ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag C-275/15

ITV Broadcasting Limited m.fl.

mod

TVCatchup Limited m.fl.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2001/29/EF – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – artikel 9 – adgang til radio- og TV-spredningstjenesters kabel – begrebet »kabel« – tredjemands viderespredning via internettet af udsendelser fra kommercielle TV-spredningsforetagender – »live streaming««

Sammendrag – Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 1. marts 2017

Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/29 – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – fortsat anvendelse af andre retlige bestemmelser – begrebet »adgang til radio- og TV-spredningstjenesters kabel« – national lovgivning, hvorefter der ikke foreligger en krænkelse af ophavsretten i tilfælde af umiddelbar viderespredning pr. kabel, herunder via internettet, i det oprindelige sendeområde af værker, der udsendes på TV-kanaler, der er underlagt public service-forpligtelser – udelukkelse

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29, 60. betragtning og art. 5 og 9)

Artikel 9 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet og navnlig begrebet »adgang til radio- og TV-spredningstjenesters kabel« skal fortolkes således, at en national lovgivning, hvorefter der ikke foreligger en krænkelse af ophavsretten i tilfælde af umiddelbar viderespredning pr. kabel, herunder i givet fald via internettet, i det oprindelige sendeområde af værker, der udsendes på TV-kanaler, der er underlagt public service-forpligtelser, ikke er omfattet af og ikke er tilladt ved denne bestemmelse.

Hvad angår artikel 9 i direktiv 2001/29 fremgår det, som anført af generaladvokaten i punkt 37 og 38 i forslaget til afgørelse, af denne bestemmelse set i lyset af 60. betragtning til dette direktiv, at den tager sigte på at opretholde virkningen af bestemmelser inden for andre områder end dem, der harmoniseres ved dette direktiv. En fortolkning af artikel 9 i direktiv 2001/29, hvorefter denne bestemmelse tillader viderespredning som den i hovedsagen omhandlede uden ophavsmændenes samtykke i andre tilfælde end de i dette direktivs artikel 5 opregnede, ville være i strid med ikke blot målet med denne artikel 9, men også med den udtømmende karakter af denne artikel 5, og ville dermed være til skade for virkeliggørelsen af det primære mål med dette direktiv om indførelse af et højt beskyttelsesniveau for ophavsmænd.

Det er i denne henseende uden betydning, om den oprindelige udsendelse af de beskyttede værker er sket på TV-kanaler, der er underlagt public service-forpligtelser. Der findes således intet grundlag i direktiv 2001/29 for at yde sådanne kanalers indhold en ringere beskyttelse.

(jf. præmis 26-29 og domskonkl.)
Hvad angår det materielle anvendelsesområde for direktiv 94/19 om indskudsgarantiordninger, som ændret ved direktiv 2005/1, følger det af selve titlen på dette direktiv, at det vedrører indskudsgarantiordninger. I medfør af direktivets artikel 1, nr. 1), første afsnit, forstås ved »indskud« i dette direktiv dels indestående beløb, der hidrører fra indlån eller fra mellemtransaktioner foretaget som led i almindelige bankforretninger, og som skal tilbagebetales af et kreditinstitut på bestemte vilkår fastsat ved lov eller ved aftale, dels fordringer udstedt af kreditinstituttet i form af værdipapirer. Andele i godkendte kooperativer, der er aktive i finanssektoren, er ikke omfattet af denne definition. Det synes det nemlig, at sådanne andele grundlæggende er andele i en virksomheds egenkapital, mens indskud som omhandlet i direktiv 94/19 er kendetegnet ved, at de hører til et kreditinstituts fremmedkapital.

Mens indskud i medfør af definitionen heraf i artikel 1, stk. 1, i direktiv 94/19 skal tilbagebetales til deres ejer på bestemte vilkår fastsat ved lov eller ved aftale, afspejler det udbetalte beløb, såfremt ejeren af andele i godkendte kooperativer, der er aktive i finanssektoren, udtager dem, endvidere udviklingen i disse selskabers indtjening. Erhvervelsen af sådanne andele må således snarere sidestilles med erhvervelsen af selskabsaktier, i forhold til hvilke direktiv 94/19 ikke foreskriver nogen garanti, end med en indbetaling på en bankkonto. Endvidere kan andele i godkendte kooperativer, der er aktive i finanssektoren, ikke sidestilles med aktier i britiske eller irske »building societies«, som i henhold til den særlige udvidelse af indskudsbegrebet i artikel 1, nr. 1), andet afsnit, i direktiv 94/19 anses for indskud. Intet forhold i tilblivelseshistorien for dette afsnit antyder, at denne bestemmelse tilsigter at omfatte andre instrumenter end dem, der er udtrykkeligt nævnt heri. Endvidere udelukker denne bestemmelse udtrykkeligt aktier i disse »building societies«, som er af egenkapitallignende art.

(jf. præmis 65-69)
Sag C-654/15

Länsförsäkringar AB

mod

Matek A/S

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Högsta domstolen)

»Præjudiciel forelæggelse – EU-varemærker – forordning (EF) nr. 207/2009 – artikel 9, stk. 1, litra b) – artikel 15, stk. 1 – artikel 51, stk. 1, litra a) – omfanget af indehaverens eneret – femårsperiode efter registreringen«

Sammendrag – Domstolens dom (Anden Afdeling) af 21. december 2016

EU-varemærker – EU-varemærkets virkninger – rettigheder, der er knyttet til varemærket – ret til at forbyde brugen af varemærket – brug af et identisk eller lignende tegn, der dækker varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – omfanget af indehaverens eneret – femårsperiode efter registreringen

[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 9, stk. 1, litra b), art. 15, stk. 1, art 51, stk. 1, litra a), og art. 51, stk. 2]

Artikel 9, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, sammenholdt med denne forordnings artikel 15, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at i perioden på fem år regnet fra registreringen af et EU-varemærke kan varemærkets indehaver i tilfælde af risiko for forveksling forbyde tredjemand at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med eller ligner indehaverens varemærke, for alle de varer og tjenesteydelser, som er identiske med eller ligner dem, for hvilke varemærket er registreret, uden at skulle påvise, at der er gjort reel brug af det nævnte varemærke for disse varer og tjenesteydelser.

Det fremgår af ordlyden af og formålet med artikel 15, stk. 1, og artikel 51, stk. 1, litra a), og stk. 2, i forordning nr. 207/2009, at indtil udløbet af perioden på fem år efter registreringen af EU-varemærket kan indehaverens ret hverken erklæres fortabt for en del eller for alle de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er blevet registreret. Disse bestemmelser giver således varemærkeindehaveren en henstandsperiode til at gå i gang med at gøre reel brug af sit varemærke, inden for hvilken han kan gøre den eneret gældende, som varemærket i henhold til forordningens artikel 9, stk. 1, giver for samtlige disse varer eller tjenesteydelser, uden at skulle bevise en sådan brug.

Med henblik på i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 9, stk. 1, litra b), at fastslå, hvorvidt den angiveligt krænkende parts varer eller tjenesteydelser er identiske med eller ligner de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af det pågældende EU-varemærke, skal rækkevidden af den eneret, der gives i henhold til denne bestemmelse, i femårsperioden efter registreringen af EU-varemærket følgelig undersøges under hensyntagen til de varer og tjenesteydelser, som er omfattet af registreringen af varemærket, og ikke i forhold til den brug, som indehaveren kunne have gjort af dette varemærke i løbet af denne periode.

(jf. præmis 26, 27 og 29 samt domskonkl.)
Når Rådet fastsætter de samlede tilladte fangstmængder og fordeler fiskerimulighederne mellem medlemsstaterne, skal det foretage en vurdering af en kompliceret økonomisk situation, hvorved det har en vid skønsmargin. I sådanne situationer omfatter det skøn, som Rådet har, ikke udelukkende indholdet og rækkevidden af de bestemmelser, der skal vedtages, men også i et vist omfang konstateringen af de tilgrundliggende faktiske forhold. Ved domstolskontrollen med en sådan kompetence må den efterprøvende ret derfor begrænse sig til at undersøge, om myndighedens afgørelse er behæftet med en åbenlys vildfarelse eller magtfordrejning, eller om myndigheden klart har overskredet grænserne for sit skøn.

Selv om artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1380/2013 om den fælles fiskeripolitik fastslår en forpligtelse til at tage »hensyn til« den foreliggende videnskabelige, tekniske og økonomiske rådgivning ved vedtagelsen af bevarelsesforanstaltninger, forhindrer denne bestemmelse imidlertid ikke EU-lovgiver i at vedtage sådanne bevarelsesforanstaltninger, hvis der ikke foreligger en videnskabelig, teknisk og økonomisk rådgivning. Foranstaltninger til bevaring af fiskeressourcerne skal således ikke være i fuld overensstemmelse med den videnskabelige rådgivning, idet en manglende eller ikke entydig rådgivning ikke kan forhindre Rådet i at træffe de foranstaltninger, som det finder nødvendige for at gennemføre målsætningerne i den fælles fiskeripolitik. Det fremgår heraf, at Rådet i forbindelse med forordning nr. 1367/2014 om fastsættelse af EU-fiskerfartøjers fiskerimuligheder for visse dybhavsbestande for 2015 og 2016 havde beføjelse til at vedtage en fælles samlet tilladt fangstmængde for skolæst og nordlig skolæst, også når der ikke forelå fyldestgørende videnskabelige oplysninger vedrørende tilstedeværelsen og fangsten af disse to fiskearter i de berørte forvaltningsområder, idet Rådet var af den opfattelse, at denne foranstaltning var passende med henblik på at bevare ressourcerne af skolæst.

(jf. præmis 46 og 49-51)
Sag C-471/15

Sjelle Autogenbrug I/S

mod

Skatteministeriet

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Vestre Landsret)

»Præjudiciel forelæggelse – skatter og afgifter – merværdiafgift – direktiv 2006/112/EF – særordning med moms af fortjenstmargenen – begrebet »brugte genstande« – salg af reservedele fra udrangerede køretøjer«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 18. januar 2017

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – særordninger – særordning med moms af fortjenstmargenen – begrebet brugte genstande – brugte dele fra udrangerede motorkøretøjer, som sælges som reservedele – en afgiftspligtig videreforhandlers levering af nævnte dele – omfattet

[Rådets direktiv 2006/112, 51. betragtning og art. 311, stk. 1, nr. 1), art. 314, litra a), og art. 315]

Artikel 311, stk. 1, nr. 1), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at brugte dele fra udrangerede motorkøretøjer, som en autogenbrugsvirksomhed har erhvervet fra en privatperson, og som er bestemt til at sælges som reservedele, udgør »brugte genstande« i denne bestemmelses forstand, med den konsekvens, at leveringer af sådanne dele, der foretages af en afgiftspligtig videreforhandler, er omfattet af fortjenstmargenordningen.

Hvad i denne henseende angår fortjenstmargenordningen bemærkes det, at den afgiftspligtige videreforhandlers fortjenstmargen i henhold til artikel 315, stk. 2, i direktiv 2006/112 er lig med forskellen mellem den salgspris, som den afgiftspligtige videreforhandler forlanger for varen, og købsprisen.

Undladelse af at anvende denne ordning på reservedele, der er udtaget af udrangerede køretøjer, som er købt fra privatpersoner, ville stride mod formålet med særordningen vedrørende fortjenstmargenen, som tager sigte på, således som det fremgår af 51. betragtning til direktiv 2006/112, at undgå dobbelt påligning af afgift og konkurrenceforvridning mellem afgiftspligtige personer på området for brugte genstande (jf. i denne retning dom af 1.4.2004, Stenholmen, C-320/02, EU:C:2004:213, præmis 25, af 8.12.2005, Jyske Finans, C-280/04, EU:C:2005:753, præmis 37, og af 3.3.2011, Auto Nikolovi, C-203/10, EU:C:2011:118, præmis 47).

Opkrævningen af moms af transaktioner, som består i levering af sådanne reservedele, der foretages af en afgiftspligtig videreforhandler, vil således medføre en dobbelt påligning af afgift, for så vidt som salgsprisen for de nævnte dele for det første nødvendigvis allerede tager højde for den moms, der ved købet af køretøjet er betalt i tidligere led af en person, der er omfattet af artikel 314, litra a), i direktiv 2006/112, og for det andet for det forhold, at hverken denne person eller den afgiftspligtige videreforhandler har kunnet fradrage dette beløb (jf. dom af 3.3.2011, Auto Nikolovi, C-203/10, EU:C:2011:118, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).

(jf. præmis 38-40 og 45 samt domskonkl.)
Sag C-283/15

X

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse – skattelovgivning – indkomstskat – statsborger i en medlemsstat, der på denne medlemsstats og en tredjestats område oppebærer indkomst og er bosiddende på en anden medlemsstats område – skattefordel, der har til formål at tage hensyn til hans personlige og familiemæssige forhold«

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 9. februar 2017

Fri bevægelighed for personer – etableringsfrihed – ligebehandling – direkte beskatning – indkomstskat – statsborger i en medlemsstat, der oppebærer hovedparten af sin indkomst på denne medlemsstats område og er bosiddende på en anden medlemsstats område, uden dér at oppebære nogen indkomst – førstnævnte medlemsstats lovgivning, der giver mulighed for fradrag for »negativ indkomst« vedrørende en bolig, men som nægter indrømmelse af dette fradrag til nævnte statsborger – ikke tilladt – begrebet beskæftigelsesmedlemsstaten – del af indkomst, der oppebæres på en tredjestats område – uden betydning

(Art. 49 TEUF)

Artikel 49 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat, hvis skattelovgivning giver adgang til fradrag for »negativ indkomst« vedrørende en bolig, nægter indrømmelse af dette fradrag til en ikke-hjemmehørende selvstændig erhvervsdrivende, når den pågældende oppebærer 60% af sin samlede indkomst på denne medlemsstats område, og han ikke på den medlemsstats område, hvor hans bolig er beliggende, oppebærer indkomst, der giver ham mulighed for at gøre en tilsvarende fradragsret gældende dér.

Når den ikke-hjemmehørende person oppebærer 60% af sin samlede globalindkomst på den medlemsstats område, hvor han udøver en del af sin virksomhed, er der intet, der giver grundlag for at antage, at hans bopælsmedlemsstat alene af denne grund ikke vil kunne tage hensyn til hans samlede indkomst og personlige og familiemæssige forhold. Det forholder sig kun anderledes, hvis det viser sig, at den berørte person ikke på bopælsstatens område har oppebåret nogen indkomst eller så lav en indkomst, at denne stat ikke kan indrømme ham de fordele, han ville opnå, såfremt der tages hensyn til hans personlige og familiemæssige forhold.

Det forbud, der følger af besvarelsen af det første spørgsmål, gælder for enhver beskæftigelsesmedlemsstat, på hvis område en selvstændig erhvervsdrivende oppebærer en indkomst, som gør det muligt for ham dér at gøre en tilsvarende fradragsret gældende forholdsmæssigt i forhold til den del af indkomsten, som er oppebåret i de enkelte beskæftigelsesmedlemsstater. I denne henseende er en »beskæftigelsesmedlemsstat« enhver medlemsstat, der har beskatningskompetencen for så vidt angår erhvervsindkomst, som en ikke-hjemmehørende person oppebærer på dens område, uanset hvor denne virksomhed konkret udøves.

Den omstændighed, at den pågældende ikke-hjemmehørende skattepligtige person oppebærer en del af sin skattepligtige indkomst på en tredjestats område og ikke en medlemsstats område, er uden betydning for besvarelsen af det andet spørgsmål.

(jf. præmis 39, 43, 49 og 52 samt domskonkl. 1-3)
Som generaladvokaten har anført i punkt 51-63 i forslaget til afgørelse, og som Domstolen for Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) i det væsentlige fastslog i dom af 27. januar 2010, Inconsult Anstalt mod Finanzmarktaufsicht (E-4/09, EFTA Court Report 2009-2010, s. 86, præmis 63-66), skal det lægges til grund, at visse internetsider skal anses for at være »varige medier« som omhandlet i artikel 4, nr. 25), i direktiv 2007/64.

Henset til bl.a. nærværende doms præmis 40-42 er dette tilfældet, når en internetside gør det muligt for brugeren af betalingstjenester at lagre information, der er rettet personligt til den pågældende på en måde, der tillader fremtidig søgning i et tidsrum, der er afpasset efter informationsformålet, og som giver mulighed for uændret gengivelse af den lagrede information. For at en internetside kan anses for at være et »varigt medium« som omhandlet i denne bestemmelse, skal enhver mulighed for ensidig ændring af dens indhold foretaget af udbyderen af betalingstjenester eller af en anden erhvervsdrivende, som er blevet betroet forvaltningen af denne side, desuden være udelukket.

Denne fortolkning svarer til de formål, der er anført i 21. og 22. betragtning til direktiv 2007/64, nemlig beskyttelsen af brugere af betalingstjenester og navnlig af forbrugerne.

(jf. præmis 43-45)
Artikel 10a i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet, som ændret ved direktiv 2009/29, og artikel 10, stk. 1-3 og 8, i afgørelse 2011/278 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i direktiv 2003/87 skal fortolkes således, at det med henblik på at undgå en dobbelttildeling i henhold til disse bestemmelser er tilladt at nægte at tildele en varmebenchmarket delinstallation drivhusgasemissionskvoter, når denne delinstallation eksporterer varme, som den genvinder fra en brændselsbenchmarket delinstallation, til private hustande.

Denne fortolkning følger af forbuddet mod dobbelttælling af emissioner og dobbelttildeling af kvoter, der er til hinder for, at der to gange tages hensyn til emissioner, der vedrører produktionen af varme, dvs. i forbindelse med gratistildelingen af kvoter enten til det anlæg, som producerer denne varme eller til det anlæg, som forbruger eller eksporterer den. Når den varme, som en brændselsbenchmarket delinstallation eksporterer, ikke indgår i den historiske virksomhed i tilknytning til en varmebenchmarket delinstallation, skal sidstnævnte delinstallations årlige historiske emissioner ikke fastlægges på grundlag af emissioner i tilknytning til produktionen af denne varme.

Det kan således ikke udelukkes, at anvendelsen af forbuddet mod dobbelt tælling af emissioner kan foranledige den nationale kompetente myndighed for tildeling af kvoter til ikke at tildele kvoter for varme, som eksporteres til private husstande.

(jf. præmis 78-80 og domskonkl. 5)
§ 5, stk. 1, i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er knyttet som bilag til direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede anvendes ved den berørte medlemsstats nationale domstole på en sådan måde, at personer, der er ansat af en myndighed på grundlag af en ansættelseskontrakt, der er omfattet af de arbejdsretlige regler, har ret til at opretholde ansættelsesforholdet i tilfælde af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, mens en sådan ret generelt ikke anerkendes personer, der er ansat af denne myndighed i henhold til de forvaltningsretlige regler, medmindre der eksisterer en anden effektiv foranstaltning i den nationale retsorden med henblik på at sanktionere et sådant misbrug over for disse ansatte, hvilket det tilkommer den nationale domstol at undersøge.

Det tilkommer nemlig den berørte medlemsstats retslige myndigheder at sikre overholdelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, idet de holder øje med, at de arbejdstagere, der har været udsat for misbrug som følge af anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, ikke afholder sig fra – i håbet om at kunne fortsætte ansættelsen i den offentlige sektor – at gøre deres rettigheder gældende for de nationale myndigheder, herunder for domstolene, rettigheder, der følger af gennemførelsen i den nationale lovgivning af alle de præventive foranstaltninger, der er fastsat i rammeaftalens § 5, stk. 1.

Nærmere bestemt skal den nationale domstol sikre sig, at alle de arbejdstagere, der er ansat med en »tidsbegrænset« kontrakt som omhandlet i rammeaftalens § 3, stk. 1, over for deres arbejdsgiver kan anvende de sanktioner, der er fastsat i den nationale lovgivning, når de har været udsat for misbrug som følge af anvendelsen af flere på hinanden følgende kontrakter, uanset betegnelsen af deres kontrakt i intern ret.

For så vidt som der ikke i forhold til det personale, der er ansat ved myndighederne i henhold til forvaltningsretlige regler, foreligger nogen anden tilsvarende og effektiv beskyttelsesforanstaltning, kan sidestillingen af dette personale i tidsbegrænset ansættelse med »arbejdstagere, der er ansat tidsubegrænset, men som ikke er fastansatte« i henhold til den eksisterende nationale retspraksis således udgøre en foranstaltning, der er egnet til at sanktionere misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og udligne konsekvenserne af tilsidesættelsen af rammeaftalens bestemmelser.

(jf. præmis 51-54 og domskonkl. 1)
Nye terrængående køretøjer med fire hjul, som kun har et sæde, er forsynet med et styretøj af Ackerman-typen, der kontrolleres ved hjælp af et styr, er udstyret med en trækkrog, og hvis tekniske karakteristika gør dem i stand til at skubbe mindst to gange deres egenvægt, skal således tariferes i underposition 8701 90 i den kombinerede nomenklatur, idet tarifering af køretøjerne i det ottecifrede underpositioner afgøres af deres motoreffekt. Det er i denne forbindelse alene de ottecifrede underpositioner 8701 90 11 til 8701 90 39 i den kombinerede nomenklatur vedrørende nye have- og landbrugstraktorer og traktorer til skovbrug, som er relevante.

De forklarende bemærkninger til den kombinerede nomenklatur til tarifering af varer indeholder vigtige, om end ikke bindende, bidrag til fortolkningen af de forskellige toldpositioners rækkevidde. Det følger i denne forbindelse af almindelig tariferingsbestemmelse nr. 1, at tariferingen skal ske med hjemmel i positionsteksterne og de til afsnit og kapitler knyttede bestemmelser samt, for så vidt som det ikke strider mod de nævnte tekster og bestemmelser, efter de andre almindelige tariferingsbestemmelser. Almindelig tariferingsbestemmelse nr. 6 bestemmer, at tariferingen af varer i underpositionerne inden for en position skal ske med hjemmel i underpositionsteksterne og de dertil hørende bestemmelser samt – med de fornødne tillempninger – efter andre almindelige tariferingsbestemmelser. Det fremgår i øvrigt af almindelig tariferingsbestemmelse nr. 3, litra a), at såfremt varer kan henføres under to positioner, skal den position, der har den mest specificerede varebeskrivelse, foretrækkes for positioner med en mere almindelig varebeskrivelse. Varens bestemmelse udgør endelig et objektivt kriterium ved tarifering, såfremt varen og dens bestemmelse hænger uløseligt sammen, og denne sammenhæng kan påvises ud fra varens objektive karakteristika og egenskaber.

(jf. præmis 52-54 og 56)