Ved dom af 5. december 1984 har cour du travail de Mons for anden gang forelagt et præjudicielt spørgsmål i sagen mellem Antonino Sinatra og Fonds national de retraite des ouvriers mineurs (FNROM).

Sagsøgeren i hovedsagen, Sinatra, der er italiensk statsborger, var beskæftiget som lønmodtager i Italien fra 1948 til 1956 og derefter som grubeminearbejder i Belgien fra 1957 til 1970.

På grundlag af denne beskæftigelse oppebar han pension som anført nedednfor:

— I Italien har han siden 1. december 1970 i henhold til den almindelige forsikringsordning oppebåret en proratarisk invalidepension, jfr. artikel 46 i forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (herefter benævnt forordningen).

— I Belgien har han siden 1. april 1971 oppebåret invalidepension for gifte grubeminearbejdere, jfr. arrêté royal af 19. november 1970 (artiklerne 1-4); der er tale om en fast pension, da tildelingen er betinget af en forsikringsperiode på mindst fem eller ti år, hvorimod størrelsen er uafhængig af den tilbagelagte forsikringsperiodes nøjagtige længde. Pensionen blev fra den 10. maj 1971 nedsat med en pension i anledning af en i Belgien pådraget erhvervssygdom.

Da cour du travail de Mons den 7. januar 1981 første gang forelagde et præjudicielt spørgsmål i samme sag (sag 7/81, Sinatra mod FNROM, dom af 2. februar 1982, Sml. s. 137), drejede det sig i det væsentlige om at få fastslået, om en ændring i Sinatra's personlige forhold — hans hustru havde fået arbejde og den belgiske invalidepension tildelt på grundlag af satsen for »forsørgere« var blevet ændret til satsen for »enlige« — efter artikel 51 kunne berettige FNROM til, som sket, at tage hele sagen op til fornyet overvejelse. Under henvisning til samtlige EF-forordninger på dette område nedsatte indstævnte i hovedsagen nemlig den belgiske ydelse med det italienske pensionsbeløb, for så vidt angår perioden fra 1. april 1971 til 1. juli 1975, idet der samtidig over for appellanten i hovedsagen blev fremsat krav om tilbagebetaling af det »for meget« udbetalte beløb på 38000 BFR; yderligere omregnede indstævnte den belgiske ydelse' på grundlag af forordningens artikel 46 med virkning fra 1. januar 1975 under hensyntagen til en række ændringer, herunder bortfaldet af den forhøjede sats for forsørgere fra 1. januar 1976.

Domstolen udtalte i dommen af 2. februar 1982, at »en fornyet beregning i henhold til bestemmelserne i artikel 46 i forordning nr. 1408/71 skal foretages ved enhver ændring i de ydelser, der udbetales af en medlemsstat«, idet der ses bort fra visse forhold, der ikke omfatter ændringer indtrådt i den socialforsikredes personlige forhold. FNROM var således beføjet til at foretage en sådan ændring af sin ydelse, hvilket den nationale ret fastslog den 2. november 1983, idet den samtidig opfordrede parterne til at tage stilling til andre punkter vedrørende spørgsmålet, om de anvendelige belgiske bestemmelser, navnlig artikel 23, stk. 1, i arrêté royal af 19. november 1970, var i overensstemmelse med fællesskabsretten, især forordningens artikler 45, 46 og 12. Det skulle afgøres, om og i hvilket omfang den belgiske pension kunne nedsættes med den italienske. Parterne i hovedsagen er uenige herom.

Artikel 23, stk. 1, i ovennævnte kongelige anordning indfører en antikumulationsregel for ydelser, som den nationale ret har betegnet som ekstern, det vil sige, at den også omfatter ydelser erhvervet i udlandet. Inden den blev ændret ved arrêté royal af 3. august 1983, lød bestemmelsen således:

»Invalidepension, der tilkendes i medfør af nærværende bestemmelse, kan kun kumuleres med en eller flere alders- eller invalidepensioner inden for det årlige pensionsbeløb, der er fastsat i artikel 4, stk. 1, 2 eller 4, afhængig af om den pågældende er gift, ugift, enke, skilt eller separeret.«

Efter ændringen af 3. august 1983 rammes kumulation af invalidepension og en eller flere alders- eller invalidepensioner »ydet i henhold til belgisk eller udenlandsk lovgivning«.

I ovennævnte dom af 2. februar 1982 fastslog Domstolen i præmis 8 under henvisning til sigtet med Domstolens praksis, at

»den ret, der... tilkommer den vandrende arbejdstager til, at den fordelagtigste sociale sikringsordning anvendes, medfører i princippet, at der ved enhver ændring i de ydelser, der tilkendes i henhold til ordningen, i medfør af artikel 46 i forordning nr. 1408/71 skal foretages en fornyet sammenligning af henholdsvis den nationale sikring og sikringen efter sammenlægning og forholdsmæssig beregning for at fastslå, hvilken af dem der efter den skete ændring er den mest fordelagtige.«

Parterne i hovedsagen er imidlertid enige om, at forsikringsperioderne i Belgien (fjorten år som minearbejder) og Italien (tre år — almindelige ordning) ikke kan sammenlægges efter ordlyden i forordningens artikel 45, stk. 2, idet de er tilbagelagt under forskellige ordninger.

Artikel 45, stk. 2, bestemmer blandt andet:

»Såfremt tilkendelse af visse ydelser efter lovgivningen i en medlemsstat er betinget af, at forsikringsperioderne udelukkende er tilbagelagt inden for et fag, for hvilket der gælder en særordning for arbejdstagere, eller i givet fald inden for en bestemt beskæftigelse, skal perioder, der er tilbagelagt efter andre medlemsstaters lovgivning, kun medregnes ved tilkendelse af disse ydelser, såfremt perioderne er tilbagelagt inden for en tilsvarende ordning eller, hvis en sådan ikke findes, inden for det samme fag ...«.

Appellanten i hovedsagen har imidlertid under henvisning til præmis 8 i Domstolens dom af 2. februar 1982 for cour du travail de Mons gjort gældende, at bestemmelsen ville være uden mening, hvis der ikke skete sammenlægning og forholdsmæssig beregning som foreskrevet i artikel 46, mens FNROM under henvisning til Domstolens domme i sagerne 22/77 (Mura mod FNROM, 13. oktober 1977, Sml. s. 1699) og 37/77 (Greco mod FNROM, 13. oktober 1977, Sml. s. 1711) har hævdet, at sammenlægningen, som fremgår af disse domme, er udelukket efter forordningens artikel 45, stk. 2. Følgelig finder den belgiske antikumulationsregel fuldt ud anvendelse.

I præmisserne i forelæggelsesdommen har cour du travail de Mons anført, at »nærmere bestemt må det afgøres, om den kompetente belgiske institution — når den ikke skal foretage en sammenlægning og forholdsmæssig beregning, for at en minearbejder erhverver til en invalidepension —alligevel skal foretage en sammenligning i overensstemmelse med artikel 46 i forordning nr. 1408/71 mellem fællesskabsordningen ifølge artikel 46, stk. 1-3, og den nationale ordning, herunder dennes antikumulationsbestemmelser med det formål at fastslå, hvilken ordning der er den gunstigste for den vandrende arbejdstager.«

Den nationale ret har forelagt følgende spørgsmål:

»Hvis lovgivningen i en medlemsstat, som indeholder en ekstern antikumulationsregel, gør retten til en invaliditetsydelse under en særlig ordning for minearbejdere betinget af, at der er tilbagelagt en nærmere fastsat mindsteforsikringsperiode, men hvor pensionsbeløbet imidlertid ikke bestemmes af den samlede varighed af forsikringsperioderne (der sker således ingen sammenlægning), skal forordning nr. 1408/71, navnlig dennes artikler 12, 45 og 46, da fortolkes således, at den kompetente institution i denne medlemsstat i forhold til en arbejdstager, som er omfattet af denne lovgivning, men som tillige oppebærer en forholdsmæssig invalidepension under en almindelig ordning i henhold til lovgivningen i en anden medlemsstat, skal sammenligne fællesskabsydelsen — opnået i henhold til artikel 46, stk. 1, uden anvendelse af nationale antikumulationsbestemmelser og artikel 46, stk. 3, der som loft angiver det højeste, teoretiske pensionsbeløb — med den ydelse, der erhverves udelukkende i henhold til national lovgivning, herunder den eksterne antikumulationsregel, med det formål at fastslå, hvilken ordning der er den gunstigste for den vandrende arbejdstager (det højeste pensionsbeløb)?«