4.

Jeg kan ikke dele den tyske regerings opfattelse. De kontrolforanstaltninger, som medlemsstaterne er forpligtet til at træffe i medfør af artikel 10 i forordning nr. 990/72 er de kontrolforanstaltninger, som er nødvendige for at sikre overholdelsen af samme forordnings bestemmelser; dvs. overholdelsen af samtlige bestemmelser, herunder artikel 3, stk. 2. Den omstændighed, at denne bestemmelse er rettet til virksomhederne, udelukker ikke, at medlemsstaterne skal kræve reglen overholdt og desuden skal regulere de kompetente organers virke for at samordne den med systemet om afgivelse af oplysninger. Selve muligheden for at det kompetente organ kan kræve yderligere oplysninger jf. artikel 3, sidste stykke, indebærer logisk set, at dette organ har modtaget og bekræftet de standardoplysninger, der er foreskrevet. Det skal tilføjes, at når der foreligger en regel, som er rettet direkte til virksomhederne, er det uacceptabelt, at en medlemsstat unddrager disse en forpligtelse, som følger af en fællesskabsforordning; det ville svare til at se bort fra bestemmelser om, at forordninger er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart, samt fra princippet om ligebehandling af borgere i hele Fællesskabet. Ganske vist mener den tyske regering, at den i henhold til artikel 10 er bemyndiget til at se bort fra artikel 3, stk. 2; artikel 10 er imidlertid ikke en bestemmelse, som hjemler medlemsstaterne ret til at fravige forordningens andre bestemmelser; det er — som jeg netop har anført — tværtimod hensigten med bestemmelsen at sikre iværksættelsen af hele forordningen. Den tyske regerings anstrengelser for at påvise, at det tyske system med regnskabskontrol har fordele på det praktiske plan, har ingen indflydelse på løsningen af det foreliggende spørgsmål, der er af retlig karakter; under alle omstændigheder er resultatet af disse anstrengelser efter min mening ikke særlig overbevisende. Det foreliggende problem er alene af retlig art, idet det drejer sig om at fastslå, om den tyske regering har overholdt forordning nr. 990/72 eller ej; spørgsmålet er derfor i virkeligheden, om man kan anse den af regeringen anmeldte udgift til støtte til skummetmælkspulver bestemt til foderbrug for at være retmæssig, og om regeringen følgelig har ret til tilbagebetaling i forbindelse med regnskabsafslutningen for EUGFL. Selv om det antages, at det tyske kontrolsystem er bedre end det, fællesskabslovgiveren har fastsat, er det følgelig tilstrækkeligt til at fastslå, at den anmeldte udgift ikke er lovmedholdelig, at der foreligger en forskel i forhold til fællesskabsbestemmelserne. Det skal hertil bemærkes, at Kommissionen som begrundelse for ikke at anerkende de støttebeløb, der er udbetalt til virksomhederne, som påhvilede EUGFL, ikke behøver at godtgøre, at denatureringen af mælken ikke har fundet sted eller ikke er blevet dokumenteret; det er nok at konstatere, at de tyske myndigheder ikke har overholdt den fremgangsmåde, som er fastsat i forordning nr. 990/72, og således har undladt at overholde en af betingelserne for, at denatureringen kan anses for lovmæssig. Domstolens praksis går klart i denne retning. Særlig betegnende er visse udtalelser i dommen af 7. februar 1979 i sag 11/76, Nederlandene mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 245), hvorefter bestemmelserne om finansiering af den fælles landbrugspolitik (det gjaldt artiklerne 2 og 3 i forordning nr. 729/70 af 21. april 1970) »kun [tillader] Kommissionen at anerkende beløb som påhvilede EUGFL, der er udbetalt i henhold til de regler, der er opstillet i de forskellige sektorer for landbrugsprodukter, hvorfor alle andre udbetalte beløb ... påhviler medlemsstaterne« (præmis 8). Domstolen tilføjede bl.a.: »Da gennemførelsen af den fælles landbrugspolitik skal sikre, at de erhvervsdrivende i medlemsstaterne behandles lige, kan en medlemsstats nationale myndigheder ikke via en vid fortolkning af en bestemt retsforskrift begunstige de erhvervsdrivende i denne stat til skade for erhvervsdrivende i andre medlemsstater, hvor der anvendes en strengere fortolkning« (præmis 9). Denne opfattelse fra Domstolens side blev i identiske vendinger bekræftet i præmisserne 7 og 8 i dommen i sag 18/76, Regeringen for Forbundsregeringen Tyskland mod Kommissionen, som også blev afsagt den 7. februar 1979 (Sml. 1979, s. 343 ff). Endelig statuerede Domstolen i dom afsagt samme dag i de forenede sager 15 og 16/76, Den franske Regering mod Kommissionen (Sml. 1979, s. 321 ff), at enhver beslutning fra Kommissionen om slutning af de af medlemsstaterne forelagte regnskaber over de udgifter, der er finansieret gennem EUGFL, »indeholder en konstatering og en anerkendelse af, at udgifterne er blevet afholdt af de nationale myndigheder i overensstemmelse med fcellesskabsbestemmelseme« (præmis 9) ; Domstolen har heraf udledt, at i de tilfælde, hvor fællesskabsreglerne kun tillader udbetaling af støtte på betingelse af, at visse formkrav til beviset er overholdt, kan en støtte, der er udbetalt, uden at denne betingelse er opfyldt, ikke pålægges EUGFL, da den ikke er i overensstemmelse med fællesskabsretten, (præmis 10). Jeg har tidligere nævnt, at den tyske regerings opfattelse, hvorefter den kontrolordning, der var iværksat i Forbundsrepublikken, var mere effektiv end den, der var fastsat i forordning nr. 990/72, ikke virkede overbevisende på mig. I virkeligheden stilles der i denne forordning bl.a. krav om, at mælken ikke må indeholde visse stoffer (f.eks. stivelse), og at denatureringen skal foretages ved hjælp af visse tilsætningsstoffer (artikel 1, stk. 3, og artikel 2); jeg mener, at en »fysisk« kontrol af denatureringen bedre sikrer kontrol med overholdelsen af disse betingelser end en »efterfølgende« regnskabskontrol. Det er altid af stor betydning, at der gives kontrollanter mulighed for at være til stede under disse foranstaltninger, sagsøgeren har midlertid selv indrømmet, at den kompetente kontrollant eventuelt ikke var underrettet om visse denatureringsforanstaltninger. Fremfor alt deler jeg imidlertid den opfattelse, hvorefter pligten til at afgive oplysninger ikke kun fører til det nyttige resultat, at kontrolorganet herved modtager oplysninger om tidsrummec for hver enkelt denaturering, men også har den fordel at afholde virksomhederne fra at foretage uregelmæssigheder, da de kan forvente kontrollantens tilstedeværelse i det pågældende tidsrum. Efter min opfattelse, kan forbundsregeringen ikke støtte sit anbringende på, at medlemsstaterne ifølge Rådets direktiv 435 af 27. juni 1977 om kontrol med de foranstaltninger, der indgår i ordningen for finansiering gennem EUGFL, garantisektionen, efter den 1. juli 1979 er forpligtet til at iværksætte en systematisk kontrol af handelsdokumenter fra de virksomheder, der modtager støtte. Denne ordning erstatter ikke den »fysiske« kontrol i henhold til de tidligere bestemmelser, men supplerer denne. Det samme gælder for Kommissionens forordning nr. 1725/79 af 26. juli 1979, som afløste den nævnte forordning nr. 990/72; ganske vist er det i den nye forordning bestemt, at regnskabsføringen skal svare til de krav, der stilles i forbindelse med ydelse af støtte til skummetmælkspulver; men ordningen med afgivelse af forudgående skriftlige oplysninger (artikel 3, stk. 3) er ligeledes fuldt ud gentaget i denne forordning. De nye bestemmelser har den fordel, at de klart viser, at den fysiske kontrol »på stedet« (som attesteres ved hjælp af det analyseskema, der er anført i forordningens bilag I) er ét, og kontrol af handelsdokumenter og regnskabskontrol (se artikel 10, stk. 2) noget andet; efter min opfattelse svarer dette til den korrekte fortolkning af begrebet »kontrol på stedet«, som allerede forekom i forordning nr. 990/72. Man kan derfor ikke betragte den regnskabskontrol, der anvendtes i Tyskland på det pågældende tidspunkt, som svarende til den kontrol, der er fastsat i forordning nr. 990/72. Forordningens artikel 10 — som den tyske regering fejlagtigt har betragtet som en bestemmelse, der hjemler ret til at fravige ordningen i artikel 3 — giver utvivlsomt de medlemsstater, som ønsker dette, mulighed for at supplere den fysiske kontrol med regnskabskontrollen, forudsat at ordningen om afgivelse af oplysninger respekteres; hvis den tyske regering havde benyttet sig af denne mulighed, ville den have foregrebet den udvikling, som Kommissionen har fulgt med ovennævnte forordning nr. 1725/79. Ingen af medlemsstaterne havde imidlertid ret til i første række at iværksætte en regnskabskontrolordning uden samtidig at gennemføre ordningen om afgivelse af oplysninger; denne ordning var og er stadig en væsentlig del af den »fysiske« kontrol med denatureringen.