ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH), i den affattelse, der følger af forordning nr. 552/2009, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at der i national lovgivning fastsættes en forpligtelse for en importør af kemiske produkter til at registrere disse hos den kompetente nationale myndighed, selv om denne importør allerede er forpligtet til at registrere disse produkter hos ECHA i medfør af denne forordning, forudsat at denne registrering hos den kompetente nationale myndighed ikke udgør en forudgående betingelse for markedsføringen af de nævnte produkter, at registreringen vedrører andre oplysninger end dem, der kræves ved denne forordning, og at registreringen bidrager til at gennemføre de mål, der forfølges med denne, navnlig målene om at sikre et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og miljøet samt fri bevægelighed for sådanne stoffer i det indre marked, bl.a. ved at indføre en kontrolordning for en sikker håndtering af sådanne produkter i den pågældende medlemsstat og ved at evaluere denne håndtering, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.

Den harmonisering, der foretages ved bestemmelserne i forordning nr. 1907/2006 vedrørende forpligtelsen til at anmelde og registrere kemikalier – uanset hvor stort et omfang denne end tilkendes med henblik på at etablere et integreret system til kontrol af disse stoffer på Unionens område, der gør det muligt at garantere en sikker kemikaliehåndtering – er nemlig ikke af en sådan art, at den udelukker en anden registrering, som den, der i det væsentlige tilsigter at gøre det muligt for de nationale myndigheder at råde over en database, der er nødvendig for overvågningen af kemiske produkter på området for den pågældende medlemsstat, og som bl.a. bidrager til gennemførelsen af en kontrolordning for denne håndtering i den pågældende medlemsstat og til evalueringen af den nævnte håndtering navnlig med henblik på, at der kan foreslås hensigtsmæssige forbedringer på EU-plan.

(jf. præmis 34, 38 og 41 samt domskonkl. 1)
Artikel 33 i direktiv 2011/95 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse skal fortolkes således, at et bopælskrav, der pålægges en person med subsidiær beskyttelsesstatus, som de i hovedsagerne omhandlede udgør en begrænsning af den frie bevægelighed, som er sikret ved denne artikel, selv om denne foranstaltning ikke forbyder den pågældende at færdes frit på området for den medlemsstat, som har tildelt denne beskyttelse, og midlertidigt opholde sig på dette område uden for det ved bopælskravet fastsatte sted.

I denne henseende er det i 8., 9. og 39. betragtning til nævnte direktiv anført, at EU-lovgiver med opfølgningen på opfordringen i Stockholmprogrammet ønskede at indføre en ensartet status for alle personer med international beskyttelse og derfor valgte at give personer med subsidiær beskyttelsesstatus de samme rettigheder og fordele som dem, flygtninge har, med de undtagelser, der er nødvendige og objektivt begrundede. Artikel 33 i direktiv 2011/95 præciserer derimod, at den frie bevægelighed, som den fastslår, sikres personer med international beskyttelse, hvilket indebærer, at flygtninge og personer med subsidiær beskyttelsesstatus i denne henseende er undergivet samme ordning.

Artikel 26 i Genèvekonventionen om flygtninges retsstilling, som udgør hovedhjørnestenen i det internationale retssystem til beskyttelse af flygtninge, og hvis anvendelse på grundlag af fælles begreber og kriterier fremmes af direktivets bestemmelser, sikrer flygtninges bevægelsesfrihed og bestemmer udtrykkeligt, at denne frihed ikke blot omfatter retten til frit at bevæge sig inden for området for den stat, som har tildelt dem flygtningestatus, men også retten til at vælge deres opholdssted på dette område. Der er intet, der tyder på, at EU-lovgiver skulle have valgt kun at overtage den førstnævnte af disse rettigheder, og ikke den anden, i direktiv 2011/95. En anden fortolkning ville indebære, at denne ret kun ville blive sikret flygtninge, og dermed, på trods af fraværet af en udtrykkelig angivelse herom i nævnte direktiv, skabe en sondring mellem indholdet af beskyttelsen i denne henseende af henholdsvis flygtninge og personer med subsidiær beskyttelsesstatus, i strid med målet om at indføre en ensartet status for alle personer med international beskyttelse.

(jf. præmis 28, 32, 34-36 og 40 samt domskonkl. 1)
Bestemmelse 3, litra b), i de almindelige tariferingsbestemmelser vedrørende den kombinerede nomenklatur, som er indeholdt i bilag I til forordning nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den fælles toldtarif, i den affattelse, som følger af forordning nr. 1214/2007, skal fortolkes således, at varer, der frembydes til toldbehandling i separate pakker og først herefter emballeres sammen, ikke desto mindre kan betragtes som »varer i sæt til detailsalg« som omhandlet i denne bestemmelse og således henhører under én og samme toldposition, når det er godtgjort, at disse varer, under hensyn til andre objektive faktorer, hvilket det tilkommer den nationale ret at bedømme, udgør en enhed og som sådan er bestemt til at udbydes til salg i detailhandelen.

For det første fremgår det hverken af ordlyden af bestemmelse 3, litra b), i de almindelige bestemmelser, eller i øvrigt af de forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem eller af retningslinjerne for tarifering i den kombinerede nomenklatur af varer i sæt til detailsalg, idet disse retningslinjer fastsætter visse undtagelser til kravet om én emballage, at begrebet »sæt« i denne bestemmelses forstand, nødvendigvis, og i alle tilfælde, forudsætter, at de pågældende varer med henblik på toldbehandling frembydes i samme emballageenhed.

For det andet forudsætter begrebet »sæt« i nævnte bestemmelses forstand, at de pågældende varer med henblik på salg indbyrdes er så snævert forbundne, at de ikke blot frembydes sammen til toldbehandling, men at de ligeledes i de forskellige handelsled, navnlig med hensyn til detailsalgsleddet, sædvanligvis udbydes som et hele i en fælles emballage for at dække et behov eller udføre en særlig funktion.

Den omstændighed, at varerne er i én emballage, når de frembydes i tolden, udgør således ikke en betingelse sine qua non for at fastslå, at de udgør en enhed og dermed udgør et »sæt« som omhandlet i bestemmelse 3, litra b), i de almindelige bestemmelser, men alene et holdepunkt, der giver grundlag for at lægge en sådan konstatering til grund.

(jf. præmis 35, 36, 38 og 45 samt domskonkl.)
Rådets direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der ikke tillader den dommer, der skal behandle spørgsmålet om fuldbyrdelsen af et betalingspåkrav, ex officio at efterprøve, om et vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, er urimeligt, når den myndighed, der behandler anmodninger om udstedelse af betalingspåkrav, ikke er kompetent til at foretage en sådan efterprøvelse.

Når forløbet for og særegenhederne ved betalingspåkravsproceduren gør, at denne procedure – medmindre der foreligger omstændigheder, der gør, at dommeren griber ind – afsluttes, uden at der kan foretages en efterprøvelse af, om der findes urimelige vilkår i en kontrakt indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger, og hvis den dommer, der skal behandle spørgsmålet om fuldbyrdelsen af betalingspåkravet, følgelig ikke er kompetent til ex officio at efterprøve, om der foreligger sådanne vilkår, ville forbrugeren nemlig kunne stå over for et fuldbyrdelsesdokument uden på noget tidspunkt i proceduren at have nogen garanti for, at der foretages en sådan efterprøvelse. En sådan lovgivning kan imidlertid skade effektiviteten af beskyttelsen af de rettigheder, der følger af direktiv 93/13. En effektiv beskyttelse af disse rettigheder kan alene sikres på betingelse af, at en medlemsstats processuelle ordning inden for rammerne af en betalingspåkravsprocedure eller fuldbyrdelsesprocedure for betalingspåkrav muliggør en ex officio-kontrol af den potentielt urimelige karakter af de vilkår, der er indeholdt i en kontrakt, som er indgået mellem en erhvervsdrivende og en forbruger.

Der kan ikke stilles spørgsmålstegn ved denne betragtning, når en medlemsstats procesret giver en af den myndighed, der behandler anmodninger om udstedelse af betalingspåkrav, afsagt afgørelse retskraft og tilkender denne retsvirkninger, som svarer til en retsafgørelses retsvirkninger. En sådan lovgivning om de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af princippet om retskraft inden for rammerne af en betalingspåkravsprocedure synes ikke at være i overensstemmelse med effektivitetsprincippet, for så vidt som den i de sager, der indledes af erhvervsdrivende, og hvori forbrugerne er modparter, gør det umuligt eller forholdsmæssigt vanskeligt at anvende den beskyttelse, som direktiv 93/13 tilsigter at tilføre forbrugerne.

(jf. præmis 40, 41, 43, 45-47, 48, 54 og 55 samt domskonkl.)
Det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv er et konkret udtryk for, skal fortolkes således, at det også i en tvist mellem private er til hinder for en national lovgivning, hvorefter arbejdstagere ikke er berettiget til fratrædelsesgodtgørelse, hvis de har ret til en arbejdsgiverbetalt alderspension i henhold til en pensionsordning, som de er indtrådt i før det fyldte 50. år, og hvor dette gælder, uanset om de vælger at fortsætte på arbejdsmarkedet eller vælger at gå på pension.

For så vidt som direktiv 2000/78 ikke selv fastsætter det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, men alene er et konkret udtryk for dette princip på området for beskæftigelse og erhverv, er rækkevidden af den ved direktivet sikrede beskyttelse i denne henseende ikke videre end den, der indrømmes i henhold til dette princip.

Henset til den omstændighed, at artikel 2 og artikel 6, stk. 1, i direktiv 2000/78 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter arbejdstagere – alene som følge af den omstændighed, at de har ret til en alderspension udbetalt af deres arbejdsgiver i henhold til en pensionsordning, som de er indtrådt i før det fyldte 50. år – ikke er berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse, der er bestemt til at lette overgangen til anden beskæftigelse for arbejdstagere med en anciennitet på over 12 år i virksomheden, gør det samme sig desuden gældende for det grundlæggende princip om ligebehandling, som det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder blot er et særligt udtryk for.

(jf. præmis 23, 26 og 27 samt domskonkl. 1)
Unionens institutioner har inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge. Domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning.

I denne forbindelse udgør Rettens efterprøvelse af de beviser, som EU-institutionerne har lagt til grund for deres konstateringer, imidlertid ikke en ny vurdering af de faktiske omstændigheder, som erstatter institutionernes. Denne kontrol gør ikke indgreb i institutionernes brede skønsmargen inden for området for handelspolitik, men er begrænset til en prøvelse af, om disse elementer var af en sådan art, at de understøttede institutionernes konklusioner.

(jf. præmis 34 og 35)
Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en anmodning om præjudiciel afgørelse, selv om den er indgivet af den nationale ret under den ikke-kontradiktoriske fase, hvor spørgsmålet, om den begæring, som er indgivet til denne ret, kan antages til realitetsbehandling, behandles, idet denne begæring sigter mod, at der indledes en akkordprocedure, der, hvis den antages til realitetsbehandling, skal munde ud i en retslig afgørelse, som vedtages i anklagemyndighedens nærværelse, efter at retten har taget stilling til eventuelle indsigelser fra mindretalskreditorer. De nationale retter kan således forelægge spørgsmål for Domstolen, hvis der verserer en tvist for dem, og de skal træffe afgørelse i en sag, som er bestemt til at resultere i en afgørelse, der har judiciel karakter, og det tilkommer udelukkende den nationale ret at afgøre, hvilket tidspunkt der er mest hensigtsmæssigt for en præjudiciel forelæggelse for Domstolen.

(jf. præmis 16 og 17)
Sag C-294/14

ADM Hamburg AG

mod

Hauptzollamt Hamburg-Stadt

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Finanzgericht Hamburg)

»Præjudiciel forelæggelse — toldunion og fælles toldtarif — EF-toldkodeks — toldpræferencer — forordning (EØF) nr. 2454/93 — artikel 74, stk. 1 — produkter med oprindelse i et præferenceberettiget land — transport — forsendelser bestående af en blanding af rå palmekerneolie med oprindelse i flere lande, der er indrømmet den samme præferencebehandling«

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 7. april 2016

Toldunion – den fælles toldtarif – ordning med generelle toldpræferencer for udviklingslandene – varers oprindelse – fastsættelse – indførsel i blandet tilstand af forsendelser med rå palmekerneolie med oprindelse i flere lande, der er indrømmet den samme præferencebehandling – aftale om præferencebehandling – betingelser

(Kommissionens forordning nr. 2454/93, som ændret ved forordning nr. 1063/2010, art. 74, stk. 1)

Artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, som ændret ved forordning nr. 1063/2010, skal fortolkes således, at præferenceoprindelsen som omhandlet i den generelle præferenceordning, der blev indført ved forordning nr. 732/2008, for forsendelser med rå palmekerneolie kan anerkendes i en situation, hvor gyldige oprindelsescertifikater er blevet frembudt, selv når disse varer i forbindelse med transporten til Den Europæiske Union er blevet blandet i tanken på et fragtskib under betingelser, hvorunder det kan udelukkes, at andre produkter – navnlig ikke-præferenceberettigede – kom i denne tank.

Fremstillingen, under transporten, af en blanding af flere produkter med oprindelsesstatus i et udviklingsland, der er omfattet af den gennerelle præferenceordning, der indrømmes af Unionen som led i dens arrangement med generelle toldpræferencer, som er indført ved forordning nr. 732/2008, som ikke ændrer disse produkters indhold, og som ikke skaber usikkerhed med hensyn til produkternes oprindelse, kan således ikke betragtes som en ændring, en omdannelse eller en behandling, der hindrer, at disse produkters oprindelsesstatus anerkendes inden for den ramme, der bl.a. er fastsat ved artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 2454/93.

(jf. præmis 30 og 35 samt domskonkl.)
En sådan asymmetrisk behandling af emissioner fra elektricitetsgeneratorer og anlæg, der producerer drivhusgasser, er desuden i overensstemmelse med det primære formål med direktiv 2003/87 om at beskytte miljøet ved at reducere emissionerne af drivhusgasser

Udelukkelsen med henblik på fastlæggelsen af den maksimale årlige kvotemængde af emissioner fra elektricitetsgeneratorer følger af artikel 10a, stk. 5, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, der ikke tillægger Kommissionen nogen skønsmargen i denne henseende. Henvisningen ved artikel 10a, stk. 5, i dette direktiv til anlæg, der ikke er omfattet af [denne artikels] stk. 3, skal nemlig forstås således, at den omfatter de anlæg, der hverken er elektricitetsgeneratorer, CO2-opsamlingsanlæg, rørledninger til transport af CO2 eller CO2-lagringssteder.

Ved fastlæggelsen af den maksimale årlige kvotemængde, der ligger til grund for beregningen af kvoter for drivhusgasemissioner, der tildeles gratis, må Kommissionen i overensstemmelse med artikel 10a, stk. 5, første afsnit, litra b), i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, kun tage hensyn til emissioner fra anlæg, som omfattes af fællesskabsordningen fra 2013. Denne bestemmelse er således til hinder for, at der tages hensyn til emissioner fra aktiviteter, der fremgår af bilag I til det nævnte direktiv fra 2013, for så vidt som disse emissioner hidrører fra anlæg, der var omfattet af ordningen for handel med kvoter før dette tidspunkt.

For så vidt som Kommissionen i det mindste delvist har taget hensyn til emissioner fra anlæg, der var omfattet af ordningen for handel med kvoter før 2013, for at fastlægge den maksimale årlige kvotemængde, der kan tildeles gratis, opfylder sidstnævnte derfor ikke de krav, der følger af artikel 10a, stk. 5, første afsnit, litra b), i direktiv 2003/87, da den er fastlagt for højt. Den ensartede tværsektorielle korrektionsfaktor, der er fastsat i artikel 4 i og bilag II til afgørelse 2013/448 om nationale gennemførelsesforanstaltninger vedrørende foreløbig gratistildeling af drivhusgasemissionskvoter i overensstemmelse med det nævnte direktivs artikel 11, stk. 3, er ligeledes i strid med denne bestemmelse. Artikel 4 i og bilag II til afgørelse 2013/448 er følgelig ugyldige.

(jf. præmis 94, 95, 98, 99, og domskonkl. 2)
Artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 565/2002 om fastsættelse af ordningen for forvaltning af toldkontingenter og om indførelse af en ordning med oprindelsescertifikater for hvidløg fra tredjelande, og artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 2988/95 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser skal fortolkes således, at de i princippet ikke er til hinder for en mekanisme, hvorefter en erhvervsdrivende, der er en traditionel importør som omhandlet i den førstnævnte forordning, og som har opbrugt sine licenser, der gav ret til indførsel til præferencetold, afgiver en ordre til en anden erhvervsdrivende, der ligeledes er en traditionel importør, som ikke råder over sådanne licenser, og

— varerne først sælges uden for Den Europæiske Union af et selskab, der er forbundet med denne anden erhvervsdrivende, til en tredje erhvervsdrivende, som er en ny importør som omhandlet i denne forordning, og som er indehaver af sådanne licenser

— den tredje erhvervsdrivende, der drager fordel af præferencetolden, efterfølgende lader disse varer overgå til fri omsætning i Den Europæiske Union, og de derefter videresælges af denne tredje erhvervsdrivende til den anden erhvervsdrivende, og

— disse varer endelig overdrages af denne anden erhvervsdrivende til den første erhvervsdrivende, som således erhverver varer indført inden for rammerne af det toldkontingent, der er foreskrevet ved den førstnævnte forordning, selv om vedkommende ikke råder over den dertil nødvendige licens.

Det er imidlertid nødvendigt – for at en sådan mekanisme med køb og videresalg blandt de erhvervsdrivende hverken medfører, at en erhvervsdrivende får en utilbørlig indflydelse på markedet og navnlig, at de traditionelle importører omgår artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 562/2002, eller at formålet om, at anmodninger om licenser skal være forbundet med en reel kommerciel aktivitet tilsidesættes – at hvert trin i denne mekanisme skal gennemføres til en pris, der svarer til markedsprisen, og at indførslen til præferencetold skal foretages via licenser, der er erhvervet lovligt af deres indehaver. Det påhviler navnlig den nationale ret at efterprøve, om hver af de erhvervsdrivende har modtaget et passende vederlag for indførslen, salget eller videresalget af den omhandlede vare, som giver vedkommende mulighed for at bevare den position, han var blevet tildelt i forbindelse med forvaltningen af kontingentet.

Derudover gælder ved afgørelsen af, om en sådan mekanisme er blevet iværksat med det primære formål kunstigt at opfylde betingelserne for at opnå præferencetolden, at bl.a. den omstændighed, at den importør, der er indehaver af licenserne, ikke påtager sig nogen forretningsmæssig risiko, eller den omstændighed, at importørens fortjenstmargen er ubetydelig eller at importørens salgspris for hvidløg til den første køber i Unionen, og derefter dennes salgspris til den anden køber i Unionen, er lavere end markedsprisen, hører til blandt de elementer, der kan lægges til grund ved konstateringen af en sådan mekanismes kunstige karakter.

(jf. præmis 43, 51 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 11, punkt A, stk. 1, litra b), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, skal fortolkes således, at værdien af en tinglig ret, som giver indehaveren heraf ret til at benytte en fast ejendom, og udgifterne til færdiggørelse af den kontorbygning, der er opført på den omhandlede grund, kan medtages i afgiftsgrundlaget for en levering som omhandlet i dette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a), som ændret, når den afgiftspligtige person allerede har betalt merværdiafgift (moms) af denne værdi og af disse udgifter, men også har fradraget denne moms direkte og fuldt ud.

Selv om muligheden for at sidestille med en levering mod vederlag ikke kan danne grundlag for at opkræve moms af værdien af goder, som den berørte afgiftspligtige allerede har betalt moms af i forbindelse med en tidligere afgiftspålæggelse, forholder det sig således, at hvis der er foretaget fradrag for den moms, som er betalt for elementerne af kostprisen, fører afgiftspålæggelsen som følge af denne sidestilling ikke til en gentagen afgiftspålæggelse af samme værdi. Det er kun, når momsen for disse elementer fortsat belaster den afgiftspligtige, fordi denne ikke har foretaget fradrag herfor, at disse elementer ikke kan tages i betragtning i afgiftsgrundlaget i henhold til sjette direktivs artikel 5, stk. 7, litra a).

(jf. præmis 41, 43 og 46 samt domskonkl. 1)
En fortolkning, hvorefter en fysisk person kan have to sædvanlige opholdssteder som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1186/2009, ét i et tredjeland og et andet i en medlemsstat, kan ikke anses for at være i overensstemmelse med målet om at lette etableringen af et nyt opholdssted i en medlemsstat.

Artikel 3 i forordning nr. 1186/2009 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter skal fortolkes således, at en fysisk person med henblik på anvendelsen af denne artikel ikke samtidigt kan have et sædvanligt opholdssted i en medlemsstat og i et tredjeland.

Under omstændigheder, hvor en person har såvel et privat som et erhvervsmæssigt tilhørsforhold til et tredjeland og et privat tilhørsforhold til en medlemsstat, skal varigheden af den pågældende persons ophold i tredjelandet i forbindelse med den samlede vurdering af de relevante faktiske forhold tillægges særlig stor vægt med henblik på at afgøre, om den berørtes sædvanlige opholdssted befinder sig i tredjelandet som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1186/2009 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter.

Det sædvanlige opholdssted som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 1186/2009 skal nemlig anses for at være det sted, hvor den pågældende person har etableret det varige midtpunkt for sine interesser. For med henblik på anvendelsen af den i denne artikel 3 fastsatte told- og afgiftsfritagelse at fastlægge, om dette sædvanlige opholdssted befinder sig i et tredjeland, skal der tages hensyn til samtlige relevante faktiske forhold. Inden for rammerne af denne bedømmelse bemærkes, at forordning nr. 1186/2009 tillægger varigheden af den pågældende persons ophold i det omhandlede tredjeland særlig stor vægt. Det fremgår således af forordningens artikel 5, stk. 1, at den i forordningens artikel 3 fastsatte toldfritagelse kun kan indrømmes de personer, der har haft sædvanligt opholdssted uden for EU’s toldområde i en sammenhængende periode på mindst 12 måneder.

(jf. præmis 39-41 og domskonkl. 2)