ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56

Henset til de foregående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 18 TEUF og 21 TEUF skal fortolkes således, at det i et tilfælde, hvor den medlemsstat, hvor den eftersøgte person er statsborger, når denne person er en unionsborger, der er genstand for en anmodning om udlevering, som et tredjeland har rettet til en anden medlemsstat, af denne anden medlemsstat er blevet underrettet om, at denne anmodning foreligger, hverken påhviler den ene eller den anden af disse medlemsstater at anmode det anmodende tredjeland om at tilstille dem en kopi af straffesagens akter med henblik på at gøre det muligt for den medlemsstat, hvor denne person er statsborger, at vurdere muligheden for selv at overtage strafforfølgningen. For så vidt som den anmodede medlemsstat behørigt har underrettet den medlemsstat, hvor denne samme person er statsborger, om, at der foreligger en anmodning om udlevering, om samtlige de retlige og faktiske forhold, som det anmodende tredjeland har oplyst i forbindelse med denne anmodning om udlevering, samt om enhver ændring af den situation, som den eftersøgte person befinder sig i, der kan være relevant for den eventuelle udstedelse af en europæisk arrestordre mod den pågældende, kan den anmodede medlemsstat udlevere denne person, uden at den er forpligtet til at afvente, at den medlemsstat, hvor den eftersøgte person er statsborger, ved en formel afgørelse afstår fra at udstede en sådan europæisk arrestordre, der i det mindste vedrører de samme lovovertrædelser som dem, der er omhandlet i anmodningen om udlevering, såfremt denne sidstnævnte medlemsstat afstår fra at foretage en sådan udstedelse inden for en rimelig frist, som den anmodede medlemsstat har indrømmet den med henblik herpå under hensyntagen til samtlige omstændigheder i sagen.
48

Den omstændighed, at mærkningen af kosmetiske produkter påhviler en tredjemand, som ikke er part i den i hovedsagen omhandlede salgsaftale, dvs. producenten af disse produkter, og ikke forhandleren af disse produkter, er heller ikke udtryk for, at det i praksis er umuligt at anføre de angivelser, der kræves på produkternes mærkning. Som Domstolen i denne forbindelse har præciseret, er den omstændighed, at producenten eller forhandleren af det omhandlede produkt ønsker at lette dettes omsættelighed inden for EU, ikke i sig selv tilstrækkelig til at begrunde, at de obligatoriske oplysninger ikke angives på tilstrækkelig vis. Da udtrykket »umuligt« i almindelighed henviser til en faktisk omstændighed, som den, der vil påberåbe sig umuligheden, ikke er herre over, kan det ikke forstås således, at producenten eller forhandleren af produktet efter sit forgodtbefindende kan påberåbe sig, at der er tale om et tilfælde omfattet af udtrykket »hvis dette i praksis er umuligt«, jf. artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 1223/2009, som ændret, på grundlag af det antal sprog, han har valgt at anvende, hvad enten disse er EU-sprog eller ej (jf. analogt dom af 13.9.2001, Schwarzkopf, C-169/99, EU:C:2001:439, præmis 35).
79

For det første så Retten under behandlingen af sagerne fuldstændig bort fra spørgsmålet om forskellen mellem de vægtede gennemsnitlige kapitalomkostninger (WACC), som var vedtaget til beregningen af finansieringen af nettoomkostningerne, fastsat til 10,82%, og afkastet for tilsvarende tjenester, som Kommissionen havde lagt til grund for at afgøre, om et bidrag på 2% af indtægterne var forholdsmæssigt. For så vidt som minimumstærsklen for kapitalomkostninger var blevet fastsat til 10,82% for markedssegmentet for posttjenester, er det åbenbart modstridende, som Kommissionen og herefter Retten har gjort, at lægge til grund, at et afkast på 5,5% for tilsvarende tjenester gør det muligt at vedtage en bidragssats på 2% som sats, der hverken er en faktor for udelukkelse af effektive konkurrenter fra markedet eller en faktor, som vil afskrække dem fra at gå ind på markedet.
29

Ved e-mail af 15. maj 2017 meddelte den offentlige anklager ECB’s repræsentant, at det slovenske politi nu var i gang med at gennemgå de beslaglagte dokumenter, og at han havde givet politiet instruks om at udtage dels alle dokumenter, som officielt og formelt var udstedt af ECB, dels alle e-mails, der havde ECB som afsender og den slovenske centralbank som modtager, fra sagen. Den offentlige anklager foreslog ECB at gennemgå disse dokumenter under forudsætning af, at den slovenske centralbank godkendte dette, således at ECB kunne udtale sig om det eventuelle indgreb i dens opgaver og funktioner som følge af anvendelsen af disse dokumenter i forbindelse med efterforskningen og en straffesag. Den offentlige anklager fremhævede, at såfremt et sådant indgreb forelå, ville han anmode om, at sagen blev behandlet for lukkede døre, eller at realitetsbehandlingen af sagen blev foretaget under fortrolighed. Den offentlige anklager afsluttede med at erklære sig åben over for ECB’s forslag og idéer, bortset fra enhver anmodning om forbud mod efterforskningen eller om tilbagelevering af de beslaglagte dokumenter.
36

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt disse betingelser er forholdsmæssige, skal det dog bemærkes, at betingelserne om, at ansøgeren skal tilhøre den franske offentlige forvaltning og have arbejdet i Frankrig ved en sådan forvaltning, eftersom de, som det fremgår af de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, skal sikre, at advokaten har et tilfredsstillende kendskab til national ret med henblik på at sikre opfyldelsen af formålet om beskyttelse af såvel modtagerne af de juridiske tjenesteydelser som af den gode retspleje, går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål. I den foreliggende sag kan det ikke på forhånd udelukkes, at en ansøger som Adina Onofrei, som er en del af en anden offentlig forvaltning end den franske, navnlig EU-institutionerne, har beskæftiget sig med fransk ret uden for fransk område, således at den pågældende har opnået et tilfredsstillende kendskab, så meget desto mere som den i hovedsagen omhandlede nationale ordning, som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, med henblik på undersøgelsen af en ansøgning om dispensation fra kravet om uddannelse og beviser, ikke pålægger ansøgeren at have kendskab til en af den nationale rets grene i specifik tilknytning til det nationale retsvæsen eller den tilhørende retspleje.
84

Appellanterne er i øvrigt af den opfattelse, at Retten ved at fastslå, at der ikke krævedes bevis for, at der forelå en alvorlig skade for beslutningsprocessen, og ved således at begrænse den retslige prøvelse til en prøvelse af, om der forelå magtmisbrug, lagde et fejlagtigt kriterium til grund for prøvelsen af, om der forelå en offentlig interesse. Det blev nemlig ikke godtgjort, at der forelå en risiko eller en alvorlig skade med hensyn til beskyttelsen af juridisk rådgivning og heller ikke med hensyn til beskyttelsen af den interne beslutningsproces.
2)

Artikel 32, stk. 2, litra b), nr. ii), i forordning nr. 1307/2013, navnlig udtrykket »ethvert areal, der i 2008 gav ret til betalinger i henhold til enkeltbetalingsordningen eller den generelle arealbetalingsordning, der er fastsat i henholdsvis afsnit III og afsnit IVa, i forordning (EF) nr. 1782/2003« [af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001, som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 479/2008 af 29. april 2008], skal fortolkes således, at det i forbindelse med en ansøgning om aktivering af udtagningsrettigheder for et areal med skovrejsning er påkrævet, at det pågældende areal i 2008 skal have været genstand for en støtteansøgning i henhold til artikel 22 i forordning nr. 1782/2003, som ændret ved forordning nr. 479/2008, og at der efterfølgende skal have været foretaget en kontrol af støtteberettigelsen i henhold til denne forordnings artikel 23 samt i givet fald en kontrol på stedet i henhold til den nævnte forordnings artikel 25. Alle de øvrige betingelser, der i samme forordnings afsnit III og IVa er fastsat for at modtage en direkte betaling, skal desuden være opfyldt.
48

Det er således korrekt, at princippet om afgiftsneutralitet, der er udtryk for, at EU-lovgiver har overført det almindelige ligebehandlingsprincip til momsområdet (dom af 29.10.2009, NCC Construction Danmark, C-174/08, EU:C:2009:669, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis), ifølge fast retspraksis i særdeleshed er til hinder for, at sammenlignelige varer eller tjenesteydelser, som konkurrerer indbyrdes, behandles momsmæssigt forskelligt (dom af 14.12.2017, Avon Cosmetics, C-305/16, EU:C:2017:970, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis). Det fremgår desuden af Domstolens praksis, at dette princip skal fortolkes således, at en forskellig momsmæssig behandling af to leveringer af varer eller af to tjenesteydelser, som er identiske eller sammenlignelige fra forbrugerens synspunkt, og som tilfredsstiller de samme behov hos denne, er tilstrækkelig til at fastslå, at der foreligger en tilsidesættelse af dette princip (jf. i denne retning dom af 10.11.2011, The Rank Group, C-259/10 og C-260/10, EU:C:2011:719, præmis 36). Det må imidlertid konstateres, at den tyske regerings argumentation hviler på en sammenligning af leveringer af goder til to klart adskilte forbrugergrupper, og at den omstændighed, at disse grupper potentielt behandles forskelligt, blot er en konsekvens af det valg, som personerne i disse grupper har truffet om at være eller ikke at være ejer af en bolig i en fællesejet ejendom.
29

Den forelæggende ret har anført, at retten i henhold til tysk procesret skal basere sin afgørelse på alle de argumenter og faktiske omstændigheder, der er påberåbt inden afslutningen af det sidste retsmøde. Hvad angår en indsigelse om fortabelse, der er fremsat inden for rammerne af en retssag om varemærkekrænkelse, bestemmer tysk varemærkeret i MarkenG’s § 25, stk. 2, første punktum, at det afgørende tidspunkt for beregningen af femårsfristen for brug er tidspunktet for sagens anlæggelse. Hvis perioden på fem år med manglende brug først udløber efter tidspunktet for sagens anlæggelse, er det afgørende tidspunkt i henhold til MarkenG’s § 25, stk. 2, andet punktum, imidlertid tidspunktet for afslutningen af de mundtlige forhandlinger. Det fremgår i øvrigt af MarkenG’s § 55, stk. 3, andet punktum, at varemærkeindehaveren i forbindelse med en sag om ugyldighed af et varemærke, der er anlagt som følge af eksistensen af et ældre varemærke, når sagsøgte fremsætter indsigelse herom, skal bevise, at der er gjort brug af dette varemærke i løbet af de sidste fem år før afslutningen af de mundtlige forhandlinger.
89

Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det femte spørgsmål besvares med, at momsdirektivets artikel 146, stk. 1, litra b), og artikel 147 samt princippet om afgiftsneutralitet og proportionalitetsprincippet skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national praksis, hvorefter skatte- og afgiftsmyndigheden automatisk giver afslag på at indrømme en afgiftspligtig person den momsfritagelse, der er fastsat i den ene eller den anden af disse bestemmelser, når den har konstateret, at denne afgiftspligtige person i ond tro har udstedt den formular, på hvis grundlag køberen påberåber sig fritagelsen i denne artikel 147, selv om det er godtgjort, at de pågældende varer har forladt Unionens område. Under sådanne omstændigheder skal der gives afslag på indrømmelse af momsfritagelsen i denne artikel 146, stk. 1, litra b), såfremt tilsidesættelsen af et formkrav har gjort det umuligt at fremlægge et sikkert bevis for, at de materielle betingelser, der betinger anvendelsen af denne fritagelse, er opfyldt, eller såfremt nævnte afgiftspligtige person vidste eller burde have vidst, at den pågældende transaktion var led i svig, som bringer det fælles momssystem i fare.
»1)

Skal artikel 45 [TEUF] fortolkes og anvendes således, at værtsmedlemsstaten har en forpligtelse til, for det første, at indrømme en arbejdssøgende en rimelig frist til at få kendskab til de beskæftigelsestilbud, der er passende for ham, og til at foretage de nødvendige skridt for at opnå ansættelse, for det andet, at anerkende, at den frist, der indrømmes til at søge beskæftigelse, ikke på nogen måde kan være kortere end seks måneder, og, for det tredje, at tillade, at en arbejdssøgende opholder sig på dens område i hele denne periode uden at stille krav om, at den pågældende skal fremlægge bevis for, at han har en reel mulighed for at opnå ansættelse?
Samme direktivs artikel 20 har følgende ordlyd:

»1. Hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten finder, at den ikke har modtaget alle de relevante oplysninger, der er nødvendige for, at den kan træffe beslutning om hele eller en del af tilbagebetalingen, kan den elektronisk anmode om supplerende oplysninger, navnlig hos ansøgeren eller de kompetente myndigheder i etableringsmedlemsstaten, inden for den periode på fire måneder, der er nævnt i artikel 19, stk. 2. Hvis en anden person end ansøgeren eller den kompetente myndighed i en medlemsstat anmodes om at indgive de supplerende oplysninger, bør anmodningen udelukkende indgives elektronisk, hvis modtageren af anmodningen råder over sådanne midler.

Tilbagebetalingsmedlemsstaten kan om nødvendigt anmode om flere supplerende oplysninger.

De oplysninger, der anmodes om i dette stykke, kan omfatte forelæggelse af originalen eller en kopi af den relevante faktura eller det relevante importdokument, hvis tilbagebetalingsmedlemsstaten har begrundet tvivl om, at der foreligger et gyldigt eller præcist krav. I et sådant tilfælde gælder de i artikel 10 nævnte mindstebeløb ikke.

2. Oplysningerne i medfør af stk. 1 skal være tilbagebetalingsmedlemsstaten i hænde senest en måned efter den dato, hvor anmodningen indgik hos den person, til hvem den var rettet.«
16

Efter at have fastslået, at lovgivningen om beskyttede oprindelsesbetegnelser ikke har til formål at beskytte et produkts udseende eller karakteristika, således som de fremgår af varespecifikationen, men dets betegnelse, og dermed ikke forbyder fremstilling af et produkt ved brug af de samme teknikker som dem, der er beskrevet i de standarder, der finder anvendelse på den geografiske betegnelse, og efter at have bemærket, at efterligning af et produkts udseende, når der ikke findes noget forbud, er en del af et frit erhvervsliv, fastslog cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris), at de karakteristika, som Syndicat havde påberåbt, navnlig den vandrette blå stribe, var udtryk for en historisk tradition, en gammel teknik, som forefindes i andre Morbier-oste, og som Société Fromagère du Livradois anvendte endog inden tildelingen af den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Morbier«, og som ikke er baseret på investeringer, som Syndicat eller dets medlemmer har foretaget. Cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris) fastslog, at såfremt anvendelsen af vegetabilsk kul kun er tilladt i en enkelt ost med denne beskyttede oprindelsesbetegnelse, burde Société Fromagère du Livradois for at overholde den amerikanske lovgivning have erstattet den med polyfenoler fra druer, således at de to oste ikke kunne sidestilles med hensyn til dette karakteristiske træk. Cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris) anførte, at Société Fromagère du Livradois havde henvist til andre forskelle mellem Montboissié-osten og Morbier-osten, navnlig anvendelsen af pasteuriseret mælk til den førstnævnte ost og af rå mælk til den sidstnævnte ost, og fastslog, at de to oste var forskellige, og at Syndicat forsøgte at udvide den beskyttede oprindelsesbetegnelse »Morbier« med et ulovligt handelsmæssigt formål og i strid med princippet om fri konkurrence.
Del II i Kommissionens forordning (EF) nr. 1122/2009 af 30. november 2009 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 for så vidt angår krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem inden for rammerne af de ordninger for direkte støtte til landbrugerne, som er omhandlet i nævnte forordning, og om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår krydsoverensstemmelse inden for rammerne af støtteordningen for vin (EUT 2009, L 316. s. 65) indeholdt et afsnit III om »[k]ontrol«, der omfattede denne forordnings artikel 34 om »[f]astslåelse af arealer«. Denne artikel bestemte i stk. 2 og 4 følgende:

»2. En landbrugsparcels samlede areal kan kun tages i betragtning, hvis parcellen fuldt ud anvendes efter de sædvanlige normer i den pågældende medlemsstat eller region. I andre tilfælde tages det faktisk udnyttede areal i betragtning.

I de regioner, hvor elementer som hække, grøfter og mure traditionelt indgår i god dyrknings- eller driftspraksis i landbruget, kan medlemsstaterne fastsætte, at dette areal betragtes som en del af det fuldt udnyttede areal, hvis det ikke overstiger en samlet bredde, der fastlægges af medlemsstaterne. Denne bredde skal svare til den traditionelle bredde i den pågældende region og må ikke overstige 2 meter.

Hvis medlemsstaterne i henhold til artikel 30, stk. 2, tredje afsnit, i [Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21.4.2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere (EUT 2004, L 141, s. 18)], inden nærværende forordnings ikrafttrædelse har givet Kommissionen meddelelse om en bredde på over 2 meter, kan denne bredde stadig gælde.

[…]

4. En landbrugsparcel med træer betragtes i forbindelse med de arealrelaterede støtteordninger som støtteberettiget område, hvis landbrugsaktiviteterne eller eventuelt den planlagte produktion kan foregå på lignende måde som på parceller uden træer i samme område, jf. dog artikel 34, stk. 2 i [Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 af 19.1.2009 om fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte til landbrugere og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere, om ændring af forordning (EF) nr. 1290/2005, (EF) nr. 247/2006, (EF) nr. 378/2007 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1782/2003 (EUT 2009, L 30, s. 16)].«
Artikel 18 i forordning nr. 305/2011, der har overskriften »Formel indsigelse mod harmoniserede standarder«, bestemmer følgende:

»1. Finder en medlemsstat eller Kommissionen, at en harmoniseret standard ikke fuldt ud dækker de krav, som er fastsat i det relevante mandat, forelægger den pågældende medlemsstat eller Kommissionen, efter at have hørt det stående byggeudvalg, sagen for det udvalg, der er nedsat i henhold til artikel 5 i direktiv 98/34/EF med angivelse af argumenterne herfor. Efter at have hørt de relevante europæiske standardiseringsorganer afgiver det nævnte udvalg straks udtalelse.

2. På baggrund af udtalelsen fra det udvalg, der er nedsat i henhold til artikel 5 i direktiv 98/34/EF, træffer Kommissionen afgørelse om at offentliggøre, ikke at offentliggøre, at offentliggøre med begrænsninger, at opretholde, at opretholde med begrænsninger eller at tilbagetrække referencerne for den pågældende harmoniserede standard i Den Europæiske Unions Tidende.

3. Kommissionen underretter det berørte europæiske standardiseringsorgan om sin afgørelse og anmoder om nødvendigt om ændring af de pågældende harmoniserede standarder.«
78

Det følger af det ovenstående, at det andet spørgsmål skal besvares med, at artikel 128, stk. 1, tredje punktum, TEUF, artikel 16, stk. 1, tredje punktum, i protokollen om ESCB og ECB og artikel 10, andet punktum, i forordning nr. 974/98 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, der udelukker muligheden for ved kontant betaling at frigøre sig fra en betalingsforpligtelse, som de offentlige myndigheder har pålagt, med europengesedler, forudsat for det første, at denne lovgivning hverken har til formål eller virkning at fastsætte den retlige ordning for europengesedlers status som lovligt betalingsmiddel, for det andet, at den ikke retligt eller faktisk fører til afskaffelsen af disse pengesedler, bl.a. ved som hovedregel at afvise frigørelse fra en betalingsforpligtelse ved sådan kontant betaling, for det tredje, at den er blevet indført af offentlige hensyn, for det fjerde, at begrænsningen af betalinger i kontant, som denne lovgivning indebærer, er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det offentlige hensyn, som forfølges, og for det femte, at den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for virkeliggørelsen heraf, således at der findes andre lovlige betalingsmidler til frigørelse af betalingsforpligtelsen.
49

I det foreliggende tilfælde er det for det første ubestridt, at den i hovedsagen omhandlede praksis fører til en forskellig behandling, eftersom de arbejdstagere med handicap, som havde indgivet deres attest for anerkendelse af handicap til det i hovedsagen omhandlede sygehus inden datoen for det i denne doms præmis 13 nævnte møde, herunder VL, er blevet behandlet ringere end de arbejdstagere med handicap, som på denne dato endnu ikke havde indgivet deres attest, eftersom det kun var de sidstnævnte arbejdstagere, der havde mulighed for at få tildelt det af arbejdsgiveren tilbudte løntillæg mod fra denne dato at fremlægge en attest for anerkendelse af handicap. Det fremgår således af de sagsakter, som Domstolen råder over, at arbejdsgiveren ikke synes at have givet arbejdstagere med handicap, der allerede havde indgivet deres attest, mulighed for på ny at fremlægge deres attest eller indgive en ny attest med henblik på at opnå et sådant tillæg.
65

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 101 TEUF, sammenholdt med effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, som fortolket af de kompetente nationale domstole, hvorefter en afgørelse om at indlede en undersøgelse vedrørende en overtrædelse af de EU-konkurrenceretlige bestemmelser, der vedtages af den nationale konkurrencemyndighed, er det sidste skridt fra denne myndighed, der kan medføre, at forældelsesfristen for dens beføjelse til at pålægge sanktioner afbrydes, og som udelukker, at et senere forfølgelses- eller undersøgelsesskridt kan afbryde denne frist, hvis det, henset til alle elementerne i de omhandlede forældelsesfrister, viser sig, at en sådan forældelse kan indebære en systemisk risiko for straffrihed for forhold, der udgør sådanne overtrædelser, hvilket det påhviler den forelæggende ret at efterprøve.
40

En sådan national lovgivning forekommer egnet til at nå de nævnte formål. Udelukkelsen af adgangen til førtidspension for personer, der frivilligt ønsker at gå tidligt på pension, men for hvilke størrelsen af denne pension udløser en ret til et pensionstillæg, har nemlig til formål at sikre finansieringen af den spanske sociale sikringsordning og muliggøre et længere arbejdsliv for disse personer. Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, vil de berørte personers ret til førtidspension og pensionstillæg i mangel af en sådan udelukkelse have en skadelig indvirkning på gennemførelsen af disse formål, for så vidt som den navnlig gør det muligt for de nævnte personer at arbejde i kortere tid ved at gå på førtidspension, uden dog at disse personer rammes af en nedsættelse af størrelsen af deres fremtidige pension.