Den foreliggende retssag, som en tidligere tjenestemand har anlagt mod Rådet, vedrører opgørelse af en pension for vedvarende delvis invaliditet, som den sagsøgte institution har foretaget i henhold til en afgørelse fra et mæglingsorgan, som specielt blev udpeget til at fastsætte invaliditetsgraden. Denne invaliditet var en følge af et automobiluheld, som sagsøgeren uden for arbejdet blev udsat for i juli 1968, medens han var tjenestemand ved Rådet. Ulykken var dækket en »individuel-kollektiv« forsikring, som Rådets tjenestemænd dengang hørte under i henhold til en forsikringspolice, som generalsekretariatet havde tegnet for midlertidigt at fastsætte betingelserne for udbetaling af de i tjenestemandsvedtægtens artikel 73 omhandlede ydelser.

Efter at sagsøgeren havde accepteret en invaliditetsgrad på 20 %, som var blevet fastsat af mæglingsorganet, anmodede han Rådet om at anerkende en invaliditetsgrad på 30 %, idet han anførte, at ansættelsesmyndigheden allerede havde accepteret denne sats før det samtykke, der blev givet vedrørende det mindre gunstige forslag fra mæglingsorganet. Sagsøgeren opstiller en sondring mellem sit forhold til institutionen og forholdet mellem institutionen og forsikringsgiveren, og han vil således begrænse virkningen af sit samtykke til en invaliditetsgrad på 20 % til forholdet mellem forsikringsgiveren og institutionen, medens dette samtykke efter hans opfattelse ikke i hans forhold til institutionen hindrer fastsættelse af en højere invaliditetsgrad end den, Rådet allerede tidligere var gået ind på. Det skulle heraf følge, at institutionen burde dække forskellen mellem den sats, der var aftalt med forsikringsgiveren, og den sats, som institutionen tidligere havde erklæret sig rede til at anerkende til fordel for sagsøgeren, der var begunstiget tredjemand i henhold til den omhandlede individuelle-kollektive forsikring.

Sagsøgeren begrunder dette med, at erklæringen fra hans behandlende læge, som fastsatte sin patients invaliditetsgrad til 30 %, var støttet på en tilsvarende udtalelse, som lægen havde indhentet fra en specialist, Dr. Olmechette. Rådet havde herefter accepteret sagsøgerens forslag om at udpege netop denne specialist som sin egen repræsentant til det mæglingsorgan, som havde fået til opgave at løse spørgsmålet om invaliditetsgraden.

Imidlertid berettiger denne omstændighed givet ikke den konklusion, at de kompetente myndigheder i den institution, som sagsøgeren hørte under, forudgående ensidigt skulle have fastsat den for tjenestemanden gunstigste invaliditetsgrad, som forsikringsgiveren straks havde rejst indsigelse imod.

Sagsøgerens juridiske konstruktion, som indebærer en fordobling af de retlige forbindelser og af fremgangsmåden ved fastsættelsen af en invaliditetsgrad, er ikke alene støttet på et angiveligt samtykke fra Rådet, som ikke er underbygget af kendsgerningerne, men konstruktionen er ikke engang forenelig med den retlige situation. Den forsikring, som den sagsøgte institution havde tegnet til fordel for sine tjenestemænd mod de risici, som er omtalt i vedtægtens artikel 73, og afholdelsen af de hermed forbundne omkostninger, skulle klart tjene til at dække det ansvar, som følger med gennemførelsen af fællesskabsreglen. Som det fremgår af dommen i sag 18/70 Duraffour mod Rådet (Recueil 1971, s. 523), erstatter den forpligtelse, som forsikringsgiveren har påtaget sig, ganske vist ikke den, som direkte påhviler institutionen i forhold til dens tjenestemænd. Imidlertid er det givet, at institutionen i tilfælde, hvor den tjenestemand, som er blevet udsat for et uheld, der falder ind under de risici, som institutionen har pligt til at dække i henhold til artikel 73, har fået fastsat en invaliditetsgrad på normal vis, ikke lovligt kan anerkende en højere invaliditetsgrad: så meget mindre hvis institutionens befuldmægtigede direkte har deltaget i og godkendt denne fastsættelse, og hvis den pågældende tjenestemand frivilligt har accepteret den.

I betragtning af den dagældende forsikringsordnings midlertidige karakter og de eventuelle mangler, som denne måtte indeholde i relation til dækning af alle de forpligtelser, som er pålagt institutionen i henhold til vedtægtens artikel 73, kunne man rent hypotetisk højest forestille sig, at institutionen greb ind til fordel for tjenestemanden i det tilfælde, hvor beløbets størrelse, således som det var blevet fastsat i henhold til forsikringspolicen, efter tjenestemandens opfattelse var utilstrækkelig, f.eks. på grund af valutaens værdiforringelse eller af andre økonomiske årsager. Men det er retligt umuligt at godkende et indgreb fra institutionens side, som går ud på at anerkende en invaliditetsgrad, der er højere end den, som er fastsat forskriftsmæssigt efter den foreskrevne procedure, således at institutionen ensidigt påtager sig at betale den del af ydelsen, som ikke bliver dækket af forsikringsgiveren. Denne fastsættelse sker nemlig ud fra kriterier, som i det væsentlige er tekniske, og ikke. ud fra hensigtsmæssigheds- eller billighedsbetragtninger; den kan derfor ikke ensidigt ændres af et administrativt organ, der har til opgave at forvalte offentlige midler på grundlag af objektive regler.

Den omstændighed, at den sagsøgte institution under mæglingen imødekom sagsøgerens anmodning om at udnævne den læge, som han havde konsulteret privat, og som tidligere havde udtalt sig til fordel for fastsættelsen af en invaliditetsgrad på 30 %, indebærer langt fra, at institutionen har gjort denne fastsættelse til sin, men viser blot dens bestræbelser for at sikre sin tjenestemand det bedst mulige forsvar. Endvidere taler det forhold, at den læge, som havde sagsøgerens tillid, anså det for nødvendigt at fastsætte en invaliditetsgrad, der lå under den, han havde fastsat tidligere, givet ikke til fordel for tjenestemandens opfattelse.

Denne ville kun være berettiget til at opnå en supplerende ydelse fra sin institution i det tilfælde, hvor det var bevist, at den ydelse, som er garanteret ham af forsikringsgiveren som begunstiget tredjemand, er lavere end den, som institutionen skal sikre ham i henhold til de kriterier, som er fastlagt i vedtægtens artikel 73. I det foreliggende tilfælde påberåber sagsøgeren sig imidlertid ikke, at den forpligtelse, som forsikringsgiveren har påtaget sig, er utilstrækkelig i forhold til den risiko, som den sagsøgte institution var forpligtet til at dække, men at fastsættelsen af det tab, som han faktisk havde lidt, ikke svarede til virkeligheden. Men i denne henseende udelukker det forhold, at han udtrykkeligt accepterede fastsættelsen af en invaliditetsgrad på 20 % på et tidspunkt, hvor hans opfattelses- og handleevne ikke er bestridt, ham fra at fremkomme med nogen indsigelse.

Det annullationssøgsmål, som sagsøgeren har anlagt mod sagsøgtes beslutning om afslag, savner således fornødent grundlag. Det samme gælder og af samme grund den tilsvarende anmodning om skadesløsholdelse.