Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 10. december 1996. - Textilwerke Deggendorf GmbH (TWD) mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber og Forbundsrepublikken Tyskland. - Statstøtte - Kommissionens beslutninger om at udsætte udbetalingen af støtte på tilbagebetaling af en retsstridigt ydet støtte. - Sag C-355/95 P.



Samling af Afgørelser 1997 side I-02549



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 Under den foreliggende sag har det tyske selskab Textilwerke Deggendorf GmbH (herefter »TWD« eller »appellanten«), som driver virksomhed inden for sektoren for syntetiske fibre, nedlagt paastand om ophaevelse af dommen af 13. september 1995 (1) (herefter »dommen«), hvorved Retten i Foerste Instans forkastede de to annullationssoegsmaal, sagsoegeren havde indgivet vedroerende to beslutninger, der var vedtaget af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2.

Sagen drejer sig navnlig om Kommissionens beslutning 91/391/EOEF af 26. marts 1991 (2) (herefter »TWD II-beslutningen«) og Kommissionens beslutning 92/330/EOEF af 18. december 1991 (3) (herefter »TWD III-beslutningen«), som begge vedroerte den stoette, Forbundsrepublikken Tyskland havde ydet appellanten. Kommissionen fastslog i beslutningerne, at den omhandlede stoette var forenelig med faellesmarkedet, men udsatte udbetalingen, indtil appellanten havde tilbagebetalt en anden stoette, som denne havde faaet retsstridigt udbetalt, og som var erklaeret uforenelig med faellesmarkedet ved beslutning 86/509/EOEF af 21. maj 1986 (4) (herefter »TWD I-beslutningen«).

De faktiske omstaendigheder og de anfaegtede beslutninger

2 I perioden 1981-1983 modtog appellanten et tilskud fra den tyske forbundsregering paa 6,12 mio. DM og et laan fra delstaten Bayern paa 11 mio. DM paa saerligt gunstige vilkaar (herefter »TWD I-stoetten«), som ikke var blevet anmeldt til Kommissionen.

Efter en forsinket anmeldelse, som foerst blev foretaget i 1985 efter gentagne opfordringer herom fra Kommissionen, tog Kommissionen stilling til naevnte stoette med vedtagelsen af TWD I-beslutningen, hvori den erklaerede stoetten for ulovlig og uforenelig med faellesmarkedet samt udstedte paalaeg om, at den skulle tilbagebetales. TWD I-beslutningen er blevet endelig, idet den ikke blev anfaegtet inden for de saedvanlige soegsmaalsfrister.

3 I oktober 1989 indgav de tyske myndigheder anmeldelse til Kommissionen om et nyt projekt vedroerende stoette til appellanten, der omfattede et tilskud paa 4,52 mio. DM og to laan paa henholdsvis 6 og 14 mio. DM paa saerligt gunstige vilkaar, som skulle anvendes til fremstilling af elastikstroemper og -garn (herefter »TWD II-stoetten«). Kommissionen indledte proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, og afsluttede den med vedtagelsen af TWD II-beslutningen, som bl.a. indeholder foelgende bestemmelser i konklusionen:

»Artikel 1

Stoetten ... er forenelig med faellesmarkedet, jf. EOEF-traktatens artikel 92.

Artikel 2

De tyske myndigheder udsaetter udbetalingen af den i artikel 1 i denne beslutning omhandlede stoette til Deggendorf GmbH, indtil de har inddrevet den i artikel 1 i beslutning 86/509/EOEF omhandlede stoette, der er uforenelig med det faelles marked.«

4 I mellemtiden havde de tyske myndigheder i februar 1991 indgivet anmeldelse til Kommissionen om et tredje projekt om stoette til appellanten, som skulle ydes i form af laan paa saerligt gunstige vilkaar til omstrukturering og modernisering af en nyerhvervet virksomhed, der var specialiseret i fremstilling af tekstilgardiner (herefter »TWD III-stoetten«). Ogsaa vedroerende denne stoette indledte Kommissionen proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, og afsluttede den med vedtagelsen af TWD III-beslutningen.

I konklusionen til denne beslutning, som svarer til konklusionen i TWD II-beslutningen, erklaeres det, at TWD III-stoetten er forenelig med faellesmarkedet (artikel 1), men udbetalingen heraf goeres betinget af, at de tyske myndigheder inddriver TWD I-stoetten (artikel 2).

5 TWD II- og TWD III-beslutningerne indeholder stort set den samme begrundelse. I de to beslutninger fastslaar Kommissionen saaledes foerst, at de produkter, til hvis fremstilling stoetten skulle anvendes (henholdsvis elastikstroemper og -garn samt tekstilgardiner), udgjorde en supplerende mulighed for afsaetning af garn og dermed kunne bidrage til at nedsaette overskudsproduktionen inden for denne sektor.

Navnlig under hensyn til de paagaeldende stoetteforanstaltningers regionale formaal og deres muligvis positive virkninger for beskaeftigelsen fandt Kommissionen derfor i begge tilfaelde, at undtagelsesbestemmelsen i traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kunne anvendes paa dem, og erklaerede dem forenelige med faellesmarkedet.

6 Da TWD imidlertid endnu ikke paa tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede beslutninger havde tilbagebetalt TWD I-stoetten, saaledes som det var foreskrevet i TWD I-beslutningen, og under hensyn til, at den samlede virkning af TWD I-stoetten og de nye stoetteforanstaltninger ville give den stoettemodtagende virksomhed en saerlig stor og uberettiget fordel, fandt Kommissionen, at udbetalingen af TWD II- og TWD III-stoetten burde udsaettes, indtil TWD I-stoetten var tilbagebetalt.

Kommissionen anfoerte, at den saa sig »noedsaget til at [drage] denne konklusion« paa grund af en situation, som var opstaaet paa grund af den forsoemmelighed, som den tyske regering og TWD havde udvist ved at have overtraadt de ufravigelige bestemmelser i traktatens artikel 93, stk. 3, og bemaerkede endvidere, at den ikke havde »nogen mulighed for at gennemtvinge sin beslutning« vedroerende TWD I-stoetten (5).

Dommen afsagt af Retten i Foerste Instans

7 Da Retten i den anfaegtede dom tog stilling til TWD's paastande om annullation af TWD I- og TWD II-beslutningerne, gennemgik den beslutningernes lovlighed ud fra flere synspunkter svarende til de anbringender, som appellanten havde fremfoert.

I foerste raekke behandlede Retten navnlig anbringenderne om, at Kommissionen var inkompetent til at goere udbetalingen af stoetten, som var forenelig med faellesmarkedet, betinget af, at den tidligere stoette blev tilbagebetalt, og om, at de gaeldende principper for kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne var tilsidesat. I anden raekke behandlede Retten de anbringender, der var baseret paa, at TWD I-stoetten ikke medfoerte nogen konkurrencefordel, og for det tredje tog Retten stilling til anbringenderne om, at proportionalitetsprincippet var tilsidesat, og om, at TWD I-stoetten var lovlig.

8 Hvad angaar det foerste spoergsmaal, som er det vigtigste under den foreliggende sag, forkastede Retten appellantens argumenter paa grundlag af en fortolkning af begrundelsen for de anfaegtede beslutningers konklusioner. Retten udtalte herved navnlig foelgende:

»[Retten finder], at TWD II- og TWD III-beslutningerne, naar de laeses i sammenhaeng, maa fortolkes saaledes, at Kommissionen ansaa den nye TWD II- og TWD III-stoette for uforenelig med faellesmarkedet, saa laenge den tidligere TWD I-stoette endnu ikke var tilbagebetalt. I betragtningerne til de anfaegtede beslutninger antog Kommissionen nemlig, at den samlede virkning af den tidligere TWD I-stoette og den nye TWD II- og TWD III-stoette var, at stoetten ville aendre samhandelsvilkaarene paa en maade, som strider mod den faelles interesse. De omhandlede beslutninger maa derfor forstaas saaledes, at den nye TWD II- og TWD III-stoette, betragtet hver for sig, kan vaere forenelig med faellesmarkedet, men ikke kan godkendes efter traktatens artikel 92, stk. 3, saa laenge den samlede virkning af den tidligere TWD I-stoette og den nye TWD II- og TWD III-stoette ikke er ophaevet.

Heraf foelger, at de anfaegtede beslutningers konklusioner ikke kan fortolkes ... [saaledes] at artikel 1 er en ubetinget erklaering om stoettens forenelighed med faellesmarkedet, hvortil der i artikel 2 er knyttet en ulovlig suspensiv betingelse. Tvaertimod finder Retten, at det fremgaar af selve gennemgangen af de paagaeldende beslutninger, at Kommissionen ikke ville have fastslaaet, at den nye TWD II- og TWD III-stoette var forenelig med faellesmarkedet, saaledes som den gjorde i de paagaeldende konklusioners artikel 1, hvis ikke betingelsen i artikel 2 var opfyldt. Formaalet med artikel 2 i beslutningernes konklusion var nemlig netop at goere det muligt at fastslaa i artikel 1, at stoetten var forenelig med faellesmarkedet« (6).

9 Hvad saerlig angaar spoergsmaalet, om Kommissionen var kompetent til at fastsaette visse betingelser for udbetalingen af en stoette, som udtrykkeligt var erklaeret at vaere forenelig med faellesmarkedet - hvilken kompetence appellanten paa det skarpeste bestred - fastslog Retten, at den opgave, som Kommissionen har faaet tillagt paa dette omraade ved traktaten, i sagens natur indebaerer, at den kan »aendre« en stoette, naar den finder det hensigtsmaessigt, og knytte visse betingelser til stoetteforanstaltningernes lovlighed med henblik paa at sikre ligevaegten i samhandelsvilkaarene og dermed tilgodese den faelles interesse.

Denne opfattelse fandt Retten havde grundlag i Domstolens praksis, hvorefter Kommissionen, »naar den undersoeger, om en statsstoette er forenelig med faellesmarkedet, [skal] tage hensyn til alle relevante forhold, herunder i givet fald den sammenhaeng, hvori statsstoetten indgaar, og som allerede er blevet vurderet i forbindelse med en tidligere beslutning, samt de forpligtelser, denne tidligere beslutning maatte medfoere for en medlemsstat« (7).

10 Hvad saerlig angaar spoergsmaalet, om Kommissionen havde kompetence til uden hjemmel at anvende en procedure til at opfylde formaal, hvorom der efter appellantens opfattelse findes saerlige bestemmelser i traktaten, saasom artikel 169, fastslog Retten, at de formaal, der blev forfulgt med konklusionerne i de anfaegtede beslutninger, ikke svarer til de formaal, som ville blive forfulgt med et traktatbrudssoegsmaal mod den tyske regering, men blot vedroerte »de betingelser, hvorunder der kunne tildeles TWD en ny stoette, som TWD paa ingen maade var forpligtet til at ansoege om«.

Ud fra dette samme synspunkt fastslog Retten, at »formaalet med artikel 2 i de paagaeldende konklusioner ikke [er] at fastslaa, at TWD I-beslutningen var tilsidesat, men at forhindre, at der blev udbetalt ny stoette, som fordrejede konkurrencen paa en maade, der strider mod den faelles interesse« (8).

Endelig forkastede Retten med henvisning til fast retspraksis appellantens anbringende om, at Kommissionen havde begaaet magtfordrejning (9), og konkluderede, at »Kommissionen var kompetent til at vedtage artikel 2 i de omhandlede beslutningers konklusioner« (10).

11 Hvad angaar paastanden om, at Kommissionen havde tilsidesat principperne for kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, og at Kommissionen hverken havde taget hensyn til den tvist, der verserede for den nationale ret, og som vedroerte de samme spoergsmaal, eller til, at appellanten havde en berettiget forventning om, at den omhandlede stoette var lovlig, hvilken forventning var beskyttet i national ret, fastslog Retten navnlig, at »den omstaendighed, at der verserede en tvist ved de nationale retsinstanser, ikke [kunne] paavirke Kommissionens kompetence til at vedtage de noedvendige foranstaltninger til sikring af, at konkurrencen inden for Faellesskabet ikke fordrejes« (11).

Retten behandlede herefter spoergsmaalet om beskyttelsen af appellantens berettigede forventning og henviste i denne forbindelse til Domstolens faste praksis, hvorefter man ikke kan paaberaabe sig en beskyttelse med hensyn til stoette (saasom TWD I-stoetten), som er opnaaet i strid med traktatens procedureregler, medmindre der foreligger ekstraordinaere omstaendigheder. Retten konkluderede, at der tilsyneladende ikke forelaa saadanne omstaendigheder i sagen, hvilket i oevrigt var godtgjort af, at den nationale ret, for hvem tvisten var indbragt, endnu ikke (efter at retsforhandlingerne havde verseret i mere end otte aar) havde fastslaaet dette og heller ikke havde anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse herom (12).

12 Endelig forkastede Retten ogsaa de oevrige anbringender, som appellanten havde fremfoert. Navnlig udtalte den, at den ikke fandt det godtgjort, som haevdet, at Kommissionen havde fejlvurderet spoergsmaalet om, hvorvidt appellanten havde opnaaet konkurrencefordele ved at have faaet tildelt den tidligere og den nye stoette i forening (13), at paastanden om, at Kommissionen havde tilsidesat proportionalitetsprincippet, var baseret paa forudsaetninger, som heller ikke var paavist, nemlig at summen af TWD II- og TWD III-stoetten var hoejere end TWD I-stoetten (14), og at TWD I-stoettens lovlighed ikke kunne anfaegtes, da soegsmaalsfristerne for at anfaegte TWD I-beslutningen var udloebet for laenge siden, hvorfor beslutningen var blevet endelig (15).

Anbringenderne til stoette for appellen

13 Som tidligere anfoert har appellanten under denne sag anket Rettens dom til Domstolen og paastaaet denne ophaevet samt artikel 2 i de omtvistede beslutninger annulleret. Appellen stoettes paa seks forskellige anbringender.

Appellantens foerste anbringende er, at Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at fortolke TWD II- og TWD III-beslutningerne i strid med ordlyden af deres konklusioner. De argumenter, som appellanten har fremfoert i forbindelse med det andet, tredje, fjerde, femte og sjette anbringende, er i det vaesentlige de samme som under sagen i Foerste Instans. Disse anbringender gaar ud paa, at Kommissionen ikke var kompetent til at vedtage artikel 2 i de to beslutninger, at den tilsidesatte bestemmelserne vedroerende kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, at den begik magtfordrejning, at den fejlagtigt fastslog, at TWD II-, TWD III- og TWD I-stoetten i forening gav TWD en konkurrencefordel, og at den havde tilsidesat proportionalitetsprincippet.

Det foerste og andet anbringende

14 Da det foerste og andet anbringende haenger taet sammen, boer de efter min opfattelse behandles under et. Disse anbringender udgoer sagens hovedproblem. De gaar ud paa, at Retten anlagde en urigtig retsopfattelse ved at stadfaeste gyldigheden af de to omhandlede beslutninger, hvorved Kommissionen paalagde en raekke forpligtelser, som efter appellantens opfattelse overskrider graenserne for dennes kompetence, og som mangler fornoedent retsgrundlag.

Det principielle spoergsmaal, som Domstolen skal tage stilling til, kan herefter sammenfattes saaledes: Kan Kommissionen efter afslutningen af en procedure i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, vedtage en beslutning, hvori den erklaerer, at en bestemt stoette er forenelig med faellesmarkedet og samtidig forbyde udbetalingen heraf, indtil den stoettemodtagende virksomhed har tilbagebetalt en anden stoette, som er ydet paa et tidligere tidspunkt, og som Kommissionen i en anden beslutning har erklaeret uforenelig med faellesmarkedet?

Lad mig her straks sige, at jeg i modsaetning til den opfattelse, Retten har anlagt, klart mener, at dette spoergsmaal boer besvares benaegtende af de nedenfor anfoerte grunde.

15 For det foerste er den fortolkning, som Retten har anlagt af de anfaegtede beslutninger i den appellerede dom, efter min opfattelse i direkte modstrid med selve ordlyden af disse beslutningers konklusioner. Som jeg detaljeret har beskrevet ovenfor i punkt 8, er det Rettens opfattelse, at beslutningerne boer fortolkes saaledes, at Kommissionen har fundet TWD II- og TWD III-stoetten uforenelig med faellesmarkedet, saa laenge TWD I-stoetten ikke er tilbagebetalt, hvorfor den foerstnaevnte stoettes forenelighed med faellesmarkedet er gjort betinget af, at den anden stoette tilbagebetales.

Denne fortolkning stoeder imidlertid paa en uoverstigelig hindring i de anfaegtede beslutningers artikel 1 og i forskellige punkter af beslutningens begrundelse, hvori det ordret hedder, at »stoette[n] ... kan betragtes som forenelig med det faelles marked« (16), hvilken forenelighed vel at maerke er baseret paa vurderingen af stoettens sektormaessige virkning, dens regionale formaal samt dens potentielle positive virkninger for beskaeftigelsen.

16 Ganske vist indeholder beslutningernes begrundelse ogsaa, som tidligere anfoert, henvisninger til den stoettemodtagende virksomheds oekonomiske situation og navnlig til de uberettigede konkurrencefordele og den uberettigede berigelse, som virksomheden ville kunne opnaa, saafremt den fik tildelt anden stoette ud over den, som den tidligere fik ulovligt udbetalt, og som endnu ikke er tilbagebetalt, men heraf drager Kommissionen ikke de foelger, som synes at vaere de mest logiske - nemlig at TWD II- og TWD III-stoetten er uforenelige med faellesmarkedet i det omfang, de bidrager til at forstaerke konkurrencestillingen for en virksomhed, som tilmed i forvejen har faaet udbetalt en ulovlig stoette, der ikke er tilbagebetalt - men fastslaar udtrykkeligt det modsatte, nemlig at den omhandlede stoette er forenelig med faellesmarkedet af samtlige de anfoerte grunde, idet Kommissionen dog goer udbetalingen af stoetten betinget af, at TWD I-stoetten tilbagebetales.

Man kunne med andre ord kun tiltraede Rettens raesonnement, saafremt det klart fremgik af beslutningerne, at Kommissionen gjorde foreneligheden af den nye stoette betinget af, at den tidligere stoette blev tilbagebetalt, dvs. saafremt det fremgik af beslutningerne, at Kommissionen efter en indgaaende undersoegelse af virksomhedens oekonomiske situation paa tidspunktet for godkendelsen af stoetten var naaet til det resultat, at den nye stoette paa trods af dens potentielle positive virkninger for den paagaeldende sektor, for udviklingen af den paagaeldende region og for beskaeftigelsen var uforenelig med faellesmarkedet, fordi den ulovligt forstaerkede selve virksomhedens stilling, og at den alene var forenelig med faellesmarkedet, saafremt den tidligere stoette blev tilbagebetalt. Det siger i oevrigt sig selv, at der burde have vaeret foretaget en saadan behoerig afvejning af de implicerede interesser i de omhandlede beslutningers begrundelser (17).

Dette er imidlertid, som naevnt, ikke sket. Tvaertimod erklaeres det udtrykkeligt i de anfaegtede beslutninger, at TWD II- og TWD III-stoetten er forenelig med faellesmarkedet, men stoettens udbetaling udsaettes paa trods heraf, indtil den foerst udbetalte stoette er tilbagebetalt.

17 Under disse omstaendigheder finder jeg ikke, at Kommissionen med foeje kan goere udbetalingen af stoette, som den udtrykkeligt har erklaeret forenelig med faellesmarkedet, afhaengig af yderligere betingelser, som desuden vedroerer andre forhold (i det mindste i retlig henseende). I modsaetning til hvad der gaelder for stoette, som er uforenelig med faellesmarkedet, indeholder traktaten ingen bestemmelser, som giver Kommissionen befoejelse til at udsaette udbetalingen af stoette, som er forenelig med faellesmarkedet (18).

En saadan befoejelse for Kommissionen kan heller ikke udledes ved fortolkning, ligesom statsstoettereglernes (navnlig traktatens artikel 92 og 93) effektive virkning ikke kan paaberaabes til stoette herfor. Jeg mener saaledes, at det under alle forhold er ulovligt at forbyde (eller som i denne sag udsaette) udbetalingen af stoette, der er forenelig med traktaten, da der ikke findes nogen hjemmel til et saadant forbud (eller til en udsaettelse), idet forudsaetningen herfor er, at udbetalingen af stoetten indebaerer en fare for paavirkning af samhandelen og fordrejning af konkurrencen. Kommissionen overskrider derfor utvivlsomt graenserne for de opgaver, den har faaet tillagt ved traktaten, ved at foreskrive den i beslutningen omhandlede forpligtelse.

18 Den dom fra Domstolen, som Kommissionen har henvist til, og som Retten har stoettet sig paa som begrundelse for at antage, at Kommissionen kan tage hensyn til tidligere forhold, naar den vedtager beslutninger vedroerende stoette (19), kan kun bekraefte disse betragtninger. I denne dom blev det nemlig fastslaaet, at Kommissionen ogsaa skal tage hensyn til de forpligtelser, som en tidligere beslutning maatte medfoere for en medlemsstat, men dette fastslog Domstolen netop med henblik paa vurderingen af, om stoetten var forenelig med faellesmarkedet (20) og ikke, som Kommissionen og Retten tilsyneladende forudsaetter, med henblik paa at udsaette udbetalingen af en med faellesmarkedet forenelig stoette.

Med andre ord har Kommissionen to alternative muligheder saavel efter traktaten som efter Domstolens praksis: Enten erklaerer den, at stoetten under hensyn til samtlige relevante forhold, herunder virksomhedens oekonomiske situation og tidligere omstaendigheder, er uforenelig med faellesmarkedet, i hvilket tilfaelde den kan, og endog skal, bestemme, at udbetalingen heraf skal udsaettes. Eller ogsaa kan den efter sin undersoegelse af samtlige relevante forhold erklaere, at stoetten er forenelig med faellesmarkedet, i hvilket tilfaelde den naturligvis ikke kan modsaette sig stoettens udbetaling.

19 Denne principielle opfattelse bekraeftes efter min mening ogsaa af en mere indgaaende gennemgang af begrundelsen for de anfaegtede beslutninger. Paa den ene side erklaerer Kommissionen nemlig som naevnt i beslutningerne, at den omhandlede stoette er forenelig med faellesmarkedet under henvisning til de betragtninger, den har anlagt vedroerende stoettens karakteristika og dens potentielle virkninger for den oekonomiske situation inden for sektoren. Paa den anden side udsaetter Kommissionen stoettens udbetaling under henvisning til det tab, som vil opstaa paa grund af dennes samlede virkning i kombination med den tidligere stoette, samt den uberettigede fordel, som den stoettemodtagende virksomhed i saa fald vil opnaa. I oevrigt laegger Kommissionen i denne forbindelse ikke skjul paa, at den forfoelger et ganske bestemt formaal, nemlig at sikre, at de tyske myndigheder og TWD overholder de forpligtelser, som paahviler dem efter TWD I-beslutningen, fordi Kommissionen ikke i oevrigt »har nogen mulighed for at gennemtvinge sin [tidligere] beslutning«.

Efter min opfattelse fremgaar det derfor tilstraekkeligt klart, at Kommissionen har villet udnytte den lejlighed, der fremboed sig i forbindelse med procedurerne vedroerende TWD II- og TWD III-stoetten, for at sikre opfyldelsen af den forpligtelse til at inddrive TWD I-stoetten, som efter TWD II-beslutningen paahvilede de tyske myndigheder (og indirekte TWD).

20 Jeg maa erkende, at dette formaal maaske i sig selv nok er absolut beskyttelsesvaerdigt navnlig i betragtning af de vanskeligheder, som Kommissionen som bekendt ofte stoeder paa i praksis i sine bestraebelser paa at sikre tilbagebetalingen af stoette, som er erklaeret at vaere ulovlig og/eller uforenelig med faellesmarkedet.

Opfyldelsen af dette formaal skal imidlertid sikres ved anvendelse af passende midler. Naar Kommissionen ved artikel 2 i TWD II- og TWD III-beslutningerne bestemmer, at den stoette, som i de samme beslutningers artikel 1 (og begrundelse) er erklaeret at vaere forenelige med faellesmarkedet, skal udsaettes, uden at der som naevnt er hjemmel hertil i nogen af traktatens bestemmelser, overskrider Kommissionen helt klart den befoejelse, den har faaet tillagt. Som tidligere naevnt er det her kun muligt at naa frem til et andet resultat, saafremt Kommissionen havde fastslaaet (og med en behoerig begrundelse herfor), at den nye stoette var uforenelig med faellesmarkedet paa grund af den virkning, den havde i kombination med den tidligere stoette. Kun saafremt dette var tilfaeldet, var der nemlig (tillige) hjemmel til at udsaette udbetalingen af den nye stoette.

21 Dette er dog ikke alt. Jeg er nemlig af den opfattelse, at der under alle forhold ikke er noget grundlag for Kommissionens udtalelse om, at den »ser sig noedsaget« til at kraeve, at udbetalingen af den i sagen omhandlede stoette udsaettes, fordi den ellers ikke havde nogen mulighed for at gennemtvinge, at de tyske myndigheder og TWD opfyldte deres forpligtelser efter TWD I-beslutningen.

Rent faktisk raader Kommissionen nemlig over et saerligt retsmiddel efter traktaten ved en tilsidesaettelse af de forpligtelser, som er paalagt ved en beslutning i henhold til artikel 93, stk. 2. Jeg taenker her paa den mulighed, den har efter traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, til at indbringe en sag direkte for Domstolen - hvorunder proceduren er hurtigere og mere enkel end proceduren i henhold til traktatens artikel 169 - med henblik paa, at det fastslaas, at den paagaeldende stat har begaaet et traktatbrud. Hvis staten ikke efterkommer dommen herom, kan Kommissionen naturligvis anvende proceduren i henhold til traktatens artikel 171 og nedlaegge paastand om, at Domstolen idoemmer staten en boede.

22 Efter de betragtninger, jeg har anfoert, mener jeg saaledes, at man maa give appellanten medhold i dets paastand og som foelge heraf ophaeve den anfaegtede dom samt i overensstemmelse med paastanden annullere artikel 2 i TWD II- og TWD III-beslutningerne under hensyn til, at Kommissionen mangler fornoeden kompetence og har overskredet sine befoejelser.

Jeg er klar over, at denne loesning kan forekomme overraskende, da en annullation udelukkende af de anfaegtede beslutningers artikel 2 medfoerer, at det i praksis er muligt at udbetale stoette til en virksomhed, som endnu ikke har opfyldt den forpligtelse, som Kommissionen har paalagt den (ganske vist kun indirekte) til at tilbagebetale en anden stoette. Men for det foerste verserer der en sag ved de nationale retter - saaledes som det fremgaar af sagens akter - og der er grund til at forvente, at den naevnte forpligtelse foer eller senere vil blive opfyldt, naar sagen er afsluttet. For det andet vedroerer de annullationssoegsmaal, som appellanten har indgivet, foerst ved Retten og derpaa ved Domstolen, under alle omstaendigheder udtrykkeligt kun de omhandlede bestemmelser, hvorfor Domstolen ikke uden at gaa ud over appellantens paastande har nogen mulighed for at drage gyldigheden af andre bestemmelser i tvivl, som ikke er anfaegtet under sagen.

23 Domstolen har saaledes kun en mulighed for at afhjaelpe det anfoerte problem, og den bestaar i at annullere de anfaegtede beslutninger i deres helhed som foelge af en begrundelsesmangel.

I overensstemmelse med fast praksis kan Domstolen saaledes beslutte at undersoege de paagaeldende beslutningers begrundelse ex officio (21), og den kan i den foreliggende sag komme til det resultat, at begrundelsespligten er tilsidesat, f.eks. fordi, som jeg ovenfor har naevnt, den udtrykkelige erklaering om, at den nye stoette er forenelig med faellesmarkedet, ikke er tilstraekkelig dokumenteret (eller i hvert fald er selvmodsigende) under hensyn til den konkurrencefordrejende virkning, som den nye og gamle stoette i forening efter Kommissionens opfattelse medfoerer. Domstolen kan saaledes annullere beslutningerne i deres helhed uden derved at gaa ud over de nedlagte paastande (traeffe afgoerelse ultra petita) (22).

24 Jeg kan dog ikke fuldt ud tilslutte mig denne loesning, som ville give Kommissionen mulighed for at traeffe nye beslutninger vedroerende det samme sagsforhold under hensyn til Rettens og Domstolens udtalelser.

Selv om denne loesning som anfoert ville vaere juridisk korrekt - i hvert fald hvis man laegger en bestemt fortolkning af de naevnte domme fra Domstolen til grund - forekommer den mig at vaere uforenelig med forhandlingsprincippet, hvorefter der hvad angaar de nedlagte paastande tillaegges parternes vilje en afgoerende betydning. I den foreliggende sag ville en fuldstaendig annullation af de beslutninger, som appellanten (aabenbart og) udtrykkeligt kun har paastaaet delvis annulleret, fuldstaendig aendre resultatet af afgoerelsen vedroerende sagens realitet, da udfaldet i saa fald alt i alt ville vaere ugunstigere for appellanten - selv om appellanten for saa vidt fik medhold - end hvis Kommissionen blev frifundet (23).

25 Det er ogsaa paa grund af disse betragtninger, at jeg som tidligere naevnt foretraekker den foerste af de anfoerte loesninger, dvs. den, som kun vedroerer spoergsmaalet om gyldigheden af forpligtelsen til at udsaette udbetalingen af den nye stoette, hvorved jeg er helt paa det rene med, at denne loesnings (eneste) fortrin, naar alt kommer til alt, er, at den giver et nyttigt fingerpeg for fremtiden.

Jeg er altsaa af den opfattelse, at artikel 2 i de anfaegtede beslutninger er ugyldig paa grund af Kommissionens myndighedsmisbrug og manglende kompetence, og at Retten har anlagt en urigtig retsopfattelse ved at stadfaeste dens gyldighed. Jeg mener derfor, at appellantens to foerste anbringender boer tages til foelge, at den anfaegtede dom boer ophaeves, og at Domstolen boer traeffe afgoerelse vedroerende realiteten og annullere TWD II- og TWD III-beslutningernes artikel 2.

Subsidiaert vil jeg imidlertid gerne, saafremt Domstolen skulle antage en anden loesning end den, jeg har foreslaaet, kort gennemgaa de oevrige anbringender, som appellanten har fremfoert.

Det fjerde anbringende

26 Der er grund til, at jeg foerst og fremmest kort kommenterer appellantens fjerde anbringende, der som naevnt er, at Kommissionen har begaaet magtfordrejning ved at vedtage de anfaegtede beslutninger.

Det er min principielle opfattelse, at det fjerde anbringende i betragtning af de konklusioner, som jeg er naaet frem til med hensyn til de to foerste anbringender, maa anses for afgjort ved disses behandling.

27 For fuldstaendighedens skyld skal jeg dog bemaerke, uden at ville foretage en indgaaende behandling af dette saerlige aspekt, at man ikke kan udelukke, at de paagaeldende beslutninger rent faktisk ogsaa er behaeftet med magt- eller rettere sagt med en procedurefordrejning.

Det fremgaar nemlig ret tydeligt, naar man laegger den fortolkning af selve beslutningerne til grund, som jeg mener, er den korrekte (24), at Kommissionen har anvendt den procedure, der er foreskrevet i traktaten for konstateringen af, om en stoette er forenelig (eller uforenelig) med faellesmarkedet (artikel 93, stk. 2), til at forfoelge andre formaal, nemlig til at tvinge den stat, som beslutningerne er rettet til, til at overholde forpligtelser i henhold til en anden og tidligere beslutning paa omraadet. Jeg er derfor af den opfattelse, at Kommissionen herved har gjort sig skyldig i magtfordrejning i den betydning, hvori dette udtryk forstaas i Domstolens praksis paa omraadet, hvortil Retten har henvist (25), og at denne omstaendighed om noedvendigt udgoer yderligere en grund til at annullere artikel 2 i de anfaegtede beslutninger.

Det tredje, femte og sjette anbringende

28 Derimod mener jeg, at alle de oevrige anbringender af forskellige grunde boer forkastes.

Det tredje anbringende om, at der foreligger en tilsidesaettelse af principperne for kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, er efter min opfattelse klart ubegrundet. Da det argument, som goeres gaeldende til stoette herfor, i det vaesentlige er det samme, som blev fremfoert for Retten, og som denne forkastede, skal jeg paa dette punkt alene henvise til de herom i den anfaegtede dom indeholdte praemisser, som jeg finder er korrekte og relevante, og som har stoette i Domstolens faste praksis, som Retten desuden har anvendt behoerigt (26).

29 Derimod maa det femte og sjette anbringende om, at der er foretaget en fejlagtig vurdering af de konkurrencefordele, der beroede paa, at appellanten fik tildelt den gamle og den nye stoette i forening, og at proportionalitetsprincippet er tilsidesat (fordi summen af TWD II- og TWD III-stoetten oversteg TWD I-stoetten), afvises fra realitetsbehandling.

Med disse anbringender anfaegtes nemlig de faktiske konstateringer, som Retten allerede har foretaget, og som foelgelig ikke kan efterproeves under appelsagen.

30 Paa grundlag af disse betragtninger skal jeg derfor foreslaa Domstolen

- at realitetspaakende appellantens paastande og ophaeve Rettens dom af 13. september 1995 i de forenede sager T-244/93 og T-486/93, TWD mod Kommissionen

- at annullere artikel 2 i Kommissionens beslutning 91/391/EOEF af 26. marts 1991 tillige med artikel 2 i Kommissionens beslutning 92/330/EOEF af 18. december 1991

- at tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger.

(1) - Forenede sager T-244/93 og T-486/93, TWD mod Kommissionen, Sml. II, s. 2265.

(2) - EFT L 215, s. 16.

(3) - EFT 1992 L 183, s. 36.

(4) - EFT L 300, s. 34.

(5) - De citerede passager angaar saerlig TWD III-beslutningen, men TWD II-beslutningen er dog i det vaesentlige identisk paa dette punkt.

(6) - Se den anfaegtede doms praemis 51 og 52.

(7) - Se den anfaegtede doms praemis 53-56, hvori der henvises til de principper, som er opstillet i dommen af 3.10.1991 i sag C-261/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4437, praemis 20.

(8) - Se den anfaegtede doms praemis 57, 58 og 59.

(9) - Se den anfaegtede doms praemis 61 og 62, hvori Retten henviste til det faste princip, hvorefter »en beslutning ... kun [kan] anses for at vaere behaeftet med magtfordrejning, hvis det fremgaar af objektive, relevante og samstemmende indicier, at den er truffet for at forfoelge andre formaal end de angivne (se f.eks. Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, og Rettens dom af 2.2.1995, sag T-106/92, Frederiksen mod Parlamentet, Sml. Pers. II, s. 99)«, og udledte heraf, at beslutningerne ikke var behaeftet med magtfordrejning, da de ikke var truffet for at forfoelge andre formaal end de angivne.

(10) - Se den anfaegtede doms praemis 63.

(11) - Se den anfaegtede doms praemis 66, 67 og 68, hvori det i oevrigt praeciseres, at de anfaegtede beslutninger ikke er til hinder for, at sagsoegeren fortsatte den verserende sag ved de nationale retsinstanser.

(12) - Se den anfaegtede doms praemis 69, 70 og 71, hvori Retten henviste til Domstolens dom af 20.9.1990 i sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3437, praemis 12-16.

(13) - Se den anfaegtede doms praemis 82-85.

(14) - Se den anfaegtede doms praemis 94-97.

(15) - Se den anfaegtede doms praemis 104 og 105, hvori Retten henviste til dommen af 9.3.1994 i sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833.

(16) - Se f.eks. TWD II-beslutningen, del IV, sidste afsnit, og del V, tiende og trettende afsnit, samt TWD III-beslutningen, del III, sidste afsnit, og del IV, tiende og sekstende afsnit.

(17) - En direkte anvendelse af princippet i Domstolens dom i sagen Philip Morris mod Kommissionen (dom af 17.9.1980, sag 730/79, Sml. s. 2671, praemis 11, hvori Domstolen fastslog, at »naar en finansiel stoette, som ydes af en stat, styrker en virksomheds position i forhold til andre virksomheder, som den konkurrerer med i samhandelen inden for Faellesskabet, maa det antages, at denne samhandel paavirkes af stoetten«) ville nemlig efter min opfattelse ikke vaere tilstraekkelig til at fastslaa uforeneligheden af en stoette, som Kommissionen selv udtrykkeligt havde fastslaaet og anerkendt havde potentielle positive virkninger for den paagaeldende sektor og region samt for beskaeftigelsen.

(18) - Se herom tillige dom af 4.2.1992 i sag C-294/90, British Aerospace og Rover, Sml. I, s. 493, praemis 14, hvori Domstolen i en sag - der ganske vist var forskellig fra den foreliggende - paatalte, at Kommissionen havde anvendt en procedure paa stoette, som ikke var foreskrevet i traktaten.

(19) - Se dommen i sagen Italien mod Kommissionen, som er naevnt i fodnote 7.

(20) - Jf. dommen i sagen Italien mod Kommissionen, praemis 20, som indeholder den passage, jeg har citeret i uddrag i forslagets punkt 9.

(21) - Se dom af 20.3.1959, sag 18/57, Nold mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 131, org. ref.: Rec. s. 89, punkt D, og den nyere dom af 1.7.1986, sag 185/85, Usinor mod Kommissionen, Sml. s. 2079, praemis 19.

(22) - Se modsaetningsvis dom af 28.6.1972, sag 37/71, Jamet mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 129, org. ref.: Rec. s. 483, praemis 11 og 12, hvori Domstolen i forbindelse med sin behandling af, om et annullationssoegsmaal kan tages under delvis realitetspaakendelse, fastslog, at »Domstolen ... [saafremt den ophaevede retsakten i dens helhed ville ... traeffe afgoerelse ultra petita«], uden at det anbringende, som goeres gaeldende mod den anfaegtede afgoerelse, angaar ufravigelige retsgrundsaetninger (min fremhaevelse).

(23) - Den fuldstaendige annullation af de anfaegtede beslutninger ville nemlig i saa fald ogsaa omfatte den udtrykkelige erklaering om, at den paagaeldende stoette var forenelig med faellesmarkedet.

(24) - Se navnlig forslagets punkt 19.

(25) - Jf. dommen i sagen Fedesa m.fl., som er naevnt i fodnote 9, og hvori det udtales, at »en retsakt ... kun er behaeftet med magtfordrejning, naar det ... maa antages, at den er truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet, eller for at omgaa en fremgangsmaade, der saerligt er fastsat ved traktaten for at imoedegaa konkret foreliggende vanskeligheder« (praemis 24). Jeg skal bemaerke, at Retten paa det sted, hvor den henviser til Domstolens praksis paa omraadet til stoette for at forkaste appellantens argument paa dette punkt, helt undlader at naevne et af de to forhold, som efter Domstolens praksis udtrykkeligt kan udgoere magtfordrejning, nemlig det forhold, at der er sket en procedurefordrejning (... »eller for at omgaa en fremgangsmaade, der saerligt er fastsat ved traktaten for at imoedegaa konkret foreliggende vanskeligheder«): se den anfaegtede doms praemis 61.

(26) - Se forslagets punkt 11.