ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der skal tages hensyn til den forskellige forventede levetid for mænd og kvinder som aktuarmæssigt kriterium ved beregningen af en lovbestemt social sikringsydelse, der udbetales i anledning af en arbejdsulykke, når anvendelsen af dette kriterium bevirker, at den éngangsydelse, der udbetales til en mand, er lavere end den, som en jævnaldrende kvinde i en i øvrigt tilsvarende situation ville få.

Det påhviler den nationale ret at vurdere, om betingelserne for, at medlemsstaten ifalder ansvar, er opfyldt, når en national lovgivning, hvorefter der skal tages hensyn til den forskellige forventede levetid for mænd og kvinder som aktuarmæssigt kriterium ved beregningen af en lovbestemt social sikringsydelse, der udbetales i anledning af en arbejdsulykke, tilsidesætter artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 om gradvis gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring. For så vidt angår spørgsmålet, om en sådan national lovgivning udgør en »tilstrækkelig kvalificeret« tilsidesættelse af EU-retten, skal den nationale ret endvidere bl.a. tage hensyn til den omstændighed, at Domstolen endnu ikke har udtalt sig om, hvorvidt det ved fastsættelsen af en ydelse, der udbetales i henhold til en lovbestemt socialsikringsordning, og som er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 79/7, er lovligt at tage hensyn til en faktor baseret på den gennemsnitlige forventede levetid i forhold til kønnet. Den nationale ret skal ligeledes tage hensyn til den beføjelse, som EU-lovgiver har indrømmet medlemsstaterne, og som er kommet til udtryk i artikel 5, stk. 2, i direktiv 2004/113 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser og i artikel 9, stk. 1, litra h), i direktiv 2006/54 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv. Den nævnte ret skal desuden tage hensyn til, at Domstolen den 1. marts 2011 (C‑236/09, EU:C:2011:100) fastslog, at den førstnævnte bestemmelse er ugyldig, idet den er i strid med princippet om ligebehandling af mænd og kvinder.

(jf. præmis 51 og domskonkl. 2)
Artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at begrebet »det civil- og handelsretlige område« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter et søgsmål med påstand om betaling af en fordring, der er opstået på grundlag af levering af transportydelser, som er anlagt af kurator for en virksomhed, der er gået konkurs, idet denne kurator er udpeget under en insolvensbehandling, der er indledt i en medlemsstat, og som er rettet mod modtageren af disse ydelser, der er etableret i en anden medlemsstat.

Det afgørende kriterium, som Domstolen har udledt med henblik på at identificere, under hvilket område et søgsmål henhører, er således ikke den processuelle sammenhæng, som nævnte søgsmål indgår i, men søgsmålets retsgrundlag. I henhold til denne fremgangsmåde skal det undersøges, om den rettighed eller forpligtelse, der ligger til grund for søgsmålet, udspringer af de almindelige civil- og handelsretlige regler eller af undtagelsesbestemmelser, der er særlige for insolvensbehandlinger.

Et søgsmål med påstand om betaling af en fordring, der er opstået på grundlag af levering af transportydelser til opfyldelse af en transportaftale, ville kunne have været anlagt af fordringshaver selv, inden fordringshaver blev frataget muligheden herfor som følge af indledningen af en insolvensbehandling mod denne, og i dette tilfælde ville søgsmålet være blevet reguleret af de regler om retternes kompetence, der finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område. Den omstændighed, at søgsmålet med påstand om betaling anlægges efter indledningen af en insolvensbehandling mod tjenesteyderen af den kurator, der er blevet udpeget i forbindelse med insolvensbehandlingen, og at sidstnævnte handler i kreditorernes interesse, ændrer ikke i det væsentlige karakteren af den fordring, der gøres krav på, som fortsat er underlagt de samme retsregler for så vidt angår realiteten. Et sådant søgsmål har dermed ikke en direkte forbindelse til den insolvensbehandling, der er indledt mod sagsøgeren. Et sådant søgsmål er derfor ikke omfattet af anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 og i overensstemmelse hermed ikke omfattet af begrebet konkurs som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 44/2001, uden at det i øvrigt er fornødent at tage stilling til, om søgsmålet er snævert forbundet med insolvensbehandlingen.

(jf. præmis 27-32 og domskonkl. 1)
Forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008, og navnlig dennes artikel 13, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat anses for at være den stat, som har kompetence til at tildele en familieydelse til en person, alene som følge af at sidstnævnte har en bolig, der er registreret på denne medlemsstats område, uden at denne og dennes familiemedlemmer arbejder eller bor fast i nævnte medlemsstat. Artikel 13 i denne forordning skal fortolkes således, at den ligeledes er til hinder for, at en medlemsstat, som ikke er den kompetente medlemsstat i forhold til en omhandlet person, tildeler familieydelser til denne, medmindre der foreligger en præcis og særlig nær tilknytning mellem den omhandlede situation og denne første medlemsstats område.

(jf. præmis 30 og domskonkl. 1)
Begrebet »uregelmæssigheder« i artikel 38, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1260/1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene skal fortolkes som vedrørende enhver tilsidesættelse af EU-retten som følge af en handling eller undladelse, som kan skade Unionens almindelige budget. Henset til denne definition af begrebet »uregelmæssighed« skal bestemmelsen fortolkes således, at den forpligter medlemsstaterne til at forebygge, afsløre og korrigere tilsidesættelser af EU-retten som følge af en handling eller undladelse, som kan skade Unionens almindelige budget, til at give Kommissionen meddelelse om sådanne uregelmæssigheder og at holde denne orienteret om udviklingen i sager, hvor der er indledt administrativ eller retslig forfølgning vedrørende disse uregelmæssigheder.

Artikel 19 i forordning nr. 2792/1999 om de nærmere regler og betingelser for Fællesskabets strukturforanstaltninger for fiskeriet, som ændret ved forordning nr. 2369/2002, forpligter på ingen måde den pågældende medlemsstat til at gennemføre en støtteordning, som har til formål at finansiere et projekt, som med urette er blevet forhindret i at modtage økonomisk støtte.

Artikel 38, stk. 1, litra e), i forordning nr. 1260/1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene, artikel 19 i forordning nr. 2792/1999 om de nærmere regler og betingelser for Fællesskabets strukturforanstaltninger for fiskeriet, som ændret ved forordning nr. 2369/2002, og afsnit 6 og 7 i retningslinjerne for afslutning af strukturfondsinterventioner (2000-2006) vedtaget ved Kommissionens afgørelse KOM(2006) 3424 skal fortolkes således, at de hverken forpligter de pågældende offentlige myndigheder til at underrette Kommissionen om tilstedeværelsen af en retstvist vedrørende en administrativ afgørelse om støtteberettigelsen af en ansøgning om økonomisk støtte eller at træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at midler, der er afsat til den pågældende støtte, og hvis tildeling er genstand for den pågældende tvist, er blevet reserveret, indtil spørgsmålet om tildeling af interventionerne er blevet endeligt afgjort. De pågældende EU-retlige bestemmelser berører imidlertid ikke udøvelsen af retten til at anlægge et erstatningssøgsmål mod staten på grund af en hævdet tilsidesættelse af national ret.

(jf. præmis 69, 70 og domskonkl.)
For så vidt angår konkurrencebegrænsende adfærd, der er omfattet af artikel 81 EF, kan visse former for samordning mellem virksomheder efter deres art være tilstrækkeligt skadelige for de normale konkurrencevilkår, til at det ikke er nødvendigt at undersøge deres virkninger for konkurrencen. Visse former for hemmelig adfærd såsom adfærd, der resulterer i kartellers horisontale prisfastsættelser, kan således anses for at kunne have så negative virkninger for navnlig prisen, kvantiteten eller kvaliteten af varer eller tjenesteydelser, at det med henblik på anvendelsen af artikel 81, stk. 1, EF er ufornødent at godtgøre, at de har konkrete virkninger på markedet.

Hvis en analyse af indholdet af den samordnede praksis mellem virksomheder imidlertid ikke med tilstrækkelig klarhed viser, at konkurrencen vil lide skade, må der til gengæld foretages en undersøgelse af dens virkninger, og for at den kan anses for forbudt, må der foreligge omstændigheder, der tilsammen viser, at konkurrencen faktisk er blevet hindret eller mærkbart indskrænket eller fordrejet.

For at vurdere, om en aftale mellem virksomheder eller en vedtagelse inden for en sammenslutning af virksomheder er tilstrækkelig skadelig til at kunne anses for at udgøre en restriktion med et konkurrencebegrænsende formål, er det nødvendigt at forholde sig til indholdet af bestemmelserne, til de formål, den tilsigter at opfylde, samt til den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori den indgår. I forbindelsen med vurderingen af den nævnte sammenhæng skal arten af de produkter eller tjenesteydelser, der er tale om, samt hvorledes de pågældende markeder er opbygget og reelt fungerer, også tages i betragtning. Selv om parternes hensigt ikke udgør et forhold, der er nødvendigt ved fastlæggelsen af den restriktive karakter af en aftale mellem virksomheder, er der desuden intet, der forbyder konkurrencemyndighederne, de nationale domstole eller Unionens retsinstanser at tage denne hensigt i betragtning.

Hvad angår begrebet konkurrencebegrænsende formål kan det ikke antages, at det ikke skal fortolkes indskrænkende. Idet det ellers risikeres, at Kommissionen fritages for sin pligt til at bevise den konkrete virkning for markedet af aftaler, med hensyn til hvilke det slet ikke er godtgjort, at de efter deres art kan være skadelige for de normale konkurrencevilkår, kan begrebet konkurrencebegrænsende formål kun anvendes på visse former for samordning mellem virksomheder, der er tilstrækkelige skadelige for konkurrencen, til at det må fastslås, at en undersøgelse af deres virkninger ikke er nødvendig. Det forhold, at de former for aftaler, der er omhandlet i artikel 81, stk. 1, EF, ikke udgør en udtømmende liste over forbudte hemmelige aftaler, er i denne forbindelse uden relevans.

(jf. præmis 49-54, 57 og 58)
Den i artikel 45 i direktiv 85/611 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) fastsatte forpligtelse, hvorefter et investeringsinstitut, som markedsfører sine andele på en anden medlemsstats område end dér, hvor det er hjemmehørende, er forpligtet til at sikre udbetalingerne til deltagerne i den medlemsstat, hvor markedsføringen finder sted, skal fortolkes således, at den ikke omfatter udlevering til deltagerne af beviser, der repræsenterer de andele, der er registreret i deres navn i udstederens deltagerregister.

Således indeholder bestemmelserne i direktiv 85/611 hverken krav hvad angår repræsentation, besiddelse af og bevægelighed for et investeringsinstituts andele eller hvad angår bevis af ejerskab af andelene med henblik på indehaverens udøvelse af de rettigheder, der er knyttet til dem.

Følgelig regulerer nævnte direktiv ikke de ovennævnte områder, men indskrænker sig til at indføre en enkelt forpligtelse til at oplyse deltagerne herom.

(jf. præmis 41, 44 og 47 samt domskonkl.)
Forordning nr. 1896/2006 om indførelse af en europæisk betalingspåkravsprocedure skal fortolkes således, at procedurerne i forordningens artikel 16-20 ikke finder anvendelse, når det viser sig, at et europæisk betalingspåkrav ikke er blevet forkyndt i overensstemmelse med de mindstestandarder, der er fastsat i forordningens artikel 13-15. Når en sådan uregelmæssighed først viser sig efter, at et europæisk betalingspåkrav er blevet erklæret eksigibelt, skal skyldneren have mulighed for at gøre indsigelse mod denne uregelmæssighed, der, såfremt den bliver behørigt godtgjort, skal medføre, at denne eksigibilitetserklæring skal anses for ugyldig.

I det omfang det europæiske betalingspåkrav ikke er blevet forkyndt i overensstemmelse med disse mindstestandarder, modtager skyldneren nemlig for det første ikke formular F, ved anvendelse af hvilken skyldneren kan indgive en indsigelse mod et sådant påkrav, og som fremsendes til den pågældende sammen med formular E, der indeholder betalingspåkravet, og underrettes dermed ikke retmæssigt om eksistensen af og grundlaget for det europæiske betalingspåkrav, som er udstedt over for den pågældende. I et sådant tilfælde råder skyldneren ikke nødvendigvis over samtlige de relevante oplysninger, der gør det muligt for den pågældende at afgøre, om der skal indgives en indsigelse mod betalingspåkravet. En sådan situation er ikke forenelig med skyldnerens ret til forsvar.

Når der ikke foreligger en sådan forkyndelse, begynder indsigelsesfristen i artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 1896/2006 for det andet ikke at løbe, således at der kan drages tvivl om gyldigheden af de procedurer, som afhænger af udløbet af denne frist, såsom eksigibilitetserklæringen i forordningens artikel 18 eller anmodningen om prøvelse i dennes artikel 20, også selv om procedurerne allerede er indledt. Hvad nærmere bestemt angår prøvelsesproceduren finder denne kun sted i særlige tilfælde, der er fastsat udtømmende i forordningens artikel 20, og manglende forkyndelse henhører ikke herunder.

Da forordning nr. 1896/2006 endelig ikke indeholder nogen indikationer om de eventuelle retsmidler, som skyldneren har til rådighed, når det efter erklæringen om eksigibilitet af et europæisk betalingspåkrav viser sig, at betalingspåkravet ikke er blevet forkyndt i overensstemmelse med de nævnte mindstestandarder, afgøres disse processuelle spørgsmål fortsat efter national lov i overensstemmelse med artikel 26 i forordning nr. 1896/2006.

(jf. præmis 40-49 og domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Tilnærmelse af lovgivningerne – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83 – kvalificering af et produkt som lægemiddel efter funktion – kriterier – egnethed til at medføre nyttige virkninger, direkte eller indirekte, på menneskers sundhed

[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83, som ændret ved direktiv 2004/27, art. 1, nr. 2), og art. 4, stk. 4]

Sammendrag

Artikel 1, nr. 2), litra b), i direktiv 2001/83 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved direktiv 2004/27, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke omfatter stoffer, der alene påvirker de fysiologiske funktioner, uden at de er egnede til at medføre nyttige virkninger, direkte eller indirekte, på menneskers sundhed, som alene indtages for at fremkalde en rustilstand, og som dermed er sundhedsskadelige for mennesker.

(jf. præmis 50 og domskonkl.)
2.

Appel — anbringender — tilsidesættelse af forbuddet mod at træffe afgørelse ultra petita — Rettens forespørgsel til part om at uddybe en argumentation indeholdt i dennes svarskrift — foreligger ikke (statutten for Domstolen, art. 21; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1) (jf. præmis 49-53)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – anmodning om fortolkning af Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling – bestemmelser i konventionen, der ikke forpligter Unionen – anmodning om præjudiciel afgørelse nævner ikke en EU-retlig forskrift, der foretager en henvisning til konventionens artikel 31 – falder uden for Domstolens kompetence

(Art. 267 TEUF; Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling, art. 31; Rådets direktiv 2004/83)

Sammendrag

Det er kun, når og for så vidt som Unionen har overtaget de beføjelser, der tidligere udøvedes af medlemsstaterne inden for anvendelsesområdet for en international konvention, som ikke er indgået af Unionen, og disse konventionsbestemmelser derfor binder Unionen, at Domstolen har kompetence til at fortolke en sådan konvention.

Selv om der inden for rammerne af gennemførelsen af et fælles europæisk asylsystem ganske vist er blevet vedtaget adskillige unionsretsforskrifter inden for området om anvendelsen af Genèvekonventionen, er det i den foreliggende sag ubestridt, at medlemsstaterne har bevaret visse kompetencer inden for dette område, herunder det område, der dækkes af denne konventions artikel 31. Domstolen har derfor ikke kompetence til direkte at fortolke denne konventions artikel 31 eller nogen anden artikel heri.

Den omstændighed, at artikel 78 TEUF præciserer, at den fælles politik for asyl skal være i overensstemmelse med Genèvekonventionen, og at artikel 18 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder understreger, at asylretten sikres under iagttagelse af denne konvention og protokollen af 31. januar 1967 om flygtninges retsstilling, kan ikke rejse tvivl om konstateringen af Domstolens manglende kompetence.

Det skal, selv om det afgjort er i Unionens interesse, at bestemmelserne i internationale konventioner, der er gentaget i national ret og i EU-retten, fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder de skal finde anvendelse, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås, desuden fastslås, at Genèvekonventionens artikel 31 ikke er gentaget i en forskrift i EU-retten, selv om adskillige forskrifter i denne ret henviser til denne artikel.

Selv om Domstolen ganske vist har anset sig for kompetent til at fortolke de bestemmelser i Genèvekonventionen, som EU-rettens bestemmelser henviste til, er dette ikke tilfældet, når anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke nævner en EU-retlig forskrift, der foretager en henvisning til Genèvekonventionens artikel 31.

(jf. præmis 23-26 og 28)
Nøgleord

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn – betingelser – bedømmelse vedrørende kriterier fastsat i den nationale ret, der regulerer det påberåbte tegn (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 47 og 48)

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse rejst af indehaveren af et ikke-registreret varemærke eller et andet erhvervsmæssigt anvendt tegn – betingelser – erhvervsmæssigt brug af tegnet – tegnets lokale betydning – bedømmelseskriterier (Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 4) (jf. præmis 51-54)

Afgørelse

Konklusion

1) Appellerne forkastes.

2) Peek & Cloppenburg KG, Düsseldorf (Tyskland), betaler sagens omkostninger.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold – direktiv 2008/115 – frihedsberøvelse med henblik på udsendelse – national lovgivning, hvorefter de nævnte statsborgere anbringes i et fængsel sammen med almindelige indsatte – ikke tilladt – de nævnte statsborgeres samtykke til denne anbringelse – ingen betydning

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115, art. 16, stk. 1, andet punktum)

2. Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold – direktiv 2008/115 – formål

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115, 17. betragtning og artikel 1)

Sammendrag

1. Artikel 16, stk. 1, andet punktum, i direktiv 2008/115 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke tillader en medlemsstat at frihedsberøve en tredjelandsstatsborger med henblik på udsendelse i et fængsel sammen med almindelige indsatte, selv om tredjelandsstatsborgeren giver samtykke hertil.

Det fremgår således af ordlyden af denne bestemmelse, at den foreskriver en ubetinget forpligtelse til at holde tredjelandstatsborgere med ulovligt ophold adskilt fra almindelige indsatte, hvis en medlemsstat ikke kan anbringe disse tredjelandsstatsborgere i særlige faciliteter for frihedsberøvede. Dette krav er undtagelsesfrit og udgør en garanti for overholdelsen af de rettigheder for de nævnte tredjelandsstatsborgere, som EU-lovgiver udtrykkeligt har anerkendt, for så vidt angår forholdene under frihedsberøvelse med henblik på udsendelse i fængsler. I denne henseende er kravet i dette direktivs artikel 16, stk. 1, andet punktum, om at holde tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold adskilt fra almindelige indsatte mere end blot en specifik gennemførelsesbestemmelse vedrørende frihedsberøvelse af tredjelandsstatsborgere i fængsler og udgør en materiel betingelse for denne frihedsberøvelse, uden hvis opfyldelse frihedsberøvelsen principielt ikke er i overensstemmelse med direktivet. På denne baggrund kan en medlemsstat ikke tage hensyn til den berørte tredjelandsstatsborgers vilje.

(jf. præmis 17, 19 og 21-23 samt domskonkl.)

2. Jf. afgørelsens tekst.

(jf. præmis 20)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Tilnærmelse af lovgivningerne – varemærker – direktiv 2008/95 – tegn, der kan udgøre et varemærke – gengivelse af indretningen af et salgssted for varer ved en enkel afbildning uden oplysning om størrelse eller proportioner – begrebet »tjenesteydelser« – tjenesteydelser, der består i ydelser, der vedrører disse varer – omfattet – betingelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95, art. 2 og 3)

2. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – generelle eller hypotetiske spørgsmål – spørgsmål af abstrakt og hypotetisk karakter i forhold til hovedsagens genstand – afvisning

(Art. 267 TEUF)

Sammendrag

1. Artikel 2 og 3 i direktiv 2008/95 om varemærker skal fortolkes således, at en gengivelse af indretningen af et salgssted for varer ved en enkel afbildning uden oplysning om størrelse eller proportioner kan registreres som varemærke for tjenesteydelser, der består i ydelser, der vedrører disse varer, men som ikke indgår som en integrerende del af salget af disse, på betingelse af, at gengivelsen er egnet til at adskille registreringsansøgningens ophavsmands tjenesteydelser fra andre virksomheders, og at ingen af de registreringshindringer, der er anført i nævnte direktiv, er til hinder herfor.

(jf. præmis 27 og domskonkl.)

2. En anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af en national ret afvises, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.

(jf. præmis 30)
4.

Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — ingen angivelse af den påberåbte retlige fejl — afvisning [art. 256, stk. 1, TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)] (jf. præmis 54)
Nøgleord

Afgørelse



Nøgleord

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – formål – friholdelsesbehov [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 19)

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – begreb [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 20-22)

Afgørelse

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH betaler sagens omkostninger.