3.

Med den anden søgsmålsgrund — overtrædelse af traktaten samt af regler til gennemførelse af traktaten — har sagsøgeren villet fremføre en lang række indsigelser, som for overskuelighedens skyld kan inddeles i tre grupper: 1) fejl vedrørende det retlige grundlag for beslutningen; 2) fejl, der vedrører klagepunktet om førelsen af et hemmeligt regnskab til camouflering af rabatter; 3) fejl, der har med klagepunktet om hindringer for Kommissionens kontrolforanstaltninger at gøre. Lad mig begynde med den første gruppe. De her henhørende mangler er følgende: a) den anfægtede beslutning indeholder ikke nogen særskilt angivelse af de bestemmelser i beslutning nr. 14/64, som Krupp skulle have overtrådt, selv om man i artikel 1 i sidstnævnte beslutning finder en udførlig, detaljeret opregning af de dokumenter, som skal være til stede for at undgå overtrædelser; b) overtrædelser af sidstnævnte beslutning medfører ikke som overtrædelser af EKSF-traktatens artikel 47, at der pålægges økonomiske sanktioner. Disse indsigelser er efter min mening begge grundløse. Om den første skal jeg bemærke, at Kommissionen ikke har været forpligtet til præcist at angive overtrædelsen i en speciel bestemmelse. De dokumenter, der er opregnet i litra a)-g) i artikel 1 i beslutning 14/64 er jo kun eksempler på, hvilken dokumentation, der skal stilles til rådighed for inspektørerne. Lovgiveren interesserer sig kun for én ting, nemlig for at den dokumentation, Kommissionens befuldmægtigede får forelagt, omfatter »alle bilag« (ottende betragtning) og indeholder »de oplysninger, der er nødvendige for en effektiv kontrol med overholdelsen af prisbestemmelserne« (fjerde betragtning), altså at der er tale om en udtømmende og sandfærdig dokumentation. For så vidt angår den anden indsigelse indeholder dernæst artikel 3 i beslutningen udtrykkeligt en bestemmelse om, at »over for de virksomheder, der unddrager sig de forpligtelser, der fremgår af denne beslutning, kan sanktionerne i henhold til traktatens artikel 47, stk. 3, iværksættes«. Som tidligere omtalt vedrører den anden gruppe mangler klagepunktet om, at Krupp Stahl AG har ført et hemmeligt regnskab for at skjule fortrolige rabatter. Ifølge selskabet har Kommissionen haft kendskab til de her omhandlederabatter, som den tilmed havde godkendt inden for rammerne af en præcis aftale. Selskabet har derfor ikke haft grund til at holde dem skjult for Kommissionen ved hjælp af et parallelt regnskab. På dette punkt må man efter min mening i vidt omfang give Krupp Stahl AG ret. Kommissionen har i en besvarelse af et spørgsmål fra Domstolen anerkendt, at den i tidsrummet 1. januar 1980 — 30. juni 1981 gav de kriseramte virksomheder i jern- og stålindustrien tilladelse til at give rabatter af samme størrelse til hver enkelt gruppe af sammenlignelige forbrugere. Ifølge aftalen herom skulle rabatterne som en undtagelse fra traktatens artikel 60 ikke offentliggøres eller meddeles til Kommissionen. Men virksomhederne skulle gøre Kommissionens inspektører bekendt med dem, således at inspektørerne kunne kontrollere, at reglerne om forbud mod forskelsbehandling blev overholdt. Rabatterne har altså været lovlige, dengang kontrollen fandt sted. Det kan ikke hævdes, at de var udtryk for en forskelsbehandling, idet Kommissionen jo ikke fandt det nødvendigt at vedtage en ad Aoc-beslutning for Krupp Stahl AG. Hvorfor lægges det så det sagsøgende selskab til last, at det har ført et hemmeligt regnskab? Dette punkt i sagen er ikke blevet klarlagt under den mundtlige forhandling. Det har faktisk vist sig, at inspektørerne måske på grund af en for snæver arbejdsdeling inden for Kommissionens tjenestegrene ikke havde kendskab til rabataftalen. Derfor nåede de til det resultat, at rabatterne var ulovlige, og drog den slutning, at Krupp Stahl AG's bogføringssystem havde til formål at skjule dem. Det er muligt, at Krupp Stahl AG's grunde til at anvende denne ordning herefter kan være af interesse for de tyske myndigheder. Men på fællesskabsretligt plan er selskabets indsigelse helt på sin plads. Og så til sidst nogle ord om den tredje gruppe mangler. Det drejer sig om følgende: a) Det har blot været en uoverensstemmelse om rækkevidden af Kommissionens kontrolbeføjelser, der har bibragt Kommissionen den opfattelse, at der i kontrollens første fase blev lagt »hindringer« i vejen for dens inspektører. Der var hjemmel i klare tyske lovbestemmelser for at afslå at give inspektørerne adgang til de arkiver, hvor dokumenterne blev opbevaret, og Krupp havde derfor ret til at anmode Kommissionen om en klarlæggelse i form af en beslutning på dette punkt, men udøvelsen af en ret kan ikke betegnes som en »hindring«; b) Krupp Stahl AG har ikke på nogen måde hindret inspektørernes virksomhed i kontrollens anden fase. Dette bevises af, at inspektørerne fik adgang til at gennemgå alle de fremlagte dokumenter, selv om det først kunne ske efter en »indgående drøftelse«. Den under a) fremførte indsigelse er velbegrundet. Jeg skal ikke gå nærmere ind på spørgsmålet om inspektørernes ret til at få adgang til arkiverne, som er blevet afgjort ved beslutning af 22. juni 1982, en beslutning, som Krupp Stahl AG har bøjet sig for, om end modvilligt. Derimod må jeg fremhæve de indrømmelser, sagsøgte har givet under sagen. Det anerkendes, at virksomhederne har ret til at anmode om en beslutning til klarlæggelse af indholdet af og grænserne for Kommissionens kontrolbeføjelser (hvilket i øvrigt er en ret, som Domstolen har anerkendt i dom af 4.4.1960 i sag 31/59, Acciaierie e Tubificio di Brescia mod Den Høje Myndighed, Smi. 1954-1964, s. 171). Kommissionen har i øvrigt udtalt, at de tildragelser, der fik den til at vedtage beslutningen af 22. juni 1981, ikke er genstand for beslutningen af 13. juli 1983. Dette må efter min mening være tilstrækkeligt til at fastslå, at sidstnævnte retsakt skal annulleres, for så vidt som Krupp Stahl AG deri lastes for at have hindret undersøgelserne (artikel 1) ved at formene inspektørerne »adgang til de lokaler, hvor dokumenterne blev opbevaret« og ved at tvinge Kommissionen til »at vedtage en individuel beslutning«. Den under b) omtalte indsigelse savner derimod grundlag. Ifølge Krupp Stahl AG forløb kontrollens anden fase gnidningsløst, og Kommissionen kunne dog også på grundlag af den fastslå, at virksomheden førte et parallelt regnskab. Men sagsøgtes udtalelser i så henseende stemmer ikke overens med virkeligheden. I retsmødet er det blevet oplyst, at de inspektører, der ønskede regnskabsdokumenterne stillet til rådighed, blev udsat for alle mulige vanskeligheder. Det skyldes ikke mindst, at de blev opbevaret i særlige lokaler eller for visse regnskabsdokumenters vedkommende endog andre steder end der, hvor selskabet havde sit hovedsæde. Det er nu imidlertid et almindeligt retsprincip, at aftaler skal opfyldes loyalt, og forpligtelsen til at fremlægge de regnskabsdokumenter, der vedrørte rabatterne, har derfor kun kunnet anses for opfyldt ved en øjeblikkelig, frivillig fremlæggelse af disse for inspektørerne. Da dette ikke har været tilfældet i den foreliggende sag, må resultatet være, at Krupp har brudt den aftale, ved hvilken selskabet var forpligtet hertil. Sagsøgeren har i øvrigt selv udtalt, at inspektørerne først fik dokumenterne udleveret efter en »indgående drøftelse«, og også anerkendelsen heraf underbygger klagepunktet om, at det sagsøgende selskab har hindret kontrollen i strid med EKSF-traktatens artikel 47 samt beslutning 14/64.