ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Appel iværksat den 23. maj 2019 af Den Franske Republik til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 12. marts 2019 i sag T-26/18, Frankrig mod Kommissionen

(Sag C-404/19 P)

(2019/C 238/16)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Den Franske Republik (ved D. Colas, A.-L. Desjonquères og C. Mosser, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 12. marts 2019 i sag T-26/18, Frankrig mod Kommissionen, ophæves delvist.

— Der træffes endelig afgørelse i sagen, idet Kommissionens gennemførelsesafgørelse (EU) 2017/2014 af 8. november 2017 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt inden for rammerne af Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (1), annulleres, for så vidt som Frankrig herved blev pålagt faste korrektioner på 100 % som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Den franske regering har for Domstolen nedlagt påstand om delvis ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som Kommissionen herved frifandtes i det af Frankrig anlagte søgsmål hvad angår den del af den omtvistede afgørelse, der vedrører »Alvorlige mangler i kontrolsystemet, Korsika« for 2013 og 2014, i det omfang afgørelsen pålagde en fast korrektion på 100 % som følge af mangler i kontrolsystemet for arealstøtte i Haute-Corse.

Til støtte for appellen har den franske regering fremsat et enkelt anbringende vedrørende en retlig fejl. Retten har støttet sig på en urigtig fortolkning af de betingelser, der er fastsat i punkt 3.2.5 i retningslinjerne af 2015, for at fastsætte en korrektion, der overstiger 25 %. Retten foretog en sammenblanding af det bevis, der skal fremlægges, såfremt tildelingen af støtten er uden retsgrundlag og i strid med de EU-retlige regler, og det tilfælde, hvor manglerne ved kontrolsystemet er tilstrækkeligt alvorlige til, at det kan antages, at støtten er tildelt i strid med EU-retten. Retten fastslog således med urette, at det var berettiget at udelukke alle omkostningerne fra EU-finansiering, og at der var grundlag for at fastsætte den faste korrektion til 100 %.

(1) EUT 2017, L 292, s. 61.
C 238/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) den 23. april 2019 — Staatssecretaris van Financiën mod Exter BV

(Sag C-330/19)

(2019/C 238/12)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hoge Raad der Nederlanden

Parter i hovedsagen

Appellant: Staatssecretaris van Financiën

Indstævnt: Exter BV

Præjudicielt spørgsmål

Følger det af EF-toldkodeksens artikel 121, stk. 1 (1), at en præferencetoldforanstaltning, der fandt anvendelse på importerede varer på det tidspunkt, hvor varerne blev henført under ordningen med aktiv forædling med anvendelse af systemet med suspension, stadig kan tages i betragtning ved fastsættelsen af den toldskyld, der opstår, når varerne bringes i fri omsætning, eventuelt i ændret tilstand, såfremt denne præferencetoldforanstaltning var suspenderet på tidspunktet for antagelsen af angivelsen af varernes overgang til fri omsætning?

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT 1992, L 302, s. 1).
1)

Skal artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF (1) fortolkes således, at den nationale ret — efter at have fastslået den urimelige karakter af et kontraktvilkår, der definerer mekanismen til at fastsætte den variable rentesats ved formlen »fast margen og referencerenter anvendt af en bank på grundlag af ugennemsigtige kriterier«, inden for rammerne af en kreditaftale, hvor der kun i det første år anvendes en fast rentesats, mens der i de efterfølgende år anvendes en variabel rentesats opgjort i henhold til den nævnte formel — kan tilpasse kreditaftalen i lyset af de faktiske elementer heri således, at der fastsættes en beregningsmetode for den variable rentesats på grundlag af gennemsigtige referenceparametre (LIBOR/EURIBOR) og bankens faste margen med henblik på at sikre en bedre forbrugerbeskyttelse?
Det andet anbringende vedrører ligeledes en retligt fejlagtig bedømmelse af særpræget, jf. varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra b). Retten er i den appellerede dom retligt fejlagtigt gået ud fra, at den egenskab hos varer og tjenesteydelser, at være »genstand for reklameforanstaltninger«, udgør et egnet fælles kendetegn til at begrunde en konsekvent nægtelse af særpræg for alle de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af ansøgningen.
—

Kvalificerede elektroniske signaturer med kvalificerede certifikater fra ACA er fuldt ud i overensstemmelse med ånden i og grundlaget for artikel 73, stk. 1, i Rettens procesreglement: Som det anføres i den appellerede kendelse, »ud fra retssikkerhedsmæssige hensyn at sikre ægtheden af dette processkrift og udelukke risikoen for, at det i realiteten ikke hidrører fra en person, der har bemyndigelse til at skrive under«.
4.

Tilsidesættelse af begrundelsespligten Den appellerede dom indeholder ikke en tilstrækkelig begrundelse for Rettens antagelse om, at en væsentlig del af borgerne i de baltiske stater kender betydningen af det russiske ord »пломбир«. Særlig mangelfuld er begrundelsen i forbindelse med konstateringen af, at der er tale om et ord, som er en del af sprogets basale ordforråd, og som også forstås af personer, der ikke har russisk som modersmål. Der mangler også i dommen (navnlig i præmis 64 og 65) en tilstrækkelig begrundelse for, at »пломбир« ikke i det tidligere Sovjetunionen var en fantasibetegnelse eller et varemærke. Endelig gives i dommen (præmis 66) ingen begrundelse for, hvorfor den blotte henvisning til en GOST-standard giver anledning til en konklusion om, at der er tale om en almindelig betegnelse på russisk, og hvorfor denne standard skulle være kendt inden for kundekredse inden for Den Europæiske Union.
2)

Kan den fortolkning, som Domstolen gav i sine domme af 9. marts 2017, Zulfikarpašić (C-484/15, EU:C:2017:199), og Pula Parking (C-551/15, EU:C:2017:193), anvendes på sag Povrv-1614/2018, som der er redegjort for ovenfor, som er indbragt for den forelæggende ret, og skal, nærmere bestemt, forordning nr. 1215/2012 fortolkes således, at notarer i Kroatien, der handler inden for rammerne af de beføjelser, som er tillagt dem i henhold til national ret i tvangsfuldbyrdelsesprocedurer på grundlag af et »autentisk dokument«, hvor rekvisitus er en juridisk person, der er etableret i andre EU-medlemsstater, ikke er omfattet af begrebet »ret« i denne forordnings forstand?
1)

Er en bestemmelse i national lovgivning, såsom artikel 1 i Ovršni zakon (lov om tvangsfuldbyrdelse) (offentliggjort i Narodne novine nr. 112/12, 25/13, 93/14, 55/16 og 73/17) — der tillægger notarer kompetence til at foretage tvangsinddrivelse af fordringer på grundlag af et autentisk dokument ved at udstede en fuldbyrdelsesordre i form af et tvangsfuldbyrdelsesdokument uden udtrykkeligt samtykke fra den betalingspligtige juridiske person, rekvisitus, som er hjemmehørende i Republikken Kroatien — i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og artikel 18 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde i betragtning af Den Europæiske Unions Domstols domme i sagerne C-484/15 og C-551/15?
1)

Skal artikel 2 i direktiv 2003/88 (1) fortolkes således, at en sammenhængende tilkaldevagt — under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, hvor en arbejdstager, som arbejder på en tv-station, i det tidsrum, hvor den pågældende har fri fra arbejde (når vedkommendes fysiske tilstedeværelse på arbejdspladsen ikke er påkrævet), skal være til rådighed på tilkald og om nødvendigt vende tilbage til arbejdet inden for en time — skal anses for arbejdstid?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 15. april 2019 — Consiliul Concurenței mod Whiteland Import Export SRL

(Sag C-308/19)

(2019/C 263/32)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Appellant: Consiliul Concurenței

Indstævnt: Whiteland Import Export SRL

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF fortolkes således, at medlemsstaternes retsinstanser har pligt til at fortolke de nationale bestemmelser om forældelse af konkurrencemyndighedernes beføjelse til at pålægge administrative sanktioner i henhold til artikel 25, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1/2003 (1), og er de omhandlede artikler til hinder for, at en national bestemmelse fortolkes således, at alene den formelle indledning af undersøgelsen vedrørende en konkurrencebegrænsende praksis udgør et skridt, der afbryder forældelsen, uden at efterfølgende foranstaltninger truffet som et led i denne undersøgelse ligeledes udgør foranstaltninger, som afbryder forældelsen?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 2003, L 1, s. 1).
9)

Er formodningen om, at der indgås en aftale ved denne parkering, og om, at der gives samtykke til at betale prisen for en dagsbillet, når der ikke købes billet efter timesatsen for parkering, eller når den købte billet udløber, i strid med de grundlæggende bestemmelser om udveksling af tjenesteydelser i artikel 56 TEUF og de øvrige bestemmelser i EU-retten, uanset om køretøjets ejer er en fysisk eller en juridisk person? Med andre ord: for så vidt angår spørgsmålet om, hvilken materiel ret der finder anvendelse, kan bestemmelserne i artikel 4 i forordning nr. 593/2008 da finde anvendelse i den foreliggende sag (velvidende at sagsakterne ikke indeholder nogen beviser for, at parterne havde indgået en aftale om lovvalg)? — Hvis det fastslås, at der er tale om en aftale, er der i den foreliggende sag da tale om en tjenesteydelsesaftale, og kan denne aftale om parkering nærmere bestemt anses for en tjenesteydelse som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 593/2008? — Subsidiært: kan denne parkering anses for en aftale om leje eller forpagtning som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra c), i forordning nr. 593/2008? — Subsidiært: hvis denne parkering er omfattet af bestemmelserne i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 593/2008, ønskes det oplyst, hvilken ydelse der i den foreliggende sag er den karakteristiske ydelse, henset til at appellanten i det væsentlige kun afmærker gadens overflade med henblik på parkeringen og opkræver betaling for parkering, mens indstævnte parkerer og betaler for parkeringen. Hvis det fastslås, at det er appellanten, der præsterer den karakteristiske ydelse, finder kroatisk ret anvendelse, men hvis indstævnte leverer den karakteristiske ydelse, finder slovensk ret anvendelse. Eftersom retten til opkrævning af betaling for parkeringen i denne sag imidlertid er reguleret af kroatisk ret, som aftalen dermed har sin nærmeste tilknytning til, kan bestemmelserne i artikel 4, stk. [3], i forordning nr. 593/2008 da alligevel finde anvendelse i den foreliggende sag? — Hvis det fastslås, at der er tale om en forpligtelse uden for kontrakt som omhandlet i forordning nr. 864/2007, kan denne forpligtelse uden for kontrakt da anses for en skade, således at lovvalget foretages i overensstemmelse med artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 864/2007? — Subsidiært: kan denne form for parkering anses for uberettiget berigelse, således at lovvalget foretages i overensstemmelse med artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 864/2007? — Subsidiært: kan denne form for parkering anses for uanmodet forretningsførelse, således at lovvalget foretages i overensstemmelse med artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 864/2007? — Subsidiært: kan denne form for parkering anses for indstævntes ansvar på grund af culpa in contrahendo, således at lovvalget foretages i overensstemmelse med artikel 12, stk. 1, i forordning nr. 864/2007?
2)

Er det muligt eller nødvendigt at fortolke artikel 2, stk. 1, nr. 5), i direktiv 2014/24 således, at den udgør et grundlag for at afvise et bud på 0,00 EUR?
Sag anlagt den 23. maj 2019 — Europa-Kommissionen mod Ungarn

(Sag C-400/19)

(2019/C 255/34)

Processprog: ungarsk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved A. Sipos, A. Lewis og E. Manhaeve, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Ungarn

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Ungarn har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 34 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17. december 2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter (1), idet det har begrænset fastsættelsen af priserne for salg af landbrugs- og fødevarer, særligt henset til § 3, stk. 2, litra u), i mezőgazdasági és élelmiszeripari termékek vonatkozásában a beszállítókkal szemben alkalmazott tisztességtelen forgalmazói magatartás tilalmáról szóló, 2009. évi XCV. törvény (lov nr. XCV af 2009 om leverandørers forbud mod urimelig handelspraksis med hensyn til landbrugs- og fødevarer).

— Ungarn tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Lov nr. XCV af 2009 om leverandørers forbud mod urimelig handelspraksis med hensyn til landbrugs- og fødevarer (herefter »Tfmtv«) indførte særlige bestemmelser for sektoren med hensyn til fastsættelsen af detailpriser på de omhandlede produkter.

Kommissionen er af den opfattelse, at Tfmtv’s § 3, stk. 2, litra u), ikke henviser til landbrugs- og fødevarers karakteristika, men alene til formerne for salg af disse, hvorfor det må antages, at der er tale om en bestemmelse, der vedrører former for salg som omhandlet i dommen Keck og Mithouard (jf. dom af 24.11.1993, Keck og Mithouard, forenede sager C-267/91 og C-268/91, EU:C:1993:905). På grundlag af en analyse af denne foranstaltnings virkninger kan det fastslås, at den svarer til en kvantitativ restriktion af samhandelen mellem medlemsstaterne som omhandlet i artikel 34 TEUF.

Efter Kommissionens opfattelse påvirker Tfmtv’s § 3, stk. 2, litra u), i praksis ikke salget af indenlandske og udenlandske produkter på samme måde, og den udgør hverken en passende eller forholdsmæssig foranstaltning i forhold til et med denne knyttet legitimt mål.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1308/2013 af 17.12.2013 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 922/72, (EØF) nr. 234/79, (EF) nr. 1037/2001 og (EF) nr. 1234/2007 (EUT 2013, L 347, s. 671).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende: a) Skal artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78/EF fortolkes således, at rettighederne i artikel 10 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (chartret) og artikel 9 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK) skal tages i betragtning ved undersøgelsen af, om en fastslået indirekte ulige behandling på grund af religion, baseret på en intern regel i en privat virksomhed, er hensigtsmæssig, når den indeholder et forbud mod at bære iøjnefaldende fladedækkende symboler af religiøs, politisk og anden ideologisk karakter? b) Skal artikel 2, stk. 2, litra b), i direktiv 2000/78/EF fortolkes således, at der kan tages hensyn til nationale regler med forfatningsrang, som beskytter religionsfriheden, som værende gunstigere bestemmelser som omhandlet i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2000/78/EF ved undersøgelsen af, om en fastslået indirekte ulige behandling på grund af religion, baseret på en intern regel i en privat virksomhed, er hensigtsmæssig, når den indeholder et forbud mod at bære iøjnefaldende fladedækkende symboler af religiøs, politisk og anden ideologisk karakter?
—

for det første med hensyn til, at den medfører, at en tredjelandsstatsborger med ulovligt ophold på en medlemsstats område i videst muligt omfang fratages dækning af dennes grundlæggende behov under behandlingen af det søgsmål om annullation og suspension, som vedkommende har anlagt i eget navn og [som] repræsentant for sit dengang mindreårige barn, til prøvelse af en afgørelse, ved hvilken de pålægges at forlade en medlemsstats område,
4)

Skal artikel 3 og 4 i direktiv 2009/28/EF (1) om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder henset til 8. og 14. betragtning til dette direktiv fortolkes således, at de pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at sikre retssikkerhed for investorerne inden for produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder, herunder solenergi, gennem nationale foranstaltninger til gennemførelse af direktivet? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende: Er en national bestemmelse som § 18 i lov om ændring af energiloven, der i væsentlig grad ændrer præferencebetingelserne for køb af elektricitet fra vedvarende energikilder også for så vidt angår langfristede kontrakter om køb af elektricitet fra sådanne energikilder, der allerede er indgået, i overensstemmelse med de oprindeligt vedtagne nationale foranstaltninger til gennemførelse af direktivet, tilladt i henhold til artikel 3 og 4 i direktiv 2009/28 sammenholdt med 8. og 14. betragtning hertil?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumænien) den 25. april 2019 — SC Romenero SA og Aris Capital SA mod Autoritatea de Supraveghere Financiară

(Sag C-339/19)

(2019/C 255/28)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Înalta Curte de Casație și Justiție

Parter i hovedsagen

Appellanter: SC Romenero SA og Aris Capital SA

Indstævnt: Autoritatea de Supraveghere Financiară

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 63 ff. i TEUF, sammenholdt med artikel 2, stk. 2, i direktiv 2004/25/EF (1) og artikel 87 i direktiv 2001/34/EF (2), fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivningsmæssig ramme [i dette tilfælde artikel 2, stk. 3, litra j), i CNVM’s forordning nr. 1/2006], hvorved der indføres en retlig formodning om, at der er tale om samordnet praksis i forbindelse med kapitalandele i selskaber, hvis aktier er optaget til handel på et reguleret marked, og som sidestilles med alternative investeringsfonde (de såkaldte finansielle investeringsselskaber (SIF)), med hensyn til:

1) personer, der har foretaget eller foretager fælles økonomiske transaktioner med eller uden tilknytning til kapitalmarkederne, og

2) personer, som i forbindelse med deres økonomiske transaktioner anvender finansielle ressourcer af samme oprindelse eller fra forskellige enheder, der er involverede personer?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/25/EF af 21.4.2004 om overtagelsestilbud (EUT 2004, L 142, s. 12).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/34/EF af 28.5.2001 vedrørende betingelserne for værdipapirers optagelse til officiel notering på en fondsbørs samt oplysninger, der skal offentliggøres om disse værdipapirer (EUT 2001, L 184, s. 1).
3)

Er det udelukket at nedsætte kompensationen, når afgangstidspunktet ligger så længe før det planlagte afgangstidspunkt, at tidsforskellen er større end den i artikel 7, stk. 2, fastsatte grænse for forsinkelser (altså mere end to, tre eller fire timer)?
2)

Såfremt spiselige produkter eller drikkevarer ikke kan anses for levnedsmidler bestemt til at indtages af mennesker, på grundlag af hvilke kriterier skal det da afgøres, om sådanne produkter normalt er bestemt til at anvendes som supplement til eller i stedet for levnedsmidler?«
2.

Såfremt det første spørgsmål, litra b), besvares bekræftende: a) Skal indgang B3020, henholdsvis dennes fjerde led, fortolkes således, at den/det kræver absolut frihed for fremmede stoffer (»Fremdstofffreiheit«), således forstået, at det er udelukket at henføre affald til denne indgang, hvis affaldet — uafhængigt af dets mængde og farepotentiale — indeholder andre stoffer end affald og skrot af papir og pap (fremmede stoffer)? b) Såfremt det andet spørgsmål, litra a), besvares benægtende: Kan en fremmedstofandel i affald, navnlig på grund af dens mængde, også være til hinder for en henføring til indgang B3020, henholdsvis denne indgangs fjerde led, hvis betingelserne for den såkaldte »chapeau« i bilag III til forordning nr. 1013/2006 ikke er opfyldt, dvs. at risiciene i forbindelse med affaldet på grund af kontamineringen gennem andre materialer ikke er så forhøjede, at anvendelsen af proceduren med skriftlig forhåndsanmeldelse og samtykke under hensyntagen til de i bilag III i direktiv 2008/98/EF (3) nævnte farlige egenskaber synes passende, og den miljømæssigt forsvarlige nyttiggørelse af affaldet ikke forhindres?
3.

Tredje anbringende: Retten foretog en forkert anvendelse af principperne om bevisbyrde og undlod at anvende princippet om uskyldsformodning, da den erklærede, at Kommissionen i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at Pometon ikke havde afbrudt sin deltagelse i overtrædelsen i den cirka seks måneder lange periode fra den 18. november 2005 til den 20. marts 2007, selv om den med hensyn til denne periode ikke rådede over beviser for hemmelige kontakter, og den gav endvidere en selvmodsigende og/eller utilstrækkelig begrundelse i denne forbindelse.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongerige) den 27. maj 2019 — The Software Incubator Ltd mod Computer Associates (UK) Ltd

(Sag C-410/19)

(2019/C 255/36)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

Supreme Court of the United Kingdom

Parter i hovedsagen

Appellant: The Software Incubator Ltd

Indstævnt: Computer Associates (UK) Ltd

Præjudicielle spørgsmål

1) Når en kopi af computersoftware leveres til en agenturgivers kunder elektronisk og ikke på et fysisk medium, udgør den da »varer« i den forstand, [org. s. 8] hvori udtrykket er anvendt i definitionen af en selvstændig handelsagent i artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 86/653/EØF af december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (1) (herefter »direktivet«)?

2) Når computersoftware leveres til en agenturgivers kunder ved tildeling til kunden af en tidsubegrænset licens til at anvende en kopi af computersoftwaren, udgør dette da »salg af varer« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i definitionen af handelsagent i direktivets artikel 1, stk. 2?

(1) EFT 1986, L 382, s. 1.
3)

Skal tilbagesendelsesdirektivets artikel 6, stk. 4, fortolkes således, at såfremt en uledsaget mindreårig ikke har efterkommet sin forpligtelse til at vende tilbage og medlemsstaten ikke træffer eller vil træffe konkrete foranstaltninger for at udsende den mindreårige, skal forpligtelsen til at vende tilbage da udsættes, og den mindreårige hermed meddeles lovligt ophold? Skal tilbagesendelsesdirektivets artikel 8, stk.1, fortolkes således, at den omstændighed, at der træffes en afgørelse over for en uledsaget mindreårig om, at denne skal vende tilbage, uden at denne afgørelse følges op af udsendelsesforanstaltninger før den mindreårige er fyldt 18 år, må betragtes som værende i strid loyalitetsprincippet og princippet om loyalt samarbejde inden for Unionen?
1)

Skal artikel 26, stk. 2, første afsnit, litra c), i Rådets forordning nr. 99/2009 (1) af 24. september 2009 om beskyttelse af dyr på aflivningstidspunktet fortolkes således, at medlemsstaterne, som en undtagelse fra den i denne forordnings artikel 4, stk. 4, fastsatte bestemmelse og med henblik på at øge dyrevelfærden, kan udstede forskrifter som de i decreet van het Vlaamse Gewest van 7 juli 2017»houdende wijziging van de wet van 14 augustus 1986 betreffende de bescherming en het welzijn der dieren, wat de toegelaten methodes voor het slachten van dieren betreft« (regionen Flanderns dekret af 7.7.2017»om ændring af lov af 14.8.1986 om beskyttelse af dyrevelfærden hvad angår tilladte metoder til slagtning af dyr«) omhandlede, idet disse forskrifter dels indeholder et forbud mod slagtning af dyr uden bedøvelse, der også gælder for rituelle slagtninger, dels fastsætter en alternativ bedøvelsesmetode for rituelle slagtninger baseret på en reversibel bedøvelse, der ikke må føre til dyrets død?