ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Hvis fritagelsen for omkostningsdelingsgrupper i princippet omfatter en enhed, der er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor et eller flere medlemmer af omkostningsdelingsgruppen er etableret, og ligeledes en omkostningsdelingsgruppe, der er etableret uden for EU, hvordan skal kriteriet om, at fritagelsen ikke må kunne skabe konkurrenceforvridning, da anvendes? Spørgsmålet er navnlig: a) Gælder det for en mulig konkurrencefordrejning, der påvirker andre modtagere af lignende ydelser, som ikke er medlemmer af omkostningsdelingsgruppen, eller finder det kun anvendelse på potentiel konkurrencefordrejning, som påvirker potentielle alternative leverandører af ydelser til omkostningsdelingsgruppens medlemmer? b) Hvis det kun gælder for andre modtagere, kan der da være reel mulighed for konkurrencefordrejning, hvis andre modtagere, som ikke er medlemmer af omkostningsdelingsgruppen, er i stand til enten at ansøge om medlemsskab af omkostningsdelingsgruppen eller til at oprette deres egen omkostningsdelingsgruppe for at erhverve tilsvarende ydelser eller til at opnå tilsvarende momsbesparelser ved hjælp af andre metoder (f.eks. ved at oprette en filial i den pågældende medlemsstat eller det pågældende tredjeland)[?] c) Hvis det kun gælder for andre udbydere, skal den konkrete mulighed for konkurrencefordrejning da vurderes ved at fastslå, hvorvidt omkostningsdelingsgruppen er sikker på at beholde medlemmerne som kunder, uanset om der er mulighed for momsfritagelse, og derfor vurderes i forhold til alternative udbyderes adgang til det nationale marked, hvor medlemmerne af omkostningsdelingsgruppen er etableret? Er det i bekræftende fald af betydning, hvorvidt omkostningsdelingsgruppen er sikker på at beholde medlemmerne som kunder, fordi de er en del af den samme koncern[?] d) Bør potentiel konkurrencefordrejning vurderes på nationalt niveau i forhold til alternative udbydere i det tredjeland, hvor omkostningsdelingsgruppen er etableret? e) Bærer skattemyndigheden i EU, som forvalter momsdirektivet, bevisbyrden for at fastslå sandsynligheden for konkurrencefordrejning? f) Er det nødvendigt, at skattemyndigheden i EU bestiller en specifik ekspertvurdering af markedet i det tredjeland, hvor omkostningsdelingsgruppen er etableret? g) Kan tilstedeværelsen af en reel mulighed for konkurrencefordrejning fastslås ved at identificere et kommercielt marked i tredjelandet?
4)

Hvis den offentlige anklager er uafhængig af den udøvende magt, er en offentlig anklager, som er begrænset til at iværksætte og gennemføre efterforskning, til at sikre at sådanne efterforskninger udføres objektivt og i overensstemmelse med loven, at rejse tiltale, at fuldbyrde retslige afgørelser, at gennemføre retsforfølgning af lovovertrædelser ved domstolene og at give møde i appelsager, som ikke udsteder nationale arrestordrer, og som ikke må udføre retslige opgaver, da en »judiciel myndighed«som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1?
1.

I henhold til artikel 21, stk. 1, i direktiv 2004/49/EF er medlemsstaterne forpligtet til at sørge for, at den i artikel 19 omhandlede undersøgelse af ulykker og hændelser varetages af et permanent organ, som omfatter mindst én person, der kan varetage funktionen som undersøgelsesleder i tilfælde af en ulykke eller hændelse. Dette organ er med hensyn til organisation, retlig struktur og beslutningstagning uafhængigt af alle infrastrukturforvaltere, jernbanevirksomheder, afgiftsorganer, infrastrukturtildelingsorganer og bemyndigede organer og alle andre parter, hvis interesser kan komme i et modsætningsforhold til de opgaver, der pålægges undersøgelsesorganet. Det fungerer desuden uafhængigt af sikkerhedsmyndigheden og alle organer med ansvar for regulering af jernbanesektoren.
—

Tilsidesættelse af artikel 10 TEU, 13 TEU og 14 TEU — tilsidesættelse af artikel 114 TEUF, artikel 168, stk. 4, litra c), TEUF, artikel 289 TEUF og artikel 294 TEUF: Ved udpegelsen af Amsterdam som hjemsted for Det Europæiske Lægemiddelagentur begrænser den anfægtede forordning sig alene til at gengive det valg, som Rådet traf under rådsmødet den 20. november 2017, hvilket var et valg, som Parlamentet ikke tog del i. Det følger heraf, at eftersom Parlamentet i forbindelse med vedtagelsen af den anfægtede forordning på ingen måde havde indflydelse på indholdet af den vedtagne afgørelse, i det væsentlige er blevet frataget sine prærogativer, selv om disse burde have været iagttaget fuldt ud i medfør af de regler i traktaterne, som regulerer den valgte lovgivningsprocedure.
Sag anlagt den 25. januar 2019 — Europa-Kommissionen mod Den Portugisiske Republik

(Sag C-49/19)

(2019/C 112/34)

Processprog: portugisisk

Parter

Sagsøger: Europa-Kommissionen (ved P. Costa de Oliveira og L. Nicolae, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Republikken Portugal

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Republikken Portugal har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 3, i og bilag IV, del B, til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), (1) idet den har fastsat et ekstraordinært bidrag for deleordningen for finansieringen af nettoomkostningerne ved forsyningspligten fra 2007, indtil den leverandør eller de leverandører, der udvælges i henhold til artikel 99, stk. 3, i lov nr. 5/2004, påbegynder leveringen af forsyningspligtydelsen, som fastsat i artikel 17 og 18 i lov nr. 35/2012 om udligningsfonden.

— Republikken Portugal tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

I henhold til artikel 13, stk. 3, i og bilag IV, del B, til forsyningspligtdirektivet, skal en deleordning for finansieringen af nettoomkostningerne ved forsyningspligten for operatører af netværk og elektroniske kommunikationstjenester overholde princippet om transparens, princippet om mindst mulig konkurrenceforvridning, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet.

Ved den portugisiske lov nr. 35/2012 oprettes den udligningsfond for forsyningspligtydelser med elektronisk kommunikation, som skal finansiere de nettoomkostninger, der følger af opfyldelsen af forsyningspligten, og skal sikre fordelingen af disse omkostninger mellem de virksomheder, der skal bidrage.

Ifølge denne lovs artikel 6 skal udligningsfonden bruges til finansiering af nettoomkostningerne ved forsyningspligten fastsat inden for rammerne af de udvælgelsesprocedurer, som er omfattet af artikel 99 i lov nr. 5/2004 af 10. februar, og som anses for uforholdsmæssige af ICP-ANACOM. Hensigten er også ved for henholdsvis 2013, 2014 og 2015 at fastsætte et ekstraordinært bidrag, som pålægges de virksomheder, der har pligt til at bidrage, at finansiere de afholdte nettoomkostninger ved forsyningspligten, indtil den leverandør eller de leverandører, der udvælges i medfør af denne bestemmelse, begynder at levere forsyningspligtydelsen.

Det er Kommissionens opfattelse, at Den Portugisiske Republik ved at pålægge et ekstraordinært bidrag til at dække omkostningerne ved forsynspligtydelsen for perioden forud for vedtagelsen af lov nr. 35/2012 har tilsidesat princippet om gennemsigtighed, princippet om mindst mulig konkurrenceforvridning, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet, som er fastsat i artikel 13, stk. 3, i og bilag IV, del B, til forsyningspligtdirektivet.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7.3.2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (EFT 2002, L 108, s. 51).
—

Den omtvistede beslutnings artikel 1, stk. 1, annulleres, for så vidt som det i Kommissionens beslutning 2011/5/EF af 28. oktober 2009 om skattemæssig afskrivning af finansiel goodwill i forbindelse med erhvervelse af kapitalandele i udenlandske virksomheder — C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) — som Spanien har gennemført (2) fastslås, at den omhandlede skatteforanstaltning udgør statsstøtte.
—

Der foreligger en fejl, idet det blev fastslået, at den mulige konstatering af juridiske hindringer for grænseoverskridende virksomhedssammenslutninger ikke kan rejse tvivl om, at den omtvistede foranstaltning er selektiv, hvorved der blev lagt en fejlagtig analyse af den metode i tre etaper, som Kommissionen anvendte for at fastslå, at der forelå ulovlig støtte, til grund. Dommen er således behæftet med fejl i forhold til følgende aspekter: — Der foreligger en fejl ved fastlæggelsen af den almindelige nationale skatteordning, hvorved der foreligger en tilsidesættelse af bestemmelsen i artikel 107 TEUF vedrørende kvalificeringen som ulovlig statsstøtte. — Der foreligger en fejl, idet det den analyserede foranstaltning ikke blev anset for en generel foranstaltning, hvorved der på samme måde foreligger en tilsidesættelse af artikel 107 TEUF. — Der foreligger en fejl ved bedømmelsen af, om der består en undtagelse til den almindelige nationale ordning som referenceramme, hvorved der foreligger en tilsidesættelse af artikel 107 TEUF.
C 112/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland) den 11. januar 2019 — WM mod Stadt Frankfurt am Main

(Sag C-18/19)

(2019/C 112/33)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Bundesgerichtshof

Parter i hovedsagen

Den berørte part og appellant: WM

Procesdeltager: Stadt Frankfurt am Main

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 16, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/115/EF af 16. december 2008 om fælles standarder og procedurer i medlemsstaterne for tilbagesendelse af tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (1) til hinder for en national ordning, hvorefter frihedsberøvelse med henblik på udsendelse kan ske i et fængsel, når den pågældende udlænding udgør en væsentlig trussel mod tredjeparters liv og helbred eller væsentlige retsgoder vedrørende den indre sikkerhed, hvorved den person, der frihedsberøves i perioden indtil udsendelse, holdes adskilt fra indsatte, der afsoner en straf?

(1) EUT 2008, L 348, s. 98.
2)

Er den omstændighed, at et politisk instrument eller en almindelig regel som de foreliggende instrumenter for en del fastsætter en begrænsning af den skønsmargen, der tilkommer den myndighed, der udsteder tilladelser, tilstrækkeligt til, at disse forskrifter kan anses for en plan eller et program som omhandlet i SMV-direktivets artikel 2, litra a), selv om disse forskrifter ikke er noget krav henholdsvis en nødvendig betingelse for at meddele en tilladelse eller ikke har til formål at udgøre en ramme for fremtidige tilladelser, uanset EU-lovgiver har anført, at dette formål er en del af definitionen af »planer og programmer?
3)

Såfremt spørgsmål 2b besvares benægtende (og der ikke er principielle betænkeligheder ved en henvisning til nationale bestemmelser): Er artikel 10, stk. 2, litra p), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF til hinder for en fortolkning, hvorefter en oplysning om fortrydelsesretten er»klar« og »koncis«, når henvisningen til en national bestemmelse — i den foreliggende sag § 492, stk. 2, i [Bürgerliches Gesetzbuch] (borgerlig lovbog) i den affattelse, der var gældende fra den 30. juli 2010 til den 12. juni 2014 — og dennes videre henvisning — i den foreliggende sag artikel 247, §§ 3-13, i [Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch] (lov om ikrafttrædelse af borgerlig lovbog) i den affattelse, der var gældende fra den 4. august 2011 til den 12. juni 2014 — [org. s. 3] obligatorisk fører til, at forbrugeren ud over blot at læse bestemmelserne også skal foretage en retlig subsumption — f.eks. med hensyn til, om kreditten er ydet denne på sædvanlige betingelser for aftaler, der er sikret ved pant i fast ejendom, og mellemfinansiering af disse, eller om der foreligger tilknyttede aftaler — for at opnå klarhed over, hvilke obligatoriske oplysninger, der skal være givet, for at fortrydelsesretten for dennes kreditaftale begynder at løbe?
1)

Er et stof, der ikke er et biprodukt som omhandlet i rammedirektivet om affald (1), pr. definition heller ikke et animalsk biprodukt som omhandlet i forordningen om animalske biprodukter fra 2009, således at dette stof ikke i henhold til artikel 1, stk. 3, i forordning 1013/2006 (2) er undtaget fra anvendelsesområdet for forordning 1013/2006? Eller er det ikke udelukket, at et stof omfattes af definitionen af animalske biprodukter som omhandlet i forordningen om animalske biprodukter, hvis dette stof ikke opfylder betingelserne i artikel 5, stk. 1, i rammedirektivet om affald, således at det ikke uden videre omfattes af forordning 1013/2006?
2)

Er det foreneligt med reglerne for fradrag af moms i sjette momsdirektiv, nærmere bestemt artikel 4, stk. 1 og 2, og artikel 17, stk. 1, 2 og 5, at appellanten, Sonaecom SGPS, fradrager den indgående moms i forbindelse med betaling af et honorar til BCP for organisering og tilrettelæggelse af et obligationslån, som skulle indgå i finansieringsstrukturen i de selskaber, hvori appellanten besad andele, hvilket lån i sin helhed blev tilskrevet koncernens moderselskab, Sonae, SGPS, eftersom de pågældende investeringer ikke fandt sted?
Appel iværksat den 28. februar 2019 af Biogaran til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 12. december 2018 i sag T-677/14, Biogaran mod Kommissionen

(Sag C-207/19 P)

(2019/C 139/38)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Biogaran (ved solicitor M. Utges Manley, advocate A. Robert og avocats O. de Juvigny, T. Reymond, J. Killick og J. Jourdan)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 12. december 2018 i sag T-677/14 ophæves i sin helhed.

— Artikel 1, litra b), nr. (iv), artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 8 i Kommissionens afgørelse C(2014) 4955 final (sag AT.39612 — Perindropil (Servier) annulleres, for så vidt som de vedrører Biogaran.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Med det første anbringende har Biogaran gjort gældende, at dommen er behæftet med retlige fejl, for så vidt som den fastslår, at licensen er retsstridig med den begrundelse, at forliget forfølger et konkurrencebegrænsende formål. Ifølge sagsøgeren hviler dommen på en for bred opfattelse af begrebet konkurrencebegrænsende formål og ser bort fra manglende erfaring og åbenbar begrænsning. Dommen hviler endvidere på en fejlagtig retlig test, som hverken tager hensyn til sammenhængen af det forlig, der blev indgået mellem Servier og Niche, eller den omstændighed, at disse sidstnævnte ikke var potentielle konkurrenter.

Med det andet anbringende har Biogaran gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at sætte sin egen begrundelse i stedet for Kommissionens begrundelse. Retten finder, at den påståede tilskyndelse fra Biogaran var »bestemmende«, for så vidt som den var afgørende for Niches beslutning om ikke at indtræde på markedet. Hverken klagepunktsmeddelelsen eller afgørelsen hævder eller godtgør imidlertid, at denne tilskyndelse, der alene er kvalificeret som »supplerende«, var »bestemmende« ved Niches accept af forligets vilkår.

Biogaran har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte proportionalitetsprincippet og formålene med artikel 101 TEUF ved at holde selskabet ansvarlig parallelt med dets moderselskabs ansvar. Eftersom Retten fastslog, at moderselskabet havde deltaget direkte i overtrædelsen og gjort brug af sin kontrolbeføjelse for at sikre, at dets datterselskab bidrog til sin egen retsstridige adfærd, således at datterselskabet ikke havde nogen form for selvstændighed, kan den ikke parallelt holde datterselskabet ansvarligt i forhold til moderselskabets ansvar uden at gå ud over, hvad der er strengt nødvendigt for en korrekt anvendelse af konkurrencereglerne.

Biogaran har med det fjerde anbringende gjort gældende, at dommen skal ophæves, for så vidt som den tiltræder princippet og beregningsmetoden for bøden til trods for den komplekse og nye karakter af denne sag og manglen på nogen som helst afgørende rolle fra Biogarans side.
1)

Skal artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 9, 24, 72 og 73 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november fortolkes således, at det udgør momspligtig levering af ydelser, at en udbyder af elektronisk kommunikation hos sine tidligere kunder (som udbyderen har givet salgsfremmende fordele i form af gratis opsætning, aktivering af ydelsen, portabilitet eller udstyr eller i form af særlige takster til gengæld for kundernes forpligtelse til at overholde en bindingsperiode, som de ikke har opfyldt af grunde, som kan tilregnes dem selv) opkræver et beløb, der i overensstemmelse med et lovfæstet krav ikke kan overstige de omkostninger, som den udbydende virksomhed har afholdt i forbindelse med opsætning af ydelsen, og som skal stå i et rimeligt forhold til den i kontrakten identificerede og afgrænsede fordel, som kunden har fået, hvorfor beløbet ikke automatisk kan svare til den samlede værdi af de ubetalte afdrag på opsigelsestidspunktet?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van beroep te Antwerpen (Belgien) den 31. januar 2019 — Belgische Staat vertegenwoordigd door de Minister van Werk, Economie en Consumenten, belast met Buitenlandse handel, Belgische Staat, vertegenwoordigd door de Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie og Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie mod Movic BV, Events Belgium BV og Leisure Tickets & Activities International BV

(Sag C-73/19)

(2019/C 139/35)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Hof van beroep te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Appellanter: Belgische Staat, vertegenwoordigd door de Minister van Werk, Economie en Consumenten, belast met Buitenlandse handel, Belgische Staat, vertegenwoordigd door de Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie og Directeur-Generaal van de Algemene Directie Economische Inspectie

Indstævnte: Movic BV, Events Belgium BV og Leisure Tickets & Activities International BV

Præjudicielt spørgsmål

Er en retssag, i hvilken den belgiske stat i henhold til artikel 14 i loven af 30. juli 2013 om salg af adgangsbeviser til events og artikel XVII.7 WER over for nederlandske selskaber, som fra Nederlandene via websites, som henvender sig til et hovedsageligt belgisk klientel, videresælger billetter til events, der finder sted i Belgien, har nedlagt påstand om konstatering af og forbud mod en eller flere retsstridige former for markeds- og handelspraksis over for forbrugerne, et søgsmål på det civil- og handelsretlige område som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i forordning (EU) nr. 1215/2015 af 12. december 2012 (1) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område og er en retsafgørelse truffet i en sådan sag derfor omfattet af anvendelsesområdet for denne forordning?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
Andet anbringende er, at Retten begik retlige fejl, da den konstaterede, at den nedsættelse af antallet af årlige feriedage, som foretages i den nye artikel 6 i bilag X til tjenestemandsvedtægten, berører appellanternes ret til årlig ferie.

For det første har Retten ved at fastslå, at et direktiv (i det foreliggende tilfælde direktiv 2003/88 (1)) i visse tilfælde kan påberåbes over for institutionerne, tilsidesat fast retspraksis, hvorefter direktiver er rettet til medlemsstaterne og ikke til Unionens institutioner eller organer og hvorefter bestemmelserne i et direktiv følgelig ikke kan anses for som sådan at pålægge institutionerne forpligtelser i deres forhold til de ansatte.

For det andet har Retten begået en retlig fejl ved at fastslå, at lovgiver er bundet af indholdet af direktiv 2003/88, som er nævnt i forklaringen i præsidiet til artikel 31, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder.

For det tredje har Retten tilsidesat rækkevidden af artikel 31, stk.2, i chartret om grundlæggende rettigheder, som, i modsætning til det af Retten fastslåede, ikke har til formål at forbedre leve- og arbejdsvilkår, men at sikre et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau for alle arbejdstagere i Unionen.

For det fjerde har Retten begået en retlig fejl ved at fastslå, at artikel 6 i bilag X til tjenestemandsvedtægten tilsidesætter den ret til årlig ferie, der er fastsat i artikel 31, stk. 2, i chartret om grundlæggende rettigheder, eftersom tjenestemænd, der gør tjeneste i tredjelande, har et samlet antal feriedage, som er væsentligt højere end det minimum på 20 dage, der er fastsat i direktiv 2003/88.
1)

Skal en pause, under hvilken en ansat skal være til rådighed for sin arbejdsgiver inden for en frist på to minutter i tilfælde af nødudkald, anses for »arbejdstid«som omhandlet i artikel 2 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden?
1)

Skal artikel 4, stk. 1, litra c), nr. ii), artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 626/2008/EF (1) af 30. juni 2008 om udvælgelse af og udstedelse af tilladelser til systemer, som leverer mobile satellittjenester (mobile satellite services, MSS) fortolkes således, at medlemsstaternes kompetente myndigheder således som omhandlet i beslutningens artikel 8, stk. 1, i tilfælde, hvor det viser sig, at den operatør, der er udvalgt i henhold til afsnit II i nævnte beslutning, ikke har leveret mobile satellittjenester via et mobilt satellitsystem inden den skæringsdato, der er fastsat i beslutningens artikel 4, stk. 1, litra c), nr. ii), kan nægte at give tilladelse til deployering af supplerende jordbaserede komponenter med den begrundelse, at operatøren ikke har overholdt den forpligtelse, som denne har indgået i sin ansøgning?
1)

Er bestemmelserne i artikel 2 og 272 i Rådets direktiv 2006/112 af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (1), i artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 325 TEUF under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som samlet giver mulighed for at træffe følgende foranstaltninger: — betaling af et beløb for skade som følge af et strafbart forhold, som er blevet konstateret under de indledende undersøgelser, på et andet grundlag end en afgiftsfordring, — gennemførelse af en yderligere afgiftskontrol, der finder sted samtidigt med den straffesag, hvori den afgiftspligtige er blevet tiltalt som følge af en afgiftsunddragelse, og som fastsætter en accessorisk afgiftsforpligtelse for den tiltalte såvel for perioden som for det beløb, der allerede under de indledende undersøgelser blev stillet til rådighed for de statslige myndigheder, hvorved afgørelsen vedrørende den administrative klage til prøvelse af de forvaltningsakter, der blev udstedt i forbindelse med kontrollen, imidlertid blev udsat indtil straffesagens afslutning, — afslutning af straffesagen i første instans, hvor den tiltalte bl.a. idømmes solidarisk hæftelse for det fulde beløb, som under de indledende undersøgelser blev fastsat for samtlige afgiftspligtige, til trods for, at der i forhold til den omhandlede afgiftspligtige kun blev fastsat en del af dette beløb, som allerede var blevet betalt af denne, og i hvilket omfang skal disse foranstaltninger samlet anses for for vidtgående i forhold til den omhandlede afgiftspligtige.