FORSLAG TIL AGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 28. NOVEMBER 1979 ( 1 )

Høje Ret.

Den foreliggende traktatbrudssag er rettet mod det irske afgiftssystem, der ved opkrævningen af forbrugsafgifter på spiritus, øl og såkaldt »made-wine«, dvs. vin, som ikke er fremstillet af druer, trods formelt samme afgiftssatser fastsætter en forskellig betalingsmåde alt efter, om der er tale om indenlandske eller importerede produkter. Med virkning fra 1. januar 1976 gælder nedenstående ordning i henhold til bekendtgørelse nr. 221 om opkrævning af forbrugsafgifter 1975 (Imposition of Duties No 221 (Excise Duties) Order, 1975, Statutory Instrument No 307, 1975), der efter tiltrædelsesaktens artikel 38, stk. 2, skulle erstatte finanstold eller det fiskale element af en sådan told med en indenlandsk afgift: I henhold til bekendtgørelsens § 4, stk. 3, litra b), gælder følgende: Ved indenlandsk spiritus, der udleveres fra toldlager, »kan skattemyndighederne, såfremt de betingelser foreligger opfyldt, som myndighederne finder hensigtsmæssige for at sikre betaling af afgiften, tillade, at betaling af forbrugsskat på spiritus senest sker

— i) den 25. marts s.a., dersom spiritussen udleveres i februar,

ii) i andre tilfælde den sidste dag i den måned, der efterfølger den måned, i hvilken spiritussen udleveres«.

Efter samme stykkes litra c) gælder ordningen ikke for indenlandsk spiritus, der leveres fra et toldlager i marts. Bekendtgørelsens § 4, stk. 4, bestemmer endvidere, at der i tilfælde af udsættelse med betalingen forfalder en yderligere forbrugsafgift på 0,0334 IRL pr. »proof gallon« spiritus. Til forskel fra denne ordning foreligger der for importeret spiritus imidlertid ikke nogen mulighed for at yde henstand.

Med hensyn til den såkaldte »made-wine« fremstillet i Irland, forfalder forbrugsafgiften i henhold til bekendtgørelsens § 6 ved levering til det indenlandske forbrug, men betalingen kan dog udsættes til den 15. i den måned, som følger efter leveringen fra fabrikken. En sådan mulighed for at yde henstand er dog ikke hjemlet for importeret »made-wine«.

Hvad angår irsk øl, bestemmer bekendtgørelsens § 7, at forskrifterne i Section 8 i finansloven af 1914 (Finance Act 1914 (Session 2)) finder anvendelse, hvorefter beskatningen beregnes efter ølurternes vægtfylde før gæringen. I den forbindelse hjemles der en mulighed for at yde henstand, som bestemmes af, hvor længe de enkelte ølsorter skal lagre i bryggeriet. Således kan der for øl, som skal lagre i to måneder, ydes henstand med betalingen indtil den 25. dag i den anden måned efter afgiftens forfaldstid. Med hensyn til øl, som skal lagre tre måneder i bryggeriet, kan betalingen udsættes til den 25. dag i den fjerde måned efter beregningen af afgiften, og for de øvrige ølsorter gælder der endelig, at betalingen kan udsættes til den 8. dag i den anden måned efter afgiftsberegningen. Hvad derimod angår importeret øl, forfalder forbrugsafgifterne på importdagen eller dagen for leveringen fra toldlageret, uden at der er hjemlet mulighed for at yde henstand med betalingen.

Kommissionen gjorde gentagne gange den irske regering opmærksom på, at ordningen indebærer en afgiftsmæssig forskelsbehandling af de fra andre medlemsstater indførte drikkevarer i forhold til indenlandske drikkevarer, som ikke er forenelig med traktaten, idet betalingen af forbrugsafgifterne for den indenlandske produktion kunne udsættes, medens der ikke kunne ydes henstand med betalingen af forbrugsafgifterne for importerede drikkevarer.

Efter at den irske regering i de herpå følgende svarskrivelser havde indtaget det standpunkt, at den anfægtede ordning var forenelig med EØF-traktaten, indledte Kommissionen ved skrivelse af 11. juni 1976 en formel procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 169. Herved fremførte den over for den irske regering, at det beskrevne afgiftssystem ikke var foreneligt med EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, idet systemet, der ikke hjemler betalingshenstand af de relevante forbrugsafgifter for importeret spiritus, øl og såkaldte made-wine, faktisk afgiftsmæssigt belaster importen af disse drikkevarer mere end de tilsvarende indenlandske produkter. Subsidiært gjorde Kommissionen gældende, at den omtvistede ordning stred mod EØF-traktatens artikel 30, som indeholder forbud mod kvantitative indførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Ved svarskrivelse af 12. juli 1976 meddelte den irske regering, at den ville undersøge den anfægtede ordning for eventuelt at foretage de nødvendige ændringer.

Da dette ikke skete, afgav Kommissionen over for den irske regering ved skrivelse af 28. april 1978 en begrundet udtalelse i henhold til EØF-traktatens 169, hvori den konstaterede, at der var sket en krænkelse af EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, eller i det mindste dennes artikel 30, og opfordrede den irske regering til inden for en måned at bringe det påtalte ulovlige forhold til ophør. Den irske regering fastholdt derimod i svarskrivelsen af 31. juli 1978 sin opfattelse, hvorefter den påtalte ordning ikke stred mod forpligtelser i henhold til EØF-traktaten. Ved stævning, indgået til Domstolen den 9. april 1979, anlagde Kommissionen derpå sag med påstand om, at det statueres, at Irland, ved ikke at ophæve eller ændre de anfægtede bestemmelser om opkrævning af forbrugsafgifter på spiritus, øl og vin, der ikke er fremstillet af druer, eller afholde sig fra at fortsætte den anfægtede, pågældende praksis, har overtrådt EØF-traktatens artikel 95 eller artikel 30. Kommissionen påstår endvidere Irland tilpligtet at afholde sagens omkostninger. Irland derimod påstår frifindelse og Kommissionen dømt til at afholde sagens omkostninger.

Efter stævningen og det mundtlige indlæg har Kommissionen til støtte for påstanden i første række påberåbt sig EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, og har kun subsidiært påberåbt sig, at der også foreligger en krænkelse af EØF-traktatens artikel 30. Derfor må der først foretages en undersøgelse af det spørgsmål, om den beskrevne irske afgiftsordning strider mod diskrimineringsforbudet i EØF-traktatens artikel 95, stk. 1.

Nærværende sag adskiller sig fra traktatbrudssagerne mod Den franske Republik (sag 168/78), mod Den italienske Republik (sag 169/78) og mod kongeriget Danmark (sag 171/78), i hvilke jeg lige har fremsat forslag til afgørelse. Forskellen består i, at det i de nævnte sager var klart, at der var forskel på beskatningen af indenlandske og importerede varer, og at det inden for rammerne af gennemgangen af EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, kun var et spørgsmål om, hvorvidt varerne i det væsentlige var »lignende«. I nærværende sag derimod er det ubestridt, at afgiften er ens, hvad enten det drejer sig om indførte drikkevarer eller om de tilsvarende indenlandske produkter. Under hensyn hertil må det undersøges, om den i det irske afgiftssystem foreskrevne betalingsmåde trods den formelt samme afgiftssats overhovedet falder ind under EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, om den inden for rammerne af den nævnte bestemmelse kan være berettiget ved særlige omstændigheder, og om den betalingshenstand, der gælder for beskatningen af indenlandske produkter, faktisk fører til en afgiftsmæssig forskelsbehandling af de indførte identiske varer.

Den irske regering har henvist til, at de indførte produkter og de nationale produkter ved den anfægtede ordning er underkastet den samme afgiftssats og de samme betingelser. Den eneste forskel er, at der for et begrænset tidsrum kan gøres en forskel med hensyn til måden, hvorpå afgiften for de nationale produkter skal betales. Det er imidlertid fastslået i Domstolens praksis, at det afgørende for anvendelsen af artikel 95 er, om de indførte varer pålægges en højere indenlandsk afgift end lignende indenlandske varer, hvilket der ikke kan være tale om i nærværende sag. I hvert fald må det tages i betragtning, at de indenlandske producenter, hvis de ønsker at benytte sig af henstand med betalingen, belastes med andre faktorer, såsom en yderligere forbrugsskat og sikkerhedsstillelse for betalingen af forbrugsafgiften. Endvidere har de britiske producenter navnlig for whisky's vedkommende i forhold til deres irske konkurrenter en omkostningsfordel, der skyldes vekselkursen for det irske og det engelske pund. Desuden er det den irske regerings opfattelse, at de problemer, som den irske ordning ifølge Kommissionen medfører, kun kan løses via en afgiftsharmonisering.

Som jeg allerede har påvist i forslagene til afgørelse i sagerne 168/78, 169/78 og 171/78, omfattes forskelsbehandling på grundlag af forskellige indenlandske regler på afgiftsområdet, for nu at begynde med den irske regerings sidstnævnte argument, ikke af harmoniseringsbestemmelserne i EØF-traktatens artikler 99 og 100, men af artikel 95. I disse forslag har jeg endvidere også fremhævet, at artikel 95 efter sin ordlyd, mening og formål indeholder et til medlemsstaterne rettet forbud mod at stille varer indført fra medlemsstater afgiftsmæssigt direkte eller indirekte ringere end lignende eller konkurrerende indenlandske varer. Heraf følger, at ved afgifter, som pålægges varer, ikke kun skal forstås den teoretiske afgiftsbyrde på en vare i henhold til den lovfastsatte afgiftssats, men også den byrde, som opstår ved afgiftslovgivningen. Jeg finder det unødvendigt særskilt at fremhæve, at en diskriminering i en ordning om betaling af en afgift på grund af kapital- eller kreditrenterne kan have den økonomiske følge, at de importerede produkter, for hvis afgift der ikke ydes nogen betalingshenstand, fordyres. Dette er også grunden til, at Domstolen i sag 74/76 (Inanelli & Volpi SpA mod Firma Paolo Meroni, dom af 22. 3. 1977, Sml. 1977, s. 557) understregede, at »[der] ved anvendelsen af traktatens artikel 95 skal ... tages hensyn ikke alene til størrelsen af den interne afgift, der direkte eller indirekte rammer de indenlandske og indførte varer, men også til den pågældende afgifts beregningsgrundlag og opkrævningsvilkår«. Domstolen fortsætter: »Hvis forskelligheder i så henseende på samme produktions- eller omsætningstrin bevirker en højere afgift for den indførte vare end for den tilsvarende indenlandske vare, foreligger der en overtrædelse af forbudet i artikel 95«. At der ved anvendelsen af artikel 95, stk. 1, ikke kun teoretisk skal lægges vægt på afgiftssatsen, fremgår endvidere klart af Domstolens afgørelse i sag 45/75 (Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH mod Hauptzollamt Landau-Pfalz, dom af 17. 2. 1976, Sml. 1976, s. 181), hvori det gøres klart, at » ... artikel 95, stk. 1, [overtrædes], når afgifterne på henholdsvis det indførte og det tilsvarende indenlandske produkt beregnes forskelligt og efter forskellige regler, således at det — selv om det kun måtte ske i visse tilfælde — fører til en bøjere afgift for det indførte produkt«. Heraf må det desuden sluttes, at der modsat EØF-traktatens artikel 95, stk. 2, allerede må antages at foreligge en krænkelse af artiklens stykke 1, hvis importerede varer — det være sig i nok så ringe omfang — beskattes hårdere end lignende indenlandske varer.

I mit forslag til afgørelse i de nævnte sager fremhævede jeg desuden, at både ordlyden og meningen med EØF-traktatens artikel 95 forbyder, at den afgiftsmæssige diskriminering begrundes i økonomiske eller politiske hensyn, idet traktaten indeholder andre regler om disse forhold. Domstolen har ganske utvetydigt udtalt sig i overensstemmelse hermed i sag 45/75 (Rewe), hvorefter »den i artikel 95 omhandlede lighed mellem afgifter på nationale og indførte produkter gælder uafhængigt af den indvirkning, som andre end fiskale elementer har på produktionsprisen for de produkter, der skal sammenlignes«. Heraf følger, at det modsat det af den irske regering antagne ikke kan anføres som begrundelse for en forskellig afgiftsmæssig behandling af indførte og indenlandske varer, at irske varer handelsmæssigt er ringere stillet over for andre varer, der indføres fra medlemsstaterne.

Den irske regering har påberåbt sig Domstolens afgørelser i følgende sager: 74/76 (Iannelli & Volpi), 31/67 (Firma August Stier mod Hauptzollamt Hamburg-Ericus, dom af 4. 4. 1968, Sml. 1965-1968, s. 511), 27/67 (Firma Fink-Frucht GmbH mod Hauptzollamt München-Landesberger-Straße, dom af 4. 4. 1968, Sml. 1965-1968, s. 509; org.ref. Recueil 1968, s. 328), 20/76 (Seattle & Söhne OHG mod Finanzamt Freudenstadt, dom af 16. 2. 1977, Sml. 1977, s. 247) og 148/77 (H. Hansen jun. & O. C. Balle GmbH mod Hauptzollamt Flensburg, dom af 10. 10. 1978, Sml. 1979, s. 1787). Disse domme kan dog ikke føre til noget andet fortolkningsresultat vedrørende EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, hvorfor jeg i det følgende kun skal undersøge, om de pågældende indførte varer ved den nævnte irske ordning belægges med en højere afgift end de tilsvarende indenlandske produkter.

En sådan fortrinsstilling for de indenlandske produkter foreligger klart ved opkrævningen af forbrugsafgifter på den såkaldte made-wine — for nu at begynde med denne drikkevare. Medens afgiften for importerede produkter forfalder ved udlevering fra toldlager, uden at der kan gives henstand, kan der for irske produkter ydes henstand med betalingen indtil den 15. dag i den måned, der følger efter udleveringen fra fabrikken, uden at der herved kræves erlagt andre afgifter eller renter. Hermed opnår de irske producenter over for importørerne af lignende produkter en rentefordel i mindst 15 dage. Det står fast, at importørerne herved stilles ringere, uden at det er nødvendigt at afgøre, om størrelsen af importen af det pågældende produkt må betragtes som ubetydelig, således som den irske regering mener, eller som betydelig, således som Kommissionen hævder.

Den importerede spiritus, for hvilken afgiften forfalder ved udleveringen fra toldlageret, stilles ligeledes ringere i forhold til lignende indenlandske produkter. Som påvist, kan der nemlig for de sidstnævnte, efter udlevering af varerne, almindeligvis ydes henstand med betalingen af de forfaldne forbrugsafgifter indtil den sidste dag i den måned, der følger efter udleveringen. Kun for udleveringer i februar måned er der fastsat en noget kortere frist, og for udleveringer i marts er der heller ikke for indenlandske afgifter hjemlet mulighed for henstand. De indenlandske producenter opnår herved over for importørerne mulighed for en rentefordel i en måned, når bortses fra de to nævnte måneder. Der må gives den irske regering medhold i, at fordelen ganske vist formindskes ved, at der forfalder en yderligere forbrugsafgift på 0,0334 IRL pr. proof gallon, såfremt henstandsmuligheden udnyttes. Ved en afgiftssats på 31,0246 IRL pr. proof gallon er dette imidlertid, som Kommissionen med rette fremhæver, kun en forrentning på 1 % pro anno. Selv om der desuden tages hensyn til, at der betales et yderligere gebyr på 3 % pro anno for sikkerhedsstillelsen, ligger den samlede byrde væsentligt under den bankrente, som importørerne må bære under betalingshenstanden.

Vedrørende opkrævning af forbrugsafgifter på øl er situationen den samme. Afgifterne for importeret øl skal, som ved de andre drikkevarer, betales ved udleveringen fra toldlager. Da det indenlandske øl allerede før gæringen beskattes på grundlag af ølurternes vægtfylde, er der for denne indenlandske produktion hjemlet henstand med betalingen, alt efter lagringsvarigheden mindst til den 8. dag i den måned, der følger efter den nærmest følgende, og højst til den 25. dag i den fjerde måned efter afgiftsberegningen. Denne frist omfatter altid et længere tidsrum end det, som er nødvendigt for udleveringen til den endelige forbruger. Angående ølsorter, som ikke kræver længere lagring, blev det også indrømmet af den irske regering, at udleveringen fra bryggeriet sker senest 15 dage efter afgiftsberegningen. Dette betyder, at afgifterne skal betales tidligst tre og senest syv måneder efter udleveringen. Det bevirker, at de indenlandske producenter i dette tidsrum får en rentefordel over for importørerne.

Det er hermed klart, at Irland ikke overholder sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, idet det ved opkrævningen af forbrugsafgifter på øl, spiritus og »made-wine« stiller importerede produkter ringere end lignende indenlandske produkter. Det er følgelig unødvendigt at undersøge, om den pågældende ordning også er en krænkelse af EØF-traktatens artikel 30.

Jeg foreslår derfor følgende: Domstolen statuerer, at Irland ikke har overholdt sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, idet Irland ved at anvende en anden opkrævningsmåde for forbrugsafgifterne på spiritus, såkaldt made-wine og øl, stiller importerede varer ringere end indenlandske. Desuden bør Irland dømmes til at afholde sagens omkostninger.

( 1 ) – Oversat fra tysk.