4.

Den belgiske regerings hovedargument er, at beskyttelsen af sundheden kræver, at godkendelsens indehaver er etableret i Belgien, fordi ansvaret, herunder det strafferetlige ansvar, for forhandlingen af produktet påhviler ham. For at strafferetlige sanktioner skal være effektive, forudsætter det imidlertid, at den, der udsættes for dem, er etableret i det land, som har fastsat dem. Det påhviler derfor den belgiske regering at bevise følgende tre omstændigheder. 1. Beskyttelsen af den offentlige sundhed kræver strafferetlige sanktioner. 2. Disse sanktioner skal for at være effektive ramme en person, der er etableret i Belgien. 3. For at sanktionerne skal være effektive, kræves det ligeledes, at de alene rammer godkendelsens eller autorisationens indehavere. Beskyttelsen af den offentlige sundhed kræver efter den sagsøgte regerings mening, at overtrædelse af bestemmelserne om markedsføring af disse produkter er strafferetligt sanktionerede. Ud over deres repressive karakter har disse sanktioner også præventiv virkning over for personer, som er fristet til at bringe ulovlige produkter i omsætning. Endvidere må strafferetlige sanktioner fastsat af domstolene for at være effektive ramme personer, der er etableret i Belgien. Som forholdene er i øjeblikket, er retsmidlerne i det internationale strafferetlige samarbejde (udlevering, meddelelse af faktiske omstændigheder og fuldbyrdelse af straffedomme) ineffektive. Denne ineffektivitet er fuldstændig, hvad angår fængselsstraffe; når der er tale om bøder, er den det ligeledes, når den dømte ikke har ejendele i Belgien. Disse to første led i den belgiske regerings ræsonnement bestrides ikke af Kommissionen. Den nærer blot tvivl om, hvorvidt en straffesag i praksis kan spille den rolle, som den belgiske regering tillægger den under denne sag, men den bestrider ikke udtrykkeligt, at den er nødvendig, ej heller, at straffedomme, når alt kommer til alt, er forholdsvis virkningsløse over for personer etableret i udlandet. I denne forbindelse vil jeg understrege, at selv om jeg deler parternes fælles opfattelse, er strafferetlige sanktioner, det vil i praksis som oftest sige bøder, efter min mening langt mindre afskrækkende end administrative sanktioner som f.eks. et midlertidigt eller definitivt forbud mod at udøve selvstændig virksomhed i sektoren for de pågældende produkter. Men således som retsforhandlingerne har formet sig, et det væsentlige spørgsmål altså, om det er nødvendigt, for at straffesanktionerne kan være effektive, at de alene rammer autorisationens indehaver. Efter den belgiske regerings opfattelse er det logisk, at kun ansøgeren om autorisation gøres ansvarlig for, at oplysningerne i autorisationspapirerne er sande, og for, at det produkt, der bringes på markedet, er i overensstemmelse med den registrerede formel og med bestemmelserne om emballering og mærking. Hvis ansvaret påhvilede de personer, som udbyder produktet til salg på statsterritoriet, ville det føre til ansvarsforflygtigelse, således at bestemmelsernes virkning ville formindskes, idet flere ansvarlige personer uden tvivl ville forsøge gensidigt at frigøre sig for ethvert ansvar. Og desuden skulle de kende alle led i autorisationspapirerne på samme måde som indehaveren heraf. For at gøre denne forpligtelse effektiv, ville det være nødvendigt at indføre et system, der var mindst lige så stift som det nuværende system. Endelig ville kontrolforanstaltningerne miste meget af deres effektivitet, fordi de ikke med rimelighed kan tænkes gennemført fra og med samtlige potentielle købere af produkterne. Denne argumentation vil efter min mening kunne kritiseres. Lad mig bemærke, at de farligste produkter (de, der findes i listerne Α, Β og C i bilaget til den omtvistede kongelige anordning) »kun kan importes, erhverves eller besiddes med henblik på salg, udbud til salg, sælges eller udleveres gratis af personer, som er godkendte hertil af den minister, under hvem den offentlige sundhed sorterer, og som betegnes autoriserede forhandlere«. Efter min mening er disse personer følgelig lige så vel som indehaverne af godkendelsen fuldt ud i stand til at bære et strafferetligt ansvar for ulovligt salg af produkterne. Det kan desuden vel tænkes, at truslen om tilbagekaldelse af deres autorisation vil have en mere afskrækkende virkning over for dem end pålæggelse af en bøde. Med hensyn til de produkter, som ikke skal sælges af autoriserede forhandlere, kan der rejses tilsvarende indvendinger. Jeg kan ikke se, hvorfor det belgiske strafferetlige system skulle blive mindre effektivt, når der intet er til hinder for at rejse straffesag mod importøren eller sælgeren eller i givet fald begge samtidigt, da de begge pr. definition er etableret i Belgien. Følgelig er kravet om, at en ansøger om godkendelse eller autorisation til forhandling af farmaceutiske produkter eller pesticider skal være etableret i Belgien, efter min mening en hindring for importen til dette land, som ikke er berettiget af hensyn til beskyttelse af den offentlige sundhed, jfr. traktatens artikel 36, 1. pkt.