Artikel 14, stk. 1, i det omhandlede direktiv bestemmer:

»Alle anlæg, anstalter eller virksomheder, der frembringer, ligger inde med og/eller bortskaffer giftigt og farligt affald skal:

— føre et register over affaldets mængde, art, fysiske og kemiske egenskaber, oprindelse, metoder og steder til bortskaffelsen samt datoerne for modtagelsen og overdragelsen,

— og/eller give de kompetente myndigheder disse oplysninger efter anmodning fra nævnte myndigheder.«

Både i sin begrundede udtalelse og i stævningen har Kommissionen anført, at Belgiens manglende gennemførelse af denne direktivbestemmelse blandt andet består i, at denne medlemsstat ikke i sin lovgivning har fastsat en forpligtelse for de anlæg, anstalter eller virksomheder, der frembringer, ligger inde med og/eller bortskaffer giftigt og farligt affald, til at føre et register indeholdende en række oplysninger.

Imidlertid bestemmer artikel 14, stk. 1, at forpligtelsen til at føre et register, indeholdende sådanne oplysninger, eller til at give de kompetente myndigheder disse oplysninger efter anmodning, gælder kumulativt eller alternativt (»og/eller«).

Kommissionen, der ønsker at Domstolen afklarer dette punkt, har ændret sin påstand i denne henseende, og mener nu, at forpligtelsen til at føre et register er det mest effektive middel til at opfylde direktivets formål.

Denne opfattelse genspejles imidlertid ikke i direktivets ordlyd, og derfor opretholder Kommissionen kun sin påstand med hensyn til den omstændighed, at Belgien ved at have valgt forpligtelsen til at give oplysninger, jfr. direktivets artikel 14, stk. 1, andet afsnit, ikke i forhold til de ovennævnte erhvervsdrivende kræver alle de oplysninger, som ifølge stk. 1 skal tilføres registeret.

Det må nemlig antages, at artiklerne 17 og 18 i »arrêté royal« af 9. februar 1976 kun ufuldstændigt gennemfører forpligtelserne i henhold til direktivet. Selv om sådanne bestemmelser i belgisk lovgivning på den ene side indeholder en forpligtelse til at give oplysninger, årligt, månedligt eller fra tilfælde til tilfælde, kræver de på den anden side ikke, at de meddelte erklæringer indeholder alle de oplysninger, der er nævnt i artikel 14, stk. 1, første afsnit. Det fremgår klart, at den nationale lovgivning ikke kræver, at de erhvervsdrivende giver oplysninger om affaldets fysiske og kemiske karakteristika, og end mindre oplysninger om datoerne for modtagelsen eller overdragelsen af sådant affald; den samme klarhed foreligger ikke med hensyn til den manglende angivelse af stederne for affaldets bortskaffelse i betragtning af henvisningen i artikel 18 i »arrêté royal« til affaldets »bestemmelse«, men affattelsen er uklar, og lader også på dette punkt bestå uklarhed om den fuldstændige gennemførelse af direktivet i belgisk lovgivning.

Endvidere forskriver den belgiske lovgivning kun, at erklæringerne skal indeholde oplysninger om metoder til bortskaffelse af affald, når det destrueres, neutraliseres eller bortskaffes af producenten.

Den belgiske regering har i svarskriftet og duplikken anført, at den har til hensigt at ændre »arrêté royal« af 9. februar 1976, således at den efterkommer Kommissionens krav, samt at den, inden denne tilpasning finder sted, agter at offentliggøre et cirkulære for midlertidigt at udfylde lakunerne i belgisk lovgivning.

Lovbestemmelser, som den belgiske regering har til hensigt at træffe, er imidlertid uden betydning for den foreliggende sag, da fristen i direktivet er udløbet. Tilpasningen af den belgiske retsorden til de forpligtelser, der følger af artikel 14, stk. 1, i Rådets direktiv 78/319/EØF, kan først anses for forskriftsmæssig og fuldstændig, når »arrêté royal« af 9. februar 1976 bliver ændret. Indtil da — og kun på et relativt afgrænset område — kan man ikke komme udenom, at kongeriget Belgien ikke har opfyldt en række af de forpligtelser, der påhviler det i medfør af direktivet, og derfor i medfør af EØF-traktaten.

Hvad angår det cirkulære, som Belgien påtænker at udstede, forekommer det ubestrideligt, som Kommissionen har anført i replikken, at direktivet, som indfører forpligtelser for medlemsstaternes statsborgere, kun kan gennemføres i national ret, såfremt medlemsstaterne ved lov eller anordning giver de nævnte forpligtelser de nødvendige retsvirkninger. Den midlertidige vedtagelse af en simpel administrativ vejledning med begrænset rækkevidde forekommer ikke tilstrækkelig til at virkeliggøre direktivets formål i medlemsstatens retsorden.