FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS

FREMSAT DEN 28. SEPTEMBER 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Alessandro Moli, som var ansøger til den udvælgelsesprøve, der blev afholdt af Kommissionen i 1974 under betegnelsen KOM/B/117, fik adgang til at deltage i denne udvælgelsesprøve og blev derefter optaget på den reserveliste for ansættelsen af assistenter, der blev oprettet som resultat af nævnte prøve.

Efter vedtægtens artikel 28, litra e) kan en person kun udnævnes til tjenestemand, hvis han »opfylder de for hans hverv nødvendige fysiske krav.«

Det er grunden til, at vedtægtens artikel 33 bestemmer:

»Før udnævnelsen underkastes den udvalgte ansøger en lægeundersøgelse af en af institutionens læger, for at institutionen kan få sikkerhed for, at ansøgeren opfylder betingelserne i henhold til artikel 28, litra e)«.

I overensstemmelse med disse bestemmelser gennemgik sagsøgeren den 22. oktober 1974 den krævede lægeundersøgelse. Han blev bedømt fysisk egnet. Men af grunde, som akterne ikke anfører nærmere, blev han ikke udnævnt på dette tidspunkt.

Det var først i januar 1976, da en stilling, som måtte anses for passende til sagsøgeren, blev ledig, at administrationen besluttede at ansætte ham på den betingelse, at han underkastede sig en ny lægeundersøgelse, idet de første lå mere end et år tilbage.

Denne nye undersøgelse, som blev foretaget den 11. februar 1976 af dr. Turner, en af institutionens rådgivende læger, blev suppleret med en anden undersøgelse, som i Italien, den pågældendes bopælsland, blev betroet en specialist, der også var rådgivende læge ved institutionen.

Den efterfølgende 8. marts underrettede chefen for afdelingen »ansættelse, udnævnelse og forfremmelse« i personaledirektoratet den pågældende om det negative resultat af den foretagne lægeundersøgelse, idet han nærmere forklarede ham, at denne erklæring om fysisk uegnethed stillede sig hindrende i vejen for hans ansættelse i Kommissionens tjeneste.

For det tilfælde, at sagsøgeren ønskede at kende grundene til denne uegnethed — grunde, som ikke kunne meddeles ham personligt — foreslog han ham at anmode sin egen læge om at sætte sig i forbindelse med dr. Semiller, chef for Kommissionens lægetjeneste, i Bruxelles. Det er en kendsgerning, at grunde af egentlig medicinsk karakter til afgørelser om tjenstlig uegnethed ikke i tilfælde af visse lidelser kan åbenbares direkte for en ansøger på grund af den lægelige tavshedspligt, som kan gøres gældende både over for sidstnævnte og over for institutionen selv. Det tilkommer en persons egen læge på den pågældendes begæring at informere sig hos lægetjenesten og derpå tage ansvaret for underretningen af hans patient om grunden til uegnetheden.

Desuden informerede chefen for afdelingen Moli om, at sidstnævnte inden for en frist af 20 dage fra dagen, hvor han havde modtaget chefens brev, var berettiget til at forlange, at hans tilfælde blev undersøgt på ny af en gruppe praktiserende læger, der bestod af mindst tre læger, der var knyttet til institutionen som rådgivere.

Sagsøgeren har faktisk benyttet sig af begge disse fremgangsmåder.

Han henvendte sig først til sine to egne behandlende læger, dr. Nardacci fra Salerno og dr. d'Avenzo fra Bruxelles. I breve, der var dateret hhv. den 16. og den 9. marts, dvs. inden for en meget kort frist, anmodede disse to praktiserende læger Kommissionens lægetjeneste om oplysning om de medicinske årsager til afgørelsen om deres patients fysiske uegnethed.

Sagsøgeren anmodede samtidig, den 10. marts, Kommissionen om at forelægge hans tilfælde for et udvalg af rådgivende læger.

Men brevene fra sagsøgers egne læger forblev ubesvarede, og derfor indgav Moli den 20. maj 1976 i henhold til artikel 90 i vedtægten for tjenestemænd en klage over erklæringen om fysisk uegnethed og den påfølgende afgørelse om ikke at ville udnævne ham.

Der blev ikke truffet nogen udtrykkelig beslutning vedrørende denne klage, og først den 21. oktober 1976 blev de konklusioner, som Kommissionens læge var kommet frem til ved den første undersøgelse den 11. februar, underkastet en vurdering af en lægegruppe. Denne gruppe, der bestod af lægerne Semiller, Romain og Vigan, bekræftede hovedsagelig den oprindelige afgørelse med følgende betragtninger: »På grundlag af indgående medicinske undersøgelser og udtalelser, som er afgivet af speciallæger, er gruppens medlemmer af den opfattelse, at Alessandro Moli ikke er i besiddelse af de for hans hverv nødvendige fysiske kvalifikationer«.

Jeg ved ikke, om sagsøgeren i rette tid fik kendskab til denne erklæring. Så meget er vist, at han den 20. december 1976 anlagde et søgsmål imod den stiltiende afvisning, som fulgte af den af Kommissionen iagttagne tavshed over for hans klage; i dette søgsmål nedlægger han påstand om annullation af ovennævnte stiltiende afvisning og følgelig af det afslag på udnævnelse, der blev meddelt ham af medicinske grunde, som han ikke har fået kendskab til.

De medicinske årsager, der lå til grund for den første erklæring om uegnethed, blev først i brev af 2. februar 1977, dvs. under retssagen — forsinkelsen skyldes tekniske vanskeligheder, oplyser Kommissionen — meddelt dr. Nardacci, den ene af sagsøgerens egne læger, som — tillad mig at henlede opmærksomheden på denne omstændighed — havde anmodet herom henved et år tidligere.

Til støtte for sagen gør Moli i virkeligheden to søgsmålsgrunde gældende.

Den første støttes på den manglende begrundelse af afgørelsen af 8. marts 1976, hvorved chefen for vedkommende afdeling afslog hans udnævnelse ene og alene under henvisning til den ubegrundede erklæring om uegnethed, som var afgivet af lægetjenesten.

Angående dette første punkt tror jeg ikke, at afgørelsen med rette kan anfægtes. Må det antages, at der foreligger alvorlige lidelser, som det kunne have betænkelige følger at åbenbare for den pågældende, binder den lægelige tavshedspligt administrationen, ligesom den binder den læge, der har foretaget undersøgelsen.

Men i forbindelse med den manglende begrundelse påberåber sagsøgeren sig krænkelse af retten til at blive hørt, og jeg mener faktisk, selv om vedtægten ikke forudser og gennemfører en egentlig kontradiktorisk procedure, at administrationen selv, ved en bindende beslutning, har forpligtet sig til at foranstalte en fremgangsmåde af denne beskaffenhed, om ikke på niveauet for den lægeundersøgelse, som artikel 33 kræver, så dog med hensyn til den pågældendes indsigelse mod det negative resultat af nævnte undersøgelse.

Med andre ord, ved at tilskynde sagsøgeren til at lade sine egne læger anmode om de grunde, som institutionens læge havde lagt vægt på ved udarbejdelsen af en erklæring om fysisk uegnethed, havde administrationen virkelig til hensigt, under de førstnævntes faglige ansvar, at give ham et middel til i rette tid at fremsætte indsigelser mod de pågældende grunde.

Det havde faktisk stået disse praktiserende læger frit, hvis de selv havde skønnet det muligt at underrette deres klient om de virkelige grunde, som Kommissionens læge gjorde gældende mod hans ansættelse i institutionens tjeneste.

Moli ville følgelig have været i stand til i rette tid at fremsætte indsigelser mod det afslag, som ligger til grund for tvisten.

Selv om sagsøgerens egne læger skønnede, at de ikke kunne meddele ham den rådgivende læges vurderinger — for at undgå enhver eventuel risiko — har de i hvert fald kunnet drøfte disse vurderinger og gøre deres synspunkt gældende vedrørende sagsøgerens reelle mulighed for at klare det hverv, som i princippet var bestemt for ham. Således kunne der være indledt en kontradiktorisk forhandling, der var egnet til at sikre Moli's rettigheder.

I anden række, selv om nedsættelsen af en ad hoc-lægegruppe sammensat af tre rådgivende læger ved institutionen ikke modsvarer nogen vedtægtsmæssig forpligtelse efter teksternes nuværende affattelse, står det ikke desto mindre fast, at administrationen, gennem chefen for ansættelsesafdelingen, udtrykkeligt havde opfordret sagsøgeren til at anmode om sådan en nedsættelse i den hensigt at få foretaget en ny undersøgelse af hans tilfælde, dvs. i påkommende tilfælde at omstøde de resultater eller vurderinger, som en enkelt læge var kommet frem til i februar 1976.

Administrationen havde forpligtet sig selv ved denne fremgangsmåde. Derudover skulle den blot gennemføres under sådanne betingelser, at de behandlende læger, der havde til opgave at repræsentere Moli, fik mulighed for at undersøge grundene til den fysiske uegnethed, som den rådgivende læge havde fastslået ved den første undersøgelse, og for at underrette medlemmerne af den lægegruppe, der skulle genoptage sagen, om deres iagttagelser.

Jeg tror ikke, at en sådan fremgangsmåde kunne have skadet tavshedspligten med hensyn til de vurderinger af medicinsk art, der var anlagt på sagsøgerens tilfælde af institutionens lægetjeneste.

Men hvorom alting er, for det første har den kendsgerning, at de af lægen i februar 1976 anførte grunde først blev forelagt sagsøgers egen læge efter sagens anlæggelse, og dernæst den omstændighed, at gruppen til sagens genoptagelse trådte sammen og afgav udtalelse i den efterfølgende oktober måned, dvs. i hvert fald efter klagens indgivelse, haft til følge at berøve sagsøgeren muligheden for på nyttig måde at fremsætte indsigelser mod — eller bare at rejse debat om — de vurderinger, der er anlagt både af den rådgivende læge og af medlemmerne fra gruppen til sagens fornyede undersøgelse.

Under disse omstændigheder er jeg derfor af den opfattelse, at fremgangsmåden har været behæftet med en væsentlig mangel, hvilket har skadet ligevægten mellem parterne og sagsøgerens ret til at blive hørt.

Selv om jeg ikke finder det hensigtsmæssigt at genoptage fremgangsmåden ved at beordre en tredje lægeundersøgelse af sagsøgeren foretaget af en komité, i hvilken Moli skulle repræsenteres af i hvert fald en af sine egne læger, vil jeg på grundlag af ovenstående fremsætte forslag om annullation både af den afgørelse, der er indeholdt i brevet af 8. marts 1976 fra chefen for ansættelses-afdelingen, og af den stiltiende afvisning af Moli's administrative klage. Desuden foreslår jeg, at sagsomkostningerne pålægges Kommissionen.

( 1 ) – Oversat fra fransk.