ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål – søgsmål anlagt til prøvelse af en kommissionsbeslutning, hvorved der meddeles afslag på aktindsigt i et dokument hidrørende fra en medlemsstat – dokument vedlagt stævningen, men om hvilket det påstås, at sagsøgeren ikke har fået det meddelt af sin advokat – søgsmål uden genstand under hensyn til begrebet repræsentation ved retten – nationale fagetiske regler uden betydning

(Art. 230 EF; Europa-Parlamentet og Rådets forordning nr. 1049/2001)

Sammendrag

Et søgsmål anlagt af en sagsøger med påstand om annullation af en kommissionsbeslutning, hvorved Kommissionen giver sagsøgeren afslag på aktindsigt i et dokument hidrørende fra en medlemsstat, er uden genstand, når nævnte dokument figurerer blandt de bilag, som er vedlagt stævningen.

Retten kan ikke anerkende erklæringer fra sagsøgerens advokat, hvorefter denne i overensstemmelse med sine fagetiske pligter personligt og uden sagsøgerens vidende har fremlagt det dokument, som kræves meddelt på grundlag af forordning nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter.

Repræsentationen ved retten, som er obligatorisk for Retten, består i, at en person i retten handler i en andens navn og for dennes regning, idet sagens retsvirkninger udelukkende er til gunst eller til ugunst for sidstnævnte. Repræsentanten, i det foreliggende tilfælde advokaten, fungerer kun som mellemmand for den person, som han repræsenterer, idet den pågældende i forhold til retten er den eneste, der er part i sagen.

Det tilkommer desuden ikke Retten at efterprøve, om denne advokat har overholdt de nationale fagetiske regler, som han er underlagt.

(jf. præmis 26, 28-32 og 34)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Annullationssøgsmål – søgsmål, som reelt vedrører en tvist af kontraktmæssig karakter – retsakt udstedt med hjemmel i en forordning og ikke i henhold til en kontrakt – uden betydning for den kontraktmæssige karakter af tvisten – Fællesskabets retsinstanser ikke kompetente – afvisning

(Art. 225 EF, 230 EF, 238 EF, 240 EF og 249 EF)

2. Annullationssøgsmål – søgsmål til prøvelse af en beslutning, som blot bekræfter en tidligere beslutning – afvisning

(Art. 230 EF)

Sammendrag

1. De retsakter, som institutionerne vedtager, og som er en uadskillelig del af et kontraktforhold, hører – på grund af selve deres kendetegn – ikke til de retsakter, der er omfattet af artikel 249 EF, og som kan påstås annulleret af Fællesskabets retsinstanser i henhold til artikel 230 EF. Tvistens kontraktmæssige natur kan ikke afvises alene med henvisning til, at den anfægtede retsakt er udstedt på grundlag af en forordning og ikke i henhold til en kontrakt, idet indholdet af forordningen udgør en del af de kontraktbestemmelser, der regulerer forholdet mellem tvistens parter.

Retten har i henhold bestemmelsen i artikel 225 EF, sammenholdt med artikel 238 EF, kun kompetence til at træffe afgørelse vedrørende kontraktretlige tvister, som indbringes for den af fysiske eller juridiske personer, såfremt der foreligger en voldgiftsbestemmelse. I modsat fald ville Retten udvide sin dømmende myndighed til andre tvister end dem, som udtømmende er forbeholdt dens afgørelse i artikel 240 EF, der netop tildeler de nationale retter en almindelig kompetence til at påkende andre søgsmål, hvori Fællesskabet er part.

(jf. præmis 39, 40, 53 og 58)

2. En beslutning, der udelukkende er en bekræftelse af en tidligere beslutning, udgør ikke en anfægtelig retsakt efter artikel 230 EF, hvorfor et søgsmål anlagt til prøvelse af en sådan beslutning skal afvises.

(jf. præmis 62)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Konkurrence – fusioner – henvisning af undersøgelsen af en fusion til de kompetente myndigheder i en medlemsstat – virkninger – de nationale myndigheders enekompetence til at træffe afgørelse vedrørende fusionen – Kommissionen har ikke mulighed for at udøve direkte kontrol – mulighed for kontrol ved at indlede en traktatbrudsprocedure

(Art. 226 EF; Rådets forordning nr. 4064/89, art. 9, stk. 8)

2. Annullationssøgsmål – akter, der kan være genstand for søgsmål – Kommissionens afslag på at indlede en traktatbrudsprocedure – ikke omfattet

(Art. 226 EF og art. 230, stk. 4, EF)

Sammendrag

1. Forordning nr. 4064/89 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser, fastsætter ikke en særlig ordning for kompetencefordelingen efter beslutningen om henvisning af undersøgelsen af en fusion til de nationale myndigheder i en medlemsstat, som ville kunne fravige den i traktaterne fastsatte ordning. Ganske vist udelukker artikel 9, stk. 8, i forordning nr. 4064/89 ikke udtrykkeligt en beføjelse for Kommissionen til at efterprøve, om medlemsstaterne overholder de forpligtelser, som følger af de fællesskabsretlige konkurrenceregler, og henvisningen medfører ikke fritagelse herfra. Selv om denne artikel pålægger den berørte medlemsstat en forpligtelse, er der dog hverken i traktaterne eller i den afledte ret fastsat en særlig kontrolprocedure, som Kommissionen skal følge.

Kommissionen kan således ikke løfte denne forpligtelse på anden vis end ved at følge den procedure, traktaterne har indført for så vidt angår fusioner, der er omfattet af denne medlemsstats kompetence. Kommissionen kan, i forhold til fusioner, som den efter henvisning til de nationale myndigheder ikke længere udøver nogen direkte kontrol over, alene vedtage foranstaltninger inden for rammerne af artikel 226 EF, herunder i påkommende tilfælde anlægge et traktatbrudssøgsmål mod denne medlemsstat.

(jf. præmis 40, 42 og 43)

2. Borgerne har ikke adgang til at anfægte Kommissionens nægtelse af at indlede en traktatbrudssag mod en medlemsstat. Kommissionen er ikke forpligtet til at iværksætte en traktatbrudsprocedure, men har et skøn, som udelukker, at borgere kan kræve, at den træffer en bestemt beslutning, eller anlægge sag mod dens afslag på at gribe ind.

(jf. præmis 44)
Sag T-46/03 R





Leali SpA

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber





«Særlige rettergangsformer – konkurrence – betaling af bøde – bankgaranti – uopsættelighed – foreligger ikke»

Kendelse afsagt af Rettens præsident den 20. oktober 2003

Sammendrag af kendelse

1. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – betingelser – »fumus boni juris« – alvorligt og uopretteligt tab – kumulativ karakter – konsekvenser

(Art. 242 EF og 243 EF; Rettens procesreglement, art. 104, stk. 2)

2. Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelsen – udsættelse af gennemførelsen af forpligtelsen til at stille en bankgaranti som betingelse for, at en bøde ikke straks inddrives – betingelser – ganske særlige omstændigheder

(Art. 242 EF)

1.

2.

3.
Det følger af artikel 91, litra b), i Rettens procesreglement, at de udgifter, der kan kræves erstattet, er begrænset dels til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling for Retten, dels til de udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse.

I den forbindelse kan i princippet hverken rejseudgifter afholdt af en advokat for personligt at mødes med sin klient på dennes bopæl, udgifter afholdt af sagsøgeren for at deltage i den mundtlige forhandling i Luxembourg, medmindre Retten har krævet hans tilstedeværelse, eller hvor denne er nødvendiggjort af omstændighederne, eller udgifter afholdt af den ene parts advokat efter afslutningen af den mundtlige forhandling, navnlig udgifter afholdt med henblik på at være personligt til stede ved Rettens domsafsigelse i Luxembourg, anses for nødvendige for sagens førelse.

(jf. præmis 30 og 52)
Foranstaltninger, der har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør retsakter, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF.

En skrivelse, hvorved Kommissionen bekendtgør, at der vil blive foretaget en modregning mellem visse fordringer, herunder de beløb, der skal tilbagebetales og morarenter, som følge af ophævelsen af et tilskud fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling til visse projekter, hvis endelige modtager var en regional enhed, og Kommissionens gæld over for en medlemsstat, udgør, selv om den formelt rettes til den pågældende regionale enhed af Kommissionen, med kopi til den pågældende medlemsstats økonomi- og finansminister, en beslutning, hvis faktiske adressat er denne medlemsstat.

Dels er medlemsstaten nemlig indehaver af denne gæld og fordringer, dels har den en skønsbeføjelse og kan træffe beslutning om ikke at kræve tilbagebetaling af de i skrivelsen anførte beløb fra den pågældende regionale enhed, både for så vidt angår hovedstolen og morarenterne.

Den regionale enhed kan følgelig ikke anses for at være umiddelbart berørt af denne beslutning, hvorfor søgsmålet må afvises.

(jf. præmis 43-47)
Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 25. september 2008 — Regione Siciliana mod Kommissionen

(Sag T-363/03)

»Annullationssøgsmål — EFRU — ophævelse af finansiel støtte — tilbagesøgning af udbetalte beløb — regionalt eller lokalt organ — ikke direkte berørt — afvisning«

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — Kommissionens beslutning rettet til en medlemsstat om ophævelse af en finansiel støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 21-26)

Angående

For det første påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2003) 2890 endelig af 13. august 2003 om ophævelse af støtten fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), som sagsøgeren fik tildelt ved Kommissionens beslutning K(90) 2363 025 af til et infrastrukturprojekt på Sicilien, samt om tilbagesøgning af de af Kommissionen udbetalte beløb i medfør af denne støtte. For det andet påstand om annullation af Kommissionens debetnota nr. 3240504102 af og for det tredje påstand om annullation af enhver sammenhængende eller forudgående retsakt.

Konklusion

1) Sagen afvises.

2) Regione Siciliana betaler sagens omkostninger.

Rettens kendelse (Anden Afdeling) af 25. september 2008 — Regione Siciliana mod Kommissionen

(Sag T-363/03)

»Annullationssøgsmål — EFRU — ophævelse af finansiel støtte — tilbagesøgning af udbetalte beløb — regionalt eller lokalt organ — ikke direkte berørt — afvisning«

Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, som berører dem umiddelbart og individuelt — Kommissionens beslutning rettet til en medlemsstat om ophævelse af en finansiel støtte fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (art. 230, stk. 4, EF) (jf. præmis 21-26)

Angående

For det første påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2003) 2890 endelig af 13. august 2003 om ophævelse af støtten fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU), som sagsøgeren fik tildelt ved Kommissionens beslutning K(90) 2363 025 af til et infrastrukturprojekt på Sicilien, samt om tilbagesøgning af de af Kommissionen udbetalte beløb i medfør af denne støtte. For det andet påstand om annullation af Kommissionens debetnota nr. 3240504102 af og for det tredje påstand om annullation af enhver sammenhængende eller forudgående retsakt.

Konklusion

1) Sagen afvises.
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Retspleje – intervention – personer med berettiget interesse

(Statutten for Domstolen, art. 40, stk. 2, og art. 53, stk. 1)

Sammendrag

I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen, som ifølge dennes artikel 53, stk. 1, finder anvendelse ved rettergangsmåden ved Retten, tilkommer retten til at intervenere i retstvister, der er indbragt for Retten, ikke blot medlemsstaterne og Fællesskabernes institutioner, men ligeledes alle andre personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist.

Der antages at foreligge en ret til at intervenere for sammenslutninger, hvis formål er at varetage deres medlemmers interesser i sager om principielle spørgsmål, der kan have betydning for medlemmerne. Nærmere bestemt kan en sammenslutning få tilladelse til at intervenere, såfremt den repræsenterer et stort antal virksomheder inden den pågældende sektor, den har til formål bl.a. at varetage medlemsvirksomhedernes interesser, sagen kan medfør principielle spørgsmål vedrørende den berørte sektors funktion og endelig, at den dom, der skal afsiges, kan berøre medlemsvirksomhedernes interesser i væsentligt omfang.

En sammenslutning, der repræsenterer et betydeligt antal erhvervsdrivende inden for sektoren for juridisk rådgivning og bistand, og som bl.a. har til formål at hjælpe advokatsammenslutninger og Law societies og deres juridiske medlemmer til at udvikle og forbedre erhvervets organisering og status, samt at hjælpe de juridiske medlemmer Verden over inden for juridiske uddannelse eller i øvrigt at udvikle og forbedre de juridiske tjenester, som ydes offentligheden, kan gives tilladelse til at intervenere i en sag vedrørende væsentlige spørgsmål om fortroligheden af meddelelserne mellem en advokat og dennes klient.

(jf. præmis 14-18)
Sag T-61/03

Irwin Industrial Tool Co.

mod

Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

»EF-varemærker – ordmærket QUICK-GRIP – absolut registreringshindring – beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 40/94 – afslag på registrering – sagen åbenbart ugrundet«

Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 27. maj 2004

Sammendrag af kendelse

1. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke − absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber – tegn med flere betydninger – afslag på registrering, såfremt mindst en af de mulige betydninger er beskrivende

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

2. EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke − absolutte registreringshindringer − varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber − ordmærket »QUICK-GRIP«

[Rådets forordning nr. 40/94, art. 7, stk. 1, litra c)]

1. Et ordmærke kan i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker udelukkes fra registrering, såfremt det i det mindste i en af dets mulige betydninger betegner en egenskab ved de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen.

(jf. præmis 32)

2. Ordmærket QUICK-GRIP, der søges registreret for varer i klasse 8 i Nice-arrangementet og omfatter håndværktøj, herunder klemmer, samt dele og tilbehør til disse varer, kan i henhold til artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94 ikke udgøre et EF-varemærke. Der er en tilstrækkelig snæver forbindelse mellem ordmærket og de pågældende varer til at være omfattet af udelukkelsen i artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, i det omfang tegnet gør det nemlig muligt for den relevante kundekreds, der er den engelsktalende gennemsnitsforbruger, straks og uden at reflektere yderligere at opdage, at de omhandlede varer benyttes hurtigt og nemt. Valget af ordene »quick« og »grip« kræver derfor på ingen måde en fantasifuld eller fri tankegang fra forbrugerens side.

(jf. præmis 27, 31, 33 og 34)
Sag T-319/03

Graham French m.fl.

mod

Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Stævning – formkrav – åbenbart, at sagen ikke kan antages til realitetsbehandling – erstatningssøgsmål«

Rettens kendelse (Femte Afdeling) af 20. februar 2004

Sammendrag af kendelse

Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution

[Domstolens statut, art. 21, stk. 1, og art. 53, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c) og d)]

I henhold til artikel 21, stk. 1, i Domstolens statut, der i medfør af artikel 53, stk. 1, i samme statut samt Rettens procesreglement artikel 44, stk. 1, litra c) og d), finder anvendelse på Retten, skal en stævning navnlig angive søgsmålets genstand og indeholde påstandene samt en kort fremstilling af anbringenderne. Disse angivelser skal være så klare og præcise, at sagsøgte får mulighed for at tilrettelægge sit forsvar og Retten for at træffe afgørelse, eventuelt uden yderligere oplysninger. Såfremt et søgsmål efter de nævnte bestemmelser skal kunne admitteres, er det af retssikkerhedshensyn og af hensyn til en god retspleje nødvendigt, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, om end kortfattet, men dog konsekvent og forståeligt, fremgår af selve stævningen.

For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om erstatning for skader forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde en sådan angivelse af omstændighederne, at det kan fastslås, hvilken adfærd fra institutionens side der sigtes til, grundene til, at sagsøgeren mener, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og den skade, der påstås at være lidt, samt skadens karakter og omfang.

(jf. præmis 13 og 14)
Sag T-346/03

Grégoire Krikorian m.fl.

mod

Europa-Parlamentet m.fl.

»Fællesskabets ansvar uden for kontraktforhold − sagen åbenbart ugrundet«

Rettens kendelse (Første Afdeling) af 17. december 2003

Sammendrag af kendelse

1. Ansvar uden for kontrakt – betingelser – handling, som kan tilregnes Fællesskabet – dokument hidrørende fra Det Europæiske Råd – udelukket – anerkendelse af Republikken Tyrkiets status som et kandidatland, der vil kunne tiltræde Den Europæiske Union

(Art. 7 EF og 288, stk. 2, EF)

2. Ansvar uden for kontrakt – betingelser – institutionernes retsstridige adfærd – tiltrædelsespartnerskab for Republikken Tyrkiet – ansvar for en af Europa-Parlamentet truffet beslutning, der ikke har bindende retskraft – princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – tilsidesættelse – foreligger ikke – ingen erstatningspligt

(Art. 288, stk. 2, EF)

3. Retspleje – sagsomkostninger – afgørelse truffet ved begrundet kendelse – sagen åbenbart ugrundet – ingen påstand om sagens omkostninger – fordeling af sagens omkostninger, hvor der foreligger ganske særlige grunde

(Rettens procesreglement, art. 87, stk. 2 og 3, og art. 111)

1. Den omstændighed, at Det Europæiske Råd i Helsinki den 10. og 11. december 1999 anerkendte, at Republikken Tyrkiet har status som et kandidatland, der vil kunne tiltræde Den Europæiske Union, kan ikke pådrage Fællesskabet ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 288, stk. 2, EF, da anerkendelsen fremgår af et dokument, der hidrører fra Det Europæiske Råd, der ikke er en fællesskabsinstitution i artikel 7 EF’s forstand. Kun en fællesskabsinstitutions adfærd kan pådrage Fællesskabet et sådant ansvar.

(jf. præmis 17)

2. Den omstændighed, at Republikken Tyrkiet nyder godt af et tiltrædelsespartnerskab med Den Europæiske Union, kan ikke pådrage Fællesskabet et ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 288, stk. 2, EF som følge af fællesskabsinstitutionernes påståede retsstridige adfærd, der skulle bestå i, at partnerskabet er i strid med Europa-Parlamentets beslutning af 18. juni 1987 om en politisk løsning på det armenske spørgsmål. Beslutningen er nemlig et dokument, der udelukkende indeholder politiske erklæringer, der når som helst kan ændres af Parlamentet. Den har følgelig ikke bindende retskraft for Parlamentet og så meget desto mindre for de øvrige fællesskabsinstitutioner og kan heller ikke skabe en berettiget forventning om, at institutionerne ville indrette sig efter beslutningens indhold.

(jf. præmis 18-20)

3. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Når Retten imidlertid i henhold til procesreglementets artikel 111 afsiger begrundet kendelse i en sag, der er åbenbart ugrundet, men før de sagsøgte institutioner har indgivet deres svarskrifter og har haft mulighed for at nedlægge påstand om sagens omkostninger, er det nødvendigt at henholde sig til procesreglementets artikel 87, stk. 3, hvorefter Retten kan fordele sagens omkostninger, hvor der foreligger ganske særlige grunde.

(jf. præmis 28 og 29)
RETTENS KENDELSE (Femte Afdeling)

5. marts 2004

Sag T-281/03

Xanthippi Liakoura

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Tjenestemænd – bedømmelsesrapport – åbenbart, at sagen må afvises eller forkastes«

Fuldstændig gengivelse på fransk II - 0000

Angående: Påstand om annullation af bestemte vurderinger i sagsøgerens bedømmelsesrapport for perioden 1999-2001.

Udfald: For en del af sagens vedkommende afvises denne, idet den er åbenbart uegnet til realitetsbehandling, for den øvrige del afvises sagen som åbenbart ugrundet. Hver part bærer sine egne omkostninger.

Sammendrag

1. Tjenestemænd – søgsmål – genstand – pålæg til administrationen – afvisning

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

2. Tjenestemænd – søgsmål – retlig interesse – foreligger ikke

(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)

3. Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – bedømmernes skøn – domstolskontrol – grænser

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

4. Tjenestemænd – bedømmelse – en institutions interne retningslinjer om bedømmelsesproceduren – retsvirkninger

(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)

1. Retten har ikke kompetence til at give en institution pålæg som led i en legalitetskontrol i henhold til vedtægtens artikel 91, hvorfor en begæring om, at det pålægges en institution at indsætte en oversættelse i en tjenestemands bedømmelsesrapport, må afvises.

(jf. præmis 22)

Henvisning til: Domstolen, 27. april 1989, sag 192/88, Turner mod Kommissionen, Sml. s. 1017; Retten, 16. december 1997, sag T-19/97, Richter mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 379, og II, s. 1019, præmis 60.

2. En tjenestemand har ikke længere retlig interesse i annullationssøgsmålet, når han ved sagens anlæg allerede har opnået det resultat, han tilsigtede med at indlede den administrative procedure.

(jf. præmis 36-38)

3. Bedømmerne har et vidt skøn ved deres bedømmelser af det arbejde, der udføres af personer, som de skal bedømme, og det tilkommer ikke Fællesskabets retsinstanser at gribe ind i denne vurdering, medmindre der foreligger en fejl eller et klart misbrug. De frivillige bemærkninger, der ledsager de analytiske vurderinger, har til formål at begrunde vurderingerne, således at tjenestemanden har grundlag for at bedømme berettigelsen og Retten eventuelt kan udøve sin retslige kontrol.

(jf. præmis 40 og 41)

Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, Sml. s. 1789, præmis 23; Retten, 9. marts 1999, sag T-212/97, Hubert mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 41, og II, s. 185, præmis 142.

4. En institutions bedømmelsesvejledning har gyldighed som en intern instruks, der skal følges af institutionen, medmindre denne vælger at fravige den ved en begrundet og detaljeret afgørelse.

(jf. præmis 42)

Henvisning til: Domstolen, 1. december 1983, sag 190/82, Blomefield mod Kommissionen, Sml. s. 3981, præmis 20; Retten, 24. januar 1991, sag T-63/89, Latham mod Kommissionen, Sml. II, s. 19, præmis 5; Retten, 21. oktober 1992, sag T-23/91, Maurissen mod Revisionsretten, Sml. II, s. 2377, præmis 41 ff.