ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Det fremgår klart af forelæggelseskendelsen, at Corte Suprema er bekendt med, at Domstolen allerede i sag 70/80, Vigier mod Bundesvcrsicherungsanstalt für Angestelte (Sml. 1981, S.229), faktisk allerede har besvaret det forelagte spørgsmål. Denne sag vedrørte en ret for ofre for nationalsocialistiske forfølgelser til med tilbagevirkende kraft at foretage frivillige indbetalinger til en tysk socialsikringsordning. Ifølge den dagældende lovgivning var denne ret betinget af, at den pågældende havde status som forsikret ifølge tysk ret. Domstolen udtalte herom i dommens præmis 18, 19 og 20:

»Af forelæggelseskendelsen fremgår det, at ... den pågældende for at være forsikret mindst skal have indbetalt ét bidrag som arbejdstager til en tysk socialforsikringsinstitution.

Det følger af Domstolens praksis, især af dommen af 24. april 1980 (sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445), at når en national lovgivning gør optagelsen i en social sikringsordning betinget af, at den pågældende tidligere har været tilsluttet den nationale sociale sikringsordning, forpligter forordning nr. 1408/71 ikke medlemsstaterne til at sidestille forsikringsperioder, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat, med sådanne, som tidligere skal være tilbagelagt inden for statens eget område.

Derfor ... [skal] artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 fortolkes således, at en socialforsikringsinstitution i en medlemsstat ikke er forpligtet til at medregne forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, når den pågældende arbejdstager på intet tidspunkt i den førstnævnte medlemsstat har indbetalt det bidrag, hvorpå egenskaben af forsikret beror efter denne medlemsstats lovgivning.«

Herom havde generaladvokaten i sit forslag til afgørelse (s. 248) udtalt:

»Artikel 9, stk. 2, opstiller blot en bestemmelse om, at der skal ske sammenlægning, og bevirker altså en ligestilling af udenlandske forsikringsperioder, i det omfang ydelserne afhænger af forsikringsperiodens længde; dvs. at der kan støttes ret på bestemmelsen f.eks. med hensyn til, om en mindsteforsikringsperiode på i alt 60 måneder foreligger. Bestemmelsen har derimod ikke den betydning at give grundlag for status som forsikret, tværtimod forudsætter den en sådan status ... Dette sidste forhold har — som det med rette er fremhævet af Bundesversicherungsanstalt für Angestelte — Fællesskabets retsregler om social sikring principielt ingen indvirkning på. Erhvervelse af status som forsikret er tværtimod et anliggende, der hører under national ret, og en af de nødvendige betingelser for anvendelsen af forordning nr. 1408/71.«
Her vil det være på sin plads at give en kort udredning om denne oplysningspligt forud for indgåelsen af aftaler. Ifølge denne lære opstår der ved optagelsen af forhandlinger om en aftale mellem parterne et tillidsforhold, som kan sammenlignes med det, der er i en aftale. På grund af dette tillidsforhold skal hver part tage hensyn til den anden parts interesser og blandt andet oplyse denne om omstændigheder, som kun han er bekendt med, og hvorom han ved, at de er af afgørende betydning for den anden parts beslutning. At undlade at give sådan en oplysning er at begå en fejl ved forhandlingen af aftalen (»culpa in contrahendo«).

Denne oplysningspligt forud for indgåelsen af en aftale gælder også for en salgsaftale. Den tyske regering har anført forskellige eksempler herpå fra Bundesgerichtshofs praksis, men dem vil jeg ikke komme nærmere ind på her: Afgørende for oplysningspligten er også her, at en bestemt omstændighed klart er af afgørende betydning for den ene parts beslutning om at indgå aftalen.
51.

Jeg kan heller ikke godtage argumentet om, at man havde kunnet forhindre en senere stigning i ordrerne om bygning af nye fartøjer blot ved at kræve, at bygningen af det nye fartøj skulle være igangsat på tidspunktet for forordningens ikrafttræden. Det er klart, at hvis det var det eneste krav, ville erhvervsdrivende frit have kunnet afgive ordrer om bygning af nye fartøjer kort før forordningens ikrafttræden, hvorved de ville have øget den allerede eksisterende overkapacitet. Desuden ville det i nogle tilfælde være vanskeligt bagefter at fastslå datoen for afgivelsen af ordren eller for påbegyndelsen af bygningen. Jeg er overbevist om, at skulle overgangsbestemmelserne sikre »gammelt-for-nyt-ordningens« effektivitet, skulle de kun omfatte fartøjer, hvis bygningen allerede var langt fremskredet på tidspunktet for forordningens ikrafttræden, og som ville blive færdigbygget inden for et begrænset tidsrum derefter. Kravene i artikel 8, stk. 3, litra a), andet og tredje led, kan derfor efter min mening udmærket anses for at være nødvendige for at nå målet for forordningen.
Jeg bemærker indledningsvis, at gennemførelsesbestemmelserne vedrørende de i artikel 14 i ovennævnte forordning nr. 516/77 omhandlede beskyttelsesforanstaltninger er fastsat ved Rådets forordning (EØF) nr. 521/77 ( 4 ) af 14. marts 1977, der nærmere fastlægger betingelserne for vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger samt beskaffenheden af de foranstaltninger, der kan træffes, og særlig bestemmer, at disse kun kan træffes i det omfang og for den varighed, som er strengt nødvendigt (artikel 2, stk. 2). Hertil kommer, at det følger af proportionalitetsprincippet — der ifølge fast retspraksis er anerkendt af Domstolen som et af de almindelige principper i fællesskabsretten — at lovligheden af foranstaltninger, hvorved de erhvervsdrivende pålægges økonomiske byrder, er betinget af, at foranstaltningerne er

egnede til og nødvendige for at opnå de mål, der lovligt forfølges med de pågældende bestemmelser, og at man, såfremt der er mulighed for at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal vælge den mindst bebyrdende foranstaltning, og at byrderne ikke må være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål ( 5 ).

Da forordning nr. 1626/85, som ønskes fortolket under denne sag, har til formål ved opkrævning af en udligningsafgift at hindre, at indførte produkter sælges til unormalt lave priser i Fællesskabet ( 6 ), kan der principielt ikke opkræves nogen udligningsafgift, når det forfulgte bcskyttelsesformål er nået ved indførslen af produkterne.
1.

Kommissionen har den 20. juli 1992 anlagt sag med påstand om, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme Rådets direktiv 77/540/EØF af 9. november 1987 om adgang til udøvelse af transportvirksomhed inden for godstransport ad indre vandveje i indenlandsk og international transport og om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for dette erhverv ( 1 ). Den tyske regering har ikke bestridt den påståede overtrædelse, men blot anført, at der nu er udarbejdet et lovforslag med henblik på gennemførelsen af det omhandlede direktiv, og at loven skulle træde i kraft om kort tid.
Cour d'appel de Chambéry fandt under henvisning til Domstolens dom i sag 133/81, Ivenel mod Schwab (Sml. 1982, s. 1891), at den forpligtelse, der skulle tages i betragtning med henblik på anvendelsen af Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1, i tilfælde af krav, der støttes på forskellige forpligtelser i henhold til en arbejdskontrakt, måtte være den forpligtelse, som er karakteristisk for kontrakten. Cour d'appel henviste endvidere til, at Domstolen i Ivenel-dommen havde udtalt, at det måtte foretrækkes, at sager i anledning af arbejdskontrakter blev indbragt for retterne i det land, hvis lov finder anvendelse på kontrakten, og at denne lov — ifølge udviklingen i lovkonfliktreglerne på dette område, som udtrykt i Rom-konventionens artikel 6 — bestemmes af den forpligtelse, der karakteriserer den pågældende kontrakt, dvs. normalt forpligtelsen til at udføre arbejdet. Cour d'appel nåede frem til, at arbejdskontrakten i den konkrete sag, i medfør af Rom-konventionens artikel 6, sandsynligvis var undergivet engelsk lov. Retten fandt det herefter tvivlsomt, om Bruxelleskonventionens artikel 5, nr. 1, skulle fortolkes således, at de franske retter under de foreliggende omstændigheder havde kompetence til at pådømme sagen, og den forelagde derfor følgende spørgsmål for Domstolen til præjudiciel afgørelse:

»Er det en betingelse for anvendelsen af kompetencebestemmelsen i artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968, at den forpligtelse, der er karakteristisk for arbejdskontrakten, i sin helhed kun er blevet udført i den stat, hvor sagen er blevet indbragt for retten, eller kan bestemmelsen anvendes, såfremt forpligtelsen blot delvis, eventuelt hovedsagelig, er blevet opfyldt på denne stats område?«
46.

Under henvisning til allerede tidligere opstillede principper udtalte Domstolen i dommen i sagen Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 28 ) følgende: »når bestemmelser i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkelig præcise, kan der i mangel af rettidige gennemførelsesforanstaltninger støttes ret herpå for at anfægte enhver national regel, der ikke er i overensstemmelse med direktivet ...« ( 29 ). Domstolen udtalte derefter, at direktivets artikel 4, stk. 1, tilstrækkelig præcist sikrer gennemførelsen af ligebehandling af mænd og kvinder og konkluderede derefter således: »Heraf følger, at medlemsstaterne ikke ifølge direktivets artikel 4, stk. 1, har mulighed for at stille betingelser for eller begrænse anvendelsen af princippet om ligebehandling på dettes egentlige anvendelsesområde, og at artikel 4, stk. 1, er tilstrækkelig nøjagtig og ubetinget til efter den 23. december 1984 ... at kunne påberåbes af private ved en medlemsstats domstole for at afværge anvendelsen af internretlige bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med den« ( 30 ).
For så vidt angår den foreliggende sag skal det bemærkes, at den tyske regering energisk har bestridt, at den indenlandske afgift alene benyttes til finansiering af støtte til indenlandske kødproducenter. Den har nemlig gjort gældende, at fondens aktiviteter består i at udføre reklamekampagner, der alene har til formål at fremme forbruget af levnedsmidler fremstillet af kød. Virkningen af denne reklame er i øvrigt fuldstændig neutral i forhold til råvareimporten. En forøgelse af efterspørgslen af færdigvarerne giver sig nemlig udslag i en forøgelse af den samlede afsætning af både kød af indenlandsk oprindelse og importeret kød. Under disse omstændigheder kan den ovenfor beskrevne retspraksis ikke på nogen måde anvendes, eftersom den støtte, der udbetales af fonden, ikke alene kommer det beskattede indenlandske produkt til gode, men har en stimulerende virkning, der på samme måde kommer både kød af indenlandsk oprindelse og importeret kød til gode.

Det er klart, at dette punkt er af afgørende betydning for afgørelsen af sagen. Der er imidlertid tale om et rent faktisk spørgsmål, som det tilkommer den nationale ret at afgøre under anvendelse af de ovennævnte kriterier fra retspraksis. Særlig skal den nationale ret med henblik på konstatering af anvendelsen af den omtvistede afgift undersøge, om den virkelig — som hævdet af den lyske regering — alene benyttes til finansiering af salgsfremmende foranstaltninger for færdigvarer (kødprodukter) og således er neutral i forhold til handelen med kød inden for Fællesskabet, eller om den (ligeledes) tjener til finansiering af former for støtte, som særlig kommer de tyske kødproducenter til gode, idet man i så fald må slutte, at afgiften udgør en importhindring og strider mod traktatens afgiftsbestemmelser.
Herefter forekommer det mig, at dommen i sagen Di Prinzio ( 7 ) giver svaret på det stillede spørgsmål:

»... I en situation som den i hovedsagen foreliggende ( 8 ) har arbejdstageren imidlertid ret til fuld pension alene i henhold til én medlemsstats lovgivning, således at det ikke for at erhverve ret til disse ydelser er nødvendigt at medregne perioder, som den pågældende har tilbagelagt i andre medlemsstater, for at supplere de perioder, arbejdstageren har tilbagelagt i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor der indgives ansøgning om fastsættelse af ydelserne.

Det følger heraf, at i en situation som den her foreliggende skal det teoretiske ydelsesbeløb fastsættes af den kompetente institution, hvis lovgivning giver ret til fuld pension, uden at tage hensyn til de forsikringsperioder, arbejdstageren har tilbagelagt i en anden medlemsstat« ( 9 ).
Den forelæggende ret finder, at de pågældende produkter under alle omstændigheder opfylder betingelserne for at være omfattet af pos. 7211. Den lægger til grund, at produkterne er fremstillet på et universalvalseværk, og den henviser til, at det følger af de forklarende bemærkninger til det harmoniserede varebeskrivelses- og varenomenklatursystem (herefter benævnt »forklarende bemærkninger til HS«), at pos. 7211 omfatter »produkter ... varmtvalsede på fire flader i en lukket valsekaliber eller universalvalseværk« ( 2 ).

Den forelæggende ret oplyser i denne forbindelse, at der ved produktion i et universalvalseværk faktisk sker valsning af grundmaterialet på alle fire flader. I modsætning til valsning i lukkede kalibre, hvor valsningen sker samtidig af alle fire flader, kan materiale, der valses i universalvalseværker, ikke på samme tid formindskes eller glattes på alle fire sider gennem valsningen, men udelukkende bearbejdes ved hjælp af de to sammenhørende valser, der ligger over for hinanden. Da de nævnte valsepar ikke kan anvendes samtidig, men kun efter hinanden, indebærer dette, at der ved valsninger på grund af trykket på de bearbejdede flader opstår såkaldte » naturvals ekanter« ved de flader, som ikke bearbejdes. Når de lodrette valser sættes ud af funktion ved de sidste valseprocesser — hvilket altid sker — vil slutproduktets lodrette længdesider udvise de rundinger og de stukninger som følge af de vandrette valsninger, som er omtalt og fastslået af toldmyndighederne. På grund af disse stukninger får man indtryk af, at produktet ikke er valset på de lodrette længdesider ( 3 ).

Den forelæggende ret er i tvivl, om begrebet »valset på fire flader« udelukkende sigter til produktionsmåden, eller om der stilles bestemte krav til det færdige produkts objektive egenskaber. Den finder, at den fælles toldtarifs ordlyd taler herfor, idet den overvejende er baseret på produktionsmåden, in casu den valsning på fire sider, som har fundet sted. Den finder derimod ikke, at de ovenfor citerede forklarende bemærkninger til HS indeholder yderligere holdepunkter for, at man udelukkende skal basere sig på produktionsmåden, idet de alene fastslår, at pos. 7211 som sådan også omfatter produkter, der er fremstillet på et universalvalseværk, og ikke tager stilling til, hvilken underposition i den kombinerede nomenklatur produkterne skal tariferes under.

Den forelæggende ret henviser i øvrigt til, at det afgørende kriterium for tarifering normalt er produkternes objektive egenskaber, og at fastholdelse af dette kriterium må tillægges meget stor betydning af hensyn til toldmyndighedernes hurtige og korrekte tarifering. Den finder derfor, at en fortolkning, hvorefter valsning på fire sider skal fremgå af selve produktets udseende, har gode grunde for sig, selv om denne fortolkning ikke er helt utvivlsom efter den fælles toldtarifs ordlyd.
1.

I henhold til den belgiske kongelige anordning af 6. juni 1960 om fremstilling, tilberedning, engrosforhandling og udlevering af lægemidler ( 1 ) er indførsel til Belgien fra andre medlemsstater af sterile medicinske utensilier, som er omfattet af anordningen, betinget af udstedelse af en forudgående tilladelse. Denne betingelse er indført af hensyn til den offentlige sundhed. Desuden skal der foretages analyser og prøver i Belgien af de nævnte indførte varer. Denne betingelse gælder, selv når der er foretaget tilsvarende kontrolforanstaltninger og analyser i en anden medlemsstat, og resultaterne heraf kan stilles til rådighed for de belgiske myndigheder som led i proceduren med forudgående tilladelse. Efter Kommissionens opfattelse udgør anvendelsen af denneanden betingelse i dette tilfælde en tilsidesættelse af de forpligtelser, som påhviler Belgien i henhold til EØF-traktatens artikel 30 og 36, og den har derfor anlagt denne traktatbrudssag. Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at »Kongeriget Belgien ved at indføre artikel 15, stk. 2, og artikel 53 i kongelig anordning af 6. juni 1960 — hvorefter sterile medicinske utensilier, som er omfattet af anordningen, og som indføres fra andre medlemsstater, skal underkastes fornyet laboratorieprøve eller -analyse, selv når tilsvarende analyser og prøver er blevet foretaget i en anden medlemsstat, og selv om disse resultater kan meddeles de belgiske myndigheder som led i proceduren med forudgående tilladelse — har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 30 og 36«.
21.

Jeg skal ikke desto mindre understrege, at ansættelsen af lektorer i fremmedsprog ved tidsbegrænsede kontrakter i enkelte tilfælde ikke i sig selv behøver at være uforenelig med fællesskabsretten, når andet universitetspersonale tillige kan ansættes ved sådanne kontrakter. For så vidt angår den tyske lovgivning må det erindres, at førstegangsansættelse af personale, der hører under § 53 og 54 i HRG er en tilstrækkelig begrundelse for en tidsbegrænset kontrakt. Fællesskabsretten vil ikke være til hinder for, at en lignende bestemmelse anvendes på lektorer i fremmedsprog, dersom de kan sammenlignes med personale i disse kategorier, et spørgsmål, som ikke skal afgøres under denne sag. Yderligere kan der i forbindelse med både den første og eventuelle senere ansættelseskontrakter være gode grunde til anvendelse heraf under særlige omstændigheder. For så vidt angår lektorer i fremmedsprog kan sådanne aftaler meget vel tænkes at være ønskelige fra både de studerendes og undervisernes synspunkt. En god grund til at reservere sådanne stillinger kunne være at tilbyde unge akademikere fra andre lande mulighed for at tilbringe en begrænset periode i Tyskland med henblik på deres egen Bildung. Omvendt kunne det alt efter beskaffenheden af den undervisning, der skal gives, findes ønskeligt at have en lærer i et fremmedsprog, som nyligt er ankommet fra det pågældende land. Et universitet kan f.eks. ønske at lægge særlig vægt på den seneste udvikling inden for samtalesproget til gavn for viderekomne studerende. Det forekommer mig ikke, at Domstolen i Allué I-sagen havde til hensigt at udelukke muligheden for, at tidsbegrænsede kontrakter i enkelte tilfælde kan begrundes med behovet for et aktuelt kendskab til sproget eller endda behovet for et ajourført kendskab til det kulturelle og politiske liv i det pågældende land. Det ville da tilkomme de nationale retter i hvert enkelt tilfælde at bedømme, om dette behov udgør en tilstrækkelig saglig grund. Det fremgår af den retspraksis ved de tyske retter, som der er henvist til i forelæggelseskendelsen, at dette faktisk var retsstillingen efter tysk lovgivning før ændringen af HRG ved Gesetz über befristete Arbeitsverträge af 14. juni 1985, jf. punkt 6 ovenfor, og Bundesarbeitsgericht's domme af 19. august 1981 (7 AZR 280/79, AP nr. 59, §620 i BGB) og af 13. maj 1982 (2 AZR 87/80, AP nr. 68, sammesteds). Men en regel i national lovgivning, der ophæver ethvert krav om angivelse af saglige grunde ved tidsbegrænset ansættelse af lektorer i fremmedsprog, kan ikke retfærdiggøres, når sådanne grunde skal angives i forbindelse med ansættelse af tilsvarende medarbejdere. Forslag til afgørelse
De faktiske omstændigheder kan sammenfattes således: Tvisten angår indretningen af tre konferencerum i kontorbygningen »Van Maerlant«, som den belgiske stat har ladet opføre i Bruxelles til Europa-Parlamentet. Den 23. november 1987 udsendte Europa-Parlamentet i egenskab af bygherre en udbudsbekendtgørelse vedrørende indretningen af de nævnte konferencerum og bl.a. vedrørende udførelsen af snedkerarbejdet (levering 5.1). CFE og andre entreprenører afgav bud. Den 28. januar 1988 åbnede Parlamentet buddene. I skrivelse af 21. juni 1988 meddelte Parlamentet CFE, at dette var blevet udvalgt til at udføre snedkerarbejdet (levering 5.1). I denne skrivelse bekræftede Parlamentet prisen for arbejdet og anmodede CFE om at træffe alle nødvendige forholdsregler med henblik på at overholde de aftalte bindende frister. Parlamentet underskrev kontrakten den 18. juli 1988 og sendte den til CFE med henblik på underskrivning. Ved skrivelse af 8. august 1988 sendte sidstnævnte et eksemplar af de underskrevne kontraktdokumenter. I denne skrivelse tilføjede CFE imidlertid følgende:

»Den i vores priser indeholdte dækning for ændringer var baseret på den i de særlige udbudsbetingelser angivne udførelsesplan, der forudsatte, at virksomheden fik ordren i februarmarts 1988. Baseret på en efter sædvanlige principper beregnet prisudvikling i byggesektoren ... mellem den forudsatte dato og den egentlige dato, synes der at have været en prisstigning på ca. 2%. Vi anmoder om, at der findes en hensigtsmæssig løsning på dette problem i samarbejde med deres tjenestegrene.«
Ingen af sagens parter bestrider, at den tillægspension, nærværende sag drejer sig om, udgør »løn«, som omhandlet i EØF-traktatcns artikel 119, og at Fricdel Roberts ved den nationale ret kan påberåbe sig artikel 119 direkte for at anfægte den måde, hvorpå Birds tilkender tillægspensionen. På grundlag af det forhold, at Domstolen fortolker begrebet»løn« bredt og allerede tidligere har fastslået, at artikel 119 finder anvendelse på erhvervstilknyttede pensioner såvel af typen »contracted-out« ( 11 ) som ikke-»contracted-out« ( 12 ), kan jeg tilslutte mig parternes opfattelse.

Parterne er dog uenige om, hvorvidt den måde, på hvilken Birds tilkender tillægspensionen til tidligere ansatte, der er fratrådt som følge af dårligt helbred, og som er mellem 60 og 65 år, udgør en direkte eller en indirekte forskelsbehandling af tidligere ansatte kvinder, og om denne forskelsbehandling kan retfærdiggøres eller ikke. I den forbindelse er Friedel Roberts og Court of Appeal af den opfattelse, at kun en indirekte forskelsbehandling vil kunne begrundes, mens Kommissionen og Birds mener, at såvel direkte som indirekte forskelsbehandling kan begrundes.
16.

Domstolen indrømmede, at ydelserne fra den ovenfor nævnte tilskudskasse opfyldte kravene i direktivet med hensyn til garantiens materielle anvendelsesområde ( 19 ). Sammenholdt med direktivets krav indeholdt denne garanti imidlertid tre huller med hensyn til dens personelle anvendelsesområde. For det første omfattede den italienske ordning kun visse virksomheder. For andet sikrede ordningen ikke beskyttelse af alle arbejdstagere i de pågældende virksomheder; f.eks, var direktionsmedlemmer udelukket. Endelig var beskyttelsen ikke sikret automatisk, men afhang af en række forhold, som myndighederne skulle bedømme ( 20 ). Henset til disse huller kunne ordningen derfor ikke antages at være en tilstrækkelig gennemførelse af den beskyttelse, der kræves efter direktivet ( 21 ). Som i den foreliggende sag kunne man også i Francovich-sagen have overvejet, om de berørte arbejdstagere ikke måtte anerkendes at have et krav over for løntilskudskassen, nærmere bestemt på den måde, at man, henset til direktivbestemmelsernes direkte virkning, skulle undlade at bringe de begrænsninger i national ret, der ville være til hinder for et sådant krav, i anvendelse. Domstolen end ikke overvejede en sådan løsning, efter min opfattelse med rette.
14.

Man kan imidlertid hævde, at dette kunne medføre, at det blev vanskeligere, og endog umuligt, at gennemføre fællesskabsreglerne. Som nævnt har disse bl. a. til formål at gennemføre fri bevægelighed for lægemidler. Dersom myndighederne i en medlemsstat under påberåbelse af mangler med hensyn til kompetence eller fejl ved sagsbehandlingen midlertidigt kunne hindre markedsføringen af en farmaceutisk specialitet ved at annullere en markedsføringstilladelse, der opfylder samtlige de betingelser, der stilles ifølge fællesskabsretten, kunne dette formål blive truet ( 7 ). Det skal i denne forbindelse erindres, at det fremgår af Domstolens praksis, at »den pligt for medlemsstaterne, der følger af et direktiv, til at virkeliggøre dets mål, og pligten i medfør af traktatens artikel 5 til at træffe alle almindelige eller særlige foranstaltninger til at sikre opfyldelsen af denne pligt, påhviler alle myndighederne i medlemsstaterne« ( 8 ).