3.

Ved kendelse af 24. januar 1985 udsatte Bundesverwaltungsgericht sagen og anmodede De europæiske Fællesskabers Domstol om at afgøre følgende spørgsmål: »Giver fællesskabsrettens regler om fri bevægelighed (EØF-traktatens artikel 48 og artikel 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 (EFT 1968 II, s. 467 med senere ændring) en statsborger i en medlemsstat ret til at gennemgå et kursus i praktisk pædagogik med henblik på ansættelse som lærer på et gymnasium i en anden medlemsstat under samme forudsætninger som indlændinge, når dette kursus efter national ret gennemgås inden for rammerne af et tjenestemandsforhold (her som ’Beamter auf Widerruf’ i den tyske tjenestemandsrets forstand) og er forbundet med selvstændig undervisning, og når tjenestemandsansættelse efter national ret i princippet forudsætter tysk statsborgerskab?« I begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse har Bundesverwaltungsgericht først henvist til, at sagsøgeren efter tysk ret ikke har krav på at få adgang til kursuset i praktisk pædagogik. Et krav kunne eventuelt følge af fællesskabsretten, men dette ses ikke at være tilfældet. Bundesverwaltungsgericht har ytret betænkeligheder ved at antage, at det fællesskabsretlige begreb arbejdstager i EØF-traktatens artikel 48, stk. 1-3, og artikel 1 i forordning nr. 1612/68 ( 2 ) også skulle omfatte beskæftigelse i retsforhold som det tyske tjenestemandsforhold. Bundesverwaltungsgericht indrømmer, at det nævnte begreb ikke må defineres ved en henvisning til medlemsstaternes retsregler; dette udelukker imidlertid ikke, at den retstilstand, der bestod i medlemsstaterne ved EØF-traktatens indgåelse, kan give et fingerpeg om fortolkningen af fællesskabsretlige begreber. I tysk ret forstås ved arbejdstagere personer, hvis retsforhold til den, der beskæftiger dem (arbejdsgiveren) hører ind under privatretten. Personer, hvis retsforhold til den offentligretlige juridiske person, der beskæftiger dem (»Dienstherr«), hører ind under den offentlige ret — især tjenestemænd, dommere og soldater — er ikke omfattet af dette begreb. Dette gælder så meget desto mere, som det ville have været ensbetydende med et langt mere vidtgående indgreb i den bestående nationale retsorden end reglen om fri bevægelighed for privatretlige arbejdstagere, hvis tjenestemænd samt i givet fald dommere og soldater principielt også var blevet inddraget under reglen. Det karakteristiske for de privatretlige arbejdstageres arbejdsforhold er en gensidig hovedforpligtelse til udveksling af arbejdsydelse og vederlag. Modsat har tjenestemandsforholdet ikke kun økonomisk, men frem for alt statspolitisk betydning, som især viser sig ved en i princippet mere vidtgående troskabspligt. Retten ville ikke tage stilling til, om begrebet »lønnet beskæftigelse« i artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1612/68 ud fra en isoleret betragtning kunne tyde på, at Rådet, som udstedte forordningen, er gået ud fra, at den fri bevægelighed gælder for alle, der ikke er selvstændige erhvervsdrivende. Bestemmelsen forudsætter nemlig en afgrænsning af de former for beskæftigelse, der falder ind under reglerne om fri bevægelighed, ved hjælp af EØF-traktatens artikel 48. At der kan være tvivl om, hvorvidt EØF-traktatens artikel 48 finder anvendelse på det omtvistede kursus i praktisk pædagogik, følger endvidere efter rettens opfattelse af, at der ikke er tale om udøvelse af et erhverv mod vederlag, men om det sidste led i en uddannelse. Formålet med kursuset er ikke at dække det offentliges behov for, at der gives undervisning, men at uddanne lærerkandidaten. Denne skal gøres så fortrolig med teori og praksis med hensyn til opdragelse og undervisning, at han er i stand til at arbejde selvstændigt og med et godt resultat som lærer i gymnasiet. Også selve undervisningen, der først finder sted under vejledning og senere selvstændigt, er underordnet dette formål. Kandidaternes lønninger er ikke, som andre tjenestemandslønninger, et vederlag, der svarer til det embede, der varetages, og som modsvarer tjenestemændenes omfattende pligt til at præstere tjenesteydelser, men tjener til at sikre formålet med uddannelsen. Hvis det omtvistede kursus i praktisk pædagogik alligevel skulle falde ind under EØF-traktatens artikel 48, stk. 1-3, må forbeholdet i EØF-traktatens artikel 48, stk. 4, efter rettens opfattelse kunne gøres gældende. Ifølge Domstolens praksis kræves, at »de pågældende stillinger er... typiske for den offentlige forvaltnings særlige virksomhed, når den er blevet overdraget udøvelsen af offentlig myndighed og ansvaret for varetagelsen af statens almene interesser«. Dette må forstås således, at den enkelte stilling ikke behøver at have begge de nævnte kendetegn, men enten skal være forbundet med udøvelse af offentlig myndighed eller med ansvar for varetagelsen af statens almene interesser. En fortolkning, der går ud på, at ikke engang alle stillinger, der er forbundet med udøvelse af offentlig myndighed, er omfattet af forbeholdet, kan nemlig ikke udledes af afgørelserne. I overensstemmelse hermed har Domstolen i den citerede sætning ikke henført de to kendetegn til de »pågældende stillinger«, men har anvendt dem til at karakterisere hele området for den offentlige forvaltnings særlige virksomhed. Ifølge Bundesverwaltungsgericht kan ansættelse i et tjenestemandsforhold efter tysk ret kun finde sted til varetagelse af offentligretlige opgaver eller sådanne opgaver, som af hensyn til statens sikkerhed eller det offentliges funktion ikke udelukkende bør overdrages personer, som står i et privatretligt arbejdsforhold. Stillinger, som besættes med tjenestemænd, synes allerede i betragtning af disse retlige forudsætninger samt de rettigheder og forpligtelser, der er forbundet med tjenestemandsforholdet, at være typiske for den offentlige forvaltnings særlige virksomhed i den af Domstolen krævede betydning. Men også selv om man ser bort fra de tilbudte beskæftigelsesforholds art, er virksomheden som lærer ved offentlige skoler udformet som udøvelse af offentlig myndighed. For så vidt angår anvendelsen af EØF-traktatens artikel 48, stk. 4, skal det afgøres efter fællesskabsretten, hvilke former for aktiviteter fra statens side der skal anses for udøvelse af offentlig myndighed; derimod afgør medlemsstaten, hvilke opgaver den vil varetage ved at udøve offentlig myndighed, hvilke opgaver den vil varetage uden at udøve offentlig myndighed, og hvilke opgaver den vil overlade til private. Ifølge national ret på skoleområdet optræder staten over for eleven som bærer af offentlig myndighed gennem skolen som offentlig institution og de personer, der handler for denne. Dette viser sig blandt andet ved, at afgørelser om oprykninger, disciplinære foranstaltninger, men for eksempel også om en omstridt udformning af undervisningen træffes ved hjælp af det offentligretlige middel forvaltningsakten; enkelte forholdsregler, som for eksempel den løbende bedømmelse af elevernes præstationer i skoleåret, indgår som bestanddele i disse forvaltningsakter. Lærerkandidater tager først under vejledning og derefter også selvstændigt del i den offentligretlige virksomhed, som blandt andet består i at forberede sådanne forvaltningsakter. Samtidig varetager en lærer ved offentlige skoler i sit arbejde statens almene interesser. Den nationale lovgivning, som skal anvendes i denne sag, tillægger skolevæsenet stor betydning som en i princippet offentlig opgave. Ifølge grundlovens artikel 7, stk. 1, er hele skolevæsenet under statens opsyn.