Det følger heraf, at offentlige virksomheder fremføres som et eksempel på de juridiske personer, der kan være indehavere af et sådant varemærke, og at disse har beføjelse til at udøve deres rettigheder i overensstemmelse med artikel 56, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009. Derimod foreligger der ingen oplysninger om, at samme forordnings artikel 56, stk. 1, litra a), der til forskel fra forordningens artikel 5 begrænser sig til at anføre bl.a. »enhver fysisk eller juridisk person«, skal fortolkes således, at den ikke omfatter offentlige virksomheder. Fortabelsesgrunde og ugyldighedsgrunde og navnlig absolutte ugyldighedsgrunde som omhandlet i artikel 52 i forordning nr. 207/2009 kan nemlig påberåbes af enhver, uafhængigt af dennes status som privatperson eller offentligretlig person, hvorfor denne forordnings artikel 56, stk. 1, litra a), in fine, alene stiller krav om, at den nævnte person »selv kan optræde som part i en retssag«. Følgelig skal den manglende udtrykkelige anførelse i artikel 56, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 af offentlige virksomheder ikke fortolkes således, at de skal udelukkes fra denne bestemmelses anvendelsesområde.

Det følger af retspraksis, at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker forfølger et mål af almen interesse, hvorefter de tegn eller beskrivende angivelser af kategorier af varer eller tjenesteydelser, for hvilke der ansøges om registrering, frit skal kunne bruges af alle. Denne bestemmelse er derfor til hinder for, at sådanne tegn og angivelser forbeholdes en enkelt virksomhed på grund af deres registrering som varemærke.

Hvad nærmere angår tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse af kategorier af varer, for hvilke der ansøges om registrering af varemærket, navnlig geografiske navne, består der en almen interesse i at udelukke enerettigheder over dem, bl.a. på grund af deres evne ikke alene til eventuelt at angive kvaliteten af og de øvrige egenskaber ved de pågældende kategorier af varer, men også til på forskellig måde at påvirke forbrugernes præferencer, f.eks. ved at tilknytte varer til et sted, som kan fremkalde positive følelser. Denne praksis finder ligeledes anvendelse på tjenesteydelser.

Det skal endvidere bemærkes, at registrering af geografiske navne som varemærker dels er udelukket i de tilfælde, hvor de betegner bestemte geografiske steder, der allerede har et omdømme eller er kendte for den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser, og som derfor frembyder en forbindelse med denne efter den relevante kundekreds’ mening, dels er udelukket for de geografiske navne, der kan bruges af virksomhederne som angivelser af den pågældende kategori af varers eller tjenesteydelsers geografiske oprindelse.

Det må i denne forbindelse påpeges, at EU-lovgiver ved at fravige artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 har åbnet mulighed for, at tegn, der kan tjene til at betegne den geografiske oprindelse, registreres som fællesmærke i overensstemmelse med den nævnte forordnings artikel 66, stk. 2, og for visse varer, såfremt de opfylder de nødvendige betingelser for såvel beskyttede geografiske betegnelser eller oprindelsesbetegnelser inden for rammerne af bestemmelserne i forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler.

Det bemærkes imidlertid, at artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 i princippet ikke er til hinder for registrering af geografiske navne, som ikke er kendt i de relevante kundekredse, eller som i det mindste er ukendte som betegnelse for et geografisk sted, eller endog af navne, for hvilke det på grund af egenskaberne ved det angivne sted ikke er sandsynligt, at den relevante kundekreds vil kunne forestille sig, at den pågældende kategori af varer eller tjenesteydelser hidrører fra dette sted.

(jf. præmis 29-34)