Forslag til afgørelse fra generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 19. oktober 2000. - Bernard Connolly mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Appel - Tjenestemænd - Disciplinær forfølgning - Suspension fra tjenesten - Begrundelse - Påstået fejl - Tjenestemandsvedtægtens artikel 11, 12 og 17 - Ligebehandling. - Sag C-273/99 P.



Samling af Afgørelser 2001 side I-01575



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1. Bernard Connolly, der er forhenværende tjenestemand ved Kommissionen, har iværksat appel af Retten i Første Instans' dom af 19. maj 1999 , hvorved Kommissionen blev frifundet for Connolly's påstand om annullation af Kommissionens afgørelse af 27. september 1995 om at suspendere Connolly fra tjenesten den 3. oktober 1995 og om at tilbageholde halvdelen af hans vederlag.

I - Faktiske omstændigheder

2. De faktiske omstændigheder, som de fremgår af Rettens dom, kan sammenfattes som følger:

- Appellanten var tjenestemand i lønklasse A4 og chef for kontor 3 »EMS, medlemsstaternes og Fællesskabets monetære politik« under Direktorat D »Monetære spørgsmål« i Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender.

- Den 24. april 1995 anmodede appellanten om tjenestefrihed uden løn af personlige årsager i tre måneder fra den 3. juli 1995 i henhold til artikel 40 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«). Kommissionen tilstod ham denne tjenestefrihed ved afgørelse af 2. juni 1995 og accepterede ved afgørelse af 27. september 1995 at lade ham genindtræde i sin stilling den 4. oktober 1995.

- Connolly offentliggjorde under sin tjenestefrihed en bog med titlen: The Rotten Heart of Europe. The Dirty War for Europe's Money uden at indhente det forudgående samtykke, som er omhandlet i vedtægtens artikel 17, stk. 2. I begyndelsen af september måned, navnlig mellem den 4. og 10. september, blev der offentliggjort en række artikler i den britiske presse om denne bog.

- Ved skrivelse af 6. september 1995 informerede generaldirektøren for personale og administration i sin egenskab af ansættelsesmyndighed appellanten om sin beslutning om at indlede en disciplinærsag mod ham for overtrædelse af vedtægtens artikel 11, 12 og 17 og indkaldte i medfør af vedtægtens artikel 87 appellanten til en høring.

- Den 12. september 1995 fandt en første høring af appellanten sted, hvorunder han fremlagde en skriftlig erklæring, hvoraf det fremgik, at han ikke ville besvare nogen spørgsmål, eftersom han ikke forinden var blevet informeret om, hvilke overtrædelser han skulle have begået. Dagen efter tilsendte Kommissionen appellanten en ny indkaldelse med meddelelse om, at de påtalte overtrædelser bestod i offentliggørelsen af bogen, offentliggørelsen i avisen The Times af uddrag fra bogen samt de af appellanten afgivne udtalelser i et interview offentliggjort i samme avis, uden at appellanten havde indhentet et forudgående samtykke hertil.

- Den 26. september 1995 afviste appellanten under den anden høring at besvare de spørgsmål, som han blev stillet, og fremlagde en skriftlig erklæring, hvori han forklarede, at han mente at have været berettiget til at offentliggøre en bog uden forudgående samtykke, idet han havde tjenestefrihed uden løn af personlige årsager, da han gjorde det. Han tilføjede, at ansvaret for offentliggørelsen af uddrag fra bogen i pressen påhvilede hans udgiver, og at han fejlagtigt var blevet tillagt visse af udtalelserne i interviewet.

- Den 27. september 1995 besluttede ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 88 at suspendere Connolly fra tjenesten fra den 3. oktober 1995 og at tilbageholde halvdelen af hans grundløn under suspensionen, og den 4. oktober 1995 besluttede den i overensstemmelse med artikel 1 i vedtægtens bilag IX at indbringe sagen for Disciplinærrådet.

- Den 27. oktober 1995 indgav Connolly i overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage, hvori han anmodede Kommissionen om at annullere de afgørelser, hvorved den havde besluttet a) at indlede en disciplinærsag mod ham og indbringe sagen for Disciplinærrådet og b) at suspendere ham fra tjenesten.

- Den 27. februar 1996 underrettede Kommissionen Connolly om, at hans klage stiltiende var blevet afvist, men Connolly havde allerede anlagt en sag ved Retten i Første Instans, der blev behandlet som sag T-203/95.

3. I stævningen nedlagde Connolly - ud over at påstå Kommissionen tilpligtet at betale sagens omkostninger - følgende påstande:

- Afgørelserne af 6. september 1995 om at indlede en disciplinærsag mod appellanten, af 27. september 1995 om at suspendere appellanten fra tjenesten og af 4. oktober 1995 om at indbringe sagen for Disciplinærrådet annulleres.

- Kommissionen dømmes til at betale appellanten et beløb på 750 000 BEF for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som denne har lidt som følge af den pressekampagne og de ærekrænkende udtalelser, han har været genstand for.

- Dommens konklusion offentliggøres for Kommissionens regning i følgende dagblade: The Times, The Daily Telegraph og The Financial Times.

4. Under retsmødet i Retten i Første Instans erklærede Connolly, at efter at den afgørelse om fjernelse fra tjenesten, som skulle prøves i sag T-163/96 , var blevet truffet, var sagens genstand i sag T-203/95 blevet begrænset til spørgsmålet om gyldigheden af afgørelsen om suspension. Retten tog til efterretning, at appellanten hævede sagen for så vidt angik påstandene om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelser om at indlede en disciplinærsag mod ham og om at indbringe sagen for Disciplinærrådet, erstatning for den lidte økonomiske og ikke-økonomiske skade samt offentliggørelse af dommen.

II - Grundlaget for Retten i Første Instans' dom

5. Efter den delvise hævelse af sagen var det kun to af de oprindelige fire anbringender, som appellanten anførte, der blev behandlet af Retten i Første Instans, dvs. tilsidesættelse af vedtægtens artikel 25 og 88 og tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af tjenestemænd, som var de anbringender, der alene vedrørte påstanden om annullation af afgørelsen om suspension.

6. Retten afviste appellantens opfattelse, hvorefter afgørelsen skulle være mangelfuldt begrundet, fordi den ikke redegjorde for, hvorfor de forhold, som er påberåbt over for ham, var alvorlige, idet Retten fandt, at afgørelsen ikke blot angav, at bogen var blevet skrevet og offentliggjort uden det forudgående samtykke, som kræves i henhold til vedtægtens artikel 17, men på detaljeret vis begrundede, hvorfor den påståede forseelse var alvorlig. I afgørelsen blev appellantens stilling og opgaver i Generaldirektoratet for Økonomiske og Finansielle Anliggender nævnt, de polemiske vendinger, som var blevet anvendt i bogens titel, blev citeret, det blev angivet, at bogen var blevet offentliggjort i uddrag i avisen The Times, der blev gjort opmærksom på den reklame og markedsføring, som bogen havde været genstand for, og det blev understreget, at bogen gav udtryk for en grundlæggende uenighed i Kommissionens politik, som appellanten havde til opgave at gennemføre.

7. Retten i Første Instans tilføjer vedrørende disse forhold, at ansættelsesmyndigheden har anført, at appellanten herudover kunne have overtrådt vedtægtens artikel 11 og 12, hvorefter tjenestemanden i sin adfærd udelukkende skal lade sig lede af Fællesskabernes interesser og skal afholde sig fra enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver. Som følge heraf fandt Retten, at appellantens påstand om, at ansættelsesmyndigheden ikke på tilstrækkelig vis havde redegjort for de faktiske omstændigheder, som kunne udgøre en overtrædelse af disse bestemmelser, måtte forkastes, og fremhævede i øvrigt, at vedtægtens artikel 88 ikke stiller krav om, at ansættelsesmyndigheden tager endelig stilling til, om der foreligger en overtrædelse af de i vedtægten fastsatte forpligtelser, men blot at den skal begrunde, hvorfor tjenestemanden påstås at have begået en alvorlig forseelse.

8. Af disse grunde, som er anført i den appellerede doms præmis 47, 48 og 49, fandt Retten i Første Instans, at den afgørelse, hvorved ansættelsesmyndigheden har suspenderet Connolly fra tjenesten i afventning af resultatet af den disciplinærsag, som var indledt imod ham, var tilstrækkeligt begrundet, og den forkastede det første anbringende.

9. Samme skæbne led det andet påberåbte anbringende om princippet om ligebehandling af tjenestemænd, der som bekendt tilsidesættes, når to persongrupper, hvis retlige og faktiske situation er ens, behandles forskelligt, eller når forskellige situationer behandles på samme måde.

Retten i Første Instans bemærkede i den forbindelse, at argumentet om, at Kommissionen følger en generel praksis, som det i øvrigt ikke er godtgjort eksisterer, hvorefter der ikke skal søges om forudgående samtykke efter vedtægtens artikel 17 inden offentliggørelse af værker, der er udarbejdet af tjenestemænd under tjenestefrihed af personlige årsager, ikke kan godtgøre en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, idet det vedrører en anden situation end den, som appellanten befandt sig i. Selv om det antages, at en sådan praksis har eksisteret for så vidt angår værker vedrørende Fællesskabernes virksomhed, måtte det blot fastslås - som det fremgår af den appellerede dom - at alvorligheden af den forseelse, som tjenestemanden påstås at have begået, ikke udelukkende kan godtgøres ved, at der ikke foreligger et forudgående samtykke inden offentliggørelsen, men ved en helhed af omstændigheder i den foreliggende sag, såsom indholdet af den pågældende bog, reklamen, som ledsagede bogen og muligheden for, at appellanten ved sin adfærd tillige havde overtrådt vedtægtens artikel 11 og 12.

På grund af manglende bevis fik appellanten heller ikke medhold i argumentet om, at ansættelsesmyndigheden ikke suspenderede en anden tjenestemand, som havde offentliggjort injurierende skrifter, mens han befandt sig i aktiv tjeneste.

III - Formaliteten med hensyn til en del af appellen

10. Connolly har, ud over påstanden om ophævelse af dommen i første instans, i appelskriftet nedlagt samme påstande som i første instans, dvs. at afgørelserne af 6. september 1995 om at indlede en disciplinærsag mod appellanten, af 27. september 1995 om at suspendere appellanten fra tjenesten og af 4. oktober 1995 om at indbringe sagen for Disciplinærrådet annulleres af Domstolen, at Kommissionen dømmes til at betale appellanten et beløb på 750 000 BEF for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, han har lidt som følge af den pressekampagne og de ærekrænkende udtalelser, han har været genstand for, samt at dommens konklusion offentliggøres for Kommissionens regning i dagbladene The Times, The Daily Telegraph og The Financial Times.

11. Kommissionen har nedlagt påstand om afvisning af påstandene om erstatning for økonomisk og ikke-økonomisk skade og om offentliggørelse af dommen i bestemte dagblade. Appellanten har ikke taget til genmæle heroverfor.

12. Retten i Første Instans har i den appellerede doms præmis 29 og 30 taget til efterretning, at Connolly har hævet sagen, såvel hvad angår disse to påstande som de oprindelige påstande om annullation af afgørelse af 6. september om indledning af en disciplinærsag mod ham og af 4. oktober om at indbringe sagen for Disciplinærrådet. Retten behandlede derfor kun de anbringender, som var anført til støtte for annullationen af afgørelsen om suspension, og den forkastede dem.

13. Som Domstolen allerede har fastslået, kan appellanten i forbindelse med en appel ikke påberåbe sig anbringender, som han udtrykkeligt har frafaldet i første instans, eller anbringender, som Retten har afvist, når denne afvisning ikke er anfægtet .

14. I henhold til artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement må der ikke i appellen foretages nogen ændring af sagsgenstanden, som den har foreligget for Retten, og en part må ikke først for Domstolen fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, idet dette ville være ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen således kun kompetence til at prøve Rettens bedømmelse af anbringender, der er blevet behandlet af Retten .

Det samme gør sig gældende for så vidt angår de anbringender, som sagsøgeren har frafaldet i første instans. Efter min mening skal appellen derfor forkastes for så vidt angår påstanden om annullation af ansættelsesmyndighedens afgørelse om at indlede en disciplinærsag mod sagsøgeren og om at indbringe sagen for Disciplinærrådet, påstanden om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade og påstanden om offentliggørelse af dommen.

IV - Appelanbringenderne

15. Appellen støttes på følgende anbringender:

a) manglende begrundelse af dommen og en fejlfortolkning af vedtægtens artikel 88, stk. 1

b) manglende begrundelse og tilsidesættelse af princippet om sagsakters troværdighed

c) tilsidesættelse af bevisbyrdereglerne og tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde.

V - Første appelanbringende

16. Appellanten gør gældende, at præmis 47, 48 og 49 i Rettens dom ikke indeholder nogen begrundelse, idet der ikke tages hensyn til, at ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 25 og 88 ikke alene skal påstå, at en tjenestemand har begået en alvorlig forseelse, men også redegøre for grundene til, at tjenestemanden straks skal suspenderes.

17. Efter min mening savner appellantens fortolkning af disse bestemmelser grundlag. Faktisk bestemmes det i artikel 25 , at enhver afgørelse, som indeholder et klagepunkt, skal begrundes, og det fastsættes i artikel 88, stk. 1, at såfremt en tjenestemand af ansættelsesmyndigheden påstås at have begået en alvorlig forseelse, hvad enten det drejer sig om et brud på hans tjenestepligter eller om en overtrædelse af almindelige retsregler, kan ansættelsesmyndigheden straks suspendere ham fra tjenesten.

Ved fortolkningen af artikel 88 skal der for det første tages hensyn til, at en suspension fra tjenesten i vedtægten ikke anses for at være en disciplinær sanktion, men blot er en midlertidig foranstaltning, som træffes indtil afslutningen af den disciplinære forfølgning og - såfremt dette bliver tilfældet - indtil der vedtages en disciplinær sanktion . For det andet skal der tages hensyn til, at den eneste betingelse, der skal være opfyldt for, at ansættelsesmyndigheden kan vedtage foranstaltningen, er, at tjenestemanden påstås at have begået en alvorlig forseelse, hvad enten det drejer sig om et brud på hans tjenestepligter eller om en overtrædelse af almindelige retsregler. Endelig er en afgørelse om suspension af en tjenestemand pr. definition præventiv og midlertidig, uanset om den er ledsaget af en tilbageholdelse af vederlag, som maksimalt kan være halvdelen af grundlønnen.

18. Når betingelserne i vedtægtens artikel 88, stk. 1, er opfyldt, kan ansættelsesmyndigheden således straks suspendere tjenestemanden fra tjenesten med en mindre omfattende og udførlig begrundelse end den, som kræves for at kunne pålægge en af de sanktioner, som er fastsat i vedtægtens artikel 86, stk. 2, for hvilke den i bilag IX fastsatte procedure i disciplinærsager skal anvendes.

I overensstemmelse med Retten i Første Instans' praksis er en afgørelse om suspension en midlertidig foranstaltning, som forudsætter, at der er påstået begået en alvorlig forseelse, og ikke, at det er godtgjort, at der foreligger en forseelse .

19. Eftersom det i henhold til vedtægtens artikel 25 og 88 ikke kræves, at ansættelsesmyndigheden skal begrunde, at suspensionen af tjenestemanden skal ske straks, har Retten i Første Instans i dommens præmis 48 med rette fastslået, at den omtvistede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet med hensyn til grovheden af den forseelse, som tjenestemanden påstås at have begået.

20. Som følge heraf savner det første anbringende grundlag og må forkastes.

VI - Andet appelanbringende

21. Appellanten har i appelskriftet anført, at dommens præmis 49 ikke indeholder nogen begrundelse og tilsidesætter princippet om sagsakters troværdighed. Han gør gældende, at ansættelsesmyndigheden, som begrundelse for afgørelsen om straks at suspendere ham, har anført, at vedtægtens artikel 17 er overtrådt, idet han har offentliggjort en bog, hvilket var en offentlig tilkendegivelse, som skete uden forudgående samtykke, og subsidiært, at han ikke har overholdt de forpligtelser, som påhviler tjenestemænd i medfør af vedtægtens artikel 11 og 12. Anvendelsen af konditionalis i formuleringen af sidstnævnte overtrædelse vidner ifølge appellanten om, at de faktiske forhold, som hævdes at være overtrædelser af vedtægtens artikel 11 og 12, er andre forhold end de, som allerede var kendt og beskrevet af ansættelsesmyndigheden i relation til overtrædelsen af artikel 17.

Derimod har Retten i Første Instans i den pågældende præmis i dommen udtalt, at ansættelsesmyndigheden mente, at appellanten ved disse samme forhold også kunne have overtrådt vedtægtens artikel 11 og 12.

22. For mig at se er dette anbringende grundet på en forkert fortolkning af Rettens dom. Anden betragtning til afgørelsen om øjeblikkelig suspension beskriver den adfærd, som kan betegnes som en overtrædelse af vedtægtens artikel 17, nemlig offentliggørelsen af en bog, hvoraf der var blevet offentliggjort uddrag i avisen The Times, uden at der er anmodet om og opnået et forudgående samtykke fra ansættelsesmyndighedens side, og den tredje betragtning angiver, at bogen er en offentlig tilkendegivelse - uden tilladelse - af en grundlæggende uenighed i den af Fællesskabet førte politik og af en modstand mod denne politik, som Connolly havde til opgave at sætte i værk. Videre anføres det i fjerde betragtning, at Connolly også kunne have tilsidesat de forpligtelser, der følger af vedtægtens artikel 11 og 12.

23. Som bekendt må tjenestemanden i henhold til vedtægtens artikel 17 bl.a. ikke offentliggøre eller lade offentliggøre tekster, der vedrører Fællesskabernes virksomhed uden samtykke fra ansættelsesmyndigheden, mens tjenestemanden i henhold til vedtægtens artikel 11 og 12 bl.a. under udøvelsen af sin tjeneste og i sin adfærd udelukkende skal lade sig lede af Fællesskabernes interesser og skal afholde sig fra enhver handling, især enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsætte den værdighed, hans stilling kræver.

Efter at Retten i Første Instans i dommens præmis 47, 48 og 49 havde konstateret, at den anfægtede afgørelse var tilstrækkeligt begrundet, undersøgte den særskilt spørgsmålet om, hvorvidt der forelå en overtrædelse af vedtægtens artikel 17 ved det forhold, at der var offentliggjort en bog, hvoraf uddrag var blevet offentliggjort i avisen The Times, uden at der forinden var anmodet om og opnået et samtykke fra ansættelsesmyndigheden, samt spørgsmålet om, hvorvidt appellanten ligeledes måtte have tilsidesat de forpligtelser, der påhviler EF-tjenestemænd i medfør af vedtægtens artikel 11 og 12, og udtalte herefter i præmis 48, sidste punktum, at afgørelsen fremhæver, at bogen er udtryk for en grundlæggende uenighed i Kommissionens politik, som appellanten imidlertid havde til opgave at sætte i værk.

Jeg vil gerne tilføje, at efter min mening er der flere grunde til, at ansættelsesmyndigheden anvender konditionalis for så vidt angår tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 11 og 12, men præsens indikativ ved angivelsen af tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 17. For det første tilsidesættes vedtægtens artikel 17 blot ved, at der offentliggøres en bog, hvis indhold vedrører den virksomhed, som udøves af Fællesskaberne, uden at der er indhentet et forudgående samtykke fra ansættelsesmyndigheden, hvilket kan gøres til genstand for en faktisk konstatering, hvorimod undersøgelsen af, hvorvidt der foreligger en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 11 og 12, indebærer nogle værdibaserede vurderinger, som det er bedst ikke at foretage, når der er truffet en afgørelse, som omhandlet i vedtægtens artikel 88. For det andet, som det også er angivet i præmis 49 i Rettens dom, kræves det i henhold til vedtægtens artikel 88 ikke, at ansættelsesmyndigheden tager endelig stilling til, om der foreligger brud på forpligtelserne i henhold til vedtægten, men kun, at den skal redegøre for grundene til, at en tjenestemand påstås at have begået en alvorlig forseelse.

Jeg mener derfor ikke, at Retten i Første Instans har ændret begrundelsen i den anfægtede afgørelse, og at den heller ikke har tilsidesat princippet om sagsakters troværdighed. Anbringendet savner grundlag og må derfor forkastes.

VII - Tredje appelanbringende

24. Med dette anbringende bebrejder appellanten Retten i Første Instans, at den har tilsidesat bevisbyrdereglerne og princippet om loyalt samarbejde under retsforhandlingerne, idet den i dommens præmis 59 på grund af manglende bevis forkastede appellantens anbringende om, at ansættelsesmyndigheden ikke havde truffet afgørelse om suspension af en anden tjenestemand, som havde offentliggjort injurierende skrifter, mens han var i aktiv tjeneste.

Appellanten gør gældende, at han under sagen om annullation havde gjort opmærksom på, at den eneste sanktion, som den pågældende tjenestemand var blevet pålagt, var en irettesættelse, men at han ikke var i besiddelse af nærmere oplysninger, eftersom han havde haft svært ved at få oplysninger vedrørende tjenestemænd, som Kommissionen havde pålagt sanktioner. Det måtte derfor i henhold til princippet om loyalt samarbejde under retsforhandlingerne påhvile den sagsøgte institution at godtgøre, hvilken politik var blevet fulgt i de tilfælde, hvor en tjenestemand i aktiv tjeneste havde offentliggjort et skrift uden at have fået det nødvendige forudgående samtykke.

25. Jeg mener, at dette anbringende, som de foregående, savner grundlag, eftersom Retten i Første Instans i dommens præmis 59 med rette har fastslået, at der hverken forelå oplysninger eller indicier, ved hjælp af hvilke man med sikkerhed kunne identificere den konkrete sag, som appellanten henviste til. I sager, hvor der har været spørgsmål om at godtgøre, at der reelt er gennemført en sammenlignende undersøgelse af tjenestemænds fortjenester, har Retten i Første Instans udtalt, at kun såfremt den sagsøgte institution har fået forelagt en række tilstrækkeligt samstemmende indicier til støtte for sagsøgerens argumentation for, at der ikke er foretaget en reel sammenligning af ansøgningerne, skal den sagsøgte institution fremlægge bevis - i form af objektive oplysninger, der kan prøves judicielt - for, at den har overholdt garantierne i vedtægtens artikel 45 over for de tjenestemænd, der er egnet til forfremmelse, og at den har foretaget en sådan sammenligning .

I oktober 1999 ophævede Domstolen en dom fra Retten i Første Instans, idet Retten havde begået en retlig fejl ved at kræve, at sagsøgeren skulle godtgøre, at den adfærd, som tjenestemænd i Kommissionen havde udvist, havde afholdt sagsøgeren fra at indlede et effektivt samarbejde med sine partnere i et projekt. Ifølge Domstolen havde sagsøgeren sandsynliggjort, at tjenestemænd i Kommissionen havde blandet sig i projektet, og at denne indblanding kunne have haft betydning for projektets rette gennemførelse, og den fandt, at det under disse omstændigheder påhvilede Kommissionen at godtgøre, at sagsøgeren, til trods for den omhandlede adfærd, fortsat havde været i stand til at gennemføre projektet på tilfredsstillende måde .

26. Connolly har imidlertid som tidligere nævnt blot hævdet, at »for nylig er en tjenestemand i aktiv tjeneste, som offentliggjorde injurierende skrifter, blevet givet en irettesættelse, uden at han er blevet suspenderet fra tjenesten«, uden herved at give tilstrækkelige oplysninger eller indicier, der gør det muligt at identificere en konkret sag, således at det skulle påhvile Kommissionen at bevise, at den med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse om suspension hverken har overskredet sine beføjelser eller har tilsidesat princippet om ligebehandling af tjenestemænd.

27. Dette anbringende savner ligeledes grundlag, hvorfor appellen må forkastes i det hele.

VIII - Forslag til afgørelse

28. I lyset af det foregående foreslår jeg Domstolen følgende afgørelse:

1) Appellen forkastes.

2) Bernard Connolly betaler sagens omkostninger i medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2.