RETTENS KENDELSE (Fjerde Afdeling)

20. marts 1997

Sag T-301/97

Pierre-Alexis Feral

mod

Regionsudvalget

»Tjenestemænd — klagefrist — åbenbart, at sagen skal afvises«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-471

Angående:

Påstand om annullation af en afgørelse af 2. september 1997 fra Regionsudvalget, hvorved sagsøgeren fik afslag på dagpenge i henhold til artikel 10, stk. 2, første afsnit, litra b), i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

Udfald:

Afvisning.

Resumé af kendelse

Sagsøgeren, Pierre-Alexis Feral, trådte den 16. maj 1994 i Regionsudvalgets tjeneste som hjælpeansat. Den 1. januar 1995 blev han ansat som midlertidigt ansat. Den 16. april 1996 blev han udnævnt til tjenestemand på prøve i Regionsudvalgets Direktorat for Præsidiet, Juridisk Tjeneste og Forskning. Hans prøvetid udløb den 16. januar 1997.

Ved skrivelse af 1. juli 1996 indgav sagsøgeren en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten), hvori han anmodede om anvendelse af artikel 10 i vedtægtens bilag VII om »dagpenge«. I en notits af 9. oktober 1996 til sagsøgeren meddelte Regionsudvalgets generalsekretær, at administrationen havde besluttet af imødekomme hans ansøgning (afgørelse af 9.10.1996). Den 13. november 1996 blev sagsøgerens bankkonto godskrevet et beløb, der svarede til dagpenge for en periode på 120 dage.

Ved skrivelse af 14. februar 1997 indgav sagsøgeren endnu en ansøgning i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvori han på ny anmodede om »fuld og retmæssig anvendelse af artikel 10 i vedtægtens bilag VII om ‘dagpenge’«. Han gjorde gældende, at bestemmelsen i artikel 10, stk. 2, første afsnit, litra a), i vedtægtens bilag VII, som begrænser den periode, i hvilken der ydes dagpenge, til 120 dage, ved en fejltagelse havde fundet anvendelse på ham, hvorimod man for hans vedkommende burde have anvendt bestemmelsen i artikel 10, stk. 2, første afsnit, litra b), i vedtægtens bilag VII, som fastsætter ydelsesperioden for dagpenge til hele prøvetiden plus »en måned efter prøvetidens udløb«, »hvis den pågældende tjenestemand er ansat på prøve«.

Ved skrivelse af 2. september 1997 (afgørelse af 2.9.1997) meddelte Regionsudvalgets generalsekretær sagsøgeren, at den nævnte ansøgning »faktisk og retligt måtte betragtes som en ‘klage’ i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, vedrørende perioden for ydelse af dagpenge«. Generalsekretæren afviste denne klage, da den ikke kunne realitetsbehandles, fordi sagsøgeren ikke havde indgivet klagen over afgørelsen af 9. oktober 1996 inden for fristen på tre måneder efter vedtægten.

Formaliteten

Retten bemærkede, at klage- og søgsmålsfristerne, der er fastsat i artikel 90 og 91 i vedtægten, er præceptive. End ikke den omstændighed, at forvaltningen under den administrative procedure har svaret på klagerens argumenter vedrørende realiteten, kan fritage Retten for forpligtelsen til at undersøge, om sagen set i forhold til spørgsmålet om overholdelse af de vedtægtsmæssige frister kan antages til realitetsbehandling (præmis 19).

Henvisning til: Domstolen, 12. juli 1994, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133, præmis 12 og 13; Retten, 15. juli 1993, sag T-l15/92, Hogan mod Parlamentet, Sml. II, s. 895, præmis 31.

Retten anførte endvidere, at den nøjagtige juridiske kvalifikation af en skrivelse eller en note alene tilkommer Retten og ikke er undergivet parternes vilje. En skrivelse, ved hvilken en tjenestemand uden udtrykkeligt at anmode om, at den pågældende afgørelse tilbagekaldes, klart giver udtryk for sit ønske om at få sine klagepunkter afgjort i mindelighed, eller fremdeles en tjenestemands skrivelse, hvorved han klart giver udtryk for sit ønske om at anfægte en bebyrdende retsakt, udgør en klage i vedtægtens artikel 90, stk. 2's forstand (præmis 22).

Henvisning til: Hogan mod Parlamentet, a.st., præmis 36.

Retten fandt, at det i den foreliggende sag fremgik af selve ordlyden af skrivelsen af 14. februar 1997, at sagsøgeren anfægtede afgørelsen om kun at udbetale ham et beløb svarende til dagpenge i 120 dage. Skrivelsen måtte derfor betragtes som en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over afgørelsen af 9. oktober 1996 (præmis 23 og 24).

Eftersom det ikke var bevist, at sagsøgeren havde haft kendskab til afgørelsen af 9. oktober 1996 før udløbet af den frist på fire måneder, som Regionsudvalget havde til at træffe en afgørelse vedrørende ansøgningen af 1. juli 1996, jf. vedtægtens artikel 90, stk. 2, første afsnit, tredje led, skulle klagen have været indgivet senest den 4. februar 1997 (præmis 25).

Henvisning til: Retten, 13. marts 1998, sag T-247/97, Lonuzzo-Murgantemod Parlamentet, trykt i nærværende Sml. Pers. afdeling I, præmis 42.

Vedtægtens artikel 90, stk. 2, bestemmer ikke, at en udtrykkelig afgørelse, der træffes, efter at en ansøgning, som er indgivet i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 1, stiltiende er blevet afvist, medfører, at klagefristen løber på ny. Den omstændighed, at sagsøgeren i den foreliggende sag havde haft kendskab til administrationens udtrykkelige afgørelse, da han modtog udskriften af 15. november 1996 af bankkontoen, anså Retten følgelig for irrelevant (præmis 26).

Da klagen måtte afvises, fordi den ikke var indgivet rettidigt, var det åbenbart, at søgsmålet selv måtte afvises (præmis 27 og 28).

Konklusion:

Sagen afvises.