Ingen af de formalitetsindsigelser, som således er gjort gældende af den sagsøgte institution, kan lægges til grund.

For det første er genstanden for den sag, der er anlagt af fru Licata, på ingen måde bortfaldet, fordi hun indtil i dag fortsat har varetaget sit mandat, idet de almindelige valg, som skulle markere ophøret heraf, også er blevet udsat ved kendelse af 11. juni 1985 i sag 146/85 R, Diezler m. fl. (Sml. 1985, s. 1805), indtil der er afsagt dom i sidstnævnte sag. Hendes søgsmålsinteresse er derfor langt fra teoretisk, men naturlig og aktuel. Under alle omstændigheder er der ikke truffet afgørelse vedrørende spørgsmålet om betaling af omkostningerne i nærværende sag, hvilket i sig selv kan begrunde sagsøgerens søgsmålsinteresse.

Selv om påstandene i klagen og i stævningen ikke er identiske, er der for det andet kun tale om formelle forskelle. Det første hovedpunkt i påstandene i stævningen — annullationen af den foranstaltning, der forhindrer sagsøgeren i at udøve sin funktion »idet den udelukker hende fra personaleudvalget i medfør af beslutning nr. 173/84 A« — synes således at være en sammenfatning af de to hovedpunkter i påstandene i klagen. For så vidt angår det andet hovedpunkt vedrørende ØSU's beslutning om at afholde suppleringsvalg, udgør dette den nødvendige forlængelse heraf. Der er — for at gentage generaladvokat Mancinis udtryk i forslaget til afgørelse i sag 173/84 Rasmussen — en »klar sammenhæng« mellem påstandene i klagen og i stævningen. De påståede forskelle i formuleringen synes ikke at være afgørende, eftersom påstandene i stævningen »hverken ændrer årsagen til eller genstanden for den administrative klage« (173/84 Rasmussen, dom af 23. januar 1986, Sml. 1986, s. 197, præmis 12).

Når alt kommer til alt, må spørgsmålet om, hvorvidt sagen kan antages til realitetsbehandling, undersøges under henvisning til den retsakt, der er udstedt af ØSU, og som anvender den generelle beslutning nr. 173/84 A på sagsøgeren. I den forbindelse kan ØSU ikke for alvor gøre gældende, at beslutninger truffet af personaleudvalget gælder uden forbehold på grund af dette organs uafhængighed. Fællesskabsinstitutionerne har en forpligtelse til at påse, at alle beslutninger, der træffes af organer, som vælges inden for institutionerne, er lovlige. I principdommen i sag 54/75 De Dapper (Smi. 1976, s. 1381), hvori netop dette spørgsmål blev rejst i anledning af en tvist vedrørende valg til personaleudvalget, nåede Domstolen efter en grundig undersøgelse af de relevante bestemmelser i tjenestemandsvedtægten til samme konklusion, idet den fremhævede, at

»institutionerne ikke blot har ret til at gribe ind af egen drift, hvor de måtte nære tvivl om forskriftsmæssigheden af et valg til personaleudvalget, men at de også er forpligtet til at træffe afgørelse vedrørende de klager i forbindelse hermed, som efter den i artiklerne 90 og 91 foreskrevne fremgangsmåde måtte blive indbragt for dem (sag 54/75, præmis 23).

Domstolen har udledt: »et sådant ansvar« af bestemmelserne i vedtægtens artikel 9, stk. 2, hvorefter det påhviler hver institution at fastlægge »sammensætningen« af personaleudvalget »og de nærmere bestemmelser om [dets] virke« og — mere generelt — »af den organisationsmyndighed, som hver institution udøver inden for sin egen kompetence, og af institutionens pligt til at sørge for, at dens tjenestemænd frit og under overholdelse af demokratiets regler kan udpege deres repræsentanter« (sag 54/75, præmis 22).

På grundlag af disse principielle overvejelser mener jeg, at hver institution — ud over tvister vedrørende valg — har en forpligtelse til at undersøge forskriftsmæssigheden af retsakter både vedrørende sammensætningen af personaleudvalget og dets virke. Der er for den enkelte tjenestemand tale om en væsentlig garanti, eftersom den er en betingelse for Domstolens retslige kontrol.

ØSU har netop — det blev bekræftet under den mundtlige forhandling — ved sin skrivelse af 11. oktober 1984 fastlagt anvendelsen af den generelle beslutning nr. 173/84 A ud fra den særlige situation, der opstod ved, at fru Licata overgik til en anden ansættelsesordning. Denne skrivelse, der er et udslag af ØSU's forpligtelser til at gribe ind, sætter nemlig ovennævnte generelle beslutning, der indtil da havde været suspenderet, i kraft på ny. Ved denne individuelle beslutning har ØSU endeligt — med rette eller urette; det hører ind under behandlingen af realiteten — indirekte fastslået, at fru Licata ikke længere havde den status, der var nødvendig for, at hun kunne udøve den funktion, der var pålagt hende, og stadfæstet den beslutning, hvorved personaleudvalget den 9. oktober havde indledt valgproceduren med henblik på at besætte sagsøgerens plads, der blev betragtet som ledig. Den individuelle beslutning, der blev truffet den 11. oktober 1984, må derfor betragtes som den retsakt, der indeholder et klagepunkt, og som sagsøgeren har påstået annulleret.

Klagen er derfor indgivet og sagen anlagt inden for de frister, der er fastsat i vedtægten, og må antages til realitetsbehandling.