ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Fiskale bestemmelser – harmonisering af lovgivningerne – omsætningsafgifter – det fælles merværdiafgiftssystem – medlemsstaternes ret til at opretholde bestemmelser, som fraviger princippet om øjeblikkeligt fradrag

[Rådets direktiv 77/388, art. 17, art. 18, stk. 4, og art. 28, stk. 3, litra d)]

Sammendrag

Artikel 17 og artikel 18, stk. 4, i Rådets sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national foranstaltning vedtaget i forbindelse med ophævelsen af en national undtagelsesbestemmelse, som er tilladt i medfør af samme direktivs artikel 28, stk. 3, litra d), såfremt det efterprøves af den nationale domstol, at denne foranstaltning i hvert tilfælde begrænser virkningerne af den nationale undtagelsesbestemmelse.

Sjette direktivs artikel 28, stk. 3, litra d), udgør for det første en af de undtagelser til det fælles momssystem, som er fastsat i direktivet, for så vidt som den tillader medlemsstaterne fortsat at opretholde visse bestemmelser i deres nationale lovgivning, som er ældre end direktivet, og som er en undtagelse til princippet om øjeblikkeligt fradrag i samme direktivs artikel 18, stk. 2, første afsnit. For det andet er denne bestemmelse, som udelukker, at der indføres nye undtagelser, eller at rækkevidden af de gældende undtagelser udvides efter datoen for ikrafttrædelsen af sjette direktiv, ikke til hinder for en indskrænkelse af rækkevidden af disse bestemmelser, når henses til, at den undtagelse, som er fastsat i bestemmelsen, tilsigter at være midlertidig.

En anden fortolkning af en af de undtagelser, der er fastsat i sjette direktiv, hvorefter en medlemsstat, som, selv om den kan bibeholde en eksisterende fritagelse, ikke gradvist kan ophæve denne, vil desuden være i strid med det tilstræbte mål med dette direktiv, som er ophævelse af undtagelser hertil. En sådan fortolkning ville ligeledes indebære en fare for en ensartet anvendelse af sjette direktiv, for så vidt som en medlemsstat ville kunne tvinges til at opretholde samtlige de fritagelser, som fandtes på datoen for det nævnte direktivs ikrafttræden, selv om den både fandt det muligt, hensigtsmæssigt og ønskeligt gradvis at gennemføre den ordning, der er fastlagt af direktivet på det pågældende område.

(jf. præmis 33, 34, 37 og 43 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – indkomstskat

(Art. 56 EF)

Sammendrag

Artikel 56 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for en ordning i en medlemsstat, hvorefter fortjeneste ved afståelse af andele i et kapitalselskab med hjemsted i en anden medlemsstat i et bestemt år allerede var skattepligtig, hvis sælgeren inden for de sidste fem år direkte eller indirekte havde været i besiddelse af en andel på mindst 1% af selskabets kapital, hvorimod fortjeneste ved afståelse af andele i et ubegrænset selskabsskattepligtig kapitalselskab med hjemsted i den første medlemsstat under i øvrigt ens betingelser i et bestemt år først var skattepligtig ved besiddelse af en væsentlig andel på mindst 10%.

En sådan forskelsbehandling på grundlag af investeringsstedet bevirker nemlig, at en aktionær afholdes fra at investere i et selskab med hjemsted i en anden medlemsstat, og har desuden en restriktiv virkning for selskaber med hjemsted i andre medlemsstater, idet den udgør en hindring for, at de kan rejse kapital i den omhandlede medlemsstat. Det er i denne forbindelse uden betydning, at der kun var tale om forskelsbehandling i en begrænset periode, idet denne omstændighed i sig selv ikke udelukker, at forskelsbehandlingen har afgørende følger, og at der derfor foreligger en faktisk begrænsning for kapitalens frie bevægelighed.

En sådan forskelsbehandling kan ikke begrundes med nødvendigheden af at sikre fuldstændig beskatning, der er beslægtet med argumentet om sammenhæng i beskatningsordningen, eftersom der ikke foreligger nogen direkte sammenhæng mellem den pågældende skattemæssige fordel og udligningen af denne fordel ved en bestemt skatteopkrævning for så vidt angår en aktionær. Derudover forekommer den omhandlede forskelsbehandling ikke at være begrundet med det råderum, som medlemsstaterne råder over med henblik på at indføre en overgangsordning, der har til formål på langt sigt at bringe den nationale selskabsskatteordning i overensstemmelse med fællesskabsretten og fjerne enhver forskelsbehandling. Dette råderum begrænses nemlig af pligten til at iagttage de grundlæggende friheder og navnlig pligten til at iagttage princippet om kapitalens frie bevægelighed. Selv om en overgangsordning, hvad angår beskatning af den fortjeneste, der er opnået ved afståelse af andele i hjemmehørende selskaber, kan anses for udtryk for et legitimt ønske om at sikre en problemfri overgang fra den gamle til den nye ordning, berettiger en sådan omstændighed ikke i sig selv en sådan forskelsbehandling i beskatningen af den fortjeneste, der er opnået ved afståelsen af andele i ikke-hjemmehørende selskaber.

(jf. præmis 14, 15, 26, 27, 32, 33 og 35 samt domskonkl.)
Nøgleord

Sagens genstand

Afgørelse



Nøgleord

Fællesskabsret – principper – ligebehandling – forskelsbehandling på grundlag af nationalitet (tiltrædelsesakten af 1985; Rådets forordning nr. 51/2006) (jf. præmis 32-37)

2. Nye medlemsstaters tiltrædelse af Fællesskaberne – Spanien – fiskeri (tiltrædelsesakten af 1985, art. 156-164; Rådets forordning nr. 51/2006) (jf. præmis 44 og 46-48)

Sagens genstand

Angående

Påstand om annullation af Rådets forordning (EF) nr. 51/2006 af 22. december 2005 om fastsættelse for 2006 af fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EF-farvande og for EF-fartøjer i andre farvande, som er omfattet af fangstbegrænsninger (EUT L 16, s. 1) – forskelsbehandling – anvendelse af artikel 20, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20. december 2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (EFT L 358, s. 59).

Afgørelse

Konklusion

1) Rådet for Den Europæiske Union frifindes.

2) Kongeriget Spanien betaler sagens omkostninger.

3) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber bærer sine egne omkostninger.
Sag C-507/06

Malina Klöppel

mod

Tiroler Gebietskrankenkasse

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Innsbruck)

»Ret til østrigsk børnepasningsydelse — manglende hensyntagen til perioder, hvori der er oppebåret familieydelser i en anden medlemsstat — forordning (EØF) nr. 1408/71«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. februar 2008 I - 945

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – ligebehandling – børnepasningsydelse

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 3, stk. 1)

Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, at en medlemsstat med henblik på tildeling af en familieydelse, såsom en børnepasningsydelse, afviser at tage hensyn til den periode, hvori der er oppebåret en lignende ydelse i en anden medlemsstat, på samme måde som den ville have gjort, såfremt denne periode var blevet tilbagelagt på dens eget område.

Princippet om forbud mod forskelsbehandling, der er fastsat ved artikel 39, stk. 2, EF og konkretiseret ved ovennævnte artikel 3, stk. 1, hvad angår social sikring af vandrende arbejdstagere forbyder nemlig ikke blot åbenlys forskelsbehandling begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat. Nationale retsforskrifter må derfor antages at medføre indirekte forskelsbehandling, når de heri indeholdte betingelser, selv om de gælder uden forskel efter nationalitet, først og fremmest berører vandrende arbejdstagere eller dog overvejende berører sådanne arbejdstagere, eller når de heri indeholdte betingelser gælder uden forskel, men lettere kan opfyldes af indenlandske end af vandrende arbejdstagere eller navnlig risikerer at ramme de sidstnævnte.

(jf. præmis 17, 18 og 22 samt domskonkl.)
Ved anvendelsen af merværdiafgiften tilkommer det den nationale ret at afgøre, om leasing, som kendetegnes af følgende karakteristika, kan anses for at udføre misbrug som omhandlet i direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter:

— De to selskaber, der deltager i leasingen, tilhører samme gruppe.

— Den ydelse, som leasingselskabet leverer, er opdelt, således at det finansielle element er overladt et andet selskab og er opdelt i kreditydelser, forsikring og mægling.

— Den ydelse, som leasingselskabet yder, består derfor alene i biludlejning.

— De leasingafgifter, som brugeren samlet betaler, overstiger knap godets værdi.

— Isoleret set giver denne ydelse således ikke noget økonomisk afkast, hvilket indebærer, at selskabets levedygtighed ikke kan sikres ene og alene ved de kontrakter, der er indgået med brugerne.

— Leasingselskabet modtager udelukkende betaling for leasingtransaktionerne via de kumulative leasingafgifter, som brugeren betaler, og de beløb, som erlægges af det andet selskab i gruppen.

Det tilkommer ligeledes den nationale ret at efterprøve, om der på baggrund af de oplysninger, den har fået forelagt, og bortset fra, hvad der fremgår af selve kontraktens indhold, er tale om én enkelt transaktion. I denne henseende kan retten foranlediges til at udstrække sin vurdering og forsøge at finde tegn på misbrug. Med henblik på at undersøge, om der foreligger misbrug, skal den nationale ret først og fremmest undersøge, om det tilsigtede formål er opnåelse af en afgiftsfordel, som det ville stride mod et eller flere af formålene med sjette direktiv at tildele, og den skal dernæst undersøge, om en afgiftsfordel er hovedformålet med denne kontrakttype.

Hvad angår det første kriterium kan den nationale ret tage hensyn til, at det ønskede resultat er opnåelse af en afgiftsfordel i tilknytning til den i medfør af sjette direktivs artikel 13 B, litra a) og d), omhandlede fritagelse for de ydelser, som leasingselskabet udveksler med det medkontraherende selskab. Dette resultat forekommer at være i strid med formålet med sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, nemlig beskatning af den samlede modværdi, som modtages af aftageren. Eftersom udlejning af køretøjer ved leasing er en tjenesteydelse i henhold til sjette direktivs artikel 6 og 9, er en sådan transaktion, hvis beskatningsgrundlag skal fastlægges i henhold til sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, normalt merværdiafgiftspligtig.

Hvad angår det andet kriterium kan den nationale ret ved den vurdering, som den skal foretage, tage transaktionernes rent kunstige karakter tillige med juridiske, økonomiske og/eller personlige forbindelser mellem de omhandlede aktører i betragtning med henblik på at bevise, at opnåelse af en afgiftsfordel udgør selve hovedformålet, skønt der foreligger erhvervsmæssige hensyn baseret på f.eks. marketing, tilrettelæggelse og sikkerhedsstillelse.

(jf. præmis 54, 55 og 57-63 samt domskonkl. 2)
Sag C-296/06

Telecom Italia SpA

mod

Ministero dell’Economia e delle Finanze

og

Ministero delle Comunicazioni

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale amministrativo regionale del Lazio)

»Teletjenester — direktiv 97/13/EF — artikel 6, 11, 22 og 25 — gebyrer og afgifter for generelle tilladelser og for individuelle tilladelser — forpligtelse pålagt den tidligere indehaver af en eksklusiv rettighed — midlertidig opretholdelse«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat D. Ruiz-Jarabo Colomer fremsat den 25. oktober 2007 I - 803

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. februar 2008 I - 815

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – sektoren for telekommunikation – ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser – direktiv 97/13 – afgifter og gebyrer for virksomheder, der har individuelle tilladelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/13, art. 6, 11, 22 og 25)

Artikel 6, 11, 22 og 25 i direktiv 97/13 om ensartede principper for generelle tilladelser og individuelle tilladelser for teletjenester er til hinder for, at en medlemsstat afkræver en udbyder, der er tidligere indehaver af en eksklusiv rettighed vedrørende offentlige teletjenester og nu er indehaver af en generel tilladelse, betaling af en økonomisk byrde svarende til det beløb, der tidligere blev afkrævet som modydelse for den eksklusive rettighed, i et år fra den dag, hvor direktivet skulle være gennemført i national ret, dvs. indtil den 31. december 1998.

(jf. præmis 45 og domskonkl.)
Sag C-498/06

Maira María Robledillo Núñez

mod

Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de lo Social Único de Algeciras)

»Socialpolitik — beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens — direktiv 80/987/EØF, som ændret ved direktiv 2002/74/EF — artikel 3, stk. 1, og artikel 10, litra a) — godtgørelse for uberettiget afskedigelse aftalt ved udenretligt forlig — betaling sikret af garantiinstitutionen — betaling betinget af retsafgørelse — princippet om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling«

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 21. februar 2008 I - 923

Sammendrag af dom

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 80/987

[Rådets direktiv 80/987, som ændret ved direktiv 2002/74, art. 3, stk. 1, og art. 10, litra a)]

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 80/987 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, som ændret ved direktiv 2002/74, skal fortolkes således, at en medlemsstat kan udelukke godtgørelse for uberettiget afskedigelse fra den garanti for betaling, som garantiinstitutionen i medfør af denne bestemmelse skal sikre, såfremt sådanne godtgørelser er tilkendt ved udenretligt forlig, og såfremt en sådan udelukkelse er objektivt begrundet og udgør en foranstaltning, der er nødvendig for at undgå misbrug i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 10, litra a).

(jf. præmis 44 og domskonkl.)
Sag C-201/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Den Franske Republik

»Traktatbrud — plantebeskyttelsesmidler — parallelimport — procedure for markedsføringstilladelse — betingelser — fælles oprindelse for parallelimporterede plantebeskyttelsesmidler og for referenceprodukter«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 11. september 2007 I - 737

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 21. februar 2008 I - 752

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 28 EF; Rådets direktiv 91/414)

En medlemsstat, der begrænser anvendelsesområdet af den forenklede procedure for parallelimporttilladelse for plantebeskyttelsesmidler til de tilfælde, hvor det importerede produkt og referenceproduktet har en fælles oprindelse i den forstand, at de er blevet fremstillet ud fra den samme formel, af det samme selskab eller af virksomheder, der er knyttet til hinanden eller arbejder i henhold til licens, tilsidesætter ikke sine forpligtelser i henhold til artikel 28 EF.

Et plantebeskyttelsesmiddel, der er indført til en medlemsstats område ved parallelimport, er nemlig hverken automatisk, uden undtagelse eller ubetinget omfattet af en markedsføringstilladelse, der er meddelt for et plantebeskyttelsesmiddel, som allerede er på markedet i denne stat. Det tilkommer i denne forbindelse indførselsmedlemsstatens kompetente myndigheder at undersøge, om det omhandlede produkt er parallelimporteret, og om det kan være omfattet af en markedsføringstilladelse meddelt for et plantebeskyttelsesmiddel, der allerede er på markedet i denne stat. I denne henseende gør begrebet fælles oprindelse det muligt at adskille parallelimport fra andre situationer, hvor importøren af en produkt, der er godkendt i en anden medlemsstat, ønsker at blive omfattet af en markedsføringstilladelse, der allerede er meddelt i indførelsesmedlemsstaten. En fælles oprindelse udgør desuden en vigtig faktor med henblik på at bevise, at de omhandlede produkter er identiske, hvilket yderligere kan godtgøre, at referenceproduktets markedsføringstilladelse kan anvendes på det indførte produkt.

(jf. præmis 30, 36-38, 43 og 45)
I tvister, hvor der indgår pengebeløb som omhandlet i vedtægtens artikel 91, stk. 1, råder Retten over fuld prøvelsesret inden for rammerne af hvilken den har beføjelse til i givet fald ex officio at dømme sagsøgte til betaling af en erstatning for det tab, der er forvoldt ved dens fejl og i påkommende tilfælde at ansætte tabet efter ret og billighed på baggrund af samtlige foreliggende omstændigheder. Når Retten har fastslået, at der er indtrådt et tab, har den desuden enekompetence til inden for rammerne af den nedlagte påstand og, under forudsætning af at begrundelsespligten overholdes, at fastslå, hvorledes og i hvilket omfang skaden skal erstattes.

Ved fastsættelsen af, i hvilket omfang den skade, der forvoldes i en situation, hvor en midlertidigt ansat, som ulovligt har fået afslag på sin ansøgning, fortaber muligheden for at opnå en stilling ved en fællesskabsinstitution, skal godtgøres, anvendes en metode, der anvendes i flere nationale retsordener, og som hviler på løntabskriteriet ved opgørelse af forskellen mellem det vederlag, vedkommende ville have oppebåret, såfremt vedkommende var blevet ansat, og det vederlag, vedkommende rent faktisk oppebar, og derefter i form af en procentsats at vurdere den mulighed, vedkommende havde for at blive ansat med henblik på at vægte løntabet, hvilken metode nødvendigvis indebærer, at Fællesskabets retsinstanser skal støtte sig på en række hypoteser, der i sagens natur er usikre, men som henhører under Rettens uafhængige vurdering af de faktiske omstændigheder og under det skøn, den råder over.

(jf. præmis 45, 58, 59, 61, 62, 64 og 72-74)
Sag C-449/06

Sophiane Gysen

mod

Groupe S — Caisse d’Assurances sociales pour indépendants

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal du travail de Bruxelles)

»Tjenestemænd — vederlag — vedtægten — familietillæg — fastsættelse af størrelsen af nationale familietillæg — fastlæggelse af de børn, for hvem der kan udbetales tillæg — barn, der giver ret til familietillæg efter vedtægten«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 8. november 2007 I - 555

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 14. februar 2008 I - 572

Sammendrag af dom

Tjenestemænd – vedtægten – retlig karakter – forordning – umiddelbar anvendelighed – medlemsstaternes forpligtelser

(Art. 249, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 259/68)

Forordning nr. 259/68 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen, som ændret ved forordning nr. 2074/83, er almengyldig, bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat. Henset til den omstændighed, at forordningen er umiddelbart anvendelig i medlemsstaterne, skal det barn, der giver ret til familietillæg i medfør af vedtægten, ligestilles med et barn, der giver ret til sådanne tillæg i medfør af national ret eller en international overenskomst om social sikring, der er gældende i den berørte medlemsstat.

(jf. præmis 24 og 25 samt domskonkl.)
Sag C-244/06

Dynamic Medien Vertriebs GmbH

mod

Avides Media AG

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Koblenz)

»Frie varebevægelser — artikel 28 EF — foranstaltninger med tilsvarende virkning — direktiv 2000/31/EF — national lovgivning om forbud mod postordresalg af videogrammer, når de ikke er blevet vurderet og klassificeret af den kompetente myndighed med henblik på beskyttelse af mindreårige, og når videogrammerne ikke er forsynet med en angivelse fra denne myndighed af, for hvilke aldersgrupper disse videogrammer er tilladt — videogrammer indført fra en anden medlemsstat, som er blevet vurderet og klassificeret af denne stats kompetente myndighed, og som er forsynet med en angivelse af mindstealder — berettigelse — beskyttelse af børn — proportionalitetsprincippet«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 13. september 2007 I - 507

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. februar 2008 I - 533

Sammendrag af dom

Frie varebevægelser – kvantitative restriktioner – foranstaltninger med tilsvarende virkning

(Art. 28 EF)

En national lovgivning, som forbyder salg og overdragelse pr. postordre af videogrammer, som ikke er blevet vurderet og klassificeret af en kompetent national myndighed eller et nationalt organ for frivillig selvkontrol med henblik på beskyttelse af mindreårige, og som ikke er blevet forsynet med nogen angivelse fra denne myndighed eller fra dette organ af de aldersgrupper, for hvilke de er tilladt, udgør ikke en bestemt form for salg, som kan antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, men derimod en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion som omhandlet i artikel 28 EF, som i princippet er uforenelig med de forpligtelser, som følger af denne bestemmelse.

En sådan lovgivning er imidlertid forenelig med denne bestemmelse, når den ikke går videre end nødvendigt for at virkeliggøre målet om beskyttelse af børn, som den pågældende medlemsstat forfølger, hvilket er tilfældet, når den ikke er til hinder for enhver form for markedsføring af videogrammer, som ikke er blevet vurderet, og når det er tilladt at indføre og foretage salg til voksne af sådanne videogrammer, idet det sikres, at børn ikke har adgang til disse videogrammer. Det kan kun forholde sig anderledes, dersom det fremgår, at proceduren for vurdering, klassificering og mærkning, der er fastsat i denne lovgivning, ikke er let tilgængelig eller ikke kan afsluttes inden for en rimelig frist, eller såfremt et afslag ikke kan indbringes for domstolene.

(jf. præmis 29, 32, 35, 42, 47 og 48 samt domskonkl.)
2.

Statsstøtte — Kommissionens beslutning, der erklærer en støtte uforenelig med fællesmarkedet og kræver tilbagesøgning af den — Kommissionens mulighed for at overlade det til de nationale myndigheder at beregne størrelsen af det beløb, der skal tilbagebetales (art. 88, stk. 2, EF) (jf. præmis 44, 46 og 48)