I sag nr. 10/74,

FRANZ BECKER, tidligere tjenestemand ved Fællesskabet, repræsenteret af Victor Biel, advokat ved Cour Supérieure de Justice i Luxembourg, med valgt adresse hos advokat Victor Biel i Luxembourg, 71, rue des Glacis,

sagsøger,

mod

KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER, repræsenteret af sin juridiske rådgiver Joseph Griesmar, med valgt adresse hos Pierre Lamoureux, Kommissionens juridiske rådgiver, 4, boulevard Royal i Luxembourg,

sagsøgt,

angående et krav om annullation af sagsøgtes stiltiende afslag på sagsøgerens krav om tildeling af bosættelsespenge efter fratræden svarende til fire måneders slutløn afsiger

DOMSTOLEN (anden afdeling)

sammensat af: afdelingsformanden M. Sørensen, dommerne H. Kutscher og Lord Mackenzie Stuart (refererende),

generaladvokat: H. Mayras

justitssekretær: A. Van Houtte

følgende

DOM

Sagsfremstilling

De faktiske omstændigheder og de anbringender, som parterne har fremført under skriftvekslingen, kan sammenfattes således:

I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlingernes forløb

Sagsøgeren indtrådte i Det europæiske Kul- og Stålfællesskabs tjeneste i 1953.

Artikel 47, stk. 4 i EKSF-Fællesskabets personalevedtægt bestemmer, at Fællesskabets almindelige regulativ fastsætter størrelsen af bosættelsespengene og af bosættelsespengene efter fratræden. I henhold til det almindelige regulativs artikel 12 havde visse tjenestemænd ved udtræden af tjenesten ret til bosættelsespenge efter fratræden svarende til 4 måneders løn, beregnet efter tjenestemandens familiemæssige status og løn på udtrædelsestidspunktet, på betingelse af, at de tog bopæl på et sted, der lå mindst 25 km fra deres tjenestested.

Efter at vedtægten tor tjenestemænd i EKSF var trådt i kraft i 1962, blev sagsøgeren omfattet af den nye vedtægt. Den 20. juni 1968 indtrådte han i den fælles Kommissions tjeneste i Bruxelles.

I henhold til artikel 93 i 1962-vedtægten for tjenestemænd i EKSF har sagsøgeren ret til at påberåbe sig dennes »overgangs- og afsluttende bestemmelser til sin fordel«.

Artikel 99, stk. 3 i disse bestemmelser foreskriver, at »størrelsen af de bosættelsespenge efter fratræden, som tilkommer den tjenestemand … der ophører med sine funktioner efter nærværende vedtægts ikrafttræden, kan ikke være mindre end det beløb, som den pågældende ville have modtaget i henhold til artikel 12 i det tidligere almindelige regulativ for EKSF.«

Ifølge den nugældende tjenestemandsvedtægts bilag VII, artikel 6, stk. 1 har tjenestemanden kun ret til 2 måneders løn som bosættelsespenge efter fratræden, såfremt det drejer sig om en tjenestemand, der er familieforsørger.

Sagsøgeren forlod tjenesten den 30. april 1973 og flyttede den 15. maj 1973 familiens ejendele fra Bruxelles til Stuttgart. Samtidig indgav han en anmodning om at få sine bosættelsespenge efter fratræden udbetalt.

I løbet af juni måned 1973 fik han udbetalt bosættelsespenge svarende til to gange hans sidste månedlige grundløn.

Sagsøgeren, som mente, at han ikke havde fået, hvad der retteligt tilkom ham, fremsatte den 20. august 1973 krav om, at hans bosættelsespenge efter fratræden ikke skulle opgøres til 2 gange men til 4 gange den sidst oppebårne løn i medfør af artikel 99, stk. 3 i EKSF-vedtægten af 1962, der henviser til artikel 12 i det tidligere EKSF-generalreglement.

Da han ikke modtog noget svar, indgav han en klage, som registreredes på Domstolen den 11. februar 1974.

På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har anden afdeling besluttet at åbne den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.

II — Parternes pastånde

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

1. Den stiltiende afgørelse om afvisning af sagsøgerens klage erklæres ugyldig

2. Kommissionen dømmes til at udbetale sagsøgeren et beløb som bosættelsespenge efter fratræden svarende til 4 måneders slutløn

3. Sagsøgte dømmes til at betale samtlige sagsomkostninger.

Og sagsøgte nedlægger følgende påstande:

1. Sagsøgte frifindes.

2. Sagsøgeren pålægges sagsomkostningerne.

III — Sammendrag af parternes søgsmålsgrunde, indsigelser og andre anbringender

Sagsøgeren anfører, at den den 1. januar 1962 ikrafttrådte tjenestemandsvedtægt i artikel 92 formelt beskyttede de ydelser, som de pågældende havde erhvervet ret til i løbet af den periode, der gik forud for ikraftsættelsen af vedtægten af 1962, og således retten til den fulde anvendelse af den tidligere artikel 12 i det almindelige regulativ for EKSF, dvs. bosættelsespenge efter fratræden svarende til 4 måneders grundløn for familieforsørgere.

Denne beskyttelsesklausul er en ganske klar anvendelse af princippet om velerhvervede rettigheder.

I vedtægten af 1962 blev bosættelsespengene efter fratræden halveret for alle, som ikke kunne gøre krav på fordelene for de tjenestemænd og deres pårørende, »som havde været omfattet af bestemmelserne i den tidligere personalevedtægt for EKSF før den 1. januar 1962«. Vedtægtens artikel 92.

Den tidligere artikel 12 i det almindelige regulativ for EKSF bestemte under litra d, at bosættelsespengene efter fratræden beregnes efter tjenestemandens familiemæssige status og løn på udtrædelsestidspunktet eller ved hans død. Den ret, den tidligere ansatte har erhvervet, omfatter derfor ikke blot et antal måneder men også lønnen ved afslutningen af tjenesten. Artikel 99, stk. 3 henviser generelt til artikel 12 i det gamle reglement altså også til denne artikels pkt. d, der netop regulerer spørgsmålet om hvilken løn der skal lægges til grund for beregningen af bosættelsesbeløbet, altså lønnen ved slutningen af karrieren.

Det tidligere almindelige regulativs artikel 12 omhandler kun lønnen ved slutningen af karrieren, hvilken løn nødvendigvis udvikler sig med løntabellen.

Sagsøgeren støtter sig således på det urokkelige princip om den velerhvervede rettighed, som er anerkendt i artikel 92 i vedtægten af 1962. Ud fra en antagelse om, at det var nødvendigt at give de tidligere tjenestemænd i EKSF en yderligere beskyttelse, har man i vedtægten af 1962 ved artikel 99, stk. 3 villet give dem den deri nævnte yderligere beskyttelse — efter sagsøgerens opfattelse helt overflødigt, da deres bosættelsespenge efter fratræden i intet tilfælde kunne være mindre end det beløb, som de ville have modtaget i medfør af artikel 12 i det almindelige regulativ vor EKSF. Man ville undgå, at en eller anden kunne ønske at anvende begrænsningerne i den nye vedtægts bilag VII, hvorefter beløbet er sat ned til det halve. Bestemmelsens ordlyd er måske ikke særlig velvalgt, men den svarer udmærket til den generelle tendens til at beskytte enhver velerhvervet rettighed.

De tidligere ansatte i EKSF, som ifølge den tidligere vedtægt fik tillæg for dobbelt husførelse, har bevaret deres fordele.

Andre bevarede fordelen ved kompensationsgodtgørelsen, og endog de tidligere ansatte i EKSF, der ved individuel kontrakt oppebar boligtilskud, har kunnet bevare dette. Derfor er det ikke muligt at benytte ligestillingen mellem de tidligere og nye tjenestemænd som et argument.

Artikel 95 i vedtægten af 1962, der som baggrund har en mulig nedgang i vederlagene for visse tjenestemænd som følge af den nye vedtægts ikrafttræden, hjemler tildeling af en kompensationsgodtgørelse for de nævnte tjenestemænd. Affattelsen af artikel 99, stk. 3 er ligeledes inspireret af ønsket om for dem, som stod over for en nedgang i lønnen, at opretholde i det mindste bosættelsespengene efter fratræden på det niveau, deres løn lå på ifølge den tidligere vedtægt, og altså beregne dem efter dennes løntabel. Artikel 99, stk. 3 er altså ikke nogen tautologi, hvis man forstår den ud fra denne synsvinkel, men et konkret tilfælde af anvendelse af den forudgående artikel 95.

Selv om man måtte antage, at der skulle ligge en tautologi i artikel 99, stk. 3, for så vidt som denne står i nær forbindelse med det almindelige regulativs artikel 12 d, må man ikke af den grund berøve en i øvrigt klar og tydelig bestemmelse dens mening. Quod abundat non vitiat.

Selv om artikel 93 måtte være en gentagelse, ændrer dette intet ved den klare mening, nemlig at 3 måneders slutløn naturligvis skal beregnes efter den løntabel, der er gældende ved tjenestemandens fratræden. Ved enhver anden fortolkning ville man fratage de tidligere ansatte en stor del af det, som var blevet tilstået dem før 1962. Den høje Myndighed mente ikke på det tidspunkt, at 4 eller 2 måneders slutløn var en eksorbitant fordel under hensyn til forholdene fra 1952 til 1961, der var totalt forskellige fra de nuværende forhold, og man måtte på den tid overvinde folks modvilje mod at forlade hjemlandet ved at indrømme visse fordele ved hjemflytningen.

Den tjenestemand, som tiltrådte tjenesten før den 31. december 1961, har erhvervet en ret til en ydelse. Denne er tidsmæssigt begrænset og i en vis henseende betinget, men retten til at få ydelsen eksisterer fra den ansattes indtræden i tjenesten. Hjemflytningen ved udtræden af tjenesten udløser den ret, der — på trods af sin tidligere potentielle karakter — ikke desto mindre herved er blevet en ret til en reel udbetaling. At tjenestemanden ikke kan forlange en forudopgørelse af hjemflytningsbeløbet, forhindrer ikke, at rettighedens omfang anerkendes over for tjenestemanden tidligere, idet dette beløb er fire eller to gange hans slutløn.

Artikel 99, stk. 3 henviser generelt til den tidligere artikel 12. En sådan generel henvisning udelukker diskussion af, om den artikel, som den nye vedtægt henviser til, stadig er gældende; den omstændighed, at de bestemmelser, der er forblevet i kraft, ikke er blevet gentaget i deres fulde omfang, ændrer intet derved. Den gamle artikel 12 selv er derfor stadig gældende for så vidt angår anvendelsen af den nye artikel 99, stk. 3, som udtrykkeligt henviser til denne. Den gamle artikel 12 omtaler ingen løntabeller men kun lønnen på tidspunktet for udtræden af tjenesten.

Sagsøgeren konkluderer, at den formelle bestemmelse i artikel 99, stk. 3 foreskriver, at størrelsen af det beløb, der udbetales ved afslutningen på en karriere, i intet tilfælde kan være mindre end det, det ville have været i henhold til den gamle artikel 12. Det nævnte beløb ville ikke have kunnet udledes af en tabel; det ville have været 4 gange slutlønnen, hvilket man kan støtte på den gamle artikel 12 d i det almindelige regulativ for EKSF eller på den nye artikel 6, stk. 3 i bilag VII.

Efter sagsøgtes opfattelse kan sagsøgeren gøre gældende, at de bosættelsespenge efter fratræden, som en dag udbetales ham, ikke på nogen måde må være mindre end det beløb, han ville have modtaget i henhold til artikel 12 i det almindelige regulativ Fællesskabet (EKSF).

Artikel 12 fastsætter disse bosættelsespenge på grundlag af 4 måneders løn. Det beløb, han ville have modtaget i henhold til artikel 12 i det tidligere almindelige regulativ, ville på ingen måde have kunne overstige 4 måneders løn, da dette beløb var beregnet på grundlag af den løntabel, der var i kraft indtil den 31. december 1961.

Sagsøgte fortolker indholdet af artikel 99, stk. 3 således:

Selv om bosættelsespengene efter fratræden som hovedregel kun svarer til 2 måneders løn beregnet efter den løntabel, der gælder på udtrædelsestidspunktet, må man imidlertid i det tilfælde, hvor 4 måneders løn beregnet efter den tidligere løntabel for den, som er indtrådt i tjenesten ved en institution under EKSF før den 1. januar 1962, og som forlader tjenesten efter denne dato, vil udgøre et højere beløb, nå til, at dette sidste beløb for den nævnte ansatte svarer til det minimumsbeløb (og i denne situation også maksimum), han har krav på, og som skal udbetales ham under fravigelse af de nye vedtægtsbestemmelser; denne fravigelse er selv dikteret af hensynet til i et vist omfang at beskytte de tidligere rettigheder.

I det modsatte tilfælde, hvor 2 måneders løn beregnet på grundlag af den nugældende løntabel svarer til et beløb, som overstiger 4 måneders løn beregnet på grundlag af den løntabel, som gjaldt den 31. december 1961 — og her får de almindelige regler betydning — der det det højeste beløb (2 måneder i henhold til den nugældende løntabel), som skal udbetales til tjenestemanden.

Til støtte for denne fortolkning henviser sagsøgte til den omstændighed, at selve ordlyden af artikel 99, stk. 3 i EKSF-vedtægten af 1962 kun angiver, at størrelsen af de bosættelsespenge, som den tjenestemand, der er omfattet af bestemmelsen, har krav på, ikke kan være lavere end det beløb, han ville have modtaget i henhold til den tidligere artikel 12. Ved artikel 99, stk. 3 har man således af hensyn til de pågældende villet undgå, at der ved anvendelsen af den nye ordning blev tilføjet dem en økonomisk skade som følge af nedsættelsen af det bosættelsesbeløb, der kan udbetales i henhold til den nye ordning i tilfælde af en udtræden senere end 1. januar 1962, i forhold til det beløb, som kunne være udbetalt umiddelbart før denne dato, dvs. 4 gange lønnen ved afslutningen af karrieren den 31. december 1961.

Dersom det har været hensigten hos forfatterne af vedtægten fof tjenestemænd i EKSF af 1962, at de bosættelsespenge på 4 måneders løn, som de ansatte, der er nævnt i artikel 99, stk. 3, har krav på, skal beregnes på grundlag af den nye løntabel, er det uforståeligt, at de har anvendt udtrykket »kan ikke være mindre«, som efterlader det indtryk, at der nødvendigvis må ske en sammenligning og en kontrol.

Denne fortolkning af artikel 99, 3. afsnit respekterer:

— det af forfatterne til vedtægten af 1962 udtrykte ønske om ikke at tilføje de tidligere ansatte nogen skade ved den omstændighed, at man ved vedtægtsændringen halverede antallet af de månedslønninger, der skal tages i betragtning ved fastsættelsen af bosættelsespengene efter fratræden.

— Ligevægten mellem forhøjelsen i løntabellen og den snævre definition, som de har givet på ordningen med bosættelsespenge efter fratræden.

— Det rimelige ønske om ikke at give de tidligere tjenestemænd den yderligere fordel, at bosættelsesbeløbet nu skulle beregnes ikke blot efter det antal måneder, der tidligere og stadig blev lagt til grund, men desuden på grundlag af den nye løntabel.

— Det princip, som er kommet til udtryk i den nugældende vedtægts artikel 102, stk. 5, og som har til formål at hindre, at de rettigheder, der var opnået under den tidligere vedtægt, ved en kombination af de tidligere og de ny bestemmelser kan bevirke, at der ydes uforholdsmæssigt store fordele, derved at der hverken tages hensyn til dem under den gamle eller under den nugældende vedtægtsordning.

EKSF-vedtægtens artikel 99, stk. 3, hvori den tidligere artikel 12's indhold gentages i sin kærne, er en bestemmelse, der ikke vedrører betingelserne for aktualiseringen af bosættelsespengene efter fratræden men derimod opgørelsen af størrelsen af disse bosættelsesbeløb. For så vidt angår den minimumsafstand, tjenestemanden skal flytte i forhold til sit tidligere tjenestested, for at han kan gøre krav på bosættelsespengene efter fratræden, er det sikkert, at denne afstand skal være 70 km i henhold til artikel 6, stk. 4 i bilag VII i den nye vedtægt og ikke de 25 km ifølge det tidligere almindelige regulativs artikel 12 e.

Efter bilag VII's artikel 6, der ikke gentager bestemmelserne i den tidligere artikel 12 f, hvorefter »meddelelsen om bosættelse skal ske skriftligt senest et år efter tjenestens ophør«, kræves denne formalitet ikke længere af de ansatte, der tidligere var tjenestemænd i EKSF, selv om de måtte være ansat før den 1. januar 1962.

I det tilfælde, hvor en tjenestemand afgår ved døden, udbetales bosættelsesbeløbet til hans enke eller »til de personer, der er forsørgelsesberettigede efter artikel 2« i bilag VII, mens bosættelsespengene efter fratræden i henhold til den gamle artikel 12, litra c skulle udbetales til enken men i øvrigt kun kunne udbetales til »børn, for hvem der består forsørgelsespligt«, hvor afdøde ikke efterlod sig nogen ægtefælle.

Af disse grunde mener sagsøgte, at artikel 6 i den nugældende vedtægts bilag VII fuldstændigt regulerer betingelserne for aktualiseringen af retten til bosættelsespengene efter fratræden. Faktisk findes der ikke i artikel 99, stk. 3 nogen bestemmelse, der henviser til afsnit e, f og e i den gamle artikel 12, og som hjemler disse bestemmelsers opretholdelse.

Hvor det kun drejer sig om opgørelsen af kravet på bosættelsespengene, mener sagsøgte, at artikel 99, stk. 3 i EKSF-vedtægten af 1962 har givet mulighed for fravigelse — ikke fuldstændig, men blot delvis — af bestemmelserne i artikel 6 i den nugældende vedtægts bilag VII. Selv om man endnu i dag kan komme til at anvende den gamle artikel 12 under hensyn til artikel 99, stk. 3 i EKSF-vedtægten af 1962, som stadig gælder, vil det kun være i det omfang, nævnte artikel 12 fastsætter regler for opgørelsen af bosættelsesbeløbet. Det drejer sig derfor i det væsentlige om artikel 12 (a), der bestemmer, at beløbet udgør 4 måneders løn for en tjenestemand, der er familieforsørger, og 2 måneders løn for en tjenestemand, som ikke har denne egenskab. Der kan kun være tale om at anerkende det tidligere krav i det omfang, hvori det fraviger den nugældende almindelige ordning.

Da den gamle artikel 12 (d) ikke i uæn dret skikkelse er blevet overført til den nugældende ordning, er den ikke — for at sige det klart — retsstiftende med hensyn til rettigheder erhvervet af de tidligere EKSF-tjenestemænd, der indtrådte i tjenesten før den 1. januar 1962, og som nu forlader tjenesten. Disse har i øjeblikket et tilsvarende krav på at få deres bosættelsesbeløb opgjort på grundlag af den sidste løn, som udbetaltes dem: dette krav følger imidlertid ikke af princippet om velerhvervede rettigheder men udelukkende af indholdet af artikel 6, stk. 3 i den nugældende vedtægts bilag VII, der er et led i en vedtægtsordning, som fastsætter reglerne for opgørelsen af bosættelsesbeløbet på en anden måde.

Fravigelsen af artikel o, stk. 1 i vedtægtens bilag VII hjemles ved artikel 99, stk. 3 og må under alle omstændigheder fortolkes snævert: den begrænser sig til at henvise til de regler for opgørelse af bosættelsesbeløbet, som gjaldt før den 1. januar 1962. Disse regler er imidlertid nødvendigvis fastsat under hensyn til en bestemt løntabel.

Den snævre fortolkning har den fordel, at den stemmer bedre med det overordnede princip om lighed i lønningerne inden for det samme organ, hvilket er et fast princip, som administrationen strengt skal følge, medmindre der foreligger udtrykkelig og utvetydig hjemmel for fravigelse.

Den ikke-kontraktslige men vedtægtsmæssige opfattelse af det bånd, som binder den ansatte til fællesskabsadministrationen forbyder, med forbehold af beskyttelsesklausuler indsat i den nye vedtægt, at indrømme eksistensen af velerhvervede rettigheder: i virkeligheden går det generelt accepterede princip ud på, at opretholdelsen af en vedtægt ikke danner grundlag for velerhvervede rettigheder.

For at der på grundlag af den tidligere vedtægt skal kunne eksistere en velerhvervet rettighed til pengeydelser som følge af udtræden af tjenesten, er det nødvendigt, at alle de retsstiftende kendsgerninger er indtrådt under den tidligere ordning. Tjenestemanden kan principielt ikke kræve, at størrelsen af denne ydelse ved bosættelsen efter fratræden udelukkende skal beregnes på grundlag af en ordning, der tidligere var gældende, men som ikke længere er det.

Ifølge Kommissionen er teori og praksis i medlemsstaterne samstemmende på dette punkt, og som generaladvokat Roemer har understreget det i sit forslag til afgørelse i sagen Boursin mod Den høje Myndighed (sag nr. 102/63, Recueil 1964, s. 1394), synes det netop at måtte være sådan, at man holder sig til medlemsstaternes tjenestemandsretlige ordninger og disses principper ved løsningen af de konkrete juridiske problemer, som vedrører vedtægten for tjenestemænd i Fællesskaberne.

Man kan kun tale om ret til de at vedtægten hjemlede ydelser i det omfang, hvori alle de retsstiftende kendsgerninger er indtrådt, mens den nævnte vedtægt var gældende. »Denne opfattelse … er den logiske konsekvens af den tanke, at tjenestemanden ikke er underlagt et kontraktsforhold men en vedtægtsmæssig ordning, thi vedtægten er en egentlig forordning, som altid kan ændres af den kompetente myndighed«, Pasetti mod Kommissionen (sag nr. 20/68, Recueil 1969, s. 251), generaladvokat Gand.

Eftersom sagsøgeren ikke tør den 1. januar 1962 har erhvervet ret til udbetaling af bosættelsespengene efter fratræden, kan vedtægtens artikel 92 ikke finde anvendelse i hans tilfælde.

I det foreliggende tilfælde er sagsøgerens hjemflytning, der er retsstiftende kendsgerning med hensyn til det bosættelsesbeløb, hvis beregningsmetode bliver anfægtet, først sket, efter at den nye vedtægt er trådt i kraft.

En overgangsbestemmelse vedtaget ved overgangen til en mindre liberal ordning har normalt ikke til formål at indrømme de ansatte større rettigheder end dem, de havde krav på i henhold til den ophævede ordning: Chuffart m.fl. mod Kommissionen (sagerne nr. 60, 61 og 62/69, Recueil 1970, s. 641), generaladvokat Gand.

De almindelige regler udgør et hele, hvori særlig indgår en hensyntagen til et antal månedlige lønninger, der er begrænset til to. At antage, at artikel 99, stk. 3 hjemler bosættelsespenge efter fratræden svarende til 4 måneders løn på grundlag af den nugældende skala, medfører, at man i realiteten »giver ansatte større rettigheder end dem, der havde i medfør af den ophævede ordning«, der — for så vidt angår bosættelsespengenes størrelse — begrænsede disse til 4 gange en bestemt månedsløn beregnet på basis af den gamle løntabel.

IV — Den mundtlige retsforhandling

Domstolen påhørte parternes mundtlige indlæg i retsmødet den 20. juni 1974.

Sagsøgeren var repræsenteret af Victor Biel, advokat ved Cour supérieure de Justice i Luxembourg, og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber af sin juridiske rådgiver Joseph Griesmar som befuldmægtiget.

Generaladvokaten har fremsat sit forslag til afgørelse i retsmødet den 4. juli 1974.

Præmisser

1 Den klage, der er indgivet til Domstolens justitskontor den 11. februar 1974, angår annullation af det stiltiende afslag på sagsøgerens den 20. august 1973 fremsatte krav om, at hans bosættelsespenge efter fratræden opgøres således, at 4 gange hans slutløn lægges til grund.

2 Artikel 99, stk. 3 i vedtægten for tjenestemænd i EKSF, som findes i kapitel VIII vedrørende overgangs- og afsluttende bestemmelser, foreskriver, at størrelsen af det bosættelsesbeløb efter fratræden, som tilkommer fastansatte tjenestemænd i henhold til den tidligere for EKSF gældende personalevedtægt, når de er udtrådt af tjenesten efter den nye vedtægts ikrafttræden, ikke kan være mindre end det beløb, som de pågældende ville have modtaget i henhold til bestemmelserne i artikel 12 i det tidligere almindelige regulativ for EKSF.

3 En overgangsbestemmelse vedtaget ved overgangen til en mindre gunstig ordning har normalt ikke til formål at indrømme de ansatte større rettigheder end dem, de havde krav på i henhold til den ophævede ordning;

4 derfor kan en sådan bestemmelse ikke fortolkes således, at den tillader, at den ene ordnings gunstigere beregningsmetode kombineres med den andens gunstigere løntabel;

5 når artikel 99, stk. 3 udtrykkeligt foreskriver, at det bosættelsesbeløb, der udbetales en tjenestemand, ikke kan være mindre end det han ville have modtaget i henhold til det tidligere regulativs artikel 12, har man hermed villet undgå, at en tjenestemand, der udtræder af tjenesten efter den nye ordnings ikrafttræden, økonomisk vil befinde sig i en mindre gunstig situation, end hvis han var udtrådt af tjenesten før dens ikrafttræden;

6 når størrelsen af bosættelsesbeløbet svarende til 2 måneders grundløn under hensyn til de nye løntabeller, der har været i kraft siden 1. januar 1962, viser sig at være mindre end det beløb, som svarer til 4 måneders grundløn i samme lønklasse beregnet på grundlag af de tidligere løntabeller, giver denne bestemmelse mulighed for, at den pågældende tjenestemand omfattes af den fordelagtigste løsning;

7 da de nye lønninger svarer til mere end det dobbelte af de før 1962 eksisterende vederlag, kommer denne beskyttelsesklausul ikke længere til anvendelse;

8 Sagsøgte må derfor frifindes.

Vedrørende sagsomkostningerne

9 Sagsøgeren har ikke fået medhold i sin klage;

10 i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2 bliver den part, der taber sagen, dømt til at afholde sagsomkostningerne;

11 ved søgsmål fra ansatte ved Fællesskaberne bærer institutionerne i henhold til procesreglementets artikel 70 dog selv de af dem afholdte udgifter.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer DOMSTOLEN (anden afdeling)

1. sagsøgte frifindes;

2. hver af parterne bærer de af dem afholdte udgifter.