Til støtte for afvisningspåstanden har Rådet gjort gældende, at kun visse retssubjekter har kompetence til at rejse annullationssøgsmål i medfør af Euratom-Traktatens artikel 146 og EØF-Traktatens artikel 173. Ved de nævnte artiklers stk. 1 er Domstolen tillagt komptence til at udtale sig om »klager, der af en Medlemsstat, af Rådet eller af Kommissionen indbringes...«. Der er her tale om en privilegeret gruppe af retssubjekter, som altid har kompetence til at rejse annullationssøgsmål, uanset den anfægtede retsakts karakter, og uanset om retsakten berører dem umiddelbart og individuelt. I modsætning til stk. 1 er der ved stk. 2 indført et retsmiddel med henblik på beskyttelse af privatpersoner, som herved kan anfægte retsakter, som er udstedt af EF-institutionerne, og som er rettet til dem, eller i relation til hvilke de befinder sig i en situation svarende til adressatens.

Efter Rådets opfattelse kan Europa-Parlamentet ikke betragtes som en juridisk person i henhold til stk. 2. Ifølge hver enkelt af Traktaterne er det kun Fællesskabet, der har status som juridisk person. Det er således kun i henhold til stk. 1, at Europa-Parlamentet kan rejse annullationssøgsmål. Der opstår herefter det spørgsmål, om Europa-Parlamentet kan antages at tilhøre den gruppe af privilegerede retssubjekter, som altid kan rejse annullationssøgsmål. Svaret på dette spørgsmål fremgår ifølge Rådet imidlertid hverken af den fortolkning, der er anlagt i Domstolens praksis, eller af Traktaternes ånd og opbygning.

Ifølge Rådet fremgår det af Domstolens nyere praksis, a) at Europa-Parlamentet har en ret til intervention i en for Domstolen verserende sag, b) at Europa-Parlamentet har ret til at rejse et passivitetssøgsmål, jf. EØF-Traktatens artikel 175, og c) at akter fra Europa-Parlamentet, der har retsvirkninger i forhold til tredjemand, kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af EØF-Traktatens artikel 173. Der kan dog ikke på grundlag af den nævnte praksis drages den konklusion, at også Parlamentet har beføjelse til at rejse annullationssøgsmål i medfør af artikel 173.

Med hensyn til spørgsmålet om ret til at intervenere i en verserende sag har Domstolen således ifølge Rådet anlagt en rent sproglig fortolkning af en bestemmelse (artikel 37 i statutten), som i modsætning til artikel 173 anvender en formulering, hvorefter der ikke sondres mellem Europa-Parlamentet og Fællesskabets øvrige institutioner. Det samme gør sig gældende med hensyn til retten til at rejse passivitetssøgsmål, idet formuleringen i artikel 175, stk. 1, »Fællesskabets andre institutioner« åbner mulighed for, at alle institutioner, herunder også Europa-Parlamentet, kan rejse passivitetssøgsmål.

For så vidt angår spørgsmålet om legalitetskontrollen med Parlamentets retsakter, har Rådet navnlig henvist til dommen af 23. april 1986, Les Verts mod Parlamentet (294/83, Sml. s. 1339), hvor Domstolen i-følge Rådet udvidede prøvelsesretten til også at omfatte de retsakter fra Parlamentet, som har til formål at have retsvirkninger i forhold til tredjemand; Domstolen bemærkede, at Fællesskabet er »et retsfællesskab, idet både dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Fællesskabets forfatning, som er Traktaten«. Ifølge Rådet kan dette argument dog ikke fremføres til støtte for, at Europa-Parlamentet kan anlægge sag til prøvelse af en retsakt udstedt af Rådet.

Således kan de tvingende retssikkerhedshensyn, der bevirker, at Parlamentet kan være sagsøgt, ikke påberåbes til støtte for, at Parlamentet tillægges søgsmålskompetence i henhold til artikel 173. Der er ingen tvingende hensyn, der taler for at supplere den i Traktaten fastlagte ordning på en sådan måde, at Parlamentet tillægges en søgsmåls-kompetence, der ikke er fastsat i Traktaten. I modsætning til, hvad der kan fastslås med hensyn til Parlamentets status som sagsøgt, har ændringerne af Traktaten, hvorved Parlamentet ganske vist er tillagt yderligere beføjelser, ikke haft tilsvarende følger med hensyn til legalitetskontrollen med Rådets og Kommissionens retsakter.

For det første kan det ifølge Rådet ikke antages, at der er fuldstændig parallelitet mellem en status som sagsøger og en status som sagsøgt i henhold til EØF-Traktatens artikel 173. Parlamentets status som hhv. sagsøgt og sagsøger må tværtimod have forskellig betydning inden for rammerne af den kontrolordning, der er etableret ved Traktaten.

Dernæst bevirker den omstændighed, at Parlamentet kan rejse passivitetssøgsmål i medfør af EØF-Traktatens artikel 175, ikke, at det også må kunne rejse annullationssøgsmål i medfør af EØF-Traktatens artikel 173, idet et passivitetssøgsmål tager sigte på helt usædvanlige tilfælde af blokering og træghed fra en institutions side, som har tilsidesat en forpligtelse, der i Traktaten er fastsat så klart og ubetinget, at institutionen ikke har noget skøn. Selv om det i så fald kan forekomme berettiget undtagelsesvis at tillægge Parlamentet en beføjelse til at anlægge sag med påstand om, at den pågældende institution har tilsidesat Traktaten, er det derimod ikke efter det i Traktaten fastsatte retsmiddelsystem nødvendigt, at Parlamentet kan optræde som sagsøger, når der er tale om prøvelse af retsakter udstedt af institutionerne. Hvis Rådet undlader at udstede en retsakt, medvirker Parlamentet slet ikke. Hvis Rådet derimod udsteder en retsakt, kan Parlamentet tilkendegive sit synspunkt efter de regler, der er fastsat i Traktaten, ved at udøve de politiske beføjelser, det er tillagt (høring, medvirken, samstemmende udtalelse osv.).

Rådet har endvidere anført, at det ikke af den omstændighed, at Parlamentet har ret til at intervenere i sager, der verserer for Domstolen, kan sluttes, at Parlamentet kan rejse annullationssøgsmål, idet der er tale om to procedurer, der efter deres art er forskellige. I retten til at intervenere i en sag ligger der, at Parlamentet, som i øvrigt alle institutioner, medlemsstater og enhver anden, kan tilkendegive sit synspunkt i en sag, der er anlagt ved Domstolen. Herved kan Domstolen få fuldt kendskab til alle relevante argumenter, hvilket er vigtigt ud fra retsplejehensyn. Dette betyder imidlertid ikke, at Parlamentet også skal spille en aktiv rolle med hensyn til legalitetskontrollen med de retsakter, Rådet udsteder.

Endelig kan Rådet ikke tiltræde argumentet om, at Europa-Parlamentet'— som ikke har en egentlig ret til at udøve politisk kontrol med Rådet. — bør tillægges en kontrolbeføjelse i retlig henseende. Ved Traktaterne er der tilvejebragt en institutionel ligevægt, som er grundlæggende for en retsorden, hvis indførelse og udvikling er reguleret ved retsregler. Som led i respekten for denne ligevægt er institutionerne forpligtet til at udøve de beføjelser, de er tillagt ved Traktaterne, jf. den almindelige bestemmelse i EØF-Traktatens artikel 4.

Nærmere bestemt er der ved EØF-Traktatens artikel 155, første led, tillagt Kommissionen en rolle som »Traktatens vogter«. Såfremt Parlamentet i henhold til EØF-Traktatens artikel 173 skulle tillægges en generel kontrolbeføjelse med hensyn til legaliteten af institutionernes retsakter, ville institutionernes roller og beføjelser herved gribe ind i hinanden. Man ville i så fald stå i en situation, hvor Parlamentet ville komme til at konkurrere direkte med Kommissionen, og den politiske kontrol ville derved blive opdelt.

Parlamentets egentlige rolle i forholdet institutionerne imellem har ifølge Rådet tre aspekter, nemlig dels som politisk kontrolinstans, dels gennem høringsproceduren, samarbejdsproceduren eller proceduren ved samstemmende udtalelse at medvirke i Rådets beslutningsproces, og endelig deltagelse i budgetbehandlingen. Man må imidlertid ikke glemme, at således som Traktaten er opbygget, er Europa-Parlamentet ikke lovgiver, hvilket står i modsætning til situationen i medlemsstaterne. Efter Den Europæiske Fælles Akt vil Parlamentet imidlertid få mulighed for fremover at deltage mere effektivt i EF's lovgivningsprocedure.