Forslag til afgørelse fra generaladvokat Saggio fremsat den 28. januar 1999. - Straffesag mod Antoine Kortas. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Landskrona tingsrätt - Sverige. - EF-traktatens artikel 100 A, stk. 4 (efter ændring nu artikel 95, stk. 4-9, EF) - Direktiv 94/36/EF om farvestoffer til brug i levnedsmidler - Meddelelse om nationale bestemmelser, hvorved der gøres undtagelse fra direktivet - Ingen bekræftelse fra Kommissionen - Retsvirkning. - Sag C-319/97.



Samling af Afgørelser 1999 side I-03143



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Som foelge af denne praejudicielle forelaeggelse fra en svensk domstol skal Domstolen paa ny tage stilling til spoergsmaalet om fortolkningen af traktatens artikel 100 A, og specielt artiklens stk. 4. Sagen drejer sig om forholdet mellem en harmoniseringsforanstaltning, som Faellesskabet har truffet til gennemfoerelse af det indre marked, og nationale undtagelsesbestemmelser. Dette forhold har Domstolen allerede skullet tage stilling til i en tidligere afgoerelse (1), og jeg har ogsaa behandlet det i mit forslag til afgoerelse i Burstein-sagen (2).

De relevante retsregler

2 Efter svensk lovgivning - naermere bestemt livsmedelslagen (1971:511) (den svenske levnedsmiddellov) - maa der som tilsaetningsstoffer i levnedsmidler kun anvendes stoffer, der udtrykkeligt er godkendt til det paagaeldende levnedsmiddel, medmindre vedkommende myndighed har bestemt andet. Enhver overtraedelse af forbuddet er strafbar, og den sanktion, der kan paalaegges, er strengere i tilfaelde, hvor overtraedelsen er af betydeligt omfang.

3 I gennemfoerelsesbestemmelserne til livsmedelslagen - saerlig i Statens livsmedelsverks kungoerelse om livsmedelstillsatser (SLV FS 1993:33) (bekendtgoerelse fra Statens livsmedelsverk om tilsaetningsstoffer til levnedsmidler), som traadte i kraft den 1. januar 1994 - blev der indfoert et fuldstaendigt forbud mod at anvende farvestoffet E 124, »cochenilleroed« i andre levnedsmidler end alkoholholdige drikkevarer. En tilsvarende bestemmelse fandtes i den tidligere bekendtgoerelse (SLV FS 1993:1), hvis bestemmelser ifoelge en overgangsordning var gaeldende til og med juni 1995.

Den 1. december 1995 udstedte myndighederne en kungoerelse (SLV FS 1995:31) om tilsaetningsstoffer i levnedsmidler. Formaalet med bekendtgoerelsen var at gennemfoere Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 94/36/EF af 30. juni 1994 om farvestoffer til brug i levnedsmidler (herefter »direktivet« (3)). I denne bekendtgoerelse blev forbuddet mod at anvende farvestoffet E 124 i sukkervarer imidlertid opretholdt.

De relevante faellesskabsbestemmelser

4 Direktivets formaal er at gennemfoere en harmonisering af de nationale lovgivninger om betingelserne for anvendelse af farvestoffer i levnedsmidler, fordi forskellene mellem lovgivningerne kan laegge hindringer i vejen for den frie bevaegelighed for levnedsmidler, og dette kan foere til ulige konkurrencevilkaar. Direktivet er dermed udstedt med hjemmel i traktatens artikel 100 A, hvis stk. 1 - som bekendt - giver Raadet bemyndigelse til efter fremgangsmaaden i artikel 189 B at vedtage »foranstaltninger med henblik paa indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion«.

5 Hvad angaar hovedformaalet med direktivets bestemmelser maa det konstateres, at det er at beskytte og informere forbrugerne og at gennemfoere en ordning, hvorefter tilsaetningsstoffer kun maa anvendes, hvis der er bevis for, at de er teknisk noedvendige og ikke er sundhedsfarlige (4). Dette grundsynspunkt har i direktivets bestemmelser foerst og fremmest fundet udtryk i, at man har udarbejdet en »udtoemmende liste« over de farvestoffer, er maa anvendes i levnedsmidler. Direktivets artikel 2, stk. 1, bestemmer: »Som farvestoffer i levnedsmidler maa kun anvendes de stoffer, der er naevnt i bilag I«. I bilag I naevnes - blandt de farvestoffer, der maa anvendes - farvestoffet E 124, der benaevnes »Ponceau 4R, cochenilleroed A«.

Ud over fortegnelsen over de farvestoffer, der maa anvendes, indeholder direktivet en raekke meget detaljerede bestemmelser. De tilladte farvestoffer (bilag I) maa saaledes kun anvendes i de levnedsmidler, der er opregnet i bilag III, IV og V, og kun paa de deri anfoerte betingelser. De levnedsmidler, der er opregnet i bilag II, maa ikke indeholde farvestoffer, medmindre dette udtrykkeligt er anfoert i de oevrige bilag. Desuden findes der farvestoffer, som kun er tilladt til bestemte anvendelser, og som - sammen med den tilladte anvendelse - er opregnet i bilag IV. De farvestoffer, det generelt er tilladt at anvende, eller som maa anvendes med vaerdien quantum satis (5) i alle andre levnedsmidler end de i bilag II og III naevnte, er opregnet i bilag V, del 1. Denne opregning omfatter ikke E 124. Tvaertimod maa dette farvestof kun anvendes med en bestemt hoejere maksimumsvaerdi i de levnedsmidler, der er anfoert i bilag V, del 2.

6 I henhold til direktivets artikel 10 traadte det i kraft den 10. september 1994 paa dagen for offentliggoerelsen i EF-Tidende. Medlemsstaterne skulle inden den 31. december 1995 traeffe de noedvendige gennemfoerelsesforanstaltninger, saaledes at: a) handel med og anvendelse af produkter, der opfylder direktivets krav, tillades senest paa denne dato, og b) handel med og anvendelse af produkter, der ikke opfylder direktivets krav, forbydes senest den 30. juni 1996 (6). Med andre ord skulle det - for saa vidt det har betydning i denne sag - senest den 31. december 1995 vaere tilladt i henhold til national lovgivning at anvende og handle med varer, som indeholder farvestoffer, der er tilladt ifoelge direktivet.

Kongeriget Sveriges tiltraedelse

7 Traktaten vedroerende Kongeriget Norges, Republikken OEstrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltraedelse af Den Europaeiske Union og akten vedroerende vilkaarene for tiltraedelsen og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europaeiske Union, traadte i kraft den 1. januar 1995 (7). Fra dette tidspunkt fandt traktaten og de afledte faellesskabsretsakter som udgangspunkt ogsaa anvendelse paa de nye medlemsstater og paa samme betingelser, dog med forbehold af de tilpasninger, der var foretaget ved tiltraedelsesretsakterne. Ved tiltraedelsestraktatens artikel 151 fik de nye medlemsstater mulighed for at anmode om midlertidige undtagelser fra de af institutionernes retsakter, som var vedtaget mellem den 1. januar 1994 og datoen for undertegnelsen af tiltraedelsestraktaten. Raadet traeffer afgoerelse om saadanne anmodninger med enstemmighed og paa forslag af Kommissionen. I overensstemmelse med tiltraedelsestraktatens artikel 151 fremsatte Kongeriget Sverige den 26. juli 1994 en anmodning om tilladelse til at fravige direktivet. Efter de oplysninger, Kommissionen og den svenske regering har givet i deres indlaeg, fik Kongeriget Sverige uformelt oplyst, at anmodningen ikke ville blive imoedekommet, hvorefter det meddelte, at det afstod fra at kraeve en formel afgoerelse om anmodningen.

Det haevdes saaledes, at Sverige stiltiende har givet afkald paa sin anmodning i henhold til tiltraedelsestraktatens bestemmelser om adgangen til at opnaa undtagelser fra direktivet, og at Sverige saaledes skulle gennemfoere direktivet i national ret senest den 31. december 1995 for at sikre sig, at produkter, der var i overensstemmelse med direktivet, frit kunne omsaettes og anvendes.

Traktatens artikel 100 A, stk. 4

8 Traktatens artikel 100 A, stk. 4, indeholder foelgende bestemmelser: »Naar en medlemsstat, efter at Raadet med kvalificeret flertal har vedtaget en harmoniseringsforanstaltning, finder det noedvendigt at anvende nationale bestemmelser, som er begrundet i vigtige behov, hvortil der henvises i artikel 36, eller som vedroerer beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse, giver den Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser.

Kommissionen bekraefter de paagaeldende bestemmelser efter at have konstateret, om de ikke er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.«

9 Den 5. november 1995 gav Kongeriget Sverige meddelelse om sine nationale retsregler om tilsaetningsstoffer til levnedsmidler (hvorefter anvendelse af farvestoffet E 124 ikke er tilladt), idet det fandt det noedvendigt fortsat at anvende retsreglerne af hensyn til beskyttelsen af menneskers sundhed. Kommissionen traf ingen foranstaltning i denne anledning.

Sagens faktiske omstaendigheder og de praejudicielle spoergsmaal

10 Det oplyses i forelaeggelseskendelsen, at de kompetente nationale myndigheder den 15. september 1995 under en kontrol i en forretning, der tilhoerte Antoine Kortas, fandt et stoerre antal kartoner, der indeholdt slik med farvestoffet E 124. Der blev derefter rejst straffesag mod Antoine Kortas, som blev sat under tiltale for at have solgt levnedsmidler, som indeholdt et farvestof, der var forbudt efter svensk lovgivning. Til sit forsvar under sagen for den nationale ret gjorde Antoine Kortas gaeldende, at farvestoffet E 124 lovligt anvendes i andre af Faellesskabets medlemsstater, herunder Forbundsrepublikken Tyskland, netop fordi det er i overensstemmelse med faellesskabsbestemmelserne, der tillader, at det benyttes.

11 Den nationale ret har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal, idet den har henvist til EF-direktivet, til meddelelsen i henhold til traktatens artikel 100 A, til den strengere svenske lovgivning samt til det forhold, at Kommissionen ikke har besvaret meddelelsen:

»1) Kan et direktiv, der er udstedt i medfoer af Rom-traktatens artikel 100 A, faa direkte virkning?

2) Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, kan saadanne direktiver da faa direkte virkning, selv om staten har givet meddelelse i henhold til Rom-traktatens artikel 100 A, stk. 4?

3) Saafremt spoergsmaal 2 besvares bekraeftende, hvorledes paavirker statens meddelelse da bedoemmelsen af spoergsmaalet om den direkte virkning i foelgende tidsrum:

a) mellem meddelelsen og svaret

b) fra og med svaret?«

Spoergsmaalet, om faellesskabsbestemmelserne finder anvendelse

12 Selv om den nationale ret intet har anfoert herom i forelaeggelseskendelsen, skal der indledningsvis tages stilling til, om EF-direktivet rent tidsmaessigt (ratione temporis) finder anvendelse paa de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, idet lovovertraedelsen blev begaaet senest den 15. september 1995, da forholdet blev konstateret af de svenske myndigheder. Paa dette tidspunkt var fristen for gennemfoerelsen af direktivet endnu ikke udloebet, idet medlemsstaterne kunne gennemfoere direktivet i tiden indtil den 31. december 1995. Der kan ikke af Domstolens praksis udledes en forpligtelse for en medlemsstat til paa nogen maade at tillaegge bestemmelserne i et direktiv nogen betydning foer gennemfoerelsesfristens udloeb (8). Foerst for nylig har Domstolen - af traktatens artikel 5, sammenholdt med artikel 189 - udledt en forpligtelse for medlemsstaterne til at afholde sig fra, i perioden mellem et direktivs ikrafttraeden og fristen for dets gennemfoerelse at udstede bestemmelser, som i alvorlig grad kan bringe det med direktivet tilsigtede resultat i fare (9). I den foreliggende sag har Kongeriget Sverige imidlertid ikke udstedt nye bestemmelser, der kan bringe direktivets formaal i fare, idet det kun har anvendt de allerede eksisterende retsforskrifter.

13 Reelt beror faellesskabsbestemmelsens betydning i den konkrete sag paa det forhold, at der i svensk ret - som i naesten alle de oevrige medlemsstaters retssystemer - gaelder et princip om, at en person ikke kan straffes for en handling, som ikke er strafbar efter en senere udstedt bestemmelse (10). Dette indebaerer, at direktivet - hvis det antages at vaere relevant - efter at fristen for gennemfoerelsen af direktivet i medlemsstaternes nationale ret er udloebet, er bindende for den nationale ret ved dens bedoemmelse af, om Antoine Kortas har gjort sig skyldig i et strafbart forhold, idet der ved direktivet er indfoert en mere fordelagtig bestemmelse, og direktivet dermed faar indvirkning paa kvalifikationen af de faktiske omstaendigheder.

Det foerste praejudicielle spoergsmaal

14 Direktivet er ikke blevet korrekt gennemfoert i svensk ret. Selv i bekendtgoerelse 1995:31 om tilsaetningsstoffer til levnedsmidler - som netop er udstedt til gennemfoerelse af direktivet - har man saaledes opretholdt forbuddet mod at anvende farvestoffet E 124. Om den modsatte regel i henhold til faellesskabsbestemmelserne skal tillaegges betydning, afhaenger dermed af, om den har direkte virkning i national ret. Den nationale domstol har imidlertid ikke spurgt Domstolen, om direktivet - og de specifikke bestemmelser, det indeholder - kan have direkte virkning i national ret. Det spoergsmaal, den nationale ret har forelagt, gaar derimod mere generelt ud paa, om et direktiv, der er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 100 A, kan have direkte virkning.

Domstolen har paa intet tidspunkt opfattet forholdet saaledes, at spoergsmaalet om, hvorvidt en bestemmelse i et direktiv kan have direkte virkning i national ret, skulle bero paa den hjemmel, institutionen har kunnet benytte til at udstede bestemmelsen. Om en saadan bestemmelse har direkte virkning, afhaenger udelukkende af, om den indholdsmaessigt er bindende, som fastlagt i Domstolens faste praksis. Der skal naermere bestemt vaere tale om en klar, praecis og ubetinget bestemmelse, som kan anvendes umiddelbart, og som dermed ikke forudsaetter, at nationale myndigheder traeffer nogen formel foranstaltning (11). Der skal desuden vaere tale om, at direktivet er »udloebet«, dvs. at fristen for gennemfoerelsen i national ret er udloebet. Det har derimod ingen betydning, med hvilken hjemmel direktivet er udstedt. At et harmoniseringsdirektiv, der er udstedt i medfoer af artikel 100 A, kan indeholde klare, praecise og ubetingede bestemmelser, bekraeftes i oevrigt af selve artiklens ordlyd, som ikke paalaegger faellesskabslovgiver at udstede direktiver, men mere generelt at vedtage »foranstaltninger med henblik paa indbyrdes tilnaermelse«. Det kan saaledes ikke vaere udelukket, at man benytter retsakter som forordninger eller saakaldte detaljerede direktiver, som ikke giver de nationale myndigheder adgang til at fastsaette naermere vilkaar og noedvendige tidsfrister for at naa saadanne direktivers maal. Selv om der rent teoretisk kan stilles spoergsmaalstegn ved saadanne direktivers lovlighed, naar traktaten, som i artikel 100 foreskriver, at direktivformen skal anvendes, kan der ikke vaere tvivl om, at et detaljeret direktiv er fuldstaendig lovligt, naar selve traktatbestemmelsen ikke paalaegger faellesskabslovgiver at benytte en bestemt form for retsakt, hvilket netop er tilfaeldet for artikel 100 A.

Der kan derfor ikke vaere tvivl om, at et direktiv, der er udstedt i medfoer af traktatens artikel 100 A, kan have direkte virkning i national ret, for saa vidt som de allerede naevnte betingelser er opfyldt.

15 Med hensyn til det direktiv, den foreliggende sag drejer sig om, er det ubestrideligt, at det indeholder regler, som efter deres indhold er klare, praecise og ubetingede med hensyn til fastsaettelsen af, hvilke farvestoffer der maa anvendes i levnedsmidler. Et godt eksempel herpaa er direktivets artikel 2, som bestemmer, at »[s]om farvestoffer i levnedsmidler maa kun anvendes de stoffer, der er naevnt i bilag I«. Denne bestemmelse, der indeholder et forbud mod at anvende andre stoffer, tillader, at man anvender de udtrykkeligt anfoerte stoffer paa de angivne betingelser (med hensyn til produkternes art og maengden af farvestof). Det kan heller ikke haevdes, at bestemmelsen, naar den opstiller et forbud mod at anvende de stoffer, der ikke er naevnt, giver mulighed for at opstille et mere omfattende forbud efter medlemsstaternes skoen, idet harmoniseringsformaalet og den frie bevaegelighed for produkterne i saa fald overhovedet ikke kunne gennemfoeres.

Borgerne kan saaledes stoette en ret til at anvende farvestoffet E 124 paa direktivet paa de betingelser, der er opstillet i faellesskabsbestemmelserne, og de kan goere denne ret gaeldende for de nationale domstole, som da har pligt til at undlade at anvende den modstridende nationale bestemmelse.

Det andet og det tredje spoergsmaal

16 Det andet og det tredje praejudicielle spoergsmaal (for det tredje spoergsmaals vedkommende begge led) drejer sig generelt om forholdet mellem en harmoniseringsforanstaltning, som kan have direkte virkning, og den modstridende nationale bestemmelse, som en medlemsstat oensker at paaberaabe sig ifoelge forbeholdet i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4.

Formaliteten

17 Den franske regering har anfoert, at de forelagte spoergsmaal skal afvises, fordi kun de stater, som har deltaget i forhandlingerne i Raadet om vedtagelsen af harmoniseringsforanstaltningen, og ikke stater, der er tiltraadt paa et senere tidspunkt, kan benytte fremgangsmaaden i henhold til traktatens artikel 100 A, stk. 4. Denne indsigelse kan efter min opfattelse ikke tages til foelge. For det foerste har den ingen stoette i bestemmelsens ordlyd. Artikel 100 A, stk. 4, er reelt en form for kompensation for afstemningsreglen om det kvalificerede flertal, som ganske vist paa den ene side udgoer en betydelig effektivitetsforbedring i beslutningsprocessen med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked, men som paa den anden side kan indebaere, at beskyttelsesvaerdige nationale interesser tilsidesaettes. Artikel 100 A, stk. 4, giver saaledes en medlemsstat, som efter vedtagelsen af en harmoniseringsforanstaltning finder det noedvendigt at anvende nationale bestemmelser, der er begrundet i de vaesentlige (men ikke oekonomiske) hensyn, der er naevnt i artikel 36, eller i hensynet til beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse, mulighed herfor. Staten skal dog foelge en bestemt fremgangsmaade, og der foeres en dobbelt kontrol, dels en administrativ kontrol (fra Kommissionens side), dels, i givet fald, en domstolskontrol.

18 Det forekommer mig at vaere klart, at dette behov kan goere sig gaeldende saavel for de stater, som har deltaget i forhandlingerne om foranstaltningen, som for stater, der ikke har deltaget, fordi de paa det paagaeldende tidspunkt stadig var tredjelande, men senere har tiltraadt Faellesskabet. Under alle omstaendigheder stilles nye medlemsstater uundgaaeligt over for en harmoniseringsforanstaltning, som kan indebaere en tilsidesaettelse af deres vigtige behov. Dette kan endog taenkes at ske i flere tilfaelde for nye medlemsstater end for stater, som allerede var medlemsstater, da foranstaltningen blev vedtaget, eftersom de sidstnaevnte stater jo har haft lejlighed til at redegoere for de saerlige, beskyttelsesvaerdige forhold i deres nationale retssystemer.

19 Hertil kommer, at det i den juridiske litteratur er den fremherskende opfattelse, at artikel 100 A, stk. 4, ogsaa kan paaberaabes af stater, der har stemt for harmoniseringsforanstaltningen. Det ses derfor vanskeligt, hvorfor et tredjeland, som overhovedet ikke har deltaget i vedtagelsen af foranstaltningen, ikke skulle have samme mulighed. For Kongeriget Sveriges vedkommende skal det ogsaa fremhaeves, at det uden held har soegt at opnaa en undtagelse i medfoer af tiltraedelsesretsakterne, idet det har benyttet fremgangsmaaden i henhold til tiltraedelsestraktatens artikel 151. At faellesskabsinstitutionerne har indtaget en negativ holdning, kan imidlertid ikke vaere til hinder for, at den nye medlemsstat paa ny henleder faellesskabsinstitutionernes opmaerksomhed paa de samme behov, men nu i en mere »institutionaliseret« sammenhaeng, idet den benytter undtagelsesproceduren i henhold til artikel 100 A, stk. 4.

Realiteten

20 Det andet og det tredje praejudicielle spoergsmaal drejer sig naermere bestemt om, hvordan man skal behandle nationale bestemmelser, som ikke er i overensstemmelse med en harmoniseringsforanstaltning, men som den paagaeldende stat oensker at anvende for at beskytte sine vigtige behov. Domstolen anmodes specielt om at tage stilling til, om saadanne bestemmelser, naar staten har givet Kommissionen meddelelse om bestemmelserne, kan anvendes umiddelbart i det nationale retssystem, eller om det er en betingelse herfor, at Kommissionen har bekraeftet dem. Domstolen anmodes i denne sag ogsaa om at tage stilling til, om den besvarelse, der eventuelt gives af det andet praejudicielle spoergsmaal, ogsaa kan gaelde i et tilfaelde som det foreliggende, hvor Kommissionen efter laengere tids forloeb hverken har bekraeftet eller afslaaet at bekraefte de nationale bestemmelser, der er givet meddelelse om.

21 I lighed med, hvad jeg anfoerte i Burstein-sagen, vil jeg mene, at det kun er muligt at naa frem til en besvarelse ud fra en gennemgang af formaalet med artikel 100 A, herunder artiklens stk. 4, set i sammenhaeng med andre bestemmelser i traktaten.

Ved artikel 100 A har faellesskabsinstitutionerne faaet et middel til at naa de »i artikel 7 A fastsatte maal« og dermed til at oprette det indre marked, som indebaerer, at der etableres et omraade, inden for hvilket de grundlaeggende faellesskabsretlige friheder er gaeldende. Artikel 100 A har rent faktisk vist sig at vaere af afgoerende betydning for at naa de maal, der er fastsat i traktatens artikel 3, litra c), og artikel 7 A, og fra flere sider har man da ogsaa beklaget, at bestemmelsen ikke kan anvendes paa visse omraader, herunder direkte beskatning - som har faaet stadig stoerre betydning, efterhaanden som integrationsprocessen er fortsat (12) - men som efter den nuvaerende retstilstand skal harmoniseres efter den mindre effektive fremgangsmaade i henhold til traktatens artikel 100.

22 De bestemmelser, der »vedroerer det indre markeds oprettelse og funktion« (artikel 100 A, stk. 1), er kendetegnet ved, at de kan beroere flere forskellige omraader, idet en harmoniseringsforanstaltning - enten accessorisk eller som led i en regulering paa et bestemt omraade - kan faa virkning paa andre omraader, herunder paa miljoeomraadet, der er omfattet af en saerlig faellesskabspolitik. Netop paa grund af, at etableringen af det indre marked er af central betydning, har dette forhold ingen betydning for valget af retsaktens hjemmel, som ogsaa i dette tilfaelde er traktatens artikel 100 A (13).

23 I denne sammenhaeng kan den »kompensation«, som artikel 100 A, stk. 4, udgoer, ikke opfattes paa anden maade end som en undtagelsesregel i forhold til den maalsaetning om en indbyrdes tilnaermelse af lovgivningerne, der tilsigtes med de oevrige bestemmelser i artikel 100 A. Som enhver undtagelse fra grundlaeggende principper for integrationsprocessen inden for Faellesskabet (14) skal ogsaa artikel 100 A, stk. 4, fortolkes strengt og kan kun anvendes paa de strenge betingelser, der er fastsat, baade for saa vidt angaar de hensyn, der er relevante, og for saa vidt angaar »administrationen« af denne »beskyttelsesklausul«. De processuelle regler tillaegger Kommissionen en rolle - som langt fra kun er at registrere meddelelserne - men som skal tillaegges vaesentlig betydning, idet det derved bliver muligt at kontrollere, om betingelserne for at paaberaabe sig undtagelsen faktisk er opfyldt.

24 Denne opfattelse stoettes paa behovet for at sikre en ensartet anvendelse af faellesskabsretten, hvilket er det vigtigste middel til at etablere og opretholde et indre marked, som frem for alt i retlig henseende er et homogent omraade. Det ville vaere diametralt i modstrid med dette formaal at anerkende en ret for medlemsstaterne til ensidigt at goere undtagelse fra harmoniseringsforanstaltningerne uden at foelge den kontrolprocedure, der er foreskrevet i bestemmelserne. Hensynet til bestemmelsens formaal kraever saaledes, at den afgoerelse om at »bekraefte« de nationale bestemmelser, som Kommissionen skal traeffe efter at have efterproevet, at bestemmelserne ikke er »et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne«, har konstitutiv virkning, idet den er en noedvendig betingelse for at anvende nationale bestemmelser, der er strengere end faellesskabsbestemmelserne. Selv om artikel 100 A, stk. 4, imoedekommer et behov for at afveje indbyrdes modstridende interesser - dvs. hensynet til at harmonisere nationale retsregler, som har direkte indvirkning paa det indre markeds funktion, og hensynet til at varetage vaerdier, som medlemsstaterne tillaegger saerlig vaegt - skal en stor del af disse hensyn (til sundhed, sikkerhed, miljoebeskyttelse og forbrugerbeskyttelse) dog ogsaa tages i betragtning i forbindelse med udarbejdelsen af harmoniseringsforanstaltningen, idet Kommissionen er forpligtet til paa disse omraader at fremsaette forslag, som skal bygge paa et »hoejt beskyttelsesniveau« (artikel 100 A, stk. 3) (15). En restriktiv fortolkning af beskyttelsesklausulen synes derfor ogsaa at kunne stoettes paa, at der ikke er grund til at udvide beskyttelsen af statens interesser, naar harmoniseringsforanstaltningen allerede giver mulighed for et hoejt beskyttelsesniveau.

25 Det netop anfoerte er i fuld overensstemmelse med artiklens placering i traktatens systematik. Bestemmelserne om tilnaermelse af lovgivningerne er placeret i naerheden af konkurrencereglerne - herunder reglerne om statsstoette - og ogsaa for disse reglers vedkommende kan der opstaa en - i visse henseender - analog problemstilling. Ydelse af statsstoette er en undtagelse fra konkurrencereglerne og er kun tilladt, naar stoetten opfylder bestemte betingelser (traktatens artikel 92, stk. 2 og 3), og naar en kontrolprocedure, som forestaas af Kommissionen, er gennemfoert. I artikel 93, stk. 3, foreskrives der for nye stoetteforanstaltninger en procedure svarende til den, der gaelder efter artikel 100 A, stk. 4. Medlemsstaten skal give Kommissionen meddelelse om den paataenkte stoetteforanstaltning saa betids, at Kommissionen kan fremsaette sine bemaerkninger. Er Kommissionen af den opfattelse, at det paataenkte er uforeneligt med faellesmarkedet, skal den »uopholdeligt« ivaerksaette den i artikel 93, stk. 2, fastsatte fremgangsmaade, og i mellemtiden maa medlemsstaten ikke gennemfoere de paataenkte foranstaltninger, foer fremgangsmaaden har foert til endelig beslutning. Den udtrykkelige bestemmelse om, at den paataenkte stoette ikke maa gennemfoeres i den tid, der gaar, indtil proceduren er afsluttet, er begrundet i hensyn, som ikke adskiller sig fra dem, der ligger til grund for fremgangsmaaden i henhold til artikel 100 A, og det kan derfor ikke antages at vaere uberettiget ogsaa at lade en restriktiv fortolkning gaelde i det sidstnaevnte tilfaelde.

26 Det er aabenbart, at det ovenfor anfoerte om, at beskyttelsesklausuler boer fortolkes strengt, gaelder i det omfang, der er tale om det indre marked, hvor hovedinteressen ligger i at gennemfoere en harmonisering. Naar dette hensyn ikke goer sig gaeldende, kan beskyttelsesklausuler anvendes paa anden maade, hvilket indirekte bekraefter, at der maa anlaegges en strengere fortolkning, naar der er tale om forholdet mellem harmoniseringsforanstaltninger og ensidige undtagelser inden for rammerne af artikel 100 A, stk. 4.

Dette gaelder for beskyttelsesforanstaltninger, som Raadet traeffer i medfoer af traktatens artikel 130 S med henblik paa at gennemfoere miljoepolitiske maal, idet medlemsstaterne paa dette omraade fuldt ud - uanset den eventuelle harmoniseringsforanstaltning - bevarer adgangen til at opretholde eller indfoere strengere beskyttelsesforanstaltninger i henhold til artikel 130 T. For disse foranstaltningers vedkommende skal medlemsstaten kun give meddelelse til Kommissionen, og der er ikke fastsat bestemmelser om, at faellesskabsinstitutionerne skal reagere. Til forskel fra, hvad der gaelder med hensyn til det indre marked, forfoelges der i dette tilfaelde grundlaeggende den samme maalsaetning med harmoniseringsforanstaltningen og den strengere nationale bestemmelse, nemlig at beskytte miljoeet. Dette er begrundelsen for, at reglerne er forskellige, og det giver samtidig et kriterium for afgraensningen, i forhold hertil, af retsakter med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked.

27 At de nationale bestemmelser ikke kan anvendes, foer Kommissionen har bekraeftet dem, er i oevrigt allerede fastslaaet i Domstolens praksis. Domstolen udtalte i sagen Frankrig mod Kommissionen, at »en medlemsstat ... foerst [har] ret til at anvende nationale bestemmelser, der er givet meddelelse om, naar Kommissionen har truffet beslutning om at bekraefte dem« (16). Dette standpunkt blev netop begrundet med, at det var noedvendigt at undgaa, at harmoniseringen af de nationale lovgivninger og dermed gennemfoerelsen af det indre marked kunne miste sin virkning, hvis der blev truffet ensidige foranstaltninger fra en medlemsstats side.

Denne loesning boer efter min opfattelse foelges i denne sag, ogsaa selv om der ikke kan udledes konkrete holdepunkter herfor i ordlyden af artikel 100 A, stk. 4. Selv om man i bestemmelsen anvender verbet »bekraefte« for at angive indholdet af Kommissionens beslutning, forudsaetter bekraeftelsen en efterproevelse (»efter at Kommissionen har konstateret«) af de meddelte bestemmelser og deres indvirkning paa samhandelen mellem medlemsstaterne. Dette forudsaetter noedvendigvis en bedoemmelse af indvirkningen paa det indre markeds funktion, og foerst efter en bedoemmelse, der foerer til et positivt resultat, kan de nationale bestemmelser anvendes. I modsat fald ville medlemsstaten blive herre over beskyttelsesklausulen, idet den da i alle tilfaelde kunne anvende sine nationale bestemmelser efter at have opfyldt sin forpligtelse til at give meddelelse. Resultatet ville blive, at det indre marked og specielt de frie varebevaegelser ville blive lammet paa grund af ensidigt trufne valg, som kun kunne kontrolleres efterfoelgende. Dette ville klart vaere i strid med de erhvervsdrivendes forventninger, og det er netop de erhvervsdrivende, som i sidst instans rammes af de valg, der traeffes i de nationale retssystemer. Som eksempel kan naevnes det taenkte tilfaelde, at en medlemsstat - eventuelt foerst paa den sidste dag inden fristen for direktivets gennemfoerelse i national ret udloeber (17) - giver Kommissionen meddelelse om de strengere nationale bestemmelser, den fortsat oensker at anvende. Hvis man i saa fald antog det standpunkt, som nogle af de parter, der har afgivet indlaeg i denne sag, har givet udtryk for, ville det vaere uundgaaeligt, at de nationale bestemmelser og ikke de harmoniserede regler ville blive anvendt, og dette ville foere til en opsplitning af det ensartede retsomraade, som det derimod er direktivets formaal at indfoere.

Selv om det maaske ville vaere muligt at antage denne loesning gennem en fortolkning af artikel 100 A, stk. 4's ordlyd, maa det ikke overses, at bestemmelsen er et led i en samordnet retlig ramme, hvis hovedformaal er at gennemfoere en harmonisering (artikel 100 A, stk. 1), men ikke at give medlemsstaterne en garanti for, at de kan have undtagelsesbestemmelser.

Den forelaeggende rets andet spoergsmaal skal herefter bevares med udgangspunkt i, at Kommissionens beslutning har konstitutiv virkning, og at meddelelsen om den nationale foranstaltning ikke i sig selv giver adgang til at bringe den i anvendelse, efter at fristen for direktivets gennemfoerelse er udloebet. Heraf foelger, at naar et direktiv kan have direkte virkning i national ret, har det ogsaa direkte virkning, efter at der er givet meddelelse om de nationale undtagelsesbestemmelser.

Tilfaelde, hvor Kommissionen ikke traeffer beslutning om at bekraefte bestemmelserne inden for rimelig tid

28 Det vaesentligste aspekt i den foreliggende sag - som ligger til grund for det tredje praejudicielle spoergsmaal, og som er blevet behandlet indgaaende i indlaeggene for Domstolen - er, om den loesning, jeg netop har foreslaaet, ogsaa kan gaelde, naar Kommissionen, eventuelt gennem laengere tid, ikke traeffer beslutning om de nationale bestemmelser, der er meddelt den. De medlemsstater, der har afgivet indlaeg for Domstolen, har alle anfoert, at det i tilfaelde, hvor Kommissionen ikke reagerer inden for en rimelig frist, maa vaere muligt at anvende de nationale undtagelsesbestemmelser, idet Kommissionen stiltiende maa anses for at have vedtaget en beslutning om at bekraefte bestemmelserne.

Denne fortolkning stoettes i det vaesentlige paa hensynet til retssikkerheden og til beskyttelsen af den berettigede forventning, idet det ikke kan kraeves, at en medlemsstat skal vente i urimelig lang tid, foer Kommissionen vedtager en beslutning, specielt ikke, naar saa vaesentlige interesser som dem, der omhandles i artikel 100 A, stk. 4, staar paa spil.

29 Der er fremfoert en lang raekke forslag til, hvad der konkret skal forstaas ved, at Kommissionen skal traeffe afgoerelse inden for en rimelig frist. Forslagene raekker fra en frist paa to maaneder - som den, der i Domstolens praksis er opstillet med hensyn til Kommissionens forpligtelse til, under en procedure i henhold til artikel 93 (18), at traeffe beslutning om en statsstoettes forenelighed med faellesmarkedet - over et generelt udtryk som »hurtigst muligt«, der anvendes i Raadets direktiv 89/107/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om tilsaetningsstoffer, der maa anvendes i levnedsmidler (19), og til den frist paa seks maaneder, som opstilles i den nye affattelse af artikel 100 A, som aendret ved Amsterdam-traktaten. Naar den sidstnaevnte frist er udloebet, og Kommissionen ikke har truffet nogen afgoerelse, »betragtes de i stk. 4 og 5 omhandlede nationale bestemmelser som godkendt« (20).

De store indbyrdes forskelle mellem de forslag, der er fremsat, er et tegn paa, at man gennem en fortolkning vil danne en regel, som rent faktisk ikke eksisterer. I traktatens artikel 100 A, stk. 4, opstilles der ingen praecis graense for det tidsrum, inden for hvilket Kommissionen skal efterproeve de nationale bestemmelser, der er meddelt den. Det paahviler naturligvis Kommissionen rettidigt at efterproeve de nationale bestemmelser, ligesom medlemsstaten har pligt til saa hurtigt som muligt at give meddelelse om de bestemmelser, den oensker fortsat at anvende (21). Med hensyn til dette, saa at sige »naturlige« aspekt af forholdet mellem medlemsstaten og Kommissionen med hensyn til anvendelsen af et direktiv, der er udstedt med hjemmel i artikel 100 A, kan den sidste frist, inden for hvilken Kommissionen har pligt til at tage stilling til de bestemmelser, der er meddelt den, med rimelighed antages at vaere det tidspunkt, hvor direktivet senest skal vaere gennemfoert. Hermed undgaar man usikkerhed, idet medlemsstaten indtil da med rette har anvendt sine nationale bestemmelser. Fra samme tidspunkt skal medlemsstaten da anvende de harmoniserede bestemmelser, hvis Kommissionen giver afslag, eller de meddelte nationale bestemmelser, hvis der derimod er truffet afgoerelse om at bekraefte dem.

30 Hvis Kommissionen ikke overholder fristen, eller foerst traeffer sin afgoerelse efter laengere tids forloeb, efter at fristen for direktivets gennemfoerelse er udloebet, kan dette vaere en tilsidesaettelse af traktaten og naermere bestemt af den rimelige frist, der foelger af traktatens artikel 5 og artikel 100 A, stk. 4. En tilsidesaettelse af de forpligtelser, der foelger af traktaten, maa ikke afhjaelpes paa en maade, som forvansker forholdet mellem medlemsstaterne og institutionerne, eller som medfoerer, at en institution mister en befoejelse, den er tillagt ved traktaten. Dette ville vaere tilfaeldet, hvis man betragtede den meddelte nationale bestemmelse som stiltiende bekraeftet.

Systemet giver imidlertid mulighed for at behandle situationen »korrekt«. Kommissionens undladelse udgoer en passivitet, som Domstolen har kompetence til at paakende i medfoer af artikel 175 efter sagsanlaeg fra en medlemsstats side. Domstolskontrollen sikrer, at systemet til en vis grad er »fleksibelt«, idet Domstolen kan bedoemme, om den tid, der er gaaet, uden at Kommissionen har reageret, er en overskridelse af den rimelige frist, der foelger af artikel 5 og artikel 100 A, stk. 4, og dermed om der er tale om en retsstridig undladelse, som kan laegges til grund under passivitetssoegsmaalet. Den mulighed for at anlaegge et skoen, som Domstolen noedvendigvis har i et saadant tilfaelde, fordi den skal naa frem til en fortolkning af, hvad der er en rimelig frist, giver Domstolen lejlighed til at tage de konkrete omstaendigheder i betragtning, herunder navnlig om medlemsstaten har givet meddelelse i rette tid. Herved undgaas enhver ufleksibel automatik, som kunne foere til - ikke i alle tilfaelde berettigede - begraensninger af det krav om en harmonisering, som en rettidig anvendelse af direktivet skal tjene til at sikre.

31 Det er korrekt, at de interesser, som i henhold til artikel 100 A, stk. 4, kan begrunde, at der goeres undtagelse fra en harmoniseringsforanstaltning, er udtryk for vaesentlige hensyn, som i hvert fald teoretisk ikke maa tilsidesaettes. I saa fald har staten imidlertid mulighed for - indtil det afgoeres, om Kommissionen har gjort sig skyldig i en retsstridig undladelse - at fremsaette begaering om de foreloebige forholdsregler i henhold til traktatens artikel 185 og 186, som det er noedvendigt at traeffe til beskyttelse af hensynene. Det vil ikke vaere utaenkeligt, at anvendelsen af direktivet suspenderes for den paagaeldende medlemsstats vedkommende.

Ved den bedoemmelse af, om uopsaettelighedsbetingelsen er opfyldt - som er en noedvendig forudsaetning for enhver foreloebig forholdsregel - skal der naturligvis foretages en afvejning af de indbyrdes modstridende interesser, herunder af det beskyttelsesniveau, der allerede opnaas ved direktivet. I tilfaelde som det foreliggende, hvor der ved selve direktivet gennemfoeres en harmonisering af hensyn til beskyttelsen af menneskers sundhed, er det ikke sikkert, at statens interesser altid boer beskyttes til skade for harmoniseringen af markederne. En domstolsproevelse synes derfor at vaere et hensigtsmaessigt middel til at loese dette problem, som jo kun opstaar, naar systemet »ikke fungerer normalt«, og som derfor ikke boer vaere almindeligt forekommende i forbindelse med anvendelsen af beskyttelsesklausulen.

32 Den her foreslaaede loesning indebaerer uden tvivl, at der vil opstaa en vis manglende kontinuitet i de relevante retsregler inden for det nationale retssystem. Indtil fristen for direktivets gennemfoerelse er udloebet, er det saaledes de nationale retsregler, der finder anvendelse. Derefter er det det korrekt gennemfoerte direktiv, og, hvis Kommissionen naar frem til en forsinket bekraeftelse af de nationale bestemmelser, paa ny disse bestemmelser, der gaelder. Denne konsekvens kan dog for det foerste undgaas ved hjaelp af den domstolsproevelse, jeg har omtalt, og hertil kommer, at situationen vil vaere den samme, hvis den modsatte loesning antages. Hvis der efter fristen for direktivets gennemfoerelse skal indroemmes en rimelig frist, foer de nationale bestemmelser kan betragtes som stiltiende bekraeftet, maa medlemsstaten i dette tidsrum formodes at ivaerksaette direktivet. Det kan dog ogsaa taenkes - men af de allerede anfoerte grunde er dette i strid med ordningens systematik - at gennemfoerelsesfristens udloeb automatisk indebaerer, at de meddelte nationale bestemmelser finder anvendelse.

Heraf foelger, at den omstaendighed, at direktivet finder anvendelse i tiden efter, at der er givet meddelelse om strengere nationale bestemmelser, foerer til, at direktivet har direkte virkning - hvis betingelserne herfor er opfyldt - og at borgerne kan stoette ret paa direktivet under en straffesag. Hvis Kommissionen da paa et senere tidspunkt bekraefter de nationale bestemmelser, vil dette naturligvis bevirke, at direktivet mister sin direkte virkning, og at de nationale bestemmelser finder anvendelse.

Forslag til afgoerelse

33 Sammenfattende foreslaar jeg, at Domstolen besvarer de spoergsmaal, Landskrona tingsraett har forelagt, saaledes:

»1) Et direktiv, der er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 100 A, kan have direkte virkning i den nationale retsorden, naar direktivets bestemmelser opfylder de normale betingelser med hensyn til, at de er klare, praecise og ubetingede, og naar fristen for direktivets gennemfoerelse i national ret er udloebet.

2) Den omstaendighed, at en stat i medfoer af traktatens artikel 100 A, stk. 4, har givet meddelelse om de nationale bestemmelser, den fortsat oensker at anvende, udelukker ikke, at et faellesskabsdirektiv, der er udstedt med hjemmel i artikel 100 A, har direkte virkning, for saa vidt som de i punkt 1 anfoerte betingelser er opfyldt.

3) Et faellesskabsdirektiv ophoerer ikke med at have direkte virkning i tidsrummet mellem statens meddelelse og Kommissionens afgoerelse, medmindre Domstolen anlaegger en anden bedoemmelse under behandlingen af en sags realitet eller i forbindelse med sin stillingtagen til foreloebige forholdsregler (spoergsmaal 3a). I tiden efter, at Kommissionen har truffet sin afgoerelse, ophoerer direktivet kun med at have direkte virkning, hvis Kommissionen har bekraeftet de nationale bestemmelser, der er meddelt den (spoergsmaal 3b).«

(1) - Dom af 17.5.1994, sag C-41/93, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 1829.

(2) - Dom af 1.10.1998, sag C-127/97, Sml. I, s. 6005. I dommen fik Domstolen ikke lejlighed til at behandle problemstillingen vedroerende traktatens artikel 100 A, stk. 4, fordi den - i overensstemmelse med mit principale forslag - fandt, at den nationale bestemmelse ikke faldt ind under harmoniseringsdirektivets anvendelsesomraade.

(3) - EFT L 237, s. 13.

(4) - Jf. anden og tredje betragtning til direktivet.

(5) - I henhold til artikel 2, stk. 7, betyder »quantum satis«, at der ikke i direktivet er specificeret noget maksimalniveau. Farvestofferne skal dog - selv med vaerdien quantum satis - anvendes i henhold til god fremstillingspraksis i en maengde, som ikke er hoejere end det, der er noedvendigt for at opfylde det tilsigtede maal, og paa betingelse af, at de ikke virker vildledende paa forbrugerne.

(6) - Jf. direktivets artikel 9, stk. 1.

(7) - De to retsakter blev undertegnet paa Korfu den 24.6.1994 (EFT 1994 C 241) og derefter aendret ved Raadets afgoerelse af 1.1.1995 (EFT L 1, s. 1), idet Kongeriget Norge ikke inden for den fastsatte frist, dvs. senest den 31.12.1994, havde deponeret sine ratifikationsdokumenter.

(8) - Set under denne synsvinkel er Domstolens dom af 5.4.1979 i Ratti-sagen, sag 148/78, Sml. s. 1629, stadig relevant, idet Domstolen fastslog, at private ikke kan paaberaabe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning inden udloebet af fristen for direktivets gennemfoerelse (jf. praemis 46).

(9) - Jf. dom af 18.12.1997, sag C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, Sml. I, s. 7411, som paa dette saerlige punkt synes at bygge paa det folkeretlige princip om, at en stat i tiden indtil en traktats ikrafttraeden skal afholde sig fra at foretage handlinger, der medfoerer, at traktaten mister sit formaal og sin hensigt (jf. artikel 18 i Wienerkonventionen af 23.5.1969 om traktatretten).

(10) - Dette princip ligger til grund for § 5 i lagen (1964:163) om infoerande av brottsbalken og f.eks. ogsaa for artikel 2, stk. 2, i den italienske straffelov. Inden for folkeretten kan der f.eks. henvises til artikel 15 i den internationale konvention af 15.12.1966 om borgerlige og politiske rettigheder. Baggrunden for princippet er, at det ville vaere urimeligt og selvmodsigende at straffe den, som har begaaet en handling, som nu er tilladt i henhold til retsreglerne.

(11) - Dette er fastslaaet i en omfattende praksis, jf. f.eks. dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357.

(12) - Beskatningsreglernes betydning for gennemfoerelsen af de grundlaeggende friheder er stadig oftere blevet paapeget, ogsaa i Domstolens praksis, jf. bl.a. domme af 28.1.1992, sag C-204/90, Bachmann, Sml. I, s. 249, og sag C-300/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 305, dom af 14.2.1995, sag C-279/93, Schumacker, Sml. I, s. 225, af 11.8.1995, sag C-80/94, Wielockx, Sml. I, s. 2493, og af 16.7.1998, sag C-264/96, ICI, Sml. I, s. 4695.

(13) - Jf. dom af 4.10.1991, sag C-70/88, Parlamentet mod Raadet, Sml. I, s. 4529, praemis 17, og af 17.3.1993, sag C-155/91, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 939, praemis 19.

(14) - Undtagelserne fra reglerne om frie varebevaegelser i traktatens artikel 36 skal fortolkes strengt (jf. dom af 25.1.1977, sag 46/76, Bauhuis, Sml. s. 5, praemis 5-12, og af 5.6.1986, sag 103/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1759, praemis 21 og 22). Samme betragtninger kan anlaegges med hensyn til undtagelserne fra reglerne om arbejdstagernes frie bevaegelighed i traktatens artikel 48, stk. 3, og reglerne om selvstaendige erhvervsdrivendes frie bevaegelighed i artikel 56, som der henvises til i artikel 66 ff. om fri udveksling af tjenesteydelser.

(15) - Netop i den foreliggende sag stoettes direktivet i vidt omfang paa hensynet til menneskers sundhed, og dermed er der allerede taget hensyn til den interesse, som ligger til grund for anmodningen om en undtagelse i medfoer af artikel 100 A, stk. 4.

(16) - Jf. ovenfor i fodnote 1, saerlig praemis 29 og 30.

(17) - I det foreliggende tilfaelde gav Kongeriget Sverige Kommissionen meddelelse om bestemmelserne den 2.11.1995. Fristen for gennemfoerelsen af direktivet udloeb den 31.12.1995.

(18) - Jf. dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451, praemis 11.

(19) - EFT 1989 L 40, s. 27.

(20) - For fuldstaendighedens skyld gengiver jeg ordlyden af de paagaeldende bestemmelser i artikel 95 (tidligere artikel 100 A), som affattet ved Amsterdam-traktaten: »Kommissionen bekraefter eller forkaster inden seks maaneder efter meddelelsen som omhandlet i stk. 4 og 5 de paagaeldende nationale bestemmelser efter at have konstateret, om de er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne, og om de udgoer en hindring for det indre markeds funktion. Hvis Kommissionen ikke har truffet nogen afgoerelse inden for dette tidsrum, betragtes de i stk. 4 og 5 omhandlede nationale bestemmelser som godkendt«. Det skal naevnes, at det heller ikke udtrykkeligt fremgaar af bestemmelsens nye ordlyd, om Kommissionens afgoerelse har konstitutiv virkning, eller om den blot er konstaterende. De synspunkter, jeg har fremfoert i det foregaaende, gaelder saaledes ogsaa for den nye traktat.

(21) - Pligten til at handle uden unoedigt ophold foelger af forpligtelsen til et loyalt samarbejde ved opfyldelsen af de forpligtelser, der foelger af traktaten, jf. artikel 5. Med hensyn til institutionernes forpligtelser efter artikel 5 kan der henvises til kendelse af 13.7.1990, sag C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl., Sml. I, s. 3365, dom af 23.2.1995, sag C-349/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 343, og - blandt Rettens afgoerelser - dom af 11.2.1992, sag T-16/90, Panagiotopoulou mod Parlamentet, Sml. II, s. 89, praemis 51.