Forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber fremsat den 28. april 1998. - Antillean Rice Mills NV, European Rice Brokers AVV og Guyana Investments AVV mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Rådets kompetence til at træffe beslutning om begrænsninger af importen af landbrugsprodukter med oprindelse i de oversøiske lande og territorier. - Sag C-390/95 P.



Samling af Afgørelser 1999 side I-00769



Generaladvokatens forslag til afgørelse

A - Indledning

1 Denne sag angaar en appel af en dom, som er afsagt af Retten i Foerste Instans (1). Sagen vedroerer i det vaesentlige spoergsmaalet, om det er tilladt at indfoere beskyttelsesforanstaltninger mod import til Faellesskabet af ris med oprindelse i de oversoeiske lande og territorier (herefter »OLT«). En saadan adgang er fastsat i Raadets afgoerelse 91/482/EOEF af 25. juli 1991 om de oversoeiske landes og territoriers associering med Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (2) (herefter »OLT-afgoerelsen«).

2 Kommissionen har med to beslutninger i 1993 gjort brug af denne adgang. Appellanterne og sagsoegerne i hovedsagen (herefter »appellanterne«) har nedlagt paastand om annullation af disse beslutninger og paastand om erstatning. Efter appellanternes opfattelse savner beslutningerne hjemmel; desuden strider de mod associeringens maalsaetning.

3 I artikel 131 til 136 A i EF-traktatens (herefter »traktaten«) fjerde del bestemmes det under overskriften »De Oversoeiske Landes og Territoriers Associering«, at OLT indtager en saerstilling. Allerede i traktatens praeambel bekraeftes det, at udviklingen i OLT skal fremmes, og i traktatens artikel 3, litra r), bestemmes det, at dette er et faellesskabsanliggende. Traktatens artikel 132 er affattet saaledes:

»Associeringen tilstraeber nedennaevnte maal:

1. Medlemsstaterne anvender i deres samhandel med disse lande og territorier samme regler, som de i henhold til denne traktat anvender indbyrdes.

2.-5. (...)«

Formaalet med dette system er den endelige opnaaelse af varernes frie bevaegelighed.

4 Ifoelge traktatens artikel 136 knyttes der en gennemfoerelseskonvention til traktaten for en foerste periode paa fem aar efter traktatens ikrafttraeden. For tiden derefter vedtager Raadet i henhold til artikel 136, stk. 2, nye gennemfoerelsesbestemmelser »med udgangspunkt i de opnaaede resultater og paa grundlag af de principper, der er nedfaeldet i denne traktat«. Raadet har siden 1964 vedtaget seks afgoerelser med hjemmel i denne bestemmelse, senest den ovennaevnte OLT-afgoerelse af 25. juli 1991, der i modsaetning til de andre afgoerelser gaelder for ti aar i stedet for fem.

5 Med denne afgoerelse finder traktatbestemmelsen om, at medlemsstaterne i deres handel med OLT skal anvende de samme regler, som de i henhold til traktaten skal foelge i deres indbyrdes handel, for foerste gang fuld anvendelse. Dette medfoerer, at det fra 1991 er muligt at eksportere alle produkter - altsaa ogsaa landbrugsprodukter, der opfylder betingelserne i OLT-afgoerelsen - til Faellesskabet toldfrit og uden kvantitative restriktioner.

6 Liberaliseringen af handelen med OLT kan imidlertid medfoere problemer, saerligt ved handel med landbrugsvarer, der er omfattet af en faelles markedsordning med en interventionsmekanisme og fastsaettelse af en enhedspris. Denne virkning forstaerkes, naar der yderligere indroemmes tredjelande privilegier. Dersom saadanne produkter (f.eks. ris) med oprindelse i en AVS-stat eller i et tredjeland bearbejdes eller forarbejdes i et OLT, kan de indfoeres i Faellesskabet uden landbrugsafgifter, ogsaa selv om prisen er bestemt af niveauet paa verdensmarkedet. Dersom der er risiko for, at importen vil medfoere forstyrrelser, kan der ifoelge OLT-afgoerelsens artikel 109 indfoeres restriktioner for importen fra OLT, hvilket paa den anden side modvirker maalsaetningen for udviklingen i OLT.

Artikel 109 i OLT-afgoerelsen bestemmer:

»1. Saafremt anvendelsen af denne afgoerelse (3) medfoerer alvorlige forstyrrelser i en erhvervssektor i Faellesskabet eller i en eller flere medlemsstater eller bringer disses finansielle stabilitet udadtil i fare, eller saafremt der opstaar vanskeligheder, der vil kunne medfoere en forringelse af situationen i en erhvervssektor inden for Faellesskabet eller i en af dettes regioner, kan Kommissionen efter proceduren i bilag IV traeffe eller tillade den paagaeldende medlemsstat at traeffe beskyttelsesforanstaltninger.«

B - Faktiske omstaendigheder

7 Appellanterne er tre virksomheder, der forarbejder og markedsfoerer ris paa De Nederlandske Antiller, og dér bearbejder og forarbejder ris med oprindelse i Surinam og Guayana.

8 Sagen for Retten angik de beskyttelsesforanstaltninger, som Kommissionen havde truffet med hjemmel i OLT-afgoerelsens artikel 109.

9 I en foerste beslutning 93/127/EOEF af 25. februar 1993 om indfoerelse af beskyttelsesforanstaltninger vedroerende ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller (4) havde Kommissionen bestemt:

»Artikel 1

1. Overgang til fri omsaetning i Faellesskabet med fritagelse for importafgift af delvis sleben ris henhoerende under KN-kode 1006 30 21 til 1006 30 48 med oprindelse i De Nederlandske Antiller er betinget af, at toldvaerdien ikke er lavere end en mindstepris svarende til 120% af importafgiften for den paagaeldende delvis slebne ris i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1418/76 (5).

2. Den i stk. 1 omhandlede mindstepris maa ikke vaere lavere end en gulvpris svarende til 546 ECU pr. ton delvis sleben ris. Denne gulvpris forhoejes fra 1. marts 1993 maanedligt med 3,5 ECU pr. ton.

3. ...

...

Artikel 5

Denne beslutning er rettet til medlemsstaterne.«

10 Mindsteprisen var med en anden beslutning af 13. april 1993 (6) blevet forhoejet paa grund af den da forbedrede markedssituation. Toldvaerdien kunne derefter ikke vaere lavere end mindsteprisen paa 550 ECU pr. ton.

11 Begge disse kommissionsbeslutninger blev i maj 1993 indbragt for Domstolen af oprindeligt seks virksomheder. Virksomhederne nedlagde paastand om, at begge beslutninger blev annulleret, og at Faellesskabet blev doemt til at betale erstatning for de tab, virksomhederne havde lidt. Domstolen henviste ved kendelse sagen til Retten i Foerste Instans. Frankrig og Italien fik tilladelse til at intervenere til stoette for Kommissionens paastande.

12 Ved dom af 14. september 1995 (7) annullerede Retten artikel 1, stk. 1, i Kommissionens foerste beslutning. I oevrigt frifandtes Kommissionen.$

13 Retten udtalte, at »ved at give ris hidroerende fra AVS-landene og fra De Forenede Stater en gunstigere stilling i konkurrencen paa Faellesskabets marked end ris hidroerende fra Antillerne, gaar artikel 1, stk. 1, i beslutningen af 25. februar 1993 ud over, hvad der var absolut noedvendigt for at afhjaelpe de vanskeligheder, der var opstaaet for markedsfoeringen af ris fra Faellesskabet som foelge af importen af ris fra Antillerne« (8).

14 Tre af de oprindeligt seks sagsoegere appellerede den 13. december 1995 denne dom til Domstolen og nedlagde paastand om at:

1. Den appellerede dom ophaeves, for saa vidt der ikke fuldt ud er givet appellanterne medhold i deres paastande.

2. Der gives appellanterne fuldt ud medhold i de paastande, de allerede har nedlagt for Retten, idet:

2.1. Kommissionens beslutning 93/127/EOEF af 25. februar 1993 om indfoerelse af beskyttelsesforanstaltninger vedroerende ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller og Kommissionens beslutning 93/211/EOEF af 13. april 1993 om aendring af beslutning 93/127/EOEF om indfoerelse af beskyttelsesforanstaltninger vedroerende ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller annulleres i det hele.

2.2. Faellesskabet tilpligtes at erstatte appellanterne den skade, de har lidt som foelge af disse beslutninger.

2.3. Kommissionen tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen og i sagen for Retten i Foerste Instans.

3. Appellanterne begaerer principalt, at Domstolen i henhold til artikel 54 i statutten for Domstolen selv traeffer endelig afgoerelse, subsidiaert at den hjemviser sagen til Retten til afgoerelse.

Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse.

- Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Raadet har nedlagt foelgende paastande:

- Frifindelse. Subsidiaert: Frifindelse for den foerste paastand.

- Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Den Italienske Republik har nedlagt foelgende paastande:

- Retten i Foerste Instans' afgoerelse om at forkaste formalitetsindsigelsen ophaeves, hvorefter indsigelsen tages til foelge.

- Subsidiaert: Appellen forkastes i det hele.

- Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Den Franske Republik, hvis skriftlige indlaeg blev indgivet efter fristens udloeb og derfor er blevet afvist, har under den mundtlige forhandling tilsluttet sig Kommissionens paastande.

C - Sagens formalitet

15 Italien har som intervenient gentaget den allerede for Retten fremfoerte formalitetsindsigelse om, at appellanterne ikke er beroert umiddelbart og individuelt.

16 Appellanterne har tilsluttet sig Rettens fortolkning, der tillod, at sagen admitteredes, og har endvidere gjort gaeldende, at Italien som intervenient slet ikke kan rejse formalitetsindsigelse, idet den stoettede part ikke selv har rejst en saadan indsigelse.

17 Dersom nogen - som her appellanterne - ikke er en beslutnings adressater, vil de kun kunne paastaa, at de beroeres individuelt, »hvis denne beslutning rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten« (9). Appellanterne skal altsaa skille sig ud fra kredsen af alle andre, der er beroert af de anfaegtede beslutninger, og ikke blot vaere beroert i deres objektive egenskab af en virksomhed, der forarbejder og markedsfoerer ris, ligesom alle andre erhvervsdrivende inden for denne branche.

18 Retten har ved loesningen af dette spoergsmaal draget en parallel til dommen i sagen Piraiki-Patraiki (10). I dommen i sidstnaevnte sag fortolkede Domstolen artikel 130, stk. 3, i akten vedroerende vilkaarene for Den Hellenske Republiks tiltraedelse saaledes, at Kommissionen, naar den indfoerer beskyttelsesforanstaltninger, navnlig skal, for saa vidt som omstaendighederne ikke konkret er til hinder derfor, tilvejebringe oplysninger vedroerende de skadelige virkninger, som dens beslutning muligvis kan have for den paagaeldende medlemsstats oekonomi saavel som for de beroerte virksomheder (11). Disse blev derfor anset for at vaere individuelt beroert. Paa grund af den lignende affattelse af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, fandt Retten, at der efter denne bestemmelse bestaar en lignende forpligtelse (12). Dette vil vaere gaeldende ved en retlig proevelse, idet bestemmelserne, som anfoert af Retten, ligner hinanden ikke kun hvad angaar ordlyden, men ogsaa med hensyn til de maalsaetninger, der soeges opnaaet med bestemmelserne, nemlig at fastlaegge beskyttelsesforanstaltningernes omfang (13).

19 Denne fortolkning er heller ikke i strid med dommen i sagen Buralux m.fl. mod Raadet (14). Ganske vist blev det i denne dom - som anfoert af Den Italienske Republik - afvist, at appellanterne var individuelt beroert, fordi der ikke som i Piraiki-Patraiki-dommen var tale om en afgoerelse rettet til en medlemsstat, men om en forordning, der var rettet til alle medlemsstater. I den foreliggende sag er beslutningen ligeledes rettet til alle medlemsstater.

20 Retten har dog fastslaaet, at det ikke er antallet af medlemsstater, i hvilke beskyttelsesforanstaltningen finder anvendelse, der har betydning (15).

21 Ganske vist naevner traktatens artikel 173, stk. 4, »...en beslutning rettet til en anden person«, men omfanget af borgerens retsbeskyttelse kan ikke afhaenge af, om den anfaegtede beslutning er rettet til en eller flere medlemsstater. Det er alene afgoerende, om den beroerte person til forskel fra alle andre beroeres umiddelbart og individuelt. Traktatens artikel 173, stk. 4, har nemlig ikke til formaal at give alle, der paa en eller anden maade er beroert, adgang til at anfaegte en retsakt, der affoeder retsvirkninger, da dette er forbeholdt beroerte, der har en beskyttelsesvaerdig stilling. Afgoerende er saaledes, som anfoert af Retten, »den beskyttelse, som det land eller det territorium og de beroerte virksomheder, over for hvilke beskyttelsesforanstaltningen tillades eller vedtages, nyder i henhold til faellesskabsretten« (16).

22 I denne forbindelse skal det tillige naevnes, at Buralux-sagen angik en forordning, som - ifoelge Domstolen - alene skulle fastlaegge de rammer, inden for hvilke medlemsstaterne kunne indfoere restriktioner. Domstolen udledte heraf, at de retsvirkninger, som bestemmelsen ville kunne affoede, derfor alene beroerte de paagaeldende kategorier af retssubjekter paa en generel og abstrakt maade (17). Den foreliggende sag angaar derimod en klart afgraenset foranstaltning - fastsaettelse af en mindstepris, som tilmed alene vedroerer ris fra De Nederlandske Antiller - hvorfor de beroerte kategorier af retssubjekter ikke blot er defineret paa generel og abstrakt maade. Forholdet er yderligere det, at selv om beslutningerne ganske vist er rettet til samtlige medlemsstater, vedroerer de imidlertid kun ris med oprindelse i De Nederlandske Antiller.

23 Retten kunne saaledes drage en parallel til Piraiki-Patraiki-dommen, selv om beslutningerne var rettet til alle medlemsstaterne.

24 Retten i Foerste Instans fastslog med hensyn til spoergsmaalet, om appellanterne reelt maatte anses for virksomheder, hvis situation var beskyttelsesvaerdig, at i det mindste to af appellanterne (Ter Beek og ERB) paa tidspunktet for vedtagelsen af den foerste beslutning havde risleverancer under transport til Faellesskabet (18). Dette er en faktisk omstaendighed, som ikke skal efterproeves af Domstolen (19).

25 Kommissionen, der ifoelge artikel 109 i OLT-afgoerelsen implicit er forpligtet til at undersoege de negative virkninger af en beslutning, den vedtager, havde - ligeledes ifoelge Retten - paa tidspunktet for beslutningens vedtagelse vaeret bekendt med begge virksomheders situation (20). Retten i Foerste Instans har saaledes med rette antaget, at begge virksomheder var individuelt beroert, da de befandt sig i en saerstilling i forhold til andre beroerte. Det er ikke laengere fornoedent at efterproeve, om de oevrige sagsoegere var individuelt beroert, da der er tale om et faelles soegsmaal (21).

26 Retten i Foerste Instans har saaledes med rette antaget, at sagen burde admitteres. Spoergsmaalet, om intervenienten kunne goere en formalitetsindsigelse gaeldende, naar den stoettede part angiveligt ikke har gjort en saadan indsigelse gaeldende, skal herefter ikke undersoeges. Som det fremgaar af Domstolens praksis, havde Italien under alle omstaendigheder kunnet goere en saadan indsigelse gaeldende (22).

D - Realiteten

27 Appellanterne har gjort i alt seks anbringender gaeldende til stoette for appellen. Herefter er traktatens fjerde del vedroerende de oversoeiske landes og territoriers associering enten tilsidesat eller anvendt retsstridigt, eller Retten i Foerste Instans har tilsidesat OLT-afgoerelsen. Ifoelge appellanterne kunne Raadet ikke fastsaette en generel beskyttelsesklausul i sin afgoerelse. Kommissionen er endvidere med sin anden beslutning gaaet videre end noedvendigt. Appellanterne goer endelig gaeldende, at Retten i Foerste Instans med urette havde afvist, at Faellesskabet var erstatningsansvarlig.

Foerste anbringende

Parternes argumenter

28 Med dette anbringende anfaegter appellanterne Rettens dom, for saa vidt det heri blev fastslaaet, at Raadet ifoelge traktatens artikel 136, stk. 2, havde vaeret berettiget til at fastsaette beskyttelsesklausuler i OLT-afgoerelsen, hvorefter der kunne indfoeres begraensninger for den frie indfoersel af landbrugsprodukter med oprindelse i OLT.

29 Ifoelge appellanterne har Retten i Foerste Instans med urette udtalt, at artikel 109 i OLT-afgoerelsen kompletterer en ordning, der for foerste gang gav landbrugsprodukter fri adgang til Faellesskabet. Artikel 109 skal snarere ses som en forlaengelse af de generelle beskyttelsesklausuler med tilsvarende maalsaetning og raekkevidde, som var indeholdt i tidligere raadsafgoerelser. Rettens konklusioner stoettedes saaledes paa en unoejagtig opfattelse af tilblivelseshistorien for OLT-afgoerelsens artikel 109.

30 Retten i Foerste Instans' dom stoettedes endvidere paa en urigtig bedoemmelse af den kompetence, der fremgaar af traktatens artikel 136, stk. 2. Det hedder deri, at Raadet »paa grundlag af de principper, der er nedfaeldet i denne traktat, enstemmigt [vedtager] de bestemmelser, der skal gaelde for en ny periode«. Ifoelge appellanterne har Retten i Foerste Instans ikke tilstraekkeligt begrundet, hvorfor denne ordning skulle vedroere samtlige principper i traktaten. Denne fortolkning er ikke obligatorisk. Det er mere naerliggende at antage, at der hermed alene sigtes til principperne i traktatens fjerde del, der regulerer associeringen med de oversoeiske lande og territorier. Dette begrunder appellanterne med, at der i betragtningerne til Raadets afgoerelse alene henvises til principperne i traktatens fjerde del.

31 Selv om traktatens artikel 136, stk. 2, skulle vedroere samtlige principper i traktaten, kunne Raadet alligevel ikke fravige de frie varebevaegelser mellem Faellesskabet og OLT i en afgoerelse i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, i den faelles landbrugspolitiks interesse. Dette ville udgoere en tilsidesaettelse af traktatens artikel 132, stk. 1, og artikel 133, stk. 1. Raadet kan kun vedtage undtagelser, saafremt traktatens artikel 136, stk. 2, udtrykkeligt hjemler dette. Dette er ikke tilfaeldet. Ordninger, der er i strid med reglerne i traktatens fjerde del, kan foelgelig kun indfoeres ved en aendring af traktaten.

32 Til stoette for denne opfattelse har appellanterne henvist til »Protokol om import til Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab af olieprodukter raffineret paa De Nederlandske Antiller« samt til »Protokol om den saerlige ordning for Groenland«. Det foelger heraf, at det ikke er tilstraekkeligt, at ordninger, der fraviger fjerde del, stoettes paa traktatens artikel 136, stk. 2.

33 Appellanterne har endvidere rejst indsigelse mod, at Retten i Foerste Instans ikke har taget stilling til den direkte virkning af traktatens artikel 132, stk. 1, og artikel 133, stk. 1.

34 Ifoelge appellanterne er OLT-afgoerelsens artikel 109 ikke paakraevet, da der findes tilstraekkeligt andre muligheder for at regulere forholdet mellem OLT og Faellesskabet. Appellanterne har herved henvist til den faelles markedsordning samt til traktatens artikel 36 og 115.

35 Efter Kommissionens opfattelse fortolker appellanterne Rettens dom forkert. For saa vidt angaar forholdet mellem Faellesskabet og OLT, bestrider Kommissionen ikke, at der herved er tale om saerlige relationer, der ikke kan sidestilles med forholdet mellem Faellesskabet og de oevrige associerede lande. Desuagtet danner Faellesskabet og OLT ikke et indre marked. Associeringen har heller ikke til formaal - som haevdet af appellanterne - at sikre OLT en fortrinsstilling, men alene at yde disse stoette. De har saaledes netop ikke en medlemsstats stilling.

36 Ifoelge Kommissionen paahviler det Raadet inden for rammerne af traktatens artikel 136, stk. 2, at tage samtlige principper i traktaten i betragtning. Dette fremgaar af ordlyden.

37 Traktatens artikel 132 og 133 kan ikke fortolkes saaledes, at de udelukker en beskyttelsesklausul, der begraenser importen om end kun undtagelsesvist, delvist og midlertidigt.

38 Kommissionen og Raadet har endvidere henvist til det vide skoen, der tilkommer Raadet inden for rammerne af traktatens artikel 136, stk. 2. Domstolen kan derfor kun efterproeve, om de foranstaltninger, som Raadet vedtog, var aabenbart uegnede til at naa det tilsigtede maal. Efter saavel Kommissionens som Raadets opfattelse har Raadet ikke overskredet graenserne for dets frie skoen. Ifoelge Raadet udgoer traktatens artikel 136, stk. 2, i sig selv snarere retsgrundlaget for en begraensning af varernes frie bevaegelighed.

39 Raadet har for saa vidt angaar traktatens artikel 132 og 133 endvidere anfoert, at spoergsmaalet om disse bestemmelsers direkte virkning ikke blev rejst under foersteinstanssagen, hvorfor det foelgelig ikke nu kan tages under paakendelse.

40 Traktatens artikel 115, som appellanterne har foreslaaet som eventuel regulering, kan ikke finde anvendelse her, da den angaar den faelles handelspolitik og ikke OLT's associering.

41 Kommissionen har for saa vidt angaar »Protokol om den saerlige ordning for Groenland« gjort gaeldende, at protokollens saerordning vedroerer traktatens artikel 136 A. Det kan ikke paa grundlag deraf udledes, at enhver begraensning af varernes frie bevaegelighed mellem OLT og Faellesskabet skal have hjemmel i selve traktaten. Afgoerelsen heraf henhoerer derimod under Raadets skoen i medfoer af traktatens artikel 136.

42 Raadet har for saa vidt angaar »Protokol om import til Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab af olieprodukter raffineret paa De Nederlandske Antiller« anfoert, at denne protokol stammer fra 1962. Den foerste OLT-afgoerelse blev foerst truffet i 1964. Paa dette tidspunkt var ratificeringen af protokollen allerede saa vidt fremskreden, at man mere eller mindre automatisk havde bevaret den retlige konstruktion, der havde vaeret noedvendig i 1962.

Vurdering

43 Appellanternes vaesentligste kritikpunkt angaar beskyttelsesklausulen i OLT-afgoerelsens artikel 109, der atter har hjemmel i traktatens artikel 136. For saa vidt angaar appellanternes indsigelse om, at Retten i Foerste Instans med urette har lagt til grund, at der ved artikel 109 for foerste gang og af hensyn til den faelles landbrugspolitik blev indfoert en beskyttelsesklausul, bemaerkes, at dette ikke fremgaar af dommens ordlyd. I praemis 94 udtaler Retten, at der allerede i gennemfoerelsesafgoerelsen af 1970 var indeholdt en beskyttelsesklausul. Retten bemaerkede endvidere, at indfoerslen af landbrugsprodukter hidroerende fra OLT altid har vaeret omfattet af en saerlig ordning, og at det foerst var ved vedtagelsen af OLT-afgoerelsen fra 1991, at de blev ligestillet med andre produkter. Retten bemaerkede endvidere foelgende: »Der er altsaa med OLT-afgoerelsen gjort et vigtigt skridt, idet der for foerste gang principielt er skabt fri adgang til Faellesskabet for landbrugsprodukter hidroerende fra OLT, selv om denne adgang ved beslutningen ligeledes noedvendigvis for foerste gang er blevet underordnet en almindelig beskyttelsesklausul ...«.

44 Det fremgaar heraf ganske klart, at det er Rettens opfattelse, at den allerede tidligere bestaaende beskyttelsesklausul herved for foerste gang fandt anvendelse paa landbrugsprodukter, efter at disse var blevet ligestillet med andre produkter. Det ses ikke - som paastaaet af appellanterne - at der for foerste gang, og tilmed i forbindelse med en udvidelse af ordningen til ogsaa at omfatte landbrugsprodukter, ved OLT-afgoerelsens artikel 109 skulle vaere indfoert en beskyttelsesklausul.

45 Efter appellanternes opfattelse er artikel 132, stk. 1, til hinder for en generel beskyttelsesklausul. Dette ville reelt vaere tilfaeldet, saafremt de frie varebevaegelser, som findes mellem medlemsstaterne, ligeledes skulle finde ubegraenset anvendelse paa handelen med OLT. Den ordning, der fremgaar af artikel 132, stk. 1, om en ligestilling, for saa vidt angaar handelen med OLT er imidlertid - som det fremgaar af den indledende saetning i artikel 132 (23) - ikke udtryk for de faktiske forhold, men alene for et af de formaal, som forfoelges med associeringen.

46 I denne forbindelse skal jeg endvidere henvise til dommen i Road Air-sagen (24). Domstolen udtalte heri: »Associeringen af OLT skal gennemfoeres som en dynamisk og fremadskridende proces, hvorunder det kan vaere noedvendigt at vedtage en raekke bestemmelser med henblik paa virkeliggoerelsen af alle de maal, der naevnes i traktatens artikel 132, i betragtning af de resultater, der er opnaaet ved Raadets tidligere afgoerelser« (25). Det foelger heraf, at varernes frie bevaegelighed mellem Faellesskabet og OLT ikke finder anvendelse allerede i henhold til traktatens artikel 132. I denne artikel er varernes frie bevaegelighed alene naevnt som et maal, der soeges naaet - i givet fald ved udstedelse af yderligere regler.

47 Det kan bl.a. herudaf udledes, at OLT ganske vist er associerede lande og territorier, der har saerlige relationer til Faellesskabet, men som netop ikke tilhoerer De Europaeiske Faellesskaber. Retten i Foerste Instans har i den appellerede dom anfoert noget tilsvarende. Det hedder i dommen: »Heraf foelger, at selv om OLT har en gunstigere stilling end andre lande, der er associeret med Faellesskabet, har de dog ikke tiltraadt dette« (26). Det kan paa grundlag heraf sluttes, at OLT ikke maa stilles ringere end andre (associerede) stater. Anderledes forholder det sig imidlertid for saa vidt angaar Faellesskabet. Det kan derfor ikke laegge til grund, at der med hjemmel i traktatens artikel 132 allerede bestaar en ubegraenset fri bevaegelighed for varer mellem Faellesskabet og OLT.

48 Af disse grunde kan der derfor heller ikke gives appellanterne medhold, naar de af Road Air-dommen udleder, at der med traktatens artikel 136, stk. 2, alene henvises til principperne i traktatens fjerde del. Domstolen udtalte i Road Air-dommen: Under hensyn til maalene med artikel 132 »maa artikel 136, stk. 2, fortolkes saaledes, at den ikke kun hjemler en enkelt 'ny periode', for hvilken Raadet er bemyndiget til at fastsaette bestemmelser, der er noedvendige for at virkeliggoere associeringens maal...« (27). Appellanterne slutter heraf, at traktatens artikel 136, stk. 2, alene vedroerer maalene med traktatens fjerde del.

49 Dette kan ikke tiltraedes. Raadet skal ganske vist ved sine afgoerelser i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, tage hensyn til maalene med traktatens artikel 132. Disse er jo overhovedet begrundelsen for, at afgoerelserne traeffes. Herved skal Raadet saaledes tage saavel de naevnte maal som principperne i traktaten i betragtning. Det fremgaar ikke af ordlyden af traktatens artikel 136, stk. 2, hvorfor denne alene skulle vedroere associeringens maal og ikke de generelle principper i traktaten.

50 Til stoette for deres argumentation har appellanterne paaberaabt sig OLT-afgoerelsens tredje betragtning, der alene vedroerer principperne i traktatens fjerde del. Ifoelge appellanterne fremgaar det heraf, at artikel 136, stk 2 - grundlaget for afgoerelsen - alene naevner principperne i fjerde del. Dette kan ikke tiltraedes. I tredje betragtning hedder det: »...paa grund af de saerlige forbindelser mellem Faellesskabet og OLT, der er baseret paa traktatens bestemmelser, isaer fjerde del, boer disse bestemmelser forbedres...«. Dette vedroerer imidlertid blot generelt de bestemmelser i traktaten, der regulerer associeringen. Det kan ikke paa grundlag heraf sluttes, at der inden for rammerne af associeringen og de relevante raadsafgoerelser ikke tillige skal tages hensyn til andre principper i traktaten, herunder ogsaa landbrugspolitikken.

51 En henvisning kunne udledes af trettende betragtning, hvori det hedder, at de forskellige forskrifter, der er vedtaget i forbindelse med virkeliggoerelsen af det indre marked, ikke gaelder for de oversoeiske lande og territorier. Raadet anser det her for hensigtsmaessigt at undersoege de naermere muligheder for, hvordan de helt eller delvis kan udvides til OLT. En yderligere stoette for den antagelse, at de »saedvanlige« frie varebevaegelser ikke gaelder mellem OLT og Faellesskabet, fremgaar endvidere af fjerde betragtning, hvori det bekraeftes, at OLT's udviklingsbehov samt behovet for at fremme deres industrielle udvikling berettiger, at de kan bevare muligheden for at indfoere deres egne undtagelsesbestemmelser til fordel for befolkningen og lokale aktiviteter.

52 Dette kan ikke betyde, at OLT indroemmes en yderligere begunstigelse, da formaalet med associeringen, som det fremgaar af traktatens artikel 131, stk. 2, er at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i OLT, men ikke at begunstige disse.

53 Det foelger heraf, at der (endnu ikke) gaelder frie varebevaegelser mellem OLT og Faellesskabet, hvorfor der inden for rammerne af Raadets OLT-afgoerelse i henhold til traktatens artikel 136, stk. 2, ved den trinvise gennemfoerelse af maalene ogsaa skal tages hensyn til traktatens almindelige principper, herunder ogsaa landbrugspolitikken. Herved kan der aabenbart forekomme begraensninger for varebevaegelserne.

54 Saafremt det altsaa kan laegges til grund, at traktatens artikel 132, stk. 1, alene opregner associeringens maal, ville selv den direkte virkning af artikel 132, stk. 1, som appellanterne har paaberaabt sig, alene vedroere pligten til at gennemfoere de deri naevnte maal. Det kan under ingen omstaendigheder deraf udledes, at de frie varebevaegelser mellem OLT og Faellesskabet allerede eksisterer.

55 Selv om det antages, at bestemmelsen har direkte virkning, kan det ikke udelukkes, at der i undtagelsestilfaelde ville kunne fastsaettes en begraensning og dermed en beskyttelsesklausul. Appellanterne udelukker ikke selv, at der skulle kunne vaere adgang til at foretage indgreb, naar de henviser til traktatens artikel 36 og 115 samt til den faelles markedsordning.

56 For saa vidt angaar appellanternes henvisning til protokollerne bemaerkes, at det ikke af den omstaendighed, at der i konkrete tilfaelde er blevet indgaaet protokoller, kan sluttes, at der ikke er mulighed for en beskyttelsesklausul inden for rammerne af artikel 136, stk. 2. Da en saadan beskyttelsesklausul som paavist ikke allerede i sig selv udgoer en tilsidesaettelse af principperne i fjerde del (de frie varebevaegelser er endnu ikke et faktum inden for associeringen, men blot et maal), kraever en saadan beskyttelsesklausul ikke en traktataendring.

57 Det bemaerkes endvidere, at Raadet i OLT-afgoerelsen ogsaa kun tillader beskyttelsesforanstaltninger inden for visse graenser. Artikel 109, stk. 2, bestemmer foelgende:

»Ved anvendelsen af stk. 1 skal der fortrinsvis vaelges foranstaltninger, som bringer mindst mulig forstyrrelse i associeringens og Faellesskabets funktion. Disse foranstaltninger maa ikke gaa ud over, hvad der er absolut noedvendigt for at afhjaelpe de opstaaede vanskeligheder.«

Andet anbringende

Parternes argumenter

58 I denne forbindelse anfaegter appellanterne Rettens dom, for saa vidt det heri fastslaas, at Kommissionen kunne naa frem til, at de opstaaede problemer kunne vaere til hinder for produktionen af Indica-ris i Faellesskabet.

59 Appellanterne goer gaeldende, at Retten skulle have fastslaaet, om der var kausalitet mellem prisfaldet paa ris i Faellesskabet og stigningen i importen af delvis sleben ris fra De Nederlandske Antiller. Dette kraevedes ifoelge ordlyden af artikel 109, stk. 1, i OLT-afgoerelsen.

60 At en saadan kausalitet skal foreligge, fremgaar ifoelge appellanterne desuden af den omstaendighed, at Kommissionen i sin foerste beslutning forsoegte at fastslaa en saadan sammenhaeng.

61 Indfoerslerne fra De Nederlandske Antiller havde imidlertid ikke haft nogen negativ indflydelse paa Faellesskabets marked, da de blot var traadt i stedet for indfoersler fra Surinam og Guyana. For saa vidt var importmaengderne ikke oeget.

62 Appellanterne har endelig henvist til, at Kommissionens betragtninger vedroerende de forskellige priser og den prissammenligning, som Kommissionen foretog, ikke har kunnet efterproeves.

63 Det er derimod Kommissionens opfattelse, at det entydigt fremgaar af ordlyden af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1 (28), at betingelsen om kausalitet kun vedroerer den foerste af de der naevnte situationer. (Nemlig naar anvendelsen af dette kapitel - via maalene med og principperne for samarbejdet - medfoerer alvorlige forstyrrelser i en erhvervssektor i Faellesskabet eller i en eller flere medlemsstater eller bringer disses finansielle stabilitet udadtil i fare). For saa vidt angaar den anden situation - at der opstaar vanskeligheder, der vil kunne medfoere en forringelse af situationen i en erhvervssektor inden for Faellesskabet eller i en af dettes regioner - kraeves der ikke en saadan kausalitet. En saadan ville ogsaa vaere vanskelig at bevise, idet markedet kan vaere paavirket af en lang raekke faktorer.

64 Desuagtet bestrider Kommissionen ikke, at der skal foreligge en vis sammenhaeng mellem de oekonomiske vanskeligheder, der er opstaaet, og indfoerslerne. Retten har imidlertid fastslaaet, at den noedvendige sammenhaeng forelaa.

65 Efter appellanternes opfattelse kan disse overvejelser ikke alene stoettes paa det andet eksempel i OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, da Kommissionen selv stoetter sin beslutning paa det foerste eksempel.

Vurdering

66 Der maa gives Kommissionen medhold i dens argument om, at der ikke ifoelge ordlyden af OLT-afgoerelsens artikel 109 noedvendigvis kraeves kausalitet, for saa vidt angaar det andet eksempel. I stk. 1 naevnes to forskellige eksempler, der hver isaer indledes med ordet »saafremt«. Kun i det foerste af disse eksempler er ordlyden »saafremt anvendelsen af denne afgoerelse...« indeholdt. Heraf foelger, at det ikke kraeves, at de vanskeligheder, der er naevnt i andet eksempel, skal vaere fremkaldt af anvendelsen af denne afgoerelse.

67 Paa den anden side maa der imidlertid gives appellanterne medhold i deres argument om, at beskyttelsesforanstaltningerne ville vaere fuldkommen formaalsloese, dersom der ikke bestod nogen som helst form for sammenhaeng mellem indfoerslerne og prisen paa faellesskabsprodukterne. Det skal klart vaere muligt at afhjaelpe eller at mindske de opstaaede vanskeligheder gennem beskyttelsesforanstaltningerne. Ellers ville disse foranstaltninger vaere uforholdsmaessige og i strid med OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, andet punktum.

68 Sammenhaengen skal foelgelig vaere af en saadan art, at en begraensning af indfoerslerne paa en eller anden maade kan have indflydelse paa prissituationen i Faellesskabet. Dette betyder imidlertid ikke, at vanskelighederne skal vaere foraarsaget af anvendelsen af afgoerelsen, dvs. af indfoerslerne.

69 Retten i Foerste Instans har for det andet med rette henvist til, at Kommissionen ved anvendelsen af OLT-afgoerelsens artikel 109 raader over et vidt skoen saavel med hensyn til, om de betingelser, der kan begrunde vedtagelsen af en beskyttelsesforanstaltning, er opfyldt, som med hensyn til, om der skal vedtages en beskyttelsesforanstaltning (29). Retten udleder dette af ordlyden af OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 1, hvorefter Kommissionen under visse betingelser »kan« traeffe eller tillade den paagaeldende medlemsstat at traeffe beskyttelsesforanstaltninger (30). Retten anfoerer endvidere: »(Er) én af de to deri fastsatte betingelser opfyldt ... er Kommissionen dog ikke forpligtet til at vedtage en beskyttelsesforanstaltning, idet den dog maa tage stilling i saa henseende« (31). Raadet har saaledes ogsaa indroemmet Kommissionen et skoen som det, der tilkommer Raadet inden for rammerne af OLT-afgoerelsens artikel 109 (32).

70 Domstolen har saaledes inden for rammerne af EF-traktatens artikel 155 fastslaaet, at Raadet kan se sig foranlediget til at tildele Kommissionen vide skoens- og handlebefoejelser paa omraadet for den faelles landbrugspolitik, da den - Kommissionen - er den eneste, der er i stand til stadigt og opmaerksomt at foelge udviklingen paa landbrugsmarkederne og til at handle med den hurtighed, situationen kraever. Domstolen udledte heraf - saavel som af traktatens ordning - at begrebet Kommissionens gennemfoerelse af forskrifter, som Raadet har udstedt, i relation til traktatens artikel 155 skal fortolkes vidt (33). Ogsaa af denne grund kan det antages, at Kommissionen i den foreliggende sag raader over et vidt skoen, da en vurdering af landbrugsmarkederne tillige er noedvendig ved fastsaettelsen af en mindstepris. Retten kan saaledes alene undersoege, om Kommissionen ved udoevelsen af sine skoensbefoejelser har begaaet en aabenbar fejl, om der foreligger magtfordrejning, eller endelig om Kommissionen aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen (34).

71 Det er ikke klart, at Retten skulle have begaaet fejl ved denne undersoegelse. For det foerste har Retten undersoegt Kommissionens argument om, at der kunne konstateres et betydeligt fald i prisen paa ris fra Faellesskabet. Denne ris kan ligesom delvis sleben ris fra Antillerne tjene som raavare for faellesskabsproducenterne af sleben ris. Retten bemaerkede endelig, at appellanterne ikke som saadan havde bestridt oplysningerne om, at prisen var faldet (35). Da denne omstaendighed henhoerer under de faktiske omstaendigheder, som Retten har fastlagt, skal spoergsmaalet ikke under naervaerende sag undersoeges naermere. Retten har endvidere undersoegt, om det ligeledes kan laegges til grund, at prisen paa Indica-raaris fra Faellesskabet var faldet (36). I betragtning af den samtidige store stigning i indfoerslerne fra Antillerne, som ifoelge Retten ikke bestrides (37), fandt Retten, at Kommissionen paa grundlag af disse kendsgerninger har kunnet fastslaa, at der var opstaaet vanskeligheder, der ville kunne medfoere en forringelse af situationen i sektoren for dyrkning af Indica-ris i Faellesskabet, og at der derfor kunne ivaerksaettes beskyttelsesforanstaltninger (38).

72 Retten har endvidere undersoegt, om den prissammenligning, som Kommissionen foretog, var behaeftet med et aabenbart urigtigt skoen. I denne forbindelse blev det tillige undersoegt, paa hvilket produktionstrin, priserne skulle sammenlignes. Appellanterne kunne ifoelge Retten ikke rejse tvivl om Kommissionens beregning, da de alene fremfoerte paastande vedroerende de supplerende omkostninger og omregningssatsen, uden dog at begrunde disse naermere (39). Retten fastslog endvidere, at appellanterne ikke bestred, at ris fra Antillerne blev udbudt til en pris, der var betydeligt lavere end den pris, til hvilken faellesskabsris af en tilsvarende forarbejdningsgrad, dvs. delvis sleben ris, kunne udbydes (40).

73 Retten udtalte foelgelig, at »Kommissionen korrekt har fastslaaet, at der var tale om en betydelig forskel mellem prisen paa ris fra Faellesskabet og prisen paa ris fra Antillerne, [og dette] kunne vaere aarsagen til, at prisen paa ris fra Faellesskabet faldt voldsomt mellem september 1992 og januar 1993« (41). Dermed er den relevante forbindelse mellem indfoerslerne og prisfaldet paa faellesskabsris paavist.

74 Af det saaledes anfoerte fremgaar, at Retten har efterproevet, om Kommissionen ved sin undersoegelse af forholdet mellem indfoerslerne fra Antillerne og prisfaldet paa faellesskabsris skulle have anlagt et aabenbart urigtigt skoen. Som allerede paavist kraeves det ikke, at der er kausalitet. Da der ikke er anlagt et aabenbart urigtigt skoen, kan appellanternes andet appelanbringende heller ikke laegges til grund.

Tredje anbringende

Parternes argumenter

75 Med dette anbringende har appellanterne gjort gaeldende, at Retten i Foerste Instans har tilsidesat OLT-afgoerelsens artikel 109, stk. 2, da den fastslog, at den mindstepris, som Kommissionen havde fastsat - ved den anden beslutning - ikke var gaaet ud over, hvad der var absolut noedvendigt ifoelge denne bestemmelse. Ifoelge appellanterne havde det ikke som led i beskyttelsesforanstaltningerne vaeret noedvendigt at stille ris fra De Nederlandske Antiller konkurrencemaessigt ringere end ris fra Faellesskabet. Saafremt virksomhederne kunne have tilbudt risen til samme pris som faellesskabsris, ville de have kunnet importere mere end de 8 400 tons, der faktisk blev indfoert. Det skal endvidere bemaerkes, at der maatte oplagres 16 000 tons ris, fordi de ikke kunne saelges.

76 Efter Kommissionens opfattelse giver proportionalitetsprincippet ikke OLT ret til at kunne tilbyde ris til samme pris som faellesskabsris. OLT er nemlig ikke medlem af Faellesskabet.

77 Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at den eksisterende prisforskel mellem importeret ris fra Antillerne og faellesskabsris havde til formaal at underbygge faellesskabsproducenternes tillid til prisudviklingen for Indica-ris, saaledes at disse ikke vendte tilbage til en overskudsproduktion af Japonica-ris.

78 Rettens konstatering af, at Kommissionen ikke var gaaet ud over det absolut noedvendige, angaar fastlaeggelsen af de faktiske omstaendigheder, som ikke kan efterproeves under en appelsag.

Vurdering

79 Der maa gives Kommissionen medhold i, at fastlaeggelsen af de sammenlignelige priser samt selve sammenligningen angaar fastlaeggelsen af sagens faktiske omstaendigheder. Tilsvarende gaelder for saa vidt angaar fastsaettelsen af omfanget af indfoerslerne fra Antillerne. Disse punkter kan herefter ikke goeres til genstand for en proevelse under appelsagen.

80 Hvad der kan efterproeves, er det principielle spoergsmaal, om en beskyttelsesforanstaltning maa anses for uforholdsmaessig, naar den - som i denne sag - ikke sikrer ris fra De Nederlandske Antiller samme behandling som faellesskabsris, men derimod stiller disse ringere. I denne forbindelse bemaerkes, at Kommissionens anden beslutning principielt maa anses for en retmaessig beskyttelsesforanstaltning. Selve indholdet af en saadan foranstaltning er imidlertid, at visse produkter gives en mindre gunstig behandling end faellesskabsprodukterne. Det kan i hvert fald ikke umiddelbart antages, at en saadan beskyttelsesforanstaltning ikke maa foere til, at ris fra Antillerne faar en ringere behandling.

81 Rettens fastsaettelse af priser er som allerede naevnt omfattet af Rettens fastlaeggelse af sagens faktiske omstaendigheder og kan ikke efterproeves. Desuden ses Retten ikke at have foretaget en fejlagtig bedoemmelse. Retten har saaledes ud fra den omstaendighed, at prisen paa ris fra Antillerne ikke var hoejere end for AVS-produkter og for produkter fra De Forenede Stater, ligesom der fortsat fandt import af ris sted til Faellesskabet, sluttet, at der ikke konkret var tale om en forskelsbehandling i forhold til andre stater, nemlig AVS-staterne og Amerika (42). En tilsidesaettelse af OLT-afgoerelsens artikel 109 og OLT's saerstilling forelaa kun i tilfaelde af en forskelsbehandling i forhold til tredjelande. Det tredje appelanbringende kan derfor heller ikke tiltraedes.

Fjerde anbringende

Parternes argumenter

82 I denne forbindelse anfaegter appellanterne Rettens dom, for saa vidt det deri fastslaas, at saerlige betingelser kraeves opfyldt i relation til et erstatningssoegsmaal ifoelge EF-traktatens artikel 215 som foelge af, at Kommissionens foerste beslutning havde karakter af en generel retsakt; ansvar for Faellesskabet kan i dette tilfaelde kun komme paa tale, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private (Det fremgaar af Domstolens praksis, at det normalt er en forudsaetning for Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold ifoelge traktatens artikel 215, at den adfaerd, som bebrejdes institutionerne, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og det tab, der haevdes lidt) (43).

83 Appellanterne har heroverfor anfoert, at den omtvistede beslutning ikke er en generel retsakt. Subsidiaert goeres det gaeldende, at selv om den var en generel retsakt, ville dette ikke have betydning i forhold til appellanterne og ville ikke kunne medfoere strengere betingelser vedroerende erstatningsansvar uden for kontraktforhold, da beslutningen beroerer dem individuelt. Mere subsidiaert goeres det gaeldende, at selv om det antages, at der er tale om en generel retsakt, der er rettet til alle, kan de saerlige betingelser vedroerende erstatningsansvar ikke vaere gaeldende, naar beslutningen anfaegtes af dem, der beroeres individuelt af beslutningen.

84 Ifoelge Kommissionen afhaenger en retsakts generelle karakter ikke af retsaktens form, men af dens art. Spoergsmaalet om, hvorvidt en person er individuelt beroert, er imidlertid uden betydning for dens art. Et soegsmaal ifoelge traktatens artikel 215 er en saerlig form for soegsmaal, hvis betingelser skal undersoeges saerskilt. Spoergsmaalet om, hvem der er individuelt beroert, indgaar imidlertid ikke blandt disse betingelser.

85 Appellanterne har i denne forbindelse citeret domme afsagt af Domstolen, i hvilke der alene er blevet taget stilling til de saedvanlige betingelser ifoelge traktatens artikel 215 (44). Heroverfor har Kommissionen paaberaabt sig en dom, hvori beslutninger paa antidumpingomraadet undersoeges i forhold til de saerlige krav inden for rammerne af traktatens artikel 215 (45).

Vurdering

86 Domstolen fastslog i dommen i sagen HNL mod Raadet og Kommissionen (46), at det ud fra principperne i de forskellige medlemsstater kunne fastslaas, at de generelle retsakter, som er udtryk for beslutninger vedroerende oekonomisk politik, kun undtagelsesvis og under saerlige omstaendigheder paadrager de offentlige myndigheder ansvar. »Denne restriktive opfattelse beror paa den betragtning, at den lovgivende magt, selv hvor der findes en domstolskontrol med gyldigheden af dens akter, ikke maa hindres i sine dispositioner ved udsigten til erstatningskrav, hver gang den i den almene interesse skal traeffe generelle foranstaltninger, som kan skade privates interesser ... I en retlig sammenhaeng som den foreliggende, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, der er uomgaengelig for ivaerksaettelsen af den faelles landbrugspolitik, kan Faellesskabet foelgelig kun ifalde ansvar, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser« (47).

87 Da Retten i Foerste Instans i den appellerede dom ligeledes har lagt til grund, at Kommissionen i den konkrete sag har en vid skoensbefoejelse (48), ses det ikke, hvorfor Retten ved sin undersoegelse paa grundlag af strengere betingelser skulle have fortolket traktatens artikel 215 forkert.

88 For saa vidt angaar appellanternes subsidiaere anbringender bemaerkes, at disse heller ikke kan tiltraedes. Som Kommissionen med rette har anfoert, aendrer den omstaendighed, at en person er individuelt beroert, ikke beslutningens generelle karakter. Det foelger endvidere af HNL-dommen, at private, inden for rimelige graenser, maa acceptere, at en generel retsakt kan have visse skadelige virkninger (49). Den omstaendighed, at en person er individuelt beroert, kan saaledes ikke i sig selv anses for et kriterium, der medfoerer krav paa erstatning. Det fjerde appelanbringende kan saaledes heller ikke tiltraedes.

Femte anbringende

Parternes argumenter

89 Med dette anbringende anfaegter appellanterne Rettens afgoerelse, i det omfang det heri fastslaas, at Kommissionen ikke aabenbart og groft har tilsidesat graenserne for sine skoensbefoejelser, for saa vidt angaar dens foerste beslutning, hvilket yderligere foerer til, at beslutningen ikke indebaerer en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel, nemlig proportionalitetsprincippet. Ifoelge appellanterne kan Retten ikke begraense sig til alene at undersoege, om graenserne for skoennet er overskredet.

90 Bortset derfra er Rettens konklusion ligeledes forkert, fordi Retten lagde til grund, at Kommissionen i sin foerste beslutning i god tro havde overtaget den pris, som myndighederne paa Antillerne havde fastsat. Den omstaendighed, at der var indfoert foranstaltninger paa Antillerne, kunne ikke fritage Kommissionen fra sin forpligtelse til at tage hensyn til de negative virkninger af beslutningen, bl.a. i forhold til appellanterne. At Kommissionen handlede i god tro, er herved uden betydning, da dette ikke er relevant i henhold til traktatens artikel 215.

91 Appellanterne har endelig henvist til, at Kommissionen inden for rammerne af OLT-afgoerelsens artikel 109 raader over et vidt skoen, hvorfor dens beslutning foelgelig kun i begraenset omfang kan efterproeves. Saafremt det imidlertid inden for rammerne af denne begraensede efterproevelse har kunnet fastslaas, at der forelaa en overtraedelse, er der - fortsat ifoelge appellanterne - automatisk tale om en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af faellesskabsretten, som den, der kraeves af Retten ifoelge de saerlige krav efter traktatens artikel 215.

92 Ifoelge Kommissionen skal de to kriterier, der naevnes i dommens praemis 194 (50), derimod anses for synonyme. For saa vidt angaar det andet punkt, som appellanterne har fremfoert, hvorefter Retten med urette har afvist, at der var tale om en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse, goer Kommissionen gaeldende, at der herved er tale om Rettens fastlaeggelse af sagens faktiske omstaendigheder. Denne kan ikke efterproeves under en appelsag.

93 Da fastsaettelsen af en for lav mindstepris alene kan anses for en teknisk fejl, er der ikke herved tale om en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse.

94 Saafremt man tilsluttede sig appellanternes opfattelse, hvorefter en kraenkelse af OLT-afgoerelsens artikel 109 altid vil vaere at anse for tilstraekkeligt kvalificeret, ville dette kriterium, der kun finder anvendelse, hvor Kommissionen raader over et vidt skoen, miste sit indhold.

Vurdering

95 Appellanterne stoetter argumentet om, at Retten i Foerste Instans skulle have efterproevet, om der forelaa en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af faellesskabsretten, paa Domstolens praksis (51). Det indbyrdes forhold mellem de to kriterier - aabenbar og grov overskridelse af graenserne for sine befoejelser og en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private - fremgaar ikke ganske klart af de anfoerte domme.

96 De er enten forbundet af »eller« (52), eller »hverken ... eller« (53). Dette peger snarere i retning af, at de to kriterier skal efterproeves uafhaengigt af hinanden. Dommen i Roquette Frères-sagen er paa dette punkt klarere. Herefter haefter Faellesskabet kun for generelle retsakter, der indebaerer beslutninger vedroerende oekonomisk politik, saafremt der foreligger en tilstraekkeligt kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Domstolen bemaerkede endvidere: »I en retlig sammenhaeng, som er kendetegnet ved udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, der er uomgaengelig for ivaerksaettelsen af den faelles landbrugspolitik, kan Faellesskabet foelgelig kun ifalde ansvar, hvis den paagaeldende institution aabenbart og groft har overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser« (54).

97 Da Kommissionens beslutning i den foreliggende sag i det mindste ogsaa angik landbrugspolitikken, i hvilken forbindelse den utvivlsomt raader over et vidt skoen, ville Rettens efterproevelse i dommens praemis 194 ogsaa have vaeret tilstraekkelig, saafremt den alene have angaaet en overskridelse af graenserne for skoennet. Desuden raader Kommissionen ogsaa inden for rammerne af OLT-afgoerelsens artikel 109 over et vidt skoen (55).

98 Hvad angaar spoergsmaalet, om Rettens afgoerelse om, at Kommissionen ikke benbart og groft har overtraadt graenserne for sit skoen, kan efterproeves, maa der gives appellanterne medhold i, at dette ikke fuldstaendig kan unddrages en efterproevelse. Der er herved ikke alene tale om en fastlaeggelse af sagens faktiske omstaendigheder, som f.eks. spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen havde handlet i god tro.

99 I denne forbindelse skal der ogsaa ske proevelse af appellanternes anbringende om, at en kraenkelse, der konstateres inden for rammerne af en begraenset kontrol, automatisk maa anses for tilstraekkeligt kvalificeret. Som Retten selv har anfoert, kan den, hvor Kommissionen er tillagt en saadan vid skoensbefoejelse, alene undersoege, om der ved udoevelsen heraf er begaaet en aabenbar fejl, eller om der foreligger magtfordrejning, eller om den aabenbart har overskredet graenserne for sit skoen (56).

100 Paa den anden side ifalder Faellesskabet som naevnt kun erstatningsansvar uden for kontraktforhold, saafremt Kommissionen aabenbart og groft har overskredet sine skoensbefoejelser. Heraf foelger, at en aabenbar overskridelse af skoensbefoejelserne ikke er tilstraekkelig til, at Faellesskabet ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold. Den automatik, som appellanterne har paaberaabt sig, hvorefter enhver overtraedelse af OLT-afgoerelsens artikel 109, som var fastslaaet af Retten, paa omraader, hvor der tilkommer Kommissionen et vidt skoen, altid skal anses for tilstraekkelig kvalificeret, ville som Kommissionen med rette har anfoert, i det foreliggende tilfaelde foere til, at betingelsen om ansvar uden for kontraktforhold ville miste sit indhold. Det fremgaar i oevrigt ogsaa af Roquette Frères-dommen, som appellanterne selv har henvist til, at heller ikke hvor henholdsvis Kommissionen eller det handlende organ er tillagt et vidt skoen, opstaar der automatisk erstatningsansvar uden for kontraktforhold, til trods for at det fastslaas, at der foreligger en kraenkelse i form af en fejl ved beregningen (57).

101 I den foreliggende sag var der ganske vist ikke direkte tale om en fejl ved beregningen. Som Retten imidlertid bemaerkede, gentog Kommissionen i sin foerste beslutning blot i god tro den pris, som myndighederne paa Antillerne havde fastsat (58). Det fremgaar saaledes ikke klart, hvorledes Kommissionen aabenbart kunne have tilsidesat graenserne for sit skoen. Der ses saaledes ikke at foreligge fejl fra Rettens side. Den omstaendighed, at Kommissionen principielt har pligt til at tage hensyn til de negative virkninger af dens beslutninger, aendrer intet herved. Det femte appelanbringende kan herefter ikke tiltraedes.

Sjette anbringende

Parternes argumenter

102 I denne forbindelse anfaegter appellanterne Rettens afgoerelse, for saa vidt som det deri udtales, at selv om appellanterne skulle have lidt et vist tab ved den foerste beslutning, var dette imidlertid ikke uforudseligt, saaledes at de burde have taget hensyn hertil. Efter appellanternes opfattelse kan den omstaendighed, at en tilsidesaettelse af faellesskabsretten er forudselig, ikke fritage Faellesskabet for ansvar. Retten havde ifoelge appellanterne heller ikke alene kunnet begrunde resultatet, hvorefter appellanternes tab ikke gik ud over den oekonomiske risiko inden for denne sektor, under henvisning til den omstaendighed, at den oplagring af risen, som beskyttelsesforanstaltningen havde gjort noedvendig, ikke havde vaeret usaedvanligt lang.

103 Efter Kommissionens opfattelse havde Retten i Foerste Instans derimod undersoegt, om der var opstaaet et tab, og om dette overskred graenserne for, hvad man ifoelge Domstolens praksis kan kraeve, at borgeren maa baere. Spoergsmaalet om tabets paaregnelighed blev alene inddraget af Retten som yderligere stoette for dens konklusion.

Vurdering

104 Ifoelge Domstolens praksis boer private som tidligere naevnt inden for rimelige graenser affinde sig med, at der paa de omraader, der henhoerer under Faellesskabets oekonomiske politik, opstaar visse skadelige virkninger af en generel retsakt (59). Retten har derefter undersoegt, hvori appellanternes tab bestod. Hertil bemaerkede Retten, at appellanterne havde gjort gaeldende, at rispartier enten blev solgt paa aabent hav, eller efter ankomst til en faellesskabshavn. I sidstnaevnte tilfaelde oplagredes risen indtil overgivelsen til koeberen. En saadan oplagring er saaledes saedvanlig, ogsaa uden faellesskabsretlige beskyttelsesforanstaltninger. Retten fandt derfor paa grundlag af sagens akter, at varigheden af oplagringen, og den deraf eventuelt affoedte forsinkelse af salget, ikke noedvendigvis blev stoerre som foelge af den foerste kommissionsbeslutning (60). Heraf foelger saaledes, at Retten med rette har lagt til grund, at skaden ikke gik ud over, hvad borgerne boer baere paa omraader, der henhoerer under Faellesskabets oekonomiske politik. Som Kommissionen med rette har anfoert, kunne Rettens oevrige betragtninger - f.eks. med hensyn til skadens paaregnelighed - underbygge dette resultat, men var imidlertid ikke noedvendige for dommens resultat. Det fremgaar i hvert fald klart, at Retten ikke - som appellanterne har haevdet - afviste erstatningsansvar uden for kontraktforhold for Faellesskabet, alene fordi skaden havde vaeret paaregnelig. Det sjette appelanbringende kan derfor heller ikke tiltraedes.

105 Selv om samtlige appelanbringender saaledes er blevet forkastet, bemaerkes dog afslutningsvis, at beskyttelsesforanstaltningerne kan true investeringer i OLT, vanskeliggoere beregninger og undergrave tilliden til OLT. Om beskyttelsesforanstaltningerne, der retligt set ganske vist er lovlige, ogsaa er oekonomisk og politisk fornuftige, kan der ikke tages juridisk stilling til, da den retslige efterproevelse er begraenset til foranstaltningernes retmaessighed, og fordi der som foelge af det vide skoen kun foreligger retsstridighed ved grove overtraedelser. Om det overhovedet er muligt at foretage en indbyrdes harmonisk afstemning af maalsaetningerne i en del af traktaten (landbrugspolitik) og maalsaetningerne i en anden del (associering med OLT), og i givet fald at regulere dette bedre, er en politisk og lovgivningsmaessig opgave.

Sagens omkostninger

106 Ifoelge artikel 122, stk. 1, i Domstolens procesreglement traeffer Domstolen afgoerelse om sagens omkostninger, naar der ikke gives appellanten medhold. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom, og ifoelge stk. 4, baerer medlemsstater og institutioner, der er indtraadt i en sag, deres egne omkostninger.

E - Forslag til afgoerelse

107 Jeg foreslaar Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:

»1) Appellen forkastes.

2) Appellanterne paalaegges at betale sagens omkostninger, bortset fra de omkostninger, der er afholdt af Den Franske Republik og Den Italienske Republik.

3) Den Franske Republik og Den Italienske Republik betaler deres egne omkostninger.«

(1) - Dom af 14.9.1995, forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2305.

(2) - EFT L 263, s. 1.

(3) - Denne fodnote er alene relevant for den tyske version.

(4) - EFT L 50, s. 27.

(5) - Forordning af 21.6.1976 om den faelles markedsordning for ris (EFT L 166, s. 1).

(6) - Kommissionens beslutning 93/211/EOEF om aendring af beslutning 93/127/EOEF (EFT L 90, s. 36).

(7) - Anfoert i fodnote 1.

(8) - Dommens praemis 143.

(9) - Dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, paa s. 414, org. ref.: Rec. s. 197, paa s. 223.

(10) - Dom af 17.1.1985, sag 11/82, Sml. s. 207.

(11) - Dommen i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (fodnote 10), praemis 28.

(12) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 68 og 70.

(13) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 70.

(14) - Dom af 15.2.1996, sag C-209/94 P, Sml. I, s. 615.

(15) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 77.

(16) - Jf. fodnote 15.

(17) - Dommen i sagen Buralux m.fl. mod Kommissionen (fodnote 14), praemis 26.

(18) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 75.

(19) - Artikel 51, stk. 1, i protokollen vedroerende EOEF-statutten for Domstolen.

(20) - Jf. fodnote 18.

(21) - Dom af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125, praemis 31, og Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 79.

(22) - Dom af 22.12.1993, sag C-244/91 P, Pincherle mod Kommissionen, Sml. I, s. 6965, praemis 16; kendelse af 14.2.1996, sag C-245/95 P, Kommissionen mod NTN Corporation og Koyo Seiko, Sml. I, s. 553, praemis 7; og artikel 49, stk. 2 og 3, i EOEF-statutten for Domstolen.

(23) - Der er affattet saaledes: »Associeringen tilstraeber nedennaevnte maal: ...«.

(24) - Dom af 22.4.1997, sag C-310/95, Sml. I, s. 2229.

(25) - Road Air-dommen (fodnote 24), praemis 40.

(26) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 91.

(27) - Road Air-dommen (fodnote 24), praemis 41. Min fremhaevelse.

(28) - Jf. punkt 6.

(29) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 122.

(30) - Praemis 120.

(31) - Praemis 121.

(32) - Kendelse afsagt af Rettens praesident den 15.7.1997, sag T-179/97 , De Nederlandske Antiller's regering mod Raadet, Sml. II, s. 1297, praemis 35.

(33) - Dom af 30.10.1975, sag 23/75, Soda m.fl., Sml. s. 1279, praemis 10-14.

(34) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 122.

(35) - Praemis 124.

(36) - Praemis 126.

(37) - Praemis 127.

(38) - Praemis 128.

(39) - Praemis 130.

(40) - Praemis 129.

(41) - Praemis 131.

(42) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 149, 150 og 151.

(43) - Dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80, 198/80, 199/80, 200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 18, og af 28.4.1971, sag 4/69, Luetticke mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 73, praemis 10, org. ref.: Rec. s. 325.

(44) - Dom af 5.3.1986, sag 59/84, Tezi mod Kommissionen, Sml. s. 887, praemis 70, af 15.1.1987, sag 253/84, GAEC de la Ségaude mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 123, praemis 9, og af 8.4.1992, sag C-55/90, Cato mod Kommissionen, Sml. I, s. 2533, praemis 18.

(45) - Dom af 28.11.1989, sag C-122/86, Epicheiriseon Metalleftikon Viomichanikon kai Naftiliakon m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3959, domskonklusionens punkt 2.

(46) - Dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Sml. s. 1209.

(47) - Dommen i sagen HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen (fodnote 46), praemis 5 og 6.

(48) - Antillean Rice Mills-dommen (fodnote 1), praemis 177 og 189 ff.

(49) - HNL-dommen (fodnote 46), praemis 6.

(50) - Jf. punkt 89.

(51) - Dom af 19.9.1985, forenede sager 194/83-206/83, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2815, af 8.12.1987, sag 50/86, Les Grands Moulins de Paris mod Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, Sml. s. 4833, og af 30.5.1989, sag 20/88, Roquette Frères mod Kommissionen, Sml. s. 1553.

(52) - Dommen i sagen Asteris m.fl. mod Kommissionen (fodnote 51), praemis 23.

(53) - Dommen i sagen Les Grands Moulins de Paris mod Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (fodnote 51), praemis 22.

(54) - Dommen i sagen Roquette Frères mod Kommissionen (fodnote 51), praemis 23.

(55) - Jf. punkt 69 ff.

(56) - Den i fodnote 1 anfoerte dom, praemis 122.

(57) - Den i fodnote 51 anfoerte dom, praemis 26.

(58) - Den i fodnote 1 anfoerte dom, praemis 191 og 194.

(59) - Dommen i sagen HNL mod Raadet og Kommissionen (fodnote 46), praemis 6.

(60) - Den i fodnote 1 anfoerte dom, praemis 204.