ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at betingelsen, der følger af denne bestemmelse, om den pågældende fordels selektivitet, ikke er opfyldt med hensyn til en afgiftsfordel som den i hovedsagen omhandlede, der består i en fritagelse for afgift på erhvervelse af fast ejendom i tilfælde af en overdragelse af ejendomsretten til fast ejendom, der sker som følge af en omdannelsesdisposition, som udelukkende involverer selskaber fra den samme koncern, der er indbyrdes forbundne ved en kapitalandel på mindst 95% igennem en uafbrudt periode på mindst fem år forud for og fem år efter den nævnte disposition.

I en sammenhæng med skatte- eller afgiftsforanstaltninger forudsætter en kvalificering af en national skatte- eller afgiftsforanstaltning som »selektiv«, at det først identificeres, hvad der er den almindelige eller »normale« skatte- eller afgiftsordning i den pågældende medlemsstat, og at det derefter godtgøres, at den omhandlede skatte- eller afgiftsforanstaltning udgør en afvigelse fra den almindelige ordning, for så vidt som den indfører en sondring mellem erhvervsdrivende, der i forhold til det formål, der forfølges med den pågældende medlemsstats afgiftssystem, befinder sig i sammenlignelige faktiske og retlige situationer (jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Kommissionen mod World Duty Free Group m.fl.,C-20/15 P og C-21/15 P, EU:C:2016:981, præmis 57).

For det andet skal der mindes om, at det følger af Domstolens faste praksis, at begrebet »statsstøtte« ikke omfatter foranstaltninger, der indfører en sondring mellem virksomheder, der i forhold til det formål, der forfølges med den omhandlede retlige ordning, befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, og dermed a priori er selektive, når den berørte medlemsstat kan godtgøre, at denne sondring er begrundet, eftersom den følger af karakteren eller den almindelige opbygning af den ordning, som foranstaltningerne er en del af (dom af 21.12.2016, Kommissionen mod World Duty Free Group m.fl.,C-20/15 P og C-21/15 P, EU:C:2016:981, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).

Domstolen har i sin retspraksis anerkendt, at formål, som var uadskilleligt forbundet med det pågældende almindelige afgiftssystem, kunne begrunde en umiddelbart selektiv afgiftsordning (jf. i denne retning dom af 29.4.2004, GIL Insurance m.fl.,C-308/01, EU:C:2004:252, præmis 74-76, og af 8.9.2011, Paint Graphos m.fl.,C-78/08 – C 80/08, EU:C:2011:550, præmis 64-76).

I det foreliggende tilfælde kan det formål, der er knyttet til selve funktionen af den i hovedsagen omhandlede almindelige afgiftsordning, som tilsigter at undgå en dobbelt afgiftspålæggelse og dermed en for vidtgående afgiftspålæggelse, således begrunde, at den afgiftsfritagelse, der er fastsat i GrEStG’s § 6a, forbeholdes omdannelsesdispositioner foretaget mellem selskaber, der er indbyrdes forbundne ved en kapitalandel på mindst 95% igennem en uafbrudt periode på mindst fem år forud for og fem år efter den nævnte disposition.

(jf. præmis 36, 44, 49, 50 og 53 samt domskonkl.)
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at den kompetence, som retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen er indledt, har til at træffe afgørelse i et omstødelsessøgsmål, der er baseret på insolvens og er rettet mod en sagsøgt, som har sit vedtægtsmæssige hjemsted eller sin bopæl i en anden medlemsstat, er en enekompetence.

(jf. præmis 43 og domskonkl.)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter de kompetente myndigheder kan pålægge en ordregiver med hjemsted i denne medlemsstat at suspendere betalingerne til medkontrahenten, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og endog at betale en sikkerhed svarende til den udestående pris for byggeriet med henblik på at sikre betalingen af en eventuel bøde, der vil kunne pålægges denne medkontrahent, såfremt der konstateres en overtrædelse af de arbejdsretlige regler i den første medlemsstat.

Det skal i denne forbindelse bemærkes, at beskyttelsen af arbejdstagernes sociale rettigheder og bekæmpelsen af svig, herunder socialt bedrageri, og forebyggelsen af misbrug er formål, som hører til blandt de tvingende almene hensyn, der kan begrunde en restriktion af den frie udveksling af tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 19.12.2012, Kommissionen mod Belgien,C-577/10, EU:C:2012:814, præmis 45, og af 3.12.2014, De Clercq m.fl.,C-315/13, EU:C:2014:2408, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis).

Hvad angår proportionaliteten af en sådan lovgivning, henset til disse formål, skal det indledningsvis bemærkes, at denne fastsætter mulighed for, at de kompetente myndigheder kan pålægge ordregiveren at suspendere sine betalinger til tjenesteyderen og at betale en sikkerhed svarende til det udestående beløb for byggeriet på grundlag af en »begrundet mistanke om en administrativ overtrædelse« af den nationale arbejdsretlige lovgivning. Denne lovgivning gør det således muligt at vedtage sådanne foranstaltninger, allerede inden den kompetente myndighed har konstateret en administrativ overtrædelse, der indebærer svig, herunder socialt bedrageri, misbrug eller en praksis, der kan skade beskyttelsen af arbejdstagerne.

Endvidere fastsætter denne lovgivning ikke, at den tjenesteyder, over for hvem der er rejst en sådan begrundet mistanke, inden vedtagelsen af de nævnte foranstaltninger kan fremsætte sine bemærkninger vedrørende de forhold, han kritiseres for.

Endelig bemærkes, at den sikkerhed, som den pågældende tjenestemodtager kan blive pålagt at betale, i henhold til den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning svarer til det beløb, der udestår for byggeriet på tidspunktet for vedtagelsen af denne foranstaltning. Da størrelsen af denne sikkerhed således kan fastsættes af de kompetente myndigheder, uden at disse tager hensyn til eventuelle konstruktionsfejl eller andre mangler fra tjenesteyderens side i forbindelse med gennemførelsen af byggeaftalen, vil denne sikkerhed, eventuelt i væsentligt omfang, kunne overstige det beløb, som den pågældende ordregiver normalt skal betale ved byggeriets afslutning.

(jf. præmis 44, 46-48 og 50 og domskonkl.)
1)

Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til henholdsvis artikel 14, litra b), og artikel 14, litra c), i Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald, idet den ikke har truffet de foranstaltninger, der var nødvendige – for, at der senest den 16. juli 2009 i overensstemmelse med artikel 7, litra g), og artikel 13 i direktiv 1999/31 skete nedlukning af deponeringsanlæggene Dragonja, Dvori, Rakek-Pretržje, Bukovžlak-Cinkarna, Suhadole, Lokovica, Mislinjska Dobrava, Izola, Mozelj, Dolga Poljana, Dolga vas, Jelšane, Volče, Stara gora, Stara vas, Dogoše, Mala gora, Tuncovec-Steklarna, Tuncovec-OKP og Bočna-Podhom, der ikke i overensstemmelse med dette direktivs artikel 8 havde fået tilladelse til fortsat drift, og – for, at deponeringsanlægget Ostri vrh senest den 16. juli 2009 blev bragt i overensstemmelse med kravene i direktiv 1999/31, bortset fra dem, der er nævnt i dette direktivs bilag 1, punkt 1.
–

sikrer, at de referencepersoner, der er anerkendt som flygtninge, fortsat er omfattet af de gunstigere betingelser for udøvelsen af retten til familiesammenføring, der finder anvendelse på flygtninge, og som er fastsat i direktivets artikel 10 og 11 eller artikel 12, stk. 2. Artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2003/86 kan ikke fortolkes således, at bestemmelsen pålægger medlemsstaterne at lægge til grund, at en overskridelse uden gyldig grund af fristen for indgivelse af en ansøgning om familiesammenføring i henhold til den i direktivets artikel 12, stk. 1, første afsnit, fastsatte gunstigere ordning kun udgør ét blandt andre forhold, hvortil der skal tages hensyn ved den samlede vurdering af, om ansøgningen skal imødekommes, og som kan opvejes af andre forhold. Såfremt denne fortolkning, som ikke kan støttes på ordlyden af det nævnte direktivs artikel 12, blev lagt til grund, ville den regel om begrænsning af de respektive anvendelsesområder for de ordninger, der finder anvendelse på ansøgninger om familiesammenføring indgivet af flygtninge, som medlemsstaterne har mulighed for at indføre på grundlag af den i direktivets artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, fastsatte frist, nemlig for det første blive berøvet sin effektivitet og klarhed. For det andet har en overskridelse af den i artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2003/86 fastsatte frist til indgivelse af en ansøgning om familiesammenføring ingen direkte indvirkning på referencepersonens familiemedlemmers tilladelse til indrejse eller ophold, men gør det alene muligt at fastlægge de rammer, inden for hvilke ansøgningen skal behandles. Artikel 5, stk. 5, og artikel 17 i direktiv 2003/86 kan ikke begrunde en anden løsning. Ikke desto mindre bemærkes, at selv om EU-lovgiver har tilladt medlemsstaterne at kræve, at de i direktivets artikel 7, stk. 1, fastsatte betingelser bliver iagttaget i den situation, der er omhandlet i direktivets artikel 12, stk. 1, tredje afsnit, har den nævnte lovgiver ikke derved fastslået, hvordan en for sent indgivet ansøgning i henhold til den i direktivets artikel 12, stk. 1, første afsnit, fastsatte gunstigere ordning skal behandles rent processuelt. Under disse omstændigheder fremgår det af Domstolens faste praksis, at det i mangel af EU-retlige regler herom og i medfør af princippet om procesautonomi tilkommer den pågældende medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte sådanne regler, idet disse regler dog dels ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer i henhold til national ret (ækvivalensprincippet), dels ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning dom af 22.2.2018, INEOS Köln, C-572/16, EU:C:2018:100, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
Sag C-484/17

K

mod

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Raad van State (Nederlandene))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2003/86/EF – ret til familiesammenføring – artikel 15 – afslag på meddelelse af en selvstændig opholdstilladelse – national lovgivning, som fastsætter en pligt til at bestå en integrationsprøve«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 7. november 2018

Grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – ret til familiesammenføring – direktiv 2003/86 – familiemedlemmernes indrejse og ophold – selvstændig opholdsret efter fem års ophold – national lovgivning, hvorefter der kan gives afslag på en ansøgning om selvstændig opholdstilladelse, når den pågældende ikke har godtgjort at have bestået en integrationsprøve – tilladt – betingelse – proportionalitet

(Rådets direktiv 2003/86, art. 15, stk. 1 og 4)

Artikel 15, stk. 1 og 4, i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring er ikke til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter der kan gives afslag på en ansøgning om selvstændig opholdstilladelse indgivet af en tredjelandsstatsborger, som har opholdt sig mere end fem år på en medlemsstats område efter familiesammenføringsreglerne, med den begrundelse, at den pågældende ikke har godtgjort at have bestået en integrationsprøve, der omhandler denne medlemsstats sprog og samfund, forudsat at de nærmere regler for pligten til at bestå denne prøve ikke går videre end det, der er nødvendigt for at nå målet om at fremme tredjelandsstatsborgeres integration, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Med henblik herpå skal den forelæggende ret bl.a. sikre sig, at det kendskab, der kræves for at bestå integrationsprøven, svarer til et grundlæggende kendskab, at den ved den nationale lovgivning fastsatte betingelse ikke fører til, at tredjelandsstatsborgere, der har bevist deres vilje til at bestå denne prøve og bevist, at de har gjort sig anstrengelser med henblik herpå, forhindres i at blive meddelt en selvstændig opholdstilladelse, at der tages behørigt hensyn til de særlige individuelle omstændigheder, og at de til prøven knyttede udgifter ikke er uforholdsmæssige (jf. i denne retning dom af 9.7.2015, K og A, C-153/14, EU:C:2015:453, præmis 54-70).

I denne henseende skal det bl.a. bemærkes, at omstændigheder for de pågældende familiemedlemmer til referencepersonen, såsom alder, uddannelsesniveau, økonomisk situation eller helbredstilstand, skal kunne føre til, at de kompetente myndigheder ikke gør meddelelsen af en selvstændig opholdstilladelse betinget af beståelse af en integrationsprøve, når det viser sig, at disse personer som følge af disse omstændigheder ikke er i stand til at aflægge en sådan prøve eller at bestå denne (jf. i denne retning dom af 9.7.2015, K og A, C-153/14, EU:C:2015:453, præmis 58).

(jf. præmis 22-24 samt domskonkl.)
Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes mulighed for at anvende en reduceret afgiftssats for leveringen af visse varer og tjenesteydelser – anvendelse af en nedsat afgiftssats på levering af ferieophold i henhold til særordningen for rejsebureauer – uanvendelighed

(Rådets direktiv 2006/112, art. 98, stk. 2, og art. 307)
Artikel 8, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, sammenholdt med direktivets artikel 3, stk. 1, for det første, og artikel 3, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/48/EF af 29. april 2004 om håndhævelsen af intellektuelle ejendomsrettigheder, for det andet, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, således som den er blevet fortolket af den kompetente nationale retsinstans, og hvorefter erstatningsansvaret for indehaveren af en internetforbindelse, ved hjælp af hvilken der er begået krænkelser af ophavsretten ved fildeling, ikke ifaldes, såfremt forbindelsesindehaveren nævner mindst et familiemedlem, som havde adgang til denne internetforbindelse, uden at have meddelt nærmere detaljer vedrørende tidspunktet for og arten af dette familiemedlems brug af internettet.

Det skal imidlertid bemærkes, at såfremt den nationale lovgivning i situationer som den i hovedsagen omhandlede og som fortolket af de kompetente nationale domstole er til hinder for, at en national ret, for hvilken der er anlagt et erstatningssøgsmål, på begæring fra sagsøgeren kan kræve fremlæggelse af bevismateriale vedrørende modpartens familiemedlemmer, bevirker dette, at det bliver umuligt at fastlægge den påståede krænkelse af ophavsrettigheden og identificere overtrædelsens ophavsmand, hvilket kan medføre en alvorlig krænkelse af den grundlæggende ret til effektive retsmidler og den intellektuelle ejendomsret, der tilkommer indehaverne af ophavsrettigheder, og dermed overholdes kravet om at sikre den rette afvejning af de forskellige grundlæggende rettigheder ikke (jf. analogt dom af 16.7.2015, Coty Germany, C-580/13, EU:C:2015:485, præmis 41). I og med den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning yder familiemedlemmerne til indehaveren af en internetforbindelse, ved hjælp af hvilken der er begået krænkelser af ophavsretten ved fildeling, en næsten absolut beskyttelse, kan den ikke anses for tilstrækkelig effektiv og for at gøre det muligt i sidste ende at pålægge den ansvarlige for krænkelsen en effektiv og afskrækkende sanktion, hvilket er i strid med kravene i artikel 8, stk. 1, i direktiv 2001/29. I øvrigt tilkommer det i sidste ende den forelæggende ret at efterprøve, om der i givet fald inden for den pågældende nationale ret findes andre foranstaltninger, procedurer og retsmidler, der gør det muligt for de kompetente retslige myndigheder at træffe afgørelse om, at de nødvendige oplysninger, der gør det muligt under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede at fastslå krænkelsen af ophavsretten og at identificere den, der har begået krænkelsen, videregives (jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Coty Germany, C-580/13, EU:C:2015:485, præmis 42).

(jf. præmis 51, 52, 54 og 55 samt domskonkl.)
Artikel 19, stk. 2, første afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 skal fortolkes således, at den direkte bemyndiger de kompetente myndigheder i en medlemsstat til at pålægge en virksomhed eller en ledende medarbejder i denne virksomhed en sanktion for en overtrædelse af denne forordning, som konstateres på denne medlemsstats område, selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats område, hvor denne virksomhed har hjemsted.

(jf. præmis 35 og domskonkl.)
Kriterierne for bedømmelsen af, om tredimensionale varemærker, der består af selve varens udseende, har fornødent særpræg, er ikke forskellige fra dem, der finder anvendelse på andre typer varemærker. Ved anvendelsen af disse kriterier skal der derudover tages hensyn til, at gennemsnitsforbrugerens opfattelse ikke nødvendigvis er den samme, når der er tale om et tredimensionalt varemærke, der består af selve varens udseende, som når der er tale om et ord- eller figurmærke, der består af et tegn, som er uafhængigt af udseendet af de varer, det betegner. Gennemsnitsforbrugerne er nemlig ikke vant til at udlede varers oprindelse af deres form eller emballage uden nogen grafisk eller tekstmæssig bestanddel, og det kan derfor vise sig vanskeligere at bevise, at et sådant tredimensionalt varemærke har særpræg, end at et ord- eller figurmærke har det.

Under disse omstændigheder er det kun et varemærke, der afviger betydeligt fra normen eller branchesædvanen, og som derfor kan opfylde sin grundlæggende oprindelsesfunktion, der ikke mangler fornødent særpræg i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker.

(jf. præmis 32 og 33)
Artikel 3, stk. 1, litra g), i Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse skal fortolkes således, at en privat fonds tildeling af stipendier til støtte af forsknings- eller studieprojekter i udlandet er omfattet af begrebet »uddannelse« som omhandlet i denne bestemmelse, når der er en tilstrækkeligt nær forbindelse mellem de tildelte finansielle ydelser og deltagelsen i disse forsknings- eller studieprojekter, der selv er omfattet af begrebet »uddannelse«. Dette er navnlig tilfældet, når disse finansielle ydelser er knyttet til potentielle ansøgeres deltagelse i et sådant forsknings- eller uddannelsesprojekt, ydelserne har til formål helt eller delvist at fjerne de potentielle finansielle hindringer for denne deltagelse, og de er egnede til at nå dette formål.

Som generaladvokaten har anført i punkt 22 og 23 i forslaget til afgørelse, forstås ordet »uddannelse« i dets sædvanlige betydning i almindelig sprogbrug som omfattende de handlinger og de processer, hvorved bl.a. oplysninger, kendskab, opfattelser, holdninger, værdier, evner, kompetencer eller adfærd overføres eller erhverves.

Som generaladvokaten har anført i punkt 32 og 34 i forslaget til afgørelse, kræver en teleologisk fortolkning af begrebet »uddannelse« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra g), i direktiv 2000/43 for det første, at adgangen til uddannelse anses for at være et af begrebets væsentligste aspekter, eftersom der kun kan være tale om uddannelse, når der er adgang til den, og formålet med dette direktiv, som er at bekæmpe forskelsbehandling på området for uddannelse, kunne følgelig ikke nås, hvis det var tilladt at forskelsbehandle allerede ved adgangen til uddannelse.

For det andet skal de omkostninger, der er knyttet til deltagelsen i et forskningsprojekt eller et uddannelsesprogram, anses for at henhøre under komponenterne i adgangen til uddannelse, der er omfattet af begrebet »uddannelse«, da rådigheden over de nødvendige finansielle midler for deltagelsen kan være afgørende for adgangen til det nævnte projekt eller program.

(jf. præmis 31, 37, 38 og 44 samt domskonkl. 1)
For så vidt angår retten til effektive retsmidler bemærkes, at den forpligtelse, som følger af artikel 7, stk. 1, i direktiv 93/13, til at fastsætte processuelle regler, som gør det muligt at sikre overholdelsen af de rettigheder, som borgerne kan udlede af direktiv 93/13 mod anvendelsen af urimelige vilkår, indebærer et krav om ret til effektive retsmidler, hvilket også er sikret ved artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder. Denne beskyttelse skal gælde såvel med hensyn til udpegningen af de retsinstanser, der har kompetence til at påkende sager, der støttes på EU-retten, som med hensyn til de processuelle regler, der vedrører sådanne sager (jf. i denne retning dom af 31.5.2018, Sziber, C-483/16, EU:C:2018:367, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).

Som generaladvokaten har anført i punkt 77 i sit forslag til afgørelse, skal den forelæggende ret med henblik på at afgøre, om en procedure som den i hovedsagen omhandlede er i strid med retten til effektive retsmidler, i overensstemmelse med Domstolens praksis fastslå, om de nærmere regler for indsigelsesproceduren, som fastsættes i national ret, medfører en ikke ubetydelig risiko for, at de berørte forbrugere ikke fremsætter den krævede indsigelse (jf. i denne retning dom af 14.6.2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012:349, præmis 54, af 14.3.2013, Aziz, C-415/11, EU:C:2013:164, præmis 58, og af 18.2.2016, Finanmadrid EFC, C-49/14, EU:C:2016:98, præmis 52). I mangel af en effektiv prøvelse af den eventuelt urimelige karakter af kontraktvilkårene i den pågældende kontrakt er det nemlig ikke muligt at sikre, at de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 93/13, overholdes (dom af 7.12.2017, Banco Santander, C-598/15, EU:C:2017:945, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).

Blandt de egnede og effektive midler, som skal sikre forbrugerne en ret til effektive retsmidler, skal der være en mulighed for anlægge et søgsmål eller rejse indsigelse under rimelige processuelle betingelser på en sådan måde, at udøvelsen af deres rettigheder ikke undergives betingelser, bl.a. frister eller afgifter, der mindsker udøvelsen af de rettigheder, som er sikret ved direktiv 93/13 (jf. i denne retning dom af 21.4.2016, Radlinger og Radlingerová, C-377/14, EU:C:2016:283, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 59 og 61-63)