Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Fjerde Afdeling) den 19. september 2001. - Paul Jestädt mod Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Erstatningssøgsmål - erstatning uden for kontraktforhold - mælk - tillægsafgift - referencemængde - forordning (EF) nr. 2330/98 - erstatning til producenter - forældelse - åbenbart, at sagen skal afvises. - Sag T-332/99.



Samling af Afgørelser 2001 side II-02561



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1. Erstatningssøgsmål - forældelsesfrist - begyndelsestidspunkt - ansvar som følge af forordning nr. 857/84, som indebar, at mælkeproducenter, der havde påtaget sig en ikke-markedsføringsforpligtelse, ikke fik tildelt en referencemængde - relevant dato

(Art. 235 EF og art. 288 EF, stk. 2; EF-statutten for Domstolen, art. 43; Rådets forordning nr. 1078/77 og nr. 857/84)

2. Erstatningssøgsmål - forældelsesfrist - afbrydelse - betingelser - indlevering af stævning til Fællesskabets retsinstanser eller fremsættelse af forudgående krav over for vedkommende institution

(Art. 230 EF og art. 232 EF, stk. 2; EF-statutten for Domstolen, art. 43; Rådets forordning nr. 2330/98)

3. Institutionernes retsakter - almindelig forpligtelse til at oplyse adressaterne for en retsakt om de forhåndenværende retsmidler og om betingelserne - foreligger ikke

Sammendrag

1. Forældelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut for indgivelse af erstatningssøgsmål mod Fællesskabet kan ikke begynde at løbe, før alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt, og, i tilfælde, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke før retsaktens skadevoldende følger har vist sig. Disse betingelser er, at Fællesskabets institutioner har handlet retsstridigt, at der er lidt et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem institutionernes adfærd og tabet.

En mælkeproducent lider tab på grund af umuligheden af at kunne udnytte en referencemængde fra den dato, da han efter udløbet af sin forpligtelse til ikke-markedsføring i henhold til forordning nr. 1078/77 havde kunnet genoptage mælkeleveringerne uden at skulle betale tillægsafgiften, hvis ikke han havde fået afslag på at få tildelt en referencemængde i medfør af forordning nr. 857/84. Betingelserne for at rejse erstatningskrav over for Fællesskabet var derfor opfyldt på denne dato. Da tabet i øvrigt ikke blev forvoldt øjeblikkeligt, men opstod over en vis periode for hver påbegyndt dag, gælder forældelsen efter artikel 43 i Domstolens statut for den periode, der ligger mere end fem år forud for den dato, da forældelsen blev afbrudt, uden at påvirke de rettigheder, der opstod under senere perioder.

( jf. præmis 40, 41, 44 og 45 )

2. Ifølge artikel 43 i Domstolens statut afbrydes forældelsesfristen alene ved indlevering af stævning til Fællesskabets retsinstanser eller ved, at skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende institution i Fællesskabet. I sidstnævnte tilfælde afbrydes forældelsen dog kun, såfremt kravet efterfølges af en stævning inden fristen i henhold til artikel 230 EF eller 232 EF.

Når en mælkeproducent modtager et tilbud om erstatning i henhold til forordning nr. 2330/98, skal han kunne støtte ret på det afkald på at påberåbe sig forældelsen, som er indeholdt i en svarskrivelse fra institutionerne på et af sagsøgeren indgivet erstatningskrav, således at han kan udvirke, at forældelsesfristen i artikel 43 i Domstolens statut afbrydes på datoen for erstatningskravets indgivelse, forudsat at han har anlagt sag senest to måneder efter udløbet af fristen for accepten af tilbuddet i henhold til nævnte forordning.

( jf. præmis 47 og 51-53 )

3. I mangel af en udtrykkelig bestemmelse herom i fællesskabsretten kan der ikke anerkendes at påhvile Fællesskabets administrative myndigheder og retsinstanser en almindelig forpligtelse til at oplyse borgerne om de forhåndenværende retsmidler og om betingelserne for anvendelsen heraf.

( jf. præmis 50 )

Parter

I sag T-332/99,

Paul Jestädt, Großenlüder (Tyskland), ved advokat R.J. Seimetz, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøger,

mod

Rådet for Den Europæiske Union ved A.-M. Colaert, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,

og

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Niejahr, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,

sagsøgte,

angående en påstand om tilkendelse af erstatning i medfør af artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF, af det tab, som sagsøgeren hævder at have lidt ved at være blevet forhindret i at markedsføre mælk i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EØF) nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13), som suppleret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11),

har

DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Fjerde Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, P. Mengozzi, og dommerne V. Tiili og R.M. Moura Ramos,

justitssekretær: H. Jung,

afsagt følgende

Kendelse

Dommens præmisser

Relevante retsforskrifter

1 For at nedbringe et produktionsoverskud af mælk i Fællesskabet vedtog Rådet i 1977 forordning (EØF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indførelse af en præmieordning for ikke-markedsføring af mælk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvægsbesætninger (EFT L 131, s. 1). Ved forordningen blev der tilbudt producenter en præmie mod, at de forpligtede sig til ikke at markedsføre mælk og at omstille besætningerne over en periode på fem år.

2 For at imødegå den stadige overproduktion vedtog Rådet i 1984 forordning (EØF) nr. 856/84 af 31. marts 1984 (EFT L 90, s. 10) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for mælk og mejeriprodukter (EFT L 148, s. 13). Ved den nye artikel 5c i sidstnævnte forordning blev der indført en »tillægsafgift« af de mængder mælk, som blev leveret af producenterne ud over en vis »referencemængde«.

3 Ved Rådets forordning (EØF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede afgift på mælk og mejeriprodukter (EFT L 90, s. 13) blev referencemængden for hver enkelt producent fastsat på grundlag af den produktion, som var leveret i løbet af et referenceår, hvoraf medlemsstaterne kunne vælge 1981, 1982 eller 1983. Forbundsrepublikken Tyskland valgte 1983 som referenceår.

4 Ved domme af 28. april 1988 i Mulder-sagen (sag 120/86, Sml. s. 2321) og i von Deetzen-sagen (sag 170/86, Sml. s. 2355) fastslog Domstolen, at forordning nr. 857/84 - som suppleret ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 1371/84 af 16. maj 1984 om gennemførelsesbestemmelserne for den tillægsafgift, der er omhandlet i artikel 5c i forordning nr. 804/68 (EFT L 132, s. 11) - var ugyldig, da den tilsidesatte princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

5 Til opfyldelse af disse domme vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 om ændring af forordning nr. 857/84 (EFT L 84, s. 2). Ved forordningen blev bl.a. indsat en artikel 3a til forordning nr. 857/84. I medfør af denne ændringsforordning modtog de producenter, som havde underskrevet en forpligtelse til ikke-markedsføring eller omstilling, en såkaldt »specifik« referencemængde (også benævnt »kvote«). Disse producenter benævnes »SLOM I-producenter«.

6 Tildelingen af en specifik referencemængde var undergivet flere betingelser. Visse af disse betingelser blev erklæret ugyldige af Domstolen ved domme af 11. december 1990 i Spagl-sagen (sag C-189/89, Sml. I, s. 4539) og i Pastätter-sagen (sag C-217/89, Sml. I, s. 4585).

7 På foranledning af disse domme vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 1639/91 af 13. juni 1991 om ændring af forordning nr. 857/84 (EFT L 150, s. 35), som gav mulighed for at tildele de pågældende producenter en specifik referencemængde. Disse producenter benævnes »SLOM II-producenter«.

8 I øvrigt indeholdt artikel 3a, stk. 1, andet led, i forordning nr. 857/84 en såkaldt »antikumulations«-regel, hvorefter erhververe af en ikke-markedsføringspræmie alene kunne få tildelt en specifik referencemængde, såfremt de ikke tidligere havde fået tildelt en referencemængde i medfør af artikel 2 i forordning nr. 857/84 for et andet areal, som ikke var undergivet nogen forpligtelse til ikke-markedsføring eller omstilling. De producenter, som blev frataget en referencemængde med den begrundelse, at de allerede havde fået tildelt en sådan mængde for et andet areal, benævnes »SLOM III-producenter«.

9 Også antikumulationsreglen i artikel 3a, stk. 1, andet led, i forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig ved Domstolens dom af 3. december 1992 i Wehrs-sagen (sag C-264/90, Sml. I, s. 6285), idet den fandtes at være i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

10 Til opfyldelse af denne dom vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 2055/93 af 19. juli 1993 om tildeling af en specifik referencemængde til visse producenter af mælk eller mejeriprodukter (EFT L 187, s. 8). Forordningen indeholdt hjemmel til at tildele en specifik referencemængde til producenter, som havde erhvervet en ikke-markedsføringspræmie, men som var blevet udelukket fra at komme i betragtning efter artikel 3a i forordning nr. 857/84 som følge af, at de havde modtaget en referencemængde for en anden bedrift i henhold til sidstnævnte forordnings artikel 2 eller 6.

11 En af de producenter, som havde rejst det søgsmål, der førte til, at forordning nr. 857/84 blev kendt ugyldig ved Mulder-dommen, havde i mellemtiden sammen med en række andre producenter rejst erstatningssøgsmål mod Rådet og Kommissionen med påstand om erstatning af deres tab som følge af, at de ikke havde fået tildelt en referencemængde i medfør af denne forordning.

12 Ved dom af 19. maj 1992 i sagen Mulder m.fl. mod Rådet og Kommissionen (forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. I, s. 3061) fastslog Domstolen, at Fællesskabet var ansvarligt for de pågældende tab og opfordrede parterne til at opnå enighed om erstatningens størrelse, idet Domstolen i modsat fald senere måtte træffe afgørelse herom.

13 På foranledning af denne dom vedtog Rådet, på grund af det store antal berørte producenter og i betragtning af vanskelighederne ved at forhandle individuelle løsninger, forordning (EØF) nr. 2187/93 af 22. juli 1993 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været forhindret i at udøve deres virksomhed (EFT L 196, s. 6).

14 Ved dom af 9. december 1997 i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen (forenede sager T-195/94 og T-202/94, Sml. II, s. 2247) fastslog Retten, at Fællesskabet var ansvarligt for det tab, der var forvoldt SLOM III-producenterne ved anvendelsen af den antikumulationsregel, der var kendt ugyldig ved Wehrs-dommen.

15 På foranledning af dommen i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen vedtog Rådet forordning (EF) nr. 2330/98 af 22. oktober 1998 om tilbud om erstatning til visse producenter af mælk og mejeriprodukter, som midlertidigt har været underlagt begrænsninger i udøvelsen af deres virksomhed (EFT L 291, s. 4).

Faktiske omstændigheder i hovedsagen

16 Sagsøgeren er mælkeproducent i Tyskland. Ud over de arealer, som han i forvejen dyrkede, forpagtede sagsøgeren den 18. september 1979 nogle landbrugsarealer tilhørende A. Motz' landbrugsbedrift i Großenlüder (Tyskland).

17 A. Motz havde indgået en ikke-markedsføringsforpligtelse, som udløb den 1. juli 1985. I overensstemmelse med denne forpligtelse gav også sagsøgeren afkald på at producere foder til mælkeproduktion på det areal, som han forpagtede af A. Motz.

18 Efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 857/84 fik sagsøgeren tildelt en referencemængde for de arealer, som tilhørte ham. Derimod kunne sagsøgeren ikke, da ikke-markedsføringsforpligtelsen for de arealer, han havde forpagtet af A. Motz, udløb i 1985, opnå nogen referencemængde for dem, idet han ikke havde produceret nogen mælk på dem i 1983.

19 Efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 764/89 afslog de kompetente tyske myndigheder ved afgørelse af 3. oktober 1989 på ny at tildele ham en referencemængde for de samme arealer under henvisning til antikumulationsreglen i artikel 3a, stk. 1, andet led, i forordning nr. 857/84.

20 Efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 2055/93 og på foranledning af en dom afsagt af Verwaltungsgericht Kassel den 18. juni 1997 tildelte de kompetente tyske myndigheder ved afgørelse af 20. august 1997 sagsøgeren en kvote for de forpagtede arealer.

21 Ved skrivelse af 8. oktober 1997 rejste sagsøgeren over for Kommissionen krav om erstatning af det tab, som han hævdede at have lidt mellem den 1. juli 1985, dvs. dagen efter ophøret af ikke-markedsføringsforpligtelsen vedrørende de pågældende arealer, og den 1. august 1993, dvs. datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 2055/93.

22 Ved skrivelse af 3. november 1997 besvarede Kommissionen denne skrivelse på følgende måde:

»Hvad angår spørgsmålet om en eventuel erstatning til de mælkeproducenter, som har erhvervet en referencemængde i henhold til forordning nr. 2055/93, er Den Europæiske Union efter Kommissionens opfattelse ikke forpligtet til at erstatte eventuelle tab, der har forbindelse med tildelingen af en kvote.

Så længe EF-Domstolen ikke har truffet anden afgørelse i de typetilfælde, som er omhandlet i sagerne Heusmann [...] og Quiller [...], ser Kommissionen sig ikke i stand til at foreslå en erstatning til de pågældende mælkeproducenter.«

23 Ved en udateret skrivelse, som indgik hos Kommissionen den 9. februar 1998, rejste sagsøgeren på ny erstatningskravet under henvisning til den af Retten i mellemtiden afsagte dom i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen.

24 Ved skrivelse af 3. marts 1998 svarede Kommissionen, at den var i færd med at undersøge de praktiske gennemførelsesbestemmelser for ydelse af erstatning til de producenter, som var berørt af Rettens dom. For at undgå et sagsanlæg ved Retten forpligtede Kommissionen sig over for sagsøgeren til ikke at påberåbe sig forældelsesfristen i henhold til artikel 43 i EF-statutten for Domstolen, såfremt sagsøgerens erstatningskrav ikke var forældet på datoen for skrivelsens modtagelse. Kommissionen angav at indestå for sin forpligtelse indtil et tidspunkt, som den ville meddele sagsøgeren som led i de praktiske gennemførelsesbestemmelser.

25 Ved skrivelse af 11. maj 1999 tilsendte Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (tysk institut for landbrug og ernæring, herefter »BLE«) på Rådets og Kommissionens vegne og for disses regning sagsøgeren et tilbud om erstatning i henhold til forordning nr. 2330/98. Dette tilbud dækkede det tab, som sagsøgeren havde lidt mellem den 9. februar og den 1. august 1993. I skrivelsen henviste BLE udtrykkeligt til, at fristen for accepten af tilbuddet om erstatning var tre måneder fra dettes fremsendelse.

26 Ved skrivelse af 9. juli 1999 anmodede sagsøgeren BLE om på ny at gennemgå tilbuddet af 11. maj 1999, da sagsøgeren ikke var indforstået med den fastsatte erstatningsperiode.

27 Ved skrivelse af 27. juli 1999 afslog BLE på ny at gennemgå tilbuddet. Det henviste til fristen for dettes accept og opfordrede sagsøgeren til at rette direkte henvendelse til Kommissionen.

28 Ved skrivelse til Kommissionen af 11. august 1999 anmodede sagsøgeren på ny om en fornyet gennemgang af erstatningstilbuddet.

29 Ved skrivelse af 22. september 1999 afslog Kommissionen anmodningen med den begrundelse, at sagsøgeren ikke havde accepteret tilbuddet inden for den fastsatte frist, og at dennes eventuelle krav på erstatning i det hele var forældet.

Retsforhandlinger og parternes påstande

30 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. november 1999 har sagsøgeren anlagt nærværende sag.

31 Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

- De sagsøgte tilpligtes at betale ham et beløb på 67 522,36 DEM med renter fra den 1. juli 1985.

- De sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

32 Rådet og Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Principalt afvisning.

- Subsidiært frifindelse.

- Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten

33 Ifølge artikel 111 i Rettens procesreglement kan Retten, når det er åbenbart, at sagen må afvises, uden at fortsætte sagens behandling træffe afgørelse ved begrundet kendelse.

34 I den foreliggende sag finder Retten, at den er tilstrækkelig oplyst af sagens akter til at kunne træffe afgørelse vedrørende formaliteten uden at fortsætte sagens behandling.

Parternes argumenter

35 Sagsøgeren har gjort gældende, at han har krav på erstatning af det tab, han har lidt som SLOM III-producent mellem den 1. juli 1985, dvs. dagen efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen vedrørende de af A. Motz forpagtede arealer, og den 1. august 1993, datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 2055/93.

36 Han anfører, at fristen for forældelsen af hans krav først begyndte at løbe den 20. august 1997, på hvilken dato han erhvervede en kvote fra de kompetente tyske myndigheder. Forældelsen kan ikke være begyndt at løbe før denne dato, da Kommissionen i henhold til forordning nr. 2330/98 nægtede at fremsætte tilbud om erstatning over for de producenter, som ikke havde fået tildelt nogen referencemængde på datoen for indgivelsen af deres erstatningskrav. Forældelsesfristen kan derfor først være begyndt at løbe fra den dato, da Kommissionen anerkendte erstatningskravet.

37 Han kunne endvidere ikke rejse erstatningskrav over for Kommissionen før denne dato, da hans ret til en kvote endnu ikke var fastslået, og han ikke havde udsigt til at få medhold i en ansøgning herom. Han påberåber sig i så henseende en dom fra Bundesverwaltungsgericht af 9. december 1998, hvorefter det ikke er i strid med et redelighedsprincip i første omgang at undlade at indgive en ansøgning, fordi der ikke er udsigt til, at den vil blive imødekommet, men efterfølgende indgive denne, når udsigterne hertil har ændret sig.

38 Sagsøgeren bestrider de sagsøgtes argumenter om, at Kommissionens skrivelse af 3. november 1997 indeholdt en udtrykkelig afvisning af det erstatningskrav, som sagsøgeren havde fremsat i sin skrivelse af 8. oktober 1997, og at sagsøgeren derfor burde have indgivet annullationssøgsmål inden for de fastsatte frister for at afbryde forældelsen på denne dato. Hvis hans erstatningskrav var blevet afvist af Kommissionen, burde den have angivet detaljerede grunde dertil og i givet fald angivet de forhåndenværende retsmidler. I betragtning af den kortfattede udformning af Kommissionens svarskrivelse og dennes indhold var det rimeligt at antage, at Kommissionen anså sagsøgeren for erstatningsberettiget, såfremt Retten tog påstandene i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen til følge.

39 De sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgerens krav er forældet.

Rettens bemærkninger

40 Forældelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut kan ikke begynde at løbe, før alle de betingelser, som er en forudsætning for erstatningspligten, er opfyldt, og, i tilfælde, hvor erstatningsansvaret skyldes en generel retsakt, navnlig ikke før retsaktens skadevoldende følger har vist sig. Disse betingelser er, at Fællesskabets institutioner har handlet retsstridigt, at der er lidt et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem institutionernes adfærd og tabet (jf. Rettens dom af 16.4.1997, sag T-20/94, Hartmann mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 595, præmis 107).

41 Ifølge fast retspraksis lider den pågældende producent tab på grund af umuligheden af at kunne udnytte en referencemængde, fra den dato, da han efter udløbet af sin forpligtelse til ikke-markedsføring havde kunnet genoptage mælkeleveringerne uden at skulle betale tillægsafgiften, hvis ikke han havde fået afslag på at få tildelt en referencemængde. Betingelserne for at rejse erstatningskrav over for Fællesskabet var derfor opfyldt på denne dato (jf. Rettens domme af 16.4.1997 i sag T-554/93, Saint og Murray mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 563, præmis 87, og i sagen Hartmann mod Rådet og Kommissionen, præmis 130).

42 Følgelig begyndte forældelsesfristen at løbe fra den 1. juli 1985, dvs. dagen efter udløbet af ikke-markedsføringsforpligtelsen vedrørende de arealer, som sagsøgeren havde forpagtet af A. Motz.

43 I så henseende kan der ikke gives sagsøgeren medhold i, at forældelsesfristen ikke kunne begynde at løbe, før han havde opnået en kvote, hvilket Kommissionen ved forordning nr. 2330/98 havde fastsat som betingelse for at opnå erstatning. Som Retten tidligere har fastslået vedrørende forordning nr. 2187/93 - hvorved der blev indført en ordning med ydelse af et fast beløb i erstatning til SLOM I- og II-producenter, som blev fortsat med forordning nr. 2330/98 - begrænsede Rådet sig ved denne retsakt til at give de producenter, der havde ret til erstatning, yderligere en mulighed for opnåelse heraf, da de i forvejen kunne anlægge erstatningssag i henhold til artikel 235 EF og 288, stk. 2, EF (jf. dommen i sagen Saint og Murray mod Rådet og Kommissionen, præmis 40).

44 Hvad angår fastlæggelsen af den periode, hvor der blev lidt et tab, må det konstateres, at dette ikke blev forvoldt øjeblikkeligt. Tabet opstod over en vis periode, nemlig så længe sagsøgeren ikke havde mulighed for at opnå en referencemængde, dvs. i den foreliggende sag, som angivet af sagsøgeren selv, indtil den 1. august 1993, datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 2055/93. Der er tale om et fortsat tab, som blev forøget dagligt (jf. dommen i sagen Hartmann mod Rådet og Kommissionen, præmis 132). Erstatningskravet opstod derfor for successive perioder for hver påbegyndt dag, hvor en markedsføring var umulig.

45 Følgelig gælder forældelsen efter artikel 43 i Domstolens statut for den periode, der ligger mere end fem år forud for den dato, da forældelsen blev afbrudt, uden at påvirke de rettigheder, der opstod under senere perioder (jf. dommen i sagen Hartmann mod Rådet og Kommissionen, præmis 132).

46 Ved afgørelsen af, i hvilket omfang erstatningskravet er forældet, må datoen for forældelsesfristens afbrydelse følgelig bestemmes.

47 Ifølge artikel 43 i Domstolens statut afbrydes forældelsesfristen alene ved indgivelse af stævning til Fællesskabets retsinstanser eller ved, at skadelidte forud gør sit krav gældende over for vedkommende institution i Fællesskabet. I sidstnævnte tilfælde afbrydes forældelsen dog kun, såfremt kravet efterfølges af en stævning inden fristen i henhold til artikel 230 EF eller 232 EF (Domstolens dom af 5.4.1973, sag 11/72, Giordano mod Kommissionen, Sml. s. 417, præmis 6, og Rettens dom af 25.11.1998, sag T-222/97, Steffens mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 4175, præmis 35 og 42).

48 Sagsøgeren kan ikke til støtte for forældelsens afbrydelse påberåbe sig skrivelsen til Kommissionen af 8. oktober 1997, som denne besvarede den 3. november samme år, eftersom Kommissionens svar herpå ikke blev efterfulgt af et sagsanlæg ved Retten.

49 Sagsøgeren kan heller ikke med rette hævde, at Kommissionens svar var uklart. Som det nemlig fremgår af det ovenfor i præmis 22 gengivne citat af denne svarskrivelse, indeholdt skrivelsen en klar afvisning af sagsøgerens krav, selv om Kommissionen stiltiende angav at ville tage sin stilling op til fornyet overvejelse, såfremt Retten skulle kende Fællesskabet ansvarligt for det tab, som SLOM III-producenter havde lidt i sagen Quiller og Heusmann mod Rådet og Kommissionen. Desuden har sagsøgeren selv erkendt i en udateret skrivelse, som Kommissionen modtog den 9. februar 1998, at hans erstatningskrav blev afvist, idet han anfører i skrivelsen:

»De har i Deres skrivelse [af 3. november 1997] meddelt mig, at De ikke ser Dem i stand til at efterkomme mit erstatningskrav [...]«

50 Endvidere kan sagsøgeren ikke som begrundelse for ikke at anlægge erstatningssag inden to måneder efter, at erstatningskravet var blevet afvist ved skrivelse af 3. november 1997, kritisere Kommissionen for, at den ikke oplyste ham om de retsmidler, der stod til hans rådighed. Ifølge fast retspraksis kan det nemlig »ikke i mangel af en udtrykkelig bestemmelse herom i fællesskabsretten [...] anerkendes, at der påhviler Fællesskabets administrative myndigheder og retsinstanser en almindelig forpligtelse til at oplyse borgerne om de forhåndenværende retsmidler og om betingelserne for anvendelsen heraf« (Domstolens kendelse af 5.3.1999, sag C-153/98 P, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. I, s. 1441, præmis 15).

51 Endelig var det afkald på at påberåbe sig forældelsen, som var indeholdt i Kommissionens skrivelse af 3. marts 1998, som Retten tidligere har fastslået vedrørende anvendelsen af forordning nr. 2187/93, en ensidig handling, hvis formål var at tilskynde producenterne til at afvente iværksættelsen af den ordning for tilkendelse af en fast erstatning, som var fastsat i forordning nr. 2330/98, med henblik på at begrænse antallet af de sager, der måtte blive anlagt (jf. Rettens dom i sagen Steffens mod Rådet og Kommissionen, præmis 38).

52 I så henseende bestemte forordning nr. 2330/98, at de pågældende producenter kunne anmode om at få tilsendt et tilbud om erstatning, som skulle accepteres inden tre måneder. I betragtning af sit formål ophørte det nævnte afkald med at have retsvirkning ved udløbet af perioden for accept af tilbuddet om erstatning. I den foreliggende sag udløb denne frist den 11. august 1999, uden at sagsøgeren accepterede tilbuddet.

53 Det var derfor en betingelse for, at sagsøgeren kunne påberåbe sig det afkald, der var indeholdt i nævnte skrivelse - og dermed en betingelse for at afbryde forældelsesfristen i henhold til artikel 43 i Domstolens statut på datoen for indgivelsen af sit erstatningskrav den 9. februar 1998 - at sagsøgeren anlagde sag senest to måneder efter udløbet af fristen for accept af tilbuddet, dvs. senest den 17. oktober 1999, inklusive afstandsfristen.

54 Da sagsøgeren ikke har gjort dette, kunne alene stævningen indgivet den 24. november 1999 afbryde forældelsen. Da sagsøgerens tab imidlertid ophørte den 1. august 1993, datoen for ikrafttrædelsen af forordning nr. 2055/93, er sagen for sent anlagt, nemlig på et tidspunkt, da erstatningskravet allerede var forældet.

55 Følgelig er det åbenbart, at sagen må afvises.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

56 Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, pålægges han at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Rådets og Kommissionens påstand.

Afgørelse

Af disse grunde

bestemmer

RETTEN (Fjerde Afdeling)

1) Sagen afvises.

2) Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.