Inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og de nationale retter i henhold til artikel 234 EF tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i den sag, der er indbragt for den, at vurdere såvel, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Det følger heraf, at der er formodning for, at de spørgsmål om fællesskabsrettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Denne formodning om relevans kan kun afvises i helt særlige tilfælde, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller når problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål.

Artikel 291, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 89/97, skal fortolkes således, at begrebet »den person, der indfører varerne eller lader dem indføre«, der er anført i bestemmelsen, henviser til den person, til hvem varerne er bestemt, og som har til hensigt at anvende dem til det foreskrevne særlige formål, uanset om han selv foretager toldangivelsen eller herved lader sig repræsentere som omhandlet i artikel 5 i forordning nr. 2913/92. Nævnte begreb omfatter ikke denne persons repræsentant over for toldmyndighederne, idet der ses bort fra de tilfælde, hvor den pågældende person anses for at handle i eget navn og for egen regning i henhold til artikel 5, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 2913/92 og derfor skal betragtes som importør.

Selv om det i den henseende er korrekt, at gennemførelsesforordningens del II, afsnit I, kapitel 2, der regulerer adgang til toldlempelse ved indførsel af visse varer, for hvilke der er foreskrevet et særligt anvendelsesformål, ikke definerer begrebet »person, som indfører varerne eller lader dem indføre«, forholder det sig ikke desto mindre således, at lovgivningen pålægger indehaveren af en sådan bevilling visse forpligtelser, der gør det muligt at afgøre, hvem den person er, der er omhandlet i nævnte forordnings artikel 291, stk. 1. Således viser både den ved nævnte forordnings artikel 291, stk. 3, andet afsnit, indførte forpligtelse, hvorved det er fastsat, at ansøgeren skal sørge for, at toldmyndighederne på en for dem tilfredsstillende måde kan følge varerne i virksomhedens anlæg under den tekniske bearbejdning, og de i samme forordnings artikel 293 fastsatte forpligtelser, hvorefter bevillingshaveren skal anvende varerne til det foreskrevne særlige formål, føre et regnskab, som giver toldmyndighederne mulighed for at foretage den kontrol, som de måtte skønne nødvendig, og opbevare dette regnskab, at den person, der indfører varerne eller lader dem indføre, dvs. den person, der skal være i besiddelse af den af gennemførelsesforordningens artikel 291 omhandlede bevilling, er den person, for hvem varerne er bestemt, og som har til hensigt at anvende dem til det foreskrevne særlige formål. Kun den pågældende person er i stand til at opfylde de forpligtelser, der er fastsat i samme forordnings artikel 291 og 293.

Den omstændighed, at gennemførelsesforordningens artikel 291, stk. 1, som alternativer anvender udtrykkene »den person, der indfører«, og »[den person, der] lader dem indføre«, viser, at det er muligt at indføre varer, der har et særligt anvendelsesformål, ved at lade sig repræsentere over for toldmyndighederne i overensstemmelse med artikel 5 i forordning nr. 2913/92. Det følger heraf, at den repræsentant, der foretager toldangivelser for en andens regning, ikke er den person, der er omhandlet i gennemførelsesforordningens artikel 291, stk. 1, og derfor ikke er nødt til at være i besiddelse af en bevilling i henhold til denne artikel. Det er udelukkende i det tilfælde, hvor en toldagent undlader at angive, at han handler i en anden persons navn og for anden persons regning, eller angiver, at han handler i en anden persons navn og for anden persons regning uden at være i besiddelse af en fuldmagt, at denne agent kan betragtes som selv at være importør, og at han følgelig skal være i besiddelse af en skriftlig bevilling for at få adgang til toldlempelse for de indførte varer.

(jf. præmis 46-51 og 54 samt domskonkl. 1)