ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Tredje anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og forbuddet mod forskelsbehandling, retssikkerhedsprincippet, princippet om forudsigelighed, for så vidt som bedømmelsen af erhvervserfaring er foretaget strengt hvad angår sagsøgeren i modsætning til den fleksibilitet, som er udvist over for de andre ansøgere, i strid med artikel 27 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union.
Sag anlagt den 19. marts 2021 — Union Syndicale Solidaires des SDIS de France et DOM/TOM mod Kommissionen

(Sag T-152/21)

(2021/C 182/86)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Union Syndicale Solidaires des services départementaux d’incendie et de secours (SDIS) de France et DOM/TOM (Nîmes, Frankrig) (ved advokat O. Coudray)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgerens påstande

— Den Europæiske Union (Europa-Kommissionen) tilpligtes at betale sagsøger en erstatning på 10 000 EUR for den ikke-økonomiske skade, som denne har lidt, tilskrevet renter efter den sats, som Den Europæiske Centralbank anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner, forhøjet med 3,5 procentpoint.

— Den Europæiske Union (Europa-Kommissionen) tilpligtes at betale 6 600 EUR til dækning af samtlige sagsomkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for erstatningssøgsmålet har sagsøgeren foreholdt Kommissionen, at den i mere end halvandet år ikke har svaret på den klage, som sagsøgeren har indgivet mod Den Franske Republik vedrørende tilsidesættelse af EU-retten. Sagsøgeren har ligeledes kritiseret Kommissionen for ikke hurtigt at have orienteret sagsøgeren om status for den behandling, som er blevet foretaget, og for ikke at have taget stilling til klagen inden for rimelig tid. Ifølge sagsøgeren har Kommissionen derfor udvist en ulovlig adfærd, som kan pådrage Unionen ansvar.
—

Det fastslås, at OLAF’s undladelse af over for sagsøgeren at træffe de foranstaltninger, som kræves i henhold til gældende bestemmelser, nemlig at meddele sagsøgeren afgørelsen om at indlede en efterforskning eller en undersøgelse, der vedrører sagsøgeren direkte, af at oplyse sagsøgeren om efterforskning eller undersøgelser, der kan involvere sagsøgeren personligt, og undladelsen af ikke at sætte sagsøgeren i stand til at udtale sig om alle de omstændigheder, som vedrører sagsøgeren, inden konklusioner, som direkte vedrører sagsøgeren, drages af disse efterforskninger eller undersøgelser er retsstridig.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen ikke har kompetence til at fortolke og anvende medlemsstaternes nationale lovgivning, eftersom denne institutions kompetencer er strengt begrænset af princippet om kompetencetildeling, som er fastsat i artikel 5 og 13 i traktaten om Den Europæiske Union, enhver fravigelse af dette princip skal fortolkes strengt, og kombinationen af princippet om kompetencetildeling og traktatens bestemmelser klart indebærer, at Kommissionen ikke har kompetence til at anvende en medlemsstats nationale lovgivning. Under alle omstændigheder kan de bestemmelser i tjekkisk lovgivning, som Kommissionen har baseret sig på, ikke prøves i forhold til forordning nr. 1303/2013 (1), som udgør retsgrundlaget for den revisionsprocedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede foranstaltning.
1.

Første anbringende vedrører Kommissionen retsstridige udøvelse af sin beføjelse til at udelukke visse beløb fra EU-finansieringen på grundlag af artikel 52 i forordning nr. 1306/2013 i strid med artikel 76-78 i forordning nr. 1605/2002, artikel 40, stk. 3, i forordning nr. 1698/2005, artikel 12, stk. 6 og 7, i forordning nr. 907/2014, samt retssikkerhedsprincippet, princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om god forvaltningsskik. — Efter at have godkendt metoderne for beregning af omkostningerne vedrørende delforanstaltning 1a og resultaterne deraf gennem vedtagelsen af gennemførelsesafgørelse C(2012) 3529 final om godkendelse af korrektion af det rumænske program for udvikling af landdistrikter for programmeringsperioden 2007-2013, skulle Kommissionen have påtaget sig et ansvar i det tilfælde, at disse i forlængelse af en efterfølgende regnskabskontrol blev anset for at være i strid med artikel 40, stk. 3, i forordning nr. 1698/2005. — Endvidere fastslog Kommissionen fejlagtigt efter udførelsen af regnskabskontrollen, at metoden for beregning af priserne vedrørende delforanstaltning 1a førte til en overkompensation til de støtteberettigede og en tilsidesættelse af artikel 40, stk. 3, i forordning nr. 1698/2005. — Kommissionen foretog en fejlagtig anvendelse af både artikel 12, stk. 6 og 7, i forordning nr. 907/2014 og af sine egne retningslinjer for beregning af finansielle korrektioner, da den begrundede anvendelsen af korrektioner og fastslog arten af de respektive korrektioner. — Den anfægtede afgørelse er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i en sammenhæng, hvori Kommissionen gennem vedtagelsen af gennemførelsesafgørelse C(2012) 3529 final, skabte berettigede forventninger hos såvel de rumænske myndigheder som hos støttemodtagerne med hensyn til retmæssigheden af metoden for beregning af udgifterne vedrørende delforanstaltning 1a og af resultaterne deraf. — Kommissionen tilsidesatte gennem sin adfærd, der bestod i at indtage forskellige standpunkter og i et for sent meddelt svar til de rumænske myndigheder med hensyn til en situation, som den selv havde forårsaget, retssikkerhedsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.
—

Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den forkaster indsigerens klage og dermed stadfæster indsigelsesafdelingens afgørelse om at forkaste indsigelse B 3 069 013 og at tillade registrering af EU-varemærke nr. 17 940 710 UNK UNIK (figur).
3.

Tredje anbringende om, at ECB var involveret i fastsættelsen af de samme vilkår, som ECB baserede sig på ved den retsstridige afgørelse om tilsyn med banken, ved at sætte den under ekstraordinær administration, og i, ved denne og andre former for adfærd, en retsstridig kapitalforhøjelse med udelukkelse af aktieoption, hvilken blev godkendt i 2019 og medførte, at aktionærernes aktier led et betydeligt værditab.
5.

Femte anbringende om, at Kommissionen undlod at indlede en formel undersøgelsesprocedure til trods for, at der forelå alvorlige vanskeligheder, og tilsidesatte sagsøgerens proceduremæssige rettigheder.
Sag anlagt den 26. februar 2021 — Nevinnomysskiy Azot og NAK »Azot« mod Kommissionen

(Sag T-126/21)

(2021/C 148/34)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: AO Nevinnomysskiy Azot (Nevinnomyssk, Rusland) og AO Novomoskovskaya Aktsionernaya Kompania NAK »Azot« (Novomoskovsk, Rusland) (ved advokaterne P. Vander Schueren og E. Gergondet)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/2100 af 15. december 2020 (1) annulleres, for så vidt som den angår sagsøgerne.

— Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremsat et enkelt anbringende om, at sagsøgte ikke modtog nogen anmodning om en udløbsundersøgelse med tilstrækkelige beviser og derfor anlagde åbenbart urigtige skøn, handlede i strid med artikel 11, stk. 2, artikel 11, stk. 5 og artikel 5, stk. 3, i forordning (EU) 2016/1036 (2), og tilsidesatte sin pligt til at foretage en omhyggelig og upartisk undersøgelse af alle de relevante forhold i den foreliggende sag, da den indledte udløbsundersøgelsen.

(1) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/2100 af 15.12.2020 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af ammoniumnitrat med oprindelse i Rusland efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 (EUT 2020, L 425, s. 21).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8.6.2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (EUT 2016, L 176, s. 21).
—

Sagsøgerne har i denne forbindelse gjort gældende, at den værdi, som Kommissionen tog hensyn til ved beregningen af den tærskel på 10 %, der er fastsat i artikel 23, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003, er åbenbart fejlagtig, for så vidt som dette tal omfatter CCPL-koncernens samlede omsætning, selv om Kommissionen på ingen måde har godtgjort, at koncernens moderselskab kan tilregnes et ansvar.
2.

Andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 4, stk. 1, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten — Det gøres gældende, at udtrykket »tjeneste for en anden stat« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i bilag VII til tjenestemandsvedtægten skal fortolkes således, at det omfatter alle tilfælde, hvor der er gjort tjeneste for en anden stat, og ikke er begrænset til tjeneste for denne stats officielle repræsentation, og at ansættelsesmyndighedens restriktive bedømmelse hverken finder støtte i lovgivningen eller retspraksis. — Det gøres endvidere gældende, at KSSiP skal anses for at være et centralt statsorgan, og at tjeneste udført af sagsøgeren som delegeret ved KSSiP derfor skal betragtes som tjeneste for den polske stat. — Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at den tjeneste, han udførte (1), var underordnet retsforholdet mellem sagsøgeren og KSSiP. — Sagsøgeren har endvidere gjort gældende, at hans hovederhverv i referenceperioden var hans tjeneste for KSSiP i Polen.
—

ECDC tilpligtes at betale sagsøgeren 30 000 EUR i erstatning for den økonomiske skade, som han har lidt, og et beløb i erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han har lidt, og som efter ret og billighed er opgjort til 20 000 EUR.
1.

Første anbringende om, at sagsøgte ikke behandlede proceduremæssige uregelmæssigheder korrekt. Disse omfatter det forhold, at den lettiske FCMC (1) umiddelbart inden, at proceduren for inddragelse af tilladelse blev indledt, havde fastslået, at en inddragelse af tilladelse ikke var berettiget, og at denne faktiske omstændighed efterfølgende blev udeladt i FCMC’s anmodning om inddragelse af tilladelse. Sagsøgeren har endvidere kritiseret, at den engelske udgave af FCMC’s seneste afgørelse var manipuleret. Yderligere angivelige proceduremæssige uregelmæssigheder vedrører manglende effektiv håndtering af den potentielle korrupte adfærd udvist af lettiske embedsmænd og EU-ansatte i denne henseende.
2.

Andet anbringende om, at der i den foreliggende sag er anlagt et urigtigt skøn, og at der foreligger magtfordrejning, for så vidt som sagsøgeren har forelagt elementer, der godtgør, at der ikke foreligger et tilstrækkeligt faktisk grundlag for at begrunde nogen strafferetlig procedure, samt elementer om tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, uden at Rådet har draget nogen konsekvens desangående.
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at artikel 31 i ovenfor nævnte forordning (EF) nr. 726/2004 er blevet tilsidesat, for så vidt som den anfægtede afgørelse er i strid med reglerne for affattelse af produktresuméet, der burde have ført Europa-Kommissionen til at konstatere, at den særlige advarsel, der er blevet indført for Librela®, og som vedrører virkningen af anti-lægemiddel antistofferne, er for generisk og upræcis.
1.

Første anbringende om, at Kommissionen tilsidesatte sin forpligtelse til at fastsætte mål i KUR’en. Sagsøgeren har også anført, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesatte sin pligt til at udvise omhu og princippet om god forvaltning.
2.

Andet anbringende om, at der ikke er nogen udelukkelsesgrunde i forordning (EF) nr. 1049/2001, der er til hinder for sagsøgerens ret til aktindsigt. Kommissionen har ikke fremført nogen udelukkelsesgrunde, og der ses heller ikke at foreligge nogen.
3.

Tredje anbringende om, at artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning (EF) nr. 1049/2001 ikke er til hinder for, at der gives aktindsigt i de omtvistede oplysninger. Ved denne bestemmelse er det kun den igangværende beslutningsproces, der beskyttes. Genstanden for sagsøgerens begæring om aktindsigt er imidlertid dokumenter om sagsøgtes forhandlinger om vaccineleveringer. Disse forhandlinger er allerede afsluttet. I øvrigt er der en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen af de omtvistede oplysninger, da der i de seneste uger i hele Europa er blevet diskuteret og rapporteret om EU’s anskaffelse af vacciner.
—

Den anfægtede afgørelse tilsidesætter artikel 1, stk. 6, i forordning (EU) 2017/2195, for så vidt som det deri anføres, at for at sagsøgeren kan deltage i de europæiske platforme for udveksling af standardprodukter vedrørende balanceringsenergi skal sagsøgerens deltagelse være »nødvendig« for at afhjælpe et systemsikkerhedsproblem, der er opstået som følge af ikke-planlagte, fysiske elektricitetsstrømme, mens det relevante kriterium er, om udelukkelsen af Schweiz »kan føre til ikke-planlagte, fysiske elektricitetsstrømme via Schweiz og derved bringe systemsikkerheden i regionen i fare«.
1.

Første anbringende om tilsidesættelse af artikel 266 TEUF, herunder undladelsen af: a) at afhjælpe de tidligere virkninger af de annullerede afgørelser, b) at tildele sagsøgeren en rimelig erstatning for alle de ulemper og følger heraf, som hun er blevet forvoldt, c) at informere hende korrekt med hensyn til gennemførelsen af direktionens afgørelse af 17. november 2020 eller i det mindste med hensyn til de væsentligste dele af denne afgørelse, og d) at give hende mulighed for at videresende ECB’s skrivelse af 12. januar 2021 til modtagere i og uden for ECB.
3.

Tredje anbringende om, at Kommissionen endvidere tilsidesatte artikel 345 TEUF, artikel 3 TEUF, 7 TEUF og 121 TEUF samt flere EU-retlige principper, for så vidt som den ikke tog hensyn til den omstændighed, at traktaten ikke er til hinder for medlemsstaternes ret til at bevare offentlig ejendom over formuegoder og infrastrukturer i havne og til udelukkende at betro og forbeholde indenstatslige enheder som myndighederne for havnesystemer reguleringen og forvaltningen heraf.
1.

Første anbringende vedrørende den fejl, som den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »ansættelsesmyndigheden«) begik i anvendelsen af kriterierne for bedømmelsen af kandidaten ved forlængelsen og nærmere bestemt i forbindelse med fortolkningen af begrebet »fremtidige forudsigelige behov«, da det på tidspunktet for vedtagelsen af den pågældende afgørelse, hverken var blevet fastsat eller endda besluttet, at der forelå sådanne behov.
2.

Andet anbringende om, at de sagsøgte har pligt til at handle i overensstemmelse med EU-traktaterne, navnlig artikel 207 TEUF, der lå til grund for Den Europæiske Unions tiltrædelse af ICAC, og i henhold til hvilken den fælles handelspolitik føres inden for rammerne af principperne og målene for Unionens optræden udadtil. Kommissionen er underlagt en forpligtelse i henhold til artikel 314 TEUF og 317 TEUF og skal handle i overensstemmelse med de interesser, værdier og principper, der følger af artikel 3 TEU og chartret.
—

Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2020/2129 af 17. december 2020 om gennemførelse af artikel 8a, stk. 1, i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, Rådets gennemførelsesafgørelse (FUSP) 2020/2130 af 17. december 2020 om gennemførelse af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland, Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2021/339 af 25. februar 2021 om gennemførelse af artikel 8a i forordning (EF) nr. 765/2006 om restriktive foranstaltninger over for Belarus og Rådets afgørelse (FUSP) 2021/353 af 25. februar 2021 om ændring af afgørelse 2012/642/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Hviderusland annulleres.
Sag anlagt den 15. marts 2021 — Hangzhou Dingsheng Industrial Group m.fl. mod Kommissionen

(Sag T-150/21)

(2021/C 182/85)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøgere: Hangzhou Dingsheng Industrial Group Co., Ltd (Hangzhou, Kina), Dingheng New Materials Co., Ltd (Rayong, Thailand) og Thai Ding Li New Materials Co., Ltd (Rayong) (ved advokaterne G. Coppo og G. Pregno)

Sagsøgt: Europa-Kommissionen

Sagsøgernes påstande

— Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/2162 af 18. december 2020 om indledning af en undersøgelse vedrørende den mulige omgåelse af de antidumpingforanstaltninger, der blev indført ved gennemførelsesforordning (EU) 2015/2384 og gennemførelsesforordning (EU) 2017/271 over for importen af visse typer folie af aluminium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, ved at importere visse typer folie af aluminium afsendt fra Thailand, uanset om varen er angivet med oprindelse i Thailand eller ej, og om at gøre denne import til genstand for registrering annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgerne.

— Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremsat et enkelt anbringende, hvorved det gøres gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl ved at indlede undersøgelsen uden tilstrækkelige beviser som omhandlet i antidumpinggrundforordningens artikel 13, stk. 3.
—

Tilsidesættelse af artikel 64, stk. 2, nr. 3), sammenholdt med artikel 47, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001, idet det urigtigt blev konkluderet, at det ældre varemærke havde været genstand for reel brug for visse varer
—

For så vidt angår de andre rettigheder: — Det fastslås, at sagsøgerne burde have været ansat som midlertidigt ansatte af en af de tre førstnævnte sagsøgte, og at de tre førstnævnte sagsøgte har udsat sagsøgerne for ulovlig forskelsbehandling, der ikke er objektivt begrundet, for så vidt angår deres løn, pensionsrettigheder og dertil knyttede fordele, samt for så vidt angår deres sikkerhed for efterfølgende ansættelse. — De tre førstnævnte sagsøgte tilpligtes at betale hver af sagsøgerne erstatning for den skade, de har lidt, som følge af den manglende tildeling af løn, pensionsrettigheder, godtgørelser og fordele i henhold til ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union, og som er forvoldt ved den ulovlige forskelsbehandling. — De sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerne renter af disse beløb. — Der fastsættes en frist for parterne til at fastsætte den nævnte erstatning under hensyntagen til den lønklasse og det løntrin, som sagsøgerne burde have været ansat i, den gennemsnitlige lønstigning, sagsøgernes karriereudvikling og de ydelser, som de således burde have modtaget i henhold til disse kontrakter som midlertidigt ansatte, og der foretages en sammenligning af de opnåede resultater med den løn, som sagsøgerne faktisk har oppebåret.
—

EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne og subsidiært, såfremt den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer i sagen, tilpligtes EUIPO og intervenienten solidarisk at betale sagsomkostningerne.
—

Sagsøgeren gør gældende, at det på tidspunktet for OLAF’s kontrol på stedet af sagsøgerens lokaler ikke tydeligt fremgik, at sagsøgeren blev opfattet/kvalificeret som værende den berørte person. Det var først, da sagsøgeren modtog meddelelsen om sagsfremstillingen, at det gik op for sagsøgeren, at selskabet blev anset for at være den berørte person. Eftersom OLAF anså sagsøgeren for at være den berørte person, er det endnu mere uforståeligt, at sagsøgerens ledelse ikke blev interviewet/afhørt i forbindelse med den undersøgelse, der lå til grund for udfærdigelsen af sagsfremstillingen.
1.

Første anbringende om retlige fejl og et åbenbart urigtigt skøn, der resulterede i en forkert anvendelse af undtagelsen vedrørende beskyttelse af beslutningsprocessen (artikel 4, stk. 3, første afsnit, i forordning nr. 1049/2001) (1) og manglende begrundelse, eftersom udbredelse ikke ville være til alvorlig skade for beslutningsprocessen. — Det gøres gældende, at den anfægtede afgørelse ikke tager hensyn til den nye forfatningsmæssige dimension, som fulgte af Lissabontraktatens ikrafttræden, særligt artikel 15, stk. 2, TEUF, og som skabte en ny retlig ordning for aktindsigt, navnlig med hensyn til lovgivningsdokumenter. — Sagsøgeren gør desuden gældende, at der i den anfægtede afgørelse ikke anvendes det korrekte kriterium i henhold til artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001, og at der fejlagtigt blev anvendt et argument om, at udbredelse af de ønskede dokumenter ville rejse tvivl om medlemsstaternes endelige valg og skabe unødvendig tvivl om deres hensigter. — Sagsøgeren har også anført, at der i den anfægtede afgørelse fejlagtigt anvendes et argument om, at udbredelse af de ønskede dokumenter ville gøre det vanskeligere for delegationerne at finde en balance mellem de forskellige foreliggende interesser i lovgivningsproceduren, og et argument om, at afslag på at udlevere et begrænset antal dokumenter ikke er det samme som at nægte borgerne mulighed for at få oplysninger om den lovgivningsmæssige beslutningsproces.
1.

Med første anbringende gøres gældende, at sagsøgte ikke undersøgte, om betingelserne for at opnå aktindsigt i de ønskede dokumenter i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter var opfyldt. En udbredelse af de ønskede dokumenter ville ikke være til skade for beskyttelsen af formålet med undersøgelser, således som påstået af sagsøgte. Sagsøgte har ikke påvist, at dette var tilfældet og slet ikke, at der var en rimelig forudsigelig risiko for, at beskyttelsen af formålet med undersøgelser ville lide skade som følge af en sådan udbredelse af undersøgelsesdokumenter, hvis indhold allerede delvist var offentligt tilgængeligt.
2.

Andet anbringende om en retlig fejl, for så vidt som Madeira-frizonens tredje ordning blev iværksat i overensstemmelse med Kommissionens afgørelser fra 2007 og fra 2013 samt artikel 107 og 108 TEUF. Sagsøgeren har gjort gældende, at kravet om, at fortjenesten skal hidrøre fra virksomhed, der reelt og materielt er udøvet i den selvstyrende region Madeira, ikke skal fortolkes således, at der alene skal tages hensyn til de ekstraomkostninger for virksomheder registreret i Madeira-frizonen, der er forbundet med deres afsides beliggenhed, at skattefordelene kun kan vedrøre fortjeneste hos disse virksomheder, der hidrører fra transaktioner direkte behæftet med disse ekstraomkostninger, og at aktiviteter, der udøves uden for Madeira af virksomheder med internationale aktiviteter, der er registreret i Madeira-frizonen, udelukkes.
1.

Første underanbringende om, at Kommissionens forordning (EU) 2021/468 (1) tilsidesætter forsigtighedsprincippet. Sagsøgeren gør gældende, at forsigtighedsprincippet kun tillader forebyggende lovgivningsmæssige tiltag, når en videnskabelig vurdering viser, at en potentiel risiko overskrider det niveau, som stadig ville være acceptabelt for samfundet. I dette tilfælde har den anfægtede forordning forbudt gel fra Aloe vera blade, selv om den videnskabelige vurdering viste, at der ikke var nogen risiko ved dette produkt. Sagsøgeren gør endvidere gældende, at den anfægtede forordning snarere end at være baseret på videnskab var et resultat af en række vilkårlige afgørelser.
2.

Med det andet anbringende gøres det gældende, at sagsøgte anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den fandt, at Nederlandenes forlængelse af de etablerede tilladelsesindehaveres eksisterende tilladelser til sportsvæddemål, hestevæddeløb, lotteri og kasino ikke giver en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. — Det gøres gældende, at sagsøgte begik åbenbare faktiske fejl, da den konstaterede dels, at alle tilladelsesindehavere er retligt forpligtet til at lade nettooverskuddet fra spillevirksomheden tilgå almennyttige formål, dels at det ikke var muligt for tilladelsesindehaverne at opnå fortjeneste. — Endvidere har sagsøgeren gjort gældende, at sagsøgte begik en åbenbar retlig fejl, da den konstaterede, at tildelingen af de omhandlede tilladelser ikke gav modtagerne en fordel, da disse tilladelser ikke kan siges at have forbedret tilladelsesindehavernes økonomiske situation.
6.

Sjette anbringende om, at Kommissionen tilsidesatte artikel 7, stk. 2, litra c), i direktiv 2019/904 og foretog et åbenbart urigtigt skøn.