog forstås således, at Kommissionen har fortolket og anvendt direktivet på en sådan måde, at det skulle have været vedtaget på et andet retsgrundlag, nemlig artikel 192, stk. 2, litra c), TEUF.
58.

For at gøre det muligt for ældre arbejdstagere – også når der er tale om en kortere indbetalingsperiode – at opspare et tilstrækkeligt indestående til at opnå en meningsfuld pensionsudbetaling og for allerede tidligt at inddrage yngre arbejdstagere i pensionsordningen, uden at bidragene hertil med henblik på et stadigt fjernt mål belaster disse arbejdstagere for voldsomt i økonomisk henseende, forfølger Experians pensionsordning legitime socialpolitiske formål på områderne beskæftigelsespolitik og arbejdsmarked. Støttet på sådanne formål er ulige behandling på grund af alder for at opnå fordele, der er forbundet med beskæftigelsen, principielt berettiget [jf. artikel 6, stk. 1, første afsnit, sammenholdt med andet afsnit, litra b), i direktiv 2000/78].
Artikel 1 i Siciliens regionallov nr. 12 af 9. juli 2004, som indeholder bestemmelser vedrørende optikervirksomhed og ændring af regionallov nr. 28 af 22. februar 1999 (herefter »regionallov nr. 12/2004«), bestemmer følgende:

»1. Med henblik på udstedelse af en tilladelse til udøvelse af erhvervet som optiker skal den kompetente kommunale myndighed, ud over registreringen i det særlige register, jf. artikel 71 i regionallov nr. 25 af 1. september 1993, tage hensyn til forholdet mellem befolkningstallet og antallet af optikerforretninger for at sikre en rationel fordeling af udbuddet i området. Dette forhold fastsættes til én optikerforretning for hver 8000 indbyggere. Afstanden mellem to forretninger skal være mindst 300 meter. Nævnte begrænsninger vedrører ikke forretninger, der flyttes fra et lejemål til egne lokaler, eller forretninger, som er tvunget til flytning som følge af udsættelse eller på grund af force majeure. Dette berører ikke de tilladelser, som er udstedt på tidspunktet for ikrafttrædelsen af denne lov.

2. Såfremt der foreligger dokumenterede lokale behov, udsteder den kompetente kommunale myndighed en tilladelse eller overfører en eksisterende tilladelse, som en undtagelse fra bestemmelserne i stk. 1, efter indhentelse af en obligatorisk udtalelse fra handelskammerets provinsudvalg, jf. artikel 8 i bekendtgørelsen om gennemførelse af artikel 71 i regionallov nr. 25 af 1. september 1993, som blev udstedt ved præsidentielt dekret nr. 64 af 1. juni 1995.

3. I kommuner med under 8000 indbyggere kan den kompetente kommunale myndighed under alle omstændigheder udstede maksimalt to tilladelser uden indhentelse af en udtalelse fra det i stk. 2 omhandlede udvalg. Dette berører ikke de anmodninger, som er under behandling før tidspunktet for ikrafttrædelsen af denne lov.«
74.

Samtidig har Domstolen dog fremhævet, at proportionalitetsprincippet kræver, at et mål forfølges på en sammenhængende og systematisk måde. I den foreliggende sag forekommer det mig imidlertid ikke sammenhængende, når den danske lovgiver på den ene side ophæver en rodfæstet absolut aldersgrænse for pensionering ved det fyldte 70. år, men på den anden side i tilfælde af stillingsnedlæggelse faktisk indfører en grænse for pensionering ved 65 år. Med ophævelsen af en absolut aldersgrænse for pensionering bekræfter lovgiver nemlig, at den ikke anser opnåelsen af en bestemt alder for at være et sagligt tilknytningspunkt for spørgsmålet om overgang til pension.
53.

Der er ingen klar opdeling af, hvad der er omfattet af primær lovgivning og af bestemmelser af lavere rang. Bekendtgørelser kan anvendes til at indføre omtvistede foranstaltninger. Det er ikke ukendt for lovgivere at manipulere med deres nationale ordninger ved at anvende den mindre gennemsigtige procedure, der gælder for sekundær lovgivning, med henblik på at gennemføre vanskelige politiske valg uden den offentlige bevågenhed, der gælder for den parlamentariske procedure (det skal med det samme tilføjes, at jeg ikke mener, at dette var tilfældet her). Foreslåede foranstaltninger, der påvirker miljøet, kan vække stærke synspunkter for eller imod. Århuskonventionen sigter på at undgå, at lovgivning, der påvirker miljøet, vedtages i hemmelighed.
72.

Når det drejer sig om private parter, kan den gensidige omkostningsbegrænsning under visse omstændigheder være berettiget på grund af den processuelle ligestilling, der er en del af den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang ( 43 ), som udtrykkeligt nævnes i Århuskonventionens artikel 9, stk. 4, som proceduremaksime. Denne ligestilling kan man drage i tvivl ( 44 ), når den ene part i vidt omfang er fritaget for risikoen for at skulle betale modpartens omkostninger, mens den anden part ud over at bære størstedelen af sine egne omkostninger, såfremt han taber sagen, altid skal betale sagsøgerens fulde omkostninger. Man kunne endda forestille sig, at en sådan ulige fordeling af omkostningsrisikoen kan påvirke udformningen af processtrategien. En part, som i vidt omfang er beskyttet mod en omkostningsrisiko, kunne være fristet til i unødig grad at udvide sagens genstand for at lade modpartens omkostninger stige og dermed øge dennes incitament til at indgå forlig.
12.

Artikel 15 i forordning nr. 1008/2008, der har overskriften »Trafikflyvning inden for Fællesskabet«, og som er indeholdt i kapitel II, der selv har overskriften »Adgang til ruter«, bestemmer: »1. EF-luftfartsselskaber har ret til at drive trafikflyvning på ruter inden for Fællesskabet. 2. Medlemsstaterne må ikke gøre et EF-luftfartsselskabs drift af trafikflyvning inden for Fællesskabet betinget af nogen form for tilladelse eller bevilling. Medlemsstaterne stiller ikke krav om, at EF-luftfartsselskaberne skal forelægge dokumenter eller oplysninger, som de allerede har forelagt den kompetente licensudstedende myndighed, forudsat at de relevante oplysninger til sin tid kan indhentes fra den kompetente licensudstedende myndighed. […] 5. Uanset bestemmelserne i bilaterale aftaler mellem medlemsstater, og medmindre andet fremgår af Fællesskabets konkurrenceregler for virksomheder, skal den eller de berørte medlemsstater give EF-luftfartsselskaber tilladelse til at kombinere trafikflyvninger og indgå code share-aftaler med ethvert luftfartsselskab for trafikflyvninger til, fra eller via alle lufthavne på deres territorium fra eller til et hvilket som helst punkt i tredjelande. En medlemsstat kan inden for rammerne af den bilaterale trafikflyvningsaftale med det pågældende tredjeland pålægge begrænsninger for code share-aftaler mellem EF-luftfartsselskaber og luftfartsselskaber fra et tredjeland, navnlig hvis det pågældende tredjeland ikke giver tilsvarende kommercielle muligheder til EF-luftfartsselskaber, der opererer fra den pågældende medlemsstat. Medlemsstaterne skal i så tilfælde sikre, at de begrænsninger, som sådanne aftaler pålægger, ikke begrænser konkurrencen mellem EF-luftfartsselskaberne og ikke er diskriminerende, og at de ikke er mere restriktive end nødvendigt.«
73.

Pligten til at opbevare og fremlægge oplysninger var ikke indeholdt i 1996-meddelelsen. Jeg kan dog ikke godtage, at Spanien ikke var forpligtet til at godtgøre, at det kumulative treårige loft blev overholdt i forbindelse med en støtte, der under påberåbelse af de minimis-reglen ikke blev tilbagesøgt. Spanien skulle derfor fremlægge relevant dokumentation. Argumentet om, at ordningerne alene fandt anvendelse på nye virksomheder, kan ikke tiltrædes, eftersom de alle fandt anvendelse »i de fire skatteår, der følger efter det første skatteår inden for fristen på fire år efter deres oprettelse, hvor [virksomhederne] opnår et positivt resultat […]« ( 64 ), således at perioder på over tre år var omfattet. Kommissionen har gjort gældende, at der ikke blev fremlagt nogen dokumentation. Spaniens eneste imødegåelse heraf har været at sige, at det tilsendte Kommissionen skatteangivelserne for de omhandlede virksomheder, som ikke afslørede nogen andre støttetildelinger. Jeg finder ikke, at fremlæggelsen af dokumenter, som ikke viser eksistensen af en støtte, er tilstrækkelig til at bevise fraværet af støtte eller til at godtgøre, at de minimis-loftet ikke blev overskredet ved kumulativ støtte over en given treårig periode.
64.

Ifølge Domstolens argumentation i Kiiski-sagen var det afgørende, at direktiv 92/85 vil modvirke, at gravide arbejdstagere udsættes for en dobbeltbelastning. Denne dobbeltbelastning kan også indtræde under børnepasningsorloven i moderens sidste fase af graviditeten på grund af pasningen af det første barn. Domstolen fremhævede, at arbejdstagerne ikke må fratages de fordele, der er knyttet til barselsorloven i henhold til direktivet. Heraf kunne man ved første blik slutte, at heller ikke fordelen ved at bevare lønnen må fratages arbejdstagerne. I direktiv 92/85 er det dog netop ikke en bevarelse af lønnen, men derimod en passende ydelse, der er fastsat pligt til. Om der i henhold til konkrete bestemmelser i de kollektive overenskomster i visse tilfælde også betales en løn, der går ud over denne ydelse, ændrer intet ved, at direktivet anser den passende ydelse for tilstrækkelig. I Kiiski-sagen opnåede arbejdstagerne, fordi de blev nægtet at gå på barselsorlov, end ikke at modtage den passende ydelse.
89.

Jeg udelukker således ikke muligheden for at anlægge en anden sag i henhold til artikel 260, stk. 2, TEUF i den situation, hvor tvistens rammer åbenbart har ændret sig, idet medlemsstaten har vedtaget foranstaltninger, der i et vist omfang viser sig ikke at være tilstrækkelige til at opfylde den dom, der er afsagt i medfør af artikel 260, stk. 2, TEUF. Dette gælder selv i de situationer, hvor en medlemsstats bestræbelser på at opfylde en dom, hvorved der fastslås, at der foreligger et traktatbrud, som vedrører komplekse faktiske omstændigheder, er nået så langt, at det er begrundet at nedsætte tvangsbøden for fremtiden, uden at det er nødvendigt at udsætte foranstaltningen. Det følger af princippet om loyalt samarbejde, der ifølge retspraksis tillige finder anvendelse på institutionerne, at det må være at foretrække, at det er Domstolen, der tager stilling til sådanne spørgsmål, og ikke Kommissionen i medfør af en dristig fortolkning af dens budgetbeføjelse.
32.

Portugals argumenter overbeviser mig ikke. Det er ganske vist rigtigt, at siden dommen i sagen Telemarsicabruzzo m.fl. ( 9 ) har Domstolen afvist at afgøre spørgsmål, hvis den ikke råder over det nødvendige faktiske og retlige materiale, der kræves for at give et hensigtsmæssigt svar på de forelagte spørgsmål ( 10 ). Disse oplysninger er også nødvendige for at give medlemsstaternes regeringer og andre interesserede parter mulighed for at indgive indlæg i henhold til artikel 23 i statutten for Domstolen ( 11 ). Portugal har med føje anført, at den forelæggende ret undlod at nævne flere relevante bestemmelser og kunne have beskrevet den omtvistede foranstaltning mere dybdegående. I betragtning af samarbejdsforholdet mellem Den Europæiske Unions Domstol og den forelæggende ret skal den sidstnævnte imidlertid ikke nødvendigvis afklare alle tvivlspørgsmål vedrørende fortolkningen af den nationale lov, som finder anvendelse i sagen, men skal snarere sætte Domstolen i stand til at give et hensigtsmæssigt svar på de forelagte spørgsmål. Anmodningen giver Domstolen de væsentlige oplysninger til at gøre det.
107.

Det fremgår af det foregående, at LPN i første instans alene gjorde gældende, at den større gennemsigtighed på miljøområdet i sig selv udgør en tungtvejende offentlig interesse. I lighed med Domstolens argumentation i præmis 157 og 158 i dommen i sagen Sverige m.fl. mod API og Kommissionen, er jeg af den opfattelse, at betragtninger af en så generel art ikke er tilstrækkelige til at godtgøre, at princippet om gennemsigtlighed i den foreliggende sag er af nogen særlig påtrængende karakter, som ville kunne gå forud for begrundelserne for at afslå udleveringen af de omhandlede dokumenter. Desuden fremgår det klart af præmis 62 i TGI-dommen, at det ikke påhviler Kommissionen ex officio at undersøge, om en tungtvejende offentlig interesse kan begrunde en udlevering af de omfattede dokumenter i medfør af artikel 4, stk. 2 in fine, i forordning nr. 1049/2001 og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1367/2006. Domstolen har derimod fastslået, at de interesserede parter kan påvise eksistensen af en mere tungtvejende offentlig interesse, der kan begrunde en udlevering af de omhandlede dokumenter ( 69 ).
I artikel 3 (»konstatering af skade«) bestemmes navnlig følgende:

»[...]

2. En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både af a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Fællesskabet, og b) denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet.

3. Med hensyn til omfanget af den subsidierede indførsel fastslås det, om der har været tale om betydelig stigning i indførslen enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Fællesskabet. Hvad angår den subsidierede indførsels virkning på priserne tages det i betragtning, om de subsidierede varer udbydes til en væsentligt lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Fællesskabet, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

[…]

5. Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder følgende: at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier; størrelsen af den aktuelle dumpingmargen; den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital, kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i Fællesskabet; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer. Denne opregning er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

6. Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer specielt en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er ansvarlige for de virkninger for en erhvervsgren i Fællesskabet, som er omhandlet i stk. 5, og at disse virkninger er så alvorlige, at de kan betegnes som væsentlig skade.

7. Andre kendte faktorer end dumpingimporten, der samtidig kunne have tilføjet EU-erhvervsgrenen skade, blev også undersøgt for at sikre, at en eventuel skade forårsaget af disse andre faktorer ikke blev tilskrevet dumpingimporten. Faktorer, der kan tages hensyn til i den forbindelse, indbefatter mængde og priser for så vidt angår varer, som ikke indføres til subsidierede priser, nedgang i efterspørgslen eller ændringer i forbrugsmønstret, restriktiv handelspraksis og konkurrence mellem producenter i tredjelande og producenter i Fællesskabet, den teknologiske udvikling samt EU-erhvervsgrenens eksportresultater og produktivitet.

[…]« ( 10 ).
70.

Efter først at have anerkendt de finske restriktive foranstaltninger ud fra de tre hensyn, der allerede blev fremsat i Marks & Spencer-sagen ( 36 ), bemærkede Domstolen, idet den derefter gik videre til prøvelsen af denne foranstaltnings proportionalitet med hensyn til »det væsentlige i [disse] mål« ( 37 ), at det, for at dette kriterium er opfyldt, er nødvendigt at give moderselskabet mulighed for at påvise, at det svenske datterselskab havde udtømt mulighederne for medregning af underskuddene i dets hjemstedsmedlemsstat, og at der ikke er nogen mulighed for, at disse underskud kan medregnes i samme medlemsstat i fremtidige regnskabsår ( 38 ).