ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63.

Det skal fremhæves, at Kommissionen i 602. betragtning til den omtvistede beslutning fastslog følgende: »[Appellanten] har udtalt, at virksomheden ikke deltog i noget teknisk møde efter mødet den 11. og den 12. maj 2004, og tilføjet, at dens repræsentant ifølge en intern besked aflyste sin rejse til mødet den 3. og den 4. november 2004 efter råd fra sin overordnede. Det bemærkes, at der ikke foreligger noget bevis for en eventuel udtræden af kartellet. Når der er tale om komplekse overtrædelser, indebærer den omstændighed, at en virksomhed ikke er til stede på et møde eller er uenig i, hvad der drøftes på et møde, ikke, at virksomheden er ophørt med at deltage i en vedvarende overtrædelse. For at bringe overtrædelsen til ophør skal virksomheden klart tage afstand fra kartellet. [Appellanten] har ikke fremlagt noget konkret bevis for, at virksomheden, fuldstændig uafhængigt, anlagde en ensidig strategi på markedet og klart og åbent tog afstand fra kartellets aktiviteter. Tværtimod viser de beviser, Kommissionen er i besiddelse af, at [appellanten] modtog de officielle indbydelser til de tre følgende tekniske møder (dvs. de sidste tre tekniske møder, før kontrolundersøgelserne blev foretaget). Det bemærkes, at [appellantens] repræsentant bekræftede, at han ville deltage i mødet den 3. og den 4. november 2004, selv om det fremgår, at han senere aflyste sin rejse. På samme måde havde [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH og Sasol Limited, der organiserede dette møde, herefter »Sasol«] hvad mødet den 23. og den 24. februar 2005 angår allerede reserveret et værelse til [appellantens] repræsentant på det hotel, hvor mødet fandt sted, om end reservationen senere blev aflyst. Kommissionen udleder heraf, at det stod klart for Sasol og de øvrige deltagere, at [appellanten] havde deltaget i kartellet, indtil det ophørte. Det bemærkes ligeledes, at de drøftelser, som blev ført på møderne, ikke var fundamentalt anderledes end dem, der var blevet ført på de foregående møder, men at deltagerne fortsatte med at diskutere prisforhøjelser uden at henvise til en eller anden form for forsøg fra [appellantens] side på at forlade kartellet (jf. 175., 176. og 177. betragtning), og at det ikke var usædvanligt, at nogle virksomheder ikke deltog i visse møder, mens kartellet varede. De nævnte to omstændigheder beviser, at [appellanten] ikke blev anset for at have forladt kartellet efter mødet i maj 2004. Den interne besked fra [appellantens] repræsentant om grundene til, at denne ikke deltog i et møde, kan under ingen omstændigheder anses for at være en offentlig afstandtagen. Eftersom ingen andre oplysninger tyder på, at [appellanten] tog afstand fra kartellet, finder Kommissionen, at [appellantens] deltagelse i det ikke var ophørt før kontrolundersøgelserne.«
99.

På dette punkt er det min opfattelse, at Domstolen har godkendt Rettens tilgang i sag Tomkins mod Kommissionen (T-382/06, EU:T:2011:112), hvorved denne sondrede mellem klagepunkterne vedrørende overtrædelsens varighed afhængigt af, om de vedrørte det samme aspekt eller ej. Retten havde således kun tilpasset bødebeløbene i denne henseende. Domstolen synes i sin doms præmis 56 at have tiltrådt Rettens sondring, idet den fastslog, at Retten ikke kunne kritiseres for at have afvist at tage hensyn til en fejl fra Kommissionens side ved anvendelsen af afskrækkelsesfaktoren over for Pegler Ltd i den sag, som Tomkins Plc havde anlagt. Domstolen har i denne forbindelse bemærket, at Retten i samme doms præmis 56-58 havde draget konsekvenserne af den omstændighed, at Tomkins Plc's søgsmål ikke vedrørte en fejl fra Kommissionens side ved anvendelsen af afskrækkelsesfaktoren.
I lyset af ovenstående betragtninger mener jeg, at Domstolen bør besvare det af Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės forelagte spørgsmål således:

»Når det under de betingelser, der er fastsat i artikel 148, litra a), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, fastslås, at en sælger leverer varer bestemt som brændstof og forsyninger til et fartøj a) direkte til fartøjets driftsherre, således at b) sidstnævnte umiddelbart og ubetinget erhverver, og sælgeren samtidig fortaber, retten til som ejer at råde over disse varer, og c) ingen andre erhverver eller fortaber en sådan ret over de samme varer, er den transaktion, hvorved sælgeren overdrager den pågældende ret, den transaktion, hvorved fartøjets driftsherre erhverver samme ret, og samtlige mellemliggende transaktioner, hvorved tredjeparter kan opnå og videregive rettigheder, som ikke omfatter retten til som ejere at råde over varerne, fritaget for moms.

Under andre omstændigheder er det kun de transaktioner, hvorved fartøjets driftsherre erhverver retten til som ejer at råde over varerne, der er fritaget for moms i henhold til den pågældende bestemmelse.

Under alle omstændigheder tilkommer det den kompetente nationale ret i lyset af de relevante faktiske omstændigheder at fastslå, hvem der erhverver retten til at råde over varerne, som hvis han ejede disse, og på hvilket tidspunkt, idet en sådan afgørelse ikke alene er afhængig af overdragelsen af den retlige ejendomsret til varerne i henhold til gældende lovgivning.«
61.

For det første vedrørte disse betragtninger således de socialsikredes betaling i form af tilbageholdelse af sociale bidrag til de kompetente institutioner i den medlemsstat, hvis lovgivning er grundlaget for, at der består en sådan ret til sociale ydelser – en forpligtelse, hvorom der ikke er rejst tvivl i det foreliggende tilfælde – fra det tidspunkt, hvor det påhviler Kongeriget Nederlandene at udbetale en pension og bliver kompetent til at udrede sociale ydelser til en socialsikret, såsom E. Fischer-Lintjens. For det andet havde Domstolens betragtninger i nævnte dom i sagen van Delft m.fl. til formål at præcisere, at de ved artikel 28 og artikel 28a i forordning nr. 1408/71 fastsatte kollisionsnormer er pålagt de socialt forsikrede, og at de derfor ikke kan unddrage sig betaling i form af tilbageholdelse af de sociale bidrag, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, som forpligtelsen til at udbetale pension og udrede naturalydelser til de socialt forsikrede påhviler. Det er efter min opfattelse netop den objektive situation, der følger af kollisionsnormen i artikel 27 og bilag VI, afsnit R, punkt 1, litra a), nr. i), og litra b), til forordning nr. 1408/71, som pålægger en medlemsstat, som anerkender princippet om tilbagevirkende kraft for private sygeforsikringsaftaler, at lade disse have tilbagevirkende kraft på en sådan måde, at de præcist afspejler denne objektive situation og tillader de socialsikrede fuldt ud at udøve deres rettigheder som følge af en sådan situation.
65.

En sådan formel betragtning ville imidlertid ikke tage hensyn til, at lovgiver ved fastsættelsen af listen nødvendigvis vidste, at disse oplysninger opstår i forbindelse med godkendelsen af plantebeskyttelsesmidler. Hvis lovgiver havde lagt til grund, at oplysninger fra godkendelsesproceduren er omfattet af emissionsklausulen, fordi plantebeskyttelsesmidler har til formål at blive udledt i miljøet, ville lovgiver have fastsat en liste over oplysninger, som i særlig grad skal behandles fortroligt, der er uden enhver praktisk virkning. I så fald ville der nemlig altid gælde en formodning for en mere tungtvejende offentlig interesse i udbredelsen. Som Kommissionen imidlertid med rette har anført, kan det ikke lægges til grund, at lovgiver havde til hensigt at vedtage en ordning, der reelt var uden virkning.
29.

En organisatorisk fortolkning af begrebet »ret« øger således risikoen for, at der i den pågældende medlemsstat udvikles en retspraksis, der strider mod EU-retten. For det tilfælde at den »afdeling« af en ret, der træffer afgørelse i sidste instans, beslutter ikke at henvise sagen til plenarforsamlingen og træffer en afgørelse, der strider mod EU-retten, kan denne ikke omgøres af noget andet dommerkollegium. Som jeg understregede i mit første forslag til afgørelse, er de nationale retter, hvis afgørelser ifølge de nationale retsregler ikke kan appelleres, forpligtet til at indbringe sagen for Domstolen, når der opstår et spørgsmål om EU-rettens fortolkning, for at »forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som ikke er i overensstemmelse med [EU-retten]« ( 21 ).
37.

Lad os forstille os, at to virksomheder, A og B, indleverer dokumenter af nøjagtig samme værdi med en måneds mellemrum. Behandlingen af anmodningerne overdrages til to tjenestemænd inden for den kompetente tjenestegren i Kommissionen. Tjenestemand AA, der er ansvarlig for behandlingen af den først indkomne anmodning, som blev indleveret af virksomhed A, er kendt for at være pertentlig og langsom. I sidste ende er det derfor tjenestemand BB, der er ansvarlig for behandlingen af anmodningen fra virksomhed B, der først konkluderer, at denne anden anmodning indeholder bevismateriale, som begrunder bødefritagelse ( 23 ). Tjenestemand AA fremlægger samme konklusion vedrørende virksomhed AA en uge senere. I dette tilfælde ville anvendelsen af et såkaldt »kognitivt« kriterium medføre, at virksomhed A mistede muligheden for at kunne indrømmes bødefritagelse. Dette viser efter min mening, at et sådant kriterium ikke er foreneligt med samarbejdsmeddelelsens målsætninger og med retssikkerhedsprincippet.
77.

Såfremt Domstolen tiltræder, at den omtvistede afgift er omfattet af tilladelsesdirektivets artikel 13, og det fastslås, at afgiften har til formål at »afspejle[...] behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt«, skal det på grundlag af de samlede faktiske omstændigheder i sagen vurderes, om afgiften opfylder dels betingelsen om, at den skal have til formål at »afspejle[...] behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt«, dels kravet om, at afgifterne skal være »ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål«. Det skal understreges, at disse betingelser er kumulative.
Artikel 5, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/29 skal derfor fortolkes således, at den er til hinder for, at medlemsstaterne tildeler en del af den rimelige kompensation, der er fastsat i denne bestemmelse, til forlæggere for værker, som ophavsmændene har skabt, uden at der fastsættes en forpligtelse for forlæggerne til at lade ophavsmændene drage fordel, selv indirekte, af denne del af kompensationen.

Direktiv 2001/29 skal imidlertid fortolkes således, at det ikke er til hinder for, at medlemsstaterne indfører et særligt vederlag til fordel for forlæggere, der har til formål at kompensere for den skade, som disse lider som følge af salget og brugen af reprografiudstyr og ‑apparater, for så vidt som denne opkrævning og udbetaling ikke skader den rimelige kompensation, der skal betales til ophavsmændene i henhold til artikel 5, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2001/29. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage den nødvendige efterprøvelse i denne forbindelse.
20.

Ifølge den forelæggende ret drejer det sig om at tage stilling til dels, om det i den konkrete sag opstillede krav om, at tjenesteydelsen udelukkende skal udføres i Bilbao kommune, kan begrundes i kontraktens genstand, dels, om dette krav indebærer en ikke-tilladt begrænsning af den frie konkurrence, for så vidt som det ikke kan begrundes i hensynet til at sikre, at patienterne får adgang til de pågældende tjenesteydelser. Den forelæggende ret er navnlig af den opfattelse, at der ikke foreligger nogen objektive hensyn, der kan begrunde, at en aktør, der ejer et hospital, som er beliggende i en tilgrænsende kommune, udelukkes fra at deltage i et udbud, når befordringstiden mellem patienternes bopæl og hospitalet er rimelig. Den forelæggende ret har endvidere henledt opmærksomheden på den omstændighed, at tjenesteydelserne ikke udelukkende er rettet mod de patienter, der er bosiddende i Bilbao kommune. Efter den forelæggende rets opfattelse kan det derfor ikke udelukkes, at det omhandlede krav i udbuddets tekniske specifikationer er i strid med artikel 2 og artikel 23, stk. 2, i direktiv 2004/18.
Den anfægtede forordning erstatter artikel 9 i forordning nr. 1342/2008 og fastsætter en særlig procedure fastsættelse af TAC’er:

»1. Hvis der ikke foreligger tilstrækkelige oplysninger til, at TAC’erne kan fastsættes efter artikel 7, fastsættes TAC’erne for torskebestande i Kattegat, farvandene vest for Skotland og Det Irske Hav på grundlag af videnskabelig rådgivning. Hvis niveauet ifølge den videnskabelige rådgivning ligger mere end 20% højere end TAC’erne for året før, fastsættes TAC’erne dog 20% højere end for året før, og hvis niveauet ifølge den videnskabelige rådgivning ligger mere end 20% lavere end TAC’erne for året før, fastsættes TAC’erne 20% lavere end for året før.

2. Uanset stk. 1 kan Rådet, når der ifølge den videnskabelige rådgivning ikke bør være direkte fiskeri, og

a) bifangster bør minimeres eller reduceres til det lavest mulige niveau, og/eller

b) torskefangster bør reduceres til det lavest mulige niveau,

vedtage ikke at foretage en årlig tilpasning af TAC’en i det eller de efterfølgende år, på betingelse af, at den fastsatte TAC kun gælder for bifangst.

3. Hvis der ikke foreligger tilstrækkelige oplysninger til, at TAC’erne kan fastsættes efter artikel 8, fastsættes TAC’erne for torskebestande i Nordsøen, Skagerrak og den østlige del af Den Engelske Kanal ved at anvende denne artikels stk. 1 og 2 på tilsvarende vis, medmindre konsultationer med Norge fører til et andet TAC-niveau.

4. Hvis det af den videnskabelige rådgivning fremgår, at anvendelsen af reglerne i artikel 8, stk. 1-4, ikke er hensigtsmæssig til opfyldelse af planens mål, kan Rådet uanset ovennævnte bestemmelser fastsætte et alternativt TAC-niveau.«
Artikel 3 (»Konstatering af skade«) bestemmer navnlig følgende:

»[…]

2. En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse både af:

a) omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i [Unionen], og

b) denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i [Unionen].

3. Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i [Unionen]. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne, tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i [Unionen], eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

[…]

5. Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i [Unionen] skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder den omstændighed at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier, størrelsen af den aktuelle dumpingmargen, den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital, kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i [Unionen]; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer. Denne liste er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.

6. Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer navnlig en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i [Unionen], som er omhandlet i stk. 5, og at følgevirkningerne er væsentlige.

[…]«
53.

Den behørige drift af et formueaktiv omfatter derfor f.eks. i forbindelse med værdipapirbaserede fonde, hvis formue består af indskudsbeviser, kun i at varetage en deltagers rettigheder, såsom stemmeretten. Deltageren har derimod ikke ret til rent faktisk at drive virksomheden for det selskab, hvori han ejer andele. Den faktiske drift af en fast ejendom kan af denne grund heller ikke sammenlignes med den faktiske drift af virksomheden for et selskab, hvori en værdipapirbaseret investeringsfond ejer andele, og en sådan drift indgår netop ikke i »forvaltningen« som omhandlet i afgiftsfritagelsen i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 6).
Artikel 1 i direktiv 89/665 med overskriften »Klageprocedurernes anvendelsesområde og adgang til disse procedurer« bestemmer:

»1. Dette direktiv finder anvendelse på kontrakter som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter [EUT L 134, s. 114], medmindre sådanne kontrakter er undtaget i henhold til artikel 10-18 i nævnte direktiv.

Kontrakter omfatter ifølge dette direktiv offentlige kontrakter, rammeaftaler, koncessionskontrakter om offentlige bygge- og anlægsarbejder og dynamiske indkøbssystemer.

Medlemsstaterne træffer, for så vidt angår kontrakter, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 2004/18/EF, de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der effektivt og navnlig så hurtigt som muligt kan indgives klage over de ordregivende myndigheders beslutninger på de betingelser, der er anført i artikel 2-2f i dette direktiv, med den begrundelse, at beslutningerne er i strid med fællesskabsret vedrørende offentlige kontrakter eller de nationale regler til gennemførelse heraf.

[…]

3. Medlemsstaterne sikrer, at der er adgang til klageprocedurerne efter nærmere bestemmelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i det mindste for personer, der har eller har haft interesse i at opnå en bestemt kontrakt, og som har lidt eller vil kunne lide skade som følge af en påstået overtrædelse.

[…]«
102.

På baggrund af det anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de spørgsmål, den har fået forelagt af Corte suprema di cassazione, således: »1) Artikel 23 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således: — I det tilfælde, hvor der er indsat en værnetingsaftale i emissionsprospektet for værdipapirer såsom de »credit linked notes«, der er genstand for hovedsagen, er kravet om skriftlighed i henhold til stk. 1, litra a), kun opfyldt, hvis den kontrakt, der er undertegnet af parterne, anfører en accept af denne aftale eller indeholder en udtrykkelig henvisning til dette prospekt. — En værnetingsaftale indeholdt i emissionsprospektet for værdipapirer såsom de »credit linked notes«, der er genstand for hovedsagen, som er affattet ensidigt af udstederen af disse værdipapirer, kan kun gøres gældende over for tredjemand, som har erhvervet disse værdipapirer gennem en finansiel formidler, hvis det er godtgjort, at denne tredjemand har givet sit faktiske samtykke til denne aftale på de betingelser, der er fastsat i den nævnte artikel. Indføjelsen af en værnetingsaftale i emissionsprospektet for værdipapirer såsom de »credit linked notes«, der er genstand for hovedsagen, kan dog anses for en form, der er anerkendt som en sædvane inden for international handel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 23, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, hvorved det kan antages, at den part, som den gøres gældende over for, har givet sit samtykke, for så vidt som det bl.a. er godtgjort – hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve – for det første, at en sådan handlemåde almindeligt og regelmæssigt følges af de erhvervsdrivende i den pågældende branche ved indgåelse af kontrakter af denne type, og for det andet, at parterne enten tidligere har haft forretningsforbindelse indbyrdes eller med andre parter i den samme sektor, eller at den pågældende handlemåde er tilstrækkelig kendt inden for sektoren til at kunne betragtes som en fast brug. 2) Et søgsmål, der er anlagt med påstand om annullation af en kontrakt og tilbagebetaling af de beløb, der er betalt på grundlag af den ugyldige kontrakt, bør anses for at vedrøre »sager om kontraktforhold« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, nr. 1), litra a), i forordning nr. 44/2001. 3) Artikel 6, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at det ikke er tilstrækkeligt til, at der foreligger to indbyrdes sammenhængende krav fremsat over for flere sagsøgte, at en eventuel afsigelse af dom efter sagsøgerens påstand i den ene af disse sager vil kunne have faktisk indvirkning på omfanget af den interesse, som det andet krav er fremsat med henblik på at beskytte.«
35.

Denne tilgang synes endvidere at have støtte i retspraksis. I udtalelse 1/94 udtalte Domstolen, at »[d]a Euratomtraktaten ikke indeholder bestemmelser om udenrigshandel, er der intet til hinder for, at aftaler, som indgås i henhold til EF-traktatens artikel 113, også gælder for den internationale samhandel med Euratomprodukter« ( 14 ). Hvad angår EKSF-traktaten har Domstolen fastslået, at EØF-traktaten »finder anvendelse på varer, der omfattes af EKSF-traktaten i det omfang, et forhold ikke er reguleret i EKSF-traktatens bestemmelser« ( 15 ). Dette kan efter min opfattelse uden videre overføres på Euratomtraktaten. Det er korrekt, at Domstolen for nylig har kædet anvendelsen af en bestemmelse i EF-traktaten inden for Euratomtraktatens område sammen med bestemmelsens karakter af almindelig EU-retlig regel ( 16 ). Efter min opfattelse var situationen i denne sag imidlertid forskellig fra situationen i det i hovedsagen foreliggende tilfælde. For det første var der tale om den umiddelbare anvendelse af en bestemmelse i EF-traktaten inden for Euratomtraktatens område, og ikke om at fastlægge, hvorvidt afledte retsakter, der er vedtaget på grundlag af EF-traktaten, kan finde anvendelse på produkter, der henhører under Euratomtraktaten. For det andet kan Domstolens konstatering af, at et så grundlæggende princip i den EU-retlige retsorden som forbuddet mod forskelsbehandling på grund af nationalitet finder anvendelse inden for Euratomtraktatens område, efter min opfattelse ikke indebære, at kun de generelle principper, der er fastsat i EF-traktaten, finder anvendelse på de situationer, der reguleres af Euratomtraktaten.
Artikel 9 med overskriften »Rimelige takster« bestemmer følgende:

»1. De nationale tilsynsmyndigheder overvåger detailtaksternes udvikling og niveau for så vidt angår de tjenester, der i artikel 4-7 angives som omfattet af forsyningspligten, og som enten udbydes af udpegede virksomheder eller er tilgængelige på markedet, hvis der ikke er udpeget virksomheder med hensyn til disse tjenester, navnlig i forhold til nationale forbrugerpriser og indkomster.

2. Medlemsstaterne kan under hensyn til de nationale forhold kræve, at de udpegede virksomheder tilbyder forbrugerne takstvalgmuligheder eller -ordninger, der afviger fra dem, der tilbydes under almindelige forretningsmæssige vilkår, navnlig for at sikre, at personer med lave indkomster eller personer med særlige sociale behov ikke hindres i at få adgang til det net, der er omhandlet i artikel 4, stk. 1, eller i at anvende de tjenester, der i artikel 4, stk. 3, og artikel 5, 6 og 7 angives som omfattet af forsyningspligten, og som udbydes af udpegede virksomheder.

3. Medlemsstaterne kan ud over eventuelle bestemmelser om, at de udpegede virksomheder skal tilbyde særlige takstvalgmuligheder, overholde prislofter, anvende en geografisk udligning eller lignende ordninger, sikre, at der ydes støtte til forbrugere, der findes at have lav indtægt eller særlige sociale behov.

[...]«