ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DOMSTOLENS DOM

AF 30. JUNI 1966

Ferriera Ernesto Preo e Figli

mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab

Sag 2/65

Processprog: Italiensk

Angående:

Annullation af to individuelle beslutninger af 13. november 1964 fra Den Høje Myndighed om betaling af bidrag til udligningsordningen for importeret og hermed ligestillet skrot.

Domskonklusion:

De individuelle beslutninger af 13. november 1964 fra Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab om betaling af bidrag til udligningsordningen for importeret og hermed ligestillet skrot annulleres.

Generaladvokatens forslag til afgørelse:

Sagsøgte bør frifindes.

Sammendrag

Falles finansielle ordninger — udligningsordning for skrot — beregning af bidrag — Den Høje Myndigheds hensyntagen til genanvendt affaldsskrot — gennemsnitsprocent for dette anvendt ved beregningen — nøjagtig angivelse nødvendig

(EKSF-traktaten, artikel 53)

Ved fastsættelsen af en virksomheds bidragsforpligtelser over for en prisudligningsordning for skrot skal Den Høje Myndighed angive — dvs. begrunde — den gennemsnitsprocent, der er anvendt i det konkrete tilfælde ved beregningen af affaldsskrottets indvirkning, idet det ikke er tilstrækkeligt blot at nævne, at der er blevet taget hensyn hertil. Uden en sådan angivelse vil mulighederne for et rimeligt forsvar for de pågældende og for den nødvendige domstolskontrol blive væsentligt indskrænket.
3.

Artikel 4 i Den Høje Myndigheds beslutning nr. 2 — 57 fritager ikke det skrot, der købes og udnyttes af brugerne, for bidraget til udligningsordningen. Dens formål er blot at forhindre, at det skrot, der ikke bliver brugt fra dag til dag men henlægges på lager, pålægges afgift en gang til på det tidspunkt, hvor det sættes i ovnen.
—

Annullation af den individuelle beslutning af 21. juli 1965 hvorved sagsøgte bestrider sagsøgers ret til, inden for rammerne af udligningsordningen for importeret skrot, at fradrage 13831 tons jernaffald af ren Armco i bidragsgrundlaget;
1.

Ved disciplinære sanktioner må grundlaget for klagen over den pågældende tjenestemands handlemåde være angivet, i det mindste summarisk, således at Domstolen kan gøre brug af sin prøvelsesret og navnlig vurdere, hvor alvorligt forholdet er. Den mundtlige meddelelse til den pågældende af de påberåbte klagepunkter mod ham kan ikke anses for et supplerende led i begrundelsen af en disciplinær sanktion, da dommeren ikke kan tage hensyn hertil ved vurderingen af de grunde, som har ført administrationen til at handle, som den har gjort. Administrationens ønske om at beskytte det gode rygte for en tjenestemand, der er ramt af en disciplinær sanktion, kan ikke retfærdiggøre den utilstrækkelige begrundelse af et sådant skridt, da dette bør behandles fortroligt.
4.

Ved indførelsen af en udligningsordning er Den Høje Myndighed kun forpligtet til at give de virksomheder, der er omfattet af ordningen, meddelelse om bidragssatsen og udligningsprisen, hvilke er nødvendige faktorer for virksomhedernes fastsættelse af deres salgspris. Den Høje Myndighed er ikke forpligtet til at give de virksomheder, der er omfattet af ordningen, meddelelse om de andre faktorer i udligningsberegningerne.
1.

Formålet med at godkende særtariffer er at yde en midlertidig støtte til, særlig ved hjælp af en gentilpasning af produktion og handel, at overvinde ekstraordinære vanskeligheder, som er en følge af uforudseelige omstændigheder, og som kan forstyrre spredningen af de produktionsomkostninger, der opstår under naturlige vilkår for konkurrencen mellem virksomhederne. Jf. sammendrag nr. 2 i dommen i de forenede sager 27, 28 og 29/58, Sml. 1954—64, s. 183.
2.

Ansvar uden for kontraktsforhold — skade hidrørende fra en i henhold til fællesskabsretten og en medlemsstats ret ulovlig retsakt — bevis for forudgående udtømning af alle retsmidler efter national ret en betingelse for et erstatningskrav mod EØF (EØF-traktatens artikel 215)
1.

Selv i tilfælde af genoptagelse af proceduren for varig ansættelse er det unødvendigt at ændre integrationsudvalgets sammensætning. Dels er det ikke dette udvalgs opgave at træffe strafferetlige eller disciplinære foranstaltninger, men at vurdere tjenestemænds egnethed til at udføre deres arbejde. Dels er alene et uændret integrationsudvalg i stand til, efter længere tids erfaring, at udvikle ensartede bedømmelseskriterier og om nødvendigt at korrigere diskriminerende eller indbyrdes afvigende vurderinger, der er foretaget af de pågældendes overordnede. Jf. sammendrag nr. 1 og 2 i sag 87/63, Sml. 1954 — 64, s. 519 ff.
De i vedtægten hjemlede garantier med hensyn til en tjenestemands afskedigelse med pension kan ikke fortolkes således, at det skal være muligt for den pågældende at hindre oprettelsen af et invaliditetsudvalg, navnlig ved at nægte at udpege en læge efter sit eget valg. Det følger af den grundlæggende troskabs- og samarbejdspligt, som påhviler enhver tjenestemand over for den myndighed, hvorunder han hører, at adgangen til at udpege en læge også indebærer en forpligtelse.

Administrationen er, i givet fald, beføjet til at råde bod på den pågældendes passivitet med henblik på at sikre oprettelsen af et invaliditetsudvalg og dettes funktion, forudsat at den undgår enhver vilkårlighed og ikke unødigt tilsidesætter tjenestemandens interesser.
1.

Formålet med EØF-traktatens artikel 51 er at gøre det muligt for en vandrende arbejdstager at erhverve ret til ydelser for samtlige arbejdsperioder tilbagelagt i forskellige medlemslande, uden at han stilles ringere end andre arbejdstagere, fordi han har udnyttet sin ret til fri bevægelighed.
Kommissionen skal træffe afgørelse ved en beslutning, når den udelukker en aftale fra bødefritagelsesbestemmelsen i artikel 15, stk. 5 i forordning nr. 17 og i medfør af artikel 15, stk. 6 i den nævnte forordning meddeler, at betingelserne for anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 1 er til stede, og at den ikke finder grundlag for anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 3; det påhviler Kommissionen at vurdere sagens faktiske omstændigheder, at sammenholde disse med bestemmelserne i artikel 85, stk. 1 og 3 og udtrykkeligt at tage stilling til, om den pågældende aftale i sig selv opfylder alle betingelserne i stykke 1, og om der er grundlag for at anvende stykke 3. Kommissionen skal begrunde denne beslutning med en tydelighed, der er tilstrækkelig til, at Domstolen og alle vedkommende kan bedømme, om de førnævnte bestemmelser er korrekt anvendt.
EØF-traktatens artikel 95 forbyder ikke medlemsstaterne at pålægge varer, der indføres fra andre medlemsstater, en intern afgift, når der ikke findes nogen lignende indenlandsk vare eller andre indenlandske produkter, som vil kunne beskyttes. Medlemsstaterne har imidlertid ikke frihed til at pålægge disse varer afgifter af en sådan størrelse, at den frie varebevægelse på det fælles marked for deres vedkommende bringes i fare. Et sådant indgreb i den frie varebevægelse kan imidlertid ikke antages at foreligge, når afgiftssatsen holdes inden for de almindelige rammer for det nationale afgiftssystem, som den omtvistede afgift er en bestanddel af.

Jf. sammendrag nr. 1, dom i sagen 27/67.
Fællesskabet udgør en ny retsorden, til hvis fordel staterne, omend inden for begrænsede områder, har indskrænket deres suveræne rettigheder, og hvis retssubjekter ikke blot er medlemsstaterne men også disses statsborgere. Uafhængigt af medlemsstaternes lovgivning pålægger fællesskabsretten derfor ikke blot private forpligtelser men indebærer også rettigheder for dem, som indgår i deres juridiske formue. Disse rettigheder opstår ikke blot, når de udtrykkeligt er indrømmet i traktaten, men også når traktaten pålægger private såvel som medlemsstater og fællesskabsinstitutioner entydige forpligtelser. I denne forbindelse er det nødvendigt og tilstrækkeligt, at den pågældende bestemmelse i traktaten efter selve sin karakter er egnet til at fremkalde umiddelbare virkninger for de retlige relationer mellem medlemsstaterne og deres retsundergivne.

Jf. sammendrag nr. 3, dommen i sag 26/62, Sml. 1954 — 64, s. 375.
Ved at overdrage beføjelser til fællesskabsinstitutionerne har medlemsstaterne pålagt sig selv en tilsvarende begrænsning af deres suveræne rettigheder. Det er i overensstemmelse med traktatens system, at afgiftsområdet ikke som sådant er unddraget disse begrænsninger.

Den importafgift på landbrugsområdet, som henhører under fællesskabsretten og ikke under den nationale ret, er uanset dens mulige lighedspunkter med en skat eller en told, en opkrævning til regulering af udenrigshandelen, som er knyttet til en fælles prispolitik.

Traktaten om oprettelse af EØF har givet dette Fællesskabs institutioner beføjelse til, med henblik på at skabe en fælles markedsordning for landbrugsvarer, at indføre importafgiftsordninger, der kan anvendes umiddelbart i medlemsstaterne; gyldigheden af bestemmelserne herom berøres derfor ikke af, om den således indførte importafgift har karakter af told eller skat.
For at der kan tales om påvirkning af handelen mellem medlemsstater, skal det på grundlag af objektive, retlige og faktiske omstændigheder være sandsynligt, at den pågældende aftale, vedtagelse eller samordnede praksis er i stand til eventuelt at udøve direkte eller indirekte indflydelse på handelsstrømmene mellem medlemsstaterne, at medvirke til en opdeling af markedet og at vanskeliggøre den med traktaten tilsigtede økonomiske integration.

Jf. sammendrag nr. 7, sag 56/65.
4.

Fri bevægelighed for personer — vandrende arbejdstagere — forsikring mod alderdom og død — anvendelsen af ordningen efter forordning nr. 3 — garanti for de pågældende for ydelser erhvervet i henhold til medlemsstaternes lovgivninger — muligheder efter disse lovgivninger — afkald unødvendigt — tidspunkt for valget fastsat af de nationale lovgivninger (Forordning nr. 3, artikel 27 og 28)
—

en påstand om, at sagsøgte tilpligtes at betale sagsøgerinden et skønsmæssigt fastsat beløb på 30000 belgiske franc i erstatning for det indtægtstab, hun har lidt ved ikke at komme i betragtning, og for den sagsøgerinden tilføjede skade som følge af sagsøgtes culpøse adfærd i forbindelse med de omstændigheder, der førte til, at sagsøgerinden ikke blev udnævnt.
4.

Forordning nr. 3, artikel 13, litra a) finder, i sin affattelse fra før forordning nr. 24/64, anvendelse på den arbejdstager, der udelukkende er ansat med henblik på beskæftigelse på en anden medlemsstats territorium end den, på hvis territorium den virksomhed, han normalt er tilknyttet, befinder sig, forudsat at varigheden af hans beskæftigelse på førstnævnte stats territorium må antages ikke at ville overstige et år.
1.

Når forordning nr. 3 anvender udtrykket »ligestillede perioder«, er det ikke hermed meningen at ændre eller supplere national ret, forudsat, at denne respekterer EØF-traktatens artikler 48 til 51. Forordning nr. 3 henviser særligt til de betingelser, som af national ret kræves opfyldt for anerkendelsen af en bestemt periode som ligestillet med egentlige forsikringsperio-der.
2.

Artikel 28, stk. 1, litra f) i forordning nr. 3 (EØF) finder både anvendelse, når den pågældende ikke opfylder betingelserne for modtagelsen af ydelser, og når han ikke opfylder betingelserne for stiftelse af retten til sådanne ydelser. En vandrende arbejdstager, hvis. ret til alderspension er blevet opgjort efter lovgivningen i to medlemsstater i overensstemmelse med artikel 28, stk. 1, litra a) og b) i Rådets forordning (EØF) nr. 3 om vandrende arbejdstageres sociale sikring, men hvis modtagelse af den pensionsandel, som det påhviler en af de nævnte stater at udrede, er blevet udsat, har krav på, at den anden stats forsikringsinstitution udbetaler ham et pensionsbeløb, der alene er beregnet efter denne stats lovgivning og vedrører de forsikringsperioder, som er tilbagelagt i henhold til denne lovgivning.
3.

Ved forordning nr. 3 er der ikke indført en fælles ordning for social sikring, hvoraf yderen kan udlede et enkelt krav, som skal fordeles på de nationale institutioner, men forordningen tillader opretholdelsen af selvstændige ordninger, der hjemler selvstændige krav over for selvstændige institutioner, i forhold til hvilke yderen har direkte rettigheder enten i medfør alene af national ret eller i medfør af national ret, om nødvendigt suppleret med fællesskabsretten. Jf. sammendrag nr. 3, dom i sag 1/67.
DOMSTOLENS DOM

AF 5. JULI 1967

Kurt Colditz

mod Caisse d'Assurance Vieillesse des Travailleurs Salariés de Paris

(Anmodning om præjudiciel afgørelse)

Sag 9/67

Processprog: Fransk

Angående:

En anmodning om en prajjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artiklerne 28 i forordning nr. 3 og 30 — 36 og 83 i forordning nr. 4, særlig med henblik på spørgsmålet, om disse bestemmelser skal forstås således, at pensionsbegæringen uden for de særlige tilfælde i litra e) og litra f) i artikel 28 nødvendigvis skal imødekommes samtidig af alle implicerede nationale institutioner, for at den kan få virkning fra dagen for den begæring, som først er indgivet til en af de nævnte institutioner.

Domskonklusion:

Artikel 28 i forordning nr. 3 i forbindelse med artiklerne 30 — 36 og 83 i forordning nr. 4 indebærer ikke, at en pension, der er erhvervet ret til i en medlemsstat uden anvendelse af artikel 27, og en anden pension, der endnu ikke er erhvervet ret til i en anden medlemsstat, skal fastsættes samtidig på grundlag af det samme tidspunkt.

Generaladvokatens forslag til afgørelse :

Artikel 28 i forordning nr. 3 betragtet i sammenhæng med artiklerne 30 — 36 og 83 i forordning nr. 4, kræver ikke nødvendigvis, uden for de i stk. 1, litra e) og f) nævnte tilfælde, at de forskellige medlemsstaters institutioner fastsætter alderspensionerne samtidig og ud fra samme dato, når beregningen af den første begærede pension ikke påvirkes af den omstændighed, at fastsættelsen af den pension, som en anden medlemsstat skal yde, sker senere.

Sammendrag

1. Fri bevægelighed for personer — vandrende arbejstagere — forsikring — ordning i henhold til forordning nr. 3 — opretholdelse af selvstændige nationale ordninger og selvstændige krav.

2. Fri bevægelighed for personer — vandrende arbejdstagere — forsikring — anvendelse af fællesskabsordningen — overholdelse af de begunstigedes rettigheder i henhold til nationale lovbestemmelser.

3. Fri bevægelighed for personer — vandrende arbejdstagere — forsikring mod alderdom og død — samtidig fastsættelse af pensionsbeløb ikke nødvendig (Forordning nr. 3, artikel 28)

1. Jf. sammendrag nr. 3, sag 2/67.

2. Ordningen for social sikring af vandrende arbejdstagere, der skal sikre de vandrende arbejdstagere de rettigheder, der svarer til deres forskellige arbejdsperioder, kan ikke uden en udtrykkelig undtagelse, der er i overensstemmelse med traktatens mål, medføre, at de pågældende mister en del af deres rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning. Jf. sammendrag nr. 1, sag 4/66, Sml. 1965 — 68, s, 315.
2.

Under hensyn til de vanskeligheder, som fortolkningen af disse bestemmelser frembyder, må de undersøges i lyset af traktatens artikler 48 til 51, som udgør grundlaget, rammerne og grænserne for de forordninger, der er vedtaget på området for social sikring. Disse bestemmelser skal sikre »arbejdskraftens frie bevægelighed«, især ved »afskaffelse af enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere for så vidt angår beskæftigelse, aflønning og øvrige arbejdsvilkår«; i artikel 51 præciseres det særligt, at de forordninger, der vedtages til gennemførelse heraf, skal indføre »en ordning, som gør det muligt at sikre vandrende arbejdstagere … sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse«; disse forskrifter gør det straks klart, at de nævnte forordninger i deres helhed sigter på i visse henseender at stille den vandrende arbejdstager gunstigere, end han ville være stillet, hvis alene national ret gjaldt; i tvivlstilfælde bør disse forordninger altså fortolkes i lyset af dette formål. Det følger af selve ordlyden af artikel 51, at bestemmelsen først og fremmest omhandler det tilfælde, hvor en medlemsstats lovgivning i sig selv ikke giver en forsikret ret til ydelser, fordi den pågældende ikke har tilbagelagt et tilstrækkeligt stort antal forsikringsperioder under denne lovgivning; i en sådan situation sigter den på at forpligte den kompetente institution i nævnte stat til også at tage de forsikringsperioder i betragtning, som er tilbagelagt under de øvrige medlemsstaters ordninger, og at tildele en ydelse, når summen af de således sammenlagte forsikringsperioder når eller overgår minimum for de forsikringsperioder, der er fastsat i nævnte stats lovgivning; denne ydelse kan dog, for at den forsikrede ikke skal tildeles unødvendige fordele, i medfør af artikel 28, stk. 1, litra b) i forordning nr. 3 ikke overskride »forholdet mellem længden af de efter den nævnte lovgivning tilbagelagte perioder … og den samlede varighed af de efter lovgivning i alle de pågældende medlemsstater tilbagelagte perioder«; saledes fremstar denne bestemmelses mulighed for forholdsmæssig beregning, skønt den ikke udtrykkeligt er nævnt i traktatens artikel 51, som en uadskillelig bestanddel af metoden til sammenlægning og forudsætter nødvendigvis en forudgående sammenlægning. Det følger af ovenstående, at sammenlægning og forholdsmæssig beregning ikke kommer i betragtning i det tilfælde, hvor den tilsigtede virkning med artikel 51 allerede er opnået i en stat alene i medfør af de nationale lovbestemmelser; artikel 51 kan altså ikke udgøre grundlaget for beregningen af ydelsen fra den kompetente institution i nævnte stat ved at hjemle sammenlægning og forholdsmæssig beregning.
1.

Vikarordningen er omfattet af administrationens generelle beføjelse til at tilrettelægge tjenesten og kan benyttes til at sikre tjenestens opretholdelse i tilfælde, hvor indehaveren af en stilling er fraværende eller forhindret; et vikariat kan imidlertid ikke strækkes over længere tid, end tjenestens normale funktion kræver under hensyn til dens objektive behov. Midlertidig tjeneste er kun tilladt inder for den kategori, som den tjenestemand, der skal erstattes, tilhører, og kan derfor ikke anvendes på en ansat, der har erstattet en tjenestemand fra en anden kategori end sin egen.
2.

Selv om disciphnærrådet kun er et rådgivende organ for ansættelsesmyndigheden er det dog i udøvelsen af sine beføjelser bundet af grundlæggende retsplejeprincipper. Som følge af disse principper kan Rådet ikke afvise en begæring om vidneafhøring, som nøjagtigt angiver de vidner, der ønskes indkaldt, de faktiske omstændigheder, som vidnerne bør afhøres om, og de grunde, der kan gøre afhøringen berettiget; men det tilkommer Rådet at bedømme begæringens betydning for tvistens genstand og nødvendigheden af at afhøre de pågældende vidner. Karakteren af en kontradiktorisk undersøgelse iværksat af disciplinærrådet forudsætter ikke, at den pågældende medvirker ved det rapporterende medlems prøvelse af do-kumenterne eller ved dennes meddelelser til sine kolleger under sagens forberedelse, men kræver blot, at den pågældende underrettes om undersøgelsens forløb og sættes i stand til i rette tid at udtale sig om det fremkomne materiale.
a)

Annullation af den beslutning, der indeholdes i en til sagsøgeren stilet note af 22. november 1966 fra hr. Mercereau, vicedirektør for Fællesforetagendet Ispra, for så vidt denne beslutning for sagsøgeren indebærer et afslag på forelæggelse af en udførlig udtalelse vedrørende valget af virksomhed til vedligeholdelsen af centrets installationer for Det rådgivende Udvalg for Indkøb og Kontrakter, forinden beslutning tages, samt annullation af det første afsnit af det til sagsøgeren stilede notat af 2. december 1966 fra hr. Kramers, direktør for Fællesforetagendet Ispra, for så vidt det bekræfter den fornævnte note fra hr. Mercereau (påstandens punkt 1 og 2);
1.

En forretning, der unddrager sig ethvert kriterium for generel prisfastsættelse, falder uden for forbudsbestemmelsen i traktatens artikel 60, stk. 1, idet enhver risiko for forskelsbehandling udelukkes af den omstændighed, at en sådan forretning efter sin art ikke kan sammenlignes med nogen anden; inden for denne artikels anvendelsesområde falder derimod forretninger, som, selv om de i forhold til normale forretninger frembyder visse særtræk, f. eks. med hensyn til kundernes trofasthed eller de købte mængders størrelse, og af denne grund udstyres med særlige salgsbetingelser, dog forbliver indbyrdes sammenlignelige.
2.

En afgift, som opkræves inden for rammerne af lovgivningen om omsætningsafgift, og hvis formål er at ligestille alle varegrupper i afgiftsmæssig henseende uanset deres oprindelse, er ikke, med mindre den har protektionistisk karakter, en afgift med tilsvarende virkning som told i betydningen af artikel 20, stk. 1 i forordning nr. 19 om gradvis oprettelse af en fælles markedsordning for korn. Jf. sammendrag nr. 1 i sag 7/67, Sml. 1965 — 68, s. 501. Jf. sammendrag nr. 5 i sag 57/65, Sml. 1965 — 68, s. 199.
3.

Den i traktatens artikel 95 tilkendte virkning, udelukker anvendelse af enhver nationalretlig foranstaltning, som er uforenelig med denne artikel. Den begrænser imidlertid ikke de kompetente retters beføjelse til blandt den nationale retsordens forskellige retsmidler at vælge dem, som er egnede til at beskytte de individuelle rettigheder som fællesskabsretten har tilstået. Når en intern afgift kun er uforenelig med artikel 95, stk. 1 ud over et vist beløb, tilkommer det således den nationale ret at afgøre, om denne ulovlighed rammer afgiften i dens helhed eller kun i det omfang, den overstiger det nævnte beløb. Det tilkommer ligeledes den nationale domstol at fastslå, om de forskrifter i national ret, som strider mod nævnte bestemmelse, skal opkræves, eller om de er ugyldige med virkning fra den 1. januar 1962, eller at angive mulige løsninger. Jf. sammendrag nr. 2, dommen i sag 28/67.
Spørgsmål c går ud på, om traktaten i de i spørgsmål a omhandlede stilfælde indeholder begrænsninger med hensyn til størrelsen af de interne afgifter, der pålægges indførte varer, og i bekræftende tilfælde anmodes Domstolen om at udtale, hvori disse begrænsninger består.

Selv om artikel 95, som oven for udtalt, ikke forbyder medlemsstaterne at pålægge indførte varer afgifter, har de imidlertid ikke frihed til at pålægge varer, som, fordi der ikke findes tilsvarende indenlandske varer, falder uden for forbudsbestemmelserne i artikel 95, afgifter af en sådan størrelse, at den frie varebevægelse på det fælles marked for disse varers vedkommende bringes i fare;

et sådant indgreb i den frie varebevægelse kan imidlertid ikke antages at foreligge, når afgiftssatsen holdes inden for de almindelige rammer for det nationale afgiftssystem, som den omtvistede afgift er en bestanddel af.

På grundlag af disse præmisser
5.

Artikel 95, stk. 2, der supplerer stk. 1, forbyder opkrævning af enhver intern af gift, som enten rammer en importeret vare hårdere end en national vare, der — uden at ligne den førstnævnte i den i artikel 95, stk. 1 forudsatte betydning — dog konkurrerer med denne eller, hvor der ikke foreligger direkte konkurrence, fordyrer den importerede vare med én fiskal byrde med den følge at beskytte en vis virksomhed, der er forskellig fra den, som ligger til grund for fremstillingen af det importerede produkt. Nævnte stk. 2 finder dog kun anvendelse, når de deri omhandlede økonomiske forhold ikke blot er af tilfældig karakter, men der er tale om varige og typiske omstændigheder. Virkningen af en afgift på de i artikel 95, stk. 2 omhandlede økonomiske forhold må bedømmes i lyset af de mål, der søges nået med artikel 95, som sigter på at garantere normale konkurrenceforhold og fjerne alle afgiftsmæssige hindringer, der kan amme de frie varebevægelser inden for fællesmarkedet. Traktaten forbyder ikke den nationale ret i påkommende tilfælde at træffe afgørelse om, under hvilket niveau den pågældende afgift ikke længere har den efter artikel 95, stk. 2 forbudte protektionistiske virkning og fastsætte retsvirkningerne heraf.