ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Samme kodeks’ artikel 34 bestemmer:

»1. Et visum annulleres, hvis det bliver åbenlyst, at betingelserne for udstedelse ikke var opfyldt på det tidspunkt, da det blev udstedt, navnlig hvis der er alvorlig grund til at tro, at visummet er udstedt på svigagtigt grundlag. Et visum skal i princippet annulleres af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der udstedte det. Et visum kan annulleres af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat […]

2. Et visum inddrages, hvis det bliver åbenlyst, at betingelserne for udstedelse ikke længere er opfyldt. Et visum skal i princippet inddrages af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, der udstedte det. Et visum kan inddrages af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat […]

[...]

6. En afgørelse om annullering eller inddragelse af et visum og de grunde, den hviler på, meddeles ansøgeren ved hjælp af standardformularen i bilag VI.

[...]«
28

I denne forbindelse bemærkes, at i henhold til fast retspraksis kan et afgiftssystem kun anses for foreneligt med artikel 110 TEUF, hvis det godtgøres, at det er udformet således, at det under alle omstændigheder er udelukket, at der skal svares højere afgifter af importerede varer end af indenlandske varer, og derfor at det under ingen omstændigheder har forskelsbehandlende virkninger (dom af 19.3.2009, sag C-10/08, Kommissionen mod Finland, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
Decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (lovdekret nr. 206 vedrørende lov om forbrug) af 6. september 2005 (almindeligt tillæg til GURI nr. 162 af 8.10.2005) indbefatter en artikel 21, stk. 1, litra b), som blev indsat ved lovdekret nr. 146 af 2. august 2007, hvorved direktiv 2005/29 blev gennemført i national ret. Denne artikel bestemmer:

»En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den indeholder urigtige oplysninger eller eksempelvis i kraft af sin generelle fremstillingsform vildleder eller kan forventes at vildlede en gennemsnitsforbruger, selv om oplysningerne er faktuelt korrekte, med hensyn til et eller flere af følgende elementer og under alle omstændigheder foranlediger eller kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet:

En handelspraksis betragtes som vildledende, hvis den indeholder urigtige oplysninger eller, selv om oplysningerne er faktuelt korrekte, f.eks. i kraft af sin generelle fremstillingsform, bedrager eller kan bedrage gennemsnitsforbrugeren med hensyn til et eller flere af følgende elementer og under alle omstændigheder foranlediger eller kan forventes at foranledige ham til at træffe en transaktionsbeslutning, som han ellers ikke ville have truffet

[...]
17

På denne baggrund har Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Når de ufravigelige bestemmelser i artikel 134 [i direktiv 2006/112] anvendes på bestemmelserne i [dette direktivs] artikel 132, stk. 1, litra m), i forbindelse med et organ, der anses for at være et organ, som ikke arbejder med gevinst for øje, og som tilbyder ydelser i form af retten til at spille golf, hvilke eventuelle ydelser udgør »de transaktioner, der er fritaget for afgift«? 2) Er det lovligt at begrænse fritagelse i henhold til artikel 132, stk. 1, litra m), [i direktiv 2006/112] på grundlag af, om ydelserne i form af indrømmelse af en ret til at spille golf tilbydes et medlem af det organ, som ikke arbejder med gevinst for øje? 3) Skal bestemmelserne i artikel 134 [i direktiv 2006/112] fortolkes således, at de begrænser fritagelse til kun at omfatte ydelser, der har »nær tilknytning« (i perifer forstand) til de »transaktioner, der er fritaget for afgift«, eller enhver ydelse, der er omfattet af [dette direktivs] artikel 132, stk. 1, litra m)? 4) Under omstændigheder, hvor organet, som ikke arbejder med gevinst for øje, med henvisning til sine offentligt erklærede mål regelmæssigt og konsekvent gør det muligt for ikke-medlemmer at spille golf, hvilken fortolkning skal der så anlægges af det »hovedsagelig[e] [...] sigte« med at opkræve gebyret hos ikke-medlemmer? 5) Med hensyn til artikel 134, litra b), [i direktiv 2006/112] hvad skal de »yderligere indtægter« være yderligere i forhold til? 6) Hvis indtægter fra at yde adgang for ikke-medlemmer til sportsfaciliteter ikke skal behandles som »yderligere indtægter« i henhold til artikel 134, litra b), [i direktiv 2006/112,] tillader [dette direktivs] artikel 133, [stk. 1,] litra d), i så fald en medlemsstat at udelukke sådanne indtægter fra fritagelse, hvis de vil kunne skabe konkurrenceforvridning til skade for momspligtige erhvervsvirksomheder, mens fritagelsen for indtægter fra leveringen af medlemskab til medlemmer af de samme organer, som ikke arbejder med gevinst for øje, ikke samtidig ophæves, hvis medlemskontingenterne selv vil kunne skabe i det mindste en vis konkurrenceforvridning? 7) Er det navnlig nødvendigt, at enhver betingelse, der gennemføres i henhold til artikel 133, [stk. 1,] litra d), [i direktiv 2006/112,] finder anvendelse på alle ydelser, der tilbydes af organet, som ikke arbejder med gevinst for øje, der ellers er omfattet af fritagelsen, eller kan der tillades en delvis begrænsning, dvs. mulighed for fritagelse for leveringen af ydelsen i form af retten til at spille golf til medlemmer, men ikke til ikke-medlemmer, når både medlemsbaserede og ikke-medlemsbaserede ydelser er i konkurrence med kommercielle organisationer? 8) Hvilken eventuel forskel er der mellem kravet i artikel 133, [stk. 1,] litra d), [i direktiv 2006/112] dvs. med hensyn til at kunne skabe »konkurrenceforvridning«, og kravet i [dette direktivs] artikel 134, litra b), som kun omhandler forekomsten af direkte konkurrence?«
40

I denne forbindelse skal der tages hensyn til den omstændighed, at koncessionskontrakten hviler på koncessionsgiverens udvælgelse af koncessionshaveren. Denne udvælgelse, der er et karakteristisk forhold ved denne type kontrakt, giver koncessionshaveren en konkurrencemæssig fordel, idet den pågældende får eneret til at sælge koncessionsgiverens produkter på et bestemt område, eller idet denne ret i det mindste kun gives til et begrænset antal koncessionshavere. Koncessionskontrakten fastsætter desuden ofte bistand til koncessionshaveren for så vidt angår adgang til reklamer, videreformidling af knowhow via uddannelse eller betalingsfaciliteter. Samlet set udgør disse fordele, som det påhviler den ret, der skal træffe afgørelse om sagens realitet, at fastslå eksistensen af, en økonomisk værdi for koncessionshaveren, der kan anses for at udgøre et vederlag.
34

I den nærværende sags kontekst skal det fastslås, at den forpligtelse, som påhviler en medlemsstat, til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at nå det ved et direktiv forskrevne resultat, i overensstemmelse med Domstolens praksis er en bindende forpligtelse såvel efter artikel 288, stk. 3, TEUF som efter selve direktivet. Denne forpligtelse til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger påhviler alle medlemsstaternes myndigheder (jf. dom af 18.12.1997, sag C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, Sml. I, s. 7411, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis) samt organer, der under disse myndigheders tilsyn har fået til opgave at levere en offentlige tjenesteydelse, og som i denne henseende har særlige beføjelser. Det følger heraf, at medlemsstaternes myndigheder skal kunne håndhæve, at sådanne organer overholder bestemmelserne i direktiv 93/38.
47

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/78 skal fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse i en kollektiv overenskomst, som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter en lønmodtager, der har indgået en PACS med en person af samme køn, er udelukket fra at opnå fordele, såsom særlig ferie og et løntillæg, der tildeles lønmodtagere ved deres indgåelse af ægteskab, når den pågældende medlemsstats nationale lovgivning ikke tillader, at personer af samme køn gifter sig, for så vidt som lønmodtageren, henset til genstanden og betingelserne for tildeling af disse fordele, befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen for en arbejdstager, der gifter sig.
38

Selv hvis det blev antaget, at denne ordning faktisk forfølger et formål om at sikre arbejdstagernes loyalitet over for deres arbejdsgivere, og selv om det ikke kan udelukkes, at et sådant formål kan udgøre et tvingende alment hensyn (jf. dom af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 83), skal det fastslås, at henset til den nævnte ordnings karakteristika, synes den hindring, som ordningen indebærer, ikke egnet til at sikre gennemførelsen af dette formål.
39

Det bemærkes i denne forbindelse, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, som underlægger fritagelsen for udførsel en frist for udførsel med det formål bl.a. at bekæmpe skatteunddragelse og ‑svig uden dog at give de afgiftspligtige mulighed for at godtgøre, at betingelsen om udførsel er opfyldt efter denne frists udløb, med henblik på at kunne drage fordel af fritagelsen og uden at give de afgiftspligtige ret til godtgørelse for den moms, som allerede er betalt på grund af den manglende overholdelse af den pågældende frist, når de har godtgjort, at varen har forladt Unionens toldområde, går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå dette formål.
3)

Artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked og artikel 56 TEUF samt artikel 102 TEUF skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter den kollektive forvaltning af ophavsrettigheder til visse beskyttede værker på denne medlemsstats område er forbeholdt et enkelt forvaltningsselskab, således at en bruger af disse værker, såsom den i hovedsagen omhandlede kurbadeanstalt, ikke kan modtage tjenesteydelser fra et forvaltningsselskab i en anden medlemsstat. Artikel 102 TEUF skal imidlertid fortolkes således, at den omstændighed, at dette første forvaltningsselskab anvender afgifter for de ydelser, det leverer, som er væsentlig højere end dem, der bliver anvendt i de andre medlemsstater, forudsat at sammenligningen af afgiftsniveauet er foretaget på et ensartet grundlag, eller anvender for høje priser, som ikke står i et rimeligt forhold til den økonomiske værdi af den leverede ydelse, udgør indicier for et misbrug af en dominerende stilling.
30

Den forelæggende ret har imidlertid bemærket, at det står fast, at de pågældende produkter allerede ved udvindingen havde objektive kendetegn og egenskaber som »andre lerarter« som omhandlet i KN-pos. 2508, og at de også efter behandling med svovlsyre og vand har beholdt de nødvendige objektive kendetegn og egenskaber for at kunne blive tariferet i denne position. Retten har præciseret, at det videre står fast, at produkterne ved syrebehandlingen ikke har fået nogen objektive kendetegn og egenskaber, der gør dem egnet til andre anvendelser end sådanne, hvortil blegejord sædvanligvis anvendes. Den forelæggende ret har anført, at den omstændighed, at den absorberende evne, der kræves for tarifering i KN-pos. 2508 som »andre lerarter«, er blevet forøget ved denne kemiske behandling, ikke i sig selv er til hinder for at tarifere produkterne i denne position, da denne evne ikke er større end blegejords naturlige absorberende evne i almindelighed.
6

Det anføres i første, fjerde, sjette, syvende, niende og nittende betragtning til direktiv 2001/29: »(1) Traktaten foreskriver oprettelse af et indre marked og indførelse af en ordning, der sikrer, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes. En harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om ophavsret og beslægtede rettigheder bidrager til at opnå disse mål. [...] (4) En harmoniseret retlig ramme for ophavsret og beslægtede rettigheder vil i kraft af den øgede retssikkerhed samtidig med overholdelsen af et højt beskyttelsesniveau for de intellektuelle ejendomsrettigheder medføre betydelige investeringer i kreativ og innovativ virksomhed, herunder i netinfrastruktur, og føre til vækst og øget konkurrenceevne for den europæiske industri både hvad angår udbud af indhold og informationsteknologi og generelt i en række industrisektorer og kulturelle sektorer. [...] [...] (6) Hvis der ikke sker en harmonisering på fællesskabsniveau, vil de lovgivningsinitiativer, der allerede er taget i en række medlemsstater som svar på den teknologiske udvikling, kunne medføre betydelige forskelle i beskyttelsesniveauet og dermed hindre den frie bevægelighed for varer og tjenester, der indeholder eller er baseret på intellektuelle ejendomsrettigheder, hvilket vil føre til en ny opdeling af det indre marked og lovgivningsmæssig inkonsekvens. Følgerne af en sådan lovgivningsmæssig forskel og uvished vil få større betydning i takt med videreudviklingen af informationssamfundet, der allerede har betydet en kraftig forøgelse af den grænseoverskridende udnyttelse af intellektuel ejendomsret. Denne udvikling vil og bør styrkes yderligere. Betydelig lovgivningsmæssig forskel og uvished med hensyn til beskyttelsesniveauet kan hindre stordriftsfordele for nye varer og tjenester, der indeholder ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder. (7) Fællesskabets retlige ramme for beskyttelse af ophavsret og beslægtede rettigheder bør derfor også tilpasses og suppleres i det omfang, det er nødvendigt for det indre markeds funktion. Nationale bestemmelser om ophavsret og beslægtede rettigheder, der er meget forskellige fra den ene medlemsstat til den anden, eller som medfører retlig uvished, der hindrer det indre markeds funktion og udviklingen af informationssamfundet i Europa, bør derfor tilpasses, og inkonsekvente nationale reaktioner på den teknologiske udvikling bør undgås, hvorimod der ikke er behov for at fjerne eller undgå forskelle, der ikke påvirker det indre markeds funktion negativt. […] (9) Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt. […] […] (19) Rettighedshavernes droit moral udøves i overensstemmelse med medlemsstaternes lovgivning og bestemmelserne i Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker, WIPO-traktaten om ophavsret og WIPO-traktaten om fremførelser og fonogrammer. […]«
50

EnBW har dernæst gjort gældende, at Kommissionen ikke har fremført nogen oplysninger til støtte eller bevis for den frygt, som den har givet udtryk for, vedrørende en risiko for, at virksomheder afskrækkes fra at samarbejde med den. Hver ansøger om bødenedsættelse medtager således i sine beregninger, så snart han har besluttet at anmode om bødenedsættelse, den konkrete risiko for at blive udsat for et søgsmål fra dem, som rammes af anmeldelsen, på grund af ansøgerens egen anmeldelse. Henset til det samlede beløb for de bøder, som Kommissionen pålægger, er incitamentet til at anmelde sig selv så stærkt, at det ikke bliver væsentligt påvirket af risikoen for, at dem, som rammes af anmeldelsen, opnår aktindsigt.
26

Ifølge den forelæggende ret er det ubestridt, at den omhandlede vare er af egyptisk oprindelse. Det eneste punkt, hvor der rejses tvivl, er ifølge den forelæggende ret spørgsmålet om, hvorvidt det af Helm Düngemittel fremlagte erstatningscertifikat kan bevise præferenceoprindelsen som omhandlet i protokol nr. 4 af den del af varen, der er indført i Tyskland. Den forelæggende ret mener, at et erstatningscertifikat kun kan udstedes i henhold til denne protokols artikel 20, når varen er undergivet kontrol af toldstedet i den medlemsstat, som har udstedt nævnte certifikat, således at denne kan prøve, om denne vare er identisk med den vare, der er anført i det oprindelige varecertifikat. Eftersom den omhandlede vare allerede befandt sig i fri omsætning, da erstatningscertifikatet blev udstedt, er dette ikke tilfældet i den foreliggende sag. Det følger imidlertid af Domstolens praksis, at der er gjort undtagelser fra princippet om, at præferencebehandling kræver fremlæggelse af et gyldigt bevis for retten til præferencebehandling. Den forelæggende ret har i denne henseende fremhævet, at afvisningen af at anerkende erstatningscertifikatet som oprindelsesbevis i den foreliggende sag beror på en ren formel begrundelse.
35

Det skal fastslås, at det kriterium, der er fastsat i forordningen, med henblik på at fastlægge, hvilken ret der er kompetent til at træffe afgørelse i dette søgsmål, nemlig retten ved centret for skyldnerens hovedinteresser, normalt er forudsigeligt for sagsøgte, der kan tage hensyn hertil på det tidspunkt, hvor han sammen med skyldneren deltager i den transaktion, der kan annulleres inden for rammerne af en omstødelsessag. Under disse omstændigheder vejer formålet om forudsigelighed og dermed retssikkerheden for så vidt angår den retslige kompetence, som fremgår af ottende betragtning til forordningen, og efter omstændighederne formålet om, at parterne ikke tilskyndes til at overføre aktiver eller tvister fra én medlemsstat til en anden eller vælge et bestemt værneting for at forbedre deres retsstilling som nævnt i fjerde betragtning til forordningen, tungere end nødvendigheden af at undgå, at sagsøgte sagsøges ved en udenlandsk ret.
3

§ 10 i Apothekengesetz (apoteksloven), som ændret ved lov offentliggjort i BGBl. I, 41/2006 (herefter »ApG«), bestemmer: »1. Der gives bevilling til at åbne et nyt offentlig apotek, når: 1) en læge har sin faste praksis i den kommune, hvor apoteket skal ligge, og 2) der er behov for at åbne et nyt offentligt apotek. 2. Et sådant behov foreligger ikke, når: 1) der på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen i den kommune, hvor driftsstedet påtænkes åbnet, allerede findes et lægehusapotek, og når mindre end to lægestillinger under sygeforsikringsordningen […] (fuld tid) på området for almen medicin er besat, eller 2) afstanden mellem driftsstedet for det nye offentlige apotek, der påtænkes åbnet, og driftsstedet for det nærmeste eksisterende offentlige apotek er mindre end 500 meter, eller 3) antallet af personer, der fortsat skal betjenes fra driftsstedet for et af de eksisterende omkringliggende offentlige apoteker, vil blive forringet som følge af oprettelsen af det nye apotek og andrage færre end 5500 personer. 3. Der består heller ikke et behov som omhandlet i stk. 2, nr. 1, når der på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen i den kommune, hvor driftsstedet for det offentlige apotek påtænkes åbnet, findes: 1) et lægehusapotek og 2) en fællespraksis under sygeforsikringsordningen […] […] 4. De personer, der i henhold til stk. 2, nr. 3, fortsat skal betjenes, er de faste indbyggere inden for en omkreds af fire vejkilometer fra driftsstedet for det eksisterende offentlige apotek, som på grund af de stedlige forhold stadig skal betjenes af dette eksisterende offentlige apotek. 5. Såfremt antallet af faste indbyggere som omhandlet i stk. 4 er mindre end 5500 personer, skal der ved fastlæggelsen af, om der foreligger et behov, ligeledes tages hensyn til de personer, som skal betjenes herfra på grund af deres beskæftigelse, brug af faciliteter eller transportmidler i dette område. 6. Afstanden i stk. 2, nr. 2, kan undtagelsesvis overskrides, når det på grund af særlige stedlige forhold er tvingende nødvendigt af hensyn til en ordentlig lægemiddelforsyning af befolkningen. 7. Vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger et behov for at åbne et nyt offentligt apotek, skal der indhentes en sagkyndig erklæring fra den østrigske apotekerforening. […] […]«
45

Det forelagte spørgsmål skal under disse omstændigheder besvares med, at artikel 49 TEUF og 54 TEUF skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning om afgift på omsætningen fra detailhandel fra forretninger, der forpligter de afgiftspligtige personer, som inden for en selskabskoncern udgør »forbundne virksomheder« i denne lovgivnings forstand, til at sammenlægge deres omsætning med henblik på anvendelsen af en meget progressiv sats, og derefter at fordele det således beregnede afgiftsbeløb imellem sig i forhold til deres reelle omsætning, for så vidt som – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve – de afgiftspligtige personer, der tilhører en selskabskoncern, og som er omfattet af det øverste særafgiftstrin, i de fleste tilfælde er »forbundne« med selskaber med hjemsted i en anden medlemsstat.
60

Det følger derfor af samtlige de foregående betragtninger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at artikel 5, stk. 2, i direktiv 89/104 skal fortolkes således, at indehaveren af et renommeret varemærke som følge af en »skellig grund« som omhandlet i denne bestemmelse vil kunne blive tvunget til at tåle en tredjemands brug af et tegn, der ligner det nævnte varemærke, for en vare af samme art som den, for hvilken dette varemærke er registreret, når det viser sig, at dette tegn er blevet anvendt inden indgivelsen af ansøgningen om dette varemærke, og at brugen for den identiske vare er foretaget i god tro. For at vurdere, om dette er tilfældet, skal den nationale retsinstans navnlig tage hensyn til: — etableringen af og omdømmet for det nævnte tegn hos den relevante kundekreds — graden af lighed mellem de varer eller tjenesteydelser, for hvilke dette tegn oprindeligt er blevet anvendt, og den vare, for hvilken det renommerede varemærke er blevet registreret, og — den økonomiske og handelsmæssige betydning af brugen for denne vare af tegnet, der ligner dette varemærke.
35

Heraf følger, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at direktivets artikel 15, litra c), skal fortolkes således, at der for så vidt angår anvendelsen af denne bestemmelse foreligger en væbnet konflikt, når en stats almindelige styrker støder sammen med en eller flere væbnede grupper, eller to eller flere væbnede grupper støder sammen med hinanden, uden at denne konflikt nødvendigvis kan betegnes som en international væbnet konflikt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i den humanitære folkeret, og uden at intensiteten af de væbnede sammenstød, de tilstedeværende væbnede styrkers organiseringsgrad eller konfliktens varighed gøres til genstand for en anden vurdering end den, der foretages af graden af vold i det omhandlede område.
48

Derved har Retten, idet den fastslog, at appelkammerets manglende prøvelse af de ældre varemærkers høje grad af særpræg som følge af brug medførte, at den omtvistede afgørelse var ugyldig, krævet af appelkammeret, at dette skulle have undersøgt et forhold, der ikke var relevant med henblik på at afgøre, om der i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 forelå en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker. Idet Retten nemlig først havde fastslået, at de omhandlede varemærker ud fra et helhedsindtryk var forskellige, fandt den, at enhver risiko for forveksling var udelukket, og at de ældre varemærkers eventuelle høje grad af særpræg som følge af brug ikke kunne kompensere for de nævnte varemærkers manglende lighed.
Artikel 1, stk. 2 og 3, i overenskomsten af 4. oktober 1954 mellem Forbundsrepublikken Tyskland og Republikken Østrig til undgåelse af dobbeltbeskatning for så vidt angår indkomst- og formueskatter samt skat for industri- og handelsvirksomheder og ejendomsskat (BGBl. 1955 II, s. 750, herefter »DBA 1954«) havde følgende ordlyd:

»(2) En fysisk person anses i denne overenskomsts forstand for at være hjemmehørende i den kontraherende stat, hvor han har en bolig under omstændigheder, som gør det muligt at fastslå, at han vil beholde og benytte denne bolig. Når han ikke har en bolig i en af de kontraherende stater, anses han for at være hjemmehørende på det sted, hvor han sædvanligvis opholder sig.

(3) En juridisk person anses i denne overenskomsts forstand for at være hjemmehørende på det sted, hvor dens ledelse er, og såfremt ledelsen ikke er i en af de kontraherende stater, anses den juridiske person for at være hjemmehørende dér, hvor den er beliggende.«