ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48.

For en god ordens skyld vil det være gavnligt at undersøge, om der fra EU’s miljøregler kan udledes nogle nyttige principper, som eventuelt kan anvendes analogt. Begreberne »restprodukt« og »biprodukt« er blevet behandlet af Domstolen inden for rammerne af miljølovgivningen, især i forbindelse med fortolkning af rammedirektivet om affald ( 32 ). Efter min opfattelse finder disse begreber ikke analog anvendelse her. Hovedsagen vedrører for det første anvendelsen af kul, hvilket ikke er et biprodukt eller et restprodukt, men derimod anvendes i den omhandlede produktionsproces. For det andet er klassificeringen af CO2 os uvedkommende, og det er således irrelevant, hvorvidt det anses for at være et biprodukt eller et restprodukt af forbrændingen. For det tredje skal den miljøretlige praksis om betydningen af ordene »affald« og »at skille sig af med«, som det anvendes i rammedirektivet om affald, findes i en helt anden sammenhæng. Ordlyden, opbygningen af og formålet med denne foranstaltning er ikke de samme som ved det i hovedsagen omhandlede direktiv. Således finder jeg ikke, at den miljøretlige praksis er til nogen hjælp her.
48.

Bortset fra, at en sådan dobbeltbelastning kan være begrundet i en dobbelt benyttelse af nationale vejnet, svarer det til fast retspraksis, at ugunstige virkninger, som kan følge af, at to forskellige medlemsstater udøver deres beskatningskompetence sideløbende med hinanden, i det omfang en sådan udøvelse ikke udgør forskelsbehandling, ikke udgør restriktioner, som er forbudt i henhold til EF-traktaten ( 41 ). Ifølge retspraksis er en juridisk dobbeltbeskatning endda principielt forenelig med de grundlæggende friheder, dvs. at den samme transaktion beskattes af to medlemsstater ( 42 ). A fortiori må der derfor tilkomme medlemsstaterne en beskatningsret, der kun medfører økonomisk dobbeltbelastning, her for anvendelse af et køretøj, som pålægges af to forskellige medlemsstater. Den foreliggende sag drejer sig nemlig ikke om en juridisk dobbeltbeskatning, da afgiften i Nederlandene opkræves for anvendelse af det nederlandske vejnet, men i Belgien for indregistreringen dér.
78.

Det er i denne forbindelse nødvendigt at komme med en principiel betragtning. Med hensyn til det ovenstående ville det som modargument kunne hævdes, at samarbejdsprogrammernes effektive virkning kun kan sikres, hvis det på overordnet plan garanteres, at den udleverede dokumentation alene kan anvendes af Kommissionen. Der ville i så fald naturligvis være tale om en maksimal garanti. Man kan imidlertid også forestille sig andre garantier, som ikke er så omfattende, men som alligevel kan være attraktive for dem, der vælger at tilslutte sig disse programmer. Når alt kommer til alt, er tanken bag samarbejdsprogrammerne, at der skal foretages en beregning af omfanget af de mulige skader, som en tilsidesættelse af konkurrencelovgivningen kan medføre. En garanti for, at de oplysninger, som er stillet til rådighed for Kommissionen, alene kan udleveres til tredjemand, såfremt vedkommende behørigt begrunder nødvendigheden heraf med, at de pågældende oplysninger er en forudsætning for at kunne anlægge et erstatningssøgsmål, kan i denne forstand være tilstrækkelig, navnlig i betragtning af, at alternativet kan være en sanktion, som overstiger den, der måtte følge af, at sagsøgeren får medhold i sit erstatningskrav. Det kan ganske vist ikke udelukkes, at der med en garanti af denne art vil være færre, der vælger at underkaste sig et samarbejdsprogram. Målsætningen om, at dette instrument skal have maksimal virkning, bør imidlertid ikke kunne retfærdiggøre, at man uden videre ofrer de berørte parters ret til erstatning og generelt set forringer deres adgang til effektive retsmidler som sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
42.

Selv om det ganske vist påhviler appellanten at føre bevis for, at disse betingelser er opfyldt, skal det ligeledes bemærkes, at der konkret i forbindelse med søgsmål vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold er en nær forbindelse mellem den første betingelse for søgsmålskompetence (skadens selvstændige karakter) og en af de materielle betingelser for, at der kan foreligge ansvar (skadens reelle og sikre karakter). Det springer i øjnene, at kravet om en selvstændig skade som betingelse for søgsmålskompetence kan have et vist overlap med kravet om, at skaden skal være reel og sikker. Hvis bevisbyrden med hensyn til skadens selvstændige karakter er meget tung, opstår der en risiko for, at der i sidste ende kræves noget, som i virkeligheden svarer til en reel og sikker skade. Det er derfor vigtigt at sondre mellem de to tidspunkter, hvor en juridisk person skal føre bevis for henholdsvis skadens selvstændige karakter og skadens reelle og sikre karakter. I modsat fald vil der opstå en risiko for, at betingelserne for søgsmålskompetence forvandles til materielle betingelser, hvilket bør undgås, da appellanten ellers vil kunne blive pålagt en urimelig bevisbyrde, som i sidste ende kan udgøre en hindring for vedkommendes domstolsadgang.
53.

På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det spørgsmål, Bundesfinanzhof (Tyskland) har forelagt i sagerne C-43/13 og C-44/13, på følgende måde: »Hvis et energiprodukt som omhandlet i artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 2003/96/EF af 27. oktober 2003 om omstrukturering af EF-bestemmelserne for beskatning af energiprodukter og elektricitet, der ikke er opført i tabel C i bilag I til dette direktiv, anvendes som brændsel til opvarmning, skal det, i overensstemmelse med direktivets artikel 2, stk. 3, første afsnit, beskattes med den sats, som i national ret er fastsat for et af de produkter, som er opført i den nævnte tabel, når det anvendes som brændsel til opvarmning. Blandt de produkter, som er opført i denne tabel, skal det produkt anses for tilsvarende, der med hensyn til den konkrete anvendelse af produktet kan substitueres med det faktisk anvendte produkt. Hvis det på grund af det pågældende produkts særlige egenskaber og konkrete anvendelse ikke kan fastslås, at der foreligger en sådan mulighed for substitution, påhviler det hver enkelt medlemsstat under overholdelse af direktiv 2003/96 at fastsætte objektive kriterier, på grundlag af hvilke det kan fastslås, hvilket produkt blandt de i tabel C i nævnte bilag I opførte former for brændsel til opvarmning der kan anses for at svare til det faktisk anvendte produkt.«
49.

Det bemærkes, at den situation, der forelå i Reemtsma Cigarettenfabriken-dommen, hvor Domstolen alligevel indrømmede aftageren af tjenesteydelser et umiddelbart krav på tilbagebetaling af beløb, som er betalt med urette i form af merværdiafgift til statskassen, for det tilfælde at leverandøren ikke var leveringsdygtig, ikke kan sammenlignes med det foreliggende tilfælde, hvor statskassen slet ikke har opkrævet moms. Den Italienske Republik har i denne forbindelse med rette fremhævet, at nægtelsen af retten til fradrag af indgående afgift samtidig med manglende betaling af afgiftsskyld i det foreliggende tilfælde kun bevirker, at det undgås, at statskassen lider tab, men ikke at moms opkræves i strid med ordningen. At tabet i det foreliggende tilfælde i stedet opstår hos den potentielle modtager af ydelsen, som efter omstændighederne ikke har tilbagesøgt sin afdragsbetaling, er begrundet i den omstændighed, at modtageren selv har udvalgt den person, som aftalen er indgået med, og bevidst har påtaget sig den risiko, der er forbundet med en forudbetaling.
22.

Det er i denne forbindelse og for at fjerne enhver tvivl, at Consiglio di Stato har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er de nationale bestemmelser ([artikel] 20, stk. 3, i lovdekret nr. 387[…]), ifølge hvilke anerkendelsen af oprindelsesgarantier udstedt af tredjelande er betinget af indgåelsen af en særskilt international aftale mellem den italienske stat og det pågældende tredjeland, til hinder for korrekt anvendelse af artikel 3, stk. 2, TEUF og artikel 216 TEUF – hvorefter Unionen har enekompetence til at indgå internationale aftaler, når indgåelsen har hjemmel i en lovgivningsmæssig EU-retsakt, eller når den er nødvendig for at give Unionen mulighed for at udøve sin kompetence på internt plan, eller for så vidt den kan berøre fælles regler eller ændre deres rækkevidde, hvilket har to konsekvenser, nemlig at beføjelsen til at indgå aftaler med tredjelande, som berører fælles regler eller ændrer deres rækkevidde eller [berører] et område, som er fuldt ud reguleret ved fællesskabsbestemmelser og derfor hører ind under Unionens enekompetence, er koncentreret i selve Unionen, og at denne beføjelse ikke længere hverken individuelt eller kollektivt er forbeholdt medlemsstaterne – og af artikel 5 i direktiv 2001/77[…]? 2) Er de nævnte nationale bestemmelser navnlig til hinder for en korrekt anvendelse af den omhandlede nationale lovgivning, såfremt tredjelandet er Det Schweiziske Forbund, der er knyttet til EU gennem […] [frihandelsaftalen] […]? 3) Er de nationale bestemmelser i artikel 4, stk. 6, i ministerielt dekret af 11. november 1999, ifølge hvilke godkendelsen af begæringen i forbindelse med import af elektricitet fra tredjelande er betinget af indgåelsen af en aftale mellem operatøren af det nationale elforsyningsnet og en tilsvarende lokal myndighed, som fastsætter fremgangsmåden for de nødvendige kontroller, til hinder for korrekt anvendelse af de under punkt (i) nævnte fællesskabsforskrifter? 4) Er de nævnte nationale bestemmelser navnlig til hinder for korrekt anvendelse af de omhandlede fællesskabsforskrifter, såfremt den i artikel 4, stk. 6, i ministerielt dekret af 11. november 1999 fastlagte aftale er en stiltiende aftale, som aldrig er blevet udtrykt i officielle handlinger, og som blot er blevet nævnt af appellanten, der ikke har været i stand til at fremlægge nærmere oplysninger herom?«
64.

I dommen i sagen Kommissionen mod Belgien fastslog Domstolen, idet den anerkendte, at hensynet til en effektiv skattekontrol kunne begrunde en restriktion af udøvelsen af de grundlæggende friheder, at »et middel, der er mindre restriktivt end at fratage udbydere af tjenesteydelser muligheden for umiddelbart at disponere over en ikke uvæsentlig del af deres indkomster, [kunne] have været at fastsætte en ordning – baseret på udveksling af oplysninger mellem opdragsgivere, entreprenører, leverandører af tjenesteydelser og den belgiske skatte- og afgiftsforvaltning – som ville give opdragsgivere og entreprenører mulighed for at orientere sig om deres medkontrahenters eventuelle fiskale gæld, eller som indførte en forpligtelse til at informere den belgiske skatte- og afgiftsforvaltning om enhver kontraktafslutning med ikke-registrerede medkontrahenter eller om enhver udbetaling i deres favør« ( 22 ). Da indeholdelsen af kildeskat automatisk og ubetinget fandt anvendelse, gav den ikke mulighed for at tage hensyn til den individuelle situation for tjenesteydere, der ikke havde hjemsted og ikke var registreret i Belgien.
60.

Ud fra dette perspektiv fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at den specifikke opgave, som udføres af det 100% offentligt ejede selskab HIS, er at yde bistand til de offentlige højere læreanstalter for at sikre, at de højere læreanstalters opgaver opfyldes rationelt og økonomisk. Denne funktion forekommer mig at være i et specifikt komplementaritetsforhold med universiteternes undervisnings- og forskningsopgave. Forudsat at alle de øvrige betingelser er opfyldt, kan samarbejdet således være omfattet af den i retspraksis fastsatte undtagelse for samarbejdet mellem offentlige enheder. I den henseende skal det tilføjes, at det forhold, at udførelsen af denne funktion er udtryk for den tyske forfatningslovgivers vilje – idet § 91c, stk. 1, i den tyske forfatning fastlægger forskellige former for samarbejde mellem forbundsstaten og delstaterne i forbindelse med etablering og styring af de nødvendige edb-systemer til udførelse af opgaverne – har efter min opfattelse ved analysen en alt andet end sekundær betydning.
37.

Denne konstatering står ikke i modsætning til den teleologiske fortolkning af direktiverne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer. Fastsættelsen af et krav om lovpligtig forsikring i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166 blev indledningsvis ledsaget af et krav om ophævelse af den forsikringskontrol, der blev udført ved grænserne i medlemsstaterne, før køretøjerne fik adgang til deres område, idet den nævnte kontrol var til hinder for den frie bevægelighed for personer og varer. Selv om den systematiske kontrol blev afskaffet ved det første af disse direktiver, er lovgiver ikke ophørt med til stadighed at udvide det lovgivningsmæssige arsenal, hvilket i det væsentlige er sket med henblik på gradvist at præcisere den behandling, som skulle sikre ofrene ( 32 ). Domstolen har således i overensstemmelse med fast retspraksis udtalt, »at det fremgår af præamblen [til direktiv 72/166 og 84/5], at deres formål er dels at sikre den frie bevægelighed både for køretøjer, der er hjemmehørende på Unionens område, og for personer, der kører i dem, dels at sikre personer, der lider skade ved ulykker forvoldt af disse motorkøretøjer, ensartet behandling, uanset hvor i Unionen ulykken finder sted« ( 33 ). Formålet om beskyttelse af ofrene har været til stede siden direktiv 72/166 ( 34 ) og kan således ikke betragtes som sekundært i forhold til formålet om at sikre en mere fri bevægelighed for personer og varer med henblik på virkeliggørelsen af det indre marked. Den retspraksis, der foreligger på området, viser, at Domstolen har en klar tendens til at anlægge en bred og lempelig fortolkning af de bestemmelser, der kunne være til gunst for ofrene, hvorimod den har anlagt en streng fortolkning af enhver bestemmelse, der ville indebære, at en bestemt kategori af personer udelukkes fra lovpligtig erstatning ( 35 ).
Har det for besvarelsen af spørgsmål 1, første afsnit, nogen betydning, om

(sag C-39/13:)

(datter)datterdatterselskaberne ejes af et enkelt mellemholdingselskab (på et højere niveau i koncernstrukturen) i en anden medlemsstat, eller, som det gælder for (datter)datterdatterselskaberne i hovedsagen, af to (eller flere) mellemholdingselskaber – også hjemmehørende i en anden medlemsstat – (på to eller flere højere niveauer i koncernstrukturen)?

(sag C-41/13:)

det nævnte udenlandske mellemholdingselskab, såfremt det ikke opererede i Nederlandene via et datterselskab, men via et fast driftssted, havde kunnet vælge – for så vidt angår dette faste driftssteds aktiviteter og formue – at etablere en skattemæssig enhed med sit i Nederlandene hjemmehørende moderselskab?

[sag C-40/13:]

søsterselskaberne har et fælles (direkte) moderselskab i en anden medlemsstat eller forskellige (direkte) moderselskaber i den anden medlemsstat, således at der først på et højere niveau i koncernstrukturen – ganske vist i den anden medlemsstat – er tale om et fælles (indirekte) moderselskab for de forskellige selskaber?
49.

For det andet har ordningen med supplerende beskyttelsescertifikater hovedsageligt et økonomisk mål. Lovgiver indrømmer en supplerende beskyttelse til opfindelser på plantebeskyttelsesområdet, navnlig for at fremme innovation i fremtiden. I denne henseende er det lidt kunstigt at sondre mellem to eller flere innovationer beskyttet af et patent, der er indeholdt i det samme produkt og er omfattet af en enkelt markedsføringstilladelse, som det er tilfældet i den foreliggende sag. Det forekommer ikke konsekvent at tildele et supplerende beskyttelsescertifikat til en herbicidforbindelse, men at afslå den, når der er tale om en safener, i lyset af dette mål og vel vidende, at denne safener kan øge effektiviteten af det pågældende plantebeskyttelsesmiddel. Bayer CropScience har ligeledes fremført, at budgetbetragtningerne i tilknytning til folkesundhed, som kan begrunde en snæver fortolkning, ikke har samme gyldighed som i forbindelse med humanmedicinske lægemidler.
50.

Hvad angår hindring af eventuelt misbrug mener jeg ikke, at risikoen for et sådant misbrug er forbundet med, hvor brændstoftankene kommer fra. At anvende brændstof, der er købt i en medlemsstat for at køre over grænsen i en anden medlemsstat, udgør ikke misbrug. At købe brændstof i en medlemsstat, hvor prisen er lavere, for at anvende dette i en anden medlemsstat, udgør heller ikke misbrug, såfremt nærheden til grænsen gør en sådan handling rentabel. Det er en naturlig økonomisk mekanisme i det indre marked. Der kan eventuelt være tale om misbrug, når brændstoffet indført i et køretøjs tank anvendes til andet end køretøjets fremdrift eller drift af de systemer, som dette er udstyret med. Et sådant misbrug er imidlertid ligeledes muligt ved tanke, der er installeret af konstruktøren. Medlemsstaterne må derfor bekæmpe et sådant misbrug på andre måder end ved at betinge afgiftsfritagelse af, at tanken skal komme fra et bestemt sted.
53.

Kommissionen har i kraft af sin kompetence til at vedtage gennemførelsesbestemmelser bekræftet denne fortolkning af artikel 137 i forordning nr. 73/2009 gennem udformningen af artikel 81 i Kommissionens forordning nr. 1122/2009, som i store træk svarer til artikel 73a i forordning nr. 796/2004, der er relevant i den foreliggende sag. I forhold til forordning nr. 796/2004 er kompetencen til at foretage de justeringer, som er fastsat i artikel 81, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1122/2009, blevet suppleret med en henvisning til, at bestemmelsen gælder med forbehold af artikel 137 i forordning nr. 73/2009. Dermed skal landbrugere, der i god tro har modtaget for store betalinger, forskånes. Kommissionen har derimod ikke indført en tilsvarende henvisning i artikel 81, stk. 3, i forordning nr. 1122/2009. Denne bestemmelse gør det muligt at korrigere fejl, som ikke har ført til en overbetaling, og den er ikke omfattet af anvendelsesområdet for artikel 137 i forordning nr. 73/2009, idet en tilsvarende henvisning til denne bestemmelse mangler. Det samme må gælde for artikel 73a, stk. 2a, i forordning nr. 796/2004, der svarer til artikel 81, stk. 3, i forordning nr. 1122/2009.
56.

For det første henviste Domstolens argumenter og afgørelse i VNLTO-sagen klart til »goder og tjenesteydelser«, og jeg kan ikke finde noget, der peger på, at »goder« kun skulle betyde »andre goder end investeringsgoder«, mens generaladvokat Mengozzi i sin analyse nåede frem til det klare resultat ( 21 ), at sjette direktiv artikel 6, stk. 2, litra a), ikke fandt anvendelse i sagen, selv når det drejede sig om investeringsgoder. For det andet mener jeg ikke, at årsagen til, at virksomhed eller transaktioner falder uden for momsens anvendelsesområde, er relevant for afgørelsen af, hvorvidt de udgør »til virksomheden uvedkommende formål«. Det afgørende er ifølge VNLTO-dommen, hvorvidt de falder inden for den pågældende enheds »hovedformål«. Endelig kan jeg ikke finde noget i Uudenkaupungin kaupunki-dommen, der tyder på, at Domstolen i den sag støttede synspunktet om, at offentlige myndigheder havde mulighed for at henføre investeringsgoder med blandet anvendelse til virksomhedens aktiver. Præmis 34 i den dom, som Kommissionen henviser til, er affattet i generelle vendinger og omhandler en indsigelse fra den finske regering, hvorimod Domstolen i præmis 33 klart udtalte, at »artikel 5, stk. 6, og artikel 6, stk. 2, kun finder anvendelse i tilfælde af, at det pågældende gode overgår til privat brug, men ikke i det tilfælde, at godet overgår til anvendelse til en afgiftsfritaget virksomhed«.
52.

I lyset af det ovenstående mener jeg derfor, at forordning nr. 1896/2006 skal fortolkes således, at den er til hinder for en analog anvendelse af dens artikel 20 i et tilfælde, hvor et europæisk betalingspåkrav ikke er blevet forkyndt eller ikke er blevet retmæssigt forkyndt for skyldneren. For at sikre overholdelsen af retten til forsvar skal sidstnævnte have en uafhængig klageadgang til den udstedende ret, der gør det muligt for ham at bevise, at han ikke har modtaget forkyndelse af det pågældende påkrav, og i givet fald at få dette erklæret ugyldigt.
65.

Netop i en situation som den foreliggende, hvor Kommissionen var på sporet af et kartel, som opererede på verdensplan, skulle den på ingen måde begrænse sig til kun at kontrollere dokumenter vedrørende elledningsprojekter i Den Europæiske Union, henholdsvis Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. I betragtning af, at der fra begyndelsen var mistanke om et sådant kartel, kunne Kommissionen i den foreliggende sag uden videre også rette sin opmærksomhed mod elledningsprojekter, som var beliggende i tredjelande. Det er nemlig åbenlyst, at også dokumenter vedrørende sådanne projekter kan give oplysninger om, hvordan et sådant kartel fungerer, selv om de nævnte projekter i sig selv ikke skulle have nogen indvirkning på det indre marked. Hvis det eksempelvis fremgår af dokumenterne vedrørende et projekt, som skal gennemføres uden for Den Europæiske Union, henholdsvis Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, at karteldeltagerne opdeler markederne på verdensplan mellem sig og ikke konkurrerer mod hinanden på deres respektive hjemmemarkeder (en såkaldt »stay-at-home agreement«), kan dette absolut være et indicium for, at kartellet kunne skade en effektiv konkurrence på det indre marked.
49.

Jeg mener ikke, at Hypoteční banka-dommen ( 16 ) sætter spørgsmålstegn herved. I denne dom kendte Domstolen for ret, at muligheden for at fortsætte sagen uden sagsøgtes vidende ved hjælp af forkyndelse af stævningen for en procesværge, der er udpeget af den ret, for hvem sagen er indbragt, begrænser sagsøgtes ret til forsvar. Denne begrænsning er imidlertid begrundet, når henses til en sagsøgers ret til effektiv beskyttelse, eftersom denne ret ville bortfalde, såfremt en sådan sag ikke kunne anlægges ( 17 ). Domstolen fremførte endvidere, at sagsøgeren i modsætning til sagsøgte, som i tilfælde, hvor denne er blevet frataget muligheden for faktisk at forsvare sig, har mulighed for at sikre sig, at retten til forsvar overholdes, ved i henhold til artikel 34, nr. 2), i forordning nr. 44/2001 at anfægte den dom, som er afsagt mod ham, risikerer at blive berøvet enhver mulighed for domstolsprøvelse ( 18 ).
42.

Den omtvistede nationale bestemmelse, dvs. artikel 224, stk. 1, i den italienske sø- og luftfartslov, er ganske rigtigt ejendommelig set ud fra det perspektiv, som vi her har med at gøre. Jeg finder det derfor hensigtsmæssigt at indlede med atter at gengive dens ordlyd: »Cabotageydelser mellem republikkens havne er i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 forbeholdt EF-redere, hvis skibe er registreret i en medlemsstat og fører dennes flag, forudsat at skibene opfylder alle betingelserne for at få adgang til cabotage i denne medlemsstat.«
74.

Med henvisning til Domstolens faste retspraksis anførte jeg i mit forslag til afgørelse i sagen T-Mobile Austria, at »Domstolen […] kun undtagelsesvis under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er knæsat i Fællesskabets retsorden, [vil] finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig den således fortolkede bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser« ( 24 ).