ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-204/18 P: Appel iværksat den 18. marts 2018 af Asociación de la pesca y acuicultura del entorno de Doñana y del Bajo Guadalquivir (Pebagua) til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. januar 2018 i sag T-715/16, Pebagua mod Kommissionen

Appel iværksat den 18. marts 2018 af Asociación de la pesca y acuicultura del entorno de Doñana y del Bajo Guadalquivir (Pebagua) til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Syvende Afdeling) den 16. januar 2018 i sag T-715/16, Pebagua mod Kommissionen

(Sag C-204/18 P)

Parter

Appellant: Asociación de la pesca y acuicultura del entorno de Doñana y del Bajo Guadalquivir (Pebagua) (ved abogado A.J. Uceda Sosa)

Den anden i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens kendelse, der er genstand for denne appel, ophæves fuldt ud.

— Domstolen træffer endelig afgørelse i tvisten, idet der gives medhold i den af sagsøgeren i første instans nedlagte påstand, hvorved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1141 af 13. juli 2016 ( 1 ) annulleres, eller subsidiært, annulleres optagelsen af arten Procambarus clarkii på EU-listen, som blev vedtaget ved den nævnte forordning.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

I den appellerede kendelse behandler Retten ikke de materielle spørgsmål, der blev fremført i søgsmålet, idet sagen blev afvist under henvisning til, at sagsøgeren ikke havde søgsmålskompetence, hvilket indebærer en tilsidesættelse af det andet tilfælde af søgsmålskompetence som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, henset til, at den anfægtede forordning umiddelbart berører de virksomheder, som sagsøgeren repræsenterer, og ikke indeholder gennemførelsesforanstaltninger.

( 1 ) – Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2016/1141 af 13.7.2016 om vedtagelse af en liste over invasive ikkehjemmehørende arter, som er problematiske på EU-plan, i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1143/2014 (EUT 2016, L 189, s. 4).
Sag C-137/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Dresden (Tyskland) den 22. februar 2018 — hapeg dresden gmbh mod Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Dresden (Tyskland) den 22. februar 2018 — hapeg dresden gmbh mod Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

(Sag C-137/18)

Den forelæggende ret

Landgericht Dresden

Parter i hovedsagen

Sagsøger: hapeg dresden gmbh

Sagsøgt: Bayrische Straße 6-8 GmbH & Co. KG

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten, navnlig artikel 15, stk. 3, litra b) og c), og artikel 16, stk. 1, første, andet og tredje afsnit, litra b) og c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF ( 1 ) af 12. december 2006 (tjenesteydelsesdirektivet), fortolkes således, at den er til hinder for en national ordning — som den i hovedsagen anvendelige — hvorefter det ikke er tilladt i aftaler med arkitekter og/eller ingeniører at aftale et honorar, der er lavere end mindstesatserne for det vederlag, som skal beregnes i henhold til honorarordningen for arkitekter og ingeniører?

( 1 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36).
2)

Er en national retspraksis, som pålægger den ret, som skal træffe afgørelse om en anmodning om ændring af en allerede vedtaget tvangsforanstaltning i form af en »varetægtsfængsling«, at begrunde sin afgørelse uden at sammenligne såvel diskulperende som belastende beviselementer, selv om den sigtedes forsvarer har fremført argumenter herom — og hvor den eneste grund til denne begrænsning er, at dommeren skal forblive upartisk i tilfælde af, at denne sag vil blive tildelt ham med henblik på realitetsbehandling — forenelig med artikel 4, stk. 1, andet punktum, artikel 10, 16. betragtning, fjerde og femte punktum, og 48. betragtning til direktiv 2016/343 samt artikel 47 i [Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder]? Eller, hvis det ikke er tilfældet, er en national retspraksis, hvorefter retten foretager en mere detaljeret og præcis undersøgelse af beviselementerne og giver et klart svar på den sigtedes forsvarers argumenter, selv om retten i så fald risikerer at være ude af stand til at undersøge sagen eller afsige en endelig afgørelse vedrørende skyldsspørgsmålet, hvis nævnte sag bliver tildelt den med henblik på realitetsbehandling — hvilket ville kræve, at en anden dommer undersøger sagens realitet — forenelig med ovennævnte bestemmelser?
Sag C-375/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (Irland) den 7. juni 2018 — Hampshire County Council mod C.E. og N.E.

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (Irland) den 7. juni 2018 — Hampshire County Council mod C.E. og N.E.

(Sag C-375/18)

Den forelæggende ret

Court of Appeal

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Hampshire County Council

Sagsøgt: C.E. og N.E.

Præjudicielt spørgsmål

Er det foreneligt med EU-retten og i særdeleshed med bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 ( 1 ), at retterne i en medlemsstat iværksætter foreløbige retsmidler (beskyttelsesforanstaltninger) in personam mod en offentlig instans i en anden medlemsstat, hvorved denne instans afskæres fra at træffe foranstaltninger til bortadoption af børn ved retterne i den anden medlemsstat, hvor in personam-forbuddet er nedlagt på grundlag af nødvendigheden af at beskytte parternes rettigheder i en sag om fuldbyrdelse i henhold til kapitel III i 2003-forordningen?

( 1 ) – Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT L 338, s. 1).
2)

Er EU-retten, navnlig direktiv 2001/23/EF sammenholdt med artikel 4, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Union, til hinder for en national lovgivning, der, selv i tilfælde af en overførsel, som er omfattet af det nævnte direktivs anvendelsesområde, kræver, at arbejdstagerne nødvendigvis skal underkastes en offentlig udvælgelsesprocedure og blive undergivet et nyt ansættelsesforhold med erhververen, når denne er en kommune?
3.

En retlig fejl bestående i, at påstanden om, at det blev fastslået, at Rose Visions placering i SAP var ugyldig, hvilken påstand var begrundet med, at alarm W 2 blev sat i gang, uden at Rose Vision blev informeret herom, uden der blev givet en begrundelse for denne placering, uden at virksomheden fik lejlighed til at anføre sine argumenter med hensyn hertil, og uden at den har kunnet klage over denne placering, blev forkastet i den appellerede dom i sag T-45/13 RENV.
1)

Skal artikel 27 i forordning (EF) nr. 882/2004 ( 1 ) , hvorefter medlemsstaterne skal sikre, at der opkræves et gebyr i forbindelse med de aktiviteter, der henvises til i bilag IV, afdeling A, og bilag V, afdeling A, fortolkes således, at betalingspligt pålægges samtlige landbrugere, også såfremt »de udfører slagtning og opskæring af kød som en aktivitet, der udgør et middel og har tilknytning til opdræt af dyr«?
3)

Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende: Kan der ved anvendelsen af toldkodeksens artikel 212a på et tilfælde, hvor der opstår toldskyld efter toldkodeksens artikel 204, stk. 1, som følge af overskridelse af en frist i henhold til toldkodeksens artikel 49, stk. 1, også fremlægges en tilsagnsfaktura og et eksporttilsagnscertifikat i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i artikel 3, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 1238/2013 og artikel 2, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 1239/2013, inden for en af toldmyndighederne i henhold til toldkodeksens artikel 53, stk. 1, fastsat frist?
Er artikel 4 og 13 i direktiv 2008/98/EF ( 1 ), sammenholdt med 6., 8., 28., og 31. betragtning hertil, til hinder for en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning — såsom artikel 35, stk. 1, i lovdekret nr. 133/2014, ophøjet til lov nr. 164/2014, og Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri af 10. august 2016, offentliggjort i Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana (Den Italienske Republiks officielle tidende) nr. 233 den 5. oktober 2016 — hvorefter det kun er de forbrændingsanlæg, der er nævnt i bilagene til og tabellerne i nævnte dekret, der kvalificeres som strategiske infrastrukturer og installationer af særlig national interesse, der gennemfører et integreret og moderne system for håndtering af kommunalt og lignende affald, og som sikrer en national egenkapacitet, når henses til, at lignende anlæg, der behandler affald med henblik på genbrug og genanvendelse, ikke har opnået en tilsvarende anerkendelse af den nationale lovgiver til trods for, at disse to metoder rangerer højere i det i nævnte direktiv omhandlede affaldshierarki?

Subsidiært, og såfremt dette ikke er tilfældet, er artikel 4 og 13 i direktiv 2008/98/EF til hinder for en national primær lovgivning og den hertil knyttede sekundære gennemførelseslovgivning — såsom artikel 35, stk. 1, i lovdekret nr. 133/2014, ophøjet til lov nr. 164/2014, og Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri af 10. august 2016, offentliggjort i Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana nr. 233 den 5. oktober 2016 — hvorefter anlæg til forbrænding af kommunalt affald kvalificeres som strategiske infrastrukturer og installationer af særlig national interesse med henblik på dels at forbygge og undgå fremtidige traktatbrudssøgsmål for manglende gennemførelse af de EU-retlige bestemmelser, som finder anvendeles på denne sektor, dels at reducerer andelen af affald, der ender på deponeringsanlæg?
1.

Der foreligger en åbenbar fordrejning af de faktiske omstændigheder — Overførslen af konklusionerne vedrørende uregelmæssighederne ved kontrollen af producentsammenslutningerne før deres anerkendelse på kontrollen af producentorganisationerne før den foreløbige anerkendelse. — Det fastslåede om, at kontrollen af producentorganisationerne før den foreløbige anerkendelse ikke havde været effektiv, til trods for Kommissionens standpunkt i skrivelsen af 1. marts 2011, hvorved det blev bekræftet, at denne kontrol var effektiv. Republikken Polen har i forbindelse med dette anbringende for det første gjort gældende, at Retten retsstridigt overførte konstateringerne vedrørende uregelmæssigheder ved kontrollen af producentsammenslutningerne, f.eks. Vegapol eller Zrzeszenie Plantatorów Owoców i Warzyw in Łowicz, på bedømmelsen af den effektive virkning af kontrollen af producentorganisationerne før deres foreløbige anerkendelse. Endvidere fordrejede Retten åbenbart de faktiske omstændigheder, da den tog stilling til den modstrid, som Republikken Polen gjorde gældende, at der forelå mellem Kommissionens skrivelse af 1. marts 2011, hvori Kommissionen bekræftede, at den kontrol, som de polske myndigheder havde foretaget før den foreløbige anerkendelse som producentorganisation, var effektiv, og skrivelsen af 24. februar 2014, hvori Kommissionen for så vidt foreholdte Republikken Polen overtrædelser. Disse fordrejninger foranledigede Retten til at træffe åbenbart urigtige konklusioner vedrørende den manglende effektive virkning af kontrollen af producentorganisationer før deres foreløbige anerkendelse.
3)

Hvis det antages, at in-house aftalen falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2014/24: a) Skal bestemmelserne i direktivets artikel 1, stk. 4, og artikel 12 samt bestemmelserne i chartrets artikel 36, enten samlet eller hver for sig (men ikke begrænset hertil), under hensyntagen til Domstolens dom i Teckal (C-107/98), Jean Auroux m.fl. (C-220/05), ANAV (C-410/04) og andre sager, forstås og fortolkes således, at begrebet en »in-house aftale« falder inden for EU-rettens anvendelsesområde, og at indholdet og anvendelsen af dette begreb ikke påvirkes af medlemsstaters nationale lovgivning, bl.a. af begrænsninger med hensyn til indgåelse af sådanne aftaler, f.eks. betingelsen om, at offentlige kontrakter ikke kan sikre kvalitet, adgangsmuligheder og kontinuitet for så vidt angår de tjenesteydelser, der skal leveres? b) Hvis det foranstående spørgsmål besvares benægtende, det vil sige, at begrebet en »in-house aftale« enten helt eller delvist falder inden for medlemsstaternes lovgivning, skal ovennævnte bestemmelse i direktiv 2014/24 så fortolkes således, at medlemsstaterne har en skønsmæssig beføjelse til at fastsætte begrænsninger eller yderligere betingelser for indgåelsen af in-house aftaler (sammenholdt med EU-retten og Domstolens praksis med hensyn til fortolkning af EU-retten), men kun kan udøve denne beføjelse i form af specifikke, klare og udtrykkelige lovbestemmelser om offentlige udbud?
Sag C-265/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 17. april 2018 — Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos mod Akvilė Jarmuškienė

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 17. april 2018 — Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos mod Akvilė Jarmuškienė

(Sag C-265/18)

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Sagsøgt: Akvilė Jarmuškienė

Procesdeltager: Vilniaus apskrities valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 282-292 i Rådets direktiv 2006/112/EF ( 1 ) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem fortolkes således, at under omstændigheder, som de i hovedsagen omhandlede, hvor to varer leveres ved den samme transaktion, men hvor den årlige omsætningsgrænse (aktivitetsniveauet), fastsat i artikel 287 i direktiv 2006/112/EF (og i den tilsvarende bestemmelse i national lovgivning), alene overstiges som følge af leveringen af en enkelt af disse varer, er den afgiftspligtige person (leverandøren) da forpligtet til bl.a. at beregne og svare moms (1) af transaktionens samlede beløb (værdien af leveringen af begge varer) eller (2) alene af den del af transaktionen, hvorved den nævnte grænse (aktivitetsniveauet) overstiges (værdien af leveringen af en af varerne)?

( 1 ) – EUT 2006 L 347, s. 1.
2)

Skal artikel 6, stk. 1, i afgørelse nr. 3/80 under hensyntagen til tillægsprotokollens artikel 59 fortolkes således, at den er til hinder for en lovbestemt ordning i en medlemsstat såsom TW’s artikel 4a ( 2 ), i henhold til hvilken en tilkendt supplerende ydelse trækkes tilbage, når modtageren flytter til Tyrkiet, uanset at modtageren har forladt denne medlemsstats område af egen drift, efter at han frivilligt har givet afkald på statsborgerskab i en medlemsstat, og det ikke fremgår, at han ikke længere tilhører det lovlige arbejdsmarked i denne medlemsstat?
2)

Er det foreneligt med det nævnte direktiv at fortolke national ret således, at en lufthavnsbruger er afskåret fra at anfægte tilsynsmyndighedens godkendelse af afgiftssystemet, men at lufthavnsbrugeren kan anlægge sag mod lufthavnsdriftsorganet og herunder gøre gældende, at den i afgiftssystemet fastsatte afgift ikke er rimelig?
2)

I tilfælde, hvor begge forældre har forældreansvaret, har det forhold, at en mor er blevet narret til at rejse til en anden stat af faren og derefter ulovligt tilbageholdt ved tvang eller en anden ulovlig handling i denne stat, hvilket fører til, at moren tvinges til at føde et barn i denne stat, nogen betydning for besvarelsen af spørgsmål 1 under omstændigheder, hvor der kan være sket en overtrædelse af morens og/eller barnets menneskerettigheder i henhold til artikel 3 og 5 i den europæiske menneskerettighedskonvention fra 1950 eller på anden måde?
1)

Skal artikel 1, stk. 3, og artikel 5, nr. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA ( 1 ) og artikel 1, litra a) og b), artikel 3, stk. 3 og 4, og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909/RIA ( 2 ) fortolkes således, at den udstedende medlemsstat som udstedelsesstat: i et tilfælde, hvor den fuldbyrdende medlemsstat har gjort overgivelsen af en af sine egne statsborgere til strafforfølgning betinget af den i artikel 5, nr. 3, i rammeafgørelse 2002/584/RIA nævnte garanti for, at den pågældende efter sin proces overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den frihedsstraf eller anden frihedsberøvende foranstaltning, som han eventuelt idømmes i den udstedende medlemsstat, først — efter at den pågældende er idømt en retskraftig frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning — faktisk behøver at overføre den pågældende, når »straffeproceduren eller en hvilken som helst anden procedure, såsom konfiskation, vedrørende det strafbare forhold, for hvilket der er begæret overgivelse«, er afsluttet?
1.

Retten har foretaget en fejlagtig fortolkning af artikel 263 TEUF som følge af antagelsen om, at appellanten ikke er umiddelbart berørt af Kommissionens afgørelse. I forbindelse med dette anbringende har appellanten gjort gældende, at Rettens antagelse om, at appellanten ikke er umiddelbart berørt af Kommissionens afgørelse er forkert. Rettens opfattelse er ikke i overensstemmelse med hidtidig retspraksis, som indebærer, at også andre økonomiske aktører end de nationale tilsynsmyndigheder, som er adressater for Kommissionens afgørelse, kan være umiddelbart berørt af denne afgørelse. Appellanten har navnlig gjort gældende, at den tyske tilsynsmyndighed tydeligvis ønskede at fravige allerede fastlagte lovbestemmelser.
3)

Såfremt det sidste spørgsmål besvares bekræftende, er det i dette tilfælde tilstrækkeligt med en bindende erklæring fra tredjemanden, hvormed denne forpligter sig til at sørge for, at ansøgeren om status som fastboende udlænding »til sig selv og de familiemedlemmer, som han har forsørgerpligt over for, råder over faste og regelmæssige midler, der er tilstrækkelige til hans eget og hans familiemedlemmers underhold for at undgå, at de falder det offentlige til byrde«, for at bevise, at ansøgeren kan råde over indtægter som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra a), i direktiv 2003/109/EF?
1.

Skal artikel 78 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks ( 1 ) fortolkes således, at en klarerer i forbindelse med en efterfølgende bogføring under henvisning til artikel 147, stk. 1, andet afsnit, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 ( 2 ) kan vælge en anden og lavere transaktionspris for indførte varer for at få nedsat toldskylden?
1)

Skal artikel 4, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1889/2005 ( 1 ) fortolkes således, at den tillader en national ordning, som fastsætter automatisk inddragelse af et tilbageholdt, ikke korrekt angivet pengebeløb, som udføres over EU’s ydre grænse, allerede på grund af den manglende angivelse af beløbet, uden at inddragelsen er nødvendig for at fastslå beløbets oprindelse?
1)

Skal artikel 168, litra a), i direktiv [2006/112/EF] ( 1 ), henset til formålet med forordning (EF) nr. 178/2002 ( 2 ) om at sikre fødevaresikkerheden (som bl.a. opfyldes ved at sikre, at fødevarer kan spores), fortolkes således, at den ikke er til hinder for et afslag på at fradrage den indgående afgift, i tilfælde af at den afgiftspligtige person, der indgår i fødevarekæden, i forbindelse med udvælgelsen af sin medkontrahent ikke har udvist større omhu (ud over den sædvanlige handelspraksis), som i det væsentlige består i en forpligtelse til at foretage kontroller af medkontrahenten, men som samtidig har kontrolleret fødevarernes kvalitet, hvorved formålet med forordning nr. 178/2002 er opfyldt?
2)

Alt efter besvarelsen af det første spørgsmål: Skal artikel 9, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1889/2005 fortolkes således, at den ikke tillader en national ordning, som for overtrædelse af angivelsespligten i henhold til forordningens artikel 3 fastsætter en kumulering af sanktionerne frihedsstraf eller bødestraf og inddragelse af de ikke angivne beløb uden kontrol af oprindelsen? Er den samtidige anvendelse af straffelovens artikel 251, stk. 1, og straffelovens artikel 251, stk. 2 — dvs. idømmelse af den i straffelovens artikel 251, stk. 1, fastsatte bøde og inddragelse som følge af domfældelsen af det ulovlige beløb, som er genstand for den strafbare handling i henhold til straffelovens artikel 251, stk. 1, i henhold til forpligtelsen i henhold til straffelovens artikel 251, stk. 2 — i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1889/2005, som kræver effektive, afskrækkende sanktioner, som står i et rimeligt forhold til overtrædelsen og den fare, den medfører for samfundet, for overtrædelse af angivelsespligten i henhold til forordningens artikel 3?
Sag C-251/18: Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Noord-Holland (Nederlandene) den 12. april 2018 — Trace Sport mod Inspecteur van de Belastingdienst/Douane, kantoor Eindhoven

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank Noord-Holland (Nederlandene) den 12. april 2018 — Trace Sport mod Inspecteur van de Belastingdienst/Douane, kantoor Eindhoven

(Sag C-251/18)

Den forelæggende ret

Rechtbank Noord-Holland

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Trace Sport

Sagsøgt: Inspecteur van de Belastingdienst/Douane, kantoor Eindhoven

Præjudicielle spørgsmål

1) Er gennemførelsesforordning nr. 501/2013 ( 1 ) gyldig, for så vidt den vedrører producenten/eksportøren Kelani Cycles?

2) Er gennemførelsesforordning nr. 501/2013 gyldig, for så vidt den vedrører producenten/eksportøren Creative Cycles?

( 1 ) – Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 501/2013 af 29.5.2013 om udvidelse af den endelige antidumpingtold, der indførtes ved gennemførelsesforordning (EU) nr. 990/2011 over for importen af cykler med oprindelse i Folkerepublikken Kina, til også at omfatte importen af cykler afsendt fra Indonesien, Malaysia, Sri Lanka og Tunesien, uanset om varen er angivet med oprindelse i Indonesien, Malaysia, Sri Lanka og Tunesien (EUT 2013, L 153, s. 1).
2)

Hvis der svares bekræftende på det første spørgsmål, er et begreb som »computer software« da for generelt, og dækker det varer, der er for forskelligartede til, at det er foreneligt med varemærkets funktion som angivelse af oprindelse med henblik på at gøre det muligt for de kompetente myndigheder og tredjemænd alene på grundlag af det begreb at fastslå omfanget af den beskyttelse, som varemærket giver?
3.

Skal ophavsretsdirektivets artikel 2 fortolkes således, at overdragelse mellem på hinanden følgende erhververe af det retmæssigt erhvervede eksemplar, for hvilket spredningsretten er udtømt, udgør et samtykke til de der omhandlede reproduktionshandlinger, for så vidt som disse reproduktionshandlinger er nødvendige for den lovlige anvendelse af dette eksemplar, og i bekræftende fald, hvilke betingelser gælder der herfor?
1)

Såfremt en besluttende myndighed har afslået en ansøgning om international beskyttelse som åbenbart grundløs som omhandlet i artikel 46, stk. 6, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU ( 1 ) af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (omarbejdning) (EUT 2013, L 180), og et sagsanlæg ved en domstol til anfægtelse af afslaget efter national ret ikke automatisk har opsættende virkning, skal dette direktivs artikel 46, stk. 8, da fortolkes således, at indgivelse af en begæring om en foreløbig foranstaltning i sig selv har den følge, at den begærende ikke længere har ulovligt ophold på medlemsstatens område som omhandlet i artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF ( 2 ) af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2008, L 348), og at han derfor omfattes af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/33/EU ( 3 ) af 26. juni 2013 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse (omarbejdning) (EUT 2013, L 180)?