Kendelse afsagt af Domstolens Femte Afdeling den 25. april 2002. - DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - EKSF. - Sag C-323/00 P.



Samling af Afgørelser 2002 side I-03919



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Appel - anbringender - fejlagtig bedømmelse af faktiske omstændigheder - afvisning - Domstolens prøvelsesret med hensyn til vurdering af de for Retten fremlagte beviser - udelukket, medmindre de er gengivet forkert

(EKSF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1)

2. EKSF - støtte til jern- og stålindustrien - begreb - kriteriet vedrørende den private investor - udsigt til rentabilitet

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c); beslutning nr. 3855/91, art. 1, stk. 2]

3. EKSF - støtte til jern- og stålindustrien - kommissionsbeslutning, der har krævet en kompliceret økonomisk vurdering - domstolsprøvelse - grænser

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og art. 33]

4. Appel - anbringender - anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte - formalitetsmangel - afvisning

[EKSF-statutten for Domstolen, art. 49; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, første afsnit, litra c)]

5. EKSF - støtte til jern- og stålindustrien - tilbagesøgning af en ulovlig støtte - genoprettelse af den oprindelige situation

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c)]

Sammendrag

1. Kun Retten har kompetence til at fastlægge, hvilke faktiske omstændigheder der skal lægges til grund - bortset fra tilfælde, hvor det fremgår af de fremlagte sagsakter, at de omstændigheder, Retten har lagt til grund, er materielt urigtige - og til at bedømme disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder er således ikke - medmindre de fremlagte oplysninger er gengivet forkert - et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appel.

( jf. præmis 34 )

2. For at afgøre, om offentlige myndigheders indgreb i en virksomheds kapital, uanset under hvilken form, dette indgreb sker, udgør statsstøtte, skal det undersøges, om en privat investor af en størrelse, der kan sammenlignes med organer, som forestår forvaltningen af den offentlige sektor, under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt en kapital af den samme størrelse. Selv om den private investor, hvis adfærd den offentlige investors dispositioner med et økonomisk-politisk sigte skal sammenlignes med, ikke nødvendigvis er en almindelig investor, som anbringer sin kapital med henblik på en mere eller mindre kortsigtet forrentning, skal det mindst være et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, som følger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og adfærden skal være ledet af mere langsigtede rentabilitetsudsigter.

( jf. præmis 42 )

3. Kommissionens undersøgelse af, om en bestemt foranstaltning kan anses for statsstøtte, fordi staten ikke har handlet, som en almindelig erhvervsdrivende ville have gjort, indebærer en kompliceret økonomisk vurdering. Når den vedtager en retsakt, der indebærer sådanne vurderinger, har Kommissionen et vidt skøn, og den retslige prøvelse af retsakten må, som det fremgår af EKSF-traktatens artikel 33, begrænses til en kontrol af, om procedure- og begrundelseskravene er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning. Navnlig kan Retten ikke sætte sit skøn med hensyn til de økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen.

( jf. præmis 43 )

4. En appel, hvor appellanten kun gentager de samme argumenter som i første instans, har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence.

( jf. præmis 54 )

5. Med hensyn til støtteordningen i EF-traktaten er ophævelsen af en ulovlig støtte ved tilbagesøgning den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, og en medlemsstats forpligtelse til at afskaffe en støtte, som Kommissionen har fundet uforenelig med fællesmarkedet, har til formål at genoprette den oprindelige situation. Det følger heraf, at det ikke er nødvendigt, at der udtrykkeligt er tillagt Kommissionen en kompetence til at kræve tilbagebetaling. Der er ingen grund til at foretage en anden bedømmelse af støtte omfattet af EKSF-traktatens ordning.

For det første er støtteordningen i EKSF-traktaten ikke mindre streng end ordningen i EF-traktaten. Tværtimod er der med EKSF-traktatens artikel 4, litra c), indført en langt strengere ordning end EF-traktatens, for så vidt som bestemmelsen giver Kommissionen beføjelse til uden videre at forbyde enhver statsstøtte, uden at det er nødvendigt at undersøge, om den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, eller om den er omfattet af en undtagelse fra reglen om forbud.

For det andet skal Kommissionen i tilfælde af, at en medlemsstat ikke retter sig efter Kommissionens beslutning om at kræve tilbagebetaling af ulovlig støtte, i henhold til EKSF-traktatens ordning på samme måde som i henhold til EF-traktatens ordning indlede en traktatbrudsprocedure. Det er først på et senere stadium af denne procedure, nemlig når der skal pålægges sanktioner på grund af manglende opfyldelse af forpligtelser, at EKSF-traktatens artikel 88, stk. 3 - i modsætning til i EF-traktatens traktatbrudsprocedure - kræver Rådets indblanding.

( jf. præmis 65-68 )

Parter

I sag C-323/00 P,

DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH ved Rechtsanwälte U. Theune og M. Luther, og med valgt adresse i Luxembourg,

appellant,

angående appel af dom afsagt den 29. juni 2000 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Udvidede Afdeling) i sag T-234/95, DSG mod Kommissionen (Sml. II, s. 2603), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,

de andre parter i appelsagen:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved K.-D. Borchardt, som befuldmægtiget, bistået af professor M. Hilf, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgt i første instans,

Forbundsrepublikken Tyskland ved W.-D. Plessing, som befuldmægtiget, bistået af Rechtsanwälte W. Kirchhoff og M. Schütte,

og

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland ved L. Nicoll, som befuldmægtiget,

intervenienter i første instans,

har

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Jann (refererende dommer), og dommerne D.A.O. Edward, M. Wathelet, C.W.A. Timmermans og A. Rosas,

generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer

justitssekretær: R. Grass,

efter at have hørt generaladvokaten,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 1. september 2000 har DSG Dradenauer Stahlgesellschaft mbH (herefter »DSG«) i medfør af artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 29. juni 2000 af Retten i Første Instans i sag T-234/95, DSG mod Kommissionen (Sml. II, s. 2603, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt sagsøgte for DSG's påstand om annullation af Kommissionens beslutning 96/236/EKSF af 31. oktober 1995 om byen Hamburgs statsstøtte til EKSF-virksomheden Hamburger Stahlwerke GmbH, Hamburg (EFT 1996 L 78, s. 31, herefter »den anfægtede beslutning«).

Sagens faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne for Retten

2 Sagens faktiske omstændigheder, der også er fremstillet i præmis 8-22 i den appellerede dom, kan sammenfattes som følger:

3 Fra 1974 til 1983 var Hamburgische Landesbank Girozentrale (herefter »HLB«), der er et offentligretligt pengeinstitut, som ejes 100% af byen Hamburg, i besiddelse af en andel på 49% af kapitalen i selskabet Hamburger Stahlwerke GmbH (herefter »det gamle HSW«) som sikkerhed for lån, der blev ydet uden garanti eller tilsvarende sikkerhed via byen Hamburg. I 1983 blev dette selskab sat under konkurs. På dette tidspunkt var byen Hamburgs og HLB's udestående fordringer mod det gamle HSW på et samlet beløb af 181 mio. DEM, idet byen Hamburg havde stillet garantier for de 129 mio. af disse fordringer, og HLB bar den finansielle risiko for de resterende 52 mio. alene.

4 For at sikre den fortsatte drift af disse aktiver besluttede byen Hamburg og HLB - ifølge den tyske regering med henblik på delvis indfrielse af deres udestående fordringer - at yde et finansielt bidrag til stiftelsen af et selskab. Ved stiftelsen af det nye selskab Hamburger Stahlwerke GmbH (herefter »HSW«) i 1984 blev der ydet indehaverne af HSW et lån på 20 mio. DEM, dvs. næsten hele selskabskapitalen, af HLB, som byen Hamburg havde stillet beløbet til rådighed for. Det blev aftalt, at der udelukkende skulle betales afdrag på lånet og renter deraf, hvis HSW gav overskud, og at indehaverne af HSW overdrog deres krav på udbytte af HSW til HLB i samme forhold som forholdet mellem det til enhver tid værende lån og HSW's stamkapital, og at beslutninger vedrørende virksomhedens drift og dens bestyrelse krævede HLB's forudgående godkendelse.

5 Da HSW påbegyndte sin virksomhed i 1984, fik selskabet endvidere af HLB en kreditlinje på 130 mio. DEM, der automatisk blev fornyet, på grundlag af årlige aftaler, der regelmæssigt blev fornyet, hvoraf HLB bar risikoen for de 52 mio., og 78 mio. blev ydet på byen Hamburgs vegne. Der blev stillet sikkerhed for kreditlinjen i form af overdragelse til sikkerhed af omsætningsaktiver og HSW's fordringer på tredjemand.

6 Fra 1984 til 1993 havde HSW underskud i seks år og overskud i fire år. Særligt havde virksomheden et underskud på 8,5 mio. DEM i 1991.

7 I 1992 havde virksomheden igen underskud, på 19,8 mio. DEM, og situationen ud over en fornyelse af kreditlinjen fra HLB på 130 mio. DEM krævede en forhøjelse af kreditlinjen på 20 mio. DEM. HLB besluttede at forny de 52 mio. DEM af kreditlinjen, som HLB havde risikoen for, men deltog ikke i forhøjelsen deraf. Efter instruks fra byen Hamburg forhøjede HLB endelig kreditlinjen med 20 mio. DEM i december 1992 på betingelse af, at HSW vedtog en omstruktureringsplan.

8 I 1993 havde HSW et tab på 24,4 mio. DEM, idet jern- og stålmarkedet generelt havde stigende vanskeligheder. I en ekspertudtalelse, som byen Hamburg i 1993 bad selskabet MacKinsey om at udarbejde, og som blev fremlagt den 19. januar 1994, blev det konstateret, at HSW's konkurs var umiddelbart forestående, og at virksomheden burde privatiseres, inden den fik flere tab.

9 I denne situation nægtede HLB at forlænge kreditlinjen. HLB var heller ikke rede til at fortsætte sit tidligere engagement, der ikke var dækket af byen Hamburgs kreditmandat på 52 mio. DEM. I december 1993 gav byen Hamburg HLB instruks om at yde HSW en kreditlinje med virkning fra den 1. januar 1994 på 150 mio. DEM, forhøjet med 24 mio. DEM sammen med en swing på 10 mio. DEM. Byen Hamburg påtog sig dermed den fulde økonomiske risiko ved dette samlede lån på 184 mio. DEM.

10 I slutningen af 1994 blev HSW solgt til en privat investor for 275 000 DEM og mod endossering af de 17,2 mio. DEM, som stadig skulle udbetales af det oprindelige selskabskapitallån på 20 mio. DEM.

11 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, der gennem pressen havde fået kendskab til, at byen Hamburg støttede HSW økonomisk, indledte i begyndelsen af 1994 en procedure vedrørende overtrædelse af EKSF-traktatens artikel 4, litra c). Efter at have undersøgt sagen nåede den frem til, at de lån, som HSW fik i december 1992 i forbindelse med udvidelsen af kreditlinjen med 20 mio. DEM og i december 1993 i forbindelse med den samlede kreditlinje på 174 mio. DEM og med en swing på 10 mio. DEM, udgjorde statsstøtte, der var uforenelig med EKSF-traktaten og med Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27. november 1991 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (EFT L 362, s. 57, herefter »femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien«). Kommissionen vedtog derfor den anfægtede beslutning den 31. oktober 1995. I beslutningen erklærede den den pågældende støtte for uforenelig med ovennævnte bestemmelser (den anfægtede beslutnings artikel 2), pålagde Forbundsrepublikken Tyskland at kræve støtten tilbagebetalt af støttemodtageren (den anfægtede beslutnings artikel 3) og at meddele Kommissionen de foranstaltninger, der var truffet for at efterkomme denne beslutning (den anfægtede beslutnings artikel 4). Kommissionen erklærede derimod det oprindelige lån på 20 mio. DEM, som HLB havde ydet i 1984 til dækning af HSW's stamkapital, for foreneligt med fællesskabsretten (den anfægtede beslutnings artikel 1), og dette er derfor ikke omfattet af nærværende sag.

12 I begrundelsen for den anfægtede beslutning anførte Kommissionen, at byen Hamburg ikke juridisk var ejer af HSW, men var udsat for en risiko, som svarede til risikoen for en ejer, der indskyder ansvarlig kapital. Lånene i den anfægtede beslutnings artikel 2 og 3 var blevet ydet, selv om HSW stod umiddelbart over for konkurs, selv om der forventedes yderligere tab, og selv om markedet ikke var forbedret og trods konklusionerne i rapporten fra MacKinsey. Ifølge Kommissionen ville ingen privat investor i en sådan situation have stillet ny kapital til rådighed for HSW, hvilket allerede bevises af, at HLB selv i begyndelsen havde afslået den ønskede finansiering, og at byen Hamburg havde måttet instruere HLB om at foretage investeringen og selv påtage sig hele risikoen.

13 Den 21. december 1995 anlagde DSG, der er indtrådt i HSW's rettigheder og forpligtelser, sag ved Retten med påstand om annullation af den anfægtede beslutning, dog ikke artikel 1.

14 Under sagen for Retten fik Forbundsrepublikken Tyskland tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgeren, og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland fik tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionen.

15 Ved den appellerede dom frifandt Retten sagsøgte.

Den appellerede dom

16 I den appellerede dom undersøgte Retten under ét de to første anbringender, som den i dommens præmis 68-72 fortolkede således, at de begge vedrørte tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), og artikel 1, stk. 2, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. Dernæst undersøgte den det tredje og sidste anbringende, hvori det blev gjort gældende, at Kommissionen havde gjort sig skyldig i magtfordrejning.

17 For så vidt angår de to første anbringender anførte Retten indledningsvis i den appellerede doms præmis 115-119, at i sager om annullation af Kommissionens beslutninger undersøger Fællesskabets retsinstanser kun, om Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat bestemmelserne i EKSF-traktaten eller en retsregel vedrørende dens gennemførelse, hvorved udtrykket »åbenbart« indebærer en åbenbart urigtig vurdering af den situation, med henblik på hvilken beslutningen blev truffet. Fællesskabets retsinstanser kan navnlig ikke sætte deres skøn med hensyn til faktiske forhold på det økonomiske område i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen.

18 På denne baggrund fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 123-131, at Kommissionen ikke kunne anses for at have begået en åbenbar fejl ved dels med henblik på anvendelse af kriteriet vedrørende den private investor at anlægge en sondring mellem de lån, som HLB havde ydet sagsøgeren på egen risiko, og de lån, banken havde ydet på grundlag af et kreditmandat fra byen Hamburg, dels at fastslå, at HLB ved at nægte at forhøje eller forlænge kreditlinjerne på egen risiko handlede på samme måde, som en privat investor i en lignende situation kunne have gjort.

t19 Dernæst fastslog Retten i den appellerede doms præmis 132-169, at særligt under hensyn til sagsøgerens særdeles vanskelige finansielle situation, virksomhedens presserende finansieringsbehov og de ugunstige konjunkturer på det europæiske stålmarked, havde Kommissionen ikke anlagt nogen åbenbart urigtig vurdering, da den fandt dels, at en privat investor ikke ville være gået med til denne forhøjelse af kreditlinjen i december 1992 (den appellerede doms præmis 139), dels, at mulighederne for at finde en privat investor, der ville give kreditlinjen og indrømme en swing, i december 1993 var ubetydelige eller ikke-eksisterende (den appellerede doms præmis 163). Kommissionen var således berettiget til at antage, at en privat investor ikke ville have indrømmet den pågældende kredit (den appellerede doms præmis 145 og 167), og at den udgjorde statsstøtte (den appellerede doms præmis 169).

20 Endvidere fandt Retten i den appellerede doms præmis 171-181, at den hypotese, at sagsøgeren fra andre kunne have opnået lån takket være den sikkerhed, sagsøgeren kunne have stillet, var uden betydning for, at Kommissionen var berettiget til at anse de omtvistede foranstaltninger for statsstøtte.

21 Endelig fastslog Retten i den appellerede doms præmis 182-187, at Kommissionen kunne kræve tilbagebetaling af støtten.

22 For så vidt angår det tredje anbringende, hvorved det blev gjort gældende, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til den planlagte reduktion af produktionskapaciteten på et af HSW's anlæg i Euskirchen, udtalte Retten i den appellerede doms præmis 193 til 209, at forhold, der kun var på planlægningsstadiet på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder, ikke kunne tages i betragtning.

23 Retten frifandt derfor sagsøgte i det hele.

Appelsagen

24 DSG og Forbundsrepublikken Tyskland har nedlagt følgende påstande:

- Den appellerede dom ophæves.

- Den anfægtede beslutnings artikel 2, 3, og 4 annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

25 Til støtte for appelsagen har DSG fremført tre anbringender. Det første anbringende, der har fire led, angår tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), ved, at Retten for det første anvendte begrebet økonomisk enhed forkert, for det andet anvendte kriteriet vedrørende den private investor forkert, for det tredje med urette anså fornyelsen af kreditlinjen i december 1993 for at være en kapitaltilførsel, og for det fjerde foretog en urigtig vurdering af HSW's øvrige finansieringsmuligheder. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 88, for så vidt som Retten med urette fandt, at Kommissionen var berettiget til at kræve tilbagebetaling af den støtte, den anså for at være uforenelig med EKSF-traktaten. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af almindelige retsprincipper, navnlig logikkens love, med hensyn til den betydning, som reduktionen af produktionskapaciteten på et af appellantens anlæg i Euskirchen havde for bedømmelsen af, om der forelå støtte.

26 Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes i det hele, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Domstolens bemærkninger

27 I henhold til procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, når det er åbenbart, at appellen ikke kan antages til realitetsbehandling eller er ugrundet, når som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen.

Første anbringende

Første anbringende, første led

28 I det første led af det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte EKSF-traktatens artikel 4, litra c), ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde anlagt nogen åbenbart urigtig vurdering, da den anså byen Hamburg og HLB for selvstændige juridiske enheder og ud fra denne betragtning anvendte HLB's adfærd som et kriterium ved vurderingen af, hvad en privat investor ville have gjort under markedsøkonomiske vilkår.

29 Appellanten har i detaljer redegjort for grundene til, at byen Hamburg og HLB efter appellantens opfattelse burde anses for at være en økonomisk enhed. Da Retten ikke var bekendt med disse oplysninger, baserede den den appellerede dom på en urigtig fortolkning af begrebet økonomisk enhed, der var et retligt og ikke et faktisk begreb.

30 Kommissionen har heroverfor anført, at alle disse argumenter allerede blev fremført på samme måde i første instans, og at appellanten kun har anmodet Domstolen om at foretage en ny vurdering, der er i bedre overensstemmelse med appellantens argumentation. En sådan anmodning kan ikke imødekommes under en appelsag.

31 Under alle omstændigheder er anbringendet grundløst. Det, sagen drejer sig om, er at afgøre, om HSW kunne have opnået tilsvarende økonomiske fordele som dem, virksomheden fik af byen Hamburg, fra en privat investor, der opererede under markedsøkonomiske vilkår. Denne »privat investor-prøve« er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, hvori det er bestemt, at »begrebet støtte omfatter de støtteelementer, der måtte være indeholdt i finansieringsforanstaltninger [...], når der ikke herved er tale om tilførsel af risikovillig kapital efter almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsøkonomi«.

32 Sammenligningen med en privat investor bygger således på den hypotetiske adfærd hos en tredjemand og indebærer, at der skal foretages en kompliceret vurdering af den støttemodtagende virksomheds samlede situation, af det marked, hvor den opererer, af udsigterne for det pågældende erhverv og af situationen på kapitalmarkederne. Kommissionen har gjort gældende, at den i den forbindelse har et vidt skøn, hvilket Retten med rette fastslog i den appellerede doms præmis 125. Når den henviste til, at HLB havde nægtet på egen risiko at yde den kredit, HSW havde anmodet om, og først foretog betalingen efter instruks fra byen Hamburg, som eksempel på en privat investors adfærd, var dette et punkt ud af mange andre i den samlede vurdering af den økonomiske situation.

33 I den forbindelse har appellanten for det første ikke godtgjort, hvordan begrebet økonomisk enhed skulle være et retligt og ikke et faktisk begreb, der er afgørende for spørgsmålet, om en statslig foranstaltning skal anses for at være statsstøtte i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c).

34 For det andet må det, for så vidt som det i dette led af første anbringende gøres gældende, at Retten foretog urigtige faktiske vurderinger ved undersøgelsen af de resultater, Kommissionen var nået frem til i forbindelse med »privat investor-prøven«, bemærkes, at kun Retten har kompetence til at fastlægge, hvilke faktiske omstændigheder der skal lægges til grund - bortset fra tilfælde, hvor det fremgår af de fremlagte sagsakter, at de omstændigheder, Retten har lagt til grund, er materielt urigtige - og til at bedømme disse faktiske omstændigheder. Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder er således ikke - medmindre de fremlagte oplysninger er gengivet forkert - et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appel (jf. bl.a. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 11.4.2001, sag C-479/00 P(R), Kommissionen mod Gerot Pharmazeutika, Sml. I, s. 3121, præmis 45).

35 Det følger heraf, at det er åbenbart, at første led af appellantens første anbringende til dels ikke kan antages til realitetsbehandling og til dels er ugrundet.

Første anbringende, andet led

36 Som det andet led af det første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten tilsidesatte EKSF-traktatens artikel 4, litra c), idet den anvendte kriteriet vedrørende den private investor fejlagtigt ved at bruge et forkert referencekriterium. I den appellerede doms præmis 135 og 166 angav Retten, at den undersøgte, om en privat investor i december 1992 og i december 1993 ville have forhøjet eller fornyet HSW's kreditlinje på samme vilkår som byen Hamburg. I realiteten anvendte Retten kun den adfærd, som en udenlandsk investor, der for første gang påtænkte et finansielt engagement i HSW, ville have udvist, som referencekriterium.

37 Det fremgår imidlertid af Domstolens praksis, at referencekriteriet ved vurderingen af, om en finansiel foranstaltning skal anses for statsstøtte, er adfærden hos en privat investor, som befinder sig i en situation, der kommer så tæt som muligt på den offentlige myndigheds, og dermed i den foreliggende sag i en situation, hvor en forestående konkurs i den virksomhed, der ansøger om finansieringsforanstaltningen, ville medføre betydelige tab for den pågældende private investor.

38 Ifølge appellanten optræder en kapitalindskyder klart som en privat investor under markedsøkonomiske vilkår, når den pågældende under hensyn til et betydeligt finansielt engagement, som han risikerer at tabe fuldt ud, fortsat støtter sin debitor, der er i betalingsvanskeligheder, og går så vidt som til at give sin debitor yderligere støtte med henblik på at opnå den størst mulige tilbagebetaling af det lån, han tidligere har ydet. Begrænsningen af det tab, som ville være uundgåeligt uden denne foranstaltning, vil da svare til en indtægt, hvilket Kommissionen endvidere har anerkendt i flere beslutninger angående andre virksomheder.

39 Kommissionen har indledningsvis gjort gældende, at i henhold til EKSF-traktatens artikel 33 angår Fællesskabets retsinstansers prøvelse af Kommissionens retsakter kun magtfordrejning eller åbenbar tilsidesættelse af gældende fællesskabsret. Dette gælder også anvendelsen af kriteriet vedrørende den private investor. Retten tilsidesatte således ikke reglerne ved at begrænse sin prøvelse til disse forhold og ved således at stadfæste den anfægtede beslutning.

40 Særligt tog Retten i den foreliggende sag behørigt hensyn til rentabiliteten af de omtvistede foranstaltninger, som sagsøgeren havde påberåbt sig, for så vidt angik tabsbegrænsning. Eftersom HSW's konkurs imidlertid var umiddelbart forestående, og virksomheden befandt sig i en situation med yderst ugunstige konjunkturer, gav den forhøjelse af kreditlinjen, som var foretaget i den konkrete sag, ingen mening for en privat investor i december 1992 og slet ikke i december 1993, hvor situationen var blevet endnu mere alvorlig - selv med henblik på at redde tidligere investeringer.

41 Det bemærkes, at det i artikel 1, stk. 2, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien bestemmes, at der for at afgøre, hvordan en hypotetisk privat investor ville have reageret i en bestemt situation, skal henses til »almindelig selskabspraksis i et samfund med markedsøkonomi«.

42 Det fremgår endvidere af Domstolens praksis med hensyn til EF-traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87 EF), der også er relevant for anvendelsen af de tilsvarende bestemmelser i EKSF-traktaten, at det for at afgøre, om offentlige myndigheders indgreb i en virksomheds kapital, uanset under hvilken form dette indgreb sker, udgør statsstøtte, skal undersøges, om en privat investor under tilsvarende omstændigheder kunne tænkes at ville have indskudt en kapital af den samme størrelse. Selv om den private investor, hvis adfærd den offentlige investors dispositioner med et økonomisk-politisk sigte skal sammenlignes med, ikke nødvendigvis er en almindelig investor, som anbringer sin kapital med henblik på en mere eller mindre kortsigtet forrentning, skal det mindst være et privat holdingselskab eller en privat koncern af virksomheder, som følger en global eller sektorbestemt strukturpolitik, og adfærden skal være ledet af mere langsigtede rentabilitetsudsigter (jf. bl.a. dom af 14.9.1994, sag C-42/93, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4175, præmis 13 og 14).

43 Endvidere indebærer Kommissionens undersøgelse af, om en bestemt foranstaltning kan anses for statsstøtte, fordi staten ikke har handlet, som en almindelig erhvervsdrivende ville have gjort, en kompliceret økonomisk vurdering. Når den vedtager en retsakt, der indebærer sådanne vurderinger, har Kommissionen et vidt skøn, og den retslige prøvelse af retsakten må, som det fremgår af EKSF-traktatens artikel 33, begrænses til en kontrol af, om procedure- og begrundelseskravene er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt om der foreligger en åbenbar fejl ved vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning. Navnlig kan Retten ikke sætte sit skøn med hensyn til de økonomiske forhold i stedet for det, der er anlagt af Kommissionen.

44 Hertil kommer, at det fremgår af artikel 51 i EKSF-statutten for Domstolen, at Domstolens prøvelse under en appelsag er begrænset til retsspørgsmål, og at appellen kun kan støttes på, at Retten savner kompetence, at Retten har begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten. Domstolen kan derfor kun undersøge, om Retten har tilsidesat reglerne i forbindelse med sin retslige prøvelse af Kommissionens udøvelse af dens skøn, som er beskrevet ovenfor.

45 Med hensyn hertil undersøgte Retten først grundigt i den appellerede doms præmis 132 til 169 Kommissionens gennemgang, der førte til, at den konkluderede, at ingen fornuftig privat investor under de foreliggende økonomiske omstændigheder ville have fortsat med at finansiere HSW. Efter denne undersøgelse bekræftede Retten Kommissionens vurdering af, at HSW's økonomiske situation var så prekær, at forhøjelsen af kreditlinjen i december 1992 var en nødforanstaltning med det formål at holde HSW i live uden nogen udsigt til rentabilitet selv på lang sigt (den appellerede doms præmis 137), og at - med hensyn til de foranstaltninger, der var truffet i december 1993, hvor situationen var blevet yderligere forværret - HSW's muligheder for at finde en privat investor, der ville handle på samme måde, som byen Hamburg gjorde, var praktisk talt ikke-eksisterende (den appellerede doms præmis 163).

46 Ved fastlæggelsen af disse faktiske omstændigheder blev der således fuldt ud taget hensyn til de forskellige aspekter af den konkrete situation og til den adfærd, som med rimelighed kan forventes af en privat investor, der handler med henblik på langsigtet rentabilitet. Appellantens opfattelse ville derimod føre til, at man ved anvendelsen af kriteriet vedrørende den private investor tog udgangspunkt i enhver tænkelig adfærd, uanset om den forekommer fornuftig på lang sigt. En sådan adfærd kan naturligvis ikke udgøre et egnet kriterium.

47 Herefter kan Retten ikke anses for at have begået en fejl, da den bekræftede den vurdering, Kommissionen var nået frem til under udøvelsen af sit vide skøn.

48 Det andet led af det første anbringende er således åbenbart ugrundet og må derfor forkastes.

Første anbringende, tredje led

49 Som det tredje led af det første anbringende har DSG gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 183 og 184 fejlagtigt anså de i december 1993 trufne foranstaltninger for kapitaltilførsel. I realiteten var der kun tale om en forlængelse af den kreditlinje, som var blevet indrømmet længe inden. Kreditlinjen på 130 mio. DEM blev ydet HSW allerede i 1984, hvilket Kommissionen havde tolereret i alle disse år.

50 DSG har gjort gældende, at den oprindelige kreditramme allerede var fuldt udnyttet i 1993 og var dermed praktisk talt blevet til kapital. Forlængelsen af kreditlinjen var derfor ikke en tilførsel af ny likviditet. Retten misforstod den økonomiske og retlige situation, hvor tilbagebetalingen af et tidligere ydet lån blev udsat, hvilket juridisk og økonomisk var nødvendigt for at undgå HSW's konkurs.

51 Retten burde i det mindste have annulleret den anfægtede beslutnings artikel 2, hvori Kommissionen anså samtlige lån, der var ydet i december 1993, for statsstøtte. Kun de lån, som var ydet i form af en forhøjelse af den oprindelige kreditlinje, og som var på 20 mio. DEM i december 1992 og på 24 mio. DEM i december 1993, kunne til nød være anset for støtte. Den swing på 10 mio. DEM, der blev ydet i december 1993, var aldrig blevet brugt.

52 Ifølge Kommissionen må dette anbringende afvises, for så vidt som appellanten kun gentager argumenter, der blev fremført i første instans, og således prøver at opnå, at Domstolen foretager en ny vurdering af de faktiske omstændigheder. Appellanten har ikke påberåbt sig, at Retten skulle have begået nogen retlig fejl.

53 Endvidere er anbringendet under alle omstændigheder grundløst. For så vidt angår lånene til HSW består den fordel, der blev indrømmet HSW i forbindelse med lånene, under hensyn til, at selskabets konkurs var forestående, ikke i differencen mellem rentefoden for disse lån og den sædvanlige rentefod, men i, at disse lån overhovedet blev ydet, når ingen privat investor ville have ydet dem. Kommissionen har fremhævet, at afgørelsen om at yde kreditlinjen skulle fornys hvert år og hver gang krævede en vurdering af situationen. I den katastrofale økonomiske situation i HSW i slutningen af 1993 udgjorde forlængelsen af kreditten statsstøtte.

54 I den forbindelse har Kommissionen med rette påpeget, at appellanten i dette led af første anbringende kun gentager de samme argumenter som i første instans med henblik på ved Domstolen blot at opnå en ny behandling af sin stævning for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket i henhold til artikel 49 i EKSF-statutten for Domstolen falder uden for dennes kompetence (jf. bl.a. kendelse af 25.1.2001, sag C-111/99 P, Lech-Stahlwerke mod Kommissionen, Sml. I, s. 727, præmis 33).

55 For så vidt som det tredje led af det første anbringende skal forstås således, at det gøres gældende, at Retten har misforstået, hvilke retlige konsekvenser der skulle drages af de faktiske anbringender, der blev fremført for den, bemærkes det, at en sådan åbenbar fejl ikke kan udledes af Rettens fastlæggelse af de faktiske omstændigheder. Retten lagde i den appellerede doms præmis 183 til grund, at det klart fremgik af sagens faktiske omstændigheder, at forlængelserne af den pågældende kredit skulle forhandles hvert år med hensyn til spørgsmålet, om byen Hamburg og HLB skulle indrømme forlængelsen og/eller forhøjelsen under hensyn til den økonomiske situation. Retten udledte heraf i den appellerede doms præmis 184, at Kommissionen med rette kunne lægge til grund, at støttebeløbet udgjordes af det lån, der var indrømmet. Det fremgår ikke, at der skulle være begået nogen fejl i forbindelse med denne bedømmelse.

56 Det følger heraf, at det tredje led af første anbringende dels skal afvises, dels skal forkastes.

Første anbringende, fjerde led

57 Som det fjerde led af sit første anbringende har DSG gjort gældende, at Retten har anlagt en urigtig bedømmelse, da den i den appellerede doms præmis 173 og 175 fandt, at Kommissionen ikke havde anlagt en åbenbart urigtig vurdering, da den fandt, at HSW's mulighed for at opnå lån fra anden side mod den sikkerhed, virksomheden kunne stille, ikke var til hinder for, at de omtvistede foranstaltninger kunne anses for støtte. Ifølge DSG burde der i forbindelse med »privat investor-prøven« have været taget hensyn til muligheden af at optage lån hos andre under den forudsætning, at HSW havde den sikkerhed, virksomheden havde overdraget til HLB.

58 Med hensyn hertil har Kommissionen påpeget, at en hypotese om lån fra andre ikke er en fornuftig reference. For det første var sådanne lån særdeles usandsynlige under hensyn til situationen angående mulig sikkerhedsstillelse ved en forestående konkurs. For det andet havde lånene fra byen Hamburg under de konkrete omstændigheder karakter af ansvarlig lånekapital, hvilket ikke var tilfældet for lån, der kunne opnås fra andre.

59 Retten fastslog derfor med rette i den appellerede doms præmis 174, at lån fra andre mod sikkerhedsstillelse ikke ville have kunnet sammenlignes med de lån, HLB ydede efter instruks fra byen Hamburg, og i den appellerede doms præmis 180, at det var særdeles tvivlsomt, om andre kunne have fået tilstrækkelig sikkerhedsstillelse til, at de pågældende ville være gået med til at yde de nødvendige lån.

60 Der kan derfor ikke konstateres nogen fejl i den vurdering, Retten anlagde af de forelagte faktiske omstændigheder. Retten fastslog derimod med rette, at i den situation, at HSW's konkurs var forestående, forekom den mulighed, at andre kunne indrømme HSW et lån på det samme beløb, som byen Hamburg gav, og med sikkerhed i disponible værdier, særdeles usandsynlig, og at de omtvistede foranstaltninger derfor skulle anses for statsstøtte i strid med EKSF-traktaten.

61 Det følger heraf, at dette led af første anbringende må forkastes. Det første anbringende må derfor forkastes i sin helhed.

Andet anbringende

62 Som sit andet anbringende har DSG gjort gældende, at Retten tilsidesatte EKSF-traktatens artikel 88, da den i den appellerede doms præmis 187 fastslog, at Kommissionen har kompetence til at kræve tilbagebetaling af statsstøtte, som den finder er uforenelig med EKSF-traktaten.

63 Appellanten har gjort gældende, at EKSF-traktaten ikke indeholder nogen bestemmelse svarende til bestemmelsen i EF-traktatens artikel 93, stk. 2 (nu artikel 88, stk. 2, EF), og i artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83, s. 1), sammenholdt, som tillægger Kommissionen en udtrykkelig kompetence til at kræve tilbagebetaling af ulovlig støtte. EKSF-traktaten er den ældste af traktaterne og er kendetegnet ved, at Kommissionen deri har en langt mindre fremtrædende rolle i forhold til medlemsstaterne end i EF-traktaten. Den eneste mulighed, Kommissionen havde for at handle, var at anvende proceduren i EKSF-traktatens artikel 88, stk. 3, der dog forudsætter forudgående godkendelse fra Rådet, der derved skal træffe afgørelse med to tredjedels flertal. En sådan godkendelse foreligger der imidlertid ikke i nærværende sag. I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet tilkommer det medlemsstaterne at drage konsekvenserne af, at støtte er blevet anset for uforenelig med EKSF-traktaten. Den anfægtede beslutnings artikel 3 bør derfor annulleres.

64 Ifølge Kommissionen er disse argumenter helt grundløse. Forpligtelsen til at genoprette en situation, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten, og dermed til at tilbagesøge den ulovlige støtte følger direkte af den strenge ordning for statsstøtte, der er indført ved EKSF-traktaten og af den forpligtelse for medlemsstaterne, der fremgår af denne ordning. Det er udtrykkeligt fastsat i EKSF-traktatens artikel 88, at Kommissionen kan fastslå denne forpligtelse og fastsætte en frist for den pågældende medlemsstat til at opfylde sin forpligtelse. Rådets samtykke kræves i henhold til artikel 88, stk. 3, kun til vedtagelse af de særlige foranstaltninger, der er beskrevet deri. Nærværende sag drejer sig imidlertid ikke om sådanne foranstaltninger.

65 Det bemærkes, at med hensyn til støtteordningen i EF-traktaten er ophævelsen af en ulovlig støtte ved tilbagesøgning den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, og at en medlemsstats forpligtelse til at afskaffe en støtte, som Kommissionen har fundet uforenelig med fællesmarkedet, har til formål at genoprette den oprindelige situation (jf. bl.a. dom af 17.6.1999, sag C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3671, præmis 64). Det følger heraf, at det ikke er nødvendigt, at der udtrykkeligt er tillagt Kommissionen en kompetence til at kræve tilbagebetaling.

66 Der er ingen grund til at foretage en anden bedømmelse af støtte omfattet af EKSF-traktatens ordning.

67 For det første er støtteordningen i EKSF-traktaten ikke - som appellanten ønsker at godtgøre - mindre streng end ordningen i EF-traktaten. Tværtimod er der med EKSF-traktatens artikel 4, litra c), indført en langt strengere ordning end EF-traktatens, for så vidt som bestemmelsen giver Kommissionen beføjelse til uden videre at forbyde enhver statsstøtte, uden at det er nødvendigt at undersøge, om den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, eller om den er omfattet af en undtagelse fra reglen om forbud.

68 For det andet skal Kommissionen i tilfælde af, at en medlemsstat ikke retter sig efter Kommissionens beslutning om at kræve tilbagebetaling af ulovlig støtte, i henhold til EKSF-traktatens ordning på samme måde som i henhold til EF-traktatens ordning indlede en traktatbrudsprocedure. Det er først på et senere stadium af denne procedure, nemlig når der skal pålægges sanktioner på grund af manglende opfyldelse af forpligtelser, at EKSF-traktatens artikel 88, stk. 3 - i modsætning til i EF-traktatens traktatbrudsprocedure - kræver Rådets indblanding.

69 Da appellanten anlagde sag ved Retten med påstand om annullation, var proceduren stadig på det stadium, hvor Kommissionen konstaterer, at den pågældende støtte er ulovlig. På dette stadium er der tydeligvis intet bestemt om Rådets indblanding. Endvidere er det utænkeligt, at subsidiaritetsprincippet tilsidesættes herved. Retten udtalte derfor med rette i den appellerede doms præmis 189, at Kommissionen ikke begik nogen åbenbar fejl, da den krævede tilbagebetaling af den pågældende støtte.

70 Det er således åbenbart, at det andet anbringende er ugrundet og må forkastes.

Tredje anbringende

71 Som sit tredje anbringende har DSG gjort gældende, at Retten har tilsidesat almindelige retsprincipper i forbindelse med reduktionen af produktionskapaciteten på et af HSW's anlæg, der var beliggende i Euskirchen.

72 Ifølge appellanten påvirkede denne reduktion af kapaciteten stærkt den faktiske situation, der skulle tages i betragtning ved kvalificeringen af de pågældende betalinger, fordi der kunne opnås subsidier, der siden kunne kompenseres med den pågældende støtte.

73 For det første tilsidesatte Retten logikkens love, da den i den appellerede doms præmis 200 undersøgte argumentet om, at den støtte, der skulle tilbagesøges, kunne udlignes med en reduktion af kapaciteten uden subsidier, som om argumentet var fremført i forbindelse med anfægtelsen af den »privat investor-prøve«, Kommissionen havde foretaget. I denne forbindelse var det imidlertid ganske irrelevant at nævne udligning. Et sådant argument tjente i realiteten ikke til at benægte, at en foranstaltning var statsstøtte, men forudsatte, at den var det.

74 For det andet undersøgte Retten ikke det afgørende spørgsmål, om omstruktureringsstøtte, der ikke var brugt, eller hvorom der ikke var anmodet, kunne udligne ulovlig støtte, der skal tilbagesøges. I den foreliggende sag bestod udligningen i at tage hensyn til HSW's senere reduktion af produktionskapaciteten uden subventioner og at fradrage den med det beløb, der kunne været blevet betalt i omstruktureringsstøtte, i fordringen på HSW's tilbagebetaling. Den omstændighed, at de lån, byen Hamburg havde ydet, blev anset for ulovlig støtte, og at der var krævet tilbagebetaling heraf uden hensyn til den omstrukturering, der var sket senere uden subventioner, var uforholdsmæssigt streng. Hvis Retten havde foretaget en korrekt analyse af dette argument, ville den være nået til et andet resultat.

75 Ifølge Kommissionen skal dette anbringende afvises, idet HSW kun gentager argumenter, der er irrelevante fra et juridisk synspunkt, og som Retten anså for irrelevante fra et juridisk synspunkt, uden at HSW kan påvise en konkret retlig fejl, som Retten skulle have begået. Endvidere er anbringendet uden relevans, for så vidt som Retten med rette anså sagsøgerens argumenter for at være uden betydning.

76 Parterne har ikke bestridt, at der på det tidspunkt, hvor den omtvistede støtte blev ydet, endnu ikke var foretaget en reduktion af produktionskapaciteten på appellantens anlæg i Euskirchen, men at det stadig var på planlægningsstadiet.

77 Retten kunne således med rette fastslå i den appellerede doms præmis 200 og 201, at sagsøgerens argumenter vedrørende begivenheder efter ydelsen af støtten var uden relevans, idet sammenligningen med en privat investor kun skulle foretages på grundlag af de oplysninger, byen Hamburg havde til rådighed på tidspunktet for de omtvistede lån, og at de gunstige virkninger af lukningen af filialen i Euskirchen - selv hvis der kunne føres bevis herfor - ikke kunne tages i betragtning ved prøvelsen af den anfægtede beslutning. Disse udtalelser indeholder naturligvis ingen tilsidesættelse af retsreglerne.

78 Det er derfor åbenbart, at det tredje anbringende skal forkastes.

79 Det er herefter åbenbart, at DSG's anbringender til støtte for appellen ikke kan antages til realitetsbehandling eller er ugrundede. Appellen skal derfor forkastes i medfør af procesreglementets artikel 119.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

80 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som ifølge dets artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger, og denne har tabt sagen, bør det pålægges appellanten at betale sagens omkostninger. Da det i procesreglementets artikel 69, stk. 4, første punktum, er bestemt, at medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, skal bære deres egne omkostninger, besluttes det, at Forbundsrepublikken Tyskland bærer sine egne omkostninger.

Afgørelse

På grundlag af disse præmisser

bestemmer

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

1) Appellen forkastes.

2) DSG Dradenauer Stahlwerke mbH betaler sagsomkostningerne.

3) Forbundsrepublikken Tyskland bærer sine egne omkostninger.