ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4)

Kan udtrykket »hovedkontor« eller »hovedvirksomhed« som omhandlet i artikel 60, stk. 1, litra b) og c), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 under de i sagen omhandlede faktiske omstændigheder fortolkes som værende »hovedaktivitetscentret« for det selskab, som er angivet som arbejdsgiver i den ansættelseskontrakt, som er indgået med arbejdstageren, hvorfra samtlige aspekter vedrørende selskabets drift kontrolleres (lige fra kontrol med vedligeholdelse, flydrift og programmering til driften, vedligeholdelsen og besætningen af luftfartøjerne samt drift på land og af cateringen), og hvor piloterne gives samtlige instruktioner samt modtager indledende og løbende undervisning, og hvor HR-spørgsmål behandles, disciplinære møder holdes og klager behandles, selv om dette »hovedaktivitetscenter« opererer og har hjemsted [gennem] et andet selskab, som retligt er uafhængigt af førnævnte selskab, men hvor de begge tilhører samme økonomiske koncern?
Retten har begået en retlig fejl ved i dommens præmis 57 (i modsætning til det i denne doms præmis 52 fastslåede) at fastslå, at der ikke af nogen af de tilsagn i bilag VII til tiltrædelsesakten, som appellanterne har påberåbt sig, følger en forpligtelse for Republikken Kroatien til at indføre et erhverv som foged, og derfor heller ingen forpligtelse for Kommissionen til på dette grundlag at anvende de handlebeføjelser, der foreskrives i tiltrædelsesaktens artikel 36 med henblik på at hindre ophævelsen af lov om fogeder.

Republikken Kroatiens forhandlinger med Den Europæiske Union var langvarige, og til forskel fra de øvrige kapitler vedrørte kapitel 23, der var det sidste og vanskeligste, og, i overensstemmelse med Den Europæiske Unions gode praksis, de politiske kriterier, som Republikken Kroatiens tiltrædelse af Den Europæiske Union var underlagt. Forhandlingerne blev afsluttet den 30. juni 2011, efter at den kroatiske regering den 12. maj 2011 havde forelagt formandsskabet for Den Europæiske Union en rapport om overholdelsen af tilsagnene i kapitel 23. I denne rapport påtog Republikken Kroatien i 10 punkter sig konkrete tilsagn i forbindelse med tiltrædelsestraktaten (tiltrædelsesaktens artikel 36) og forpligtede sig til at opfylde dem. Tilsagn nr. 1 og tilsagn nr. 3, hvilke bestemmelser (vedrørende indførelsen af et erhverv som foged) appellanterne har henvist til under proceduren, forpligter udtrykkeligt Republikken Kroatien til at indføre et erhverv som foged.
—

Præmis 48-52 anfægtes, henset til, at artikel 36 i akten om RK’s tiltrædelse af EU og bilag VII, punkt 1, dertil trådte i kraft den 9. december 2011, på et tidspunkt, hvor strategien for reform af Republikken Kroatiens retsvæsen for perioden 2011-2015 var gældende og fandt anvendelse fra den 15. december 2010, og Republikken Kroatiens regerings reviderede handlingsplan for reformen af retsvæsenet var gældende og fandt anvendelse siden den 20. maj 2010, og at RK havde fraveget disse retsakter, som forinden var blevet udtrykkeligt godkendt af Kommissionen i afsnit 3 i dennes omfattende rapport om evaluering af RK af 10. oktober 2012, hvori RK opfordres til at vedtage en ny lovgivning om fuldbyrdelse, hvorfor der er sket en tilsidesættelse af det generelle retsprincip vedrørende beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, idet fravigelsen af de nævnte retsakter i forhold til appellanten havde en klar tilbagevirkende kraft, fordi RK efter den 9. december 2012 ikke vedtog nogen ny strategi for reform af retsvæsenet, men alene en strategi for udvikling af retssystemet i perioden 2013-2018, og dermed var den sidste strategi for reform af retsvæsenet reelt den, der blev vedtaget af RK, og som var gældende den 9. december 2011 (jf. dom af 30.1.1974, Louwage mod Kommissionen, 148/73, præmis 12 og 28, Rettens dom af 17.12.1998, Embassy Limousines & Services mod Parlamentet, T-203/96, præmis 74-88, og dom af 14.5.1975, CNTA mod Kommissionen, 74/74, præmis 41-44), idet det skal præciseres, at Retten i den appellerede doms præmis 53 erklærede, at »det ikke bør udledes, at de kroatiske myndigheder […] frit kunne ændre strategien for reform af retsvæsenet 2011-2015 og handlingsplan 2010. Henset til bestemmelserne i tiltrædelsesakten og navnlig dennes artikel 36 og bilag VII dertil var de nævnte myndigheder forpligtet til at overholde ikke kun forpligtelse nr. 1, men også alle de øvrige forpligtelser i det nævnte bilag«, og dermed anerkendte Retten relevansen af påstanden om skadeserstatning som formuleret i stævningen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 251/18

Appel iværksat den 10. maj 2016 af Kühne + Nagel International AG m.fl. til prøvelse af dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 29. februar 2016 i sag T-254/12, Kühne + Nagel International AG m.fl. mod Europa-Kommissionen

(Sag C-261/16 P)

(2016/C 251/19)

Processprog: tysk

Parter

Appellanter: Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd, Kühne + Nagel Ltd (ved advokaterne U. Denzel, C. von Köckritz og C. Klöppner)

Den anden part i appelsagen: Europa-Kommissionen

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Niende Afdeling) den 29. februar 2016 i sag T-254/12 ophæves.

— Artikel 1, stk. 1, og art. 2 og 3 i Kommissions afgørelse af 28. maj 2012 i sag COMP/39462 – spedition C(2012) 1959 final annulleres i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, for så vidt som den vedrører appellanterne.

— De bøder, der blev pålagt appellanterne i den ovennævnte afgørelse, ophæves eller nedsættes.

— Kommissionen tilpligtes at betale appellanternes omkostninger for Retten og for Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanterne har fremsat fem appelanbringender.

For det første lagde Retten fejlagtigt til grund, at adfærden vedrørende NES og AMS er i strid med artikel 101 TEUF. Artikel 101 TEUF finder ikke anvendelse på denne adfærd, idet adfærden ikke kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.

For det andet er beregningen af de bøder, der blev pålagt appellanterne, behæftet med en retlig fejl. Det blev fastslået, at der forelå en konkurrencestridig adfærd for så vidt angår visse gebyrer (»fees« eller »surcharges«). Retten skulle i denne forbindelse kun have beregnet den pålagte bøde på grundlag af den fra det gældende gebyr erhvervede omsætning. Retten undlod at fastslå, at Kommissionen ved at inddrage flere typer omsætning (særligt omsætningen fra fragtraten) i bødeberegningen tilsidesatte punkt 13 i retningslinjerne for beregning af bøder. Eftersom Retten også implicit lagde den samme metode til grund ved udøvelsen af sin fulde prøvelsesret, foretog den også selv en fejlagtig udøvelse af denne beføjelse.

For det tredje tilsidesatte Retten ligebehandlingsprincippet. K+N arbejder til forskel fra de øvrige speditører ikke efter konsolideringsmodellen, men optræder derimod i økonomiske anliggender i mere end 90 % af forretningerne som klassisk mægler. På grund af de ganske betydelige forskelle i forretningsmodel skulle Retten have foretaget en sondring og skulle ikke have behandlet ulige forhold ens. Retten skulle særligt have annulleret Kommissionen bødefastsættelse og have fastsat en bøde til appellanterne alene på grundlag af den omsætning, der blev opnået gennem de gældende »fees« eller »surcharges«.

For det fjerde er de af Retten pålagte bøder uforholdsmæssige. Den af Retten stadfæstede bøde er klart for stor og kan heller ikke begrundes med en afskrækkelsesvirkning.

For det femte tog Retten ikke hensyn til Air Transport Exemption og lagde således fejlagtigt til grund, at artikel 101 TEUF kunne anvendes på NES og AMS.
—

Præmis 48-52 anfægtes, henset til, at artikel 36 i akten om RK’s tiltrædelse af EU og bilag VII, punkt 1, dertil trådte i kraft den 9. december 2011, på et tidspunkt, hvor strategien for reform af Republikken Kroatiens retsvæsen for perioden 2011-2015 var gældende og fandt anvendelse fra den 15. december 2010, og Republikken Kroatiens regerings reviderede handlingsplan for reformen af retsvæsenet var gældende og fandt anvendelse siden den 20. maj 2010, og at RK havde fraveget disse retsakter, som forinden var blevet udtrykkeligt godkendt af Kommissionen i afsnit 3 i dennes omfattende rapport om evaluering af RK af 10. oktober 2012, hvori RK opfordres til at vedtage en ny lovgivning om fuldbyrdelse, hvorfor der er sket en tilsidesættelse af det generelle retsprincip vedrørende beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet, idet fravigelsen af de nævnte retsakter i forhold til appellanterne havde en klar tilbagevirkende kraft, fordi RK efter den 9. december 2012 ikke vedtog nogen ny strategi for reform af retsvæsenet, men alene en strategi for udvikling af retssystemet i perioden 2013-2018, og dermed var den sidste strategi for reform af retsvæsenet reelt den, der blev vedtaget af RK, og som var gældende den 9. december 2011 (jf. dom af 30.1.1974, Louwage mod Kommissionen, 148/73, præmis 12 og 28, Rettens dom af 17.12.1998, Embassy Limousines & Services mod Parlamentet, T-203/96, præmis 74-88, og dom af 14.5.1975, CNTA mod Kommissionen, 74/74, præmis 41-44), idet det skal præciseres, at Retten i den appellerede doms præmis 53 erklærede, at »det ikke bør udledes, at de kroatiske myndigheder […] frit kunne ændre strategien for reform af retsvæsenet 2011-2015 og handlingsplan 2010. Henset til bestemmelserne i tiltrædelsesakten og navnlig dennes artikel 36 og bilag VII dertil var de nævnte myndigheder forpligtet til at overholde ikke kun forpligtelse nr. 1, men også alle de øvrige forpligtelser i det nævnte bilag«, og dermed anerkendte Retten relevansen af påstanden om skadeserstatning som formuleret i stævningen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 251/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Italien) den 7. april 2016 – Comune di Corridonia mod Provincia di Macerata og Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(Sag C-196/16)

(2016/C 251/06)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Comune di Corridonia

Sagsøgte: Provincia di Macerata og Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

Præjudicielt spørgsmål

Henset til bestemmelserne i artikel 191 TEUF og artikel 2 i direktiv 2011/92/EU (1), kan iværksættelse af en screening med henblik på afgørelsen af, om der skal foretages en vurdering af indvirkningerne på miljøet (og en eventuel gennemførelse af en sådan undersøgelse) efter anlægget er blevet opført, anses for forenelig med EU-retten, når en national retsinstans har annulleret tilladelsen med henvisning til, at projektet ikke har været genstand for en screening med henblik på afgørelsen af, om der skulle foretages en vurdering af indvirkningerne på miljøet, idet bestemmelser i national ret, der var i strid med EU-retten, fastslog, at det var ufornødent at foretage en sådan screening?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13.12.2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EUT 2012, L 26, s. 1).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 251/5

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche (Italien) den 8. april 2016 – Comune di Loro Piceno m.fl. mod Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

(Sag C-197/16)

(2016/C 251/07)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Tribunale Amministrativo Regionale per le Marche

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Comune di Loro Piceno, Marcello Bartolini, Filippo Bruè, Sergio Forti, Stefano Piatti, Gaetano Silvetti, Gianfranco Silvetti, Rocco Tirabasso, Sante Vagni, Albergo Ristorante Le Grazie Sas di Forti Sergio & Co., Suolificio Elefante Srl, Suolificio Roxy Srl og Aldo Alessandrini

Sagsøgt: Provincia di Macerata, Provincia di Macerata Settore 10 – Ambiente

Præjudicielt spørgsmål

Henset til bestemmelserne i artikel 191 TEUF og artikel 2 i direktiv 2011/92/EU (1), kan iværksættelse af en screening med henblik på afgørelsen af, om der skal foretages en vurdering af indvirkningerne på miljøet (og en eventuel gennemførelse af en sådan undersøgelse) efter anlægget er blevet opført, anses for forenelig med EU-retten, når en national retsinstans har annulleret tilladelsen med henvisning til, at projektet ikke har været genstand for en screening med henblik på afgørelsen af, om der skulle foretages en vurdering af indvirkningerne på miljøet, idet bestemmelser i national ret, der var erklæret forfatningsstridig som værende i strid med EU-retten, fastslog, at det var ufornødent at foretage en sådan screening?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/92/EU af 13.12.2011 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EUT 2012 L 26, s. 1).
1.

Den 18. marts 2016 anlagde Europa-Kommissionen et søgsmål mod Den Hellenske Republik med påstand om, at Domstolen fastslår, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/31/EU af 19. maj 2010 om bygningers energimæssige ydeevne, som suppleret ved Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 244/2012 af 16. januar 2012, hvori der fastlægges en ramme for en sammenligningsmetode til beregning af omkostningsoptimale niveauer for mindstekrav til bygningers og bygningsdeles energimæssige ydeevne, idet den ikke har fremlagt en rapport om omkostningsoptimale niveauer.
b)

det fremgår af bemærkningerne til forslaget til ændringsloven, at det med de nævnte strafbestemmelser har været hensigten dels at præcisere eller indføre et forbud mod spil, som på internettet udbydes af udenlandske spilleselskaber, og som er rettet direkte mod det danske marked, dels at forbyde reklamering bl.a. for spil, der udbydes på internettet af udenlandske spilleselskaber, idet det af samme lovbemærkninger fremgår, at der efter de regler, der gjaldt før ændringerne ikke er tvivl om, at foranstaltning af spil er ulovligt, hvis et udenlandsk spilleselskab anvender salgskanaler, hvor spillet rent fysisk sælges inden for Danmarks grænser, men der er mere tvivl om, hvorvidt udenlandske spil, der retter sig mod danske spillere og rent fysisk er placeret uden for Danmark, også er omfattet af bestemmelsen, og der derfor er brug for at præcisere, at disse spil er omfattet. Videre fremgår det af bemærkningerne, at det foreslås at indføje et reklameforbud mod spil, lotterier og væddemål, som ikke har bevilling efter denne lov, og at ændringen er i overensstemmelse med det gældende forbud i hestevæddeløbslovens § 12, stk. 3, men er en præcisering af den gældende tips- og lottolovs § 10, stk. 4. Det fremgår videre af bemærkningerne, at forbudet skal sikre de spilleudbydere, der har en bevilling fra de danske myndigheder mod konkurrence fra selskaber, der ikke har en sådan bevilling og dermed ikke lovligt kan udbyde eller formidle spil i Danmark.
1)

Skal artikel 8, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 994/2010 af 20. oktober 2010 (1) fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstat pålægger naturgasleverandører yderligere forpligtelser ved at lade kunder, der ikke er nævnt i samme forordnings artikel 2, stk. 1, være omfattet af »de beskyttede kunder«, hvis forbrug bidrager til at definere rækkevidden af den lagringspligt, der har til formål at sikre kontinuiteten i forsyningen?
4)

Skal artikel 4, litra c), i forordning (EU) nr. 330/2010 fortolkes således, at et forbud mod at involvere eksterne virksomheder i forbindelse med internetsalg på en måde, som er synlig udefra, som pålægges medlemmerne af et selektivt distributionssystem, der opererer i detailleddet, udgør en tilsigtet begrænsning af passivt salg til slutbrugere?
1)

Skal Montrealkonventionens artikel 31, stk. 4, fortolkes således, at det foruden overholdelsen af fristen for at indgive klage er en forudsætning for at kunne drage luftfartsselskabet til ansvar, at klagen inden for anmeldelsesfristen er indgivet skriftligt som omhandlet i artikel 31, stk. 3?
1)

Er det i lyset af artikel 11, punkt C, stk. 1, og artikel 20, stk. 1, litra b), andet punktum, i direktiv 77/388/EØF (1) angående nedsættelsen af beskatningsgrundlaget og berigtigelsen af momsen af afgiftspligtige transaktioner i tilfælde af ikke eller kun delvis betaling af den mellem parterne fastlagte modydelse foreneligt med proportionalitetsprincippet og effektivitetsprincippet, som sikres i TEUF, og princippet om momsens neutralitet at indføre begrænsninger, som gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt – også på grund af tidsfaktoren, henset til at en insolvensprocedure har en uforudselig varighed – for den afgiftspligtige at få tilbagebetalt afgiften vedrørende den ikke-betalte eller kun delvis betalte modydelse?
2)

Er artikel 2, stk. 1, og artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 til hinder for en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter en tiltalt i en straffesag, der ikke har nogen bopæl i denne medlemsstat, er forpligtet til at bemyndige en person til at modtage forkyndelsen af den strafferetlige kendelse, der er rettet mod ham, og forkyndelsen over for den forkyndelsesbefuldmægtigede uden videre er nok til at beregne fristen til at fremsætte indsigelse, når tiltalte, hvis han overskrider den frist, der er beregnet på denne måde, kan kræve genindsættelse i tidligere rettigheder, og det i så fald er tilstrækkeligt til at opnå en sådan genindsættelse, at han undskylder sig med, at den strafferetlige kendelse er blevet videresendt til ham, og han, efter at denne videresendelse er gennemført, har fremsat indsigelse inden for fristen, og han altså som følge af genindsættelsen efterfølgende kan gøre gældende, at fristen til at fremsætte indsigelse skal gælde i uforkortet længde, selv hvis lovens hovedregel er, at den strafferetlige kendelse kan fuldbyrdes i tilfælde af fristoverskridelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 260/16

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht München I (Tyskland) den 4. april 2016 – straffesag mod Ionel Opria

(Sag C-188/16)

(2016/C 260/21)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landgericht München I

Tiltalt i straffesagen

Ionel Opria

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 2, artikel 3, stk. 1, litra c), og artikel 6, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (1) fortolkes således, at de er til hinder for bestemmelser i en medlemsstat, hvorefter en strafferetslig kendelse mod en tiltalt i en straffesag, der ikke har fast bopæl eller opholdssted i den pågældende medlemsstat, kan forkyndes for en person, som af den tiltalte er befuldmægtiget til at modtage forkyndelsen, med den virkning, at den strafferetlige kendelse efter udløbet af indsigelsesfristen på to uger, som løber fra forkyndelsen for den befuldmægtigede, bliver retskraftig, også i tilfælde, hvor en sådan tiltalt, som inden for to uger regnet fra det tidspunkt, hvor han faktisk får kendskab til den strafferetlige kendelse, indgiver skriftlig indsigelse mod den strafferetlige kendelse, i henhold til medlemsstatens retsregler skal indrømmes genindsættelse i tidligere rettigheder, uden at der er indgivet anmodning herom, med den retsvirkning, at sagen fra vedtagelsen af afgørelsen om genindsættelse skal fortsættes på samme måde, som hvis indsigelsen var blevet fremsat rettidigt?

(1) EUT L 142, s. 1.
1)

Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som angiveligt pålægges miljøskader forårsaget af anvendelsen af bygninger og anlæg, der er knyttet til aktiviteter og trafik i detailhandelscentre, der råder over et stort salgs- og parkeringsareal til deres kunder, såfremt det offentlige salgsareal er på over 500 m2, men som i praksis opkræves, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: i) afgiften i praksis ikke pålægges forretningsdrivende, der ejer flere detailhandelscentre, uanset det samlede offentlige salgsareal, hvis ingen af disse detailhandelscentre har et offentligt salgsareal på over 500 m2, eller hvis nogen eller nogle af dem overskrider denne grænseværdi, men afgiftsgrundlaget er på under 2 000 m2, men derimod påhviler forretningsdrivende med ét detailhandelscenter med et offentligt salgsareal, der overskrider disse grænseværdier, og ii) at afgiften ikke pålægges detailhandelscentre, der udelukkende beskæftiger sig med salg af maskiner, køretøjer, værktøj og industrimaterialer; byggematerialer, vvs-artikler, døre og vinduer, der udelukkende sælges til fagfolk; salg af møbler i individuelle, traditionelle og specialiserede forretninger; salg af motorkøretøjer ved autoriserede forhandlere og reparatører; salg af gartneri- og havebrugsprodukter fra planteskoler samt salg af brændsel og motorbrændstof, uanset størrelsen af disse detailhandelscentres offentlige salgsareal?
1)

Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som pålægges driften af store detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på eller over 4 000 m2 på grund af den påvirkning, disse detailhandelscentre har på landområdet, miljøet og handelen i byerne i denne region, men som gør sig gældende, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: i) at afgiften ikke påvirker forretningsdrivende, der ejer flere individuelle eller kollektive detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på eller under 4 000 m2, uanset størrelsen af det samlede offentlige udstillings- og salgsareal for alle indehaverens detailhandelscentre, og ii) at afgiften ikke pålægges store individuelle detailhandelscentre med et offentligt udstillings- og salgsareal på under 10 000 m2, når de udelukkende beskæftiger sig med havearbejde, salg af køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer?
1)

Skal artikel 49 TEUF og 54 TEUF fortolkes således, at de er til hinder for en regional afgift, som pålægges anvendelsen af store individuelle detailhandelscentre med et salgsareal på eller over 2 500 m2 på grund af den påvirkning, som disse detailhandelscentre kan have på landområdet, miljøet og handelen i byerne i denne region, men som juridisk set gør sig gældende, uanset om disse detailhandelscentre reelt er placeret uden for eller inden for byzonen, og i de fleste tilfælde i praksis pålægges virksomheder fra andre medlemsstater, i betragtning af: i) at afgiften ikke påvirker forretningsdrivende, der ejer flere detailhandelscentre med et individuelt salgsareal på under 2 500 m2, uanset størrelsen af det samlede salgsareal for alle ejerens detailhandelscentre: ii) at afgiften fritager store kollektive detailhandelscentre, iii) at afgiften fritager individuelle detailhandelscentre, der beskæftiger sig med salg af havebrugsartikler, køretøjer, byggematerialer, maskiner og industrimaterialer, og iv) at kun 40 % af beregningsgrundlaget for afgiften opkræves hos virksomheder, der hovedsageligt beskæftiger sig med salg af møbler, vvs-artikler, døre og vinduer, samt gør-det-selv-forretninger?
2)

Skal artikel 96, stk. 1, TEUF fortolkes således, at den kan finde anvendelse på andre driftsvilkår end takstvilkårene og vilkårene for opnåelse af tilladelse til at udøve den omhandlede transportvirksomhed, såsom i den foreliggende sag et forbud for taxavognmændene mod at stille individuelle pladser til rådighed i stedet for hele køretøjet og et forbud mod, at disse vognmænd selv bestemmer bestemmelsesstedet for den kørsel, der tilbydes kunderne, hvilket forhindrer disse vognmænd i at samle kunder, der skal det samme sted hen?