ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53

Det er denne stats udøvelse af sin beskatningskompetence, der uafhængigt af enhver beskatning i en anden medlemsstat i sig selv skaber risiko for kædebeskatning eller økonomisk dobbeltbeskatning. I sådanne tilfælde skal den stat, hvor det udloddende selskab er hjemmehørende, i medfør af de mekanismer, der er fastsat i national ret for at forhindre eller mindske kædebeskatning eller økonomisk dobbeltbeskatning, sikre, at de ikke-hjemmehørende får en behandling, der svarer til de hjemmehørendes, således at de ikke-hjemmehørende, der modtager udbytte, ikke står over for en restriktion for de frie kapitalbevægelser, som i princippet er forbudt ved artikel 56 EF (dommen i sagen Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, præmis 70, og Amurta-dommen, præmis 39).
47

Kommissionen har gjort gældende, at den aldrig har påstået, at medlemsstaterne er forpligtet til at benytte sig af de i artikel 307, stk. 2, EF, omhandlede foranstaltninger på alle de områder, hvor Fællesskabet kan lovgive i fremtiden. Kommissionen indrømmer, at det i øvrigt ikke er muligt at opstille et sådant krav fra Kommissionens side, eftersom indholdet af den lovgivning, der eventuelt vil blive vedtaget på forskellige områder, pr. definition ikke kan forudses. Kommissionen gør imidlertid gældende, at det forholder sig anderledes for så vidt angår artikel 57, stk. 2, EF, artikel 59 EF og artikel 60, stk. 1, EF, der giver Rådet en meget præcist afgrænset kompetence på området for restriktion af kapitalbevægelser og betalingstransaktioner i forhold til tredjestater, og som forpligter medlemsstaterne til at anvende disse bestemmelser, straks de er vedtaget.
50

Kommissionen har gjort gældende, at den omtvistede udbudsbekendtgørelses del IV, punkt 2, med overskriften »Tildelingskriterier« foretager en utilladelig sammenblanding af kvalitative udvælgelseskriterier af tilbudsgivere og tildelingskriterier for kontrakten. Den har gjort gældende, at direktiv 93/38 indfører en ordning, der svarer til den ved direktiv 92/50 indførte, hvorefter der skal sondres mellem to faser i proceduren. Den første medfører fastsættelsen af kriterierne for udvælgelse af tilbudsgiverne, og den anden består i fastsættelsen af kriterier for tildeling af kontrakten. Der er således to adskilte etaper i tildelingsproceduren, som følger forskellige formål, selv om det ifølge Kommissionen ikke er ulovligt at kontrollere kandidaternes egnethed samtidig med tildelingen af kontrakten.
34

Supplerende bestemmelse 5, litra b), til kapitel 20 i KN i den affattelse, der fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i de to hovedsager, bestemmer, at frugtsafter tilsat sukker, med en Brix-værdi på 67 og derunder og et frugtsaftindhold i deres naturlige tilstand på mindre end 50 vægtprocent, fremstillet på basis af frugter eller ved fortynding af koncentreret frugtsaft, mister deres oprindelige karakter af frugtsaft under pos. 2009. Kriterier om en densitet ved 20 °C på over 1,33 g/cm3 svarer til en Brix-værdi på 67, og de supplerende bestemmelser 5, litra b), har således samme indhold i forordning nr. 1776/2001, nr. 2031/2001 og nr. 1810/2004. Der er ubestridt, at anvendelsen af denne bestemmelse udelukker, at æblesaftkoncentrat med en Brix-værdi på lidt under 67 kan henføres under pos. 2009.
50

Argumentet om, at de pågældende bygge- og anlægsarbejder er bestemt til at opfylde aktiviteter for KölnMesse, der havde den endelige brugsret og betalte et månedligt vederlag herfor, er også irrelevant (jf. i denne retning dom af 18.1.2007, sag C-220/05, Auroux m.fl., Sml. I, s. 385, præmis 33, 35 og 42). Det bemærkes endvidere i denne sammenhæng, at det fremgår af dokumenterne af og benævnt »hensigtserklæringer«, der ikke er blevet bestridt af Forbundsrepublikken Tyskland, at byen Köln har forpligtet sig til betale for den pågældende transaktion i tilfælde af, at KölnMesse ikke kan imødegå lejeudgifterne efter 2012.
40

I henhold til lovgivningen for bosiddende personer blev kapitalgevinster opnået efter lang tid (mere end et år) beskattet med satser, der var de samme eller lavere end dem, der gjaldt for kapitalgevinster opnået på kort tid (et år eller mindre). Formålet var at undgå, at kapitalgevinster opnået over en årrække blev udsat for de kumulative virkninger af en progressiv skala, således at de frem for at blive undergivet en årlig beskatning, efterhånden som de opstår, bliver beskattet, når de bliver realiseret. Der var således en direkte økonomisk sammenhæng mellem den skattemæssige fordel for bosiddende skattepligtige personer — beskatning til en lavere sats — og den ulempe, de ville blive påført, hvis der ikke var et sådant system til opvejning af ordningens overdrevne progressivitet eller et andet system med samme virkning. Der er imidlertid ingen grund til at anvende en mere gunstig skattesats på ikke-bosiddende skattepligtige personer i det tilfælde, hvor de realiserer kapitalgevinster efter lang tid. Ved anvendelse af en fast sats på 15% ville de således nyde godt af en fordelagtig behandling, som har til formål at kompensere for virkningerne af en progressiv skala, som ikke finder anvendelse på dem.
76

På den ene side er det rigtigt, som Kommissionen og Kongeriget Sverige har anført, at der skal foretages en helhedsbedømmelse af pligten til at rense for kvælstof under hensyntagen til følsomheden både i ferskvandsområder og i de kystnære vandrecipienter. Dog må begrebet afstrømningsområde anses for udtryk for et afgrænset område. I denne henseende bemærkes, at Kommissionen under retsmødet erkendte, at den ikke, modsat hvad der fremgår af punkt 44 i dens replik, påstår, at Den Botniske Vig og Det Botniske Hav kan anses for afstrømningsområder til den egentlige Østersø.
27

Hertil kommer, at Republikken Finland har anført tre hovedargumenter som begrundelse for dens praksis, hvorefter der foretages en konkret vurdering af behovet for at nedbringe mængden af kvælstof i forhold til hvert enkelt rensningsanlæg, der er godkendelsespligtigt i henhold til de nationale bestemmelser. For det første har medlemsstaten gjort gældende, at nedbringelse af mængden af kvælstof i byspildevand i nogle tilfælde ikke har nogen indflydelse på eutrofieringen af Østersøen, fordi der finder en retention sted i søer og floder. For det andet kan det ikke udelukkes, at nedbringelse af mængden af kvælstof under visse omstændigheder har en skadelig indvirkning på vandmiljøet, navnlig i form af at fremme væksten af visse skadelige alger. For det tredje har Republikken Finland anført, at spredningen af kvælstof fra Den Botniske Vig, som ikke udviser tegn på eutrofiering, og hvor kvælstof ikke er den begrænsende faktor, til andre havområder ikke kan anses for at udgøre nogen negativ påvirkning i den forstand, hvori udtrykket anvendes i direktiv 91/271.
30

Det første præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at forordningens artikel 9, stk. 1, litra c), skal fortolkes således, at et EF-varemærke for at kunne nyde den beskyttelse, der følger af denne bestemmelse, skal være kendt i en betydelig del af den berørte kundekreds for de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af varemærket, inden for en væsentlig del af Fællesskabets område, og at den pågældende medlemsstats område, når henses til omstændighederne i hovedsagen, kan anses for at udgøre en væsentlig del af Fællesskabets område.
51

For det første bemærkes vedrørende Rådets argument om AETR-dommen, at den i dommen omhandlede anfægtede afgørelse og forhandling ikke beror på lignende omstændigheder. Dommen drejede sig nemlig om egnede regler for samarbejde med henblik på at sikre den mest effektive varetagelse af Fællesskabets interesser under forhandlingen og indgåelsen af den europæiske aftale om arbejde, der udføres af besætningen på køretøjer, som udfører international vejtransport, på et tidspunkt, hvor iværksættelsen af den nye kompetencefordeling i Fællesskabet risikerede at sætte et gunstigt resultat af forhandlingen på spil. Der var således tale om en retsakt vedtaget under de særlige omstændigheder i sagen, som udgjorde baggrunden for AETR-dommen. Lignende omstændigheder foreligger ikke i denne sag, hvor Rådet har truffet en afgørelse i henhold til artikel 300, stk. 2, andet afsnit, EF.
Artikel 2, stk. 1 og 2, i forordning nr. 26 har følgende ordlyd:

»1. Artikel [81], stk. 1, i traktaten gælder ikke for de i foregående artikel omhandlede aftaler, vedtagelser og former for praksis, der udgør en integrerende del af en national markedsordning, eller som er nødvendige for at nå de i traktatens artikel [33] angivne mål. Den gælder særlig ikke for aftaler, vedtagelser og former for praksis mellem landmænd, landbrugssammenslutninger eller sammenslutninger af landbrugssammenslutninger, der henhører under en enkelt medlemsstat, i det omfang, hvori de - uden at medføre forpligtelsen til at holde en bestemt pris - angår produktion eller salg af landbrugsvarer eller benyttelse af fælles anlæg til oplagring, behandling eller forædling af landbrugsprodukter, medmindre Kommissionen fastslår, at konkurrence således er udelukket eller at de i traktatens artikel [33] nævnte mål er bragt i fare.

2. Efter at have indhentet udtalelse fra medlemsstaterne og hørt de pågældende virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, såvel som enhver anden fysisk eller juridisk person, som Kommissionen skønner det nødvendigt at høre, har Kommissionen med forbehold af Domstolens kontrol som den eneste kompetence til at fastslå, ved en beslutning, der offentliggøres, for hvilke aftaler, vedtagelser og former for praksis de i stk. 1 omtalte betingelser er opfyldt.«
23

Det er under disse omstændigheder, at Special Commissioners har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Er [direktivets] artikel 10 og 11 […], eller artikel 43 EF, 49 EF eller 56 EF eller nogen anden fællesskabsbestemmelse til hinder for, at en medlemsstat (herefter »den første medlemsstat«) opkræver en afgift på 1,5% på overdragelse af aktier til eller udstedelse af aktier ind i en clearingtjeneste, når: a) et selskab (herefter »selskab A«), der er etableret i den første medlemsstat, tilbyder at overtage de noterede og handlede aktier i et selskab (herefter »selskab B«), der er etableret i en anden medlemsstat (herefter »den anden medlemsstat«), mod aktier i selskab A, der udstedes på børsen i den anden medlemsstat b) aktionærer i selskab B har mulighed for at modtage de nye aktier i selskab A enten — i fysisk form, eller — i papirløs form gennem et afviklingssystem i den første medlemsstat, eller — i papirløs form gennem en clearingtjeneste i den anden medlemsstat c) lovgivningen i den første medlemsstat kort gengivet bestemmer, at: — i tilfælde af udstedelse af aktier i fysisk form eller i papirløs form i afviklingssystemet for dematerialiserede aktier i den første medlemsstat betales der ikke afgift ved udstedelsen af aktierne, men ved hvert efterfølgende salg af aktierne, hvilken afgift opkræves med en sats på 0,5% af vederlaget for overdragelsen, men — ved overdragelse eller udstedelse af papirløse aktier til en operatør af en clearingtjeneste skal der opkræves afgift, når aktierne udstedes, med en sats på 1,5% af udstedelsesprisen eller, når aktier overdrages mod vederlag, med en sats på 1,5% af vederlagets beløb eller værdi eller i andre tilfælde med en sats på 1,5% af aktiernes værdi, idet der derefter ikke opkræves andre afgifter på salg af aktierne (eller af rettigheder vedrørende aktierne) inden for clearingtjenesten — operatøren af en clearingtjeneste, når den får tilladelse fra vedkommende skattemyndighed, kan vælge, at der ikke skal opkræves afgift ved overdragelse eller udstedelse af aktierne til dens clearingtjeneste, men at der i stedet opkræves afgift af hvert salg af aktierne inden for clearingtjenesten med en sats på 0,5% af vederlaget. Vedkommende skattemyndighed kan kræve (og kræver i øjeblikket), som betingelse for tilladelsen til et sådant valg, at operatøren af det clearingsystem, der ønsker at foretage et sådant valg, skal indføre og opretholde ordninger (som skattemyndigheden finder tilfredsstillende) til opkrævning af afgiften inden for clearingtjenesten og til overholdelse af bestemmelserne vedrørende afgiften d) de ordninger, der er i kraft ved børsen i den anden medlemsstat, kræver, at alle aktier udstedt inden for denne jurisdiktion skal holdes i papirløs form gennem en enkelt clearingtjeneste, der er etableret i den anden medlemsstat, og operatøren af denne clearingtjeneste ikke har foretaget det ovennævnte valg?«
76

Dernæst gør Kommissionen gældende, at selv om man anerkender, at KFC foretog væsentlige investeringer for at opfylde de betingelser, der er fastlagt i nederlandsk ret for et kunne blive omfattet af KFA-ordningen, havde virksomheden først indgivet en ansøgning om førstegangs-KFA-godkendelse til de nederlandske myndigheder den 27. december 2000, mens alle de forudseende og påpasselige erhvervsdrivende — som følge af offentliggørelsen af en resolution om en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning som nævnt i denne doms præmis 8, og af meddelelsen om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne (EFT 1998 C 384, s. 3) — siden 1998 vidste, at det var sandsynligt, at Kommissionen ville kvalificere KFA-ordningen som en statsstøtteordning og erklære den uforenelig med fællesmarkedet. Følgelig er den konstatering, der er indeholdt i præmis 135 i den appellerede dom, ifølge hvilken »[en forudseende og påpasselig erhvervsdrivende] alene på grundlag af beslutningen af 11. juli 2001 […] ikke [var] i stand til at forudse vedtagelsen af [den anfægtede] beslutning […]« ukorrekt og begrunder i sig selv ophævelsen af den dom.
52

Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 46-48, at Retten, i stedet for at kræve en sådan vished, blot fastslog, at den anfægtede beslutning er et resultat af en formodning, som hverken var bekræftet eller afkræftet af de oplysninger, Kommissionen rådede over, og som udelukkende var baseret på det forhold, at der ikke forelå elementer, der kunne udelukke, at MTU havde fået overført midler.
De nævnte vedtægters artikel 8a fastsætter:

»1. Lokale offentlige tjenesteydelser kan tildeles direkte i overensstemmelse med gældende national ret og fællesskabsret af selskabsdeltagere, der repræsenterer lokale myndigheder (»ordregivende selskabsdeltagere«), for alle eller for nogle af de sektorer, der er opregnet i artikel 3, og som svarer til følgende afsnit: første afsnit: affald, andet afsnit: vand, tredje afsnit: gas, fjerde afsnit: turisme, femte afsnit: energi, sjette afsnit: almennyttige offentlige ydelser.

2. Selskabet udfører udelukkende tjenesteydelserne for de ordregivende parter, og i hvert enkelt tilfælde inden for disse myndigheders kompetenceområder.

3. Selskabsdeltagerne udøver tilsammen og/eller hver for sig ledelse over, koordinering og overvågning af selskabers organer og agenturer, og de kan navnlig: indkalde selskabets organer med henblik på afklaringer af, hvordan de lokale tjenesteydelser udøves, og kan regelmæssigt, og i hvert fald mindst to gange om året, anmode om rapporter over forvaltningen af tjenesteydelserne og om den økonomiske og finansielle udvikling; de skal føre den overordnede kontrol i henhold til de interne forskrifter, der er fastsat af de kontraherende parter; de skal afgive et forudgående samtykke, som skal være en forudsætning for enhver vedtægtsændring, der vedrører forvaltningen af de lokale offentlige tjenesteydelser.

4. Afdelingerne udfører enten den tilsvarende kontrol i fællesskab eller selvstændigt i overensstemmelse med bestemmelserne i disse vedtægter og i de relevante tjenesteydelsesaftaler.

5. De ordregivende selskabsdeltagere udøver deres beføjelser over for de afdelinger, som de har besluttet direkte at tildele tjenesteydelsesaftalerne. Med henblik på en effektiv forvaltning af denne virksomhed er selskabets organer og ansatte ligeledes ansvarlige for den virksomhed, der udføres for de organer, der er anført i disse vedtægter.

6. De ordregivende kontraherende selskabsdeltagere udfører ikke alene kontrol i henhold til de beføjelser, de som aktionærer har i henhold til de selskabsretlige bestemmelser, men også ved hjælp af: et fælles tilsyns- og rådgivende udvalg for udøvelse af offentlig myndighed (herefter »den fælles tilsynsmyndighed«) samt et teknisk kontroludvalg (herefter »det tekniske udvalg«) i hver afdeling.

7. De ikke-ordregivende selskabsdeltagere kan deltage i møderne hos den fælles tilsynsmyndighed […] og det tekniske udvalg […] i hver afdeling, dog uden at være berettiget til at stemme. Et absolut flertal af disse udvalgs medlemmer kan vedtage at udelukke ikke-ordregivende selskabsdeltagere fra visse møder eller dele af møder, og er forpligtet til at begrunde dette i alle mødereferater.«
65

Den portugisiske regering har anført, at tildelingen af eneretten til afholdelse af hasardspil til Santa Casa gør det muligt at sikre, at der findes en kontrolleret og sikker ordning. For det første viser Santa Casas mangeårige eksistens, som strækker sig over mere end fem årtier, at dette organ er pålideligt. For det andet har denne regering understreget, at Santa Casa er fuldt ud afhængig af regeringen. De retlige rammer for hasardspil, Santa Casas vedtægter og regeringens deltagelse i udnævnelsen af medlemmerne af Santa Casas administrative organer gør det muligt for staten at udøve en effektiv tilsynsbeføjelse over Santa Casa. Denne retlige og vedtægtsmæssige ordning giver tilstrækkeligt med garantier til staten for, at de regler, som har til formål at sikre, at de hasardspil, som Santa Casa afholder, forløber retmæssigt.
142

Ifølge API fastslog Retten endvidere med urette, at aktindsigt i Kommissionens indlæg medfører en risiko for, at dens befuldmægtigede – og ikke repræsentanterne for sagens andre parter – udsættes for »kritik og indsigelser« udefra. I modsætning til hvad der fremgår af den appellerede doms præmis 80, råder Kommissionen under alle omstændigheder ikke over en ret til at forsvare sine interesser »uden at være udsat for indflydelse udefra«. Retten undervurderede derudover vigtigheden af den omstændighed, at andre retssystemer tillader aktindsigt i indlæg indgivet til retsinstanser, og dette på ethvert trin i proceduren. Endelig var det med urette, at Retten anførte nødvendigheden af at beskytte den effektive virkning af en eventuel afgørelse om at afholde retsmødet for lukkede døre.
52

Hvad for det andet angår forpligtelsen for en national ret, der skal afgøre en tvist mellem private, til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, før den undlader at anvende en national bestemmelse, som den anser for at være i strid med fællesskabsretten, skal det påpeges, at det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at dette aspekt af spørgsmålet er motiveret af den omstændighed, at den forelæggende ret i medfør af national ret ikke kan undlade at anvende en gældende bestemmelse i national ret, uden at denne bestemmelse forinden er blevet erklæret forfatningsstridig af Bundesverfassungsgericht (den tyske forfatningsdomstol).
I forordningens artikel 3 med overskriften »International kompetence« bestemmes følgende:

»1. Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.

2. Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.

[…]«
Tiltrædelsesaktens bilag XII har overskriften »Liste omhandlet i artikel 24 i tiltrædelsesakten: Polen«. Bilagets kapitel 2, som har overskriften »Fri bevægelighed for personer«, indeholder punkt 13, der bestemmer:

»For at modvirke alvorlige forstyrrelser eller risiko herfor i specifikke følsomme tjenestesektorer på deres arbejdsmarked, som måtte opstå i visse regioner som følge af levering af tjenesteydelser over grænserne som defineret i artikel 1 i direktiv 96/71/EF, og i medfør af ovenfor nævnte overgangsbestemmelser, nationale foranstaltninger eller foranstaltninger som følge af bilaterale aftaler om polske arbejdstageres frie bevægelighed, så længe disse finder anvendelse, kan Tyskland og Østrig, efter at have underrettet Kommissionen, fravige artikel 49, stk. 1, i EF-traktaten, når det sker i forbindelse med, at selskaber, der er etableret i Polen, leverer tjenesteydelser over grænserne, og med henblik på at begrænse midlertidig udstationering af arbejdstagere, hvis ret til at arbejde i Tyskland og Østrig er underlagt nationale foranstaltninger.

[…]

Anvendelsen af dette punkt må ikke føre til, at vilkårene for midlertidig udstationering af arbejdstagere i forbindelse med levering af tjenesteydelser over grænserne mellem Tyskland eller Østrig og Polen bliver mere restriktive end på datoen for undertegnelsen af tiltrædelsestraktaten.«
3

Femte og sjette betragtning til direktiv 89/105 har følgende ordlyd: »Formålet med dette direktiv er at give en oversigt over nationale prisarrangementer, herunder hvorledes disse virker i enkelttilfælde, samt de kriterier, de bygger på, og at give offentlig adgang til disse arrangementer for alle deltagerne i medlemsstaternes marked for lægemidler […] Som et første skridt med henblik på at fjerne disse forskelle må der omgående fastlægges en række krav, der skal sikre, at alle berørte parter kan kontrollere, at de nationale foranstaltninger ikke udgør kvantitative import- eller eksportrestriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning; disse krav må dog ikke påvirke den politik, der føres af medlemsstater, hvor medicinpriserne hovedsageligt fastsættes gennem fri konkurrence; kravene må heller ikke påvirke medlemsstaternes politik vedrørende prisfastsættelse og fastlæggelse af sygesikringsordninger undtagen for så vidt angår visse procedurer, der er nødvendige for at opnå gennemsigtighed i dette direktivs betydning.«