b)

Ved en retlig vurdering af disse faktorer er det klart, at den del af afgiften, som svarede til forskellen mellem det gamle og det nye pristillæg, kan lades ude af betragtning. Kommissionen har korrekt anført, at bedømmelsen af pristillægget i medfør af EØF-traktatens artikel 95 også gælder for den ovenfor anførte del af afgiften. Undersøgelsen af spørgsmålet kan herefter begrænses til den del af afgiften, som svarer til den prisforhøjelse, som fulgte af den nye fastsættelse af lirens omregningskurs. Her står vi over for problemet, om medlemsstaterne ved overgang fra et produktionsår til et andet kan træffe sådanne udligningsforanstaltninger, eller om disse hører ind under Fællesskabets kompetenceområde og kun kan udstedes med fællesskabsinstitutionernes godkendelse. Både den italienske regering og den italienske sukkerindustri mener, at de trufne foranstaltninger ud fra et fællesskabsretligt synspunkt ikke vækker betænkeligheder. Deres opfattelse er, at det ekstraordinære pristillæg har samme karakter og samme funktion som pristillægget. De har anført, at pristillægget fastsættes ved begyndelsen af et produktionsår ud fra et beregnet sukkerforbug — som bestemmer provenuet — og den forventede produktion — som tilsammen er afgørende for de beløb, der skal til at finansiere støtten. Ved denne beregning kan der ske fejltagelser, f.eks. kan det forekomme, at kassen udviser et underskud, fordi sukkerforbruget ikke har indbragt de beløb, som er nødvendige for støtten. Det var det, der i modsætning til tidligere år skete ved udløbet af produktionsåret 1975/76. I en sådan situation er det imidlertid nærliggende at foretage en efterfølgende korrektion ved et ekstraordinært pristillæg; den italienske regering og den italienske sukkerindustri har anført, at det må være hensigtsmæssigt ikke at søge det tab udlignet ved et højere pristillæg i det følgende produktionsår, altså med en betydelig forsinkelse, men at belaste de ved udløbet af produktionsåret eksisterende varelagre, som egentlig gennem pristillægget skulle have finansieret støtten, og som ellers ville indbringe deres indehavere en uberettiget gevinst. Der er altså tale om en ren prisudligning og under ingen omstændigheder om en markedsordningsforanstaltning. Ifølge dem er formålet med foranstaltningen navnlig et andet end det, som skal opnås med foranstaltningerne i artikel 33 i forordning nr. 3330/74. Efter artikel 33 er formålet nemlig at undgå fremtidige forstyrrelser; de pågældende foranstaltninger skal altså udstedes eller bekendtgøres i tide, for at de kan hindre for store lagre. Det ekstraordinære pristillæg fastsættes derimod først efter produktionsårets udløb. Selv om Kommissionen forekom en smule ubeslutsom i sine skriftlige indlæg i forbindelse med dette spørgsmål — dette indtryk kunne man i hvert fald få af dens betragtninger vedrørende formålet med artikel 33 i forordning nr. 3330/74 og den omstændighed, at det ekstraordinære pristillæg ikke dækkede hele forhøjelsen af sukkerprisen i Italien — så har den i sin besvarelse af de spørgsmål, som Domstolen stillede, og navnlig under den mundtlige forhandling taget helt klart stilling hertil. Den forfægter nu uden vaklen den opfattelse, at de trufne foranstaltninger ikke falder inden for medlemsstaternes kompetenceområde, at sådanne initiativer tværtimod skal træffes på fællesskabsplan, og at det altså i et sådant tilfælde skulle være Kommissionen og forvaltningskomiteen, som skulle gribe ind efter den i markedsordningen for sukker (artikel 35 ff i forordning nr. 3330/74) angivne fremgangsmåde. Efter at have vejet for og imod må jeg støtte Kommissionens opfattelse. Et første væsentligt argument herfor kan i denne forbindelse udledes af dommen i sag 23/75 (Rey Soda mod Cassa Conguaglio Zucchero, dom af 30. oktober 1975, Sml. 1975, s. 1279). Det ekstraordinære pristillægs lighed med den foranstaltning, som var til behandling i nævnte sag, er slående. Også her var oprindelsen til sagen om forhøjelse af den italienske sukkerpris, efter at der var fastsat en ny omregningskurs for den italienske lire. Formalet med foranstaltningen var en prisudligning, nemlig opsugning af den merværdi, som indehavere af lagre kunne forvente. Det opsugede beløb skulle anvendes til støtte for roedyrkere. Desuden indeholdt ordningen undtagelser for bestemte sukkerforarbejdningsvirksomheder med hensyn til lagre, som var bestemt til øjeblikkelig forarbejdning. Men det der er vigtigt er, at genstanden for den nævnte sag var en foranstaltning, som var truffet på fællesskabsplan. Desuden er det vigtigt, at det i denne sag blev kritiseret, at udstedelsen af væsentlige basisregler var overladt til nationale organer. Da artikel 37 i forordning nr. 1009/67, som det drejede sig om i den pågældende sag, svarer til artikel 33 i forordning nr. 3330/74, må heraf udledes, at medlemsstaterne ikke under sådanne omstændigheder kan handle selvstændigt, men at det må tilkomme fællesskabsinstitutionerne at fastlægge de væsentlige basisregler. Med hensyn til den nævnte artikel 33 lyder den således: »De bestemmelser, der er nødvendige for at undgå, at der ved overgangen fra et sukkerproduktionsår til et andet opstår forstyrrelser på sukkermarkedet som følge af ændringer i prisniveauet, kan fastsættes i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 36« så det er utvivlsomt korrekt, at artiklens hovedformål er at undgå forstyrrelser, som vedrører markedsforsyningen. Under denne synsvinkel er det utvivlsomt nødvendigt i rette tid at træffe passende forholdsregler, for at indehavere af lagre kan afholdes fra at oplagre for meget sukker. Jeg mener imidlertid, at dette ikke er det eneste formål med artikel 33 i forordning nr. 3330/74. Forstyrrelser kan også vise sig på anden vis, f.eks. i forbindelse med prisstrukturen, som på grund af sukkerlagre fra det forgangne produktionsår, hvor produktionsomkostningerne var lavere, kan bringes i fare. Ud fra denne synsvinkel er det rigtigt, at artikel 33 fuldt ud kan anvendes også efter et produktionsårs begyndelse. Som Kommissionen korrekt har anført, skal der under ingen omstændigheder anlægges en snæver, men tværtimod en vid fortolkning af artikel 33. Dette fremgår i øvrigt ikke kun af betragtningerne til forordning nr. 3330/74, når det heri generelt anføres, at det ved overgangen fra et sukkerproduktionsår til et andet kan være nødvendigt at træffe visse overgangsbestemmelser. Det er endvidere også relevant, at det i dommen i sag 23/75 vedrørende den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 1009/67 fremhæves, at Kommissionen i medfør af denne artikel har en vidtrækkende kompetence, hvis grænser snarere må bedømmes efter markedsordningernes hovedmål end efter bemyndigelsens ordlyd. Rigtigt læst skal artikel 33 i forordning nr. 333074 altså fortolkes således, at hver gang der ved overgangen fra et produktionsår til et andet opstår problemer med hensyn til prisniveauet, skal de hertil nødvendige løsninger søges på fællesskabsplan. Desuden må det heller ikke glemmes, at ændringen i det italienske prisniveau i begyndelsen af produktionsåret 1976/77 beroede på en ændring i lirens omregningskurs, som var besluttet af Ministerrådet. Det er givet, at man ikke kan tillade, at en sådan foranstaltnings virkning delvis fjernes ved rent nationale ordninger. I modsat fald måtte man acceptere en forskellig udvikling inden for fællesmarkedet. At sådanne nationale foranstaltninger udgør et indgreb i markedsordningens struktur, som Fællesskabet skal regulere, bliver desuden klart, hvis man ser på sammenhængen med den monetære udligningsordning, som gælder for indførsel fra andre medlemsstater, og som reguleres af Fællesskabet. Endelig må man også være opmærksom på — hvilket ligeledes taler for fællesskabskompetencen — at fællesskabsinstitutionerne ved udstedelse af sådanne foranstaltninger desuden kan bestemme over indtægterne inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik og f.eks. — jeg minder endnu en gang om sag 23/75 — foreskrive en tillægsstøtte til landbrugsproducenter. Efter det ovenfor anførte og under hensyn til den dominerende grundsætning i den fælles landbrugsret, hvorefter medlemsstaterne med hensyn til de fælles markedsordninger kun fastsætter gennemførelsesregler, men ikke kan føje noget afgørende hertil, må man herefter konkludere, at indførelsen af et ekstraordinært pristillæg ved overgangen fra et produktionsår til et andet falder uden for medlemsstaternes kompetenceområde, fordi der er tale om en typisk markedsordningsforanstaltning. Her er der ikke mulighed for en ensidig handling; hvis man mener, at overgangsforanstaltninger er uomgængeligt nødvendige for at undgå uretfærdigheder, er den eneste løsning at tage initiativ hertil på fællesskabsplan og søge en løsning efter den fremgangsmade, som er foreskrevet i fællesskabsretten.