4.

Der er ingen tvivl om, at sagens kerne er de problemer, der er rejst under spørgsmålene 1,4 a) og 4 c). Det skal her undersøges, om den importafgiftssats, der blev anvendt på den i hovedsagen omtvistede import, er korrekt, eller om den, som sagsøger hævder, er for høj. I den forbindelse opstår spørgsmålet, om fællesskabsmyndighederne i mejeriåret 1976/77 var forpligtet til at hæve mindstepriserne for produkter under positionerne 04.04 E I b 3 og 4 til mindst 150, hhv. 135 RE og dermed at hæve fradragsbeløbet til 150 RE. Endvidere skal det afgøres, om også sagsøger har ret til at kræve en sådan tilpasning, eller om denne kun kan foretages efter aftale med de pågældende tredjelande. Endelig skal det prøves, om sagsøger kan kræve, at den af ham afkrævede importafgift beregnes efter tærskelprisen, nedsat med et fradragsbeløb på 150 RE, selv om mindstepriserne og fradragsbeløbene ikke er blevet tilpasset til de faktiske tilbudspriser franko grænse. Også for de særlige regler i artikel 8 i forordning nr. 823/68 gælder der ifølge sagsøger det grundprincip i enhver importafgiftsordning, at pristilpasningen kun foretages til det niveau, der anses for nødvendigt til beskyttelse af fællesskabsproduktionen. Men en sådan tilpasning til tærskelprisernes niveau er ikke foretaget, for så vidt angår den importafgiftssats, der gjaldt for bulgarsk fåreost i 1976. Den er nemlig ifølge sagsøger beregnet således, at den fører til en overdreven beskyttelse af fællesskabsproduktionen, der i øvrigt ikke er af større omfang — navnlig hvis man tænker på den yderligere afgiftsbelastning fra de monetære udligningsbeløb, hvor også minimumspriserne spiller en rolle. Efter sagsøgers opfattelse er dette forhold og den hermed forbundne importnedgang desuden ikke forenelig med den udvikling af samhandelen, der er påbudt ved traktatens artikel 110, som der også skal tages hensyn til inden for rammerne af den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter, hvilket følger af artikel 33 i forordning nr. 804/68. Havde fællesskabsmyndighederne handlet korrekt, burde de have taget hensyn til den faktiske udvikling af tilbudspriserne på de repræsentative markeder, altså for fåreosts vedkommende, tilbudspriserne for bulgarsk fåreost. Denne tilbudspris lå på det pågældende tidspunkt på 160 RE og for kaschkaval endda helt oppe på 200 RE. Når man betænker, at mindstepriserne for kaschkaval efter ovennævnte ordning også er afgørende for fåreost, skulle der efter importafgiftsordningen utvivlsomt have været lagt et beløb på mindst 150 RE til grund og ikke blot 130 RE. I den forbindelse er det efter sagsøgers opfattelse ikke mindst udviklingen i tærskelpriserne, der er af betydning. Siden 1970 har det været fast praksis at tilpasse mindstepriserne hertil, sidst i 1975 med en stigning på 20 RE. En sådan tilpasning kræver i øvrigt ifølge importafgiftsordningen ikke samråd med det pågældende eksportland. Da Kommissionen med hensyn til sin forslagsret er bundet af forord-' ning nr. 1073/68 og ikke må tilsidesætte nogen oplysning, burde den efter sagsøgers opfattelse, ligesom i sidste instans også Rådet, have reageret på de henvendelser, som sagsøger indgav til Kommissionen i oktober 1975 og april og juni 1976. Det af sagsøger anførte bestrides eftertrykkeligt af Rådet og Kommissionen. De henviser først og fremmest til, at grundforordningen om de særlige importafgiftsregler ikke indeholder nogen materielle betingelser, og at tilbudspriserne ifølge artikel 8 i forordning nr. 823/68 ikke har nogen betydning i denne forbindelse, også selv om det faste fradragsbeløb beregnes på grundlag af mindstepriserne for kaschkaval. I virkeligheden, anfører de to institutioner, har Rådet inden for dette område et vidtgående skøn, som skal udøves under hensyntagen til de generelle mål, der forfølges med grundforordningen, til bestemmelserne i traktaten og navnlig til handelspolitiske overvejelser. Der er ikke i det foreliggende tilfælde ført bevis for, at dette skøn skulle være udøvet forkert. Det er i så henseende bl.a. væsentligt, at importafgiften for fåreost ej heller tidligere automatisk blev tilpasset den ændrede prisordning, og at der fandtes fornuftige handelspolitiske betragtninger til støtte for ikke at opretholde den præferencemæssige status quo for fåreost i 1975. Det kan i hvert fald ikke udledes af de pågældende bestemmelser, at fællesskabsmyndighederne skulle være forpligtet til at fastsætte importafgiften for fåreost på det niveau, som sagsøger kræver. Til denne diskussion må det være på sin plads at anføre følgende. Af fællesskabsorganerne er der med rette blevet henvist til, at den grundforordning, hvormed markedsordningen for mælk og mejeriprodukter blev oprettet, kun i al almindelighed taler om særlige regler for importafgiften, og at der ikke blev fastlagt nærmere kriterier herfor. Heraf følger, at der ikke består nogen pligt til at udstede sådanne særregler, men at disse snarere beror på Rådets skøn. Såfremt der bliver udstedt sådanne særregler, er der tale om en ensidig og autonom indrømmelse. Hvad angår omfanget af sådanne regler, er det navnlig ikke bestemt, at der skal foretages samråd med tredjestater; der findes i hvert fald ikke nogen handelsaftale om bulgarsk fåreost, som kunne gøre det nødvendigt at foretage en bestemt udformning af præferenceordningen med de tilpasninger, der følger heraf. Der er ej heller hjemlet de berørte økonomiske kredse nogen formel ret til at indgive andragende, hvilket selvfølgelig ikke udelukker, at disse kan meddele Kommissionen væsentlige økonomiske oplysninger med henblik på at øve indflydelse på udformningen af den særlige importafgift. Hvad angår de særlige importafgiftsregler, følger det endvidere af den nævnte grundforordnings struktur, at der er givet et meget frit skøn for beregningen af denne importafgift, altså for dens afstand til de generelle importafgiftsbeløb, netop fordi der ikke er udstedt nogen materielle betingelser herfor. Som Rådet med rette har understreget, findes grundlaget i de principper, der er vedlagt i markedsordningen for mælk, samt i traktatens formål, hvortil eventuelt kommer visse handelspolitiske overvejelser. Skal man ud fra dette tage stilling til, om gyldigheden af den i hovedsagen omtvistede importafgift kan drages i tvivl under henvisning til en forkert udøvelse af skønsbeføjelsen, og om det desuden præcist kan bestemmes, hvilken importafgiftsats en korrekt udøvelse af skønnet ville have medført, kan resultatet vanskeligt, for at sige det straks, blive det af sagsøger ønskede. I det omfang sagsøger bestrider behovet for en beskyttelse af produktionen inden for Fællesskabet med den begrundelse, at denne ikke er af nævneværdigt omfang, kan det herimod og med den hermed forbundne opfattelse, at den anvendte afgiftssats er for høj, gøres gældende, at de tal vedrørende import af fåreost fra Italien til Forbundsrepublikken Tyskland, som sagsøger her har fremlagt, ikke kan tillægges vægt i denne forbindelse. Endvidere kan der henvises til fællesskabsorganernes indlæg om dette spørgsmål i tidligere sager — de har delvist fundet udtryk i dommen i sag 55/75 (Balkan-Import-Export GmbH mod Hauptzollamt Berlin-Packhof, dom af 22. januar 1976, Sml. 1976, s. 19) — til deres bemærkninger om fællesskabsproduktionens stigende tendens og til den omstændighed, at beskyttelsens omfang selvfølgelig også må afhænge af produktionen af tilsvarende ostesorter i fællesmarkedet. Når sagsøger kritiserer, at der ikke er taget hensyn til stigningen i tilbudspriserne for bulgarsk fåreost franko grænse, må det ikke overses — bortset fra, at tilbudspriserne ikke spiller nogen rolle efter den særlige importafgiftsordning, hvorfor der også kan ses bort fra Kommissionens forordning nr. 1073/68 — at sådanne faktorer på forhånd må tillægges ringe betydning, når der er tale om et statshandelsland. Endvidere må det ikke glemmes, at der findes yderligere en præferencemæssig faktor ved fåreost, nemlig at fradragsbeløbet beregnes på grundlag af mindsteprisen for kaschkaval, som er højere. Desuden kom det også frem og stod uimodsagt under retsforhandlingerne — og dette har sikkert særlig betydning i denne forbindelse — at Bulgarien ikke siden 1975 (det synes at være på det tidspunkt, at de sidste henvendelser er foretaget) har vist nogen interesse i en nedsættelse af importafgiften for fåreost. Hvad angår sagsøgers klage over, at der ikke blev taget hensyn til den stigning i tærskelprisen, som fandt sted i 1976, må det for det første anføres, at der, ej heller i de tidligere år, automatisk blev foretaget tilpasning af fradragsbeløbene, som spiller en rolle ved fastsættelsen af de særlige importafgifter. Der findes altså ikke en sådan lovmæssighed. For det andet blev det også påvist, at afstanden til den normale importafgift ikke blev ændret i 1976, og at denne afstand endog var øget væsentligt siden 1971. Endvidere synes jeg ikke, det er på sin plads at rette kritik mod de handelspolitiske overvejelser, hvor området for det fri skøn om mulig er endnu større. Overvejelserne i så henseende var efter min opfattelse helt igennem fornuftige, også selv om det er rigtigt, som sagsøger har anført, at dennes importer faldt med 30 % på grund af importafgiftens størrelse. Som Kommissionen har anført, har markedssituationen for mælkeprodukter ikke forbedret sig. På tredjelandes markeder møder man flere og flere restriktioner, og desuden er konkurrencen netop med bulgarsk fåreost blevet føleligt skærpet. Dette kunne der utvivlsomt tages hensyn til i forbindelse med overvejelserne om, hvorvidt adgangen for bulgarsk fåreost til fællesmarkedet skulle gøres lettere. Desuden forekommer det mig også indlysende, at der må tages hensyn til den omstændighed, at Bulgarien vægrer sig ved at anerkende Fællesskabet handelspolitisk. Der er ikke tvivl om, at dette kan spille en rolle ved undersøgelsen af, om Fællesskabets handelspolitiske interesse i at imødekomme et land er steget eller faldet, og om den præferencemæssige status quo i 1975 skulle opretholdes. Endelig må der også tages afstand fra den af sagsøger fremførte argumentation, der henviser til Kommissionens indlæg i en tidligere retssag vedrørende ordningen for monetære udligningsbeløb for bulgarsk fåreost. Det drejer sig om sag 55/75, hvor Kommissionen som begrundelse for et monetært udligningsbeløb henviste til mindsteprisordningen i artikel 16 i forordning nr. 1463/73 og erklærede, at mindstepriserne altid blev tilpasset efter en begrundet anmodning herom. Heraf konkluderer sagsøger, at Kommissionen skulle være forpligtet til at sørge for, at mindstepriserne nogenlunde svarer til tilbudspriserne. Heroverfor blev det med rette gjort gældende, at det omtalte indlæg kun vedrørte den daværende praksis, men at der ikke var tale om at anerkende, at der bestod en hertil svarende retlig forpligtelse. Det behøver ikke her nærmere at undersøges, om undladelsen af at tilpasse mindstepriserne til den faktiske prisudvikling skulle kunne få konsekvenser for bedømmelsen af det monetære udligningsbeløb. For så vidt angår sagens hovedspørgsmål, kan det derfor fastslås, at der ikke ses at være begået fejl i forbindelse med fastsættelsen af de særlige importafgifter for fåreost, og at det givet ikke kan udledes af de principper, der ligger til grund for importafgiften, at sagsøger har krav på nedsættelse af importafgiften i det af ham ønskede omfang, fordi han har været i stand til at påvise, at tilbudspriserne var højere.