ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 94 i forordning (EØF) nr. 2913/92 ( 6 ) fastsætter:

»1. Den hovedforpligtede stiller sikkerhed for betaling af toldskyld og andre afgifter, der eventuelt kan opkræves for varen.

2. Sikkerhedsstillelsen er enten:

a) en individuel sikkerhedsstillelse, der omfatter en enkelt fællesskabsforsendelse,

eller

b) en samlet sikkerhedsstillelse for en række fællesskabsforsendelser, hvis den hovedforpligtede af toldmyndighederne i den medlemsstat, hvor vedkommende er etableret, har fået tilladelse til at anvende en sådan sikkerhedsstillelse.

3. Den i stk. 2, litra b), omhandlede tilladelse gives kun til personer:

a) som er etableret i Fællesskabet

b) som regelmæssigt anvender proceduren for fællesskabsforsendelse, eller som af toldmyndighederne er kendt for at være i stand til at opfylde deres forpligtelser i forbindelse med disse procedurer, og

c) som ikke har gjort sig skyldige i alvorlige eller gentagne overtrædelser af told- eller skattelovgivningen.

4. Der kan gives tilladelse til samlet sikkerhedsstillelse for et nedsat beløb eller fritagelse for sikkerhedsstillelse til personer, som godtgør over for toldmyndighederne, at de opfylder højere krav om pålidelighed. De yderligere kriterier for at give denne tilladelse skal omfatte:

a) korrekt anvendelse af proceduren for fællesskabsforsendelse i en given periode

b) samarbejde med toldmyndighederne og

c) for så vidt angår fritagelsen for sikkerhedsstillelse, en så god økonomisk evne, at de kan opfylde deres forpligtelser.

De nærmere regler for de tilladelser, der gives i henhold til dette stykke, fastsættes efter udvalgsproceduren.

5. Fritagelser for sikkerhedsstillelse i henhold til stk. 4 gælder ikke for eksterne fællesskabsforsendelser af varer, der i henhold til udvalgsproceduren anses for at frembyde en øget risiko.

6. Under hensyntagen til de for stk. 4 grundlæggende principper kan anvendelsen af nedsat samlet sikkerhedsstillelse for så vidt angår ekstern fællesskabsforsendelse undtagelsesvis og under særlige omstændigheder forbydes midlertidigt efter udvalgsproceduren.

7. Under hensyntagen til de for stk. 4 grundlæggende principper kan anvendelsen af samlet sikkerhedsstillelse for så vidt angår ekstern fællesskabsforsendelse forbydes midlertidigt efter udvalgsproceduren for varer, som inden for rammerne af den samlede garanti har været genstand for påvist svig i større omfang.«
92.

For det femte kan Kongeriget Belgiens argument om, at de kompetente myndigheder, hvis de skal basere sig på kriteriet om ejerskabet til det testede dyr ved identificeringen af støttemodtagerne, ikke vil være i stand til at finde frem til de tilfælde, hvor en overdragelse af ejerskabet er indtrådt inden for otte dage forud for slagtningen, eftersom en sådan overdragelse af ejerskabet ikke er underlagt et krav om registrering, heller ikke gøres gældende som begrundelse for, at det skulle være umuligt at efterkomme den omtvistede afgørelse. Dels ser det tilfælde, som Kongeriget Belgien har henvist til, ud til kun at vedrøre et begrænset antal tilfælde, dels vil en erhvervsdrivende, der fejlagtigt identificeres som ejer af dyret, under alle omstændigheder have mulighed for at modsætte sig påbuddet om tilbagebetaling ved at fremlægge bevis for overdragelse af ejerskabet. Jeg har derimod af dette argument udledt, at identifikationen af ejeren af det testede dyr ikke indebærer nogen større problemer for de belgiske myndigheder, undtagen i de ovennævnte tilfælde. Som Kommissionen har erkendt, kan ejerskabet til dyret på tidspunktet for slagtningen udgøre et relevant kriterium med henblik på identifikation af den erhvervsdrivende, for hvis regning testen er blevet udført, og som skulle afholde udgifterne.
55.

Det skal i denne sammenhæng bemærkes, at der på grund af denne mulighed for at indhente oplysninger ex officio hviler et vist pres på Retten for at sætte sig ind i den nationale ret og dens udvikling. I denne forbindelse skal det dog bemærkes, at fortolkningen af national ret på grund af opgavedelingen mellem Unionens domstole og de nationale domstole påhviler sidstnævnte, og at Unionens domstole ikke råder over noget specifikt instrument til at afklare et fortolkningsspørgsmål vedrørende national ret ( 44 ). Derfor fritager Rettens mulighed for ex officio at indhente oplysninger om den nationale ret på ingen måde den, som påberåber sig denne ret, fra hans pligt til at fremlægge de oplysninger, hvoraf den fortolkning, som han gør gældende, fremgår ( 45 ). Dermed kan Retten i appelsagen ikke bebrejdes ikke at have taget hensyn til et nyt element vedrørende den nationale ret, som den, der påberåber sig det, burde have bragt til Rettens kendskab.
26.

For det andet har EU-pilotprojektsagerne og traktatbrudsproceduren i henhold til artikel 258 TEUF, navnlig dennes administrative fase, ligheder, der begrunder anvendelsen af en fælles tilgangsvinkel i de to sager. Lighederne vejer tungere end eventuelle forskelle ( 30 ). Begge procedurer sætter Kommissionen i stand til at udføre sin rolle som vogter af traktaterne på den bedst mulige måde. EU-pilotprojektproceduren og traktatbrudsproceduren har til formål at sikre overholdelsen af EU-retten, idet de giver den berørte medlemsstat mulighed for at gøre sit forsvar gældende og om muligt at undgå, at der indledes en retslig procedure. I begge tilfælde påhviler det Kommissionen, når den mener, at en medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser, at vurdere, om det er hensigtsmæssigt at iværksætte foranstaltninger over for denne stat ( 31 ). Procedurerne er også en dialog af bilateral karakter mellem Kommissionen og den pågældende medlemsstat ( 32 ). Endelig, selv om EU-pilotprojektproceduren ikke på alle punkter kan sidestilles med traktatbrudsproceduren, kan den ikke desto mindre føre til, at Kommissionen indleder proceduren i henhold til artikel 258 TEUF, eftersom Kommissionen som afslutning på en EU-pilotprojektprocedure formelt kan indlede behandlingen af overtrædelsen ved at sende en åbningsskrivelse og eventuelt anlægge sag ved Domstolen med henblik på derigennem at få fastslået, at den pågældende medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser. Under disse omstændigheder vil udbredelsen af dokumenter i forbindelse med en EU-pilotprojektprocedure kunne skade den efterfølgende fase, dvs. traktatbrudsproceduren. Det bemærkes endvidere, at hvis Kommissionen var forpligtet til at give aktindsigt i følsomme oplysninger indleveret af medlemsstaterne og at afsløre de argumenter, de sidstnævnte havde anført til deres forsvar i forbindelse med en EU-pilotprojektprocedure, kunne medlemsstaterne blive tilbageholdende med at udlevere dem i første omgang ( 33 ).
6.

Artikel 16, stk. 1-3, i direktiv 2006/123 bestemmer: »1. Medlemsstaterne respekterer tjenesteyderes ret til at udføre tjenesteydelser i en anden medlemsstat end den, de er etableret i. Den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen udføres, sikrer fri adgang til at optage eller udøve servicevirksomhed på dens område. Medlemsstaterne gør ikke adgangen til eller udøvelsen af servicevirksomhed på deres område til genstand for opfyldelse af krav, der ikke overholder følgende principper: a) ikke-forskelsbehandling: kravene må ikke være direkte eller indirekte diskriminerende på grundlag af nationalitet eller, for juridiske personers vedkommende, på grundlag af den medlemsstat, hvor de er etableret b) nødvendighed: kravene skal være begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, den offentlige sundhed eller beskyttelsen af miljøet c) proportionalitet: kravene skal sikre opfyldelsen af det tilsigtede mål og må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål. 2. Medlemsstaterne må ikke indskrænke den frie udveksling af tjenesteydelser, der udføres af en tjenesteyder, som er etableret i en anden medlemsstat, ved at stille følgende krav: a) at tjenesteyderen skal have et forretningssted på deres område b) at tjenesteyderen skal indhente en tilladelse hos deres kompetente myndigheder eller optages i et register eller en faglig organisation eller sammenslutning på deres område, undtagen i de tilfælde, der er omhandlet i dette direktiv eller i andre fællesskabsretlige instrumenter c) at tjenesteyderen ikke må indrette visse former for eller typer af faciliteter på deres område, herunder et kontor eller en praksis, som er nødvendige for udførelsen af de pågældende tjenesteydelser d) at der skal bestå et særligt kontraktforhold mellem tjenesteyder og tjenestemodtager, som forhindrer eller begrænser selvstændiges muligheder for at udføre tjenesteydelser e) at tjenesteyderen for at kunne udøve servicevirksomhed skal være i besiddelse af et særligt identitetsbevis, som udstedes af deres kompetente myndigheder f) krav vedrørende anvendelsen af udstyr og redskaber, som er en integreret del af tjenesteydelsen, undtagen krav, der er nødvendige for at sikre sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen g) restriktioner for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 19. 3. Der er intet til hinder for, at den medlemsstat, som tjenesteyderen begiver sig til, fastsætter krav vedrørende udførelsen af servicevirksomhed, hvis disse krav er begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed, den offentlige sundhed eller beskyttelsen af miljøet og er i overensstemmelse med stk. 1. Der er heller intet til hinder for, at denne medlemsstat i overensstemmelse med fællesskabsretten anvender sine bestemmelser vedrørende ansættelsesvilkår, herunder bestemmelser, som er fastsat i kollektive aftaler. [...]«
61.

I denne forbindelse synes den appellerede doms præmis 53 at indeholde en cirkelslutning, der er formuleret således: »[Der henvises] ved vurderingen af, om en af et offentligt organ udarbejdet taksttabel med henblik på anvendelse af en bestemt vare eller tjenesteydelse i en given sektor eventuelt er selektiv over for visse virksomheder, nærmere bestemt […] til alle virksomheder, der anvender eller kan anvende denne bestemte vare eller tjenesteydelse, og det undersøges, om blot enkelte af virksomhederne er eller kan være omfattet af en eventuel fordel. Situationen for de virksomheder, der ikke vil eller kan anvende den pågældende vare eller tjenesteydelse, er således ikke umiddelbart relevant for vurderingen af, om der foreligger en fordel. Med andre ord kan den selektive karakter af en foranstaltning, der består i en af et offentligt organ udarbejdet taksttabel med henblik på anvendelse af en vare eller tjenesteydelse, der stilles til rådighed af dette organ, kun vurderes ved henvisning til de nuværende eller potentielle kunder hos det pågældende organ og den specifikke vare eller tjenesteydelse, og navnlig ikke ved henvisning til kunder fra andre virksomheder i sektoren, der stiller sammenlignelige varer eller tjenesteydelser til rådighed. Hvis det i øvrigt blev lagt til grund, at enhver ikke-diskriminerende taksttabel, der anvendes af et offentligt organ som modydelse for en given vare eller tjenesteydelse, er af selektiv karakter, ville dette i det væsentlige føre til en uforholdsmæssig udvidelse af begrebet støtte, der »begunstige[r] visse virksomheder eller visse produktioner« i artikel 107, stk. 1, TEUF. For at en eventuel fordel, som indrømmes af et offentligt organ i forbindelse med leveringen af specifikke varer eller tjenesteydelser, begunstiger visse virksomheder, er det desuden nødvendigt, at virksomheder, som benytter eller ønsker at benytte denne vare eller tjenesteydelse, ikke er eller kan være omfattet af denne fordel hos dette organ inden for disse særlige rammer.«
For så vidt angår disse retsforhandlinger er EU-varemærker reguleret i forordning nr. 207/2009. Efterfølgende ændringer i medfør af forordning 2015/2424, som ændrede væsentlige aspekter af de tidligere regler om EF-varemærker (nu kaldet »EU-varemærker«) ( 9 ), finder ikke tidsmæssigt anvendelse på denne appel. Det er ikke desto mindre hensigtsmæssigt at henvise til den nye artikel 28 (»Angivelse og klassificering af varer og tjenesteydelser«), hvis stk. 8 bestemmer:

»8. Indehavere af EU-varemærker, der er ansøgt om inden den 22. juni 2012, og som er registreret for en hel klasseoverskrift i Nice-klassifikationen, kan erklære, at det på ansøgningsdatoen var deres hensigt at søge om beskyttelse for andre varer eller tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning er omfattet af den pågældende klasseoverskrift, forudsat at de varer eller tjenesteydelser, der udpeges, er medtaget i den alfabetiske fortegnelse for den pågældende klasse i den udgave af Nice-klassifikationen, der var gældende på ansøgningsdatoen.

Erklæringen indgives til kontoret senest den 24. september 2016 og angiver klart, præcist og specifikt andre varer og tjenesteydelser end dem, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af klasseoverskrifterne, og som oprindeligt var omfattet af indehaverens hensigt. […]

EU-varemærker, for hvilke der ikke er indgivet nogen erklæring inden for den i andet afsnit omhandlede frist, anses fra udløbet af nævnte frist kun for at omfatte varer eller tjenesteydelser, der ud fra en ordlydsfortolkning klart er omfattet af angivelserne i overskriften for den relevante klasse.«
35.

Den modsatte fortolkning ville føre til den paradoksale situation, at krænkeren i ond tro til sin fordel over for licensindehaveren kunne påberåbe sig forordningens artikel 23, stk. 1, for at undgå sagen om krænkelse. Dette paradoks illustreres på en særlig måde ved de omstændigheder, der har givet anledning til tvisten i hovedsagen. Idet Youssef Hassan udtrykkeligt havde forpligtet sig til ikke at bruge det anfægtede varemærke i den undladelseserklæring, der blev underskrevet den 3. februar 2010, var han nemlig fuldt ud informeret om, at licensen fandtes.
2.

I hovedsagen planlægger en afgiftspligtig person at indstille sin erhvervsvirksomhed. Virksomhedens anlægsaktiver omfatter en bygningsdel, som han opførte for lang tid siden, idet han gjorde brug af retten til at fradrage indgående afgift. Den afgiftspligtige person har nu forespurgt, om det er udelukket at lægge afgift på denne bygningsdel, fordi det er så længe siden, at den blev opført. Således er perioden, hvor det er muligt efterfølgende at regulere fradraget, nemlig udløbet for så vidt angår anskaffelsen af denne bygningsdel. Når en sådan regulering af fradraget imidlertid ikke længere er mulig, er der efter hans opfattelse heller ingen grund til at foretage denne regulering indirekte ved at lægge afgift på denne bygningsdel ved ophøret med virksomheden.
49.

Afstanden mellem et brændselslager og forbrændingsstedet kan kun være et vejledende element i forbindelse med bedømmelsen af et sådant teknisk forløb. Jo større afstanden mellem dem er, jo mindre er sandsynligheden for, at der er tale om et direkte sammenhængende teknisk forløb. Et mellemlager, der udelukkende drives med henblik på at forsyne et bestemt kraftværk, bør imidlertid også anses for en del af kraftværksanlægget, uanset afstanden.
37.

Som den østrigske regering har anført, har den i tvisten i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning netop til formål at ensrette starttidspunktet for bidragsindbetaling til pensionsordningen og følgelig at bibeholde pensionsalderen ved at udelukke hensyntagen til læretid eller beskæftigelsesperioder inden det fyldte 18. år. En sådan lovgivning er således udtryk for den frihed, som medlemsstaterne råder over i medfør af artikel 6, stk. 2, i direktiv 2000/78, til at fastsætte aldersgrænser for så vidt angår erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger for tilslutning til en tjenestemandspensionsordning eller adgang til pensionsydelser inden for rammerne af denne ordning. Ifølge bestemmelsens ordlyd giver den i øvrigt medlemsstaterne mulighed for ikke alene at fastsætte forskellige aldersgrænser for arbejdstagere eller grupper eller kategorier af arbejdstagere, men ligeledes at træffe foranstaltninger, der er egnede til inden for en erhvervstilknyttet social sikringsordning at sikre en ensartet aldersgrænse for tilslutning eller adgang til ydelser ved alderdom eller invaliditet.
67.

Det er imidlertid min opfattelse, ligesom det er den tyske regerings, at almenhedens modtagelse ikke bør anses for at være et afgørende element for konstateringen af, om udsendelsen af et værk sker med gevinst for øje. Den subjektive dimension af dette kriterium vedrørende almenhedens modtagelse gør det nemlig vanskeligt at anvende det i praksis ( 36 ). Som Domstolen endvidere har fastslået, er »det […] tilstrækkeligt for, at der foreligger en overføring til offentligheden, at værket gøres tilgængeligt for almenheden på en sådan måde, at de personer, der udgør denne, kan have adgang hertil« ( 37 ). Almenhedens faktiske og frivillige adgang til et værk er således ikke nødvendig for at fastslå, at der foreligger en overføring til almenheden/kommunikation til offentligheden.
67.

Argumentet er ikke overbevisende, og det er der tre årsager til. Den første årsag er, at Charles Kohll ikke anmoder om, at hans nederlandske pensioner nødvendigvis skal beskattes i Luxembourg. Kritikken drejer sig ikke om, at pensioner fra andre medlemsstater er udelukket fra kildebeskatning, men derimod at der kategorisk gives afslag på den skattefordel, i form af et skattefradrag, der har til formål at hjælpe med at forøge hans disponible indkomst. Skattefordelen kunne uden problemer indrømmes på et andet stadium i forholdet mellem den skattepligtige og skattemyndigheden, f.eks. i form af et nedslag i skattebeløbet i forbindelse med selvangivelsen. Den sidstnævnte løsning ville gøre det muligt for pensionister, der befinder sig i samme situation som Charles Kohll, at opnå en tilsvarende indkomstforøgelse i overensstemmelse med det formål, der forfølges med den omtvistede bestemmelse, således som den luxembourgske regering har beskrevet.
53.

Analogt bemærkes, at Domstolen, med støtte i proportionalitetsprincippet, vedrørende merværdiafgift har fastslået, at den omstændighed, at ansvaret for betaling af moms placeres hos en anden person end den, der har pligt til at betale momsen, selv om denne anden person er en godkendt afgiftsoplagshaver, der er pålagt specifikke forpligtelser i direktiv 92/12, uden at give denne oplagshaver mulighed for at undgå dette ansvar ved at bevise, at den pågældende er helt uden indflydelse på denne betalingspligtiges handlinger, skal anses for uforenelig med proportionalitetsprincippet. Domstolen begrundede denne løsning med, at »[d]et er [...] klart uforholdsmæssigt at lade den nævnte person være ubetinget ansvarlig for manglende afgiftsindtægter på grund af en afgiftspligtig tredjemands handlinger, som den nævnte person ikke har indflydelse på« ( 21 ). Den tilføjede, med henvisning til sin tidligere praksis, at »det ikke [er] i strid med EU-retten at kræve, at den anden person, der ikke er betalingspligtig, træffer enhver foranstaltning, som med rimelighed kan kræves af ham, for at sikre sig, at hans transaktioner ikke fører til deltagelse i momssvig« ( 22 ).
Kapitel 2 i afsnit I (»Kvoteordning«) omfattede artikel 10-21. Artikel 10 bestemte bl.a.:

»1. Kapitel 2 gælder for produktionsårene 2001/02-2005/06.

2. Basismængderne for A- og B-produktionen af sukker [...] er de mængder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2.

3. For at opfylde Fællesskabets forpligtelser i henhold til [WTO’s landbrugsaftale] kan garantierne for afsætning af sukker [...], der er produceret inden for kvoterne, nedsættes for et eller flere bestemte produktionsår.

4. Med henblik på anvendelse af stk. 3 fastlægges inden den 1. oktober for hvert produktionsår garantimængden inden for kvoterne på grundlag af prognoserne for produktion, indførsel, forbrug, oplagring, overførsel og restmængde, der kan udføres, samt det anslåede gennemsnitlige tab, der skal afholdes ifølge selvfinansieringsordningen, jf. artikel 15, stk. 1, litra d). Viser prognoserne, at der for det pågældende produktionsår er en restmængde, der kan udføres, som er større end det maksimum, der er fastsat i aftalen, nedsættes garantimængden med forskellen [...].

[…]«
52.

Denne tilgang anser jeg for passende også i forbindelse med kompetencen i forhold til det indre marked i henhold til artikel 94 TEF (nu artikel 115 TEUF). I henhold til denne bestemmelse er der næppe nogen indholdsmæssige grænser for denne kompetence for Fællesskabet henholdsvis Unionen. Uoverskueligt mange retsområder kan have direkte indvirkning på det indre marked. Derudover burde det overvejende være op til lovgivers skønsbeføjelse at fastslå, om der foreligger en sådan indvirkning. Denne indholdsmæssige bredde i kompetencen i forhold til det indre marked i henhold til artikel 94 TEF begrænses dog på det proceduremæssige niveau af kravet om enstemmighed i Rådet. Medlemsstaterne forsamlet i Rådet kan på denne måde delvist regulere retsområder, som principielt ikke hører under Unionens beføjelser. Begrænsningen af kompetencen for det indre marked i form af kravet om enstemmighed kan imidlertid ikke finde et egnet udtryk inden for rammerne af artikel 13 TEF (nu artikel 19 TEUF). Derfor bør det kun antages, at Fællesskabet har beføjelse med hensyn til artikel 94 TEF, hvis Rådet allerede har handlet på dette grundlag inden for et bestemt retsområde.
40.

Domstolen udelukker netop ikke, at der findes »bygge- og anlægsarbejder, som har særlige kendetegn, der medfører et behov for en vis formåen, som ikke kan opnås ved at samle ringere formåen fra flere økonomiske aktører« ( 10 ). I et sådant tilfælde kan det »kræve[s], at en enkelt økonomisk aktør skal opfylde minimumsniveauet for den pågældende formåen, eller i givet fald at et begrænset antal økonomiske aktører opfylder disse i henhold til artikel 44, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2004/18, eftersom dette krav er forbundet med og afpasset efter den pågældende kontrakts genstand« ( 11 ). Domstolen er dog af den opfattelse, at »dette tilfælde er en undtagelse« ( 12 ), og konstaterer, at »direktiv 2004/18 imidlertid [er] til hinder for, at nævnte krav opstilles som en hovedregel ved national ret, således som det opstilles ved artikel 49, stk. 6, i lovdekret nr. 163/2006« ( 13 ).
65.

Det følger imidlertid af selve ordlyden af denne bestemmelse, at meddelelsen af domme inden for rammerne af det system til udveksling af oplysninger fra strafferegistre mellem medlemsstaterne, som blev indført ved rammeafgørelse 2009/315, skal anses for at være af undtagelsesmæssig karakter. Som jeg har anført ovenfor, ville en systematisk meddelelse af domme nemlig være i strid med denne rammeafgørelses mål om at fremme udvekslingen af oplysninger fra strafferegistre mellem medlemsstaterne. De ungarske myndigheders anmodninger, som led i deres særlige anerkendelsesprocedure, til andre medlemsstaters domstole om at meddele straffedomme er imidlertid af systematisk karakter. I øvrigt har den ungarske regering ikke anført særlige grunde til, at den i det konkrete tilfælde i hovedsagen anmodede Landesgericht Eisenstadt (den regionale domstol i Eisenstadt) om at fremsende den pågældende dom. Det var derimod en automatisk anvendelse af den særlige procedure for anerkendelse af udenlandske domme, som lå bag denne anmodning. De ungarske myndigheders praksis kan således ikke anses for at være begrundet i henhold til artikel 4, stk. 4, i rammeafgørelse 2009/315.
Artikel 16 i forordning nr. 261/2004 har følgende affattelse:

»1. Hver medlemsstat udpeger et organ, der har ansvaret for håndhævelse af denne forordning for så vidt angår flyafgange fra lufthavne beliggende på medlemsstatens område og flyafgange fra et tredjeland til sådanne lufthavne. I givet fald træffer dette organ de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at passagerernes rettigheder overholdes. Medlemsstaterne informerer Kommissionen om, hvilket organ der er udpeget i henhold til dette stykke.

2. Med forbehold af artikel 12 kan den enkelte passager over for et hvilket som helst af de organer, der er udpeget under stk. 1, eller ethvert andet kompetent organ, som medlemsstaterne måtte udpege, indbringe en klage, når den pågældende finder, at der er sket en overtrædelse af denne forordning i en hvilken som helst lufthavn beliggende på en medlemsstats område eller vedrørende enhver flyafgang fra en tredjelandslufthavn til en lufthavn beliggende på medlemsstatens område.

3. De sanktioner, som medlemsstaterne fastlægger for overtrædelse af denne forordning, skal være effektive, stå i forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.«