ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/20

Sag anlagt den 24. januar 2013 — Pedro Group mod KHIM — Cortefiel (PEDRO)

(Sag T-38/13)

2013/C 101/44

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Pedro Group Pte Ltd (Singapore, Singapore) (ved advokat B. Brandreth)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Cortefiel, SA (Madrid, Spanien)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 26. november 2012 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 0271/2011-4) annulleres delvist: Den del af afgørelsen, hvorved indsigelsesafdelingens afgørelse af 17. december 2010 blev delvist annulleret og sagsøgerens EF-varemærkeansøgning blev afvist for visse varer i klasse 25, annulleres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale de af sagsøgeren afholdte omkostninger ved sagens behandling for appelkammeret og Retten.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: Pedro Group Pte Ltd

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »PEDRO« for varer og tjenesteydelser i klasse 18, 25 og 35 — EF-varemærkeansøgning nr. 7 541 857

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Cortefiel, SA

Det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: EF-varemærkeregistrering nr 1 252 899 af figurmærke i farverne sort og hvid »Pedro del Hierro« for varer og tjenesteydelser i klasse 3, 9, 14, 18, 25, 35 og 42, og international registrering nr. 864 740, der angiveligt har retsvirkning i Bulgarien, Spanien og Rumænien, af figurmærke i sort og hvid »Pedro del Hierro« for varer og tjenesteydelser i klasse 3, 14, 25 og 35

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Afviste indsigelsen i sin helhed

Appelkammerets afgørelse: Annullerede den anfægtede afgørelse, for så vidt som den forkastede indsigelsen for varer i klasse 25, afviste ansøgningen for så vidt angår disse varer, og afslog i øvrigt klagen

Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), artikel 15 og 42, stk. 2, i Rådets forordning nr. 207/2009.
Det tredje anbringende vedrører en modstridende begrundelse, for så vidt som Personaleretten ikke på den ene side vil kunne påstå, at Rådet med rette besluttede at foretage en ny sammenligning af fortjenesterne for alle tjenestemænd i lønklasse AST 6, der er forfremmelsesværdige i forbindelse med forfremmelsesåret 2007, for dernæst at påstå, at Rådet ikke var forpligtet til at tage hensyn til fortjenesterne for en specifik tjenestemand, som allerede var forfremmet i dette forfremmelsesår og hvis forfremmelse var blevet endelig (vedrører præmis 69-70 i den anfægtede dom).

Appellanten har desuden anført, at Personaleretten har begået en retlig fejl ved ikke at kvalificere de faktiske omstændigheder, på grundlag af oplysningerne i sagen, som udgørende et åbenbart urigtigt skøn.
—

Debetnota udstedt af Europa-Kommisionens DG Budget execution (general budget and EDF) af 12. november 2012 vedrørende »betaling ved modregning i Kommissionens fordringer« med hvilken Kommissionen underrettede sagsøgeren om, at det krav på 69 061,80 EUR, som META GROUP havde fremsat over for Kommissionen i henhold til Take-it-UP-kontrakten (nr. 245637) var blevet modregnet i det tilsvarende beløb, som Meta Group skyldte, som det fremgår af debitnota nr. 32412078833, annulleres.
—

Det fastslås, at EF-varemærkeregistrering nr. 993511 af figurmærket »Culture« er gyldig for alle varer og tjenesteydelser, der var genstand for sagen for appelkammeret.
—

Ved at udelade alle vigtige økonomiske data og tal angiver den anfægtede afgørelse ikke klart og utvetydigt Kommissionens ræsonnement på en sådan måde, at sagsøgerne kan bedømme baggrunden for konklusionen om, at de omhandlede foranstaltninger ikke udgør statsstøtte. Disse mangler kan ikke begrundes under henvisning til pligten til at beskytte forretningshemmeligheder.
3)

Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF for så vidt angår spørgsmålet, om koncernmedlemmernes adfærd er forenelig med det markedsøkonomiske investorprincip, i betragtning af den åbenbart urigtige bedømmelse af de faktiske omstændigheder vedrørende koncernmedlemmernes beslutning forud for rekapitaliseringen og iværksættelsen af foranstaltning nr. 2 (rekapitaliseringen af Elan en 2008). Kommissionen lagde åbenbart med urette seks afgørende omstændigheder til grund for sin konklusion, hvorefter foranstaltning nr. 2 ikke var forenelig med det markedsøkonomiske investorprincip. — For det første er det misvisende, at Kommissionen valgte at lægge den dårligste af alle opgørelser af værdien af Elans egenkapital til grund, selv om der var gengivet fire opgørelser i den hurtige bedømmelse af værdien. — For det andet forkastede den vilkårligt og usagkyndigt den opgørelse af værdien, der var udarbejdet af selskabet Audit-IN, som værende forældet og irrelevant, og uden at der var grundlag herfor, foretrak den den hurtige bedømmelse af værdien. — For det tredje lagde den med urette til grund, at ingen privat investor havde bidraget til rekapitaliseringen, selv om andelen af privat kapital udgjorde mindst 35,05%. — For det fjerde lagde Kommissionen med urette til grund, at det langsigtede projekt for 2008-2012 og genopretningsplanen var blevet udarbejdet af Elan selv, idet den så fuldstændigt bort fra den omstændighed, at grundlaget for udarbejdelsen af genopretningsplanen for Elan var den strategi for nyorientering, der blev lagt for Elan af en ekstern konsulent. — For det femte konstaterede den fejlagtigt, at der ikke var blevet indgået nogen aftale med bankerne om konsolidering af de eksisterende lån før rekapitaliseringen, idet Kommissionen åbenbart så fuldstændigt bort fra beviserne for, at bankerne havde forsikret Elen om, at de ville konsolidere lånene, hvis koncernmedlemmerne ville foretage en rekapitalisering af selskabet Elan. — For det sjette er det af Kommissionen hævdede, hvorefter rekapitalisering af selskabet Elan i 2007 ikke har været en succes, og at de private investorer derfor ikke længere investerer i selskabet Elan, urigtigt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 86/23

Sag anlagt den 22. januar 2013 — Exakt Advanced Technologies mod KHIM — Exakt Precision Tools (EXAKT)

(Sag T-37/13)

2013/C 86/38

Stævningen er affattet på tysk

Parter

Sagsøger: Exakt Advanced Technologies GmbH (Norderstedt, Tyskland) (ved advokat A. von Bismarck)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Exakt Precision Tools Ltd (Aberdeen, Det Forenede Kongerige)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 29. oktober 2012 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1764/2011-1) annulleres.

— Intervenienten tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder de omkostninger, der opstod i forbindelse med sagen for appelkammeret.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det registrerede EF-varemærke, der begæres erklæret ugyldigt: Et figurmærke indeholdende ordbestanddelen »EXAKT« for varer og tjenesteydelser i klasse 7, 9 og 37 — EF-varemærke nr. 3 996 592

Indehaver af EF-varemærket: Exakt Advanced Technologies GmbH

Indgiveren af begæringen om, at EF-varemærket erklæres ugyldigt: Exakt Precision Tools Ltd

Begrundelse for ugyldighedsbegæringen: Et figurmærke indeholdende ordbestanddelen »EXAKT« for varer i klasse 7, 8 og 9

Annullationsafdelingens afgørelse: Ugyldighedsbegæringen taget til følge

Appelkammerets afgørelse: Afslag på klagen

Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), og artikel 53, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 71/26

Appel iværksat den 17. januar 2013 af Luigi Marcuccio til prøvelse af Personalerettens dom af 6. november 2012 i sag F-41/06 RENV, Marcuccio mod Kommissionen

(Sag T-20/13 P)

2013/C 71/40

Processprog: italiensk

Parter

Appellant: Luigi Marcuccio (Tricase, Italien) (ved advokat G. Cipressa)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellantens påstande

Det fastslås, at den dom, som EU-Personaleretten afsagde den 6. november 2012 i sag T-41/06 RENV, Marcuccio mod Europa-Kommissionen, er en nullitet, eller den annulleres i sin helhed og uden undtagelse, og dernæst 2a) principalt — i det omfang sagsakterne giver mulighed for det — tages samtlige de påstande, som appellanten i denne sag har nedlagt for førsteinstansen til følge, herunder påstanden om, at Kommissionen tilpligtes at erstatte appellanten de omkostninger, som han har afholdt under appelsagen, eller 2b) subsidiært hjemvises sagen til fornyet behandling hos førsteinstansen med henblik på, at den tager fornyet stilling til hver af appellantens påstande.

Anbringender og væsentligste argumenter

Denne appel er iværksat til prøvelse af ovennævnte dom, hvorved Kommissionen blev frifundet i det søgsmål, som Retten hjemviste til Personaleretten ved dom af 8. juni 2011, i sag T-20/09, Kommissionen mod Marcuccio, hvorved Retten delvist annullerede dommen i sag F-41/06, hvorved der var blevet truffet afgørelse i det søgsmål, hvorved appellanten havde nedlagt påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse af 30. maj 2005 om at pensionere appellanten som følge af invaliditet samt af en række retsakter, der har sammenhæng med den nævnte afgørelse, dels om at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for skaden.

Til støtte for appellen har appellanten fremsat syv anbringender.

1) Der foreligger procedurefejl, der har skadet hans interesser, herunder åbenbare, alvorlige, grove, eklatante, tydelige, uoprettelige og hindrende fejlskøn.

2) Fuldstændig mangel på begrundelse i den appellerede dom.

3) Den anfægtede afgørelse er ulovlig, også fordi dennes ophavsmand ikke havde kompetence til at træffe den, den relevante procedure er behæftet med fejl, der omfatter en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, magt- og procedurefordrejning.

4) Urigtig gengivelse og forvanskning af de faktiske omstændigheder.

5) Fejlagtig, forkert, falsk og uforståelig tilsidesættelse af bevisbyrdereglerne samt af en række retsprincipper og retsregler.

6) Manglende stillingtagen til en række grundlæggende aspekter i sagen.
—

De for Retten fremførte anbringender anses for velbegrundede og det fastslås, at registreringen af EF-design nr. 000579032-0002 er gyldig.
—

De for Retten fremførte anbringender anses for velbegrundede og det fastslås, at registreringen af EF-design nr. 000579032-0001 er gyldig.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 164/19

Appel iværksat den 25. marts 2013 af Europa-Kommissionen til prøvelse af Personalerettens dom af 15. januar 2013 i sag F-27/11, BO mod Kommissionen

(Sag T-174/13 P)

2013/C 164/34

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J. Currall og D. Martin, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: BO (Amman, Jordan)

Appellantens påstande

— Personalerettens dom af 15. januar 2013 i sag F-27/11, BO mod Kommissionen, ophæves.

— Kommissionen frifindes i søgsmålet anlagt BO i sag F-27/11, og han pålægges at betales sagsomkostningerne for Personaleretten.

— Hver part tilpligtes at bære sine egne omkostninger i appelsagen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for sin appel har Kommissionen påberåbt sig et enkelt anbringende om tilsidesættelse af artikel 19 i den fælles ordning vedrørende sygeforsikring for tjenestemænd i Den Europæiske Union og af punkt 2.5 i kapitel 12 med overskriften »Transportudgifter« i afsnit II i Kommissionens afgørelse af 2. juli 2007 om de almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende godtgørelse af udgifter til lægebehandling, idet Personaleretten undlod at tage hensyn til den strenge karakter af udelukkelsen af godtgørelse af transportudgifter, der er fastsat i den sidstnævnte bestemmelse.
5)

Femte anbringende om et åbenbart urigtigt skøn, idet sagsøgeren, i modsætning til det af Rådet påståede, ikke er et datterselskab af National Iranian Oil Company, og idet Rådet under alle omstændigheder ikke har godtgjort, at hvis sagsøgeren havde været et datterselskab af National Iranian Oil Company, ville dette have medført en økonomisk fordel for den iranske stat, som ville være i strid med formålet med de anfægtede foranstaltninger.
—

I det tilfælde at artikel 1, nr. 8), i afgørelse 2012/635/FUSP af 15. oktober 2012 — for så vidt som den ændrer artikel 20, litra c), i afgørelse 2010/413/FUSP — ikke bliver annulleret, fastslås det subsidiært, at den ikke finder anvendelse på BIM.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 108/29

Sag anlagt den 6. februar 2013 — Melt Water mod KHIM (NUEVA)

(Sag T-61/13)

2013/C 108/74

Processprog: litauisk

Parter

Sagsøger: Research and Production Company »Melt Water« UAB (Klaipėda, Litauen) (ved advokat V. Viešiūnaitė)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 3. december 2012 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1794/2012-4) annulleres, og sagsøgerens klage vedrørende varemærket NUEVA (ansøgning nr. 010573541) anses for at være indgivet.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: Research and Production Company ‘Melt Water’ UAB

EF-varemærket, der søges registreret: Figurmærket NUEVA for varer i klasse 32 — EF-varemærkeansøgning nr. 010573541

Undersøgerens afgørelse: Afslag på ansøgningen

Appelkammerets afgørelse: Klagen anset for ikke at være indgivet

Søgsmålsgrunde: I den anfægtede afgørelse af 3. december 2012 fastslog sagsøgte uretmæssigt, at sagsøgerens klage skulle anses for ikke at være indgivet i henhold til artikel 60 i forordning nr. 207/2009 (1) og regel 49, stk. 3, i forordning nr. 2868/95 (2), henset til, at klagegebyret ikke var blevet betalt inden for den fastsatte frist. Sagsøgeren anfægter sagsøgtes opfattelse, hvorefter gebyret skulle have været betalt inden for den to-måneders frist, der er fastsat for indgivelse af en klage. Sagsøgeren gør gældende, at det er åbenbart både ud fra undersøgerens afgørelse om at afslå ansøgningen om registrering af varemærket og ud fra den officielle oversættelse til litauisk af artikel 60 i forordning nr. 207/2009, at klagegebyret knyttes til indgivelsen af den skriftlige begrundelse for klagen og ikke til indgivelsen af klagen. Sagsøgeren har derfor med føje knyttet betalingen af klagegebyret til fristen for indgivelse af den skriftlige begrundelse for klagen, og sagsøgeren foretog betalingen inden for denne frist.

Efter sagsøgerens opfattelse skal den litauiske oversættelse af forordning nr. 207/2009 anses for at være autentisk, og afgørelsen af, om det klagegebyr, som sagsøgeren betalte til sagsøgte, blev modtaget rettidigt, skal baseres på den litauiske version af forordningen. Sagsøgeren anfører endvidere, at i tilfælde, hvor en autentisk tekst på en bestemt medlemsstats sprog — i nærværende tilfælde den litauiske tekst — er tvetydig, og dens oversættelse ikke svarer til teksten på andre sprog, skal foranstaltningen for at sikre retlig klarhed og sammenhæng fortolkes på en sådan måde, at den så vidt muligt svarer til den persons interesser, til hvem den er rettet, især hvis en modsatrettet fortolkning kan give anledning til negative konsekvenser for den pågældende person.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT 2009 L 78, s. 1).

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13.12.1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (EFT L 1995 303, s. 1).
—

Harmoniseringskontoret og Munindra Holding BV tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagens behandling for Retten og de omkostninger, der er afholdt i forbindelse med sagens behandling for appelkammeret ved Harmoniseringskontoret.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 86/27

Sag anlagt den 4. februar 2013 — ANKO mod Kommissionen

(Sag T-64/13)

2013/C 86/46

Processprog: græsk

Parter

Sagsøger: ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias (Athen, Grækenland) (ved advokat B. Christianos)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at sagsøgeren ikke er forpligtet til at tilbagebetale det uretmæssigt udbetalte beløb, som Kommissionen udbetalte til sagsøgeren i forbindelse med DOC@HAND projektet.

— Det fastslås, at sagsøgeren ikke er forpligtet til at betale erstatning til Kommissionen for DOC@HAND projektet.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det foreliggende søgsmål vedrører Kommissionens ansvar i forbindelse med kontrakt nr. 508015 vedrørende gennemførelse af projektet »Knowledge Sharing and Decision Support for Healthcare Professionals« (DOC@HAND) i henhold til artikel 272 TEUF. Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at selv om sagsøgeren har opfyldt sine forpligtelser, har Kommissionen i strid med ovennævnte kontrakt, princippet om god tro, forbuddet mod misbrug af rettigheder og proportionalitetsprincippet anmodet ANKO om tilbagebetaling af det beløb, som Kommission har udbetalt til ANKO.

Sagsøgeren har principalt gjort gældende, at denne ikke er forpligtet til at tilbagebetale hele det beløb, som Kommissionen uretmæssigt har udbetalt til sagsøgeren i forbindelse med DOC@HAND projektet, og subsidiært at denne ikke er forpligtet til at betale erstatning til Kommissionen for DOC@HAND projektet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/24

Sag anlagt den 1. februar 2013 — Novartis Europharm mod Kommissionen

(Sag T-67/13)

2013/C 101/53

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Novartis Europharm Ltd (Horsham, Det Forenede Kongerige) (ved advokat C. Schoonderbeek)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Europa-Kommissionens afgørelse K(2012) 8605 endelig af 19. november 2012, hvorved Hospira UK ltd blev meddelt en markedsføringstilladelse i henhold til artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EUT L 136, s. 1), annulleres.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført et anbringende om, at den anfægtede afgørelse er ulovlig, idet den udgør en tilsidesættelse af de databeskyttelsesrettigheder, som Novartis Europharm Ltd. er blevet indrømmet for sit produkt Aclasta i henhold til artikel 13, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 2309/93 (1), sammenholdt med artikel 89 i forordning (EF) nr. 726/2004 (2). Da der for så vidt angår Aclasta er blevet meddelt en særskilt markedsføringstilladelse i henhold til den centraliserede godkendelsesprocedure, er Aclasta-tilladelsen ikke omfattet af den samme samlede markedsføringstilladelse som Zometa (et andet produkt fra Novartis Europharm Ltd), jf. artikel 6, stk.1, i direktiv 2001/83/EF (3) i forhold til databeskyttelsen.

Endvidere er den anfægtede afgørelse ulovlig, for så vidt som den udgør en tilsidesættelse af artikel 10, stk. 1, i direktiv 2001/83/EF, idet databeskyttelsen for referencelægemidlet Aclasta ikke er udløbet, og de i denne artikel fastsatte betingelser for at meddele en markedsføringstilladelse følgelig ikke er opfyldt.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2309/93 af 22.7.1993 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk agentur for lægemiddelvurdering (EFT L 214, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 726/2004 af 31. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur (EØS-relevant tekst) (EUT L 136, s. 1).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT L 311, s. 67).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 101/23

Sag anlagt den 30. januar 2013 — ClientEarth og Stichting BirdLife Europe mod Kommissionen

(Sag T-56/13)

2013/C 101/50

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: ClientEarth (London, Det Forenede Kongerige) og Stichting BirdLife Europe (Zeist, Nederlandene) (ved advokat O. Brouwer)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Sagsøgtes afslag på sagsøgernes anmodning om aktindsigt i det seneste udkast til en gennemgang af litteraturen om den såkaldte »kulstofgæld« i bioenergi, som udledes fra biomasse, i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter og forordning (EF) nr. 1367/2006 om anvendelse af Århuskonventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer, annulleres.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder eventuelle intervenienters sagsomkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført ét enkelt anbringende.

Sagsøgerne gør gældende, at sagsøgte, som følge af sin undladelse af at give dem en udtrykkelig afgørelse vedrørende deres anmodning om aktindsigt inden for de frister af behandling af genfremsatte begæringer, der er indeholdt i artikel 8, stk. 1 og 2, i forordning (EF) nr. 1049/2001, stiltiende har meddelt afslag på aktindsigt som omhandlet i artikel 8, stk. 3. Endvidere anfører sagsøgerne, at denne stiltiende afgørelse var ubegrundet, og de gør derfor gældende, at afgørelsen skal annulleres på grund af Kommissionens tilsidesættelse af dens begrundelsespligt i medfør af artikel 8, stk. 1, i forordning (EF) nr. 1049/2001, artikel 41, stk. 2, tredje led, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 296 TEUF.
3)

Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af retten til »adgang til en domstol«, som også kom til udtryk ved, at Personaleretten ikke accepterede retten til at indgive et svar på sagsøgtes svarskrift — og dette selv om sagsøgeren/appellanten udtrykkeligt havde anmodet om den anden skriftudveksling. Den manglende indrømmelse af denne ret (til at indgive et svar) fratog appellanten muligheden for at rette op på den af Personaleretten hævdede ulovlighed — og dette på et tidspunkt, hvor appellanten ikke længere kunne anlægge et nyt søgsmål, som ville være i overensstemmelse med de retlige krav, eftersom fristen for anlæg af søgsmål var udløbet (artikel 78 i Personalerettens procesreglement).