Det følger af forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker og navnlig af dennes afsnit IV vedrørende registreringsproceduren for et EU-varemærke, at Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret har enekompetence på området for registrering af og indsigelse over for denne registrering af et sådant varemærke. Kontoret er den eneste instans, der af EU-lovgiver har fået beføjelse til at efterprøve registreringsansøgninger og følgelig til at godkende eller afslå registrering af et EU-varemærke. Fraværet af bestemmelser, der fastsætter, at kontorets instanser, når de udøver deres beføjelser vedrørende registreringen af et EU-varemærke eller indsigelsen over for denne registrering, vil være bundet af en endelig afgørelse fra en EU-varemærkedomstol, er således konsekvensen af den eksklusive natur af kontorets kompetence på dette område.

Såvel hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes. I denne henseende bemærkes, at selv om forordning nr. 207/2009 ikke udtrykkeligt definerer begrebet »retskraft«, følger det navnlig af denne forordnings artikel 56, stk. 3, og artikel 100, stk. 2, at den, for at afgørelser fra en ret i en medlemsstat eller fra kontoret, der er blevet endelige, får retskraft og således kan binde en sådan ret eller kontoret, kræver, at parallelle sager for disse omfatter de samme parter, den samme sagsgenstand og det samme grundlag.

For så vidt angår en sag, som føres ved et søgsmål om varemærkekrænkelse for en national ret, der handler som EU-varemærkedomstol, og en sag om indsigelse mod registrering af et EU-varemærke for kontoret, skal det fastslås, at de nævnte sager har forskellige sagsgenstande.

Hvad for det første angår registreringen af et varemærke som EU-varemærke skal det nemlig bemærkes, at denne registrering, således som det følger af artikel 6 i forordning nr. 207/2009, tilsigter, at der erhverves et sådant EU-varemærke. Indsigelsen over for en sådan registrering har således til formål at forhindre, at ansøgeren om den nævnte registrering kan erhverve det omhandlede varemærke. Det bemærkes i denne henseende i overensstemmelse med denne forordnings artikel 42, stk. 5, at efter behandlingen af indsigelsen mod registreringen enten afslås ansøgningen om registrering af varemærket for alle eller en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det nævnte varemærke er ansøgt, eller også forkastes indsigelsen.

Hvad for det andet angår et søgsmål om krænkelse, som indledes for en national ret, der handler som EU-varemærkedomsstol, tilsigter indehaveren af det ældre EU-varemærke inden for rammerne af et sådant søgsmål, at denne ret forbyder brugen af et tegn, der skaber en risiko for forveksling med tegnet for det ældre EU-varemærke. Indehaveren af EU-varemærket søger således, at krænkeren ifalder ansvar for tilsidesættelsen af indehaverens enerettigheder.

Der skal i øvrigt sondres mellem sagsgenstanden for søgsmål om varemærkekrænkelse, om ugyldighed og på området for registrering, der følger af forordning nr. 207/2009, således, at indehaveren af et ældre EU-varemærkes mulighed for at anlægge en sag om krænkelse mod indehaveren af et yngre EU-varemærke hverken bevirker, at indlevering af en ugyldighedsbegæring til kontoret eller de forudgående kontrolmekanismer, der er til rådighed i forbindelse med registreringsproceduren for EU-varemærker, bliver meningsløse. Henset til kontorets instansers enekompetence til at godkende eller afslå registreringen af et EU-varemærke, har enhver sag for kontoret vedrørende registreringen af et EU-varemærke eller indsigelsen over for denne registrering nemlig nødvendigvis en sagsgenstand, der adskiller sig fra enhver sag for en national ret, selv når den nævnte ret handler som EU-varemærkedomstol.

(jf. præmis 50-53, 56, 58 og 61-63)