Artikel 234's første stykke fastslår, at »de rettigheder og forpligtelser, der følger af konventioner, som før denne Traktats ikrafttræden er indgået mellem på den ene side en eller flere medlemsstater og på den anden side et eller flere tredjelande, berøres ikke af bestemmelserne i denne Traktat«. Denne del af reglen er i overensstemmelse med det almindelig princip i traktatretten vedrørende forholdet mellem to successive aftaler om samme emne. Herefter gælder det, at de forpligtelser og de rettigheder, der er skabt ved den første aftale, forbliver uændrede i forhold til alle de stater, som ikke deltager i den anden aftale. Man må i denne forbindelse citere artikel 30, stk. 4, (b) i Wien-konventionen af 1969 om traktatretten, som bestemmer, at »når deltagerne i den senere traktat ikke omfatter alle deltagerne i den tidligere ... er, for så vidt angår en stat, der er deltager i begge traktater, og en stat, der kun er deltager i den ene traktat, den traktat, i hvilken begge stater er deltagere, bestemmende for deres fælles rettigheder og forpligtelser«. Jeg vil føje til, at Domstolen, i præmisserne til dommen af 27. februar 1962 i sag 10/61, Kommissionen mod Den italienske Republik (Sml. 1954-1964, s. 287; org.ref. Recueil 1962, s. 1), bl.a. har anerkendt, at artikel 234 vedrører enten rettigheder tildelt tredjelande ved tidligere konventioner eller forpligtelser for medlemsstaterne, som logisk modsvarer disse rettigheder.

I stykke 2 bestemmer samme artikel, at »i det omfang, disse konventioner er uforenelige med denne Traktat, bringer den eller de pågældende Medlemsstater alle egnede midler i anvendelse med henblik på at fjerne de konstaterede uoverensstemmelser. Om fornødent bistår Medlemsstaterne hinanden i dette øjemed og indtager i påkommende tilfælde en fælles holdning«. Her er der klart taget hensyn til en eventuel uforenelighed mellem EØF-traktaten og tidligere aftaler, hvilket munder ud i et krav til medlemsstaterne om at gøre alt, hvad der er muligt for dem, for at overholde traktaten ved at fjerne uforeneligheden. Men resultatet kan ikke være sikkert, når samtykke (og følgelig den gode vilje) fra den tredjepart, der er indehaver af en individuel ret på grundlag af den tidligere aftale, er nødvendig. Det er grunden til, at generaladvokat Lagrange i sit forslag til afgørelse i forannævnte sag 10/61 med rette udsondrede denne eventualitet fra den modsatte situation (at en medlemsstat har en ret), idet han udtalte: »Hvis uforeneligheden vedrører en ret, som en medlemsstat havde på grundlag af en tidligere overenskomst, er det ’egnede middel ’ ganske enkelt, at den pågældende stat giver afkald på at udøve denne ret. Hvis uforeneligheden vedrører en tredjestats ret eller en medlemsstats forpligtelse over for en tredjestat, må man anvende de nødvendige procedurer for på lovlig vis at bringe uforeneligheden til ophør« (Recueil 1962, s. 36).

Domstolen viste for sit vedkommende, at den tiltræder denne argumentation, ved i nævnte dom at acceptere det synspunkt, at en stat, når den påtager sig en ny forpligtelse i strid med rettigheder, som den har i henhold til en tidligere traktat, netop herved giver afkald på at anvende disse rettigheder i det omfang, det er nødvendigt for at gennemføre sin nye forpligtelse (ovennævnte Recueil, s. 21).

Den irske ret ønsker nu i første række oplyst, om artikel 234 skaber rettigheder og forpligtelser for fællesskabsinstitutionerne og for medlemsstaterne. Det forekommer mig, at man med henvisning til første stykke i omhandlede artikel kan tale om en forpligtelse for fællesskabsinstitutionerne til ikke at hindre medlemsstaterne i at udøve rettigheder eller opfylde forpligtelser, der følger af tidligere konventioner, som binder dem over for tredjestater (idet der dog naturligvis skal være tale om rettigheder, hvis udøvelse er forenelig med forpligtelserne over for Fællesskabet). Derimod er det — fortsat i forbindelse med dette stykke — bestemt ikke muligt at tale om en bekræftelse, eller en novation, og end mindre om fællesskabsbeskyttelse eller -garanti for de nævnte forpligtelser og rettigheder for medlemsstaterne over for tredjestater. En sådan tanke ligger til grund for forsvaret af tiltalte og er altså blandt de muligheder, som den irske ret har taget i betragtning med henblik på fortolkningen. Dette gør det nødvendigt at understrege, at første stykke i artikel 234 intet føjer til den oprindelige retlige værdi af de forpligtelser og de rettigheder, der følger af tidligere aftaler mellem medlemsstaterne og tredjestater, og at disse forpligtelser og rettigheder forbliver absolut uvedkommende i forhold til fællesskabsretten. Resultatet må blive, at selv om den pågældende bestemmelse ikke var blevet indsat i traktaten, ville de ældre retspositioner i forbindelse med tredjestaterne ligeledes have bestået uændrede.

Hvad angår stykke 2 er det til gengæld oplagt, at det indebærer en forpligtelse for medlemsstaterne — til at iværksætte alle midler for at fjerne eventuel uforenelighed mellem tidligere konventioner og traktaten — ledsaget af en almindelig forpligtelse til samarbejde med henblik på det fastsatte mål. Men jeg tvivler på, at dette aspekt af artiklen interesserer den forelæggende ret.