FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

F.G. JACOBS

fremsat den 14. april 2005 ( )

Sag C-276/03 P

Scott SA

mod

Kommissionen





1. Det væsentligste spørgsmål i denne appel af en dom afsagt af Retten i Første Instans ( ) er, hvad der udgør en afbrydelse af forældelsesfristen i statsstøtteprocedurer ifølge artikel 15 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (nu artikel 88 EF) ( ).

2. Nærmere bestemt er spørgsmålet, om forældelsesfristen kan afbrydes af en begæring om oplysninger fra Kommissionen til nationale myndigheder, der har ydet en virksomhed støtte, når denne virksomhed ikke er bekendt med begæringen.

3. Baggrunden for spørgsmålet er uenighed om, hvorledes en modtager af uanmeldt statsstøtte er stillet under en kommissionsundersøgelse af støtten.

Relevante retsforskrifter

4. Ifølge artikel 88 EF skal Kommissionen underrettes om og gennemgå alle statsstøtteforanstaltninger til fordel for virksomheder. Artikel 88, stk. 2, bestemmer, at Kommissionen efter at have givet de interesserede parter lejlighed til at fremsætte deres bemærkninger og afhængig af den konklusion, den når frem til, kan kræve, at den pågældende medlemsstat skal ophæve eller ændre en bestemt støtteforanstaltning.

5. Forordning nr. 659/1999 blev vedtaget med henblik på at øge gennemsigtigheden og retssikkerheden og kodificere den praksis, Kommissionen har udviklet og etableret for anvendelsen af artikel 88 EF ( ). Forordningen trådte i kraft den 16. april 1999.

6. Forordningens artikel 2-9 vedrører proceduren i forbindelse med anmeldt støtte. Ifølge artikel 4, stk. 4, skal Kommissionen, hvis den efter en foreløbig undersøgelse er i tvivl om en støtteforanstaltnings forenelighed med fællesmarkedet, indlede en formel undersøgelsesprocedure. Som led i denne procedure, der reguleres af artikel 6 og 7, skal medlemsstaten og andre interesserede parter fremsætte bemærkninger. Artikel 7, stk. 5, bestemmer, at finder Kommissionen, at støtten ikke er forenelig med fællesmarkedet, skal den træffe en »negativ beslutning«.

7. Artikel 10-15 vedrører den procedure, der gælder for ulovlig – det vil i denne forbindelse sige uanmeldt – støtte. Ifølge artikel 10, stk. 1 og 2, skal Kommissionen, hvis den er kommet i besiddelse af oplysninger om en påstået ulovlig støtte, omgående undersøge oplysningerne, uanset kilden til disse oplysninger. Om nødvendigt indgiver den en begæring om oplysninger til den pågældende medlemsstat. I givet fald resulterer undersøgelsen ifølge artikel 13, stk. 1, i en beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 6 og 7.

8. Træffer Kommissionen under disse omstændigheder en negativ beslutning, skal den kræve, at medlemsstaten søger støtten tilbagebetalt, jf. artikel 14.

9. Artikel 15 bestemmer:

»1. Kommissionens beføjelser til at kræve tilbagebetaling af støtte [( )] forældes efter ti år.

2. Forældelsesfristen løber fra det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren, enten som individuel støtte eller under en støtteordning. Enhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte, afbryder denne frist. Efter hver afbrydelse begynder forældelsesfristen forfra. Forældelsesfristen suspenderes i det tidsrum, hvor Kommissionens beslutning er genstand for en verserende sag for De Europæiske Fællesskabers Domstol.

3. Enhver støtte, for hvilken forældelsesfristen er udløbet, anses for at være eksisterende støtte.«

10. Forældelsesfristen i artikel 15 indgik ikke i den tidligere praksis, som er blevet kodificeret i forordningen ( ). Det hedder således i præambelen ( ): »Af hensyn til retssikkerheden bør der fastsættes en forældelsesfrist på ti år for ulovlig støtte, således at der ikke kan påbydes tilbagebetaling efter udløbet af denne frist«.

Faktiske og retlige omstændigheder

11. Scott SA (indtil november 1987 Bouton Bouchard Scott SA, herefter »Scott«) er et i Frankrig etableret selskab, der fremstiller toilet- og husholdningspapir.

12. Ved aftale af 31. august 1987 solgte Orléans Kommune og departementet Loiret en grund på 48 ha i industriområdet La Saussaye til Scott på favorable vilkår (»den pågældende støtte«).

13. Kommissionen, der modtog en klage i december 1996, anmodede ved skrivelse af 17. januar 1997 de franske myndigheder om supplerende oplysninger. Begæringen om oplysninger blev efterfulgt af en brevveksling.

14. Ved beslutning af 20. maj 1998 besluttede Kommissionen at indlede proceduren i henhold til artikel 88, stk. 2, EF. De franske myndigheder blev underrettet om beslutningen ved skrivelse af 10. juli 1998.

15. Andre interesserede parter blev informeret om beslutningen den 30. september 1998 ved offentliggørelsen af skrivelsen af 10. juli 1998 i De Europæiske Fællesskabers Tidende ( ). Samme dag informerede de franske myndigheder telefonisk Scott om beslutningen.

16. Forordning nr. 659/1999 trådte i kraft den 16. april 1999.

17. Den 12. juli 2000 vedtog Kommissionen beslutning 2002/14/EF ( ) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvori den pågældende støtte blev erklæret uforenelig med fællesmarkedet og krævet tilbagebetalt.

18. Kommissionen har i den anfægtede beslutning ( ) antaget, at enhver foranstaltning, den træffer angående en ulovlig støtte, afbryder forældelsesfristen i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999. Den pågældende støtte blev tildelt den 31. august 1987. Kommissionens første foranstaltning var en formel begæring om oplysninger indgivet til de franske myndigheder den 16. januar ( ) 1997. Forældelsesfristen på ti år var således blevet afbrudt før dens udløb.

19. I beslutningen afviser Kommissionen Scotts argument om, at forældelsesfristen tager sigte på at beskytte modtageren af støtten, og at den derfor først afbrydes, når modtageren får underretning om undersøgelsen.

20. I beslutningen fastholder Kommissionen endvidere det synspunkt, at spørgsmålet om, hvem forældelsesfristen i sidste ende er til gavn for, er uafhængigt af spørgsmålet om forældelsesfristens beregning. Artikel 15 i forordning nr. 659/1999 tager ikke sigte på tredjeparter, men omhandler udelukkende forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Den pålægger ikke Kommissionen nogen oplysningsforpligtelse over for tredjeparter, som ikke har nogen specifik rettighed efter forordningens artikel 15. Under en statsstøtteprocedure har tredjeparter ifølge Kommissionen kun de proceduremæssige rettigheder, der følger af artikel 88, stk. 2, EF. Når artikel 15 i forordning nr. 659/1999 nævner støttemodtageren, sker dette kun for at fastslå, fra hvilket tidspunkt forældelsesfristen begynder at løbe, nemlig fra »det tidspunkt, hvor den ulovlige støtte tilkendes støttemodtageren«.

21. Endvidere erindrer Kommissionen om, at modtageren af en støtte selv skal kontrollere, om støtten er blevet anmeldt. Uden en sådan anmeldelse og uden en godkendelse er der ingen retssikkerhed.

Den appellerede dom

22. Den 30. november 2000 anlagde Scott sag ved Retten i Første Instans med påstand om annullation af den anfægtede beslutning, i det omfang hvor den vedrører krav om tilbagesøgning af den pågældende støtte.

23. Scott gjorde bl.a. gældende, at Kommissionen havde tilsidesat artikel 15 i forordning nr. 659/1999 ved at finde, at forældelsesfristen i denne artikel var blevet afbrudt af begæringen om oplysninger af 17. januar 1997, som Scott ikke var blevet informeret om.

24. Kommissionen bekræftede sit synspunkt i den anfægtede beslutning, men fremførte som subsidiært argument, at forældelsesfristen ikke gjaldt, idet beslutningen om at indlede den formelle undersøgelse blev vedtaget den 20. maj 1998, altså før forordning nr. 659/1999 trådte i kraft.

25. Den 10. april 2003 afsagde Retten en dom, hvori der alene blev taget stilling til påstanden om tilsidesættelse af artikel 15 i forordning nr. 659/1999.

26. I præmis 51-54 gennemgik Retten bestemmelsens anvendelighed og bemærkede, at det følger af fast retspraksis, at processuelle regler almindeligvis antages at finde anvendelse i samtlige tvister, der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet; at artikel 15 ikke indeholder nogen overgangsbestemmelser vedrørende sin tidsmæssige anvendelse; og at det fremgår af den anfægtede beslutnings ordlyd, at Kommissionen fandt, at forordning nr. 659/1999 kunne anvendes.

27. I præmis 56 og 57 antog Retten, at selv om forordningen ikke fandt anvendelse, da støtten blev tildelt den 31. august 1987, således at forældelsesfristen i henhold til artikel 15 ikke kunne være blevet udløst på det tidspunkt, måtte denne dato ikke desto mindre lægges til grund som tidspunktet for fristens begyndelse, når artikel 15 blev anvendt på de omstændigheder, der forelå den 12. juli 2000. Da det forholder sig således, må også de begivenheder, der fandt sted i denne periode, vurderes på baggrund af forordningen.

28. I præmis 58-62 fremførte Retten følgende argumenter:

»58 Hvad angår sagsøgerens argument om, at de foranstaltninger, som Kommissionen traf mellem januar og august 1997, ikke kunne afbryde forældelsesfristen i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999, fordi sagsøgeren ikke havde kendskab til disse foranstaltninger på daværende tidspunkt, bemærkes, at der ved artikel 15 blev indført en ensartet forældelsesfrist for tilbagesøgning af støtte, som gælder på samme måde over for den pågældende medlemsstat og tredjemænd.

59 Det bemærkes for det første, at proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF hovedsagelig udspilles mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat, hvorved interesserede parter, herunder støttemodtageren, har ret til at blive holdt underrettet og at få lejlighed til at gøre deres argumenter gældende (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.11.1984, sag 323/82, Intermills mod Kommissionen, Sml. s. 3809, præmis 16 og 17). Ifølge fast retspraksis spiller de interesserede parter nemlig i det væsentlige en rolle som oplysningskilde for Kommissionen under den administrative procedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF (Rettens dom af 22.10.1996, sag T-266/94, Skibsværftsforeningen m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1399, præmis 256, og af 25.6.1998, forenede sager T-371/94 og T-394/94, British Airways m.fl. og British Midland Airways mod Kommissionen, Sml. II, s. 2405, præmis 59). Kommissionen er imidlertid ikke forpligtet til at underrette potentielt interesserede parter, herunder støttemodtageren, om de foranstaltninger, som den træffer vedrørende en ulovlig støtte inden iværksættelsen af den administrative procedure.

60 Den omstændighed alene, at sagsøgeren ikke havde kendskab til de begæringer om oplysninger, som Kommissionen tilsendte de franske myndigheder fra den 17. januar 1997 [...], fratager derfor ikke disse deres retsvirkning over for sagsøgeren. Følgelig udgør den skrivelse af 17. januar 1997, som Kommissionen fremsendte inden iværksættelsen af den administrative procedure, og hvorved den anmodede de franske myndigheder om supplerende oplysninger, ifølge artikel 15 i forordning nr. 659/1999 en foranstaltning, som afbryder forældelsesfristen på ti år, som i denne sag begyndte at løbe den 31. august 1987, før forordningen trådte i kraft, selv om sagsøgeren på daværende tidspunkt ikke havde kendskab til denne skrivelse.

61 Endvidere bemærkes, at den i sagen omhandlede støtte ikke er blevet anmeldt til Kommissionen. Ifølge fast retspraksis kan en støttemodtager imidlertid ikke, bortset fra undtagelsestilfælde, have nogen berettiget forventning om en støttes lovlighed, medmindre denne er ydet under overholdelse af bestemmelserne i artikel 88 EF (Domstolens dom af 20.9.1990, sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, præmis 14, og af 14.1.1997, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 135, præmis 51). En påpasselig erhvervsdrivende må således normalt være i stand til at sikre sig, at denne procedure er blevet overholdt.

62 Endelig bemærkes, at fællesskabslovgiver ikke før den 16. april 1999 havde fastsat nogen forældelsesfrist for Kommissionens foranstaltninger over for uanmeldt statsstøtte. Sagsøgeren kunne derfor ikke inden denne dato påberåbe sig en berettiget forventning eller hensynet til retssikkerheden over for forældelsen af en uanmeldt støtte, som var tildelt i 1987. Den fortolkning, som er anlagt ovenfor i præmis 50-57 af artikel 15 i forordning nr. 659/1999 og dennes anvendelse på den foranstaltning, som Kommissionen traf den 17. januar 1997, berøver derfor ikke sagsøgeren dennes retssikkerhed eller den berettigede forventning, der kan være opstået inden for en periode på ti år efter tildelingen af den pågældende støtte.«

29. Retten tog derfor ikke påstanden til følge, for så vidt som den var baseret på, at Kommissionen havde tilsidesat artikel 15 i forordning nr. 659/1999, og fortsatte i øvrigt sagens behandling – dvs. den del af sagen, der vedrører andre af de støtteforanstaltninger, som behandles i den anfægtede beslutning, og andre anbringender, der påberåbes til støtte for annullationspåstanden. Den 6. februar 2004 blev sagen udsat, indtil der var afsagt dom i appelsagen.

Anbringender til støtte for appelsagen

30. Scott har i appelsagen nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, at den anfægtede beslutning annulleres i det omfang, den kræver tilbagesøgning af den pågældende støtte, og at Kommissionen tilpligtes at betale appelsagens omkostninger, herunder omkostningerne i første instans. Kommissionen har nedlagt påstand om forkastelse af appellen og gjort gældende, at der under alle omstændigheder udestår en række spørgsmål, der ikke er blevet behandlet af Retten.

31. Scott og Kommissionen er især uenige om Scotts påstand om, at forældelsesfristen tager sigte på at beskytte støttemodtageres retsstilling, og Kommissionens påstand om, at det fremgår af såvel ordlyden af som baggrunden for forordning nr. 659/1999, at den i forordningen omhandlede procedure tager sigte på at regulere forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne, ikke på at beskytte støttemodtagere.

32. Mere specifikt har Scott, der anerkender, at appelsagen kun vedrører ét spørgsmål (nemlig om forældelsesfristen kan afbrydes af en foranstaltning, som støttemodtageren ikke er bekendt med), fremført en række anbringender, der kan inddeles i seks grupper. Anbringenderne kan sammenfattes således:

33. Scott har for det første hævdet, at Retten fejlagtigt har anvendt de nyligt indførte bestemmelser i artikel 15 i forordning nr. 659/1999, som om de var omfattet af ældre retspraksis vedrørende gennemførelsen af administrative procedurer, og især med urette har fundet, at støttemodtagere blot er informationskilder og ignoreret, at artikel 15 specifikt tog sigte på at indføre en forældelsesfrist, der kunne sikre støttemodtageres retssikkerhed.

34. Kommissionen har herpå svaret, at Scott ikke har peget på nogen konkret fejlagtig retsanvendelse. Ifølge Kommissionen har Retten under alle omstændigheder korrekt fortolket forordningen som sådan og under hensyntagen til eksisterende retspraksis. Hverken artikel 15 eller andre artikler i forordning nr. 659/1999 eller statsstøttereglerne i almindelighed vedrører iværksættelse af sanktioner over for virksomheder eller beskyttelse af virksomhedernes rettigheder. Endvidere blev støttemodtagere i den appellerede dom ikke betragtet som »rene« informationskilder, idet dommen gentog den eksisterende og stadig gældende retspraksis, hvorefter støttemodtagere »i det væsentlige« fungerer som informationskilder.

35. Scott har for det andet gjort gældende, at Retten urigtigt har lagt til grund, at fordi Kommissionen ikke er forpligtet til at underrette modtageren om foranstaltninger truffet af den vedrørende støtten før offentliggørelsen af artikel 88, stk. 2-meddelelsen, kan sådanne foranstaltninger, som modtageren ikke er underrettet om, afbryde forældelsesfristen.

36. Kommissionen har hævdet, at Rettens konklusion i den appellerede doms præmis 60, nemlig at en begivenhed, som modtageren ikke har kendskab til, kan afbryde forældelsesfristen, bygger ikke alene på det sidste punktum i præmis 59, som vedrører Kommissionens manglende forpligtelse til at underrette støttemodtageren om sin begæring, men på i hvert fald hele præmissen og samtlige præmissens betragtninger vedrørende statsstøttesystemet.

37. For det tredje har Retten efter Scotts opfattelse urigtigt lagt til grund, at der ved artikel 15 blev indført en ensartet forældelsesfrist, der gælder på samme måde over for den pågældende medlemsstat og tredjemænd; subsidiært har den med urette lagt til grund, at et sådant princip indebærer, at det afgørende ikke er, om støttemodtageren har kendskab til foranstaltningen, men derimod om medlemsstaten har kendskab til den.

38. Kommissionen har gjort gældende, at der er en ensartet forældelsesfrist, som afbrydes over for alle interesserede parter på samme tid. Medlemsstaten underrettes om alle de foranstaltninger, Kommissionen træffer i henhold til forordning nr. 659/1999, og det er således disse foranstaltninger, der afbryder forældelsesfristen for alle.

39. Scott har for det fjerde anført, at Retten urigtigt har anset det for relevant, at Scott ikke kunne have nogen berettiget forventning om, at støtten oprindeligt var lovlig; formålet med artikel 15 er at tilvejebringe retssikkerhed også efter udløbet af den tiårige periode for det tilfælde, at støtten ikke er lovlig tildelt.

40. Kommissionen er af den opfattelse, at selv om henvisningen til den berettigede forventning er irrelevant, vil eksistensen af en berettiget forventning ikke kunne begrunde en ophævelse af den appellerede dom. Under alle omstændigheder kan der ikke opnås retssikkerhed, før den regel, der skaber retssikkerheden, er blevet vedtaget og er trådt i kraft.

41. Scott har for det femte kritiseret, at Retten ikke har taget hensyn til Scotts argument om ordlyden af artikel 15. Artikel 15 henviser til »[e]nhver foranstaltning, der træffes […] af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen« som en foranstaltning, der afbryder forældelsesfristen. Denne henvisning giver kun mening, såfremt Kommissionens begæring ikke i sig selv afbryder forældelsesfristen.

42. Kommissionen har bl.a. begrundet denne henvisning med muligheden for, at én begæring fra Kommissionen kan føre til en række handlinger fra en medlemsstats side rettet mod forskellige individuelle støtteforanstaltninger, der gennemføres i henhold til en støtteordning, som implementeres over en vis periode.

43. Scott har for det sjette gjort gældende, at Retten fejlagtigt har betragtet det som relevant, at Scott ikke kunne have opnået retssikkerhed før indførelsen af forældelsesfristen den 16. april 1999. Denne holdning er uforenelig med anerkendelsen af, at forordning nr. 659/1999 er blevet anvendt i forbindelse med de faktiske omstændigheder, således som disse fremgår af den anfægtede beslutning.

44. Kommissionen har igen påpeget, at der ikke kan bestå nogen retssikkerhed, før den regel, der skaber den, er trådt i kraft.

Vurdering

Indledende bemærkninger

45. Kommissionen indtager i den anfægtede beslutning det synspunkt, at forældelsesfristen i henhold til artikel 15 i forordning nr. 659/1999 skal anvendes på de faktiske omstændigheder i sagen.

46. Af indlysende grunde har Scott ikke bestridt dette. Kommissionen modererede i sit svarskrift i førsteinstanssagen sit synspunkt, men satte ikke spørgsmålstegn ved, om artikel 15 kan anvendes i en situation, hvor perioden på ti år fra støttetildelingen er udløbet, før forordningen er trådt i kraft.

47. Ikke desto mindre tog Retten stilling til dette spørgsmål, før den behandlede argumenterne om afbrydelsen af forældelsesfristen. Det er klart, at hvis der ikke er nogen forældelsesfrist, vil det være irrelevant at tage stilling til, om den er blevet afbrudt eller ej. Retten antog, at der var en forældelsesfrist, og drog derefter de konklusioner, der anfægtes i denne appelsag.

48. Det er et spørgsmål, om det nu var den rette fremgangsmåde. Selv om det generelt utvivlsomt er rigtigt, at procedureregler gælder for samtlige procedurer, der er i gang på tidspunktet for reglernes ikrafttræden, er der, som det fremgår af mange af anbringenderne i den foreliggende sag, store principielle og praktiske vanskeligheder ved at vurdere tidligere begivenheder på grundlag af regler, som ikke fandtes, da begivenhederne indtraf – og dette gælder især, når der rejser sig spørgsmål om retssikkerhed, som er et centralt element i spørgsmålet om forældelsesfrister.

49. Spørgsmålet, om artikel 15 finder anvendelse på omstændighederne i sagen, er imidlertid irrelevant i denne appelsag. Jeg vil derfor blot vurdere de dele af den appellerede dom, som er blevet anfægtet.

Genstanden for appelsagen

50. Som anerkendt af begge parter drejer denne sag sig om ét spørgsmål, der dog har flere aspekter, som behandles i forskellige anbringender. Da der er tale om en appelsag, vil det formentlig være hensigtsmæssigt at formulere spørgsmålet lidt mere præcist, end Scott har gjort:

Konkluderede Retten korrekt, at forældelsesfristen kunne afbrydes af en begæring fra Kommissionen til medlemsstaten om oplysninger om den pågældende støtte, også selv om modtageren af støtten ikke var bekendt med begæringen, og var de argumenter, konklusionen var baseret på, rigtige?

51. Hvad angår dette spørgsmål har Scott bestridt en række af aspekterne i den appellerede doms præmis 58-62. Scotts argumenter, der kan inddeles i seks grupper, følger ikke samme rækkefølge som præmisserne, men indeholder mange interne krydsreferencer. Jeg finder det mest hensigtsmæssigt at gennemgå argumenterne i en rækkefølge, der afspejler rækkefølgen i den appellerede doms præmisser.

Ensartet forældelsesfrist

52. Scott har for det første bestridt udtalelsen i præmis 58 om, at »der ved artikel 15 blev indført en ensartet forældelsesfrist for tilbagesøgning af støtte, som gælder på samme måde over for den pågældende medlemsstat og tredjemænd«.

53. Til støtte for sin påstand om, at »fællesskabsretten anerkender, at parter med forskellige interesser kan underkastes forskellige forældelsesfrister«, har Scott henvist til generaladvokat Gands forslag til afgørelse i sagen ACF Chemiefarma mod Kommissionen ( ), særlig forslaget om, at Kommissionens beføjelse til at pålægge bøder for tidligere tilsidesættelser af konkurrencereglerne underkastes en forældelsesfrist ud fra et generelt princip, der anerkendes i medlemsstaternes retsordener, hvorefter »forældelsen kan være blevet afbrudt på forskellige tidspunkter, nemlig for hver virksomhed på den dag, hvor den i anledning af undersøgelsen blev forelagt fuldmagten«.

54. Efter min opfattelse kan dette synspunkt dog ikke påberåbes som et autoritativt udtryk for fællesskabsretten som hævdet af Scott. Jeg vil på ingen måde kritisere generaladvokat Gands argumentation, men blot påpege, at hans forslag om indførelse af en forældelsesfrist ikke blev fulgt af Domstolen i den pågældende sag, og at han selv har anført, at hans forslag om forskellige afbrydelser for forskellige virksomheder vil have den »beklagelige« og »ejendommelige« følge, at en af de pågældende krænkelser vil være forældet for to af de tre involverede virksomheder, men ikke for den tredje, hvorefter han konkluderer: »Da Domstolen dog […] har fuld prøvelsesret, er den uden tvivl ikke forhindret i at fastsætte den bøde, som er blevet pålagt de enkelte virksomheder, efter disses individuelle ansvar og se bort fra, hvad der skyldes en rent tilfældig anomali.« Faktisk tillagde han ikke anomalien nogen betydning, idet han anbefalede en fast bødenedsættelse for alle tre virksomheder. Det må endelig tages i betragtning, at tilsidesættelse af konkurrenceregler samt bøder ikke nødvendigvis skal behandles på samme måde som tilbagesøgning af statsstøtte.

55. Med hensyn til tilsidesættelser af konkurrencereglerne blev der faktisk ved forordning nr. 2988/74 ( ) efterfølgende indført en forældelsesfrist. Scott har henvist til forordningens artikel 2 og 3, som er affattet således:

»Artikel 2

Afbrydelse af forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner

1. Forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner afbrydes ved ethvert skridt, der af Kommissionen eller af en medlemsstat på begæring af Kommissionen foretages med henblik på at undersøge eller forfølge en overtrædelse. Afbrydelse af forældelsen får virkning fra den dag, det pågældende skridt bliver meddelt mindst en af de virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, der har deltaget i overtrædelsen.

Sådanne skridt, som afbryder forældelsen, omfatter navnlig:

a) skriftlige begæringer om oplysninger fra Kommissionen eller fra de kompetente myndigheder i en medlemsstat på begæring af Kommissionen, samt Kommissionens beslutninger, i hvilke der fremsættes krav om de begærede oplysninger

b) udstedelse af skriftlige fuldmagter til at foretage kontrolundersøgelse fra Kommissionen til dens ansatte eller fra den kompetente myndighed i en medlemsstat til dens ansatte på begæring af Kommissionen, samt Kommissionens beslutninger om kontrolundersøgelser

c) Kommissionens påbegyndelse af en sag

d) meddelelse af Kommissionens klagepunkter.

2. Afbrydelse af forældelsen har virkning over for alle virksomheder og virksomhedssammenslutninger, der har deltaget i overtrædelsen.

3. Efter enhver afbrydelse løber en ny forældelsesfrist. Forældelse indtræder dog senest den dag, hvor der er forløbet et tidsrum svarende til dobbelte forældelsesfrist, uden at Kommissionen har pålagt en bøde eller sanktion; dette tidsrum forlænges med den tid, i hvilken forældelsen er suspenderet i henhold til artikel 3.

Artikel 3

Suspension af forældelse af adgangen til at pålægge økonomiske sanktioner.

Forældelse suspenderes, så længe en sag om Kommissionens beslutning verserer for De Europæiske Fællesskabers Domstol.«

56. Ud fra den specifikke reference i andet punktum af artikel 2, stk. 1, og i artikel 2, stk. 2, til en enkelt forældelsesfrist, som afbrydes på samme måde over for samtlige involverede virksomheder, har Scott argumenteret for, at den manglende henvisning til en enkelt forældelsesfrist i artikel 15 i forordning nr. 659/1999, som ellers har stort set samme ordlyd, må betyde, at forældelsesfristen i henhold til sidstnævnte bestemmelse ikke afbrydes på samme måde over for forskellige parter.

57. Efter min opfattelse kan Scott dog ikke drage denne konklusion af de nævnte forskelle i affattelsen. Når en forældelsesfrist indføres af hensyn til retssikkerheden – som i mange henseender kan anses for det objektive modstykke til det mere subjektive begreb berettiget forventning – må der nødvendigvis altid være en formodning for, at fristen vil fungere på samme måde over for alle parter. Den omstændighed, at en sådan formodning er udtrykkeligt angivet i ét tilfælde, kan ikke indebære, at der ikke kan bestå en stiltiende formodning. Hvis man derudover af en sammenligning med forordning nr. 2988/74 kunne drage sådanne modsætningsvise konklusioner, ville forældelsesfristen i forordning nr. 659/1999 slet ikke gælde for den pågældende støtte, idet sidstnævnte forordning ikke indeholder en udtrykkelig bestemmelse, der kan sammenlignes med artikel 7 i forordning nr. 2988/74, hvori det hedder: »Denne forordning finder også anvendelse på overtrædelser, der er begået før dens ikrafttræden.«

58. Der er bestemt meget gode proceduremæssige grunde til, at forældelsesfristen kan afbrydes over for medlemsstaten, men ikke over for støttemodtageren. Det er absurd at forestille sig, at Kommissionen herefter i henhold til fællesskabsretten skulle kunne kræve tilbagesøgning af støtten, hvis medlemsstaten ikke samtidig er i stand til at opfylde dette krav. Det synes dog at være den eneste konklusion, der kan drages af en sådan formodning.

59. Jeg ser derfor ingen grund til at afvige fra eller føje noget til ordlyden af artikel 15, som alene henviser til »forældelsesfristen« i ental, eller til at svække den retssikkerhed, som er formålet med artikel 15, hvilket nødvendigvis ville ske, hvis forældelsesfristen kunne slutte på forskellige tidspunkter for de forskellige parter. Der er intet i Scotts argumenter herom, i ordlyden af artikel 15 eller i målene for forordning nr. 659/1999, der kan drage konklusionen i den appellerede doms præmis 58 i tvivl, nemlig at der er en ensartet forældelsesfrist, som gælder på samme måde over for alle parter.

60. Essensen i Scotts argumentation – som Scott fastholder, uanset om der er én eller flere forældelsesfrister – er imidlertid, at forældelsesfristen over for støttemodtageren – og også over for medlemsstaten, hvis der er tale om én forældelsesfrist – ikke kan afbrydes af en begivenhed, som støttemodtageren ikke bliver gjort bekendt med. Scott har derfor bestridt konklusionen i den appellerede doms præmis 59 og 60 og fremført en række specifikke argumenter til støtte for sit synspunkt.

Anvendelse af tidligere retspraksis på ny lovgivning

61. I dommens præmis 59 henviste Retten til retspraksis fra før 1999. Scott har gjort gældende, at det system, der er indført ved forordning nr. 659/1999, i mange henseender – især indførelsen af en forældelsesfrist – er nyt og derfor ikke skal fortolkes på baggrund af retspraksis vedrørende det tidligere system.

62. Scott har i den forbindelse henvist til mit forslag til afgørelse i sagen Østrig mod Kommissionen ( ) – en sag, hvor den pågældende procedure var afsluttet før ikrafttrædelsen af forordning nr. 659/1999, og som således alene vedrørte retstilstanden før forordningens ikrafttræden – hvori jeg anførte, at der med det nye regelsæt »foretages en i en vis grad ny og anderledes afvejning mellem Fællesskabets, medlemsstaternes og andre interesserede parters interesser«.

63. Dette er sandt, men jeg udledte ikke heraf, at den tidligere praksis ikke længere var relevant, men derimod at forordning nr. 659/1999 i de tilfælde, hvor den indførte en ny regel, ikke kunne påberåbes til belysning af tidligere praksis, og at det ville være farligt at betragte enkelte regler i denne forordning isoleret og gøre gældende, at reglerne kodificerer den tidligere retsstilling.

64. Der er ingen tvivl om, at forordning nr. 659/1999 ikke indfører en helt ny ramme for overvågning af statsstøtte, men for størstedelens vedkommende kodificerer og klarlægger den tidligere gældende ramme i en bindende lovgivningsmæssig form. I denne henseende er den tidligere retspraksis helt klart fortsat relevant. Selv i de tilfælde, hvor der er indføjet noget nyt i den forudeksisterende ramme, kan det være berettiget at henvise til tidligere retspraksis, netop fordi nyskabelsen skal fortolkes i sin rette sammenhæng.

65. Den retspraksis, Retten henviste til i dommens præmis 59, vedrørte fortolkningen af artikel 88, stk. 2, EF. Selv om efterfølgende lovgivning om anvendelsen af en traktatbestemmelse i visse tilfælde kan fortrænge tidligere retspraksis vedrørende denne bestemmelse eller gøre den irrelevant, må formodningen være, at det gør den ikke, medmindre det specifikt kan påvises, at den efterfølgende lovgivning har overflødiggjort tidligere retspraksis.

66. Efter min opfattelse har Scott ikke påvist, at forordning nr. 659/1999 er så nyskabende, at den fortrænger den retspraksis, Retten henviste til, eller de konklusioner, Retten drog af denne retspraksis. Jeg vil nedenfor gennemgå Scotts påstande hver for sig.

Beskyttelse af støttemodtageren

67. Scotts hovedpåstand er, at forordning nr. 659/1999 eller i hvert fald mange af dens bestemmelser, især forældelsesfristen i artikel 15, tager sigte på at beskytte støttemodtageren, hvilket er en stor ændring i forhold til tidligere, som kræver en ændring af fortolkningen.

68. Denne påstand støttes efter min opfattelse ikke af forordningens ordlyd. Det er nemlig slående, at teksten helt i overensstemmelse med den faste retspraksis, Retten henviste til, overvejende behandler proceduren som en sag mellem Kommissionen og medlemsstaterne.

69. I artikel 1, litra h), defineres »interesserede parter« som »alle medlemsstater og personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, herunder navnlig støttemodtageren, konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer«. Støttemodtageren er en af flere interesserede parter og skal ikke behandles anderledes end de øvrige parter.

70. Der henvises til de interesserede parters rettigheder i 8., 9. og 21. betragtning, men kun for så vidt angår muligheden for at fremsætte bemærkninger under den formelle undersøgelsesprocedure og retten til at blive informeret om beslutninger truffet i henhold til denne procedure (i 21. betragtning tales der dog specifikt om, »at princippet om, at beslutninger i støttesager er rettet til den pågældende medlemsstat, bevares«). I 14. betragtning, som vedrører forældelsesfristen, henvises der alene til retssikkerheden. I 16. betragtning hedder det, at »det er hensigtsmæssigt […] at præcisere alle de muligheder, som tredjeparter har for at forsvare deres interesser i sager om statsstøtte«, hvilket tyder på, at den dispositive del af forordningen vil indeholde bestemmelser, som nøje regulerer de omstændigheder, hvorunder sådanne interesser skal tages i betragtning ( ).

71. I den dispositive del af forordningen nævnes interesserede parter først i artikel 6 (»Formel undersøgelsesprocedure«) som parter, der har mulighed for at fremsætte bemærkninger – når først den formelle procedure er indledt – og for at kræve, at deres identitet ikke meddeles den pågældende medlemsstat – en mulighed, der klart ikke vedrører støttemodtageren.

72. Intetsteds i præambelen eller den dispositive del henvises der til stillingen for nogen anden part end den pågældende medlemsstat i den indledende fase før påbegyndelsen af den formelle procedure – og den foreliggende sag vedrører netop den indledende fase.

73. Herudover er det kun artikel 20, der indeholder bestemmelser om interesserede parters rettigheder. Artikel 20 er affattet således:

»1. Alle interesserede parter kan ifølge artikel 6 fremsætte bemærkninger, efter at Kommissionen har besluttet at indlede den formelle undersøgelsesprocedure. Alle de interesserede parter, der har fremsat sådanne bemærkninger, og modtagerne af individuel støtte vil få tilsendt en kopi af den beslutning, Kommissionen vedtager i medfør af artikel 7.

2. Alle interesserede parter kan underrette Kommissionen om påstået ulovlig støtte og om påstået misbrug af støtte. Hvis Kommissionen finder, at der på grundlag af de oplysninger, den er i besiddelse af, ikke er tilstrækkeligt grundlag for at undersøge sagen, giver den den interesserede part meddelelse herom. Hvis Kommissionen vedtager en beslutning i en sag vedrørende det spørgsmål, de forelagte oplysninger omhandler, sender den en kopi af beslutningen til den interesserede part.

3. Alle interesserede parter modtager efter anmodning en kopi af enhver beslutning vedtaget efter artikel 4 og 7, artikel 10, stk. 3, og artikel 11.«

74. Efter min opfattelse er der intet i denne formulering, der tyder på et ønske om systematisk at beskytte støttemodtageres interesser. Selve den omstændighed, at rettighederne for interesserede parter – heriblandt støttemodtagerne, som ikke får nogen særbehandling – får så lidt omtale og kun nævnes i én artikel, får nemlig betydning, når man sammenligner henvisningen til støttemodtagere med resten af forordningens konstante henvisninger til Kommissionens og medlemsstaternes beføjelser og pligter og til forholdet og udvekslingerne mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Det samme mønster genfindes desuden i affattelsen af artikel 88 EF.

75. Alle øvrige henvisninger til støttemodtageren i forordningen er blot henvisninger til faktiske omstændigheder og siger intet om beskyttelsen af støttemodtagerens rettigheder.

76. Dette gælder især for artikel 15, hvor støttemodtageren alene nævnes for at fastslå, hvornår forældelsesfristen begynder at løbe. Ellers er affattelsen neutral, hvilket er at forvente af en bestemmelse, der skal sikre alles retssikkerhed.

77. Scott har ikke desto mindre gjort gældende, at formålet med forældelsesfristen må være at beskytte støttemodtagerens interesser, eftersom støttemodtagerens interesser stort set er de eneste, der kræver beskyttelse, når der er gået ti år fra støttetildelingen, og støttemodtageren er den eneste, som faktisk har glæde af udløbet af den tiårige periode. Ti år efter tildelingen af støtten vil dennes tilbagebetaling normalt ikke være til ulempe for den medlemsstat, der tildelte støtten, mens tilbagebetalingen altid vil ske på bekostning af støttemodtageren.

78. Helt bortset fra, at en tilbagebetaling selv efter ti år meget vel kan være i strid med medlemsstatens interesser, idet medlemsstaten ikke har forventet nogen tilbagebetaling, men formentlig ikke ønsker at se en virksomhed, en erhvervssektor eller et geografisk område, som medlemsstaten har støttet, bragt i fare – og helt bortset fra, at en konkurrents eller en anden interesseret parts interesse i at se støtten tilbagebetalt muligvis er lige så stor som støttemodtagerens interesse i at bevare støtten, bygger dette argument på den – efter min opfattelse falske – forudsætning, at formålet med forældelsesfristen må være at beskytte en eller anden parts interesser.

79. Tværtimod er formålet at skabe retssikkerhed, hvilket klart fremgår af forordningen, og hvilket Scott selv andetsteds i sine indlæg har understreget. Formålet er neutralt og objektivt, ikke partisk og subjektivt.

80. Udløbet af den – ensartede – forældelsesfrist ændrer retsstillingen ikke alene for støttemodtageren og medlemsstaten, men også for Kommissionen og alle andre, der tilhører kategorien »interesserede parter«, et begreb der er bredt, men ikke udtømmende defineret i artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999 ( ). Ikke alene den pågældende medlemsstat og støttemodtageren, men også Kommissionen, andre medlemsstater, konkurrenter på markedet og lokale eller regionale myndigheder, som har draget fordel af eller er blevet negativt berørt af støttetildelingen, kan være sikre på, at støtten fremover vil blive behandlet som eksisterende støtte.

81. Det er på denne baggrund, at Scotts argument om, at den begivenhed, der afbryder forældelsesfristen, skal være støttemodtageren bekendt for at kunne have nogen virkning, skal behandles.

82. Tidsfrister og forældelsesfrister vil ifølge deres natur direkte eller indirekte berøre en række parters retsstilling. Disse parter vil ikke nødvendigvis automatisk og øjeblikkeligt blive underrettet om det nøjagtige tidspunkt for de begivenheder, der sætter fristen i gang eller afbryder den. Derimod er det nødvendigt, at en sådan begivenhed skal være let at kontrollere og skal kunne bevises objektivt.

83. En begivenhed som f.eks. en begæring om oplysninger fra Kommissionen til en medlemsstat, som muligvis kun Kommissionen og medlemsstaten har kendskab til i første omgang, kan andre interesserede parter få kendskab til ved at forhøre sig enten hos Kommissionen eller medlemsstaten – afhængig af, hvor megen diskretion der ønskes. Begivenheden kan også fastslås objektivt, i hvert fald hvis den finder sted i skriftlig form. (Hvis begivenheden ikke kan fastslås objektivt, kan den naturligvis ikke påberåbes.)

84. Det er rigtigt, at ingen part i den foreliggende sag kunne forventes at forhøre sig om en mulig afbrydelse af forældelsesfristen på det pågældende tidspunkt, idet den forordning, der indfører forældelsesfristen og indeholder bestemmelser om, hvilke foranstaltninger der kan afbryde fristen, først blev vedtaget ca. to år senere. Denne anomali, som er en uundgåelig følge af, at forældelsesfristen anvendes på begivenheder før forordningens ikrafttræden, kan imidlertid ikke påvirke måden, hvorpå forordningen skal fortolkes ( ).

»[…] eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen«

85. Scott har endvidere fremført endnu et ikke uvæsentligt argument baseret på ordlyden af artikel 15. Som bekendt bestemmer denne artikel, at forældelsesfristen afbrydes af »[e]nhver foranstaltning, der træffes af Kommissionen eller af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen angående den ulovlige støtte«. Scott har anført, at hvis en foranstaltning truffet af en medlemsstat efter opfordring fra Kommissionen skal afbryde forældelsesfristen, må det antages, at Kommissionens opfordring ikke i sig selv kan afbryde fristen.

86. Den pågældende ordlyd ville helt sikkert underbygge Scotts påstand, hvis der var andre forhold, der pegede i samme retning – hvilket jeg som nævnt ikke mener, der er. Men selv om det var tilfældet, er medtagelsen af dette sætningsled overraskende af de årsager, Scott har nævnt.

87. En af forklaringerne, som dog ikke er den mest tilfredsstillende, kunne være, at der er tale om en redaktionel fejl. Kommissionen har påpeget, at dens oprindelige forslag til rådsforordning ( ) ikke indeholdt nogen bestemmelse om forældelsesfrister, og at artikel 15 blev tilføjet af Rådet. Kommissionen har tillige påpeget, at artikel 15 i forordning nr. 659/1999 har en slående lighed med artikel 2 og 3 i forordning nr. 2988/74 ( ). Det kan formodes, at den pågældende ordlyd er blevet kopieret fra den ene forordning til den anden, uden at man har været helt opmærksom på de proceduremæssige forskelle mellem de konkurrenceregler, der gælder for virksomheder, og statsstøttereglerne. I konkurrencesager kan Kommissionen samarbejde med virksomhederne enten direkte eller via medlemsstaterne, således at denne formulering er passende. Når der er tale om statsstøtte, forhandler Kommissionen alene med medlemsstaten.

88. Der er dog også andre forklaringer, der giver sætningsleddet en vis – om end muligvis begrænset – praktisk relevans.

89. Kommissionen har f.eks. påpeget, at den generelt kan opfordre en medlemsstat til at suspendere en ordning, der indebærer støtte, som tildeles med bestemte intervaller over en bestemt periode, muligvis på regionalt eller lokalt plan. En sådan opfordring ville afbryde forældelsesfristen for tidligere støtte, men ikke for eventuel støtte, der tildeles senere, før ordningen er blevet suspenderet. Hvad angår sidstnævnte støtte vil det være den foranstaltning, medlemsstaten træffer efter opfordring fra Kommissionen, som udgør den begivenhed, der afbryder forældelsesfristen.

90. Der kan også være tale om en opfordring fra Kommissionen i form af f.eks. et telefonopkald, som, fordi den ikke kan kontrolleres tilstrækkeligt, ikke kan påberåbes retsligt, men som medlemsstaten alligevel efterkommer. Medlemsstatens foranstaltning vil da afbryde forældelsesfristen.

91. Endelig vil jeg påpege, at artikel 15 bestemmer, at fristen begynder forfra, hver gang den bliver afbrudt. Dette indebærer klart, at forældelsesfristen kan afbrydes igen og igen, og det synes på den baggrund ikke utænkeligt, at medlemsstaten træffer en eller flere foranstaltninger, der afbryder fristen, efter den foranstaltning, som oprindeligt afbrød fristen.

92. Jeg finder derfor ikke, at Scotts argument om ordlyden af artikel 15 kan sætte spørgsmålstegn ved konklusionen i den appellerede doms præmis 60, selv om Retten burde have besvaret dette argument, som den fandt tilstrækkelig relevant til at blive nævnt i den appellerede doms præmis 42.

Støttemodtagerens rolle som informationskilde og Kommissionens forpligtelse til at underrette støttemodtageren

93. Scotts sidste to indsigelser mod den appellerede doms præmis 59 kan behandles meget kort.

94. Retten fastslog, at »de interesserede parter nemlig i det væsentlige [spiller] en rolle som oplysningskilde for Kommissionen under den administrative procedure«, og at »Kommissionen [imidlertid ikke er] forpligtet til at underrette potentielt interesserede parter, herunder støttemodtageren, om de foranstaltninger, som den træffer vedrørende en ulovlig støtte inden iværksættelsen af den administrative procedure«.

95. Scott synes ikke at bestride indholdet af disse udtalelser, men har hævdet, at de ikke støtter konklusionen i præmis 60, nemlig at den omstændighed, at Scott ikke havde kendskab til Kommissionens begæringer om oplysninger, ikke fratager disse deres retsvirkning over for Scott.

96. Efter min opfattelse fremgår det klart af de pågældende præmisser i den appellerede dom, at konklusionen i præmis 60 byggede på samtlige forudsætninger i præmis 58 og 59. De to væsentligste af disse forudsætninger er, at der er en ensartet forældelsesfrist, som gælder på samme måde over for alle parter, og at statsstøtteundersøgelsen og kontrolproceduren hovedsagelig udspilles mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat. Jeg har ovenfor forklaret, hvorfor jeg ikke finder, at der kan sættes spørgsmålstegn ved disse forudsætninger. De to yderligere udtalelser, som Scott kritiserer, er ganske vist i sig selv ikke tilstrækkelige til at støtte konklusionen, men de er helt forenelige med konklusionen og synes at bekræfte denne.

Konklusion vedrørende den appellerede doms præmis 58-60

97. Jeg når således frem til den holdning, at argumentationen i den appellerede doms præmis 58-60 er korrekt og tilstrækkelig til at føre til den lige så korrekte konklusion, at forældelsesfristen i artikel 15 i forordning nr. 659/1999 kan afbrydes af en begæring om oplysninger fra Kommissionen til den pågældende medlemsstat, og at afbrydelsen gælder for samtlige parter, også selv om modtageren af den pågældende støtte ikke er bekendt med begæringen.

98. Dette finder jeg tilstrækkeligt til at konkludere, at Retten ikke gjorde sig skyldig i fejlagtig retsanvendelse, og at appellen skal forkastes. Jeg vil dog kort gennemgå en række udestående argumenter vedrørende den appellerede doms præmis 61 og 62.

Berettiget forventning

99. I præmis 61 bemærkede Retten, at da den i sagen omhandlede støtte ikke var blevet anmeldt, kunne Scott ikke have nogen berettiget forventning om støttens lovlighed, og at en påpasselig erhvervsdrivende måtte sikre sig, at den rette procedure var blevet fulgt.

100. Scott har gjort gældende, at hvis en manglende berettiget forventning om en støttes lovlighed skulle udelukke påberåbelse af forældelsesfristen, ville denne forældelsesfrist stort set aldrig kunne påberåbes, idet den ex hypotesi kun gælder i tilfælde af uanmeldt støtte, hvor støttemodtageren ikke kan have nogen berettiget forventning om støttens lovlighed. Retten anså derfor urigtigt spørgsmålet, om der var en sådan berettiget forventning eller ej, for relevant for anvendelsen af artikel 15.

101. Jeg er enig med Scott et langt stykke af vejen. Henvisning til den berettigede forventning er en misforståelse i denne sammenhæng, hvor der ifølge den faste praksis, som Retten henviser til, ikke kan være nogen berettiget forventning.

102. Som Kommissionen har påpeget, indebærer henvisningen til den berettigede forventning imidlertid ikke, at dommen skal ophæves, medmindre henvisningen er en nødvendig del af den argumentation, der har ført til Rettens konklusion. Som jeg har nævnt tidligere, finder jeg, at Rettens konklusion i præmis 60 er uafhængig af henvisningen og er tilstrækkeligt begrundet.

103. Henvisningen til den berettigede forventning er således på denne baggrund som hævdet af Scott irrelevant for den appellerede dom og dermed også irrelevant for selve appelsagen.

104. Jeg vil dog påpege, at påmindelsen om, at en påpasselig erhvervsdrivende bør sikre sig, at proceduren overholdes, har en vis relevans som generel bemærkning til artikel 15, ikke mindst på baggrund af Scotts overvejelser med hensyn til støttemodtagerens kendskab til en begivenhed, der afbryder forældelsen.

Retssikkerhed før indførelsen af forældelsesfristen

105. I den appellerede doms præmis 62 bemærkede Retten, at Scott ikke inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 659/1999 kunne påberåbe sig hensynet til retssikkerheden over for forældelsen af en uanmeldt støtte, som var tildelt i 1987, og at den konklusion, at forældelsen blev afbrudt efter opfordring fra Kommissionen, derfor ikke kunne berøve Scott denne retssikkerhed.

106. Ifølge Scott anså Retten fejlagtigt nævnte omstændighed for relevant, ligesom konklusionen er i strid med den tidligere konklusion, nemlig at forordningen skulle anvendes på de faktiske omstændigheder, således som disse forelå den 12. juli 2000, der var datoen for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, og at den 31. august 1987 skulle anses for den dato, hvor forældelsesfristen begyndte at løbe.

107. Jeg er enig i, at udtalelsen om retssikkerhed i præmis 62 ( ) ikke er et nødvendigt led i det ræsonnement, der har ført til konklusionen i præmis 60 – hvilket da også synes at fremgå af, at udtalelsen først fremkommer efter konklusionen. Udtalelsen er imidlertid ikke uden betydning som generel bemærkning, da det, hvis afbrydelsen af forældelsen foranlediget af opfordringen fra Kommissionen havde svækket retssikkerheden, muligvis ville have været nødvendigt at drage en anden konklusion.

108. I det omfang, bemærkningen vedrører retssikkerheden, opfatter jeg den endvidere som en understregning af, at de usædvanlige omstændigheder i den foreliggende sag bevirker, at der ikke var nogen retssikkerhed med hensyn til forældelsesfristens funktion før den 16. april 1999, hvor forordning nr. 659/1999 trådte i kraft. Dette er helt i overensstemmelse med den tidligere konklusion med hensyn til forældelsesfristens anvendelighed. Selv om Scott havde haft ret i, at støttemodtageren skulle være bekendt med den begivenhed, som afbrød forældelsen, ville Scott ikke kunne bygge sin argumentation herpå under de givne omstændigheder, idet Scott var blevet underrettet om begivenheden, før der var nogen retssikkerhed. Ganske kort kan man sige, at den retssikkerhed, der opstod den 16. april 1999, omfattede en sikkerhed for, at forældelsesfristen var blevet afbrudt den 17. januar 1997.

109. Der er således intet i den appellerede doms præmis 61 og 62 eller i Scotts indlæg vedrørende disse præmisser, der kan begrunde en ophævelse af dommen.

Hjemvisning til Retten i Første Instans – sagens omkostninger

110. Giver Domstolen appellanten medhold, kan den i henhold til artikel 61 i Domstolens statut selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.

111. I den foreliggende sag gav den appellerede dom sig ikke ud for at være en endelig afgørelse, idet den alene behandlede ét spørgsmål. Sagen blev fortsat for så vidt angår de øvrige spørgsmål, men er senere blevet udsat i afventning af afgørelsen i appelsagen. I betragtning af den anvendte fremgangsmåde – som kan forekomme overraskende, idet den, medmindre Scott får medhold, synes at indebære en ny og noget forsinket behandling af de udestående spørgsmål, kan Domstolen ikke træffe endelig afgørelse.

112. I henhold til procesreglementets artikel 122 skal Domstolen, såfremt der ikke gives appellanten medhold, træffe afgørelse om sagens omkostninger. I henhold til artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge artikel 69, stk. 5, bærer hver part sine omkostninger, hvis der ikke er nedlagt påstand om sagens omkostninger.

113. I den foreliggende sag finder jeg ikke, at der skal gives appellanten medhold. Da Kommissionen imidlertid ikke har nedlagt påstand om sagens omkostninger, må hver part bære sine omkostninger.

Afsluttende bemærkninger – praktiske hensyn

114. Flere af aspekterne i den foreliggende sag fremstår som noget surrealistiske i betragtning af, at spørgsmålet vedrører relevansen, ud fra et retssikkerhedssynspunkt, af støttemodtagerens kendskab eller manglende kendskab til en foranstaltning truffet af Kommissionen, som anses for at afbryde forældelsesfristen, selv om denne forældelsesfrist faktisk først blev indført ved lov efter de relevante datoer.

115. Under disse omstændigheder synes det vanskeligt at anerkende, at nogen begivenhed eller kendskab til en begivenhed kan skabe nogen som helst retssikkerhed før den 16. april 1999, hvor forældelsesfristen blev indført.

116. Jeg har foreslået ( ), at man muligvis skulle have anlagt det synspunkt, at forældelsesfristen ikke gælder i den foreliggende sag i betragtning af sagens omstændigheder, hvilket synspunkt faktisk ville have ført til samme resultat som det synspunkt, at Scott ikke kunne påberåbe sig forældelsesfristens udløb, fordi den var blevet afbrudt.

117. Nu, hvor eksistensen af de relevante proceduremæssige regler er kendt, er kendskabet til Kommissionens foranstaltninger imidlertid af stor praktisk betydning for modtageren af uanmeldt støtte, selv om det som nævnt ikke er retligt relevant.

118. I den forbindelse finder jeg, at det helt uafhængigt af reglerne i forordning nr. 659/1999 efter god forvaltningsskik påhviler Kommissionen at underrette støttemodtagere om enhver foranstaltning, der kan afbryde forældelsen, især hvis forældelsesfristen nærmer sig sin afslutning, og der er mulighed for, at støttemodtageren ikke på anden måde vil få kendskab til foranstaltningen før forældelsesfristens udløb.

119. Underretningen kunne finde sted i form af en kort meddelelse offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende. I retsmødet fremførte Kommissionens befuldmægtigede en række grunde til, at en sådan fremgangsmåde efter hans opfattelse ikke ville være helt så praktisk, som det umiddelbart kunne se ud. Jeg er ikke overbevist om, at vanskelighederne er så store, som han har angivet. En kort meddelelse i EUT ville være et simpelt og praktisk skridt, der ville forhindre problemer af den art, som Scott har henvist til.

Forslag til afgørelse

120. I betragtning af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellen og hjemviser sagen til Retten i Første Instans, således at denne kan behandle de spørgsmål, der ikke er taget stilling til i dommen, og tilpligter parterne at betale deres egne omkostninger i forbindelse med appelsagen.