Jeg går nu over til undersøgelsen af de spørgsmål, Østre Landsret har stillet. Først og fremmest spørges der, om Rådets tidligere nævnte sjette direktiv og i særdeleshed dets artikler 10, 22 og 23 »... [skal] fortolkes således, at direktivet er til hinder for, at en medlemsstat fastsætter afregningsperioder og indbetalingsfrister for merværdiafgift ved indførsel af varer fra en anden medlemsstat (importmoms), der ligger inden for de i direktivets artikel 22, stk. 4, angivne tidsrum, men som gennemsnitligt medfører en kortere kredittid for de registrerede importvirksomheders indbetaling af denne afgift til statskassen, end den kredittid, der i almindelighed og gennemsnitligt af den samme medlemsstat indrømmes registrerede virksomheder, herunder importvirksomheder, for indbetaling til statskassen af merværdiafgiftens nettobeløb vedrørende den samlede omsætning (nettoafgiftstilsvaret)«.

Lad os herefter se på, hvad der står i de regler, den danske ret har fremdraget. Artikel 10 indeholder definitioner af begreberne afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald og angiver herefter tidspunkterne herfor, henholdsvis for indenlandske transaktioner og for indførsler. For disse sidste indtræder afgiftspligten, og afgiften forfalder på det tidspunkt, hvor godet ankommer til indlandet. For de førstnævnte transaktioners vedkommende er det tidspunktet for levering af goderne eller præstation af tjenesteydelsen, der er afgørende. Ved flere på hinanden følgende afregninger eller betalinger anses leveringen eller præstationen at finde sted ved udløbet af de perioder, som disse afregninger eller betalinger vedrører.

Artiklerne 22-24 handler om forpligtelser for afgiftspligtige personer, og også heri finder man en sondring mellem indenlandsk moms og importmoms. Om indenlandsk virksomhed er det i artikel 22, stk. 4, bestemt, at enhver afgiftspligtig person skal afgive en angivelse inden for en af hver medlemsstat nærmere fastsat frist der dog ikke må være længere end to måneder efter udløbet af hver afgiftsperiode at regne. Om afgiftsperioden hedder det, at den kan fastsættes til en, to eller tre måneder eller længere perioder, der imidlertid ikke må overstige et år. I stk. 5 hedder det dernæst, at »enhver afgiftspligtig person skal indbetale merværdiafgiftens nettobeløb« samtidig med afgivelsen af den periodiske angivelse. Men medlemsstaterne kan »fastsætte en anden tidsfrist for indbetalingen af dette beløb eller opkræve acontobeløb«.

Om importmoms hedder det i artikel 23, at »medlemsstaterne fastsætter de nærmere bestemmelser vedrørende angivelserne i forbindelse med indførsel af goder«; de kan endvidere »ved indførsel af goder foretaget af afgiftspligtige personer, af betalingspligtige personer ... bestemme, at den i anledning af indførslen skyldige merværdiafgift ikke skal betales på indførselstidspunktet, på betingelse af, at den anføres som sådan [som skyldig merværdiafgift] i en angivelse udfærdiget i overensstemmelse med artikel 22, stk. 4«.

Disse regler er efter min mening ganske utvetydige. For den indenlandske momsordning angiver direktivet tre tempi, i hvilke de afgiftspligtige skal opfylde deres forpligtelser. Først har man afgiftsperioden og for den gælder, at staterne ikke må fastsætte den til et længere tidsrum end et år. Derefter følger fristen for indgivelse af angivelse, med hensyn til hvilken staterne heller ikke må overskride en vis maksimumsgrænse: angivelsen skal foreligge senest to måneder efter afgiftsperiodens udløb. Endelig hatman fristen for indbetaling af nettobeløbet eller for opkrævningen af de periodiske acontobeløb, og herom gælder som hovedregel, at de skal ske samtidig med afgivelsen af angivelse. Men staterne kan her for øvrigt forlænge fristen, og direktivet indeholder ikke nogen bestemmelse om en længste frist for det tilfælde, at de benytter sig af adgangen hertil.

Grundprincippet med hensyn til importmomsen er derimod, at denne skal betales på indførselstidspunktet. Men dersom medlemsstaterne benytter sig af adgangen til at fastsætte et andet forfaldstidspunkt, skal momsen anføres som skyldig merværdiafgift »i en angivelse udfærdiget i overensstemmelse med artikel 22, stk. 4«, altså efter de regler, der gælder for den indenlandske moms.

Ifølge direktivet står staterne altså meget frit med hensyn til fastsættelsen af tidsfristerne for de afgiftspligtige personers opfyldelse af deres forpligtelser. Direktivet indeholder navnlig ikke nogen regel om, at fristerne for indgivelse af angivelse og for betaling af afgiften eller periodiske acontobeløb skal være de samme for indenlandsk moms og importmoms. Og dette resultat kan ikke anfægtes med støtte i henvisningen i artikel 23 til artikel 22, stk. 4. Den angår nemlig efter min mening ganske klart ikke de omtalte frister (der i øvrigt er reguleret ved artikel 22, stk. 5), men udelukkende den udformning, hvori de periodiske angivelser skal foreligge. Herom handler netop artikel 22, stk. 4, 2. afsnit.