5.

Hermed er tilfældet dog ikke undersøgt til bunds. Som jeg allerede har sagt, bør der tværtimod foretages en prøvelse af nogle yderligere betragtninger, som sagsøger i hovedsagen har fremsat til støtte for sin opfattelse, og hvorefter der eksisterer et begreb »landbrugsbedrift«, som er ens og bindende for medlemsstaterne. Sagsøger har anført, at enhver anden konklusion medfører risiko for betydelig forskelsbehandling; sagsøger har gjort gældende, at målene i artikel 39 ville blive krænket, dersom man overlod det til medlemsstaterne at foretage den nødvendige afgrænsning og dermed en differentiering af socialforsikringsbidragene, og sagsøger har forsvaret den opfattelse, at en sådan differentiering kun kan tillades inden for rammerne af støttereglerne i artikel 92 samt under iagttagelse af forudsætningerne heri. Hertil må der efter min mening gøres følgende bemærkninger: a) Hvad først angår henvisningen til forbudet mod forskelsbehandling, kan man ikke påberåbe sig artiklerne 7 og 40, stk. 3. Artikel 7 forbyder al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet. Den italienske socialforsikringsret indeholder ingen sådan sondring. For så vidt som bedriften behandles forskelligt, alt efter om jorden dyrkes eller ej, har dette åbenbart intet at gøre med nationaliteten. For så vidt som visse italienske bedrifter behandles anderledes end bedrifter i andre medlemsstater, er dette en følge af den nationale rets begrænsede gyldighed og af det forhold, at fællesskabsretten ikke tilstræber nogen standardisering af socialforsikringsretten. Dette kan i øvrigt i alle tilfælde indvirke på beregningen af bidragenes størrelse helt uafhængigt af det her relevante kvalificeringsspørgsmål. Traktatens artikel 40, stk. 3 foreskriver, at den fælles ordning skal begrænses til forfølgelsen af de i artikel 39 anførte mål og udelukke enhver form for forskelsbehandling af Fællesskabets producenter eller forbrugere. Den gælder således kun for den fælles markedsordning. Det kan højst antages, at reglen også er rettet til medlemsstaterne, i det omfang statslige organer udøver funktioner inden for den fælles markedsordning, for så vidt som et nationalt interventionssystem supplerer en fælles markedsordning, eller statslige foranstaltninger med et bestemt sigte indvirker på fælles markedsordninger og griber ind i deres funktion. Jeg kan i denne henseende henvise til dommene i sagerne 51/74 (Van der Hulst's Zonen mod Produktschap voor Siergewassen, dom af 23. 1. 1975, Sml. 1975, s. 79) og 60/75 (Russo mod Azienda di Stato per gli Interventi sul Mercato Agricolo, dom af 22. 1. 1976, Sml. 1976, s. 46) og til mit forslag til afgørelse i sag 52/76 (Benedetti mod Munari F.lli. s.a.s., dom af 3. februar 1977, Sml. 1977, s. 163). Det forekommer mig klart, at der ikke foreligger en sådan sammenhæng i forbindelse med en ordning, der er vedtaget inden for rammerne af de områder, der er forbeholdt medlemsstaterne, og at der for så vidt kun kan tales om en indvirkning på produktionsomkostningerne for produkter, der er omfattet af en fælles markedsordning. Længere rækker vel heller ikke en påberåbelse af det almindelige ligebehandlingsprincip, som også er forankret i den italienske forfatning, og som der er taget hensyn til i de forenede sager 117/76 og 16/77 (Ruckdeschel & Co. og Hansa-Lagerhaus Ströh & Co. mod Hauptzollamt Hamburg-St. Annen og Diamalt AG mod Hauptzollamt Itzehoe, dom af 19. 10. 1977) med henblik på en fællesskabsregulering i forbindelse med en fælles markedsordning. Herefter gælder det kun, at analoge situationer ikke må behandles forskelligt, når der ikke foreligger et objektivt grundlag herfor. Det kan i tilfælde som dem, der blev behandlet i de omtalte retssager, hvor det drejer sig om en foranstaltning med hensyn til produkterne, betyde, at lignende produkter ikke må begunstiges på afgørende måde. Men dette udelukker ikke, at der i forbindelse med en anden slags bestemmelser f.eks. vedrørende beregningen af socialforsikringsbidrag, der er knyttet til virksomheder, ved fastsættelsen af byrden tages hensyn til størrelse og struktur samt til forhold som jordens udnyttelsesgrad. I denne sammenhæng finder jeg det i hvert fald ikke nødvendigt, at alt, hvad der anses som landbrugsvirksomhed i henhold til landbrugsretten, skal behandles ens inden for socialforsikringens rammer. b) Sagsøger gør herudover gældende, at bestående fællesskabsretlige begreber skal lægges til grund i overensstemmelse med medlemsstaternes pligt efter traktatens artikel 5, da der er tvivl med hensyn til fortolkningen af italiensk ret, nemlig artikel 2135, Codice civile. Sagsøger henviser også til, at den af det sagsøgte Istituto foretagne kvalificering af sagsøgers bedrift som ikke-landbrugs-mæssig i forskellige henseender medfører større byrder, hvilket ikke stemmer overens med målene i artikel 39. Hertil må det først og fremmest siges, at der kun er mulighed for at lægge et fællesskabsretligt begreb til grund — i den foreliggende sammenhæng findes der ikke en gang et enhedsbegreb — inden for de sektorer, for hvilke den pågældende definition er udarbejdet. Dette er imidlertid — som vi har set — ikke tilfældet med begrebet »landbrugsbedrift« på socialforsikringsrettens område. Hvad derimod angår henvisningen til EØF-traktatens artikel 39, hvis litra a) taler om forøgelse af landbrugets produktivitet, fremme af den tekniske udvikling, rationalisering af landbrugsproduktionen og bedst mulig anvendelse af produktionsfaktorerne, forekommer det mig tvivlsomt, om disse mål virkelig skades ved den sagsøgende bedrifts kvalificering inden for den italienske socialforsikringsret, hvortil jeg må begrænse mig. Men herudover finder jeg det forhold af betydning, at der er tale om et mål, som skal forfølges med den fælles landbrugspolitik, og som kun er ét blandt flere mål, som ikke alle kan gennemføres på samme tid og med samme virkning. Jeg finder det derfor vanskeligt på grundlag af den nævnte bestemmelse at fastslå, at en national norm, som er udstedt på et af de områder, der er forbeholdt medlemsstaterne, ikke finder anvendelse. Dersom fællesskabsinteresser virkelig skulle være truet, ville det tværtimod til beskyttelse af disse være hensigtsmæssigt at gå frem efter proceduren i EØF-traktatens artikel 169. c) Jeg må indrømme, at jeg ikke forstår meningen med sagsøgers henvisning til traktatens bestemmelser om støtte (artikel 92 ff). Jeg kan i hvert fald ikke indse, hvilken interesse sagsøger har i at påberåbe sig denne regel, idet han, dersom normen virkelig var relevant, og der forelå en overtrædelse af den, højst kunne opnå at forhindre, at andre bedrifter, der efter italiensk ret skal anses som landbrugsmæssige, kan nøjes med at betale de lavere bidrag, men ikke, at han også selv kan nyde godt heraf. Jeg vil bortset herfra i denne sammenhæng også fremhæve, at sagsøgers henvisning til dommen i sag 173/73 (den italienske regering mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 2. 7. 1974, Sml. 1974, s. 709) ikke forekommer mig relevant, fordi der her var tale om et andet sagsforhold. Det drejede sig faktisk i den. pågældende sag om delvis nedsættelse af de offentlige byrder, som påhviler virksomhederne inden for en særlig industrisektor, og fritagelse for byrder, nemlig for sociale bidrag til familietilskud, som fulgte af den normale anvendelse af det almindelige skatte- og afgiftssystem. Den pågældende ordning blev derfor vurderet ud fra traktatens artikel 92. I det foreliggende tilfælde skal det derimod konstateres, om der er skabt en særlig ordning for landbruget inden for rammerne af socialforsikringen. Jeg kan ikke se, hvorledes man -skulle kunne tale om en af statsmidler ydet støtte i forbindelse med den særlige beregning af bidragssatserne. I særdeleshed forstår jeg ikke, hvorledes principperne og bestemmelserne i artikel 92 ff kan få indvirkning på afgrænsningen af denne særordning, der fører til udelukkelse af sagsøger. Der kan ikke udledes noget af artikel 92 til støtte for det i hovedsagen fremsatte krav.