146.

Retten behæftede således sin dom med en åbenbar retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 306 og 307 fastslog, at formålet med kompensationsforanstaltningerne var at forhindre urimelig konkurrencefordrejning, og at disse foranstaltninger derfor kunne tvinge både støttemodtageren og aktionæren til at vælge en løsning, der ikke var optimal, alene henset til den økonomiske rentabilitet, hvilket en privat investor ikke ville overveje under normale markedsforhold. Når Kommissionen med vedtagelsen af Sernam 2-beslutningen forventede, at SNCF sigtede mod et bestemt formål, skulle SNCF i sin egenskab af aktionær i Sernam handle på en økonomisk rationel måde for at opfylde dette formål i lighed med enhver privat aktionær. SNCF har i denne forbindelse påpeget, at der i Domstolens praksis ( 148 ) tages hensyn til, at private investorer er underlagt retlige forpligtelser eller krav og udviser den mest økonomisk rationelle adfærd. Formålet om at iværksætte kompensationsforanstaltninger kan ikke sidestilles med en forpligtelse, der gælder for en offentlig myndighed, men gælder for alle private eller offentlige modtagere af statslig omstruktureringsstøtte. I det foreliggende tilfælde bør SNCF’s adfærd derfor sammenlignes med adfærden hos en privat aktionær, der befinder sig i samme situation, dvs. en aktionær, der har pligt til at overdrage aktiverne en bloc til et datterselskab, som har modtaget omstruktureringsstøtte, og Kommissionen kunne derfor ikke blive fritaget fra sin forpligtelse til at undersøge, om de omtvistede foranstaltninger var økonomisk rationelle ( 149 ). Dette krav om økonomisk rationalitet må også gælde, når der er tale om en offentlig virksomhed. Da en likvidation ville være mere bekostelig end at iværksætte denne kompensationsforanstaltning, er det klart, at en privat aktionær ville have handlet på samme måde som SNCF. SNCF har derfor anført, at Retten tilsidesatte artikel 107, stk. 1, TEUF, da den i den appellerede doms præmis 309 fastslog, at »[d]et kompenserende formål med salget af Sernams aktiver en bloc […] adskilte sig fra målsætningen for en privat erhvervsdrivende, der tilstræber at opnå den størst mulige fortjeneste eller – som her – det mindst mulige tab«. Retten burde have konstateret, at Kommissionen var forpligtet til at undersøge, om alle de foranstaltninger, SNCF traf på tidspunktet for overdragelsen af Sernams aktiver en bloc, var økonomisk rationelle. Den kunne i så fald ikke have fastslået, at Sernam Xpress og efterfølgende Financière Sernam blev indrømmet en fordel, ved at SNCF opførte fordringer som passiver ved Sernams likvidation, uden at anvende kriteriet om den private investor ( 150 ). Retten kunne tilsvarende ikke undlade at anvende princippet om den private investor på de garantier for passiver, som erhververen blev tildelt i forbindelse med salget af Sernams aktiver en bloc, uden at undersøge, om disse garantier ville have været acceptable for en privat sælger under markedsøkonomiske vilkår ( 151 ). Retten kunne i øvrigt heller ikke undlade at anvende dette princip på de omtvistede foranstaltninger, alene fordi de fulgte direkte af overtrædelsen af Sernam 2-beslutningens artikel 3, stk. 2, og derfor ikke var forbundet med anvendelsen af kriteriet om den private investor ( 152 ), da en sådan konstatering hvilede på en fejlagtig antagelse om, at overdragelsen af aktiver en bloc gjorde det muligt at yde ny statsstøtte til Sernam Xpress og Financière Sernam.