DOMSTOLENS DOM AF 25. OKTOBER 1988. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD DEN FRANSKE REPUBLIK. - LIGEBEHANDLING AF MAEND OG KVINDER - GENNEMFOERELSE AF DIREKTIV 76/207. - SAG 312/86.



Samling af Afgørelser 1988 side 06315



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1 . Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - adgang til beskaeftigelse samt arbejdsvilkaar - ligebehandling - undtagelser - beskyttelse af kvinder - foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder - anvendelsesomraade - opretholdelse af alle saerlige rettigheder for kvinder i kollektive aftaler - udelukket

(( Raadets direktiv 76/207, art . 2, stk . 3, 4, 5, stk . 2, litra b ) ))

2 . Socialpolitik - mandlige og kvindelige arbejdstagere - adgang til beskaeftigelse samt arbejdsvilkaar - ligebehandling - medlemsstaternes gennemfoerelse heraf - overladt til arbejdsmarkedets parter - utilstraekkeligt

(( Raadets direktiv 76/207, art . 5, stk . 2, litra b ), og art . 9, stk . 1 ))

Sammendrag

1 . Den i artikel 2, stk . 3, i direktiv 76/207 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder omhandlede undtagelse vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab, kan ikke begrunde foranstaltninger til beskyttelse af kvinder i kraft af, at de er aeldre arbejdstagere eller foraeldre, hvilket baade mandlige og kvindelige arbejdstagere kan vaere .

Den i artikel 2, stk . 4, i samme direktiv fastsatte undtagelse har det praecise og afgraensede formaal at vaere hjemmel for foranstaltninger, der tilsyneladende er diskriminerende, men som faktisk fjerner eller reducerer de uligheder, der reelt er i samfundet .

Bestemmelserne tager kun sigte paa enkelte undtagelser fra princippet om ligebehandling, og berettiger ikke til en national lovgivning, hvorefter saerrettigheder til kvinder, der findes i kollektive overenskomster fra foer direktivets ikrafttraeden, opretholdes .

2 . Direktiv 76/207 sikres ikke en korrekt gennemfoerelse ved en national lovgivning, som flere aar efter udloebet af fristen for gennemfoerelsen af direktivet overlader arbejdsmarkedets parter at ophaeve visse former for forskelsbehandling, uden at der er fastsat en frist for gennemfoerelsen af denne forpligtelse .

Dommens præmisser

1 Ved staevning, indgivet til Domstolens Justitskontor den 12 . december 1986, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 169 anlagt sag med paastand om, at det statueres, at Den Franske Republik ikke har overholdt de forpligtelser, som paahviler den i henhold til Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har ivaerksat de noedvendige foranstaltninger for at sikre den fuldstaendige og korrekte gennemfoerelse af Raadets direktiv 76/207 af 9 . februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar .

2 I henhold til ovennaevnte direktiv 76/207' s ( herefter benaevnt "direktivet ") artikel 5, stk . 2, litra b ), traeffer medlemsstaterne de noedvendige foranstaltninger til, "at de bestemmelser i kollektive overenskomster, som er i modstrid med princippet om ligebehandling ... anses som ugyldige, kan erklaeres ugyldige eller aendres ". Direktivets artikel 9 bestemmer, at medlemsstaterne ivaerksaetter de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der er noedvendige for at efterkomme direktivet inden tredive maaneder efter dets meddelelse . For Frankrigs vedkommende udloeb denne frist den 12 . august 1978 .

3 For at sikre gennenmfoerelsen af direktivet i Frankrig udstedtes lov nr . 83-635 af 13 . juli 1983 ( JORF af 14.7.1983, s . 2176 ), der aendrede code du travail ( lov om arbejsmarkedsforhold ) og af code pénal ( straffelov ) med hensyn til faglig ligestilling af kvinder og maend . Lovens artikel 1 har aendret artikel L 123-2 i code du travail, der nu foreskriver, at bestemmelser i kollektive overenskomster, kollektive aftaler eller arbejdskontrakter, der, uanset hvordan, giver en eller flere loenmodtagere en fordel paa grundlag af koen, er ugyldige, medmindre de vedroerer graviditet, amning og barselsorlov .

4 Artikel 19, stk . 1, i samme lov, foreskriver imidlertid, at ovennaevnte bestemmelse i code de travail ikke er til hinder for anvendelsen af saedvaner, bestemmelser i arbejdsaftaler, kollektive aftaler og overenskomster, der er i kraft paa tidspunktet for lovens bekendtgoerelse, og som giver saerlige rettigheder til kvinder . Ifoelge artiklens stk . 2 skal arbejdsgivere, arbejdsgiverorganisationer og loenmodtagernes organisationer "ved kollektiv forhandling tilstraebe at bringe saadanne bestemmelser i overensstemmelse" med de i loven naevnte artikler fra code du travail .

5 Kommissionen finder, at den i artikel 19 indeholdte undtagelse fra ordningen i lov nr . 83-635 er udtryk for, at de franske myndigheder tilsidesaetter de forpligtelser, der er indeholdt i direktivet . Den franske regering haevder derimod, at undtagelsen er forenelig med direktivet .

6 Vedroerende retsreglerne i oevrigt, sagens forhistorie samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten . Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation .

7 Den franske regering har i det vaesentligste anlagt to synspunkter . Det haevdes foerst og fremmest, at de i artikel 19 i den franske lov nr . 83-635 omhandlede saerlige rettigheder til kvinder skyldes et oenske om at beskytte kvinder og at sikre deres faktiske ligestilling med maend, og at disse rettigheder saaledes ikke medfoerer forskellige arbejdsbetingelser . Det goeres endvidere gaeldende, at ordningen med fornyet gennemgang af bestemmelser om kvinders saerlige rettigheder er i overensstemmelse med direktivet, og at det er den eneste hensigtsmaessige maade inden for fransk arbejdsret . Disse to synspunkter skal undersoeges naermere .

Kvinders saerlige rettigheder

8 Kommissionen har, uimodsagt af den franske regering, anfoert, at der ved de saerlige rettigheder til kvindelige arbejdstagere, der forekommer i de kollektive aftaler, isaer sigtes til forlaenget barselsorlov, nedsat arbejdstid, for eksempel for kvinder, der er fyldt 59 aar; nedsat pensionsalder; orlov ved boerns sygdom, tillaeg af feriedage per barn; en fridag ved skolestart; nogle timers fri i forbindelse med Mors dag; pauser for kvinder, der arbejder med hulkort, skriver paa maskine eller passer omstillingsbord; tillaeg ved beregningen af pension ved andet barn; og saerlige tilskud til moedre, der har udgifter til vuggestue eller boernepasning .

9 Kommissionen har anfoert, at visse af disse saerlige rettigheder kan falde under direktivets undtagelser, der ifoelge artikel 2, stk . 3, og 4, henholdsvis omhandler foranstaltninger til beskyttelse af kvinder, isaer for saa vidt angaar graviditet og moderskab, og foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder . Den har dog gjort gaeldende, at den franske lovgivning ved sin generelle affattelse i strid med direktivet goer det muligt at opretholde forskelligheder i behandlingen af maend og kvinder i et uafgraenset tidsrum .

10 Den franske regering har foerst anfoert, at ifoelge fransk forfatningsret er kvinden i lovmaessig henseende inden for ethvert omraade tilsikret samme rettigheder som manden . Saerlige rettigheder for kvinder betragtes dog som foreneligt med princippet om ligestilling, naar disse saerlige rettigheder skyldes beskyttelseshensyn . Den franske regering har gjort gaeldende, at direktivet skal fortolkes paa samme maade, og at dette synspunkt finder stoette i direktivets artikel 2, stk . 3 og 4 .

11 Den franske regering har endvidere anfoert, at hverken direktivet eller princippet om ligebehandling af maend og kvinder tilsigter at aendre familiemoenstret eller de faktiske forpligtelser aegtefaellerne imellem . De saerlige rettigheder for kvindelige arbejdstagere, der er fastsat i de kollektive aftaler, er netop indsat af hensyn til de faktiske forhold i stoersteparten af de franske husholdninger . Endvidere raader medlemsstaterne paa dette punkt over et skoen ved direktivets gennemfoerelse .

12 Domstolen skal fremhaeve, at princippet om ligebehandling, der i henhold til direktivets artikel 5, stk . 2, litra b ), skal bringes i anvendelse i kollektive overenskomster, ifoelge artikel 2, stk . 1, indebaerer, "at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen ". Stykkerne 3 og 4 i artikel 2 praeciserer, at direktivet hverken er til hinder for bestemmelser om beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab, eller for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for maend og kvinder, saerlig ved at afhjaelpe de faktiske uligheder, som paavirker kvindernes muligheder inden for direktivets omraade .

13 Undtagelsen i artikel 2, stk . 3, omhandler isaer graviditet og moderskab . Domstolen har i sin dom af 12 . juli 1984 ( Hofmann, 184/83, Sml . s . 3047 ) udtalt, at beskyttelsen af kvinden for saa vidt angaar moderskabet har til formaal at beskytte det saerlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og foedslen ved at undgaa, at forholdet forstyrres ved, at moderen samtidig udoever sit erhvervsarbejde og derved udsaettes for en dobbeltbelastning .

14 Det foelger saavel af det generelle ordvalg i den franske lovgivning, der vedroerer opretholdelse af enhver bestemmelse, der giver "saerlige rettigheder til kvinder", som de eksempler paa saerlige rettigheder, der er omtalt i sagsmaterialet, at de omtvistede bestemmelser ikke kan begrundes i artikel 2, stk . 3 . Som visse af eksemplerne nemlig viser, angaar de saerlige rettigheder, der er i kraft, ogsaa beskyttelse af kvinder i kraft af, at de er aeldre arbejdstagere eller foraeldre, hvilket baade mandlige og kvindelige arbejdstagere kan vaere .

15 Den i artikel 2, stk . 4, fastsatte undtagelse har det praecise og afgraensede formaal at skulle give hjemmel til foranstaltninger, der tilsyneladende er diskriminerende, men som faktisk fjerner eller reducerer de uligheder, der reelt er i samfundet . Der er imidlertid intet i sagsmaterialet, der tillader den konklusion, at en almindelig opretholdelse af saerlige rettigheder til kvinder i kollektive overenskomster kan falde under den i denne bestemmelse omhandlede situation .

16 Den franske regering har saaledes ikke paavist, at den ulige behandling, der er genstand for sagen, og som den har vedkendt sig, er inden for direktivets rammer .

Kollektiv forhandling

17 Kommissionen har anfoert, at efter artikel 19, stk . 2, i den foeromtalte franske lov nr . 83-635 er det muligt at opretholde diskriminerende forhold i et ubestemt tidsrum, og forskelsbehandlingens ophaevelse er overladt til arbejdsmarkedets parter . Loven selv har ingen fremgangsmaade til at afhjaelpe de eventuelt utilstraekkelige resultater, der opnaas ved de kollektive forhandlinger .

18 Den franske regering har i foerste raekke gjort gaeldende, at som det franske samfund er indrettet, vil det vaere vanskeligt ved et lovindgreb umiddelbart at afskaffe de rettigheder, som arbejdsmarkedets parter er naaet frem til gennem deres hidtidige forhandlinger . Kollektive forhandlinger vil vaere det mest relevante til at bringe de omhandlede bestemmelser i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, da forhandlinger er bedre egnet end lovgivning til at paavirke de involverede parters handlemaade og derved tilendebringe al diskrimination .

19 Den franske regering har i anden raekke gjort gaeldende, at de landsdaekkende kollektive overenskomster for de enkelte fag er underlagt en godkendelsesordning, i kraft af hvilken overenskomsten kan udvides til hele den paagaeldende branche . De diskriminerende bestemmelser vil kunne afskaffes ad denne vej .

20 Paa Domstolens forespoergsel har den franske regering oplyst, i hvilket omfang de kolletive overenskomster i praksis er blevet genforhandlet i henhold til lov nr . 83-635, artikel 19, stk . 2 . Det fremgaar heraf, at i perioden 1983-1987 blev 16 kollektive overenskomster, heraf elleve landsdaekkende, genforhandlet paa denne baggrund . Disse tal er meget beskedne i forhold til det antal kollektive overenskomster, der aarligt indgaas i Frankrig . ( 1983 : 1 050 brancheoverenskomster og 2 400 virksomhedsaftaler ). Kravet om godkendelse af kollektive overenskomster og myndighedernes mulighed for at udvide deres anvendelsesomraade har saaledes ikke foert til hurtige genforhandlinger .

21 Det er i lyset af disse kendsgerninger, at man maa vurdere den franske regerings synspunkt, ifoelge hvilket kollektiv forhandling er den eneste maade at afskaffe de omhandlede saerlige rettigheder paa .

22 Hertil er det tilstraekkeligt at bemaerke, at selv om dette synspunkt maatte vaere rigtigt, kan man ikke hermed forsvare en national lovgivning, som flere aar efter udloebet af fristen for gennemfoerelsen af direktivet overlader arbejdsmarkedets parter at ophaeve visse former for forskelsbehandling, uden at der er fastsat en frist for gennemfoerelsen af denne forpligtelse .

23 Det foelger af det anfoerte, at den franske regerings argument om, at det er arbejdsmarkedets parter, der gennem kollektive forhandlinger skal afskaffe de saerlige rettigheder for kvinder, ikke tages til foelge .

24 Det maa saaledes konstateres, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, der er noedvendige med henblik paa den fuldstaendige gennemfoerelse af direktiv 76/207 .

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

25 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagsomkostningerne . Da sagsoegte har tabt sagen, boer denne afholde sagsomkostningerne .

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

DOMSTOLEN

1 ) Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter Traktaten, idet den ikke inden for den fastsatte frist har truffet alle de foranstaltninger, der er noedvendige med henblik paa den fuldstaendige gennemfoerelse af direktiv 76/207 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder, for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar .

2 ) Den Franske Republik betaler sagens omkostninger .