Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel – anbringender – anvendelse af en ny argumentation – formaliteten – grænser

(Statutten for Domstolen, art. 58; Domstolens procesreglement, art. 113, stk. 2)

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – retsakter, der kan anfægtes af ophavsmanden til en klage om statsstøtte – skrivelse fra Kommissionen til klageren om, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at undersøge sagen – beslutning i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4 i forordning nr. 659/1999 – anfægtelig retsakt – interesserede parters søgsmålskompetence i henhold til artikel 88, stk. 2, EF – formaliteten

(Art. 88, stk. 2 og 3, EF og art. 230 EF; Rådets forordning nr. 659/1999, art. 4 og 13)

Sammendrag

1. Det fremgår af artikel 58 i statutten for Domstolen, sammenholdt med artikel 113, stk. 2, i dens procesreglement, at en appellant under en appelsag kan påberåbe sig alle relevante argumenter, alene med forbehold af, at appellen ikke ændrer sagens genstand, således som den har foreligget for Retten.

(jf. præmis 41)

2. Hvad angår formaliteten med hensyn til et annullationssøgsmål i artikel 230 EF’s forstand skal der ved kvalificeringen heraf lægges vægt på de anfægtede retsakters indhold. En retsakts eller en afgørelses form er principielt uden betydning for, om et annullationssøgsmål kan fremmes til realitetsbehandling. Det er derfor principielt irrelevant for kvalificeringen af den pågældende akt, om den opfylder visse formelle krav, nemlig bl.a. om den er behørigt benævnt af sin ophavsmand, om den angiver bestemmelser, som udgør dens hjemmel, eller om den er blevet forkyndt for tredjemand.

Foranstaltninger, der endeligt fastlægger Kommissionens standpunkt ved afslutningen af en administrativ procedure, og som tilsigter at skabe bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesse, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning, og som ikke skaber sådanne virkninger, udgør anfægtelige retsakter i artikel 230 EF’s forstand.

Inden for rammerne af proceduren for kontrol med statsstøtte skal Kommissionen indlede en undersøgelse, når den er kommet i besiddelse af oplysninger om en påstået ulovlig støtte, uanset kilden til disse oplysninger. Undersøgelsen af en klage indebærer, at den indledende undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 3, EF iværksættes, og den forpligter Kommissionen til omgående at undersøge, om der foreligger en sådan støtte, og om den er forenelig med fællesmarkedet. Artikel 13, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 om anvendelse af artikel 88 EF pålægger Kommissionen at afslutte den indledende undersøgelsesfase ved en beslutning efter forordningens artikel 4, stk. 2, 3 eller 4, nemlig en beslutning om, at der ikke foreligger støtte, om ikke at rejse indsigelser eller om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, idet Kommissionen ikke kan forblive passiv under den indledende undersøgelsesfase. På et givet tidspunkt tilkommer det den følgelig enten at indlede den næste undersøgelsesfase i henhold til artikel 88, stk. 2, EF eller at henlægge sagen ved vedtagelse af en beslutning herom.

Når Kommissionen således efter undersøgelsen af en klage enten fastslår, at det ikke på grundlag af undersøgelsen kan antages, at der foreligger en statsstøtte i henhold til artikel 87 EF, eller kvalificerer foranstaltningen som eksisterende støtte og således underlægger den en permanent undersøgelse i henhold til artikel 88, stk. 1, EF, afslår den forudsætningsvis at iværksætte proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. En sådan beslutning om afslag på at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF har en endelig karakter, og det er ikke muligt at kvalificere den som blot en foreløbig foranstaltning.

En skrivelse fra Kommissionen, som bl.a. kvalificerer støtte, som der er klaget over af en konkurrerende virksomhed til den støttemodtagende virksomhed, som eksisterende støtte, og hvori det fastslås, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at behandle klagen, udgør således en beslutning i medfør af artikel 4 i forordning nr. 659/1999 og skal anses for en anfægtelig retsakt i artikel 230 EF’s forstand. Når Kommissionen konkluderer, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at behandle klagen, følger det derfor af den omtvistede retsakts indhold, at institutionen havde dannet sig en endelig opfattelse af de undersøgte foranstaltninger, idet den således udtrykte sin vilje til at afslutte sin indledende undersøgelse. Ved denne konstatering har Kommissionen forudsætningsvis afslået at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF.

I forbindelse med en sådan beslutning kan de parter, der er omfattet af de processuelle garantier i artikel 88, stk. 2, EF, kun opnå overholdelsen heraf, såfremt de ved Unionens retsinstanser kan anfægte beslutningen i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.

(jf. præmis 46-54 og 57-60)