ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 4, stk. 4, sidste punktum, i Romkonventionen af 19. juni 1980 om, hvilken lov der skal anvendes på kontraktlige forpligtelser, skal fortolkes således, at bestemmelsen kun finder anvendelse på en speditøraftale, såfremt hovedformålet med aftalen består i selve transporten af det pågældende gods, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Artikel 4, stk. 4, sidste punktum, gør det nemlig muligt at sidestille andre aftaler med en aftale om transport, idet et af formålene med nævnte bestemmelse er at udvide anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 4, andet punktum, til at omfatte aftaler, der – selv om de i national ret anses for andet end aftaler om transport af gods – har til hovedformål at transportere gods. Med henblik på at finde frem til dette formål skal der tages hensyn til målet med aftaleforholdet og dermed til samtlige forpligtelser for den part, som præsterer den karakteristiske tjenesteydelse.

Det samme gør sig gældende for en speditøraftale, som er en særskilt aftale, hvis karakteristiske ydelse består i at arrangere transport af gods. Eftersom godsets befordring ikke i sig selv er hovedformålet, kan en speditøraftale ikke anses for en aftale om transport.

Hvis der imidlertid henses til formålet med aftaleforholdet, den ydelse, der reelt udføres, og samtlige de forpligtelser, der påhviler den part, som skal præstere den karakteristiske ydelse, og ikke til den kvalificering, som parterne har givet aftalen, kan en speditøraftale vise sig at falde ind under den specifikke karakter af aftaler om godstransport, hvis aftalen hovedsageligt har til formål at gennemføre befordring som sådan af godset.

Det tilkommer den forelæggende ret i forbindelse med en undersøgelse af samtlige omstændigheder i tvisten i hovedsagen, dvs. de kontraktlige bestemmelser, der afspejler den økonomiske og handelsmæssige virkelighed i parternes forhold, og formålet med Romkonventionens artikel 4, stk. 4, at efterprøve, om og i hvilket omfang den omhandlede speditøraftale har selve transporten af det omhandlede gods til hovedformål.

(jf. præmis 26-28, 31 og 32 samt domskonkl. 1)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, hvori der er nedlagt påstand om erstatning for skade opstået som følge af påståede overtrædelser af EU-konkurrenceretten, henhører under begrebet »det civil- og handelsretlige område« i denne bestemmelses forstand og derfor er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde.

Artikel 22, nr. 2), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, hvori der er nedlagt påstand om erstatning for skade opstået som følge af påståede overtrædelser af EU-konkurrenceretten, ikke er en sag vedrørende gyldigheden af beslutninger truffet af selskabsorganer i denne bestemmelses forstand.

Artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at hverken fremgangsmåden for fastsættelse af det beløb, som er genstand for de foreløbige og sikrende retsmidler, der er iværksat ved den retsafgørelse, som der anmodes om anerkendelse og fuldbyrdelse af – når det er muligt at følge det ræsonnement, som førte til fastsættelsen af det pågældende beløb, og selv om der var en klageadgang, som blev benyttet for at anfægte denne beregningsmetode – eller alene en påberåbelse af alvorlige økonomiske konsekvenser udgør grunde til at fastslå en tilsidesættelse af grundlæggende retsprincipper i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, således at det i denne medlemsstat kan nægtes at anerkende og fuldbyrde en sådan retsafgørelse, der er truffet i en anden medlemsstat.

Omfanget af begrundelsespligten kan således være forskellig, afhængig af arten af den omhandlede retsafgørelse, og dette omfang – samtidig med at der tages hensyn til de processuelle garantier, der er knyttet til denne retsafgørelse – skal vurderes under hensyn til den pågældende procedure som helhed og på grundlag af samtlige foreliggende relevante omstændigheder med henblik på at prøve, om de nævnte garantier sikrer de pågældende personer muligheden for på nyttig og effektiv vis at tage retslige skridt til at anfægte nævnte retsafgørelse.

Desuden tager begrebet »grundlæggende retsprincipper« i artikel 34, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 sigte på at beskytte retlige interesser, der kommer til udtryk i en retsregel, og ikke rent økonomiske interesser.

(jf. præmis 52, 56 og 59 samt domskonkl.)
EU-retten er til hinder for en ordning med tilbagebetaling af en i strid med EU-retten opkrævet afgift, der kun gør det muligt for borgerne at opnå tilbagebetaling for den nævnte afgift, såfremt dennes værdi overstiger værdien af en senere indført afgift.

En sådan ordning medfører nemlig for så vidt angår brugte køretøjer indført fra en anden medlemsstat, at pligten til tilbagebetaling af en i strid med EU-retten opkrævet afgift begrænses eller sågar helt fjernes, hvilket kan opretholde den nævnte afgifts diskriminerende karakter.

Desuden indebærer den nævnte ordning, at de nationale myndigheder fritages for forpligtelsen til at tage hensyn til de renter, som skyldes til den afgiftspligtige person for perioden mellem den uretmæssige opkrævning af afgiften og tilbagebetalingen heraf.

Denne ordning gør det dermed ikke muligt for borgerne faktisk at udøve den ret til tilbagebetaling af en uretmæssigt erlagt afgift, som de er tillagt i medfør af EU-retten.

(jf. præmis 33 og 35-39 samt domskonkl.)
Artikel 22, stk. 2, andet afsnit, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 592/2008, skal fortolkes således, at den i samme artikels stk. 1, litra c), nr. i), krævede tilladelse ikke kan nægtes, når en mangel på lægemidler og basalt medicinsk udstyr er årsag til, at den pågældende hospitalsbehandling ikke kan ydes rettidigt i den socialt sikredes bopælsmedlemsstat. Denne umulighed skal vurderes i forhold til alle denne medlemsstats hospitaler, som kan yde den nævnte behandling, og i forhold til den tidsperiode, hvori denne behandling kan opnås rettidigt.

(jf. præmis 36 og domskonkl.)
Begrebet »standardtanke« som omhandlet i artikel 24, stk. 2, første led, i Rådets direktiv 2003/96 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet skal fortolkes således, at det ikke udelukker tanke, der er permanent indbygget i kommercielle motorkøretøjer og konstrueret til køretøjernes direkte brug af brændstoffet, når disse tanke er indbygget af en anden end konstruktøren, for så vidt som disse tanke muliggør direkte brug af brændstoffet som drivmiddel både for nævnte køretøjer og eventuelt for køleanlæg eller andre anlæg under transporten.

En forpligtelse til, ved hver overgang af en af Unionens indre grænser, at angive mængden af det motorbrændstof, som befinder sig i køretøjets tanke, og en nødvendighed af herefter, for at undgå dobbeltbeskatning, at anmode om tilbagebetaling af punktafgiften i den medlemsstat, hvor motorbrændstoffet er indkøbt, ville udgøre en væsentlig hindring for vejgodstransport mellem medlemsstaterne og følgelig en hindring for samhandelen i det indre marked. Artikel 24 i direktiv 2003/96 tilsigter at afhjælpe denne hindring og at sikre den frie bevægelighed og samtidig beskytte medlemsstaternes legitime beskatningsinteresser. For at sikre dette formål er det ikke nødvendigt at afklare, hvorvidt brændstoftanken er blevet fastgjort på det pågældende køretøj af konstruktøren eller af en tredjemand.

Denne præcisering, som fremgår af andet punktum i artikel 24, stk. 2, første led, i direktiv 2003/96 vedrørende gastanke, afspejler desuden lovgivers ønske om at definere begrebet »standardtanke« bredt, for at brugerne af køretøjer, der er udstyret med gastanke, ikke med urette udelukkes fra fritagelsen i dette direktivs artikel 24.

(jf. præmis 28, 29, 31 og 35 samt domskonkl.)
Sag C‑489/13

Ronny Verest

og

Gaby Gerards

mod

Belgische Staat

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hof van Beroep te Antwerpen)

»Præjudiciel forelæggelse — indkomstskat — lovgivning til undgåelse af dobbeltbeskatning — beskatning af indkomst af fast ejendom oppebåret i en anden medlemsstat end bopælsstaten — fritagelsesmetode med progressionsforbehold i bopælsstaten — forskelsbehandling mellem fast ejendom beliggende i bopælsstaten og fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat«

Sammendrag – Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 11. september 2014

Fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat – beskatning af indkomst af fast ejendom oppebåret i en anden medlemsstat end bopælsstaten i overensstemmelse med en fritagelsesmetode med progressionsforbehold i bopælsstaten – metode, der kan føre til en højere skattesats i forhold til fast ejendom, der er beliggende i en anden medlemsstat – ikke tilladt – den nationale rets afgørelse

(Art. 63 TEUF)

Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der bestemmer, at ved fastsættelsen af indkomstskattesatsen i forbindelse med anvendelsen af en progressionsklausul indeholdt i en dobbeltbeskatningsoverenskomst skal indkomsten af en ikke-udlejet fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat fastlægges på grundlag af dennes »lejeværdi«, hvorimod indkomsten af en ikke-udlejet fast ejendom, der er beliggende i den første medlemsstat, fastlægges på grundlag af dennes matrikelindkomst, der er lavere end en sådan ejendoms lejeværdi. En sådan lovgivning kan ved anvendelsen af nævnte progressionsklausul nemlig føre til en højere indkomstskattesats alene af den grund, at metoden til at fastlægge størrelsen af indkomst af fast ejendom medfører, at indkomst hidrørende fra ikke-udlejet fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat ansættes til et højere beløb end indkomst, der hidrører fra sådanne ejendomme beliggende i den første medlemsstat. Det påhviler den forelæggende ret at efterprøve, om dette er virkningen af den nationale lovgivning.

Metoden fritagelse med »progressionsforbehold« sikrer, at en skattepligtig persons indkomst, der er fritaget for beskatning i bopælsstaten, alligevel kan tages i betragtning af sidstnævnte stat for at kunne anvende progressionsprincippet ved beregningen af skatten af den pågældendes øvrige indkomst. Formålet med en sådan lovgivning er at undgå, at den skattepligtige indkomst, der oppebæres af en skattepligtig person, der er indehaver af en fast ejendom beliggende i en anden medlemsstat, bliver pålagt en lavere skattesats i bopælsstaten end den, der finder anvendelse på indkomst, der oppebæres af indehavere af sammenlignelige faste ejendomme i bopælsstaten. I lyset af dette formål kan den situation, som skattepligtige, der har købt en fast ejendom i bopælsstaten, befinder sig i, sammenlignes med situationen for skattepligtige, der har købt en sådan ejendom i en anden medlemsstat.

(jf. præmis 17, 30-32 og 34 samt domskonkl.)
Begrebet »genstand for salg eller licens« i artikel 5, stk. 3, litra n), i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at det forudsætter, at rettighedshaveren og en institution, såsom et offentligt tilgængeligt bibliotek, der er omfattet af denne bestemmelse, skal have indgået en aftale om licens eller anvendelse af det pågældende værk, som angiver betingelserne for denne institutions anvendelse af værket.

Dels medfører en modsat fortolkning nemlig, at rettighedshaveren ved en ensidig og hovedsagelig vilkårlig indgriben kan fratage den pågældende institution retten til at benytte denne indskrænkning og forhindrer også institutionens udførelse af dens grundlæggende opgave og fremmelsen af den almene interesse for at fremme forskning og privat studium ved udbredelse af viden.

Dels henvises der i sammenhængen med undtagelserne og indskrænkningerne anført i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2001/29 til faktiske kontraktforhold samt til indgåelsen og gennemførelsen af faktiske kontraktbestemmelser og ikke blot til tilbud om kontrakter eller licenser.

Hvis alene et tilbud om indgåelse af en aftale om licens eller anvendelse ville være tilstrækkeligt til, at anvendelsen af artikel 5, stk. 3, litra n), i direktiv 2001/29 blev udelukket, ville en sådan fortolkning ophæve en stor del af indholdet i denne begrænsning, eller endog dens effektive virkning, da den nævnte indskrænkning kun vil finde anvendelse på de stadigt mere sjældne værker, for hvilke en elektronisk version – i særdeleshed som e-bog – endnu ikke tilbydes på markedet, såfremt denne fortolkning lægges til grund.

(jf. præmis 27, 28, 30, 32 og 35 samt domskonkl. 1)
Artikel 2, stk. 1, artikel 9 og 11 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at levering af tjenesteydelser fra en hovedetablering med hjemsted i et tredjeland til dens filial i en medlemsstat udgør afgiftspligtige transaktioner, når filialen indgår i en merværdiafgiftsgruppe.

Ligestilling med en enkelt afgiftspligtig person udelukker, at medlemmerne af merværdiafgiftsgruppe vedbliver med selvstændigt at underskrive afgiftsangivelser og vedbliver med uden for deres koncern at blive anset for afgiftspligtige personer, da kun den ene afgiftspligtige person har beføjelse til at underskrive nævnte angivelser. Det følger heraf, at tjenesteydelser leveret af en tredjepart til et medlem af en merværdiafgiftsgruppe i en sådan situation i afgiftsmæssig henseende skal betragtes som gennemført ikke til fordel for dette medlem, men for den afgiftsgruppe i sig selv, som selskabet tilhører.

(jf. præmis 29 og 32 samt domskonkl. 1)
Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – afgiftspligtige transaktioner – udtagelse af et gode til brug for virksomheden – en kommunes første indflytning i en fast ejendom, der er opført for kommunens regning på et denne tilhørende grundstykke – sidestillet med levering mod vederlag – fradrag for indgående afgift – goder og ydelser, der benyttes såvel til transaktioner, der giver ret til fradrag, som til transaktioner, der ikke giver ret til fradrag – den fulde værdi af grundstykket og af bygningen – anvendelse af goder til brug for afgiftspligtige transaktioner

[Rådets direktiv 77/388, art. 5, stk. 7, litra a), art. 11, punkt A, stk. 1, litra b), og art. 17, stk. 5]
Under disse omstændigheder svarer det pågældende organs fastsættelse af mindstedriftsomkostninger, der er gjort obligatoriske ved en national lovgivning, som herved hindrer, at virksomhederne kan fastsætte tariffer, der er lavere end disse omkostninger, for det første til en horisontal fastsættelse af de pålagte minimumstariffer. For det andet konsoliderer en aftale, som omfatter hele en medlemsstats område, ifølge selve sin art opdelingen i nationale markeder, hvorved den hæmmer den med EUF-traktaten tilstræbte økonomiske sammenvoksning.

Der foreligger nemlig en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, såfremt en medlemsstat enten foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 101 TEUF eller forstærker sådanne aftalers virkninger, eller såfremt den fratager de af medlemsstaten udstedte retsforskrifter deres statslige karakter ved at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger om økonomisk intervention til private erhvervsdrivende.

Artikel 101 TEUF, sammenholdt med artikel 4, stk. 3, TEU, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter prisen for tjenesteydelser med vejtransport af varer for tredjemands regning ikke kan være lavere end mindstedriftsomkostningerne, som fastsættes af et organ, der hovedsageligt er sammensat af repræsentanter fra de omhandlede erhvervsdrivende.

Et udvalg, der hovedsageligt er sammensat af repræsentanter fra erhvervsorganisationer for transportørerne og ordregiverne, må anses for en sammenslutning af virksomheder som omhandlet i artikel 101 TEUF, når den af et flertal af dets medlemmer vedtager afgørelser, som fastsætter minimumstariffer for vejtransport af varer, eftersom den nationale lovgivning, der har indført dette udvalg og gjort disse afgørelser obligatoriske, ikke fastsætter kriterier i den offentlige interesse, som er tilstrækkeligt præcise til at sikre, at de pågældende repræsentanter rent faktisk agerer under iagttagelse af den af loven tilstræbte almene interesse, og at der heller ikke er nogen effektiv kontrol med beslutningskompetencen i sidste instans fra statens side.

Dette gælder så meget desto mere, som den nationale lovgivning overlader udvalgets medlemmer et meget vidt skøn og en meget omfattende autonomi ved fastsættelsen af mindstdriftsomkostningerne til fordel for de erhvervsorganisationer, der har udpeget dem, og hverken indeholder de nærmere procedurer eller de materielle forskrifter, der kan sikre, at det pågældende udvalg ved fastsættelsen af mindstedriftsomkostninger handler som en udskilt del af den offentlige magt, der arbejder i almenvellets interesse.

(jf. præmis 32, 33, 37, 38 og 41)
Artikel 56 TEUF er i en situation, hvor en tilbudsgiver påtænker at udføre en offentlig kontrakt ved alene at gøre brug af arbejdstagere, der er ansat af en underleverandør med hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvori den ordregivende myndighed er hjemmehørende, til hinder for anvendelsen af en lovgivning i den medlemsstat, hvori den ordregivende myndighed er hjemmehørende, der forpligter underleverandøren til at betale de nævnte arbejdstagere en ved denne lovgivning fastsat mindsteløn.

Den omstændighed, at en tilbudsgivers underleverandører med hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvori den ordregivende myndighed er hjemmehørende, og hvori mindstelønnen er lavere, pålægges en mindsteløn i medfør af en national lovgivning, udgør nemlig en yderligere økonomisk omkostning, som kan være til hinder eller indebære ulemper for præstationen af vedkommendes tjenesteydelser i værtsmedlemsstaten eller gøre denne præstation mindre tiltrækkende. En sådan foranstaltning kan derfor udgøre en restriktion i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 56 TEUF.

(jf. præmis 30 og 36 samt domskonkl.)
Direktiv 2000/31 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked er ikke til hinder for, at en medlemsstat vedtager en ordning med civilretligt ansvar for injurier, der finder anvendelse for udbydere af informationssamfundstjenester etableret på dens område, idet direktivets artikel 3, stk. 1, bestemmer, at hver medlemsstat påser, at de informationssamfundstjenester, som leveres af en tjenesteyder etableret på medlemsstatens territorium, er i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, der finder anvendelse i denne medlemsstat inden for det koordinerede område, og dette område omfatter i henhold til direktivets artikel 2, litra h), bl.a. reglerne for tjenesteyderens civilretlige ansvar.

(jf. præmis 32 og 33 samt domskonkl. 2)
1.

Miljø — affald — direktiv 2008/98 — medlemsstaternes forpligtelse til at sikre nyttiggørelse eller bortskaffelse af affald — forpligtelse til at nå et bestemt resultat — medlemsstaternes skønsbeføjelse vedrørende de foranstaltninger, der skal træffes — grænser — forpligtelse til at mindske de negative virkninger af affaldsdeponering på miljøet og på menneskers sundhed — traktatbrud [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98, art. 4 og 13; Rådets direktiv 1999/31, art. 1, stk. 1, og art. 6, litra a)] (jf. præmis 29, 31-38 og 45)
Den procedure, som reguleres i nævnte artikel 10a, opbløder således på ingen måde de krav til sikkerhed og effektivitet, som de farmaceutiske specialiteter skal opfylde, men tilsigter blot at afkorte forberedelsesperioden for en ansøgning om markedsføringstilladelse, idet ansøgeren fritages fra forpligtelsen til at gennemføre de prækliniske og kliniske forsøg, der er anført i artikel 8, stk. 3, litra i), i direktiv 2001/83, for så vidt som det med relevant bibliografisk videnskabelig dokumentation i overensstemmelse med kravene i bilag I, anden del, første afsnit, til dette direktiv godtgøres, at disse forsøg tidligere har været gennemført, og at de har vist, at den eller de bestanddele, som indgår i det omhandlede lægemiddel, opfylder de i nævnte artikel 10a anførte betingelser. Et sådant lægemiddel markedsføres følgelig kun, efter at den kompetente myndighed har bedømt dets sikkerhed og effektivitet.

Begrebet »referencelægemiddel« som omhandlet i artikel 10, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1394/2007 af 13. november 2007, skal fortolkes således, at det omfatter et lægemiddel, for hvilket der er blevet udstedt en markedsføringstilladelse på grundlag af dette direktivs artikel 10a.

Artikel 10 i direktiv 2001/83, som ændret ved forordning nr. 1394/2007, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at indehaveren af en markedsføringstilladelse for et lægemiddel, der er blevet anvendt som referencelægemiddel inden for rammerne af en ansøgning om markedsføringstilladelse for et generisk lægemiddel fra en anden fremstiller, der er indgivet på grundlag af dette direktivs artikel 10, har ret til at anfægte den kompetente myndigheds beslutning om at udstede en markedsføringstilladelse for sidstnævnte lægemiddel, såfremt det drejer sig om at opnå domstolsbeskyttelse af en beføjelse, som denne indehaver indrømmes i henhold til artikel 10. En sådan søgsmålsret foreligger bl.a., når nævnte indehaver forlanger, at virksomhedens lægemiddel ikke anvendes med henblik på opnåelse af en markedsføringstilladelse i henhold til nævnte artikel 10 for et lægemiddel, som virksomhedens eget lægemiddel ikke kan anses for at være referencelægemiddel for som omhandlet i artikel 10, stk. 2, litra a).

Artikel 10 i direktiv 2001/83 giver således indehaveren af markedsføringstilladelsen for det første lægemiddel retten til at kræve, at de beføjelser, der følger af de betingelser, på hvilke fremstilleren af et andet lægemiddel kan henvise til resultaterne af prækliniske og kliniske forsøg i dokumentationen for ansøgningen om markedsføringstilladelse for dette første lægemiddel, overholdes. Nævnte indehaver skal således i medfør af nævnte artikel 10, sammenholdt med chartrets artikel 47, indrømmes retten til domstolsbeskyttelse med hensyn til overholdelsen af disse beføjelser.

(jf. præmis 37, 39 og 40 samt domskonkl.)
1.

Appel — anbringender — formaliteten — betingelser — Domstolens prøvelse af bedømmelsen af beviserne — udelukket, medmindre de er gengivet urigtigt — bedømmelse af den potentielle indflydelse af et dokument vedrørende den anfægtede afgørelse, som Kommissionen ikke har fremlagt — spørgsmål, der udelukkende henhører under Rettens kompetence (art. 256 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1) (jf. præmis 26-29)