ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

EUIPO, støttet af intervenienten, har bestridt sagsøgerens argumenter. EUIPO er af den opfattelse, at en streng ordlydsfortolkning af artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 ville indebære, at denne bestemmelse kun finder anvendelse, når tegnene er identiske, og ville medføre, at denne bestemmelse gøres uvirksom. EUIPO er nemlig af den opfattelse, at ansøgeren om varemærket ville kunne undgå dens anvendelse ved at ændre det ældre varemærke ganske lidt, og at denne situation ville være til alvorlig skade for indehaveren af det ældre varemærkes interesser. EUIPO har anført, at såfremt varemærket var blevet registreret til trods for ligheden mellem de to tegn, ville ansøgeren om det anfægtede varemærke være i stand til at forhindre enhver senere registrering og enhver brug af det ældre varemærke foretaget af den oprindelige indehaver. Ovennævnte bestemmelse har imidlertid netop til formål at forhindre, at et varemærke misbruges af varemærkeindehaverens agent, idet agenten vil kunne udnytte det kendskab og de erfaringer, der er opnået i løbet af det forretningsmæssige forhold, og derved utilbørligt drage fordel af indehaverens bestræbelser og investeringer. Derfor skal denne bestemmelse ifølge EUIPO fortolkes nuanceret for at beskytte den retmæssige indehaver effektivt mod sine repræsentanters illoyale praksis, idet anvendelsen heraf udstrækkes til at omfatte mere end den blotte identitet. Den sammenligning, der foretages med hensyn til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001], og den, der foretages med hensyn til denne forordnings artikel 8, stk. 3, er ikke nødvendigvis den samme. EUIPO har anført, at sammenligningen af tegn i henhold til artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 fokuserer på indehaveren af det ældre varemærkes interesser. I den foreliggende sag anvendte appelkammeret ikke det lighedskriterium, der kan henføres til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, men undersøgte – i forhold til tegnenes særlige karakter – om disse kunne anses for »i det væsentlige« at ligne hinanden, således at det ville være til skade for indehaveren af det ældre varemærkes interesser, og sagsøgeren på utilbørlig vis ville kunne drage fordel af sit forhold til nævnte indehaver. Det er derfor med hensyn til de omhandlede tegns særlige karakter, at artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 i den foreliggende sag finder anvendelse på mere end blot identiske tegn.
72

For det tredje er den omstændighed, at Kommissionen har gjort gældende, at den har anmodet undersøgelsesdommerne og den belgiske føderale offentlige anklager om mulighed for at høre sagsøgeren om deres anmodninger om ophævelse af immunitet, hvilket faktisk bekræftes af korrespondancen, der er fremlagt som bilag til svarskriftet, ikke tilstrækkelig i den foreliggende sag til at antage, at Kommissionen har foretaget en korrekt afvejning af sagsøgerens interesse i at blive hørt og overholdelsen af tavshedspligten i forbindelse med forundersøgelsen. De belgiske nationale myndigheders besvarelser var nemlig ufuldstændige, selv om man i overensstemmelse med princippet om loyalt samarbejde, der gælder både for EU-institutionerne og medlemsstaterne, kunne have forventet, at de ville have fremlagt flere oplysninger for Kommissionen, så den kunne forstå begrundelsen for deres afvisning af, at Kommissionen hørte sagsøgeren. Under alle omstændigheder fremgår det ikke af de for Retten fremlagte sagsakter, at Kommissionen spurgte de belgiske nationale myndigheder, om det var muligt, at de udarbejdede en ikkefortrolig version af anmodningerne om ophævelse af immunitet, som kunne meddeles sagsøgeren, eller i det mindste angav, hvilke elementer i de nævnte anmodninger de anså for at være følsomme, idet en sådan meddelelse i givet fald kunne have sikret en passende afvejning med det formål så vidt muligt at bevare såvel tavshedspligten i forbindelse med forundersøgelsen som overholdelsen af retten til at blive hørt.
36

For det andet skal det hvad angår klagepunktet om, at skrivelsen af 5. december 2013 ikke anførte grundene til, at hver af de pågældende udgifter individuelt betragtet ikke var berettiget til finansiering fra EGFL, bemærkes, at Kommissionen, når den samme grund til manglende støtteberettigelse gør sig gældende for en kategori eller en gruppe af udgifter, kan begrænse sig til at anføre en generel begrundelse for alle de pågældende udgifter (jf. i denne retning og analogt dom af 15.2.2007, BVBA Management, Training en Consultancy, C-239/05, EU:C:2007:99, præmis 37). Det skal således bemærkes, at Kommissionen i skrivelsen af 5. december 2013 vurderede, at formålet med de pågældende udgifter samlet set var at finansiere det personale og udstyr, der var nødvendigt for at gennemføre kontrolforanstaltningerne, og at udgifterne, for så vidt som de var en del af de nationale myndigheders hovedvirksomhed, ikke var berettigede til EU-finansiering. På denne baggrund og henset til den omstændighed, at det følger af skrivelsen af 5. december 2013, at de pågældende udgifter alle havde det samme formål, kan Kommissionen ikke foreholdes at have givet en generel begrundelse for sine betænkeligheder vedrørende EU-finansieringen af disse udgifter.
19

For så vidt endvidere angår argumentet om, at de faktiske omstændigheder, som sagsøgeren har påberåbt for Retten, er velkendte kendsgerninger, fremgår det af retspraksis dels, at EUIPO’s organer kan støtte deres afgørelser på velkendte kendsgerninger, som ikke er blevet påberåbt af ansøgeren, uden at skulle godtgøre rigtigheden deraf, dels, at den ansøger, mod hvem EUIPO gør sådanne velkendte kendsgerninger gældende, kan anfægte deres rigtighed for Retten (dom af 22.6.2006, Storck mod KHIM, C-25/05 P, EU:C:2006:422, præmis 50-52), idet EUIPO i et sådant tilfælde, henset til princippet om processuel ligestilling, er berettiget til at forelægge Retten dokumenter med henblik på at underbygge rigtigheden af en velkendt kendsgerning, som ikke blev fastslået i den anfægtede afgørelse (dom af 10.11.2011, LG Electronics mod KHIM, C-88/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2011:727, præmis 29). Der kan derimod ikke indrømmes sagsøgeren en ret til for første gang at fremlægge dokumenter for Retten alene med den begrundelse, at disse vil kunne belyse velkendte kendsgerninger, som det endvidere ikke hævdes har været gjort gældende i forbindelse med den anfægtede afgørelse (jf. i denne retning kendelse af 17.7.2014, MOL mod KHIM, C-468/13 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2116, præmis 42, og dom af 5.2.2016, Kicktipp mod KHIM – Italiana Calzature (kicktipp), T-135/14, EU:T:2016:69, præmis 113 og 114). Hvis en sådan ret blev indrømmet, ville det have til følge, at rækkevidden af sagsøgerens forpligtelse til allerede under proceduren for EUIPO at fremlægge alle beviser til støtte for sagsøgerens anbringender og argumenter, blev begrænset. I den foreliggende sag har sagsøgeren selv medgivet, at den angiveligt velkendte kendsgerning, at en kartoffelchip er en tørret, kogt og konserveret grøntsag, allerede var blevet påberåbt af sagsøgeren under sagen for appelkammeret, idet de dokumenter, der er blevet fremlagt for første gang for Retten, ifølge sagsøgeren for størsteparten skal »supplere« de beviser, der allerede er blevet fremlagt.
58

Hvad for det første angår revisorens skrivelse af 3. maj 2013 er de faktiske omstændigheder, som er beskrevet deri og lagt til grund i den anfægtede afgørelse, dem, der er nævnt i præmis 7 ovenfor. I denne skrivelse meddelte revisoren Kommissionen, at han under et møde havde anmodet om supplerende oplysninger vedrørende den udbudsprocedure, der følges med henblik på at vælge leverandøren af udgivelsesarbejdet til projektet. I denne skrivelse præciserede revisoren, at han først modtog oplysningerne fra sagsøgeren og ISHR-MS om, at der ikke var blevet organiseret nogen særlig procedure, fordi de pågældende beløb på i alt 42424,44 EUR var blevet opført under forskellige budgetposter. Derudover angav revisoren, at en repræsentant for sagsøgeren for revisoren havde fremlagt tre tilbud, der var blevet indgivet af forskellige forlag, og havde forklaret, at denne havde misforstået det spørgsmål, som revisoren havde stillet, og at de tre tilbud var blevet taget i betragtning inden valget af leverandøren.
15

EUIPO har bestridt sagsøgerens argumenter. Kontoret er af den opfattelse, at sagens centrale punkt er spørgsmålet om, hvorvidt det anfægtede varemærke på datoen for indgivelsen af varemærkeansøgningen var beskrivende i de områder, der lå uden for Bulgarien, navnlig i naboområderne Grækenland og Rumænien. Det har anført, at den anfægtede afgørelse ikke er behæftet med nogen fejl i forbindelse med betragtningen om, at oplysningerne i sagen er tilstrækkelige til at godtgøre, at en betydelig eller i det mindste en ikke-ubetydelig del af den relevante kundekreds i Grækenland og Rumænien på datoen for indgivelsen af det anfægtede varemærke kunne skabe en forbindelse mellem tegnet DEVIN, forstået som værende navnet på en kurby i Bulgarien, og den geografiske oprindelse for de omfattede varer, bl.a. det vand, der er omfattet af klasse 32. EUIPO har fremhævet, at retspraksis gjorde det muligt for appelkammeret at udlede og konkludere, at en betydelig del af den græske eller rumænske kundekreds forbandt eller en dag kunne forbinde ordet »devin« med de omhandlede varers geografiske oprindelse. EUIPO er af den opfattelse, at appelkammeret på grundlag af de fremlagte beviser havde grundlag for at fastslå, at Devins »ubestridelige renommé« som kurby med mineralvand, der havde helbredende egenskaber, ikke stoppede ved den bulgarske grænse, men udstrakte sig til nabolandene, og at det var rimeligt at formode, at Devin havde en betydelig anseelse i forhold til forbrugere, der boede uden for Bulgarien. Ifølge EUIPO var det fejlagtigt af sagsøgeren at tro, at »byen Devin på en eller anden måde var beskyttet af naturlige fæstninger og lukket for omverdenen, hvilket gjorde den nærmest utilgængelig«. EUIPO er for sit vedkommende af den opfattelse, at det lille antal besøg af græske og rumænske turister, der er registreret på hotellerne i byen Devin, byens lille størrelse og dens geografiske situation ikke svækker den anfægtede afgørelse. Kontoret har deraf konkluderet, at appelkammeret med rette har beskyttet den almene interesse i at friholde et geografisk navn som navnet på kurbyen Devin.
42

Det af sagsøgeren fremførte argument sår ikke tvivl om troværdigheden af EU-Udenrigstjenestens vurderinger, eftersom denne sidstnævnte uden at anlægge et åbenbart urigtigt skøn kunne finde, at kontinuiteten i det foreliggende tilfælde er sikret inden for rammerne af dette samråd for det første derved, at vicedelegationslederen, som allerede havde bestridt stillingen i to år og skulle fortsætte yderligere to år, forblev i stillingen, for det andet derved, at en ny chef for den politiske afdeling, som havde et passende kendskab og en passende erfaring, tiltrådte, og for det tredje derved, at stillingen som delegationschef var optaget på listen over stillinger, som skulle besættes i forbindelse med rotationen i 2017, således at stillingen på intet tidspunkt ville være ubesat.
67

Sagsøgerne har for det tredje gjort gældende, at Rådet burde have afvist eller udskudt indledningen af forhandlingerne. De har anført, at udtrædelsesproceduren er ugyldig, eftersom der ikke foreligger en klar forfatningsmæssig hjemmel, som er støttet på, at alle Det Forenede Kongeriges borgere, som også er unionsborgere, har stemt, og at den anfægtede afgørelse angiveligt ikke har noget grundlag. Sagsøgerne har anført, at de som følge af »15-årsreglen« (15 years rule), som fratager Det Forenede Kongeriges borgere, som har været bosat i udlandet i mere end 15 år, deres stemmeret, var nægtet deres ret til at stemme ved folkeafstemningen den 23. juni 2016 og ved valget af de parlamentsmedlemmer, som vedtog lov af 2017 om Den Europæiske Union (meddelelse om udtræden). Desuden nævner lov af 2017 om Den Europæiske Union (meddelelse om udtræden) ikke, at Det Forenede Kongerige udtræder af Unionen, idet den alene bemyndiger premierministeren til at give Unionen meddelelse om Det Forenede Kongeriges afgørelse om at udtræde af Unionen. Sagsøgerne har præciseret, at der for øjeblikket verserer en sag ved en ret i Det Forenede Kongerige, at Rådet og Det Forenede Kongerige burde have krævet en retslig prøvelse af forfatningsmæssigheden af meddelelsen om hensigten om at udtræde i henhold til princippet om loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, TEU, og at Rådet ligeledes burde have indhentet en udtalelse fra Domstolen i henhold til artikel 218, stk. 11, TEUF om, hvorvidt det er foreneligt med traktaterne, at Det Forenede Kongeriges borgere, der er bosiddende i udlandet, er frataget deres stemmeret, og at de er indirekte repræsenteret ved parlamentsmedlemmerne. De har tilføjet, at det vil være i strid med demokratiprincippet at afvise sagen fra realitetsbehandling, eftersom en ophævelse af unionsborgerskabet i marts 2019 vil ske på grundlag af en ulovlig fratagelse af unionsborgeres stemmeret.
38

Det var navnlig med rette, at appelkammeret i denne forbindelse under henvisning til Rettens konstateringer i dom af 24. maj 2007, Duales System Deutschland mod Kommissionen (T-151/01, EU:T:2007:154, præmis 159), vurderede, at den relevante kundekreds identificerer det anfægtede varemærke, der er anbragt på emballagen, som værende en angivelse af, at denne kan indsamles og nyttiggøres efter en bestemt ordning. Det er nemlig velkendt, således som appelkammeret med rette har gjort gældende, og desuden bevist ved de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt, at den relevante kundekreds er vant til det anfægtede varemærke og gennem flere år har kendt ordningerne for nyttiggørelse af affaldsemballage. Ifølge appelkammerets konstateringer, som i denne henseende har henvist til en undersøgelse udført af et tysk analyseinstitut, fremlagt af sagsøgeren, kendte 98% af den i 2003 undersøgte del af befolkningen i Tyskland det anfægtede varemærke, og 78% af den tyske befolkning kvalificerede samme år det anfægtede varemærke som »et tegn, der anbringes på emballager for at angive over for forbrugeren, at disse emballager elimineres i opsamlingscontainere under Dual System-ordningen uden for den almindelige affaldsordning«. Appelkammeret konstaterede endvidere under henvisning i denne forbindelse til en årsrapport fra den franske virksomhed Eco-Emballages, svarende til sagsøgerens, at det anfægtede varemærke i 2010 var gengivet på 95% af emballagerne i Frankrig og genkendt af 75% af den franske befolkning, hvoraf 99,2% kunne sortere deres emballageaffald.
I juni 2011 fik sagsøgeren børnetilskud til Joe og Claire i henhold til artikel 2, stk. 2, tredje afsnit, og artikel 2, stk. 3, litra a), i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), som i medfør af artikel 21 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union finder anvendelse på kontraktansatte. Artikel 2 i bilag VII til vedtægten har følgende ordlyd:

»1. Tjenestemanden skal på de betingelser, der er opregnet i stk. 2 og 3, for hvert barn, han har forsørgerpligt over for, have et børnetilskud på […] EUR pr. måned.

2. Ved børn, over for hvem der består forsørgerpligt, forstås børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, når de faktisk forsørges af tjenestemanden.

Det samme gælder børn, for hvilke der er indgivet en ansøgning om adoption, og for hvilke der er påbegyndt en adoptionssag.

Et barn, over for hvem tjenestemanden har forsørgerpligt efter en retsafgørelse truffet på grundlag af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af mindreårige, ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt.

3. Tilskud ydes:

a) uden ansøgning for et barn under 18 år

b) efter begrundet ansøgning fra tjenestemanden for et barn mellem 18 og 26 år, som er under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse.

4. Undtagelsesvis kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt, såfremt denne forsørgerpligt medfører betydelige udgifter for ham, ved en særlig, begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden på grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der er forsørgerpligt.

[…]«
7

Ved afgørelse C(2017) 3130 final af 4. maj 2017 (herefter »den anden anfægtede afgørelse«) afslog Kommissionen sagsøgerens begæring. Den anførte først, at de omhandlede dokumenter udgjorde en del af de administrative sagsakter, der hidrørte fra proceduren for kontrol af statsstøtte, og den fandt, idet den støttede sig på retspraksis, at disse som sådanne var omfattet af den generelle formodning for fortrolighed, der er støttet på de undtagelser, der er omhandlet i artikel 4, stk. 2, første og andet led, i forordning nr. 1049/2001, og dette selv efter den endelige afslutning af undersøgelsen. Den anførte bl.a., at for så vidt angår procedurerne for kontrol af statsstøtte indeholder Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13. juli 2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 [TEUF] (EUT 2015, L 248, s. 9) specifikke regler om behandling af oplysninger modtaget inden for rammerne af proceduren for kontrol af statsstøtte, og at det forhold, at der blev givet aktindsigt i sagsakterne fra denne procedure til en anden tredjemand end den berørte medlemsstat på grundlag af forordning nr. 1049/2001, som følge deraf ville have til konsekvens, at den ligevægt, som lovgiver ønskede at indføre mellem medlemsstaternes forpligtelse til at meddele Kommissionen følsomme oplysninger, herunder oplysninger, der vedrører de berørte virksomheder, og den garanti for styrket beskyttelse i medfør af forordning 2015/1589 for oplysninger, der således er blevet sendt til Kommissionen, ville blive bragt i fare. Idet Kommissionen mindede om, at forordning 2015/1589 kræver beskyttelse af tavshedspligten, og idet den støttede sig på retspraksis, anførte den desuden, at de omhandlede dokumenter, for så vidt som de indeholdt følsomme oplysninger vedrørende de berørte virksomheders økonomiske aktiviteter, var omfattet af en generel formodning for fortrolighed, hvorefter deres udbredelse i princippet ville skade beskyttelsen af disse virksomheders forretningsmæssige interesser selv efter undersøgelsens afslutning.
62

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at selv om forkyndelsen ved anbefalet brev med kvittering for modtagelse ikke er den eneste mulige metode til forkyndelse af administrative afgørelser, er den som følge af de særlige garantier, som den udgør for såvel den berørte person som forvaltningen, ikke desto mindre en særligt sikker løsning (jf. i denne retning kendelse af 16.12.2010, AG mod Parlamentet, F-25/10, EU:F:2010:171, præmis 38), og dette gælder så meget desto mere, når den berørte person ikke er ansat i institutionerne (jf. i denne retning kendelse af 16.12.2010, AG mod Parlamentet, F-25/10, EU:F:2010:171, præmis 39). En af disse garantier er bl.a. sikkerheden for, at modtageren på grund af den underskrift, som han har sat på kvitteringen for modtagelse, ved, at han er blevet tilsendt en skrivelse, som nødvendiggør hans opmærksomhed. Det fremgår af sagens akter, at en kvittering for læsning til forskel fra kvitteringen for modtagelse af post ikke giver en sådan garanti. I modsætning til modtagerens underskrift på en kvittering for modtagelse af en skrivelse eller til affattelsen og afsendelsen af modtagerens bekræftelse af modtagelsen af en e-mail giver den pågældende kvittering for læsning, eftersom modtagerens it-system automatisk har oprettet og sendt den som beskrevet ovenfor i præmis 61, ikke mulighed for utvetydigt at godtgøre, at sagsøgeren havde kendskab til eller fik mulighed for at få kendskab til den omtvistede skrivelse den dato, den nævnte kvittering blev sendt.
51

Som sagsøgeren med rette har anført, skal der ganske vist sondres mellem vurderingen af den særprægede karakter af en bestanddel af et komplekst varemærke, som er knyttet til denne bestanddels mulighed for at dominere det helhedsindtryk, som varemærket giver, og analysen af det ældre varemærkes særpræg, som er knyttet til udstrækningen af den beskyttelse, som er tildelt dette varemærke. Særpræget for en bestanddel af et sammensat varemærke skal undersøges i forbindelse med vurderingen af tegnenes lighed, og graden af det ældre varemærkes særpræg er et af de forhold, der skal tages hensyn til i forbindelse med helhedsvurderingen af risikoen for forveksling (jf. i denne retning kendelse af 27.4.2006, L’Oréal mod KHIM, C-235/05 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2006:271, præmis 43, og dom af 24.3.2011, Ferrero mod KHIM, C-552/09 P, EU:C:2011:177, præmis 58). Derudover gælder det, at når et varemærke har et særpræg, skal dette tilregnes varemærket i sin helhed og ikke automatisk til alle de bestanddele, det består af (jf. i denne retning dom af 3.12.2014, Max Mara Fashion Group mod KHIM – Mackays Stores (M & Co.), T-272/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:1020, præmis 61, og af 14.7.2017, Certified Angus Beef mod EUIPO – Certified Australian Angus Beef (CERTIFIED AUSTRALIAN ANGUS BEEF), T-55/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:499, præmis 22).
53

For så vidt angår den anvendte korrektionstype skal det påpeges, at det i lyset af dok. nr. VI/5330/97 er muligt for Kommissionen at anvende en fast korrektion, når det ikke er muligt præcist at fastslå det af Unionen lidte tab (dom af 18.9.2003, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, C-346/00, EU:C:2003:474, præmis 53, og af 24.4.2008, Belgien mod Kommissionen, C-418/06 P, EU:C:2008:247, præmis 136). I denne forbindelse skal det tilføjes, at selv om dok. nr. VI/5330/97 blev udstedt af Kommissionen i relation til Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og, som det anføres i overskriften, indeholder retningslinjer for beregning af de finansielle følger ved udarbejdelsen af beslutningen om regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen, er der intet, der forbyder Kommissionen ligeledes at anvende dette dokument ved udøvelsen af de kompetencer, som artikel 31, stk. 1, i forordning nr. 1290/2005 giver den i forhold til regnskabsafslutningen for ELFUL (dom af 4.9.2015, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, T-503/12, EU:T:2015:597, præmis 55, jf. også i denne retning dom af 17.5.2013, Bulgarien mod Kommissionen, T-335/11, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:262, præmis 86), hvilket Den Portugisiske Republik i øvrigt selv har medgivet i replikken.
48

Selv om det, således som Kommissionen har gjort gældende, er korrekt, at den retspraksis, der er nævnt i præmis 45 ovenfor, ikke kræver, at der har fundet en høring sted, og at den nævnte høring er genstand for en rapport eller et referat, for at retten til at blive hørt er overholdt, forholder det sig ikke desto mindre således, at det, når den midlertidigt ansatte som i det foreliggende tilfælde bestrider at være blevet hørt, tilkommer Kommissionen at føre bevis for, at den berørte har været i stand til at fremkomme med sine bemærkninger til Kommissionens hensigt om at opsige dennes kontrakt under påberåbelse af et brud på tillidsforholdet. Det forhold, som Kommissionen har fremhævet, at Kommissionsmedlemmernes kabinetter er små enheder, gør det i øvrigt ikke i sig selv muligt at lægge til grund, at det er godtgjort, at en ansat, der varetager funktioner i et af disse kabinetter, er blevet hørt på behørig vis, inden den pågældende er blevet genstand for en afgørelse om afskedigelse. Endelig bemærkes, at det, selv om sagsøgeren ikke, således som Kommissionen har gjort gældende, har anført nogen forklaring eller begrundelse for møderne i september og december 2015, er tilstrækkeligt at konstatere, at han har anfægtet det af Kommissionen anførte om, at han på disse møder blev hørt på behørig vis, og at det ikke er muligt at tilføre Kommissionens generelle udsagn en forrang frem for den anden parts benægtelser (jf. i denne retning dom af 6.12.2007, Marcuccio mod Kommissionen, C-59/06 P, EU:C:2007:756, præmis 69 og 70).