ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [108 TEUF] (EFT 1999, L 83, s. 1), der var gældende, da den omtvistede afgørelse blev truffet, bestemte følgende i artikel 4 med overskriften »Foreløbig undersøgelse af anmeldelsen og Kommissionens beslutninger«:

»1. Kommissionen undersøger anmeldelsen straks ved modtagelsen. Kommissionen vedtager en beslutning efter stk. 2, 3 eller 4, jf. dog artikel 8.

2. Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke udgør støtte, fastslår den dette ved afgørelse.

3. Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med det indre marked, for så vidt den falder inden for anvendelsesområdet for [artikel 107, stk. 1, i TEUF], træffer den afgørelse om, at foranstaltningen er forenelig med [det indre] marked, (i det følgende benævnt »beslutning om ikke at gøre indsigelse«). I beslutningen anføres, hvilken undtagelse i traktaten der er anvendt.

4. Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med [det indre] marked […], beslutter den at indlede proceduren efter […] artikel [108, stk. 2, TEUF] (i det følgende benævnt »beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«).

5. De beslutninger, der er omhandlet i stk. 2, 3 og 4, skal vedtages inden to måneder. Fristen løber fra dagen efter modtagelsen af en fuldstændig anmeldelse. Anmeldelsen betragtes som fuldstændig, hvis Kommissionen ikke inden for to måneder fra modtagelsen af anmeldelsen eller fra modtagelsen af eventuelle ønskede supplerende oplysninger anmoder om yderligere oplysninger. Fristen kan forlænges efter aftale mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. Kommissionen kan eventuelt fastsætte kortere frister.

[…]«
Artikel 1 i direktiv 2002/58 med overskriften »Anvendelsesområde og formål« bestemmer:

»1. Dette direktiv tager sigte på en harmonisering af nationale bestemmelser, der er nødvendig[e] for at sikre et ensartet niveau i beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder og navnlig retten til privatliv og fortrolighed i forbindelse med behandling af personoplysninger inden for den elektroniske kommunikationssektor, og for at sikre fri omsætning af sådanne oplysninger og af elektronisk kommunikationsudstyr og elektroniske kommunikationstjenester i Fællesskabet.

2. Med henblik på at nå de i stk. 1 omhandlede mål specificerer og supplerer dette direktivs bestemmelser direktiv 95/46[…]. Nærværende bestemmelser beskytter desuden legitime interesser hos abonnenter, der er juridiske personer.

3. Dette direktiv gælder ikke for aktiviteter, der ikke er omfattet af traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som f.eks. de aktiviteter, der er omfattet af afsnit V og VI i traktaten om Den Europæiske Union, og under ingen omstændigheder for aktiviteter, der vedrører den offentlige sikkerhed, forsvaret, statens sikkerhed (herunder statens økonomiske interesser, når disse aktiviteter er forbundet med spørgsmål vedrørende statens sikkerhed) og statens aktiviteter på det strafferetlige område.«
53

En handlefrihed betyder heller ikke, at en pålagt omfordeling eller en frivillig overdragelse af kompetence skal være irreversibel. Som påpeget i nærværende doms præmis 41, kan fordelingen af kompetencer inden for en medlemsstat nemlig ikke anses for statisk, således at fortløbende omorganiseringer er tænkelige. Det skal i øvrigt bemærkes, at de situationer, der forelå i dom af 20. oktober 2005, Kommissionen mod Frankrig (C-264/03, EU:C:2005:620), ikke havde en permanent karakter, idet der var tale om nøjagtige overdragelser – til en enhed – af offentlig myndighed til udførelse af et projekt, der i princippet henhørte under en anden enheds kompetence, hvilken anden myndighed bevarede denne principielle kompetence, og hvilke situationer skulle være anset for uvedkommende i henseende til reglerne om offentlige kontrakter, såfremt de ikke havde haft de kendetegn, som Domstolen påpegede i denne doms præmis 54, og som førte til, at det blev fastslået, at der i dette tilfælde ikke forelå nogen reel overdragelse. Som bemærket af generaladvokaten i punkt 54 i forslaget til afgørelse, er der derfor intet til hinder for, at en kompetence, der er blevet overdraget eller omfordelt i forbindelse med en omorganisering af offentlige tjenesteydelser, senere bliver genstand for en ny overdragelse eller en ny omfordeling i anledning af en efterfølgende omorganisering.
24

Tribunal Supremo (øverste domstol) fastslog, at »gulvklausulerne« i sig selv var lovlige, at de var begrundet i objektive forhold, at de hverken var usædvanlige eller ekstravagante, at anvendelsen af dem havde været tålt længe på markedet for aftaler om ejendomslån, at deres ugyldighed var begrundet i en mangel på gennemsigtighed, der skyldtes utilstrækkelig oplysning af låntagerne, at kreditinstitutterne havde overholdt de lovbestemte oplysningskrav, at fastsættelsen af en minimumsrentesats opfyldte behovet for at opretholde et minimumsafkast af disse lån med pant i fast ejendom, der gjorde det muligt for kreditinstitutterne at dække deres afholdte produktionsomkostninger og at fortsætte med at bevilge finansiering, at »gulvklausulerne« blev beregnet således, at de ikke medførte væsentlige ændringer af de beløb, der blev betalt fra starten, og som långiver tog i betragtning, når de traf beslutning om økonomiske aktioner, at den spanske lovgivning tillod substitution af kreditor, og at den tilbagevirkende kraft af ugyldighedserklæringen af de omhandlede vilkår ville medføre alvorlige økonomiske forstyrrelser.
47

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1, og artikel 7 i direktiv 93/13, sammenholdt med artikel 1 og 2 i direktiv 2009/22 og med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at anvendelsen af vilkår i almindelige forretningsbetingelser, som indholdsmæssigt svarer til vilkår, der er erklæret ulovlige i en retskraftig dom, og som er optaget i et nationalt register over ulovlige vilkår i almindelige forretningsbetingelser, anses for en ulovlig handling i forhold til en erhvervsdrivende, som ikke var part i den sag, der endte med optagelsen af disse vilkår i det nævnte register, forudsat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve forekomsten af, at den erhvervsdrivende har adgang til effektive retsmidler med henblik på både at få prøvet den afgørelse, hvorved det fastslås, at de vilkår, der sammenlignes, svarer til hinanden, og som vedrører spørgsmålet om, hvorvidt disse vilkår – henset til samtlige relevante omstændigheder i hvert enkelt tilfælde – materielt set, og bl.a. henset til deres negative virkninger for forbrugerne, svarer til hinanden, og den afgørelse, som i givet fald fastsætter bødens størrelse.
28

Selv om omfanget af denne eneret fra tidspunktet for udløbet af fristen på fem år efter registreringen af EU-varemærket kan påvirkes af, at det i forbindelse med et modkrav eller et materielt forsvar, der fremsættes af tredjemand i en krænkelsessag, fastslås, at indehaveren endnu ikke på dette tidspunkt er gået i gang med at gøre reel brug af sit varemærke i forbindelse med en del af eller alle de varer og tjenesteydelser, for hvilke dette er registreret, må det imidlertid afslutningsvis konstateres, at det ikke fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at dette skulle være tilfældet i den foreliggende sag, eller at den forelæggende ret ønsker oplysninger om et sådant tilfælde.
5

Fjerde til sjette og niende betragtning til afgørelse nr. 377/2013 har følgende ordlyd: »(4) Alle Unionens forhandlinger om luftfartsaftaler med tredjelande bør sigte mod at bevare Unionens råderum til at handle på miljøområdet, herunder med hensyn til foranstaltninger til at modvirke af luftfartens virkninger på klimaændringer. (5) Organisationen for International Civil Luftfart (ICAO) har gjort fremskridt hen imod vedtagelsen under den 38. ICAO-generalforsamling som afholdes fra den 24. september til den 4. oktober 2013, af en global ramme for en emissionsreduktionspolitik, der gør det lettere at indføre markedsbaserede virkemidler for emissioner fra international luftfart og med hensyn til udviklingen af et globalt markedsbaseret virkemiddel. En sådan ramme kan yde et vigtigt bidrag til at reducere CO2 -emissionerne på nationalt, regionalt og globalt plan. (6) For at lette disse fremskridt og give dem momentum bør håndhævelsen af de krav, der opstår før den 38. ICAO-generalforsamling, og som vedrører flyvninger til og fra flyvepladser i lande uden for Unionen, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA), områder, der hører under stater i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), eller lande, som har undertegnet en tiltrædelsestraktat med Unionen, udskydes. Luftfartsoperatører bør derfor ikke pålægges sanktioner i forbindelse med kravene i [direktiv 2003/87] for så vidt angår rapportering af verificerede emissioner for kalenderårene 2010, 2011 og 2012 og den tilhørende returnering af kvoter for 2012 fra flyvninger til og fra de omtalte flyvepladser. Luftfartsoperatører, som fortsat ønsker at opfylde kravene, bør have mulighed herfor. […] (9) Den fravigelse, som indføres ved denne afgørelse, bør ikke berøre den miljømæssige integritet eller det overordnede mål med Unionens lovgivning vedrørende klimaændringer, ligesom den ikke bør medføre konkurrenceforvridning. Af denne grund og for at bevare den overordnede målsætning med direktiv 2003/87/EF, som indgår i det regelsæt, der skal sætte Unionen i stand til at opfylde sit selvstændige mål om at reducere sine emissioner med 20% i 2020 i forhold til 1990-niveauet, bør nævnte direktiv fortsat gælde for flyvninger fra, eller som ankommer til, flyvepladser beliggende på en medlemsstats område, samt flyvninger til og fra flyvepladser i visse nært forbundne eller tilknyttede områder eller lande uden for Unionen.«
Følgende fremgik af 1., 8., 16. og 17. betragtning til direktiv 94/19:

»I overensstemmelse med de i [EF-]traktaten fastsatte mål bør der tilstræbes en harmonisk udvikling af kreditinstitutters virksomhed i hele Fællesskabet gennem ophævelse af enhver begrænsning af etableringsretten og den frie udveksling af tjenesteydelser, samtidig med at stabiliteten i banksystemet og beskyttelsen af opsparerne styrkes

[…]

[H]armoniseringen bør begrænses til hovedelementerne i indskudsgarantiordningerne og bør sikre, at der inden for en meget kort frist kan ske udbetaling under garantien, beregnet efter et harmoniseret minimumsniveau.

[…]

[P]å den ene side bør den minimumsgaranti, der skal fastsættes i dette direktiv, ikke bevirke, at for stor en del af indskuddene er ubeskyttede af hensyn til både forbrugerbeskyttelsen og finanssystemets stabilitet; på den anden side ville det ikke være hensigtsmæssigt at fastsætte et beskyttelsesniveau i hele Fællesskabet, der i visse tilfælde kunne tilskynde til en uforsvarlig ledelse af kreditinstitutterne; der bør tages hensyn til omkostningerne ved finansiering af ordningerne; det forekommer rimeligt at fastsætte den harmoniserede minimumsgaranti til 20000 [EUR]; begrænsede overgangsordninger kan blive nødvendige for at give ordningerne tid til at kunne opfylde dette krav.

[N]ogle medlemsstater sikrer indskyderne en større dækning af deres indskud end det harmoniserede minimumsniveau i henhold til dette direktiv; det ville ikke være rimeligt at kræve, at disse ordninger, som i visse tilfælde er blevet indført for nylig i henhold til [Kommissionens henstilling 87/63/EØF af 22. december 1986 om indførelse af indskudsgarantiordninger i Fællesskabet (EFT 1987, L 33, s. 16)], ændres på dette punkt.«
Artikel 1 i direktiv 89/665 har følgende ordlyd:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i direktiv [2004/18], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv. […]

[...]

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv [2004/18], de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[...]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
21

Vedrørende ordlyden af toldkodeksens artikel 96, stk. 2, bemærkes, at der er krav om, at to betingelser skal være opfyldt, for at en »transportør« kan være underlagt en forpligtelse til at frembyde varerne i intakt stand for bestemmelsestoldstedet i denne bestemmelses forstand. Det drejer sig for det første om, at den pågældende skal have accepteret varerne, hvilket indebærer fysisk overtagelse og besiddelse af varerne, og for det andet om, at den pågældende ved accepten havde kendskab til, at varerne var underlagt proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse.
35

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at med henblik på at tildele den ved denne bestemmelse overdragne kompetence til at påkende et erstatningssøgsmål baseret på en krænkelse af forbuddet mod salg uden for et selektivt distributionsnet som følge af udbud på websteder i de forskellige medlemsstater af produkter, der er omfattet af nævnte net, skal det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, anses for at være den medlemsstat, på hvis område nævnte salgsforbud beskyttes ved hjælp af det omhandlede søgsmål, hvilket er det område, hvor sagsøgeren påstår at have lidt et faldende salg.
Habitatdirektivets artikel 6 bestemmer:

»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.

2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.

3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.

4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.

Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
12

Inden ansættelsen ved pensionsinstituttet havde Daniel Bowman gået på et østrigsk gymnasium fra den 1. september 1976 til den 30. juni 1979, dvs. i to år og ti måneder. Efter at den 80. ændring af DO.A havde gjort det muligt, at skoleperioder blev medregnet, indgav Daniel Bowman den 17. maj 2012 en ansøgning om, at perioderne inden hans ansættelse ved pensionsinstituttet genberegnes med henblik på fastsættelsen af datoen for hans oprykning i henhold til § 13 i DO.A, som ændret ved den 80. ændring af den pågældende kollektive overenskomst. Daniel Bowman rejste dermed et krav over for pensionsinstituttet om betaling af et beløb svarende til 3655,20 EUR brutto med tillæg af renter og omkostninger, en løn, der fremover svarede til indplacering i lønklasse F, tjenesteklasse I, løntrin 17, og fastsættelse af datoen for hans næste oprykning til den 1. oktober 2012.
68

I denne forbindelse skal det bemærkes, at ordningen med gradvis erhvervelse af rettigheder i henhold til artikel 7, stk. 1, i afgørelse nr. 1/80 forfølger et dobbelt mål. I første omgang, inden udløbet af den indledende periode på tre år, er målet med denne bestemmelse at tillade familiemedlemmer til en vandrende arbejdstager at opholde sig hos denne med henblik på derved gennem familiesammenføring at lette adgangen til beskæftigelse og ophold for en tyrkisk arbejdstager, der allerede er lovligt integreret i værtsmedlemsstaten. I anden omgang tilsigter samme bestemmelse at styrke en varig integration i værtsmedlemsstaten for familiemedlemmer til den vandrende tyrkiske arbejdstager, idet bestemmelsen giver det pågældende familiemedlem mulighed for selv at få adgang til arbejdsmarkedet efter tre års lovlig bopæl på denne medlemsstats område. Hovedformålet hermed er at styrke nævnte familiemedlems stilling, idet den pågældende på dette trin allerede er lovligt integreret i værtsmedlemsstaten, og at give den pågældende mulighed for selv at tjene til livets ophold i den pågældende stat og dermed skabe en situation for sig selv, som er selvstændig i forhold til den vandrende arbejdstagers situation (dom af 19.7.2012, Dülger, C-451/11, EU:C:2012:504, præmis 38-40 og den deri nævnte retspraksis).
77

Denne medlemsstat har for det første anført, at dens argument for Retten om, at kontroller på stedet, som allerede var blevet gennemført i forbindelse med denne forvaltning af identifikation eller disse præmier, fritog de franske myndigheder fra forpligtelsen til at foretage optælling af dyr under kontrollerne på stedet, er baseret på Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (EUT 2003, L 270, s. 1) og forordning nr. 1975/2006. For det første foreskriver artikel 26, andet afsnit, i forordning nr. 1782/2003, at medlemsstaterne kan indbygge en eller flere af det integrerede forvaltnings- og kontrolsystems komponenter i deres forvaltnings- og kontrolprocedurer med henblik på anvendelsen af EU-støtteordninger eller nationale støtteordninger for at undgå gentagelser af sektorkontrol af samme type. For det andet fremgår det af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1975/2006, at hvis det er muligt, skal der foretages kontrol på stedet i henhold til denne forordnings artikel 12, 20 og 27, samtidig med at der foretages anden kontrol som omhandlet i reglerne om landbrugsstøtte.
17

Under disse omstændigheder har Sąd Najwyższy (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal artikel 13 i […] direktiv 2004/48[…] fortolkes således, at en indehaver af ophavsrettigheder, der er genstand for krænkelse, kan kræve erstatning i henhold til almindelige ophavsretlige principper for den skade, som den pågældende har lidt, eller betaling af et beløb, der svarer til det dobbelte eller i tilfælde af forsætlig krænkelse det tredobbelte af det passende vederlag, uden at det er nødvendigt at godtgøre, at der er lidt et tab, og at der foreligger årsagsforbindelse mellem det forhold, der har forvoldt krænkelsen af ophavsrettigheden, og det lidte tab, når det fremgår af artikel 13 i direktiv 2004/48, at retten fastsætter erstatningen under hensyntagen til de aspekter, der er nævnt i artikel 13, stk. 1, litra a), og at den udelukkende som et alternativ, når det er hensigtsmæssigt, kan fastsætte erstatningen til et fast beløb på grundlag af de elementer, der er nævnt i direktivets artikel 13, stk. 1, litra b)? Er det i overensstemmelse med […] artikel 13 [i direktiv 2004/48] på begæring af den berørte part at tildele erstatning med et fast beløb, der er fastsat på forhånd, og som udgør det dobbelte eller det tredobbelte af det passende vederlag, når der henses til, at det fremgår af 26. betragtning til direktivet, at direktivets formål ikke er at indføre en pligt til at fastsætte en erstatning, der har karakter af straf?«
Artikel 23, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, skal fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed og den udstedende judicielle myndighed i en situation som den i hovedsagen omhandlede skal aftale en ny overgivelsesdato i medfør af nævnte bestemmelse, hvis det på grund af den eftersøgtes gentagne modstand har vist sig umuligt at overgive den pågældende inden for en frist på ti dage efter, at der første gang er aftalt en ny overgivelsesdato i henhold til bestemmelsen, forudsat at denne modstand på grund af ekstraordinære omstændigheder ikke kunne have været forudset af myndighederne, og at konsekvenserne heraf ikke kunne have været undgået på trods af, at myndighederne udviste størst mulig påpasselighed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Dette direktivs artikel 44 med overskriften »Ændringer i betingelser i rammeaftalen«, bestemmer:

»1. Udbyderen af betalingstjenester skal foreslå eventuelle ændringer i rammeaftalen og i de oplysninger og betingelser, der er anført i artikel 42, på samme måde som fastsat i artikel 41, stk. 1, og senest to måneder inden den foreslåede ikrafttrædelsesdato.

Hvis det er relevant i overensstemmelse med artikel 42, nr. 6), litra a), skal udbyderen af betalingstjenester meddele brugeren af betalingstjenester, at han anses for at have godkendt disse ændringer, hvis han ikke inden den foreslåede ikrafttrædelsesdato meddeler udbyderen af betalingstjenester, at han ikke kan godkende dem. I dette tilfælde skal udbyderen af betalingstjenester også klart angive, at betalingstjenestebrugeren har ret til at opsige rammeaftalen øjeblikkeligt og gebyrfrit inden datoen for den foreslåede anvendelse af ændringerne.

2. Ændringer i rentesatsen eller vekselkursen kan anvendes øjeblikkeligt og uden varsel, forudsat at en sådan ret er aftalt i rammeaftalen, og at ændringerne bygger på den referencerentesats eller den referencekurs, der er aftalt i overensstemmelse med artikel 42 […]. Brugeren af betalingstjenester skal underrettes om eventuelle ændringer i renten så hurtigt som muligt på samme måde som fastsat i artikel 41, stk. 1, medmindre parterne har aftalt, at oplysningerne skal gives eller stilles til rådighed med en bestemt hyppighed eller på en bestemt måde. Ændringer i rentesatsen eller vekselkursen, der er mere gunstige for brugerne af betalingstjenester, kan dog anvendes uden varsel.

[…]«