Der foreligger ikke noget forhold, som kan berøre gyldigheden af artikel 8, stk. 3, første afsnit, litra e), i direktiv 2013/33 om fastlæggelse af standarder for modtagelse af ansøgere om international beskyttelse – der fastsætter muligheden for at frihedsberøve en ansøger af grunde knyttet til beskyttelsen af den nationale sikkerhed eller offentlige orden – i lyset af artikel 6 og artikel 52, stk. 1 og 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Da beskyttelse af den nationale sikkerhed og offentlige orden nemlig udgør et mål, som forfølges med den nævnte bestemmelse, opfylder en frihedsberøvelsesforanstaltning, der er støttet herpå, faktisk et mål af almen interesse, som er anerkendt af Unionen. Beskyttelse af den nationale sikkerhed og offentlige orden bidrager desuden ligeledes til beskyttelsen af andres rettigheder og friheder. I denne henseende fastslår artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, at enhver har ret til ikke alene frihed, men også personlig sikkerhed.

Hvad angår proportionaliteten af det indgreb i retten til frihed, som forårsages af en frihedsberøvelsesforanstaltning, er frihedsberøvelse af en ansøger, når beskyttelsen af den nationale sikkerhed eller offentlige orden gør det påkrævet, på grund af selve sin karakter en foranstaltning, der er egnet til at beskytte offentligheden mod den fare, som en sådan persons adfærd kan udgøre, og kan således opfylde det mål, der forfølges med artikel 8, stk. 3, første afsnit, litra e), i direktiv 2013/33. Det fremgår desuden såvel af ordlyden af og sammenhængen for som af tilblivelsen af artikel 8 i direktiv 2013/33, at den i denne artikels stk. 3, første afsnit, litra e), fastsatte mulighed for at frihedsberøve en ansøger af grunde knyttet til beskyttelsen af den nationale sikkerhed eller offentlige orden er underlagt iagttagelse af en række betingelser, der har til formål at opstille strenge rammer for anvendelsen af en sådan foranstaltning. I denne henseende bestemmer artikel 9, stk. 1, i direktiv 2013/33, at frihedsberøvelse af en ansøger skal være så kort som mulig og kun må opretholdes, så længe de i direktivets artikel 8, stk. 3, anførte grunde gør sig gældende.

Endelig er de strenge rammer, som er opstillet for den til de kompetente nationale myndigheder indrømmede beføjelse til at frihedsberøve en ansøger på grundlag af artikel 8, stk. 3, første afsnit, litra e), i direktiv 2013/33, også sikret i den i Domstolens praksis anlagte fortolkning af de i andre direktiver indeholdte begreber »den nationale sikkerhed« og »den offentlige orden«, hvilken fortolkning ligeledes finder anvendelse for så vidt angår direktiv 2013/33.

Begrebet »den offentlige orden« forudsætter nemlig under alle omstændigheder, at der ud over den forstyrrelse af samfundsordenen, som enhver lovovertrædelse indebærer, foreligger en reel, umiddelbar og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod en grundlæggende samfundsinteresse.

Begrebet »den offentlige sikkerhed« omfatter en medlemsstats indre og ydre sikkerhed. En trussel mod de grundlæggende offentlige institutioners og tjenesters funktionsmåde eller befolkningens overlevelse samt risikoen for en alvorlig forstyrrelse af de internationale relationer eller af nationernes fredelige sameksistens eller en trussel mod militære interesser kan dermed påvirke den offentlige sikkerhed.

(jf. præmis 53-55, 57, 62, 64-66 og 82 samt domskonkl.)