Sag T-217/06

Arkema France m.fl.

mod

Europa-Kommissionen

»Konkurrence – karteller – markedet for methacrylater – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – tilregnelse af ulovlig adfærd – begrundelsespligt – ligebehandlingsprincippet – princippet om god forvaltningsskik – bøder – overtrædelsens grovhed – konkret indvirkning på markedet – bødens afskrækkende virkning – gentagelsestilfælde – princippet non bis in idem – proportionalitetsprincippet – formildende omstændigheder – manglende faktisk gennemførelse af aftaler – tildeling af ansvar for betaling inden for en koncern – fuld prøvelsesret«

Sammendrag af dom

1. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

2. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

3. Konkurrence – EU’s regler – overtrædelser – tilregnelse – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

4. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – beslutning om anvendelse af konkurrencereglerne – beslutning vedrørende flere adressater

(Art. 81 EF, 82 EF og 253 EF)

5. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – overtrædelsens grovhed – hensyntagen til den konkrete indvirkning på markedet – rækkevidde

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

6. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

7. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF og 82 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

8. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens skøn – domstolsprøvelse – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret

(Art. 81, stk. 1, EF og art. 229 EF; Rettens procesreglement, art. 48; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 31)

9. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – afskrækkende karakter

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 1 A)

10. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – den anklagede virksomheds omsætning

(Rådets forordning nr. 1/2003)

11. Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsbeslutning, som fastslår en overtrædelse, og som er vedtaget efter andre beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, og som tager hensyn til, at der forelå gentagelsestilfælde – tilsidesættelse af princippet non bis in idem – foreligger ikke

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50; art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003)

12. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – kriterier – formildende omstændigheder – adfærd, der afviger fra den, der blev aftalt i kartellet

(Art. 81 EF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 98/C 9/03, punkt 3, andet led)

13. Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – omsætning, der tages i betragtning – loft fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 – gennemførelsesregler

(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2)

1. Et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder. Det forholder sig således, fordi moderselskabet og datterselskabet i en sådan situation er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed, hvilket giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen.

I det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af selskabskapitalen i dets datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan det pågældende moderselskab udøve bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, og der foreligger en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Under disse omstændigheder er det tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele selskabskapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, til at formode, at moderselskabet udøver bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet.

Denne formodning forudsætter ikke, at der foreligger et yderligere bevis.

I tilfælde, hvor et moderselskab besidder næsten hele sit datterselskabs kapital, befinder nævnte moderselskab sig, henset til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser imellem selskaberne, i en situation, der i princippet svarer til de tilfælde, hvor hele kapitalen besiddes, for så vidt angår beføjelsen til at udøve bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Følgelig er det med rette, at Kommissionen i denne situation har anvendt de samme regler for bevisførelsen, nemlig formodningen for, at nævnte moderselskab faktisk har gjort brug af sin beføjelse til at udøve bestemmende indflydelse på sit datterselskabs adfærd.

(jf. præmis 43-46, 50 og 53)

2. Når Kommissionen baserer sig på en formodning for, at et moderselskab udøver bestemmende indflydelse, som grundlag for at tilregne moderselskabet dets datterselskabs konkurrenceretsstridige adfærd, vil den være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet.

For at afkræfte nævnte formodning påhviler det det pågældende moderselskab at føre »tilstrækkelige beviser« med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Det påhviler Kommissionen at undersøge disse beviser og ikke at anføre positive forhold for at bevise udøvelsen af en sådan indflydelse. I øvrigt ville formodningen miste sin nyttevirkning, hvis den berørte part kunne afkræfte nævnte formodning ved blot at fremføre uunderbyggede påstande.

(jf. præmis 101 og 110)

3. Den omstændighed, at et selskab er et holdingselskab, er ikke tilstrækkeligt til at kunne udelukke, at et moderselskab har udøvet bestemmende indflydelse på sine datterselskaber ved at koordinere navnlig de finansielle investeringer inden for koncernen. Et holdingselskab er nemlig et selskab, som i forhold til en gruppe virksomheder har til formål at samle deltagerne i de forskellige selskaber, og hvis funktion er at sikre en enhed i ledelsen.

Opdeling af en selskabskoncern i sektioner, der desuden ikke berører de økonomiske forbindelser mellem selskaberne i koncernen, er et stærkt indicium for, at koordineringen af sektionernes aktiviteter henhørte under koncernens overordnede moderselskab. En sådan funktion fra moderselskabets side kan indebære, at datterselskabet ikke optræder selvstændigt på markedet.

Den omstændighed, at et moderselskab skal godkende sit datterselskabs store investeringer, udgør et indicium for, at sidstnævntes adfærd på markedet indebærer en hensyntagen til moderselskabets interesser.

(jf. præmis 107, 113 og 114)

4. Den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når en beslutning i henhold til artikel 81 EF er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressaterne, navnlig i forhold til de af dem, som i henhold til beslutningen skal bære byrden for overtrædelsen. Således skal Kommissionens beslutning for at være tilstrækkeligt begrundet i forhold til moderselskaberne til de virksomheder, der forfølges for konkurrenceretlige overtrædelser, bl.a. redegøre nøje for, hvad der kunne begrunde, at disse selskaber tilregnedes overtrædelsen. For så vidt som denne tilregnelse indvirker på de nævnte virksomheders situation, og de har anfægtet denne tilregnelse under den administrative procedure, hvorfor de har en interesse i at anfægte den beslutning, der er rettet til dem, på dette punkt, skal de desuden ligesom deres moderselskaber kunne få kendskab til grundlaget for Kommissionens stillingtagen. Heraf følger, at når Kommissionen baserer tilregnelsen af overtrædelsen på formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, og når de berørte selskaber under den administrative procedure har fremlagt omstændigheder med henblik på at afkræfte denne formodning, skal nævnte beslutning indeholde en tilstrækkelig redegørelse for, hvad der kan begrunde opfattelsen af, at disse omstændigheder ikke kunne afkræfte formodningen.

Selv om Kommissionen i henhold til artikel 253 EF er forpligtet til at begrunde sine beslutninger og herved anføre de faktiske og retlige omstændigheder, som er afgørende for foranstaltningens lovlighed, samt de betragtninger, der har ført til dens beslutning, kræves det ikke, at den imødegår samtlige faktiske og retlige indsigelser, der er rejst af hver enkelt berørt part under den administrative procedure. Mens Kommissionen således i sin beslutning skal give udtryk for, af hvilke grunde den anser de fremførte omstændigheder for at være utilstrækkelige til at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, er det ikke ensbetydende med, at den i hvert enkelt tilfælde konkret skal behandle hver enkelt omstændighed, som de berørte virksomheder har fremført. Et samlet svar kan efter de konkrete omstændigheder være tilstrækkeligt til, at virksomheden er i stand til at forsvare sine rettigheder, og til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret.

(jf. præmis 133-135 og 141)

5. Overtrædelsernes grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning. De elementer, der indgår i vurderingen af overtrædelsernes grovhed, omfatter bl.a. de enkelte virksomheders adfærd og rolle ved gennemførelsen af den samordnede praksis, den fortjeneste, som virksomhederne har kunnet opnå ved denne praksis, deres størrelse og værdien af de omhandlede produkter samt den risiko, som overtrædelser af denne art indebærer for gennemførelsen af Unionens mål.

Heraf følger, at virkningen af en konkurrencebegrænsende adfærd ikke i sig selv er et afgørende kriterium ved fastlæggelsen af en passende bøde. Navnlig forhold, der vedrører forsættet, kan have større betydning end forhold, der vedrører disse virkninger, særligt når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige. Karteller fortjener, på grund af deres særlige art, de største bøder. Deres eventuelle konkrete påvirkning af markedet, bl.a. i hvilket omfang konkurrencebegrænsningen har medført en markedspris, der er højere end den pris, som ville have været anvendt, såfremt der ikke forelå et kartel, er ikke et afgørende kriterium for fastsættelsen af bødens størrelse. I dette tilfælde udgør overtrædelsens konkrete indvirkning kun et element blandt andre, der, såfremt det er målbart, giver Kommissionen mulighed for at forhøje udgangsbeløbet for bøden, ud over det påregnelige mindstebeløb.

Desuden er det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten har præciseret sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses grovhed, ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag af alle de relevante omstændigheder, herunder de forhold, som ikke udtrykkeligt er nævnt i disse retningslinjer.

(jf. præmis 178-182)

6. Afskrækkelse udgør et af de forhold, der skal tages i betragtning ved beregningen af bødens størrelse. Det fremgår nemlig af fast retspraksis, at bøder for overtrædelse af artikel 81 EF, som de er fastlagt i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, har til formål at bekæmpe de berørte virksomheders ulovlige handlinger samt at afskrække både de berørte virksomheder og andre virksomheder fra fremtidige overtrædelser af Unionens konkurrenceret. Kommissionen kan ved beregningen af en virksomheds bøde således tage hensyn til bl.a. dens størrelse og økonomiske styrke.

Desuden giver virksomhedens samlede omsætning et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke. Således kan Kommissionen tage hensyn til en given virksomheds samlede omsætning med henblik på at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning.

Således kræver nødvendigheden af at sikre bøden en tilstrækkelig afskrækkende virkning, når den ikke begrunder en forhøjelse af det generelle bødeniveau i forbindelse med konkurrencepolitikkens gennemførelse, at bøden tilpasses under hensyn til den virkning, der tilstræbes over for den virksomhed, den pålægges, således at bøden – i overensstemmelse med de krav, der følger af, at den skal sikres effektivitet, og at proportionalitetsprincippet skal overholdes – ikke bliver ubetydelig, eller tværtimod uforholdsmæssigt stor, navnlig i forhold til den pågældende virksomheds økonomiske kapacitet.

Følgelig kan navnlig den omstændighed, at en berørt virksomhed lettere kan fremskaffe de nødvendige midler til betaling af bøden, begrunde anvendelsen af en multiplikationsfaktor med henblik på en tilstrækkeligt afskrækkende virkning af bøden. Heraf følger, at det ikke kan kræves af Kommissionen, at den skal godtgøre en yderligere forbindelse mellem brugen af virksomhedens ressourcer og den af denne begåede overtrædelse, for at der kan tages hensyn til disse ressourcer med henblik på at fastsætte bødens størrelse på et niveau, der har en tilstrækkelig afskrækkende virkning, eftersom det vigtige i denne sammenhæng er, hvilken størrelse og økonomisk styrke den virksomhed, der har begået overtrædelsen, har.

(jf. præmis 210, 211, 213 og 214)

7. Nødvendigheden af at sikre bøder, der pålægges for overtrædelser af Unionens konkurrenceretlige regler, en afskrækkende virkning er et generelt krav, som Kommissionen skal iagttage under hele bødeudmålingen. Det forudsætter ikke nødvendigvis, at udmålingen indeholder en særlig etape, hvorunder der foretages en samlet vurdering af alle relevante omstændigheder med henblik på at opfylde dette formål. Forhøjelse af udgangsbeløbet for bøden med henblik på at sikre, at den har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning, henset til hver enkelt virksomheds størrelse og økonomiske styrke, udgør en etape af bødeudmålingen, som følger af behovet for at tilpasse udgangsbeløbet for bøden, således at bøden har en tilstrækkeligt afskrækkende virkning i betragtning af virksomhedens samlede ressourcer og mulighed for at fremskaffe de fornødne midler til at betale bøden.

Med hensyn til spørgsmålet, om Kommissionen i en beslutning, hvorved den pålægger en virksomhed en sanktion, med henblik på en afskrækkende virkning bør tage hensyn til bøder, som samme virksomhed tidligere er blevet pålagt for faktiske omstændigheder, der fandt sted samtidigt med den overtrædelse, som denne beslutning omhandler, således at det er på grund af de tidligere bøders tilstrækkeligt afskrækkende virkning er unødvendigt af hensyn til nævnte afskrækkende virkning at foretage en yderligere forhøjelse af bøden for den nye overtrædelse, må det fastslås, at en sådan løsning er i strid med det afskrækkelsesformål, som Kommissionen forfølger med sin politik vedrørende bøder. Denne løsning ville føre til den paradoksale situation, at en virksomhed, der havde udbredt sin deltagelse til forskellige former for ulovlig adfærd, ville opleve marginalomkostningerne ved hver enkelt sanktion som gradvist faldende.

Endvidere hviler en sådan løsning på den forudsætning, at Kommissionen bør fastsætte bødens størrelse under hensyntagen til sandsynligheden for, at den pågældende virksomhed vil begå nye overtrædelser i fremtiden, og at den bør vurdere denne sandsynlighed under hensyntagen til det samlede beløb, som denne virksomhed er blevet pålagt bøder for inden for en vis tidsperiode. En sådan forudsætning er imidlertid uforenelig med det konkurrenceretlige begreb afskrækkelse.

I denne forbindelse er Kommissionens kompetence til at pålægge de virksomheder bøder, som forsætligt eller uagtsomt overtræder artikel 81, stk. 1, EF eller artikel 82 EF, et af de midler, som Kommissionen har fået tildelt, for at den kan udføre sin tilsynsopgave ifølge EU-retten. Dette omfatter klart den opgave at efterforske og straffe de enkelte overtrædelser, men det dækker ligeledes pligten til at forfølge en generel politik med henblik på at anvende de i traktaten fastsatte principper på konkurrenceområdet og til at påvirke virksomhedernes adfærd i denne retning. Således har bøder for overtrædelse af artikel 81 EF, som de er fastlagt i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, til formål at straffe de berørte virksomheder for ulovlig adfærd samt at afskrække både de berørte virksomheder og andre virksomheder fra fremtidige overtrædelser af EU’s konkurrenceregler. Følgelig vurderes afskrækkelsesfaktoren ud fra en række forhold og ikke alene ud fra den omhandlede virksomheds særlige situation. Kommissionen er, når den vurderer muligheden for at forhøje bøder for at sikre deres afskrækkende virkning, således på ingen måde forpligtet til at vurdere sandsynligheden for, at de pågældende virksomheder gentager deres handlinger. Følgelig består denne etape af bødeudmålingen i at forhøje udgangsbeløbet for bøden under hensyntagen til objektive forhold, såsom den berørte virksomheds størrelse og økonomiske styrke, og ikke til subjektive forhold vedrørende vurderingen af sandsynligheden for, at den vil begå en ny overtrædelse i fremtiden.

(jf. præmis 224, 225, 228 og 231-235)

8. Med hensyn til Unionens retsinstansers prøvelse af Kommissionens beslutninger på konkurrenceområdet er Retten i medfør af artikel 229 EF ved artikel 31 i forordning nr. 1/2003 tillagt en fuld prøvelsesret, som indebærer en beføjelse for denne til at omgøre den anfægtede retsakt, også selv om den ikke annulleres, under hensyntagen til alle faktiske omstændigheder, f.eks. med henblik på at ændre størrelsen af den pålagte bøde.

Bestemmelserne i artikel 48 i Rettens procesreglement kan ikke være til hinder for, at Retten i medfør af dens fulde prøvelsesret tager en argumentation, som en sagsøger har fremført under retsmødet, i betragtning ved prøvelsen af, om en forhøjelse foretaget af den bøde, som den sagsøgende virksomhed er pålagt, med henblik på en afskrækkende virkning var begrundet, henset til de af virksomheden påberåbte faktiske omstændigheder, og dette så meget desto mere hvis Kommissionen har haft lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger til dette spørgsmål.

(jf. præmis 252 og 253)

9. Det afskrækkelsesformål, som Kommissionen er berettiget til at forfølge ved fastsættelsen af størrelsen af en bøde, der er pålagt for en overtrædelse af konkurrenceretten, kan kun gyldigt opfyldes ved hensyntagen til situationen hos den virksomhed, bøden er pålagt, på det tidspunkt, hvor bøden blev pålagt. Således skal en virksomheds samlede ressourcer, som kan variere – reduceres eller øges – væsentligt inden for et relativt kort tidsrum, særligt fra overtrædelsens ophør og indtil beslutningen, hvorved bøden pålægges, bliver vedtaget, vurderes med henblik på en korrekt opfyldelse af afskrækkelsesformålet og i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet på det tidspunkt, hvor bøden pålægges.

Kommissionen kan ved fastsættelsen af bødens størrelse bl.a. tage hensyn til den omstændighed, at store virksomheder for det meste råder over en juridisk-økonomisk ekspertise og infrastruktur, som sætter dem i stand til bedre at vurdere, om deres adfærd er ulovlig, og de konkurrenceretlige konsekvenser af adfærden. Ud fra denne antagelse skal den omsætning, på grundlag af hvilken Kommissionen vurderer de omhandlede virksomheders størrelse og dermed deres mulighed for at vurdere karakteren og konsekvenserne af deres adfærd, kunne henføres til deres situation på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev begået, og ikke det tidspunkt, hvor den anfægtede beslutning blev vedtaget.

Hensyntagen til omstændigheden vedrørende en juridisk-økonomisk infrastruktur, som sætter en stor virksomhed i stand til bedre at vide, om dens adfærd er ulovlig, og nødvendigheden af at sikre en tilstrækkeligt afskrækkende virkning af bøden er dog to forskellige begrundelser, der tjener forskellige formål.

For så vidt som dels begrundelsen for anvendelse af en multiplikationsfaktor ved fastsættelsen af bødens størrelse bygger på den virkning, der tilstræbtes over for den virksomhed, som bøden er pålagt, og ikke på hensyntagen til ovennævnte betragtninger vedrørende en juridisk-økonomisk infrastruktur, dels den økonomiske forbindelse mellem den virksomhed, som bøden er pålagt, og dens moderselskab, er blevet brudt før vedtagelsen af den beslutning, hvorved bøden blev pålagt, kan moderselskabets ressourcer dog ikke tages i betragtning ved fastsættelsen af den multiplikationsfaktor, der kan anvendes på nævnte virksomhed.

Følgelig skal vurderingen af en sådan virksomheds størrelse og økonomiske styrke med henblik på multiplikationsfaktoren foretages på det tidspunkt, hvor den beslutning, hvorved bøden pålægges, vedtages.

(jf. præmis 260, 263-265 og 270-272)

10. Selv om en fejl ved fastsættelsen af størrelsen af en pålagt bøde må tilskrives virksomheden, kan denne omstændighed ikke begrunde, at størrelsen af den bøde, som den er blevet pålagt, fastholdes, for så vidt som størrelsen beror på hensyntagen til en omstændighed, der er materielt urigtig.

(jf. præmis 274)

11. Princippet non bis in idem, som er et grundlæggende princip i EU-retten, og som i øvrigt er knæsat ved artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, forbyder på konkurrenceområdet, at en virksomhed domfældes eller atter forfølges for en konkurrencebegrænsende adfærd, for hvilken den allerede er blevet pålagt en sanktion, eller med hensyn til hvilken den er blevet erklæret ansvarsfri ved en tidligere afgørelse, der ikke længere kan anfægtes. Anvendelsen af princippet non bis in idem afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme.

Dette princip er på ingen måde tilsidesat ved, at en beslutning, hvorved Kommissionen pålægger en virksomhed en bøde, bygger på tidligere beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, og på grundlag af hvilke der allerede er blevet fortaget en bødeforhøjelse over for denne virksomhed på grund af gentagelsestilfælde i flere tidligere beslutninger. Den omstændighed, at Kommissionen i flere beslutninger har fastslået, at der forelå gentagelsestilfælde, på grundlag af de samme tidligere beslutninger, hvorved der er blevet pålagt sanktioner, er nemlig ikke ensbetydende med, at Kommissionen har straffet virksomheden flere gange for den samme overtrædelse.

Hensyntagen til gentagelsestilfælde som en skærpende omstændighed ved vurderingen af grovheden af hver enkelt af de overtrædelser, en virksomhed har begået, må nødvendigvis stemme overens med vurderingen af grovheden af de enkelte overtrædelser, der isoleret set udgør en gentagen overtrædelse af konkurrencereglerne, hvilket vidner om en tilbøjelighed hos nævnte virksomhed til ikke at drage de fornødne konsekvenser af tidligere fastslåede overtrædelser.

Følgelig er hensynet til gentagelsestilfælde i et sådant tilfælde begrundet i det yderligere afskrækkelsesbehov, som er indikeret af, at det ikke har været tilstrækkeligt, at der flere gange tidligere er blevet fastslået en overtrædelse, til at forebygge en gentagelse i form af en ny overtrædelse

(jf. præmis 292, 293, 295, 296 og 299)

12. Den omstændighed, at en virksomhed erkender delvist at have gennemført visse konkurrencebegrænsende aftaler, er ikke i sig selv en tilstrækkelig begrundelse for ikke at lade den drage fordel af en formildende omstændighed. I denne henseende er det – for at en undladelse af faktisk at gennemføre påtalte aftaler kan tillægges en gunstig betydning som formildende omstændighed i henhold til punkt 3, andet led, i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten – afgørende, at der foretages en prøvelse af, om den berørte virksomhed i den periode, hvori denne var part i de ulovlige aftaler, reelt undlod at gennemføre aftalerne ved at anlægge en konkurrencebetonet adfærd på markedet, eller om den i det mindste klart og i væsentlig udstrækning overtrådte de forpligtelser, hvorved kartellet skulle gennemføres, i en sådan grad, at det forstyrrede selve dets funktion.

(jf. præmis 308 og 309)

13. Ifølge artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 kan bøden for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår.

14. Ifølge retspraksis er det kun, hvis det viser sig, at flere adressater for den beslutning, hvorved bøden er pålagt, udgør virksomheden i den forstand, at det er den økonomiske enhed, der er ansvarlig for den sanktionerede overtrædelse, hvilket ydermere skal være på det tidspunkt, hvor denne beslutning blev vedtaget, at loftet kan beregnes på grundlag af denne virksomheds samlede omsætning, dvs. alle dele heraf sammenlagt. Hvis denne økonomiske enhed derimod er blevet brudt i mellemtiden, har hver af beslutningens adressater krav på, at det omhandlede loft anvendes på hver af dem isoleret set.

(jf. præmis 352)

RETTENS DOM (Fjerde Afdeling)

7. juni 2011 ( )

»Konkurrence – karteller – markedet for methacrylater – beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 – tilregnelse af ulovlig adfærd – begrundelsespligt – ligebehandlingsprincippet – princippet om god forvaltningsskik – bøder – overtrædelsens grovhed – konkret indvirkning på markedet – bødens afskrækkende virkning – gentagelsestilfælde – princippet non bis in idem – proportionalitetsprincippet – formildende omstændigheder – manglende faktisk gennemførelse af aftaler – tildeling af ansvar for betaling inden for en koncern – fuld prøvelsesret«

I sag T-217/06,

Arkema France, Colombes (Frankrig),

Altuglas International SA, Puteaux (Frankrig),

Altumax Europe SAS, Puteaux,

først ved advokaterne A. Winckler, S. Sorinas Jimeno og P. Geffriaud, derefter ved advokaterne S. Sorinas Jimeno og E. Jégou,

sagsøgere,

mod

Europa-Kommissionen først ved F. Arbault og V. Bottka, derefter ved V. Bottka og F. Castillo de la Torre, som befuldmægtigede,

sagsøgt,

angående en principal påstand om annullation af Kommissionens beslutning K(2006) 2098 endelig af 31. maj 2006 om en procedure i henhold til artikel 81 EF og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/F/38.645 – Methacrylater) i det omfang, den omhandler sagsøgerne, og en subsidiær påstand om annullation eller nedsættelse af den bøde, sagsøgerne blev pålagt ved nævnte beslutning,

har

RETTEN (Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, O. Czúcz, og dommerne I. Labucka (refererende dommer) og K. O’Higgins,

justitssekretær: fuldmægtig T. Weiler,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 15. december 2009,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

Indledning

1 Kommissionen pålagde ved beslutning K(2006) 2098 endelig af 31. maj 2006 vedrørende en procedure efter artikel 81 EF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) (sag COMP/F/38.645 – Methacrylater) (herefter »den anfægtede beslutning«) Arkema SA og selskabets datterselskaber Altuglas International SA (herefter »Altuglas«) og Altumax Europe SAS (herefter »Altumax« og under ét »Arkema«) en bøde på 219 131 250 EUR in solidum for deltagelse i et kartel i methacrylatbranchen fra den 23. januar 1997 til den 12. september 2002 (herefter »det omhandlede kartel«). Moderselskaberne Total SA og Elf Aquitaine SA blev pålagt at hæfte in solidum for bødens betaling med henholdsvis 140,4 mio. EUR og 181,5 mio. EUR (den anfægtede beslutnings artikel 2).

2 Arkema (tidligere Atofina SA) er et fransk aktieselskab, hvori tre meget forskellige aktiviteter er samlet: vinylprodukter, industrikemikalier og såkaldte »performance products«. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder omhandlet i den anfægtede beslutning ejede Elf Aquitaine først 97,6% af Arkema og derefter 96,48%, efter at Total Fina SA havde overtaget Elf-koncernen den 17. april 2000. Efter denne dato og under resten af den omhandlede periode, hvor overtrædelsen fandt sted, ejede Total (tidligere Total Fina, derefter TotalFinaElf SA) 99,43% af Elf Aquitaine (265. og 266. betragtning til den anfægtede beslutning).

3 Den 18. maj 2006 skiftede Arkema navn til Arkema France i forbindelse med selskabets børsintroduktion.

4 Altuglas (tidligere Atohaas og Atoglas SA) og Altumax er Arkemas primære datterselskaber, som er aktive inden for methacrylatbranchen og særligt fremstiller polymethyl-methacrylat (herefter »PMMA«), og som har deltaget i den hemmeligt aftalte adfærd, der er beskrevet i den anfægtede beslutning (259. betragtning til den anfægtede beslutning). Arkema ejede Altumax 100% i hele den periode, hvori overtrædelsen varede. Siden 1998 ejede Arkema Altuglas 100%. Før da ejede Elf Atochem SA kun 50% af kapitalen i Altuglas, men var ansvarlig for selskabets daglige drift (263. betragtning til den anfægtede beslutning).

Den administrative procedure

5 Den anfægtede beslutning blev vedtaget som resultat af en undersøgelse indledt som følge af, at Degussa AG den 20. december 2002 havde indgivet en anmodning om bødefritagelse i henhold til Kommissionens meddelelse af 19. februar 2002 om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).

6 Den 25. og den 26. marts 2003 foretog Kommissionen kontrolbesøg bl.a. i Arkemas forretningslokaler. I forlængelse af disse kontrolbesøg indgav Arkema den 3. april 2003 en anmodning om bødefritagelse eller bødenedsættelse i henhold til samarbejdsmeddelelsen (60. betragtning til den anfægtede beslutning).

7 Den 17. august 2005 vedtog Kommissionen en klagepunktsmeddelelse om en overtrædelse i methacrylatbranchen stilet til bl.a. Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas og Altumax (85. betragtning til den anfægtede beslutning).

8 Den 15. og 16. december 2005 afholdtes en høring, hvorunder alle adressaterne for klagepunktsmeddelelsen var til stede (87. betragtning til den anfægtede beslutning).

9 Den 31. maj 2006 vedtog Kommissionen den anfægtede beslutning.

Den anfægtede beslutning

10 To aspekter af den anfægtede beslutning er særligt relevante for den foreliggende tvist: fastlæggelsen af adressaterne og beregningen af bøden.

Adressaterne for den anfægtede beslutning

11 Først anførte Kommissionen, at det var nødvendigt at fastslå, hvilke juridiske enheder der kunne holdes ansvarlige for overtrædelsen (245. betragtning til den anfægtede beslutning), og derefter anså den Altuglas, Altumax, Arkema og Elf Aquitaine for at være solidarisk ansvarlige for den overtrædelse, som Altuglas og Altumax havde begået i perioden fra den 23. januar 1997 til den 12. september 2002. Det solidariske ansvar gjaldt Total for så vidt angår den overtrædelse, som Altuglas og Altumax havde begået i perioden fra den 1. maj 2000 til den 12. september 2002 (277. betragtning til den anfægtede beslutning).

12 Hvad angår Elf Aquitaines ansvar antog Kommissionen nærmere bestemt, at selskabet havde en bestemmende indflydelse på og faktisk kontrol med Arkemas adfærd, idet den tog hensyn til, at Arkemas bestyrelsesmedlemmer var udpeget af Elf Aquitaine, og at sidstnævnte ejede 97,6% – og siden april 2000 96,48% – af datterselskabets kapital (265. betragtning til den anfægtede beslutning).

13 Hvad angår Totals ansvar fastslog Kommissionen, at selskabet fra april 2000 og indtil overtrædelsens ophør havde direkte eller indirekte kontrol med kapitalen i alle koncernens driftsselskaber, herunder de selskaber, som havde spillet en aktiv rolle i det omhandlede kartel. Under disse omstændigheder antog Kommissionen, at Total havde direkte indflydelse på den af datterselskaberne Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas og Altumax udviste adfærd, og rettede en klagepunktsmeddelelse til alle disse selskaber (267. betragtning til den anfægtede beslutning).

14 Dels Arkema, dels Total og Elf Aquitaine afgav hver for sig svar på klagepunktsmeddelelsen, hvorved de bl.a. gjorde gældende, at alene Arkema burde være adressat for den anfægtede beslutning (268. og 269. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen forkastede deres argumenter og fastholdt, at de fem selskaber, der er nævnt i den foregående præmis, var ansvarlige (270.-277. betragtning til den anfægtede beslutning). Herefter henvises der til disse selskaber under ét som »Total-koncernen«.

Beregningen af bøden

15 For det første undersøgte Kommissionen med hensyn til beregningen af bøden overtrædelsens grovhed og fastslog om overtrædelsens karakter, at der i og med, at den omfattede hele EØS, var tale om en meget alvorlig overtrædelse i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retningslinjerne for beregningen af bøder i henhold artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17, og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT 1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjerne«) (319.-331. betragtning til den anfægtede beslutning). Dernæst behandlede den de virksomheder, der havde deltaget i overtrædelsen, forskelligt og placerede Total-koncernen i den første kategori, henset til Arkemas omsætning i EØS af tre produkter af PMMA. På dette grundlag fastsatte den i forhold til denne koncern et udgangsbeløb på 65 mio. EUR (332.-336. betragtning til den anfægtede beslutning). Endelig anvendte den i betragtning af Totals omsætning på verdensplan en multiplikationsfaktor på 3 på den bøde, der var pålagt Total-koncernen, for at sikre en afskrækkende virkning af bøden. Derved kom udgangsbeløbet for bøden til at beløbe sig til 195 mio. EUR (337.-350. betragtning til den anfægtede beslutning).

16 For det andet undersøgte Kommissionen overtrædelsens varighed og fastslog, at da Arkema havde deltaget i overtrædelsen i fem år og syv måneder, skulle udgangsbeløbet forhøjes med 55%. Denne forhøjelse gjaldt Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas og Altumax. For så vidt angår Total-koncernen, som i en kortere periode havde ejet datterselskabernes kapital, forhøjede Kommissionen bøden med 20% (351.-353. betragtning til den anfægtede beslutning). Det grundbeløb for bøden, der beregnedes for Arkema (herunder Elf Aquitaine), beløb sig således til 302,25 mio. EUR. Heraf blev Total holdt solidarisk ansvarlig for betalingen af 234 mio. EUR (354. betragtning til den anfægtede beslutning).

17 For det tredje undersøgte Kommissionen, om der eventuelt forelå skærpende omstændigheder. Med hensyn til Arkema fastslog Kommissionen, at der var tale om et gentagelsestilfælde, da selskabet havde begået en overtrædelse svarende til, hvad der var omhandlet i tre tidligere beslutninger, som selskabet var adressat for, og forhøjede grundbeløbet for Arkemas bøde med 50%. Kommissionen præciserede imidlertid, at der ikke var tale om et gentagelsestilfælde for Totals og Elf Aquitaines vedkommende, og at denne forhøjelse dermed kun gjaldt Arkema, Altuglas og Altumax (369. betragtning til den anfægtede beslutning og den dertil hørende fodnote 250).

18 For det fjerde afviste Kommissionen de formildende omstændigheder, som Total-koncernen havde påberåbt sig.

19 Efter at der henholdsvis var og ikke var taget hensyn til de skærpende og formildende omstændigheder, beløb bøden fastsat for Arkema, Altuglas og Altumax sig til 365 218 750 EUR. Totals bøde forblev fastsat til 234 mio. EUR. Elf Aquitaines bøde forblev 302,25 mio. EUR (397. betragtning til den anfægtede beslutning). Kommissionen vurderede i henhold til artikel 23, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1), at bøden ikke oversteg 10% af den berørte virksomheds omsætning (398. og 399. betragtning til den anfægtede beslutning).

20 For det femte anvendte Kommissionen til sidst samarbejdsmeddelelsen og besluttede i henhold til dennes punkt 23, litra b), første led, at nedsætte den bøde, som ellers skulle have været pålagt Total-koncernen, med 40% (403.-410. betragtning til den anfægtede beslutning).

21 Herefter fastsatte Kommissionen den endelige bøde i den anfægtede beslutnings artikel 2, litra b), således:

»Arkema [...], Altuglas [...] og Altumax [...] hæfter in solidum for 219,13125 mio. EUR, hvoraf dels Total [...] sammen med dem hæfter in solidum for betaling af 140,4 mio. EUR, dels Elf Aquitaine SA sammen med dem hæfter in solidum for betaling af 181,35 mio. EUR.«

Retsforhandlinger og parternes påstande

22 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. august 2006 har Arkema France, Altuglas og Altumax anlagt dette søgsmål.

23 Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, og den refererende dommer er blevet tilknyttet Fjerde Afdeling, er den foreliggende sag følgelig blevet henvist til denne afdeling.

24 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling, og som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse har den dels anmodet parterne om at besvare visse spørgsmål, dels anmodet Kommissionen om at fremlægge et dokument. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist.

25 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 15. december 2009. Efter retsmødet afsluttedes den mundtlige forhandling.

26 Ved kendelse af 26. november 2010 har Retten besluttet at genåbne den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 62 for som en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse at anmode parterne om at fremlægge dokumenter og besvare spørgsmål. Parterne har efterkommet disse anmodninger inden for den fastsatte frist. Derefter afsluttedes den mundtlige forhandling den 9. marts 2011.

27 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Principalt: Den anfægtede beslutning annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgerne.

– Subsidiært: Den bøde, som de er pålagt ved den anfægtede beslutning, ophæves eller nedsættes.

– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

28 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

29 Sagsøgerne har i det væsentlige fremført otte anbringender til støtte for søgsmålet. Det første anbringende vedrører en tilsidesættelse af reglerne vedrørende spørgsmålet, om et moderselskab kan tilregnes sit datterselskabs praksis, og af princippet om forbud mod forskelsbehandling. Det andet anbringende vedrører faktiske fejl, som Kommissionen begik ved at tilregne Total og Elf Aquitaine den af Arkema begåede overtrædelse. Det tredje anbringende vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af princippet om god forvaltningsskik i forbindelse med anvendelsen af reglerne om tilregnelse. Det fjerde anbringende vedrører manglende hensyntagen til kriteriet om en konkret indvirkning på markedet, da udgangsbeløbet for bøden blev fastsat til 65 mio. EUR. Det femte anbringende vedrører retlige og faktiske fejl som følge af forhøjelsen af udgangsbeløbet for bøden med henblik på en afskrækkende virkning. Det sjette anbringende vedrører retlige fejl, som Kommissionen begik ved at forhøje bøden på grund af gentagelsestilfælde. Det syvende anbringende vedrører en faktisk fejl, som Kommissionen begik ved ikke at indrømme sagsøgerne en nedsættelse af bøden på grund af Arkemas undladelse af faktisk at gennemføre visse former for påtalt praksis. Det ottende anbringende vedrører retlige og faktiske fejl, som består i, at Kommissionen afslog at indrømme dem en bødenedsættelse begrundet i »andre faktorer«. Herudover har sagsøgerne i retsmødet fremført et yderligere klagepunkt om anfægtelse af den forhøjelse af bøden, der blev foretaget med henblik på at opnå en tilstrækkeligt afskrækkede virkning.

Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af reglerne om, hvorvidt et moderselskab kan tilregnes sit datterselskabs praksis, og af princippet om forbud mod forskelsbehandling

30 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at have anvendt en formodning for, at et moderselskab faktisk udøver bestemmende indflydelse på et datterselskab i et tilfælde, hvor førstnævnte ejer hele eller næsten hele datterselskabets kapital (herefter »formodningen for udøvelse af en bestemmende indflydelse«), og ved ikke at have ført bevis for en faktisk kontrol (nærværende anbringendes første led). Derved tilsidesatte Kommissionen ligeledes princippet om forbud mod forskelsbehandling, idet den anvendte en anden bevisstandard på Arkema end på andre datterselskaber, som havde deltaget i den påtalte praksis (nærværende anbringendes andet led).

Det første led om en tilsidesættelse af reglerne om, hvorvidt et moderselskab kan tilregnes sit datterselskabs praksis

– Parternes argumenter

31 Sagsøgerne har anført, at når den virksomhed, der har begået en overtrædelse, er en del af en koncern, er det omhandlede datterselskab i princippet ifølge fast retspraksis og Kommissionens beslutningspraksis eneansvarligt for den begåede overtrædelse. Et moderselskab kan kun i bestemte tilfælde tilregnes sit datterselskabs adfærd. Det vil være tilfældet, enten når moderselskabet faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd, henset til, at sidstnævnte ikke frit har kunnet fastlægge sin handelspolitik, eller når moderselskabet har været involveret (aktivt eller passivt i form af dets blotte kendskab til de faktiske omstændigheder) i den af datterselskabet begåede overtrædelse.

32 Sagsøgerne har gjort gældende, at den omstændighed, at et moderselskab besidder 100% af sit datterselskabs kapital (og så meget desto mindre 99,43, 97,6 eller 96,48%), ifølge den anvendelige retspraksis ikke i sig selv kan give grundlag for at konkludere, at moderselskabet faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabets handelspolitik. Sagsøgerne er af den opfattelse, at retspraksis altid fordrer yderligere momenter i denne henseende, såsom den omstændighed, at moderselskabet under den administrative procedure har præsenteret sig over for Kommissionen som den eneste repræsentant for koncernen, at det ikke er bestridt, at datterselskabet er underlagt en faktisk kontrol, og at der ikke foreligger det mindste bevis for, at datterselskabet er selvstændigt.

33 I det foreliggende tilfælde fremlagde Kommissionen imidlertid ikke indicier i den anfægtede beslutning for andet og mere, end at Arkemas daværende moderselskaber direkte eller indirekte besad næsten hele selskabets kapital, og intet, der kunne godtgøre, at Total og/eller Elf Aquitaine i den omhandlede periode faktisk udøvede en bestemmende indflydelse på Arkemas handelspolitik eller på iværksættelsen af den påtalte praksis. Særligt er sagsøgerne af den opfattelse, at den omstændighed, som Kommissionen påpegede i den anfægtede beslutning, at Elf Aquitaine på tidspunktet for de faktiske omstændigheder udnævnte Arkemas bestyrelsesmedlemmer, blot var en logisk følge af besiddelsen af hovedparten af Arkemas kapital og ikke godtgjorde, at der udøvedes en bestemmende indflydelse på Arkema.

34 Som følge heraf mener sagsøgerne, at Kommissionen begik en retlig fejl, der begrunder annullation af den anfægtede beslutning, da den tilregnede Total og Elf Aquitaine den i den anfægtede beslutning omhandlede praksis på grundlag af en formodning for udøvelse af bestemmende indflydelse, som udelukkende byggede på den direkte eller indirekte besiddelse af hovedparten af Arkemas kapital.

35 Endelig bemærkede sagsøgerne under retsmødet, hvor Retten adspurgte dem om konsekvenserne af Domstolens dom af 10. september 2009, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (sag C-97/08 P, Sml. I, s. 8237), for nærværende sag, at omstændighederne i den sag, der gav anledning til nævnte dom, og navnlig moderselskabets kontrol over de datterselskaber, der havde deltaget i overtrædelsen, adskilte sig fra omstændighederne i nærværende sag. Desuden påpegede sagsøgerne, at moderselskabet i nævnte sag besad datterselskabets kapital 100%, hvorimod andelen i det foreliggende tilfælde er en anden (nemlig 99,43, 97,6 og 96,48%). Under alle omstændigheder anførte sagsøgerne, at hvis dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen skal fortolkes således, at det er muligt at tilregne et moderselskab en af dets datterselskab begået overtrædelse, uden at der foreligger andre forhold end den økonomiske forbindelse, bør denne retspraksis genovervejes, for så vidt som den har indført en ordning med objektivt ansvar, som ikke er forenelig med forordning nr. 1/2003.

36 Kommissionen har erklæret sig enig i sagsøgernes antagelse af, at et moderselskab kun i bestemte tilfælde kan tilregnes et datterselskabs ulovlige adfærd. Det vil være tilfældet, når moderselskabet faktisk udøver bestemmende indflydelse på sit datterselskabs adfærd. Ifølge Kommissionen fremgår det imidlertid af fast retspraksis, at den med rette kan konkludere, at et selskab, som besidder hele eller næsten hele sit datterselskabs kapital, faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabet, når moderselskabet ikke har afkræftet formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse ved at føre bevis for datterselskabets selvstændige adfærd.

– Rettens bemærkninger

37 Der henvises til, at det fremgår af 245.-252. og 259.-277. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen tilregnede Total og Elf Aquitaine den omtvistede overtrædelse med den begrundelse, at de sammen med Arkema og dets datterselskaber Altuglas og Altumax udgjorde én virksomhed, som havde deltaget i den hemmeligt aftalte adfærd. Kommissionen havde draget denne konklusion på grundlag af en formodning for, at Total og Elf Aquitaine udøvede en bestemmende indflydelse på sine datterselskabers adfærd, således som det er anført i klagepunktsmeddelelsen. Formodningen for udøvelse af en bestemmende indflydelse byggede for så vidt angår Elf Aquitaine på den omstændighed, at Elf Aquitaine udnævnte Arkemas bestyrelsesmedlemmer og besad en andel på først 97,6%, derpå 96,48% af Arkemas kapital (265. betragtning til den anfægtede beslutning). Den nævnte formodning byggede for så vidt angår Total på den omstændighed, at Total på grund af selskabets andel på 99,43% af Elf Aquitaines kapital fra april 2000 direkte eller indirekte havde kontrol over kapitalen i alle selskaberne i koncernen, herunder de selskaber, der havde spillet en aktiv rolle i det omhandlede kartel (266. og 267. betragtning til den anfægtede beslutning). Det fremgår af den anfægtede beslutning, at de omhandlede selskaber i deres svar på klagepunktsmeddelelsen anførte en række argumenter med henblik på at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, men at Kommissionen anså disse for at være utilstrækkelige (jf. navnlig 272. og 274. betragtning til den anfægtede beslutning).

38 Herefter skal der henvises til Domstolens retspraksis på dette område.

39 Det bemærkes i denne henseende, at Unionens konkurrenceret vedrører virksomheders aktiviteter, og at begrebet virksomhed omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis).

40 Domstolen har ligeledes præciseret, at begrebet virksomhed i denne kontekst skal forstås som angivende en økonomisk enhed, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).

41 Når en sådan økonomisk enhed overtræder konkurrencereglerne, påhviler det den ifølge princippet om personligt ansvar at stå til regnskab for overtrædelsen (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).

42 Overtrædelse af de EU-retlige konkurrenceregler skal utvetydigt tilregnes en juridisk person, der vil kunne blive pålagt en bøde, og klagepunktsmeddelelsen skal være rettet til denne. Det har også betydning, at klagepunktsmeddelelsen angiver, i hvilken egenskab en juridisk person foreholdes de påståede faktiske omstændigheder (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).

43 Det følger af fast retspraksis, at et datterselskabs adfærd kan tilregnes moderselskabet, bl.a. når datterselskabet, selv om det er en selvstændig juridisk person, ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet, navnlig under hensyn til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem disse to virksomheder (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).

44 Det forholder sig således, fordi moderselskabet og datterselskabet i en sådan situation er en del af samme økonomiske enhed og derfor udgør én virksomhed i ovennævnte forstand. Den omstændighed, at et moderselskab og dets datterselskab således udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, giver Kommissionen mulighed for at rette en beslutning, hvorved der pålægges en bøde, til moderselskabet, uden at der kræves en konstatering af, at sidstnævnte var direkte impliceret i overtrædelsen (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 59).

45 Desuden har Domstolen fastslået, at i det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af kapitalen i dets datterselskab, som har overtrådt Unionens konkurrenceregler, kan det pågældende moderselskab udøve bestemmende indflydelse på dette datterselskabs adfærd, og der foreligger en afkræftelig formodning for, at det pågældende moderselskab faktisk udøver bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).

46 Domstolen har således præciseret, at det under disse omstændigheder er tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, til at formode, at moderselskabet udøver bestemmende indflydelse på dette datterselskabs handelspolitik. Kommissionen vil derefter være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (jf. dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).

47 I betragtning af denne retspraksis fra Domstolen skal det fastslås, at den måde, hvorpå Kommissionen i det foreliggende tilfælde som nævnt i præmis 37 ovenfor tilregnede sagsøgernes moderselskaber den omtvistede overtrædelse, er korrekt.

48 For det første var grundlaget for denne tilregnelse ikke kun, sådan som sagsøgerne synes at antyde, kapitalbesiddelsen, men også konstateringen af, at formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse ikke var blevet afkræftet (jf. navnlig 272. og 274. betragtning til den anfægtede beslutning).

49 For det andet fremgår det klart af denne retspraksis (jf. navnlig præmis 45 og 46 ovenfor), at besiddelse af et datterselskabs kapital er tilstrækkeligt grundlag for nævnte formodning, uden at Kommissionen skal føre yderligere bevis for moderselskabets udøvelse af bestemmende indflydelse, sådan som sagsøgerne har fordret.

50 Sagsøgernes argumenter, hvorefter omstændighederne i den sag, der gav anledning til dommen i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 35, og navnlig moderselskabets kontrol over datterselskaberne, adskilte sig fra omstændighederne i nærværende sag, rejser ikke tvivl om denne konklusion. Særligt bemærkes, at selv om der kunne have været ført yderligere bevis i den sag (Rettens dom af 12.12.2007, sag T-112/05, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5049, præmis 13 og 54), fremgår det utvetydigt såvel af dommen af 12. december 2007 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (præmis 61 og 62) som af dommen af 10. september 2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor (præmis 61 og 62), at denne formodning ikke forudsætter, at der foreligger et sådant yderligere bevis.

51 Endvidere bemærkes, at ovennævnte retspraksis specifikt omhandler »konkrete tilfælde, hvor moderselskabet ejer 100% af kapitalen i [datterselskabet]« (dommen af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 60). I det foreliggende tilfælde besidder Total og Elf Aquitaine imidlertid ikke hele kapitalen i deres respektive datterselskaber.

52 Det skal imidlertid fremhæves, at sagsøgerne ikke samtidig med, at de under retsmødet gjorde opmærksom på denne forskel mellem de faktiske omstændigheder (jf. præmis 35 ovenfor), gjorde noget konkret argument gældende med henblik på at gøre indsigelse mod anvendelsen af de samme regler for bevisførelsen i de to situationer, selv om spørgsmålet om anvendelse af formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse i andre tilfælde, end hvor moderselskabet besidder hele datterselskabets kapital, var genstand for et skriftligt spørgsmål fra Retten til Kommissionen og efterfølgende for drøftelse under retsmødet.

53 Under alle omstændigheder bemærkes, at et moderselskab, der besidder næsten hele sit datterselskabs kapital, henset til de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser imellem selskaberne, befinder sig i en situation, der i princippet svarer til de tilfælde, hvor hele kapitalen besiddes, for så vidt angår beføjelsen til at udøve bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd. Følgelig er det med rette, at Kommissionen i denne situation har anvendt de samme regler for bevisførelsen, nemlig formodningen for, at nævnte moderselskab faktisk har gjort brug af sin beføjelse til at udøve bestemmende indflydelse på sit datterselskabs adfærd. Vel er det ikke udelukket, at mindretalsaktionærerne i visse tilfælde kan have rettigheder i forhold til datterselskabet, som kan ændre ovennævnte analogi. Ud over at sådanne rettigheder i almindelighed ikke er tilknyttet minimale ejerandele som dem, der er omhandlet i det foreliggende tilfælde, har sagsøgerne intet frembragt herom det foreliggende tilfælde. Derfor har Kommissionen med rette formodet, at sagsøgerne udøvede bestemmende indflydelse på datterselskaberne.

54 Endelig bemærkes med hensyn til argumentet om, at den retspraksis, der udspringer af dommen af 10. september 2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (nævnt i præmis 35 ovenfor), bør genovervejes, at Retten er af den opfattelse, at det under omstændighederne i det foreliggende tilfælde ikke tilkommer den at tage et retligt spørgsmål, som Domstolen klart har taget stilling til i en nyligt afsagt dom, op til fornyet afgørelse.

55 Følgelig skal dette anbringendes første led forkastes.

Det andet led om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling

– Parternes argumenter

56 Sagsøgerne har gjort gældende, at mens Kommissionen i deres tilfælde udelukkende baserede sig på formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse som grundlag for at tilregne moderselskabet overtrædelsen, tog den hensyn til yderligere indicier i forhold til de fleste andre adressater for den anfægtede beslutning. Sagsøgerne har i denne henseende henvist til Kommissionens behandling af Degussa, ICI plc og Lucite International Ltd i den anfægtede beslutning.

57 Derved gjorde Kommissionen uberettiget forskel ved bevisførelsen. Sagsøgerne har fremhævet, at hvis Kommissionen havde anvendt samme bevisstandard på Arkema som på de andre virksomheder, ville den nødvendigvis være nået frem til den konklusion, at alene Arkema kunne tilregnes overtrædelsen.

58 Desuden har sagsøgerne for så vidt angår Kommissionens argument, der er omhandlet i den anfægtede beslutning og vedrører Atofinas og Elf Aquitaines udnævnelse af bestyrelsesmedlemmer, understreget, at det blot var en logisk følge af besiddelsen af hovedparten af Arkemas kapital, og gjort gældende, at dette indicium ikke kan sammenlignes med de indicier, som Kommissionen lagde til grund i Degussas tilfælde, hvor den tog hensyn til moderselskabets aktive deltagelse i overtrædelsen. Under alle omstændigheder har sagsøgerne gjort opmærksom på, at dette indicium udelukkende gælder Elf Aquitaine og ikke Total.

59 Kommissionen har bestridt denne argumentation.

– Rettens bemærkninger

60 Det bemærkes, at princippet om ligebehandling eller om forbud mod forskelsbehandling indebærer, at ensartede situationer ikke må behandles forskelligt, og forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (jf. Domstolens dom af 11.9.2007, sag C-227/04 P, Lindorfer mod Rådet, Sml. I, s. 6767, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).

61 Det må konstateres, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at Kommissionen har tilsidesat dette princip ved at tilregne adressaterne for den anfægtede beslutning den omtvistede overtrædelse.

62 Først og fremmest fastslås, at sagsøgernes situation ikke kan sammenlignes med situationen for ICI Acrylics. Det fremgår nemlig klart af den anfægtede beslutning, at ICI Acrylics – en enhed, som deltog aktivt i den omtvistede overtrædelse – blot var ICI’s kommercielle afdeling, der ikke havde karakter af en juridisk person eller et datterselskab i forhold til ICI, som ejede dette 100% eller næsten helt (jf. bl.a. 280., 287. og 288. betragtning til den anfægtede beslutning). Det følger heraf, at Kommissionen ikke i forhold til ICI havde en formodning for udøvelse af bestemmende indflydelse (med eller uden støtte i andre forhold), men at den blot havde identificeret den juridiske person, som den kommercielle afdeling, der havde begået overtrædelsen, var en del af på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen (288. og 289. betragtning til den anfægtede beslutning).

63 Dernæst bemærkes for så vidt angår Degussa, at Kommissionen fastslog følgende i 255. betragtning til den anfægtede beslutning:

»Röhm GmbH & Co. KG (datterselskab 100% ejet af Degussa) og Para-Chemie GmbH (datterselskab 100% ejet af Röhm) er to uafhængige juridiske personer. Eftersom disse to virksomheder var direkte eller indirekte ejet 100% af Degussa […], og Röhms bestyrelse til dels udgøres af medlemmer af Degussas direktion […], holder Kommissionen Degussa ansvarlig for den ulovlige adfærd, der er udvist af Röhm […] og af Para-Chemie […]«

64 For så vidt angår Lucite International anførte Kommissionen følgende i 294. betragtning til den anfægtede beslutning:

»Lucite International UK Ltd er et af de datterselskaber, det ejer 100%. Desuden var Lucite Internationals bestyrelsesmedlemmer […] ligeledes i hele den periode, hvori overtrædelsen varede, medlemmer af Lucite International UK’s bestyrelse.«

65 Det er således korrekt, at Kommissionen, da den tilregnede Degussa og Lucite International deres respektive datterselskabers ulovlige adfærd, baserede sig på formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse som følge af, at moderselskabet ejede sit datterselskabs kapital 100%, og samtidig nævnte et yderligere forhold, nemlig henholdsvis at medlemmer af moderselskabets bestyrelse var bestyrelsesmedlemmer i datterselskabet, og at de to selskabers bestyrelsesmedlemmer var de samme.

66 Heraf følger imidlertid ikke, at Degussa og Lucite International samt deres datterselskaber blev behandlet forskelligt fra, hvordan sagsøgerne og deres moderselskaber blev behandlet, således at det udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.

67 Det skal fremhæves, at Degussa og Lucite International nemlig ligesom sagsøgernes moderselskaber blev holdt ansvarlige for deres datterselskabers ulovlige adfærd (258. og 296. betragtning til den anfægtede beslutning). Der er imidlertid intet grundlag i den anfægtede beslutning for at antage, at Kommissionen ville have fritaget dem for dette ansvar, hvis den havde kunnet se bort fra de nævnte yderligere forhold.

68 Der henvises i denne henseende til, at Kommissionen i 245.-252. betragtning til den anfægtede beslutning anførte principperne for, hvordan den havde identificeret adressaterne for den anfægtede beslutning. Heraf fremgår klart, at i tilfælde af kontrol over hele eller næsten hele datterselskabets kapital vurderede Kommissionen, at den med rette kunne konstatere, at dette datterselskab ikke handlede selvstændigt, udelukkende på grundlag af formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse under forudsætning af, at denne ikke blev afkræftet under den administrative procedure, og følgelig at den kunne tilregne moderselskabet datterselskabets ulovlige adfærd med den begrundelse, at moderselskabet var en del af den samme virksomhed (jf. bl.a. 247. og 248. betragtning til den anfægtede beslutning).

69 Det konstateres derfor i overensstemmelse med, hvad Kommissionen har gjort gældende, at det alene var for fuldstændighedens skyld, at den anførte andre forhold end den økonomiske forbindelse, når de forelå. For så vidt angår Total-koncernen tilføjede Kommissionen den omstændighed, at Elf Aquitaine udnævnte Arkemas bestyrelsesmedlemmer. Kommissionen betingede dog på ingen måde tilregnelsen af ulovlig adfærd udvist af et datterselskab, som moderselskabet ejede 100% eller næsten helt, af, at der forelå sådanne yderligere forhold. Denne fortolkning bekræftes desuden af den omstændighed, at der for så vidt angår nogle af moderselskaberne kun nævnes den økonomiske forbindelse i den anfægtede beslutning. Dette er tilfældet for Total (266. betragtning) og selskaberne i Barlo-koncernen, nemlig Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV og Barlo Group plc (301. betragtning).

70 I øvrigt bemærkes, at den måde, hvorpå Kommissionen i det foreliggende tilfælde tilregnede sagsøgernes moderselskaber den omtvistede overtrædelse, er korrekt, således som det fremgår af de foregående betragtninger (jf. præmis 47 ovenfor).

71 Følgelig skal dette anbringendes andet led og dermed det første anbringende i sin helhed forkastes.

Det andet anbringende vedrørende faktiske fejl, som Kommissionen begik ved at tilregne Total og Elf Aquitaine den af Arkema begåede overtrædelse

72 Sagsøgerne har gjort gældende, at selv hvis det antages, at formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse gør sig gældende i deres tilfælde, havde Kommissionen ikke grundlag i de faktiske omstændigheder for at tilregne Total og Elf Aquitaine overtrædelsen. Sagsøgerne har nemlig godtgjort, for det første, at Totals og Elf Aquitaines ledelser på ingen måde var involverede i den omhandlede praksis, og, for det andet, at Arkema frit fastlagde sin handelspolitik.

Det første led om manglende erkendelse af, at Totals og Elf Aquitaines ledelser ikke var involverede i den praksis, der er omhandlet i den anfægtede beslutning

– Parternes argumenter

73 Sagsøgerne har fremhævet, at Kommissionen ikke påstod i den anfægtede beslutning, at Elf Aquitaines eller Totals ledelser var involverede i den omhandlede praksis på nogen måde, eller at de havde kendskab til de begåede overtrædelser. De har desuden anført, at Kommissionen ikke på noget tidspunkt under undersøgelsen fremsatte nogen begæring om oplysninger over for disse virksomheder og heller ikke foretog kontrolbesøg i deres lokaler.

74 Ifølge sagsøgerne fremgår det af Kommissionens beslutningspraksis, at den omstændighed, at et moderselskab ikke har deltaget aktivt eller passivt i overtrædelsen, kan bevirke, at Kommissionen ikke tilregner moderselskabet en overtrædelse begået af dets datterselskab, selv om moderselskabet ejer størsteparten af eller hele datterselskabets kapital.

75 I denne henseende har sagsøgerne desuden gjort opmærksom på, at den koncern, som de var en del af på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, insisterede på fuldt ud at overholde konkurrencereglerne, hvilket i øvrigt fik Arkema til at iværksætte en plan for overholdelse af konkurrencereglerne i januar 2001, kun få måneder efter Total Finas overtagelse af Elf-koncernen den 17. april 2000. De mener som følge heraf, at hvis Total og/eller Elf Aquitaine kunne have haft kendskab til den af Arkema fulgte konkurrencebegrænsende praksis, ville de straks have beordret Arkema til at indstille denne praksis.

76 Følgelig er sagsøgerne af den opfattelse, at Kommissionen kunne have lagt denne omstændighed til grund for en antagelse af, at disse selskaber ikke var ansvarlige for Arkemas ulovlige adfærd på PMMA-markedet, selv om de ejede næsten hele Arkemas kapital i den påtalte periode.

77 Kommissionen har bestridt denne argumentation.

– Rettens bemærkninger

78 Det bemærkes, at det fremgår af 245.-252. og 259.-277. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen tilregnede Total og Elf Aquitaine den omtvistede overtrædelse med den begrundelse, at de på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen udgjorde én økonomisk enhed og følgelig én virksomhed i konkurrenceretlig forstand sammen med Arkema og dets datterselskaber, Altuglas og Altumax, som havde deltaget i den hemmeligt aftalte adfærd. Kommissionen drog denne konklusion på grundlag af formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, idet den konstaterede, at denne ikke var blevet afkræftet under den administrative procedure. Som det fremgår af behandlingen af det første anbringende, er denne fremgangsmåde valgt med rette.

79 Kommissionen kan ifølge retspraksis på grundlag af den omstændighed, at et moderselskab og dets datterselskab udgør én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand, pålægge moderselskabet bøder uden at skulle godtgøre, at sidstnævnte personligt har været involveret i overtrædelsen (dommen af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 50). Som følge heraf var det ufornødent for Kommissionen at godtgøre, at moderselskabets ledelse var direkte involveret i eller havde kendskab til de påtalte faktiske omstændigheder. Tilsvarende har Kommissionens adfærd under den administrative procedure og navnlig den omstændighed, at den ikke tilsendte moderselskaberne nogen begæring om oplysninger eller foretog kontrolbesøg i deres lokaler, ingen betydning for spørgsmålet, om moderselskaberne og deres datterselskaber udgjorde én virksomhed i artikel 81 EF’s forstand.

80 Med hensyn til Kommissionens beslutningspraksis, som sagsøgerne har påberåbt sig, bemærkes, at selv hvis det antages, at Kommissionen deri havde gjort muligheden for at tilregne moderselskabet overtrædelsen betinget af, at dets ledelse havde været direkte involveret i overtrædelsen, ville det ikke have nogen betydning for lovligheden af den anfægtede beslutning på dette punkt, eftersom den anvendte fremgangsmåde i det foreliggende tilfælde er korrekt. Desuden har sagsøgerne præciseret i deres replik, at de ikke har påstået, at et moderselskabs manglende deltagelse i en af dets datterselskab begået overtrædelse i sig selv kan udelukke, at moderselskabet kan ifalde ansvar, men blot, at det udgør et forhold, som Kommissionen kan tage hensyn til med henblik herpå.

81 Endelig er det med rette at Kommissionen har anført, at den omstændighed, at et moderselskabs ledelse ikke har været direkte involveret i eller har været uvidende om de påtalte faktiske omstændigheder, ikke er tilstrækkelig til at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse.

82 Følgelig skal dette anbringendes første led forkastes.

Det andet led om manglende erkendelse af omstændigheder, der godtgjorde, at Arkema faktisk frit fastlagde sin handelspolitik

– Parternes argumenter

83 Sagsøgerne har gjort gældende, at Arkema under den administrative procedure godtgjorde, at selskabets handelspolitik ikke var blevet fastsat af Elf Aquitaine eller Total i perioden omhandlet i den anfægtede beslutning. Således havde den omstændighed, at Arkema juridisk set var Elf Aquitaines datterselskab på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, og at selskabets bestyrelsesmedlemmer blev udnævnt af Elf Aquitaine, ingen indvirkning på Arkemas handelspolitik, som selskabet fastsatte frit. Som følge heraf begik Kommissionen en faktisk fejl ved at tilregne de daværende moderselskaber den af Arkema begåede overtrædelse.

84 For det første har sagsøgerne anført, at det fremgår af selve koncernens struktur, at hverken Total eller Elf Aquitaine fastsatte deres datterselskabers handelspolitik. De var faktisk holdingselskaber, der havde aktier i flere koncerner, som handlede frit på deres respektive aktivitetsområder.

85 For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at Arkema godtgjorde, at selskabet fuldstændigt frit fastsatte sin handelspolitik vedrørende PMMA, navnlig sin prispolitik og sit valg af kunder. De har anført, at Arkema var kemisektionens moderselskab, og at det faktisk udstak retningslinjer for dets egne datterfilialer, herunder Altuglas og Altumax. I leddet før Arkema var forholdet ene og alene som et normalt forhold mellem en selskabsaktionær, der varetager sine finansielle interesser, og en uafhængig ledelse, der har ansvaret for at forvalte aktiviteten på kemiområdet. Således var Totals og Elf Aquitaines rolle begrænset til at godkende store investeringer og til at modtage regnskabsmæssige og finansielle oplysninger om deres datterselskabs resultater i overensstemmelse med krav i den lovgivning, der fandt anvendelse. I denne henseende har sagsøgerne henvist til det interne notat med titlen »Interne beføjelser og udgiftsforpligtelser«, som er vedlagt som bilag til stævningen.

86 Sagsøgerne har i denne henseende sondret mellem to perioder: fra 1992 til 2000 og fra 2001 til 2004.

87 Med hensyn til perioden fra 1992 til 2000 har sagsøgerne anført, at Elf Atochem frit fastsatte handelspolitikken vedrørende PMMA-aktiviteterne via enheden »Mellemled for organisk syntese« (herefter »DIOS«). De store linjer for denne handelspolitik, i form af en femårig forretningsplan, blev hvert år forhåndsgodkendt af Elf Atochems bestyrelsesudvalg, som også godkendte budgettet for DIOS.

88 I perioden fra 2001 til 2004 fastsatte Arkema, via Atoglas (nu Altuglas), frit handelspolitikken vedrørende PMMA-aktiviteterne. De store linjer for denne handelspolitik, i form af en femårig forretningsplan, blev hvert år forhåndsgodkendt af bestyrelsesudvalget for kemi, som er kemisektionens eksekutivkomité. Budgettet for PMMA-aktiviteterne blev forelagt Totals eksekutivkomité i forbindelse med forelæggelsen af det samlede budget for Atoglas. Denne eksekutivkomité spillede en rolle for investeringer for så vidt angår beslutninger vedrørende mere end 10 mio. EUR og vurderede graden af disse investeringers risiko og rentabilitet.

89 Sagsøgerne har fremhævet, at hverken Total eller Elf Aquitaine fastsatte Arkemas handelspolitik for andre aktiviteter såsom dem, der er omhandlet i det foreliggende tilfælde, der blot udgjorde en marginal del af deres omsætning. De har i denne henseende henvist til, at Arkemas omsætning realiseret for salg af PMMA på verdensplan i 2002 (det sidste år af overtrædelsen) beløb sig til 416 mio. EUR, hvilket svarede til 2,1% af kemisektionens samlede omsætning og 0,4% af Elf Aquitaine/Total-koncernens samlede omsætning.

90 Desuden har sagsøgerne fremhævet, at selv hvis det antages, at formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse gør sig gældende, bør den bevisbyrde, der påhviler den berørte virksomhed, kunne løftes for at give denne mulighed for at afkræfte en sådan formodning, hvis moderselskabet ikke faktisk havde kontrol over datterselskabets handelspolitik på det berørte marked og dermed i det foreliggende tilfælde på PMMA-markedet. De er af den opfattelse, at et andet synspunkt, hvorefter der skal godtgøres fuldstændig uafhængighed i forhold til moderselskabet, og hvorefter den teoretiske mulighed, der er for, at moderselskabet udøver bestemmende indflydelse på sit datterselskab i tilfælde, hvor moderselskabet ejer datterselskabets kapital 100%, dermed skal kunne forkastes, ville udgøre et krav om et umuligt bevis (»probatio diabolica«) og svare til at indføre en uafviselig formodning.

91 For det tredje har sagsøgerne gjort opmærksom på, at Totals og Elf Aquitaines fuldstændige kontrol over Arkema stod i kontrast til Arkemas kontrol over sine datterselskaber Altuglas og Altumax, der såvel på det operationelle som på det funktionelle plan var en integrerende del af Arkema. Sagsøgerne har også understreget, at Arkema under hele sagen har optrådt i eget navn og på vegne af sine datterselskaber og ikke under undersøgelsen har bestridt, at det havde kontrol over sine datterselskaber.

92 På det operationnelle plan beskæftigede Elf Aquitaine og Total sig ikke sig med fremstilling af methacrylat, hvorimod Arkema fremstillede methacrylat af methyl, der er en råvare, som dets datterselskaber Altuglas og Altumax til dels anvendte til fremstillingen og distributionen af PMMA.

93 På det funktionelle plan var aktiviteten vedrørende PMMA, selv om den blev udøvet af Arkemas datterselskaber (Altuglas et Altumax), hele tiden integreret i Arkemas salgsorganisation, først og fremmest i regi af DIOS indtil 2000, derefter fra 2001 via en salgsafdeling specifikt for PMMA. Hertil kommer, at størsteparten af bestyrelsesmedlemmerne i selskabet Altuglas i den omhandlede periode var repræsentanter for Arkemas juridiske og finansielle afdelinger. Sidstnævnte havde desuden varetaget disse ansvarsområder ikke blot i Arkema, men også i Altuglas, der ikke selv havde juridiske og finansielle afdelinger. Endelig underrettede alle de medarbejdere i Altuglas, der var involverede i den praksis, der er omhandlet i den anfægtede beslutning, jævnligt et medlem af Arkemas ledelse, som i overtrædelsesperioden var G., der efterfølgende var direktør for DIOS indtil 2000 og medlem af bestyrelsesudvalget for kemi fra 2001.

94 Sagsøgerne har endvidere anført, at denne funktionnelle og operationnelle integrering mellem Arkema og dets datterselskaber Altuglas og Altumax bekræftedes i 2004 af omorganiseringen af Total-koncernens kemisektion og af stiftelsen af Arkema og efterfølgende i maj 2006 af Arkemas børsintroduktion.

95 For det fjerde har sagsøgerne fremhævet, at selv om Kommissionen havde indsamlet hundredvis af dokumenter i Arkemas hovedsæde, beviser ingen af de under sagen indsamlede sagsakter, at Arkema direkte eller indirekte skulle have modtaget nogen instruks eller henstilling fra Elf Aquitaine eller Total om en handelspolitik, som selskabet skulle føre på markedet for methacrylater.

96 For det femte har sagsøgerne gjort gældende, at den holdning, som Kommissionen indtog i den anfægtede beslutning, er i strid med dens egen tidligere beslutningspraksis. I Kommissionens beslutning K(2003) 4570 endelig af 10. december 2003 vedrørende en procedure efter artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag COMP/E-2/37.857 – Organiske peroxider, herefter »beslutningen om organiske peroxider«) tilregnede Kommissionen nemlig ikke Elf Aquitaine den af Arkema begåede overtrædelse til trods for den økonomiske forbindelse mellem de to virksomheder. Derved erkendte Kommissionen, at Arkema faktisk frit kunne fastsætte sin handelspolitik. Eftersom der er et delvist sammenfald mellem perioden omhandlet i beslutningen om organiske peroxider og perioden omhandlet i den anfægtede beslutning, og den økonomiske og finansielle forbindelse mellem Arkema og Elf Aquitaine var nøjagtigt den samme i de to sager, er sagsøgerne af den opfattelse, at Kommissionen ikke havde grundlag for at fravige den holdning, som den havde indtaget i sagen, der gav anledning til beslutningen om organiske peroxider.

97 Desuden er det for nyligt blevet bekræftet af det franske konkurrenceråd, at den af Total og Elf Aquitaine udøvede kontrol over deres datterselskaber er af begrænset og overordnet karakter, idet rådet i en afgørelse vedrørende markedet for distribution af brændstoffer på motorveje fastslog, at Total Raffinage Distribution SA og Elf Antar France SA i tilstrækkelig grad frit fastsatte deres handelspolitik.

98 Endelig har sagsøgerne gjort gældende, at Kommissionen begik retlige fejl ved vurderingen af bevisbyrdens karakter og fordeling. De er af den opfattelse, at eftersom Kommissionens formodning for bestemmende indflydelse ikke støttedes af nogen yderligere forhold, der kunne godtgøre, at moderselskaberne faktisk havde kontrol over Arkemas handelspolitik på markedet for PMMA, var alene den omstændighed, at Arkema under den administrative procedure fremlagde forhold for, at selskabet faktisk agerede frit på markedet, tilstrækkelig til at vende bevisbyrden. Ifølge dem påhvilede det følgelig Kommissionen at modbevise disse forhold og godtgøre, at Total og Elf Aquitaine udøvede bestemmende indflydelse på deres datterselskaber på det berørte marked.

99 Kommissionen har gjort gældende, at de forhold, som sagsøgerne fremlagde under den administrative procedure og gentog i stævningen, end ikke samlet set er tilstrækkelige til at godtgøre, at Arkemas adfærd på markedet var uafhængig af Elf Aquitaine, og dermed til at afkræfte formodningen for bestemmende indflydelse.

– Rettens bemærkninger

100 Indledningsvis konstateres i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende (jf. præmis 90 og 98 ovenfor), at Kommissionen ikke i det foreliggende tilfælde tilsidesatte bevisbyrdereglerne.

101 I denne henseende bemærkes, at det følger af den retspraksis, der udspringer af dommen af 10. september 2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen (nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 61), at det med henblik på at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse påhviler det pågældende moderselskab at føre »tilstrækkelige beviser« med henblik på at bevise, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Det påhviler Kommissionen at undersøge disse beviser og ikke at anføre positive forhold for at bevise udøvelsen af en sådan indflydelse. I øvrigt ville formodningen miste sin nyttevirkning, hvis den berørte part kunne afkræfte nævnte formodning ved blot at fremføre uunderbyggede påstande.

102 Imidlertid bemærkes, at sagsøgerne i deres svar på klagepunktsmeddelelsen anførte meget få konkrete forhold til støtte for deres påstande vedrørende Arkemas selvstændige optræden på markedet. Særligt er der ikke i dette svars afsnit III.2, som har overskriften »Arkema fastsatte reelt frit sin handelspolitik [i overtrædelsesperioden]«, henvist til noget dokument til støtte for deres påstande. Det fremgår således, at Kommissionens konstatering i 272. betragtning til den anfægtede betragtning, hvorefter de af sagsøgerne anførte forhold blot udgør påstande, der ikke er underbygget af tilstrækkelige beviser, er korrekt. Som det fremgår af den foregående præmis, kan det på grundlag af denne konstatering med rette konkluderes, at formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse ikke blev afkræftet.

103 Desuden omfatter ræsonnementet i den anfægtede beslutning ikke, i modsætning til det af sagsøgerne anførte, et krav om et umuligt bevis (»probatio diabolica«). Det fremgår nemlig af retspraksis, at der med henblik på at fastslå, om et datterselskab selvstændigt bestemmer sin adfærd på markedet, skal tages hensyn til alle de forhold, der er relevante for de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem dette datterselskab og moderselskabet, der kan variere efter de enkelte tilfælde, og som derfor ikke kan opregnes udtømmende (jf. i denne retning dommen af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 73 og 74). Som følge heraf påhvilede det sagsøgerne at fremlægge alle de omstændigheder vedrørende de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem dette datterselskab og moderselskabet, der efter deres opfattelse kunne godtgøre, at sagsøgerne ikke udgjorde én økonomisk enhed (jf. i denne retning Rettens dom af 12.12.2007, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 50 ovenfor, præmis 65). Selv hvis det antages, at sagsøgerne ikke var i stand til at fremlægge sådanne beviser i det foreliggende tilfælde, er det ikke ensbetydende med, at nævnte formodning ikke kan afkræftes i noget tilfælde.

104 De af sagsøgerne fremførte konkrete argumenter skal behandles i lyset af disse generelle bemærkninger.

105 For det første har de gjort gældende, at Total og Elf Aquitaine er holdingselskaber, og at datterselskabernes selvstændighed fremgår af selve koncernens struktur.

106 Dels bemærkes, at det af sagsøgernes påståede om, at Total og Elf Aquitaine er holdingselskaber, ikke er underbygget af nogen beviser.

107 Dels bemærkes, at selv hvis det antages, at disse påstande er rigtige, er det ikke tilstrækkeligt til at kunne udelukke, at de omhandlede moderselskaber udøvede bestemmende indflydelse på deres datterselskaber ved at koordinere navnlig de finansielle investeringer inden for koncernen. Det er nemlig allerede fastslået, at et holdingselskab er et selskab, som i forhold til en gruppe virksomheder har til formål at samle deltagerne i de forskellige selskaber, og hvis funktion er at sikre en enhed i ledelsen (Rettens dom af 8.10.2008, sag T-69/04, Schunk og Schunk Kohlenstoff-Technik mod Kommissionen, Sml. II, s. 2567, præmis 63). I det foreliggende tilfælde har sagsøgerne selv bekræftet, at deres moderselskaber tog del i de vigtigste beslutninger, som kunne have indvirkning på hele koncernen. Frem for at afkræfte antagelsen af, at der forelå én økonomisk enhed bestående af sagsøgerne og deres moderselskaber, bekræfter sagsøgernes påstande snarere, at moderselskaberne havde til formål at sikre en enhed i ledelsen og en koordinering, hvilket kunne påvirke datterselskabernes adfærd på markedet.

108 For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at de har godtgjort, at Arkema fuldstændig frit fastsatte sin handelspolitik vedrørende PMMA. Arkema var nemlig kemisektionens moderselskab, og selskabet udstak retningslinjer for sine egne datterfilialer, herunder Altuglas og Altumax. Totals og Elf Aquitaines rolle var begrænset til at godkende store investeringer og til at modtage regnskabsmæssige og finansielle oplysninger om deres datterselskabers resultater i overensstemmelse med krav i den lovgivning, der fandt anvendelse.

109 Hertil bemærkes først, at sagsøgernes påstande ikke er underbygget af nogen beviser. Med hensyn til det hævdede om Total-koncernens organisation og struktur samt om, hvilke beføjelser der tilkom de forskellige selskaber i koncernen, kunne der imidlertid principielt være ført konkret bevis herfor.

110 Sagsøgerne har ganske vist vedlagt et internt notat med overskriften »Interne beføjelser og udgiftsforpligtelser« som et bilag til stævningen til støtte for deres argument om, at moderselskabet blot godkendte Arkemas største investeringer. Dette dokument var imidlertid, som Kommissionen har anført, uden at det er blevet bestridt af sagsøgerne, ikke vedlagt svaret på klagepunktmeddelelsen. Desuden bekræftede sagsøgerne, da de under retsmødet blev adspurgt herom, at dokumentet ikke blev fremlagt under den administrative procedure. Det fremgår imidlertid af dommen af 10. september 2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 61, at Kommissionen, når den har en formodning for, at et moderselskab udøver bestemmende indflydelse, vil være i stand til at holde moderselskabet solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre det pågældende moderselskab, som det påhviler at afkræfte denne formodning, fører tilstrækkeligt bevis for, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet. Således kunne Kommissionen med rette konkludere i 272. betragtning til den anfægtede beslutning, at de omhandlede påstande ikke var blevet underbygget af tilstrækkelige beviser.

111 Dernæst bemærkes under alle omstændigheder, at disse påstande, selv hvis det antages, at der er ført bevis for dem, ikke kan afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, for så vidt som de udelukkende angår fastsættelsen af handelspolitikken vedrørende PMMA. Med henblik på at fastslå, om et datterselskab selvstændigt bestemmer sin adfærd på markedet, skal der nemlig, i modsætning til det af sagsøgerne anførte, ikke blot tages hensyn til omstændighederne vedrørende handelspolitikken for de produkter, der var omfattet af kartellet, men til alle de omstændigheder, der er relevante for de økonomiske, organisatoriske og juridiske forbindelser mellem dette datterselskab og moderselskabet (jf. i denne retning dom af 10.9.2009 i sagen Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 35 ovenfor, præmis 67, 68, 73 og 74, samt generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i sagen, Sml. I, s. 8241).

112 Desuden indebærer visse af sagsøgernes påstande indicier for, at de og deres moderselskaber udgjorde én økonomisk enhed.

113 Således har sagsøgerne erkendt, at Total og Elf Aquitaine skulle godkende deres datterselskabers store investeringer. Udøvelsen af en sådan beføjelse udgør et indicium for, at datterselskabets adfærd på markedet indebar en hensyntagen til moderselskabets interesser (jf. i denne retning Rettens dom af 8.7.2008, sag T-54/03, Lafarge mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 547).

114 Sagsøgerne har ligeledes flere gange påberåbt sig, at Total har en kemisektion. Som et svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten bekræftede sagsøgerne, at kemisektionen fra maj 2000 og indtil slutningen af overtrædelsesperioden omfattede ikke blot Arkema og dets datterselskaber, men også andre selskaber inden for Total-koncernen. De har forklaret, at i forbindelse med fusionen mellem Total Fina og Elf Aquitaine blev de tidligere koncerners aktiviteter på kemiområdet ud fra et funktionelt synspunkt samlet under Arkemas (dengang Atofinas) ledelse. Denne funktionelle sammenlægning blev dog ikke systematisk fulgt op af en økonomisk sammenlægning. En sådan opdeling af koncernen i sektioner, der desuden ikke berørte de økonomiske forbindelser mellem selskaberne ikoncernen, er et stærkt indicium for, at koordineringen af sektionernes aktiviteter henhørte under koncernens overordnede moderselskab. En sådan funktion fra moderselskabets side kan indebære, at datterselskabet ikke optræder selvstændigt på markedet (jf. i denne retning dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt i præmis 113 ovenfor, præmis 549, og dommen i sagen Schunk og Schunk Kohlenstoff-Technik mod Kommissionen, nævnt i præmis 107 ovenfor, præmis 64).

115 Påstandene om, at aktiviteten vedrørende PMMA kun udgjorde en meget lille del af Totals og Elf Aquitaines samlede omsætning, kan ikke godtgøre, at moderselskabet lod datterselskabet optræde fuldstændigt frit på markedet. I øvrigt bemærkes, som anført ovenfor, at spørgsmålet, om et datterselskab optræder selvstændigt i forhold til sit moderselskab, ikke udelukkende skal vurderes under hensyntagen til selskabets aktivitet på området for de produkter, der er omfattet af kartellet. Heraf følger, at selv hvis en sådan argumentation måtte anses for at være relevant, er det Arkemas samlede betydning for dets moderselskaber, der skal vurderes (jf. i denne retning dommen i sagen Schunk og Schunk Kohlenstoff-Technik mod Kommissionen, nævnt i præmis 107 ovenfor, præmis 66). Sagsøgerne har imidlertid ikke fremsat nogen argumenter i denne henseende.

116 For det tredje forkastes argumentet om, at Totals og Elf Aquitaines fuldstændige kontrol over Arkema stod i kontrast til Arkemas kontrol over sine datterselskaber Altuglas og Altumax. Dels er heller ikke denne påstand underbygget af tilstrækkelige beviser vedrørende forholdet mellem de berørte selskaber. Dels ville end ikke et antageligt bevis for, at Total og Elf Aquitaine havde en mindre stærk tilknytning til Arkema end til deres egne datterselskaber, være tilstrækkeligt til at godtgøre, at Arkema optrådte selvstændigt på markedet.

117 For det fjerde skal det med hensyn til argumentet om, at omorganiseringen af Total-koncernens kemisektion og stiftelsen af Arkema i 2004 samt selskabets efterfølgende børsintroduktion i 2006 bekræftede Arkemas selvstændighed, blot konstateres, at det omhandler omstændigheder, som indtraf efter overtrædelsesperioden, og som derfor ikke kan bekræfte selskabets selvstændighed i denne periode. Desuden antyder formuleringen »omorganiseringen af Total-koncernens kemisektion«, at Total havde en funktion som koordinator for nævnte kemisektion.

118 For det femte har argumentet om, at ingen sagsakter beviser, at Arkema skulle have modtaget nogen instruks eller henstilling fra Elf Aquitaine eller Total om en handelspolitik, som selskabet skulle føre på markedet for methacrylater, ikke i sig selv nogen betydning, eftersom Arkemas selvstændighed ikke skal vurderes udelukkende i forhold til dette marked. Desuden er det allerede fastslået, at den omstændighed, at det ikke fremgår af nogen sagsakter, at et moderselskab har givet sit datterselskab instrukser, ikke kan bevise, at der ikke er givet sådanne instrukser (jf. i denne retning dommen i sagen Lafarge mod Kommissionen, nævnt i præmis 113 ovenfor, præmis 545).

119 Endelig behandles for det sjette argumentet om, at den holdning, som Kommissionen indtog i den anfægtede beslutning, er i strid med dens egen tidligere beslutningspraksis, således som den fremgår af beslutningen om organiske peroxider, hvori den ikke tilregnede Elf Aquitaine den af Arkema begåede overtrædelse.

120 I denne henseende konstateres, at det fremgår af beslutningen om organiske peroxider (373.-391. betragtning), som sagsøgerne har påberåbt sig, at Kommissionen ikke deri analyserede problematikken vedrørende ansvarsforholdet mellem moderselskabet og Arkema, og særligt, at den ikke tog stilling til spørgsmålet om Arkemas selvstændighed i forhold til moderselskabet. Selv hvis det antages, at de faktiske omstændigheder i denne sag er magen til omstændighederne i det foreliggende tilfælde, kan det derfor ikke anføres, at denne beslutning udgjorde nogen form for garanti for, hvordan Kommissionen opfattede forholdet mellem Arkema og dets moderselskaber, eller for det kriterium for tilregnelse, der fandt anvendelse på denne koncern.

121 Desuden er den anfægtede beslutning ikke den første beslutning, hvori Kommissionen tilregnede Elf Aquitaine en af Arkema begået overtrædelse. I Kommissionens beslutning K(2004) 4876 fra 19. januar 2005 vedrørende en procedure efter artikel 81 [EF] og EØS-aftalens artikel 53 (sag C 37 773 – AMCA, herefter »AMCA-beslutningen) havde Kommissionen nemlig allerede tilregnet Elf Aquitaine en overtrædelse, og det på grundlag af en formodning for bestemmende indflydelse på dets datterselskab, som ikke var blevet afkræftet.

122 Under alle omstændigheder fremgår det af retspraksis, at Kommissionen ikke er forpligtet til systematisk at efterprøve, om et moderselskab kan tilregnes dets datterselskabs ulovlige adfærd (jf. i denne retning Rettens dom af 14.12.2006, forenede sager T-259/02 – T-264/02 og T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 330 og 331, bekræftet af Domstolens dom af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P og C-137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8681, præmis 82). Selv hvis det antages, at sagsøgerne og Elf Aquitaine også udgjorde én virksomhed på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, der blev påtalt i beslutningen om organiske peroxider, er den blotte omstændighed, at Kommissionen ikke overvejede muligheden af at rette denne beslutning til sagsøgernes moderselskab og af at pålægge det en sanktion, følgelig ikke til hinder for, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde har overvejet dette i overensstemmelse med de principper vedrørende tilregnelse, der er udviklet i retspraksis.

123 I øvrigt bemærkes, at selv hvis Kommissionen havde været forpligtet til at overveje muligheden for at tilregne Elf Aquitaine den overtrædelse, der var omhandlet i beslutningen om organiske peroxider, ville den omstændighed, at den ikke gjorde det, blot vidne om en fejl begået i den sag, som sagsøgerne ikke med fordel kunne påberåbe sig i det foreliggende tilfælde.

124 Henset til det foregående må det konkluderes, at de af sagsøgerne fremlagte omstændigheder end ikke samlet set er tilstrækkelige til at afkræfte formodningen for, at Total og Elf Aquitaine faktisk udøvede bestemmende indflydelse på deres datterselskabers adfærd.

125 Følgelig skal hele dette anbringendes andet led og dermed det andet anbringende i sin helhed forkastes.

Det tredje anbringende vedrørende en tilsidesættelse af begrundelsespligten og af princippet om god forvaltningsskik i forbindelse med anvendelsen af reglerne om tilregnelse

126 Dette anbringende falder i to led.

Det første led om en tilsidesættelse af begrundelsespligten

– Parternes argumenter

127 Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen i det omfang den ikke i den anfægtede beslutning tog stilling til alle de argumenter, som Arkema havde fremført med henblik på at godtgøre den selvstændige karakter af selskabets handelspolitik, tilsidesatte den begrundelsespligt, der påhvilede den. De forklaringer, som Kommissionen fremlagde i sit svarskrift, kan i øvrigt ikke råde bod herpå.

128 For det første har sagsøgerne anført, at Kommissionen ikke tog stilling til alle de af Arkema fremførte argumenter, som blev gengivet i 269. betragtning til den anfægtede beslutning. Særligt undlod den at tage stilling til argumenterne om, at Elf Aquitaines udnævnelse af Arkemas bestyrelsesmedlemmer ikke i sig selv beviste, at der faktisk udøvedes bestemmende indflydelse, og om, at det stod Arkema fuldstændigt frit for at fastsatte sin handelspolitik, idet forpligtelsen til regnskabsaflæggelse var begrænset til at afgive almindelige oplysninger, som det er normalt at afgive af hensyn til en koncerns drift, og som primært vedrørte bogføringsmæssige, finansielle og revisionsrelaterede emner.

129 For det andet har sagsøgerne anført, at Kommissionen ikke tog stilling til visse argumenter, som Arkema havde fremført i sit svar på klagepunktsmeddelelsen, og som end ikke blev gengivet i den anfægtede beslutning. Det drejer sig om argumenterne om, at Total og Elf Aquitaines ledelse ikke på noget tidspunkt har været involveret i den påtalte praksis, og at den af moderselskaberne udøvede kontrol var begrænset til at godkende de største investeringer og var alt for helhedsorienteret til at kunne indskrænke Arkemas selvstændighed, navnlig med hensyn til prisfastsættelse.

130 Sagsøgerne er af den opfattelse, at mens Kommissionen ikke har pligt til at behandle alle de faktiske og retlige forhold, der er genstand for en administrativ procedure, har den dog pligt til at undersøge velbegrundetheden af alle de argumenter, der fremføres med henblik på at afkræfte formodningen for udøvelse af bestemmende indflydelse, i deres helhed. Enhver anden fremgangsmåde ville svare til at indføre en uafviselig formodning.

131 Desuden er begrundelsesmanglen så meget desto mere skadelig i det foreliggende tilfælde, som Kommissionen anvendte en nyskabende fremgangsmåde, hvilket den erkendte i 271. betragtning til den anfægtede beslutning, og som Kommissionen i forhold til andre datterselskaber, der er omhandlet af den anfægtede beslutning, påpegede, at der forelå yderligere indicier, der styrkede formodningen for moderselskabernes udøvelse af bestemmende indflydelse. Sagsøgerne har fremhævet, at den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen, ifølge retspraksis skærpes, når beslutningen går væsentligt længere end de forudgående beslutninger (Domstolens dom af 8.11.2001, sag C-228/99, Silos, Sml. I, s. 8401, præmis 28, samt Rettens kendelser af 21.1.2004, sag T-245/03, FNSEA m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 271, præmis 52, og sag T-217/03, FNCBV mod Kommissionen, Sml. II, s. 239, præmis 66).

132 Kommissionen har bestridt, at den har tilsidesat sin begrundelsespligt.

– Rettens bemærkninger

133 Hvad angår den begrundelsespligt, der påhviler Kommissionen, bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. Domstolens dom af 2.4.1998, sag C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).

134 Det er tidligere fastslået i retspraksis, at når en beslutning i henhold til artikel 81 EF ligesom i det foreliggende tilfælde er rettet til flere adressater og medfører et spørgsmål om, hvem der bærer ansvaret for overtrædelsen, skal den indeholde en tilstrækkelig begrundelse i forhold til hver af adressater