ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/19

Appel iværksat den 11. maj 2017 af Bank Tejarat til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 14. marts 2017 i sag T-346/15, Bank Tejarat mod Rådet

(Sag C-248/17 P)

(2017/C 249/30)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Bank Tejarat (ved solicitors S. Zaiwalla, P. Reddy og A. Meskarian, M. Brindle, QC, samt barristers T. Otty og R. Blakeley)

Den anden part i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og punkt 1 og 2 i domskonklusionen i Rettens anden dom ophæves.

— Bankens anmodning vedrørende genopførelsen på listen efterkommes.

— De anfægtede foranstaltninger annulleres, for så vidt som de finder anvendelse på banken.

— Rådet tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med den foreliggende appelsag og behandlingen af sagen ved Retten.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik en retlig fejl, idet den ikke lagde nogen og/eller nok vægt på de af banken fremførte beviser og derved fordrejede hovedbeviset vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Rådet havde understøttet påstandene i den anfægtede begrundelse.

Uanset udfaldet af det første appelanbringende begik Retten en retlig fejl, idet den fordrejede hovedbeviset vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Rådet havde understøttet påstandene i den anfægtede begrundelse, og/eller fejlagtigt placerede bevisbyrden på banken.

For så vidt angår både det første og det andet appelanbringende havde Retten annulleret de anfægtede foranstaltninger, såfremt den havde anvendt de rette princippet og/eller ikke havde misforstået det ovennævnte bevis.

Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at Rådet var berettiget til at genopføre banken på listen på grundlag af grunde, der kunne og skulle have været fremført forud for den første dom, og at Rådets adfærd hverken var i strid med artikel 266 TEUF eller med princip res judicata og/eller retssikkerhedsprincippet og/eller princippet om retskraft og/eller effektivitetsprincippet og/eller retten til en effektiv domstolsbeskyttelse og/eller bankens rettigheder i henhold til artikel 47 i EU’s charter og/eller EMRK’s artikel 6 og 13 og/eller bankens ret til god forvaltningsskik og/eller proportionalitetsprincippet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 249/16

Appel iværksat den 18. januar 2017 af For Tune sp. z o.o. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 8. november 2016 i sag T-579/15 — For Tune sp. z o.o. mod Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

(Sag C-23/17 P)

(2017/C 249/24)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: For Tune sp. z o.o. (ved adwokat K. Popławska)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret

Domstolen (Sjette Afdeling) har ved kendelse af 15. juni 2017 afvist appellen.
a.

at en myndig person, der også har statsborgerskab i et tredjeland, ex lege mister statsborgerskabet i sin medlemsstat og hermed unionsborgerskabet, fordi vedkommende uden afbrydelse i en periode på ti år har haft sin hovedbopæl i udlandet og uden for Den Europæiske Union, selv om der er muligheder for at afbryde tiårsfristen?
—

Den appellerede dom ophæves for så vidt angår domskonklusion 4 og 5 samt præmis 91-93, for så vidt som det heri pålægges George Haswani ud over sine egne omkostninger at afholde to tredjedele af de af Rådet afholdte udgifter.
1)

Skal nationale bestemmelser om udlevering på grund af en strafbar handling for så vidt angår en anden medlemsstats statsborgeres ret til at bevæge sig frit bedømmes på samme måde uafhængigt af, om et tredjeland fremsætter en udleveringsanmodning på grundlag af en udleveringsaftale med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf, eller — som i den foreliggende sag (1) — med henblik på strafforfølgelse? Spiller det en rolle, at den person, som begæres udleveret, foruden at være unionsborger også er statsborger i den stat, som har fremsat udleveringsanmodningen?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 239/27

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (Østrig) den 4. maj 2017 — XC m.fl.

(Sag C-234/17)

(2017/C 239/33)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Oberster Gerichtshof

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: XC, YB og ZA

Præjudicielt spørgsmål

Skal EU-retten, navnlig artikel 4, stk. 3, TEU, sammenholdt med de deraf afledte principper om ækvivalens og effektivitet, fortolkes således, at Oberster Gerichtshof (den øverste domstol) i henhold hertil er forpligtet til efter begæring fra en berørt at foretage efterprøvelse af en retskraftig afgørelse afsagt af en kriminalret for så vidt angår en angivelig krænkelse af EU-retten (konkret: grundrettighedschartrets artikel 50 og Schengengennemførelseskonventionens artikel 54), når national ret (§ 363a i Strafprozeßordnung, østrigsk strafferetsplejelov, herefter »StPO«) alene giver mulighed for at foretage en sådan efterprøvelse i forbindelse med en angivelig krænkelse af EMRK eller en tillægsprotokol hertil?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 239/31

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça (Portugal) den 12. maj 2017 — Virgílio Tarragó da Silveira mod Massa Insolvente da Espírito Santo Financial Group, SA

(Sag C-250/17)

(2017/C 239/38)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Supremo Tribunal de Justiça

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Virgílio Tarragó da Silveira

Sagsøgt: Massa Insolvente da Espírito Santo Financial Group, SA

Præjudicielt spørgsmål

Skal reglen i artikel 15 i forordning (EF) nr. 1346/2000 (1) af 29. maj 2000 fortolkes således, at den omfatter retssager, der verserer for en ret i en medlemsstat, hvori der er nedlagt påstand om, at skyldneren tilpligtes at opfylde sin betalingsforpligtelse vedrørende et ubetalt beløb i henhold til en aftale om levering af tjenesteydelser og at betale erstatning for manglende opfyldelse af denne forpligtelse, når a) skyldneren er erklæret insolvent i forbindelse med en retssag, der er indledt ved en ret i en anden medlemsstat, og b) insolvenserklæringen omfatter hele skyldnerens ejendom?

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29.5.2000 om konkurs (EFT 2000, L 160, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 239/28

Appel iværksat den 8. maj 2017 af Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd og Csi Solar Power (China), Inc. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 28. februar 2017 i sag T-163/14, Canadian Solar Emea m.fl. mod Rådet

(Sag C-237/17 P)

(2017/C 239/35)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd og Csi Solar Power (China), Inc. (ved avocat J. Bourgeois, advocaat S. De Knop, advocaat M. Meulenbelt og avocat A. Willems)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom i sag T-163/14 ophæves.

— Der gives medhold i påstandene i første instans, og den omtvistede forordning annulleres, for så vidt som den vedrører appellanterne.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes omkostninger og bære sine egne omkostninger, både i første instans og appelsagen.

— De øvrige parter i appelsagen tilpligtes at bære deres egne omkostninger.

Subsidiært

— Rettens dom i sag T-163/14 ophæves.

— Sagen hjemvises til Retten til afgørelse.

— Afgørelsen om omkostningerne i første instans og i appelsagen udsættes til Domstolens dom.

— De øvrige parter i appelsagen tilpligtes at bære deres egne omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Retten begik en retlig fejl, idet den krævede, at appellanterne godtgjorde en interesse i at gøre det første og det andet anbringende gældende. Retten begik under alle omstændigheder en fejl ved den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder, da appellanterne har en sådan interesse.
1.

Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker (1), idet der ikke er foretaget en helhedsvurdering af, om der foreligger en risiko for forveksling, på grundlag af helhedsindtrykket under hensyn til de særprægede og dominerende bestanddele, idet navnlig vurderingen af tegnets lighed med det ældre varemærke uden grund blev begrænset til en bestanddel af dette tegn (ordbestanddelen). Retten godtog med urette muligheden for ved vurderingen af ligheden mellem to varemærker kun at tage hensyn til en bestanddel af et sammensat varemærke (ordbestanddelen) og at sammenligne denne med et andet varemærke og derved udelade figurbestanddelen, uden først at fastslå, at ordbestanddelen udgør den dominerende bestanddel, og at figurbestanddelen er uden betydning. Retten fastslog blot, at figurbestanddelen har en svag grad af særpræg, og tog derved ikke hensyn til, at denne tegnbestanddels svage grad af særpræg ikke nødvendigvis betyder, at denne bestanddel ikke er dominerende.
2)

Henset til arten og alvoren af den administrative sanktion i form af en midlertidig lukning for afgang til de elektroniske data i en periode på 90 dage, og metoden til pålæggelse af denne sanktion, samt navnlig den manglende mulighed for at klage effektivt over denne, kan denne sanktion da i henhold til artikel 56 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (TEUF) i sig selv anses for at være en uforholdsmæssigt alvorlig begrænsning af artikel 56 TEUF og af artikel 17, stk. 1, og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvilken begrænsning i sin nuværende form ikke kan begrundes af de forbrugerbeskyttelseshensyn, som medlemsstaten har fastsat inden for hasarsspil?
a)

Skal artikel 8, stk. 2, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/2008 (1) om visse former for støttes forenelighed med fællesmarkedet i henhold til EF-traktatens artikel 87 og 88 (Generel gruppefritagelsesforordning) fortolkes således, at gennemførelsen af »projektet eller aktiviteten« i forbindelse med denne bestemmelse er blevet påbegyndt, når den aktivitet, hvortil støtten ydes, eksempelvis består i køb af et anlæg og købskontrakten vedrørende det pågældende anlæg er blevet indgået? Har medlemsstaternes myndigheder beføjelse til at vurdere en manglende overholdelse af det kriterium, der er fastsat i den nævnte bestemmelse, på grundlag af de omkostninger, der er forbundet med en ophævelse af kontrakten, der er i strid med kravet om tilskyndelsesvirkning? Såfremt medlemsstaternes myndigheder har en sådan beføjelse, hvor store skal de omkostninger (i procent), der er forbundet med en ophævelse af kontrakten, da være, for at det kan lægges til grund, at de er tilstrækkeligt marginale set ud fra synspunktet om opfyldelsen af kravet om tilskyndelsesvirkning?
c.

Hvad skal en part, som i en sag om krænkelse af ophavsret hævder at have skabt en ophavsretlig beskyttet smag af et levnedsmiddel, gøre gældende for at få medhold? Er det tilstrækkeligt, at parten under sagen fremlægger levnedsmidlet for retten, for at denne ved at smage og lugte kan danne sig sin egen mening med hensyn til, om levnedsmidlet opfylder kravene til ophavsretlig beskyttelse? Eller skal parten (alene eller også) give en beskrivelse af de kreative valg vedrørende smagssammensætningen og/eller opskriften, som er grundlaget for, at smagen kan betragtes som ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse?
1)

Skal artikel 4, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584/RIA fortolkes således, at den omstændighed, at der ikke er indledt retsforfølgning for den lovovertrædelse, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, eller at denne retsforfølgning bringes til ophør, udelukkende vedrører den overtrædelse, der er genstand for den europæiske arrestordre, eller skal denne bestemmelse forstås således, at afkaldet på eller indstillingen af retsforfølgningen også skal vedrøre den eftersøgte person, når den pågældende i forbindelse med denne retsforfølgning har status som mistænkt/tiltalt?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 256/17

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Judicial da Comarca de Braga (Portugal) den 1. juni 2017 — Caixa Económica Montepio Geral mod Carlos Samuel Pimenta Marinho m.fl.

(Sag C-333/17)

(2017/C 256/16)

Processprog: portugisisk

Den forelæggende ret

Tribunal Judicial da Comarca de Braga

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Caixa Económica Montepio Geral

Sagsøgt: Carlos Samuel Pimenta Marinho, Maria de Lurdes Coelho Pimenta Marinho, Daniel Pimenta Marinho og Vera da Conceição Pimenta Marinho

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten — for så vidt som den anerkender, at borgerne i Den Europæiske Union har ret til et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og til ligebehandling mellem borgere og virksomheder således som forankret i henholdsvis artikel 38 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder — til hinder for en national lovgivning (eneste artikel i lovdekret nr. 32765 af 29.4.1943), der fastsætter en undtagelse til den generelle ordning i artikel 1143 i Código Civil (civillovbog), for så vidt som den behandler banksektoren forskelligt fra andre borgere og virksomheder med hensyn til den form, som lånekontrakter skal have, idet bankerne kan anvende en mindre formel form for lånekontrakt?
2)

Såfremt første spørgsmål besvares bekræftende: Udelukker artikel 21 i direktiv 2011/83/EU, at en forbruger, som af fri vilje anvender et telefonnummer til en højere takst til at optage kontakt i forbindelse med en indgået aftale, selv om udbyderen på forståelig og let tilgængelig vis har stillet et telefonnummer til normaltakst til rådighed, er forpligtet til at betale den forhøjede takst for kontakten til udbyderen?
2)

Finder den i artikel 24, stk. 2, sammenholdt med stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 fastsatte frigørelse anvendelse i forbindelse med en opfyldelse af en forpligtelse over for skyldneren i en medlemsstat, som er foretaget via direktøren for et forretningssted under skyldnerens selskab, som er registreret i denne medlemsstat, når der på tidspunktet for opfyldelsen af forpligtelsen var indgivet en begæring om indledning af insolvensbehandling af skyldnerens bo og udpeget en midlertidig kurator, men der endnu ikke var truffet beslutning om at indlede insolvensbehandlingen?
1)

Skal artikel 2, stk. 1, litra c), artikel 64, stk. 1, artikel 66, litra a), og artikel 73 i direktiv 2006/112/EF (1) fortolkes således, at en telekommunikationsoperatør (tv, internet, mobilnet og fastnet) er merværdiafgiftspligtig for opkrævninger af et på forhånd bestemt beløb fra sine kunder, når en kontrakt med forpligtelse til et abonnement af en bestemt varighed (bindingsperiode) ophæves af en årsag, der kan tilregnes kunden, inden denne periode er udløbet, idet dette beløb svarer til værdien af den månedlige grundydelse, som kunden skulle betale i henhold til kontrakten multipliceret med det antal månedlige ydelser, der mangler, indtil bindingsperioden udløber, i et tilfælde hvor det pågældende beløb faktureres, og operatørens levering af tjenesterne er ophørt, når det fakturerede beløb opkræves, og uafhængigt af om beløbet betales, såfremt: a. Det kontraktmæssige formål med det fakturerede beløb er at afskrække kunden fra ikke at opfylde den bindingsperiode, som han har forpligtet sig til, og at betale erstatning for det tab, som operatøren lider som følge af misligholdelsen af bindingsperioden — nærmere bestemt for en fratagelse af den fortjeneste, som han ville have opnået, hvis kontrakten havde været gældende indtil afslutningen af den nævnte periode — som følge af aftalen om indgåelse af lavere priser, levering af gratis eller billigere udstyr eller andre tilbud samt som følge af udgifter til reklame og tiltrækning af kunder. b. De kontrakter med bindingsperiode, som blev indgået, gav et højere vederlag til formidlerne end ved de kontrakter uden binding, som disse formidlede, eftersom størrelsen af vederlaget til formidlerne i begge tilfælde (dvs. i kontrakter med og uden binding) blev beregnet på grundlag af størrelsen af den månedlige ydelse, der var fastsat i de formidlede kontrakter. c. Det fakturerede beløb i henhold til national ret kan kvalificeres som en bod.
1)

Er den nationale lovgivning og den nationale retspraksis forenelig med artikel 14 i direktiv 2014/41/EU (1) om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager, når de materielle grunde til udstedelsen af en europæisk efterforskningskendelse om foretagelse af en ransagning i en bolig og i forretningslokaler samt beslaglæggelse af visse genstande eller tilladelse til afhøring af et vidne i henhold til denne lovgivning og retspraksis hverken kan anfægtes direkte ved et retsmiddel mod retsafgørelsen eller ved et særskilt erstatningssøgsmål?
5)

Skal betingelsen i artikel 31, stk. 1, i direktiv 2002/22/EF for så vidt angår transmission via internettet, hvorefter det kræves, at et betydeligt antal slutbrugere af sådanne net, der er omfattet af must carry-forpligtelsen, anvender dem som deres primære adgang til radio- og tv-modtagelse, vurderes under hensyn til samtlige de brugere, som ser tv-programmerne via streaming og direkte på internettet, eller alene under hensyn til brugere af det websted, der er omfattet af must carry-forpligtelsen?
3)

Finder reglen i samme artikel 3 om, at »[f]orældelsen indtræder […] senest den dag, da en frist, der er dobbelt så lang som forældelsesfristen, udløber, uden at den kompetente myndighed har pålagt en sanktion« ligeledes anvendelse i tilfælde af et flerårigt program, dvs. at den deri fastsatte frist ligeledes forlænges indtil afslutningen af det flerårige program?
4)

Såfremt sagsøgeren skal tilkendes et krav på yderligere gratistildeling af emissionskvoter, ønskes oplyst, om punkt 3) i konklusionen i Den Europæiske Unions Domstols dom af 28. april 2014 (C-191/14) skal fortolkes således, a) at den tværsektorielle korrektionsfaktor i artikel 4 og bilag II til afgørelse 2013/448 finder anvendelse i den oprindelige affattelse for tildelinger for perioden 2013-2020, som er fastsat af medlemsstatens kompetente myndighed før den 1. marts [org. s. 3] 2017, og b) at den tværsektorielle korrektionsfaktor i artikel 4 og bilag II til afgørelse 2013/448 finder anvendelse i den oprindelige affattelse for mertildelinger for perioden 2013-2017, som er fastsat ved retslig afgørelse efter den 1. marts 2017, og c) at den tværsektorielle korrektionsfaktor i artikel 4 og bilag II til afgørelse 2013/448 finder anvendelse i den fra den 1. marts 2017 gældende affattelse af afgørelse 2017/126/EU for mertildelinger for perioden 2018-2020, som er fastsat ved retslig afgørelse efter den 1. marts 2017?
1)

Skal artikel 14, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF (1) af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF (2) af 20. februar 2008 om ændring af direktiv 97/67/EF med henblik på fuld realisering af det indre marked for posttjenester i Fællesskabet (herefter »postdirektivet«), fortolkes således, at det heraf følger, at nationale love og administrative forskrifter skal fastsætte, at befordringspligtige virksomheder i deres interne regnskabssystemer skal udarbejde adskilte opgørelser for hver af de enkelte tjenester og produkter, som er omfattet af befordringspligten, for at kunne sondre klart mellem på den ene side tjenester og produkter, der er omfattet af befordringspligten, og på den anden side tjenester og produkter, som ikke er det, eller følger det kun af denne bestemmelse, at der regnskabsmæssigt skal sondres mellem tjenester og produkter, som er omfattet af befordringspligten, og tjenester og produkter, som ikke er det?
3)

Under hvilke betingelser kan en medlemsstat, såfremt det foregående spørgsmål besvares benægtende, uden at krænke ejendomsretten, ytringsfriheden, retten til at oprette og drive virksomhed samt proportionalitetsprincippet gøre brug af den mulighed, den har i henhold til direktivets artikel 24, stk. 2, for at kræve, at fabrikanter og importører benytter neutrale og ensartede enkeltpakninger og ydre emballager?
3.

Tredje anbringende om, at Retten har tilsidesat sin begrundelsespligt. Retten har nærmere bestemt undladt at tage stilling til pligten til at anmelde overskudslagre af sukker pr. 1. maj 2004, hvorfor Rettens konklusion om, at den manglende offentliggørelse på estisk af forordning nr. 60/2004 i Den Europæiske Unions Tidende inden for fristen ikke var til hinder for, at Republikken Estland kunne basere sig på national ret med henblik på at opkræve aktørerne en afgift for manglende afvikling af overskudslagre af sukker, er uforståelig.
1)

Kræver forordning nr. 883/2004 (1), og særligt forordningens artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, at en person for at være berettiget til »familieydelse« som defineret i forordningens artikel 1, litra z), enten skal være arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i den kompetente medlemsstat som defineret i forordningens artikel 1, litra s), eller modtage en kontantydelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordningens artikel 11, stk. 2?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 277/21

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte (Italien) den 5. april 2017 — Graziano Garavaldi mod Ministero della Giustizia

(Sag C-178/17)

(2017/C 277/31)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per il Piemonte

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Graziano Garavaldi

Sagsøgt: Ministero della Giustizia

Præjudicielt, spørgsmål

Er princippet om, at enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, som er fastsat i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder og er blevet gjort til et EU-retligt princip ved artikel 6, stk. 3, TEUF, sammenholdt med det princip, som kan udledes af artikel 67 TEUF, ifølge hvilket Unionen udgør et fælles område med retfærdighed, hvor de grundlæggende rettigheder respekteres, samt det princip, som fremgår af artikel 81 TEUF og 82 TEUF, ifølge hvilket Unionen etablerer et retligt samarbejde om civilretlige og strafferetlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser og udenretslige afgørelser, til hinder for nationale bestemmelser som den italienske bestemmelse, der er indeholdt i artikel 5e i lov nr. 89/2001, hvorefter personer, som allerede er blevet tilkendt beløb i form af en »rimelig erstatning« fra den italienske stat som følge af en urimeligt lang sagsbehandlingstid, pålægges en række forpligtelser med henblik på at opnå betalingen samt at afvente, at fristen i den nævnte artikel 5e, stk. 5, i lov nr. 89/2001 udløber, uden at de i mellemtiden kan træffe nogle retslige fuldbyrdelsesforanstaltninger, og uden at de på et senere tidspunkt kan gøre krav på erstatning for den skade, som er forbundet med den forsinkede betaling, selv i det tilfælde, hvor den »rimelige erstatning« er blevet tilkendt som følge af en urimeligt lang behandlingstid i en civilretlig sag med grænseoverskridende virkninger, eller under alle omstændigheder på et område, som falder ind under Den Europæiske Unions kompetence, og/eller et område, inden for hvilket Den Europæiske Union fastsætter en gensidig anerkendelse af retsafgørelser?
2)

Såfremt forordning (EF) nr. 91/2009 om indførelse af antidumpingtold og [de] hermed forbundn[e] gennemførelsesforordninger (EU) nr. 924/2012 og (EU) 2015/519 erklæres for ugyldige/ulovlige/uforenelige med de nævnte bestemmelser, skal ophævelsen af den antidumpingtold, der blev indført på grundlag af de anfægtede foranstaltninger, da have virkning fra datoen for ikrafttrædelsen af gennemførelsesforordning (EU) 2016/278 (4) eller datoen for ikrafttrædelsen af den anfægtede foranstaltning, dvs. grundforordning (EF) nr. 91/2009?