ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

ESM-traktatens artikel 13, der har overskriften »Procedure for granting stability support«, fastsætter: »1. An ESM Member may address a request for stability support to the Chairperson of the Board of Governors. Such a request shall indicate the financial assistance instrument(s) to be considered. On receipt of such a request, the Chairperson of the Board of Governors shall entrust the […] Commission, in liaison with the ECB, with the following tasks: a) to assess the existence of a risk to the financial stability of the euro area as a whole or of its Member States, unless the ECB has already submitted an analysis under Article 18(2) [of the EMS Treaty] b) to assess whether public debt is sustainable. Wherever appropriate and possible, such an assessment is expected to be conducted together with the [International Monetary Fund (IMF)] c) to assess the actual or potential financing needs of the ESM Member concerned. 2. On the basis of the request of the ESM Member and the assessment referred to in paragraph 1, the Board of Governors may decide to grant, in principle, stability support to the ESM Member concerned in the form of a financial assistance facility. 3. If a decision pursuant to paragraph 2 is adopted, the Board of Governors shall entrust the […] Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – with the task of negotiating, with the ESM Member concerned, a memorandum of understanding (an »MoU«) detailing the conditionality attached to the financial assistance facility. The content of the MoU shall reflect the severity of the weaknesses to be addressed and the financial assistance instrument chosen. In parallel, the Managing Director of the ESM shall prepare a proposal for a financial assistance facility agreement, including the financial terms and conditions and the choice of instruments, to be adopted by the Board of Governors. The MoU shall be fully consistent with the measures of economic policy coordination provided for in the TFEU, in particular with any act of [EU] law, including any opinion, warning, recommendation or decision addressed to the ESM Member concerned. 4. The […] Commission shall sign the MoU on behalf of the ESM, subject to prior compliance with the conditions set out in paragraph 3 [of Article 13 of the ESM Treaty] and approval by the Board of Governors. 5. The Board of Directors shall approve the financial assistance facility agreement detailing the financial aspects of the stability support to be granted and, where applicable, the disbursement of the first tranche of the assistance. […] 7. The […] Commission – in liaison with the ECB and, wherever possible, together with the IMF – shall be entrusted with monitoring compliance with the conditionality attached to the financial assistance facility.«
90.

Domstolen kunne derfor anses for i Green-Swan-dommen at have forstået »produkter« som »fødevarer« i artikel 28, stk. 2. Indstævnte og Kommissionen har, idet de har støttet sig til den dom, grundlæggende argumenteret for, at et produkt, der tidligere blev markedsført som et lægemiddel, aldrig kan være omfattet af anvendelsesområdet for undtagelsen i artikel 28, stk. 2.
Direktivets artikel 47 med overskriften »Økonomisk og finansiel formåen« er affattet således:

»1. Bevis for den økonomiske aktørs finansielle og økonomiske formåen kan almindeligvis føres ved en eller flere af følgende oplysninger:

a) relevante erklæringer fra en bank eller i givet fald bevis for relevant erhvervsansvarsforsikring

b) fremlæggelse af virksomhedens balance eller uddrag heraf, hvis offentliggørelse af balancen er lovpligtig i det land, hvor den økonomiske aktør er etableret

c) en erklæring om den økonomiske aktørs samlede omsætning og i påkommende tilfælde omsætningen inden for det aktivitetsområde, kontrakten vedrører, i højst de tre seneste disponible regnskabsår, afhængigt af hvornår den økonomiske aktør blev etableret eller startede sin virksomhed, hvis tallene for denne omsætning foreligger.

2. En økonomisk aktør kan i givet fald og for en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders formåen uanset den juridiske karakter af forbindelserne mellem aktøren selv og disse enheder. Aktøren skal i så fald godtgøre over for den ordregivende myndighed, at han råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders forpligtelser i så henseende.

3. En sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 4 kan på samme vilkår basere sig på sammenslutningens deltageres formåen eller andre enheders deltageres formåen.

4. De ordregivende myndigheder anfører i udbudsbekendtgørelsen eller i opfordringen til at afgive tilbud, hvilken eller hvilke af de i stk. 1 nævnte former for dokumentation de har valgt, samt hvilken anden dokumentation der skal fremlægges.

5. Hvis den økonomiske aktør af en gyldig grund ikke er i stand til at fremlægge den af den ordregivende myndighed krævede dokumentation, kan han godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet.«
47.

Den retspraksis vedrørende varemærker, hvortil Kommissionen henviser, kan ikke føre til en sådan analog konklusion. Proceduren vedrørende forhåndsunderretning og -godkendelse, som følger af retspraksis, har til formål at forene den frie bevægelighed af lægemidler med varemærkeindehaveres legitime interesse i at blive beskyttet mod navnlig paralleldistributørers ompakning, som ikke må berøre produktets oprindelige tilstand eller skade varemærkets omdømme ( 31 ). Denne legitime interesse følger af varemærkerettens særlige genstand, som navnlig består i, at indehaveren sikres en eneret til at bruge mærket til et produkt, når dette første gang bringes i handelen, hvorved han beskyttes mod konkurrenter, som måtte ønske at misbruge mærkets stilling og omdømme til at sælge produkter, der retsstridigt er forsynet med dette mærke ( 32 ). Selv om Domstolen konkluderede, at varemærkeindehaveren – for at sikre de frie varebevægelser – ikke kunne påberåbe sig sin varemærkeret for at modsætte sig, at en parallelimportør markedsførte ompakkede produkter under varemærket, fandt den det også nødvendigt at beskytte ejeren mod misbrug af dennes varemærke ( 33 ).
102.

I forbindelse med undersøgelsen af, om hindringen for etableringsfriheden i artikel 43 EF gik ud over, hvad der var nødvendigt for at nå det tilsigtede mål om beskyttelse af folkesundheden, gjorde Kommissionen bl.a. gældende, at dette formål kunne nås ved mindre indgribende foranstaltninger, såsom et krav om, at biomedicinske analyser skal udføres af kompetent personale, der har de fornødne kvalifikationer, og på hvem det fagetiske princip om uafhængighed for sundhedspersonale finder anvendelse. Henset til den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne har, fastslog Domstolen i overensstemmelse med dens ræsonnement vedrørende besiddelse af selskabskapital i apoteker, at »en medlemsstat [kan] antage, at der er risiko for, at de lovbestemmelser, hvis formål er at sikre biologernes faglige uafhængighed, ikke iagttages i praksis, eftersom en ikke-biologs ønske om at opnå fortjeneste ikke modereres på samme måde som i tilfældet med en selvstændig biolog, og eftersom den omstændighed, at biologer i deres egenskab af ansatte medarbejdere og dermed i et underordnelsesforhold i forhold til et SELARL, der driver laboratorier for biomedicinsk analyse, hvori ikke-biologer besidder en majoritet, ville have svært ved at modsætte sig disse ikke-biologers instrukser« ( 43 ). Ifølge Domstolen kan »det bl.a. ikke udelukkes, at disse ikke-biologer vil være fristet til at give afkald på visse undersøgelser, der er mindre rentable i økonomisk henseende eller vanskeligere at foretage, eller reducere den rådgivende virksomhed i forhold til patienterne ved for- og efter-analysen, hvis eksistens karakteriserer den biomedicinske ordning i Frankrig« ( 44 ).
71.

På baggrund af ovenstående betragtninger er det min opfattelse, at Domstolen bør besvare de af Okresný súd (kredsdomstol) Dunajská Streda, Slovakiet, stillede spørgsmål således: »– Ordene »på papir eller på et andet varigt medium« i artikel 10 i Europa-Parlaments og Rådets direktiv 2008/48 af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF henviser til det medium, hvorpå kreditaftalen er udarbejdet og udleveret til forbrugeren. Ordene dækker både vilkårene i den mellem parterne indgåede kreditaftale og de oplysninger, der er opregnet i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48, som udgør en del af kreditaftalen. Det er ikke et krav i henhold til artikel 10, at kreditaftalen skal underskrives af parterne, eller at de i artikel 10, stk. 2, opregnede oplysninger skal gives i et enkelt dokument. Direktiv 2008/48 er ikke til hinder for en national regel, som kræver, at alle obligatoriske oplysninger skal findes skriftligt i et enkelt underskrevet dokument. Ligeledes er direktiv 2008/48 heller ikke til hinder for en national regel, som giver mulighed for, at elementer af de obligatoriske oplysninger findes på papir eller på et andet varigt medium i långiverens generelle forretningsvilkår snarere end i selve den (underskrevne) forbrugerkreditaftale, forudsat at i det mindste følgende betingelser er opfyldt: i) forbrugeren får de særskilte dokumenter, som indeholder de obligatoriske oplysninger, samtidigt og inden aftalens indgåelse, ii) kreditaftalen bør indeholde klare og nøjagtige krydshenvisninger til de obligatoriske oplysninger og angive, hvor de findes i långiverens generelle forretningsvilkår, og iii) långiveren bør kunne bevise, at han har givet forbrugeren de obligatoriske oplysninger inden aftalens indgåelse. Det tilkommer den nationale ret at vurdere, om de nationale regler opfylder disse betingelser, og om direktiv 2008/48 derfor ikke er til hinder herfor. – Udtrykket »hyppighed af […] betalinger« i artikel 10, stk. 2, litra h), i direktiv 2008/48 pålægger ikke långiveren at angive den nøjagtige dato, hvorpå hver betaling i kreditaftalen forfalder. – Artikel 10, stk. 2, litra i), i direktiv 2008/48 bør fortolkes således, at der skal udleveres en amortiseringsplan, når der er tale om amortisation af kapitalen i forbindelse med en kreditaftale med fast løbetid, og forbrugeren anmoder om en amortiseringsplan. Direktiv 2008/48 er imidlertid ikke til hinder for, at medlemsstaterne pålægger långivere at udlevere en yderligere amortiseringsplan ved kreditaftalens påbegyndelse. – Det tilkommer den nationale ret konkret at vurdere, hvorvidt de dele af de obligatoriske oplysninger, der er opregnet i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2008/48, og som manglede i kreditaftalen, indebar, at det i væsentlig grad var vanskeligt for forbrugeren at vurdere det ønskelige i at indgå kreditaftalen, med henblik på at afgøre, om en sanktion, hvis virkning er at pålægge långiveren at give afkald på alle renter og at bære alle omkostninger forbundet med kreditaftalen, er forholdsmæssig, eller om en mindre indgribende sanktion ville være passende.«
57.

For det første har Rådet gjort gældende, at kravet om enstemmighed i artikel 25, stk. 2, i afgørelse 2008/615 skal forstås således, at det omfatter en beslutningsprocedure i to trin, der fører til én afgørelse, og at kravet om enstemmighed kun gælder for det første forberedende trin. Den formelle afgørelse træffes med kvalificeret flertal. Hvis Rådets fortolkning af denne bestemmelse skulle tiltrædes, ville den de facto skabe et afledt retsgrundlag, som ændrede de regler, der er fastsat i traktaten. Således som Rådet har anført, skyldes dette, at to trins-proceduren fører til én afgørelse, hvilket betyder, at kravet om kvalificeret flertal ville blive reduceret til et teoretisk krav, og at Rådet reelt ville vedtage gennemførelsesretsakten med enstemmighed.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål fra Kúria (øverste domstol, Ungarn) på følgende måde:

»Artikel 96, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 648/2005 af 13. april 2005, skal fortolkes således, at begrebet »transportør« vedrører enhver, der udfører transport af varer, som den pågældende har accepteret med kendskab til, at de var varer under proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, hvad enten det sker i medfør af en transportaftale med ordregiveren eller en aftale om underentreprise indgået med hovedtransportøren, og at forpligtelsen i medfør af denne bestemmelse påhviler transportøren i det tidsrum, hvor han har ansvaret for de varer, som er i hans besiddelse.

I et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor underentreprenøren på transporten har foretaget den faktiske transport af varerne til parkeringspladsen ved bestemmelsestoldstedet og overleveret dokumenterne vedrørende disse varer til hovedtransportørens repræsentant, for at denne kunne opfylde formaliteterne i forbindelse med afslutning af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse, har underentreprenøren på transporten opfyldt sin forpligtelse, når han har overgivet ansvaret for varerne samt ledsagedokumenterne til hovedtransportøren.

I øvrigt medfører den omstændighed, at underentreprenøren på transporten derefter fortsatte transporten af varerne til en anden medlemsstat, ikke, at han havde pligt til inden videretransporten at kontrollere, at hovedtransportøren rent faktisk havde frembudt varerne til toldbehandling på bestemmelsestoldstedet med henblik på afslutning af proceduren for ekstern fællesskabsforsendelse. Den pågældende kan dog holdes ansvarlig, hvis det fastslås, at han fortsatte transporten, selv om han havde kendskab til oplysninger om, at denne procedure ikke var ophørt efter reglerne, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at afgøre under hensyntagen til samtlige relevante faktiske omstændigheder.«
I visse tilfælde er en ekstern observatør, der følger med i de præjudicielle spørgsmål, som forelægges Domstolen, i stand til at sammenfatte dem på en bedre måde end os, der behandler dem. Dette er tilfældet i nærværende sag. Beskrivelsen af det problem, som er genstand for de to forelæggelser (den ene vedrører fortolkning, og den anden et spørgsmål om gyldighed) fra to franske domstole inden for rammerne af to sager, der er internt forbundne, er blevet opsummeret i følgende formulering, som er svær at forbedre, af en blog ( 2 ), der beskæftiger sig med dette:

»Inde i en rulle toiletpapir er der et rør af pap. Udgør denne indre bestanddel en del af toiletpapirets emballage? Dette spørgsmål har givet anledning til problemer hos de franske domstole. Svaret afhænger af ordet »emballage«, som optræder i direktiv 94/62/EF om »emballage og emballageaffald«. Hvis svaret er, at røret af pap udgør emballage, risikerer ikke blot franske producenter af toiletpapir, men også producenter i Frankrig af køkkenruller, aluminiumsfolie eller plastfilm at lide skade som følge af Domstolens dom. Hvis svaret derimod er, at det ikke udgør emballage, ønsker Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) at vide, om Europa-Kommissionen har handlet ultra vires ved at godkende et gennemførelsesdirektiv, hvori definitionen af »emballage« udvides uforholdsmæssigt. Mange millioner euro står på spil.«
48.

En så bred forståelse af artikel 24, nr. 1), følger imidlertid ikke nødvendigvis af en systematisk og teleologisk fortolkning. Bestemmelsen skal som undtagelsesbestemmelse snarere fortolkes snævert, og begrebet »Verfahren« skal forstås som blot refererende til den påstand, som konkret har en tinglig ret til genstand. I modsat fald ville en sagsøger nemlig blot ved at gøre en tinglig ret til fast ejendom gældende ved siden af andre påstande skaffe sig et værneting med udvidet stedlig enekompetence over for sagsøgte, nemlig værnetinget på det sted, hvor ejendommen er beliggende, selv om hans øvrige, ikke-tinglige påstande ingen relation har til dette værneting. En sådan »forum shopping« ville være i strid med både kompetencesystematikken i Bruxelles Ia-forordningen og princippet om, at den stedlige enekompetence for retterne, på det sted, hvor ejendommen er beliggende, skal fortolkes snævert og begrundes med, at retterne dér ligger i nærheden af ejendommen – et argument, som ikke kan anvendes på påstande, der ingen tinglig forbindelse har til fast ejendom.
Århuskonventionens artikel 9 indeholder bestemmelser vedrørende retsmidler i miljøsager. Artikel 9, stk. 2, vedrører procedurer, der har været genstand for offentlig deltagelse, stk. 3 gælder for alle øvrige miljøretlige afgørelser, og stk. 4 indeholder visse principper for procedurer:

»2. Hver part sikrer, inden for rammerne af dens nationale lovgivning, at medlemmer af den berørte offentlighed:

a) som har tilstrækkelig interesse, eller, alternativt

b) hvis en parts administrative regler stiller krav herom, som hævder, at en rettighed er krænket,

har adgang til ved en domstol og/eller et andet ved lov etableret uafhængigt og upartisk organ at få prøvet den materielle og processuelle lovlighed af enhver afgørelse, handling eller undladelse, der er omfattet af bestemmelserne i artikel 6 og, hvor der er hjemmel i national ret og, med forbehold for stk. 3 nedenfor, af andre relevante bestemmelser i denne konvention.

Hvad der udgør tilstrækkelig interesse eller en krænkelse af en rettighed fastsættes i overensstemmelse med kravene i national ret og i overensstemmelse med det mål at give den berørte offentlighed vid adgang til klage og domstolsprøvelse inden for rammerne af denne konvention. Med henblik herpå skal den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der opfylder de krav, der er fastsat i artikel 2, [nr. 5)], måtte have, anses for at være tilstrækkelig i relation til formålet med litra a) ovenfor. Sådanne organisationer skal også anses for at have rettigheder, der kan krænkes med henblik på formålet med litra b) ovenfor.

Bestemmelserne i dette stk. 2 udelukker ikke muligheden for foreløbig prøvelse ved en administrativ myndighed og påvirker ikke krav om udtømning af administrative klagemuligheder forinden sagen påklages eller indbringes for domstolen, hvor et sådant krav måtte eksistere efter national ret.

3. I tillæg til og med forbehold for procedurerne om prøvelse efter stk. 1 og 2 ovenfor sikrer hver part, at medlemmer af offentligheden, der opfylder eventuelle kriterier i national ret, har adgang til administrative eller retslige procedurer for at anfægte private personers og offentlige myndigheders handlinger og undladelser, der er i strid med de bestemmelser i national ret, der vedrører miljøet.

4. I tillæg til og med forbehold for stk. 1 skal procedurerne, der er fastsat i stk. 1, 2 og 3 ovenfor, stille tilstrækkelige og effektive retsmidler til rådighed, inklusive foreløbige retsmidler, hvor dette findes passende, der skal være rimelige og retfærdige, betimelige og ikke uoverkommeligt dyre.

[…]«
47.

På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, som Bundesgerichtshof (forbundsdomstolen) har forelagt, således: »1) Artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012, er ikke til hinder for en national bestemmelse som § 21, stk. 2, nr. 1, i Arzneimittelngesetz (lægemiddelloven), hvorefter der ikke kræves tilladelse til et lægemiddel, der er beregnet til brug hos mennesker, og som, fordi det påviseligt ofte bliver ordineret af læger eller tandlæger, for så vidt angår de væsentlige produktionstrin for sådanne produkter og inden for rammerne af normal apoteksdrift fremstilles på et apotek i en mængde på op til 100 pakninger om dagen, der er færdige til udlevering, og som er beregnet til at blive udleveret inden for rammerne af den eksisterende tilladelse til apoteksdrift. 2) Såfremt Domstolen ikke måtte følge den i ovenstående punkt foreslåede fortolkning og er af den opfattelse, at betingelserne i artikel 2, stk. 1, i direktiv 2001/83 er opfyldt, er artikel 3, nr. 2), i direktiv 2001/83 ikke til hinder for en national bestemmelse som § 21, stk. 2, nr. 1, i Arzneimittelngesetz (lægemiddelloven), hvorefter der ikke kræves tilladelse til et lægemiddel, der er beregnet til brug hos mennesker, og som, fordi det påviseligt ofte bliver ordineret af læger eller tandlæger, for så vidt angår de væsentlige produktionstrin for sådanne produkter og inden for rammerne af normal apoteksdrift fremstilles på et apotek i en mængde på op til 100 pakninger om dagen, der er færdige til udlevering, og som er beregnet til at blive udleveret inden for rammerne af den eksisterende tilladelse til apoteksdrift, forudsat at forskrifterne i en farmakopé overholdes.«
58.

På grundlag af alle de ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de spørgsmål, som Bundesfinanzgericht (forbundsdomstol i skatte- og afgiftsretlige sager, Østrig) har forelagt den til præjudiciel afgørelse, således: »1) Artikel 9, stk. 1, første afsnit, i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at den ikke giver noget grundlag for at frakende en person, der organisatorisk, økonomisk eller finansielt er forbundet med en anden person, status som afgiftspligtig person, når denne forbindelse ikke hviler på et retsforhold af den art, der er nævnt i dette direktivs artikel 10. Artikel 11 i dette direktiv skal fortolkes således, at anvendelsen heraf forudsætter et udtrykkeligt retsgrundlag i den nationale retsorden, som er indført efter forudgående høring af Det Rådgivende Udvalg vedrørende Merværdiafgift. Konstateringen af, om der i den nationale lovgivning findes et sådant retsgrundlag, og om det finder anvendelse i den konkrete sag, tilkommer det de nationale retsinstanser at afgøre. 2) Konstateringen af, hvilke erhvervsdrivende der i forbindelse med konkrete faktiske forhold kan anses for én enkelt afgiftspligtig person, henhører fuldt og helt under de nationale afgiftsmyndigheders og retsinstansers kompetence. 3) Artikel 11 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at afgiftsmyndighederne inden for dens anvendelsesområde kan anse personer, der tidligere har udøvet en afgiftspligtig virksomhed som selvstændige afgiftspligtige, for én enkelt afgiftspligtig person. Disse personer kan med tilbagevirkende kraft klassificeres som én afgiftspligtig person, hvis de har misbrugt de rettigheder, der hidrører fra deres egenskab som selvstændige afgiftspligtige personer. 4) Artikel 296, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for en national ordning, hvorefter anvendelsen af den i denne bestemmelse nævnte standardsatsordning kun nægtes, hvis landbrugeren ikke længere opfylder de til bedriftens størrelse knyttede kriterier for anvendelsen af denne ordning, f.eks. fordi flere landbrugere, der står i økonomisk forbindelse med hinanden, anses for én enkelt afgiftspligtig person. 5) Artikel 296, stk. 1 og 2, i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for at nægte anvendelsen af den deri nævnte standardsatsordning over for en landbruger, som ordningen tidligere gjaldt for. Denne nægtelse kan ske med tilbagevirkende kraft, hvis anvendelsen af standardsatsordningen står i forbindelse med et retsmisbrug.«