Dom afsagt af Retten i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) den 12. maj 1999. - Moccia Irme SpA, Prolafer Srl, Ferriera Acciaieria Casilina SpA, Dora Ferriera Acciaieria Srl, Ferriera Lamifer SpA og Nuova Sidercamuna SpA mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Annullationssøgsmål - Statstøtte - EKSF - Femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien - Betingelse om løbende produktion som omhandlet i artikel 4, stk. 2, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. - Forenede sager T-164/96, T-165/96, T-166/96, T-167/96, T-122/97 og T-130/97.



Samling af Afgørelser 1999 side II-01477



Sammendrag

Parter

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

1 Ulovlighedsindsigelse - retsakter, hvis ulovlighed kan goeres gaeldende - generel EKSF-beslutning, som er hjemmel for den anfaegtede individuelle beslutning

(EKSF-traktaten, art. 33, stk. 2, og art. 36, stk. 3)

2 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - forbud - betingelser - konkurrencebegraensning - foreligger ikke

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og art. 95]

3 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - Kommissionens godkendelse - lukningsstoette - betingelser - Kommissionens skoensbefoejelser - loebende produktion

[EKSF-traktaten, art. 4, litra c), og art. 95; Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF]

4 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - Kommissionens godkendelse - princippet om forbud mod forskelsbehandling - tilsidesaettelse - betingelser

5 EKSF - stoette til jern- og staalindustrien - generel stoetteordning, som er godkendt af Kommissionen - definition af kriterierne for anvendelse - individuelle stoetteforanstaltninger, som er omfattet af godkendelsen - Kommissionens undersoegelse - godkendelse under hensyn til den generelle ordning og til de betingelser, der er fastsat i beslutningen om godkendelse

(Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF, art. 4, stk. 2)

6 Institutionernes retsakter - begrundelse - pligt - raekkevidde - EKSF-beslutning

(EKSF-traktaten, art. 5 og 15)

7 Saa snart en beslutning, hvorved Kommissionen konstaterer, at en stoetteforanstaltning er uforenelig med faellesmarkedet efter betydningen i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), stifter selvstaendige retsvirkninger, herunder det endelige afslag paa stoetten, maa den virksomhed, som skal modtage stoetten, foelgelig raade over et retsmiddel til proevelse af en saadan afgoerelse, hvilket indebaerer en mulighed for, til stoette for et annullationssoegsmaal over for denne beslutning at paaberaabe sig, at den generelle beslutning, som den har hjemmel i, er ugyldig, uanset at virksomheden ikke har anfaegtet afgoerelsen om at indlede proceduren til undersoegelse af den omtvistede stoette.

8 Ordningen i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), adskiller sig derfor fra ordningen i henhold til EF-traktatens artikel 92, stk. 1 (efter aendring nu artikel 87, stk. 1, EF). Den foerstnaevnte indeholder et generelt forbud mod enhver stoette, som grundliggende er i strid med selve betingelserne for fastsaettelse af et faelles marked for kul og staal. Derimod er stoette ifoelge den sidstnaevnte bestemmelse kun forbudt, i det omfang den efter sin art kan fordreje eller truer med at fordreje konkurrencen ved at favorisere visse virksomheder eller produktioner.

Heraf foelger, at lukningsstoette, som en medlemsstat tildeler en EKSF-jern- og staalvirksomhed, henhoerer under forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), uden at det er noedvendigt at paavise, om der faktisk foreligger et indgreb i konkurrencebetingelserne.

Sammendrag

1 Det foelger af EKSF-traktatens artikel 4, litra c), at enhver stoette ydet af medlemsstaterne til jern- og staalindustrien, i hvilken som helst form dette sker, er forbudt. Undtagelser fra dette forbud, saasom femte kodeks, som er fastsat i medfoer af traktatens artikel 95, maa fortolkes snaevert.

Under hensyn til det brede anvendelsesomraade for forbuddet mod stoette i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), og til undtagelsernes saerlige og begraensede karakter, kunne Kommissionen, som ved femte kodeks for stoette til jern- og staalindustrien godkendte stoette til virksomheder, som endelig indstillede deres jern- og staalproduktion, i forbindelse med udoevelsen af sin skoensbefoejelse og uden at goere sig skyldig i aabenbar urigtig retsanvendelse eller at begaa magtfordrejning, antage, at stoetten til lukningen ville have betydelig indvirkning paa markedet og dermed kun skulle tildeles virksomheder, som havde opretholdt en loebende produktion i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 2, i femte kodeks, idet de dog per definition skulle vaere mindre konkurrencedygtige. Desuden kan Kommissionen i en senere beslutning fastsaette betingelserne for anvendelse af denne bestemmelse.

2 Kommissionen kan kun antages at have tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling, saafremt den har behandlet sammenlignelige tilfaelde forskelligt og dermed stillet visse erhvervsdrivende daarligere i forhold til andre, uden at denne forskellige behandling er tilstraekkeligt begrundet i objektive forskelle af en vis vaegt.

I forbindelse med stoetten til jern- og staalindustrien skal det derfor navnlig undersoeges, om denne forskelsbehandling er begrundet i objektive forskelle af en vis vaegt i forhold til de formaal, som Kommissionen lovligt kan fremme i forbindelse med sin industripolitik inden for den europaeiske jern- og staalindustri.

3 For saa vidt som artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, som opstiller betingelsen om loebende produktion, ikke indeholder en definition heraf, skal Kommissionen, naar den godkender en generel stoetteordning, som er anmeldt af en medlemsstat, noedvendigvis opstille en abstrakt definition af kriterierne for anvendelse af denne betingelse, hvormed den senere under overholdelse af retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan foretage en ensartet og forudsigelig behandling af de individuelle stoetteansoegninger, som er anmeldt i henhold til artikel 6, stk. 6, i femte kodeks.

Naar kriterierne foerst er blevet opstillet, og den generelle stoetteordning er blevet godkendt, skal Kommissionen i forbindelse med anmeldelsen af stoetteforanstaltningerne i medfoer af en tidligere godkendt stoetteordning alene undersoege, om de betingelser, der er fastsat i beslutningen om godkendelse af den generelle ordning, er opfyldt. I modsat fald ville Kommissionen i forbindelse med sin undersoegelse af hver enkelt individuel stoetteforanstaltning efterfoelgende kunne aendre sin beslutning om at godkende den generelle ordning. Dette ville bringe overholdelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og retssikkerhedsprincippet i fare, saavel for medlemsstaterne som for de erhvervsdrivende. Stoetteforanstaltninger, som fuldt ud er i overensstemmelse med beslutningen om at godkende den generelle stoetteordning, ville saaledes til enhver tid kunne anfaegtes af Kommissionen.

4 Begrundelsespligten maa ifoelge EKSF-traktatens artikel 5 og 15 vurderes ud fra omstaendighederne i det foreliggende tilfaelde, bl.a. aktens indhold, arten af de anfoerte grunde samt den interesse, som adressaterne eller andre af akten beroerte personer, jf. EKSF-traktatens artikel 33, stk. 2, har i at modtage yderligere oplysninger. I denne forbindelse bemaerkes, at for saa vidt angaar generelle beslutninger er Kommissionen ifoelge traktatens artikel 5 og 15 forpligtet til i begrundelsen til beslutningen at anfoere den almindelige situation, der begrunder deres vedtagelse, samt de almindelige maal, den oensker at realisere.

Parter

I de forenede sager T-164/96, T-165/96, T-166/96, T-167/96, T-122/97 og T-130/97,

Moccia Irme SpA, Napoli (Italien), ved advokaterne Emilio Cappelli, Paolo De Caterini og Andrea Bandini, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Charles Turk, 13 A, avenue Guillaume,

Prolafer Srl, Bergamo (Italien), i likvidation,

Ferriera Acciaieria Casilina Spa, Montecompatri (Italien),

Dora Ferriera Acciaieria Srl, Bergamo (Italien), i likvidation,

Ferriera Lamifer SpA, Travagliato (Italien),

ved advokaterne Carmine Punzi og Filippo Satta, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos Charles Turk, 13 A, avenue Guillaume,

Nuova Sidercamuna SpA, Berzo Inferiore (Italien), ved advokaterne Enrico A. Raffaelli, Milano, Ivo Van Bael, Bruxelles, og Fabrizio Di Gianni, Rom, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Freddy Brausch, 11, rue Goethe,

sagsøgere,

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved Paul Nemitz, Enrico Altieri og Laura Pignataro, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, bistået af advokat Massimo Moretto, Venedig, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,

sagsøgt,

angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 96/678/EKSF af 30. juli 1996 og Kommissionens beslutning 97/258/EKSF af 18. december 1996 om Italiens påtænkte støtte som led i omstruktureringen af den italienske jern- og stålsektor (henholdsvis EFT L 316, s. 24, og EFT 1997 L 102, s. 42),

harDE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS

(Tredje Udvidede Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne K. Lenaerts, V. Tiili, J. Azizi og P. Mengozzi,

justitssekretær: H. Jung,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 17. november 1998,

afsagt følgende

Dom

Dommens præmisser

Relevante retsregler

1 Det bestemmes i artikel 4, litra c), i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab (herefter »traktaten« eller »EKSF-traktaten«):

»I overensstemmelse med bestemmelserne i denne traktat ophæves og forbydes følgende inden for Fællesskabet som uforeneligt med fællesmarkedet for kul og stål:

[...]

c) tilskud eller anden støtte ydet af staterne eller særlige byrder pålagt af dem, i hvilken som helst form dette sker

[...]«

2 I medfør af traktatens artikel 95, stk. 1, vedtog Kommissionen efter samstemmende og enstemmig udtalelse fra Rådet og efter høring af Det Rådgivende Udvalg beslutning nr. 257/80/EKSF af 1. februar 1980 om fællesskabsregler for støtte til fordel for stålindustrien (EFT L 29, s. 5), der normalt benævnes »første kodeks for støtte til jern- og stålindustrien«. Ifølge punkt I, andet afsnit, i betragtningerne til denne beslutning omfatter det forbud mod statstilskud eller -støtte, som er fastsat i traktaten, kun de foranstaltninger, der udgør midlerne til en rent national politik for jern- og stålindustrien, og gælder ikke for støtte, som tager sigte på at tilvejebringe en jern- og stålpolitik i Fællesskabet, såsom den politik til omstrukturering af jern- og stålindustrien, som var formålet med beslutning nr. 257/80.

3 Den første kodeks for støtte til jern- og stålindustrien er blevet afløst af en række på hinanden følgende kodekser, som hver indeholdt den på det pågældende tidspunkt gældende ordning for statsstøtte til jern- og stålindustrien og fastsatte kriterierne for, hvornår den støtte til jern- og stålindustrien, som finansieres af en medlemsstat, uanset under hvilken form dette sker, kan betragtes som fællesskabsstøtte og derfor som forenelig med fællesmarkedets tilfredsstillende funktion.

4 I 1991 blev der ved Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27. november 1991 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (EFT L 362, s. 57) fastsat nye bestemmelser for tildeling af statsstøtte inden for dette område (herefter »femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien« eller »femte kodeks«), hvilket skete med virkning fra den 1. januar 1992 til den 31. december 1996. Den blev den 1. januar 1997 afløst af Kommissionens beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (EFT L 338, s. 42, herefter »beslutning 2496/96«), som er sjette kodeks for støtte til jern- og stålindustrien.

5 Femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien bestemmer følgende:

- Artikel 4, stk. 2:

»Støtte til virksomheder, der definitivt indstiller produktionen af jern- og stålprodukter henhørende under Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, såfremt disse virksomheder:

- [...]

- løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF indtil den dag, støtten blev anmeldt.

- [...]«

- Artikel 6, stk. 1:

»Kommissionen underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af den i artikel 2-5 omhandlede støtte, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil [...]«

- Artikel 6, stk. 4:

»Såfremt Kommissionen efter at have opfordret de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger konstaterer, at en støtteforanstaltning ikke er forenelig med bestemmelserne i denne beslutning, giver den den pågældende medlemsstat meddelelse om sin beslutning [...]«

- Artikel 6, stk. 6:

»Enhver støtte, der påtænkes ydet efter artikel 4 og 5, skal anmeldes til Kommissionen [...]«

Faktiske omstændigheder

Den italienske regerings anmeldelse af lov nr. 481/94 og dekret nr. 683/94

6 I februar 1994 anmeldte den italienske regering lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994 om hasteforanstaltninger til gennemførelse af en plan for omstrukturering af jern- og stålsektoren til Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i beslutning nr. 3855/91. Dette dekret trådte i kraft påny ved lovdekret nr. 234 af 14. april 1994 og igen ved lovdekret nr. 96 af 20. juni 1994, som blev ophøjet endeligt til lov nr. 481 af 3. august 1994 om strukturomlægning af den private italienske jern- og stålsektor (GURI nr. 183 af 6.8.1994, s. 12, herefter »lov nr. 481/94«).

7 Denne lov åbner mulighed for tildeling af støtte til lukning af jern- og stålanlæg på betingelse af, at disse nedlægges. Det bestemmes i lovens artikel 1, stk. 3, at »ansøgninger om støtte [...] indsendes [...] inden den 30. juli 1994 [...]«, hvorimod »nedlæggelsen af anlæggene skal finde sted inden den 31. marts 1995, og støtten [...] skal være udbetalt i sin helhed [...] inden den 31. december 1996«. Ifølge lovens artikel 1, stk. 4, skal de tekniske gennemførelsesbestemmelser til loven fastsættes ved dekret fra den italienske minister for industri, handel og håndværk. De italienske myndigheder anmeldte herefter gennemførelsesbestemmelserne til lov nr. 481/94, dvs. dekret nr. 683 af 12. oktober 1994 fra Ministeriet for Industri, Handel og Håndværk (herefter »gennemførelsesbekendtgørelsen«). I medfør af dennes artikel 1, stk. 1, skulle interesserede virksomheder bl.a. opfylde følgende betingelse:

»e) indtil datoen for udstedelsen af lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994, som gentaget den 14. april 1994 [...] løbende have haft en produktion, der dokumenteres ved en erklæring fra en teknisk sagkyndig på området, som er optaget i registret over retsligt udpegede sagkyndige i den retskreds, hvor selskabet har hjemsted«.

Kommissionens beslutning af 12. december 1994, som i princippet godkender den af den italienske regering anmeldte støtteordning

8 Ved beslutningen af 12. december 1994 godkendte Kommissionen i princippet den pågældende støtte, idet hver støtteforanstaltning dog i medfør af artikel 6, stk. 6, i femte kodeks skulle anmeldes på forhånd (EFT 1994 C 390, s. 20, herefter »beslutningen af 12. december 1994«.

9 Kommissionen oplyste, at den i hvert enkelt tilfælde ville lade godkendelsen afhænge af opfyldelsen af visse betingelser. For så vidt angår betingelsen om løbende produktion, som følger af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, skal virksomheden have været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil februar 1994, som var tidspunktet for anmeldelsen af lovdekret nr. 103 af 14. februar 1994 til Kommissionen.

10 Kommissionen anførte i øvrigt, at de italienske myndigheder imidlertid på grundlag af objektive kriterier ville kunne godtgøre, at en virksomhed, som ikke opfyldte ovennævnte betingelse, havde haft en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.

Den italienske regerings anmeldelse af den påtænkte støtte til sagsøgerne

11 Den 8. september 1995, den 23. november 1995 og den 11. marts 1996 anmeldte den italienske regering i henhold til artikel 6, stk. 6, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien overfor Kommissionen den endelige støtte til lukning i henhold til lov nr. 481/94, som navnlig var til fordel for sagsøgerne i de seks sager T-164/96, T-165/96, T-166/96, T-167/96, T-122/97 og T-130/97, henholdsvis Moccia Irme SpA (herefter »Moccia«), Prolafer Srl (herefter »Prolafer«), Ferriera Acciaieria Casilina Spa (herefter »Casilina«), Dora Ferriera Acciaieria Srl (herefter »Dora«), Ferriera Lamifer SpA (herefter »Lamifer«), og Nuova Sidercamuna SpA (herefter »Sidercamuna«), for følgende beløb:

Sagsnummer Sagsøgende virksomhed Støttens omfang

(i ITL)

T-164/96 Moccia 13 509 mio.

T-165/96 Prolafer 2 038 mio.

T-166/96 Casilina 2 908 mio.

T-167/96 Dora 3 438 mio.

T-122/97 Lamifer 4 889 mio.

T-130/97 Sidercamuna 16 127 mio.

12 Sagsøgerne er jern- og stålvirksomheder i traktatens artikel 80's forstand og fremstiller stål og varmvalsede produkter. Deres erklærede produktionskapacitet i 1993 og deres faktiske produktion i referenceperioden, dvs. fra den 1. januar 1993 til den 28. februar 1994, og forholdet mellem den anden og den første periode, viste - udtrykt i procenter - følgende:

Produktionskapacitet Faktisk produktion (tons/år) (i tons)

T-164/96 Moccia 288 000 råstål 0 165 000 varmvalsede produkter

T-165/96 Prolafer 200 000 stål 0 150 000 varmvalsede produkter

T-166/96 Casilina 80 000 varmvalsede produkter 11 356 varmvalsede produkter (14,2%)

T-167/96 Dora 250 000 varmvalsede produkter 21 444 varmvalsede produkter (8,6%)

T-122/97 Lamifer 154 560 varmvalsede produkter 23 542 varmvalsede produkter

(15,2%)

T-130/97 Sidercamuna 475 000 rundstål til armeret beton 36 002 rundstål til

og (fladt) handelsstål armeret beton og (fladt) handelsstål (7,6%)

13 I alt indgav 43 italienske EKSF jern- og stålvirksomheder ansøgninger om støtte i henhold til lov nr. 481/94.

Kommissionens indledning af en procedure i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien

14 Den 15. december 1995, den 2. februar 1996 og den 12. juni 1996 meddelte Kommissionen den italienske regering i skrivelser, som i det væsentlige er gengivet i Kommissionens meddelelse 96/C 101/05, 96/C 121/03 og 96/C 215/03, og som i medfør af femte støttekodeks var stilet til medlemsstaterne og tredjemænd, der var berørt af støtten, som Italien havde besluttet af yde til henholdsvis Casilina, Acciaierie del Sud SpA, Officine Laminatoi Sebino SpA (OLS), Montifer Srl, Moccia og Mini Acciaierie Odolese SpA (MAO), Prolafer, Dora og Acciaierie San Gabriele SpA, Diano SpA, Lamifer, Ferriere Demafer Srl, Lavorazione Metalli Vari - LMV SpA og Sidercamuna (EFT 1996 C 101, s. 3, JO C 121, s. 3, og JO C 215, s. 3), at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien i forbindelse med den påtænkte støtte, navnlig den støtte, som var tiltænkt de sagsøgende virksomheder.

15 Kommissionen anførte i disse meddelelser, at ingen af de pågældende virksomheder, herunder navnlig sagsøgerne, ifølge de oplysninger den var kommet besiddelse af, havde været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil den 28. februar 1994.

16 For så vidt angik Moccia og Casilina anførte den i den ovennævnte meddelelse 96/C 101/04:

»[Casilina] (sag N/777/95) har således produceret næsten 11 356 tons varmvalsede produkter svarende til 14,2% af dens kapacitet; ... [Moccia] (sag N793/95) har ikke været i drift.«

17 I meddelelse 96/C 121/03, oplyste den for så vidt angår Prolafer og Dora:

»I sag 977/95 ... har [virksomheden] Prolafer nemlig slet ikke været i gang i 1993. I sag 978/95 har virksomheden Dora kun fremstillet 21 444 tons varmvalsede bånd svarende til 8,6% af virksomhedens kapacitet.«

18 Endelig anførte den i meddelelse 96/C 215/03, for så vidt angår Lamifer og Sidercamuna:

»[I] sag 178/96 har virksomheden [Lamifer] kun fremstillet 23 542 tons varmvalsede bånd, svarende til 15,2% af kapaciteten, i sag 182/96 har virksomheden Sidercamuna kun fremstillet 36 002 tons varmvalsede bånd svarende til 7,6% af kapaciteten.«

Beslutningerne af henholdsvis 30. juli og 18. december 1996, hvorved støtten blev erklæret for uforenelig med fællesmarkedet

19 Ved Kommissionens beslutning 96/678/EKSF af 30. juli 1996 om støtteforanstaltninger, Italien har påtænkt som led i programmet for strukturomlægning af den private italienske jern- og stålsektor (EFT L 316, s. 24, herefter »beslutning 96/678«) erklærede Kommissionen de statsstøtteforanstaltninger, som Den Italienske Republik havde påtænkt til fordel for otte af de ni udvalgte virksomheder, herunder virksomhederne Moccia, Prolafer, Casilina og Dora, for uforenelige med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 4, litra c).

20 Ved Kommissionens beslutning 97/258/EKSF af 18. december 1996 om Italiens påtænkte støtte til lukninger som led i strukturomlægningen af den private italienske jern- og stålsektor (EFT 1997 L 102, s. 42, herefter »beslutning 97/258«) erklærede Kommissionen ligeledes de statsstøtteforanstaltninger, Den Italienske Republik havde påtænkt til fordel for fire af de fem udvalgte virksomheder, herunder virksomhederne Lamifer og Sidercamuna, for uforenelige med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 4, litra c).

21 Disse beslutninger begrundede Kommissionen navnlig med følgende (beslutning 97/258):

»Det må [...] konstateres, at i de foreliggende tilfælde er alle betingelser opfyldt bortset fra den, der vedrører den løbende produktion, og som gav anledning til iværksættelsen af proceduren.

Det skal i den forbindelse erindres, at reglerne for støtte til jern- og stålindustrien - selv om de stiller som betingelse for, at der kan ydes støtte til en virksomhed, at den løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF indtil tidspunktet for lukningen - ikke indeholder en klar definition af begrebet løbende. I beslutningen [af 12. december 1994] havde Kommissionen derfor bestemt, at dette kriterium skulle anses for overholdt, hvis den støttemodtagende virksomhed havde været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen i hele 1993 og indtil den 28. februar 1994, da Kommissionen modtog anmeldelse af lovdekret nr. 103/94, hvis indhold af det italienske parlament er blevet ophøjet til lov nr. 481/94. Kommissionen havde endvidere besluttet, at de italienske myndigheder på grundlag af objektive kriterier kunne påvise, at en virksomhed, der ikke opfylder ovennævnte kriterium, ikke desto mindre løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.

I så fald ville Kommissionen undersøge støtten på grundlag af dens særlige karakteristika for at sikre sig, at kriteriet om løbende produktion var overholdt.

Formålet med artikel 4 i reglerne for støtte til jern- og stålindustrien og med Kommissionens beslutning [af 12. december 1994] er ganske klar: der må kun ydes lukningsstøtte til virksomheder, der opretholder et vist aktivitetsniveau, dvs. som har en løbende produktion på jern- og stålmarkedet. Man har derimod ikke i fællesskabsbestemmelserne fundet det nødvendigt eller betimeligt at indrømme en undtagelse fra det almindelige forbud i [...] traktatens artikel 4, når der er tale om lukning af en virksomhed, der ikke har løbende produktion, idet dette ikke har indvirkning af betydning på markedet.

Heraf følger, at de alternative kriterier til det, Kommissionen har fastsat i sin beslutning, ville kunne godtages, såfremt det ved hjælp af disse kan påvises, at virksomhederne har haft en løbende produktion. Det må imidlertid konstateres, at de kriterier, den italienske regering foreslår (opretholdelse af elforsyningsaftale og personale samt vedligeholdelse af anlæg osv.), ikke kan godtgøre, at de pågældende virksomheder har haft en løbende produktion, men blot, at dette kan have været tilfældet.

Artikel 4 i reglerne for støtte til jern- og stålindustrien er affattet på en sådan måde, at den ikke kan fortolkes så bredt, at den blandt de virksomheder, der kan få støtte, kan omfatte dem, der selv om de ikke har løbende produktion, dog ville være i stand til løbende at fremstille jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.«

Retsforhandlinger

22 Ved stævninger indleveret til Rettens Justitskontor den 19. oktober 1996 har Moccia, Prolafer, Casilina og Dora anlagt sager, som er indført i Rettens register under henholdsvis nr. T-164/96, T-165/96, T-166/96 og T-167/96.

23 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 18. april 1997 har Lamifer anlagt sag, som er indført i Rettens register under nr. T-122/97.

24 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 22. april 1997 har Sidercamuna anlagt sag, som er indført i Rettens register under nr. T-130/97.

25 Ved særskilt dokument registreret på Rettens Justitskontor den 28. november 1996 har Moccia fremsat en begæring om foreløbige forholdsregler i henhold til traktatens artikel 39 med påstand om, at gennemførelsen af beslutning 96/678 og af de retsakter, som er gået forud herfor, udsættes, og at Kommissionen skal anmode de italienske myndigheder om at suspendere udbetalingen af den lukningsstøtte, der er omhandlet i lov nr. 481/94, indtil der er truffet afgørelse i hovedsagen, og, subsidiært, at Kommissionen skal genåbne den kontradiktoriske procedure til undersøgelse af støtten til fordel for sagsøgeren.

26 Ved kendelse fra Rettens præsident af 17. december 1996, Moccia Irme mod Kommissionen (sag T-164/96 R, Sml. II, s. 2261) blev sagsøgerens begæring om foreløbige forholdsregler ikke taget til følge.

27 Ved kendelse fra Domstolens præsident af 30. april 1997, Moccia Irme mod Kommissionen (sag C-89/97 P (R), Sml. I, s. 2327), blev appellen af denne kendelse forkastet.

28 På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisoptagelse.

29 Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmålene fra Retten i retsmødet, der blev afholdt den 17. november 1998.

30 Ved kendelse afsagt af præsidenten for Rettens Tredje Afdeling den 18. december 1998 er sagerne blevet forenet med henblik på dommen.

Parternes påstande

31 Moccia har nedlagt følgende påstande:

- Beslutning 96/678 annulleres i medfør af traktatens artikel 33 og 36 og som konsekvens deraf og efter behov mister de øvrige forudgående, tilknyttede eller tilsvarende retsakter enhver retsvirkning.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

32 Prolafer har nedlagt følgende påstand:

- Beslutning 96/678, beslutningen af 12. december 1994 og i fornødent omfang artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien og enhver anden forudgående, tilsvarende eller afledt retsakt uanset dennes art, annulleres.

33 Casilina har nedlagt følgende påstande:

- Beslutning 96/678, beslutningen af 12. december 1994 og enhver anden forudgående, tilsvarende eller afledt retsakt uanset dennes art, annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

34 Dora har nedlagt følgende påstande:

- Beslutning 96/678, beslutningen af 12. december 1994 og enhver anden forudgående, tilsvarende eller afledt retsakt uanset dennes art, annulleres.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

35 Lamifer har nedlagt følgende påstand:

- Beslutning 97/258, beslutningen af 12. december 1994 og enhver anden forudgående, tilsvarende eller afledt retsakt, annulleres.

36 Sidercamuna har nedlagt følgende påstande:

- Beslutning 97/258 annulleres.

- Der træffes enhver anden foranstaltning, som fører til varetagelsen af sagsøgerens rettigheder såvel efter retlige hensyn som efter billighedshensyn.

- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.

37 Kommissionen har nedlagt følgende påstande:

- Afvisning eller frifindelse.

- Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Formaliteten

38 I de seks sager har Kommissionen bestridt formaliteten af den del af søgsmålene, som dels vedrører femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, dels beslutningen af 12. december 1994.

Formalitetsindsigelserne vedrørende sagsøgernes anfægtelse af femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien

39 Kommissionen bestrider for det første relevansen af de påstande, der er angivet i visse af stævningerne, i det omfang disse formelt er rettet mod femte kodeks. For det andet finder den, at den i sag T-130/97 fremsatte ugyldighedsindsigelse over for femte kodeks er fremsat for sent.

1. Anbringendet om den manglende relevans af visse påstande i stævningerne i det omfang disse formelt er rettet mod femte kodeks

40 Kommissionen har anført, at Prolafer, Casilina, Dora og Lamifer i medfør af traktatens artikel 36, tredje afsnit, ønsker at påberåbe sig ugyldigheden af enhver retsakt, som går forud for beslutningen af 12. december 1994, beslutning 96/678 og beslutning 97/258, og dermed af femte kodeks. Imidlertid er det eneste formål med sagsøgernes argumentation at få fastslået, at Kommissionen har tilsidesat denne kodeks og ikke at anfægte dens gyldighed.

41 I den forbindelse skal Retten bemærke, at dette anbringende, som Kommissionen har fremsat vedrørende sagernes formalitet, og som sagsøgerne ikke har taget stilling til, ikke kan tiltrædes. Ganske vist er der i disse sager ikke direkte nedlagt påstand om ugyldigheden af femte kodeks, som tværtimod indeholder det kriterium, som danner grundlag for henholdsvis beslutningen af 12. december 1994, beslutning 96/678 og beslutning 97/258, hvis gyldighed bestrides. Denne omstændighed kan dog ikke i sig selv føre til, at de pågældende påstande i sagen skal afvises.

2. Afvisningsgrunden, den for sent fremsatte ugyldighedsindsigelse over for femte kodeks i sag T-130/97

42 For så vidt angår Sidercamuna-sagen har Kommissionen gjort gældende, at ugyldighedsindsigelsen over for femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien blev fremsat første gang under replikken og dermed udgør et nyt anbringende, som skal afvises.

43 Det bemærkes, at der i henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, ikke må fremsættes nye anbringender under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.

44 I den foreliggende sag har sagsøgeren i sag T-130/97 i sin stævning gjort gældende, at det, henset til hovedformålet bag programmet for støtte til jern- og stålindustrien, som er at reducere produktionskapaciteten, ville være retsstridigt at lade godkendelsen afhænge af opfyldelsen af betingelser, som ikke har nogen sammenhæng med denne, så som niveauet for den løbende produktion. I replikken henviser sagsøgeren til dette argument til støtte for, at ugyldighedsindsigelsen over for femte kodeks allerede var blevet fremsat i stævningen.

45 Kommissionen finder imidlertid, at dette argument, som er fremsat i stævningen, ikke er rettet mod femte kodeks, men at det i virkeligheden sigter mod at anfægte, at de efterfølgende akter udspringer af en tilsidesættelse eller en fejlfortolkning af kodeksen.

46 Retten skal bemærke, at sagsøgerens argumentation indeholder en kritik af, at opfyldelsen af en af målsætningerne bag femte kodeks, som er at reducere produktionskapaciteten, gøres afhængig af opfyldelsen af en betingelse, som ikke har nogen sammenhæng med denne, nemlig om der foreligger en løbende produktion. Denne betingelse er - som allerede anført ovenfor under præmis 5 - opstillet i artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks. Heraf følger, at argumentationen indeholder en kritik af denne bestemmelse i femte kodeks.

47 Desuden er denne argumentation fremført i forbindelse med den første del af det første anbringende, som vedrører Kommissionens tilsidesættelse af princippet om den effektive virkning og ikke i forbindelse med den del af anbringendet, der indeholder en særlig kritik af tilsidesættelsen af femte kodeks' artikel 4 i forbindelse med de efterfølgende retsakter.

48 Det følger heraf, at den pågældende argumentation indeholder en ugyldighedsindsigelse over for artikel 4, stk. 2, i femte kodeks. Denne indsigelse er ikke fremsat for sent, idet den blev fremsat i forbindelse med indgivelsen af stævningen. Den af Kommissionen rejste formalitetsindsigelse kan derfor ikke tages til følge.

Formalitetsindsigelsen vedrørende sagsøgernes anfægtelse af beslutningen af 12. december 1994

49 Retten skal indledningsvis bemærke, at Prolafer, Casilina, Dora, og Lamifer har gjort gældende, at beslutningen af 12. december 1994 er ugyldig, og de har således nedlagt påstand om, at den annulleres.

50 Det må antages, at sagsøgerne i realiteten ønsker at påberåbe sig et nyt anbringende om, at beslutningen af 12. december 1994 er ugyldig, i tilknytning og til støtte for deres påstand om annullation af de beslutninger om ikke-godkendelse af støtten, og dermed som en ugyldighedsindsigelse.

51 Moccia og Sidercamuna har formelt fremsat en ugyldighedsindsigelse overfor beslutningen af 12. december 1994.

52 De ugyldighedsindsigelser som således i de 6 forenede sager er fremsat over for beslutningen af 12. december 1994, sigter alle mod at anfægte det kriterium, som Kommissionen opstillede i dennes beslutning med henblik på at definere betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, dvs. at den virksomheden, som ansøger om støtte til lukning skal have været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil februar 1994.

53 Kommissionen har nedlagt påstand om, at ugyldighedsindsigelserne afvises.

54 Den har i den forbindelse fremført to anbringender. Ifølge det første anbringende, som vedrører alle sagerne, har beslutning 96/678 og beslutning 97/258 (herefter »de anfægtede beslutninger«) ikke hjemmel i beslutningen af 12. december 1994, men direkte i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. Ifølge det andet anbringende, som vedrører sagerne Lamifer og Sidercamuna, kan beslutningen af 12. december 1994 højst udgøre hjemmelsgrundlaget for beslutningen om indledning af proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks, men ikke for den senere beslutning om ikke-godkendelse af støtten, idet den kun udgør en bekræftelse af den førstnævnte beslutning.

1. Anbringendet om, at de anfægtede beslutninger ikke har hjemmel i beslutningen af 12. december 1994 men direkte i femte kodeks

55 Kommissionen har gjort gældende, at der i den foreliggende sag ikke foreligger nogen sammenhæng mellem henholdsvis de anfægtede beslutninger og beslutningen af 12. december 1994. Herefter følger det af artikel 6, stk. 6, i femte kodeks, at enhver støtte, der påtænkes ydet efter artikel 4 og 5 i denne kodeks, skal anmeldes til Kommissionen, således at denne kan tage stilling til støtten uafhængig af, om der er truffet en beslutning, som indeholder en godkendelse af en generel støtteordning efter disse bestemmelser. På denne baggrund kan de anfægtede beslutninger ikke antages at havde hjemmel i beslutningen af 12. december 1994, men derimod alene, for så vidt angår de foreliggende sager, i artikel 6, stk. 6, i femte kodeks.

56 Det bemærkes, at en sagsøger under et annullationssøgsmål vedrørende en individuel beslutning ganske vist kan gøre gældende, at visse af de bestemmelser i de generelle beslutninger, som bringes i anvendelse ved den anfægtede beslutning, er retsstridige, men dog kun i det omfang den individuelle beslutning er udstedt med hjemmel i de bestemmelser, som påstås at være retsstridige (Domstolens domme af 28.10.1981, forenede sager 275/80 og 24/81, Krupp mod Kommissionen, Sml. s. 2489, præmis 32, af 16.2.1982, sag 258/80, Rumi mod Kommissionen, Sml. s. 487, præmis 6, af 21.2.1984, forenede sager 140/82, 146/82, 221/82 og 226/82, Walzstahl-Vereinigung og Thyssen mod Kommissionen, Sml. s. 951, præmis 20, af 11.10.1984, sag 151/83, Alpa mod Kommissionen, Sml. s. 3519, præmis 9).

57 I det foreliggende tilfælde indeholder de anfægtede beslutninger en udtrykkelig henvisning til beslutningen af 12. december 1994, som godkender lov nr. 481/94, og som er genstand for ugyldighedsindsigelsen. Det fremgår af disse, at femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien - selv om den stiller som betingelse for, at der kan ydes støtte til en virksomhed, at den har haft en løbende produktion indtil lukningstidspunktet - ikke indeholder en klar definition af begrebet løbende produktion. Det fremgår også af disse, at dette er årsagen til, at beslutningen af 12. december 1994 gør tildelingen af støtten til lukning afhængig af, at virksomheden har været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil februar 1994. Det konstateres i disse beslutninger, at sagsøgerne, uanset om de opfylder de øvrige betingelser i artikel 4 i femte kodeks, ikke har opfyldt dette kriterium. Endvidere fremgår det af disse, at proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks er blevet indledt som følge af denne konstatering. Det følger endelig af disse, at den italienske regering ikke på grundlag af andre objektive faktorer i overensstemmelse med beslutningen af 12. december 1994, har påvist, at sagsøgerne ikke desto mindre løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.

58 Det følger heraf, at der i beslutningen af 12. december 1994 er opstillet et kriterium, hvis anvendelse i forhold til sagsøgerne har ført til, at der er indledt en procedure i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks, hvorved støtten endelig er fundet uforenelig med fællesmarkedet efter betydningen i traktatens artikel 4, litra c).

59 De anfægtede beslutninger er således i den forstand baseret på den definition af betingelsen om en løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, som er opstillet i beslutningen af 12. december 1994. Den ugyldighedsindsigelse, som er fremsat overfor beslutningen af 12. december 1994, vedrører selve betingelsen om løbende produktion. Heraf følger, at de anfægtede beslutninger har hjemmel i den regel, hvis gyldighed anfægtes. Den af Kommissionen rejste formalitetsindsigelse må således forkastes.

60 Kommissionen har for det første med hensyn til de 6 forenede sager gjort gældende, at det følger af artikel 4, stk. 6, at enhver støtte skal anmeldes til Kommissionen uafhængig af, om der er truffet en beslutning, som indeholder en godkendelse af en generel støtteordning, og at det derfor ikke kan antages, at de anfægtede beslutninger har hjemmel i beslutningen af 12. december 1994, men derimod alene i artikel 6, stk. 6, i femte kodeks. Den har tilføjet, at der, selv uden den pågældende beslutning, havde været hjemmel til at træffe de anfægtede beslutninger, som ville have haft de samme retsvirkninger. I denne argumentation tages der dog ingen hensyn til den omstændighed, at Kommissionen, i forbindelse med undersøgelsen af den støtte, der er anmeldt efter godkendelsen ved beslutningen af 12. december 1994 af den generelle støtteordning, har undersøgt, om betingelsen om løbende produktion i henhold til det kriterium, som er defineret heri, er opfyldt, og at denne beslutning således i den forstand udgør hjemlen for de anfægtede beslutninger.

61 For det andet har Kommissionen med hensyn til sagerne T-164/96, T-165/96, T-166/96, T-167/96 et T-122/97 indvendt, at betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks udelukkende blev uddybet med et forklarende eksempel i beslutningen af 12. december 1994 efter aftale med den italienske regering. Denne argumentation er dog i modstrid med det faktum, at Kommissionen ikke betragtede det i beslutningen af 12. december 1994 udviklede kriterium som et uforpligtende eksempel, men indledte en procedure i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks på grundlag af dette kriterium og derefter erklærede den påtænkte støtte for uforenelig med Fællesmarkedet.

62 For det tredje har Kommissionen vedrørende sagerne T-164/96, T-166/96, T-167/96, T-122/97 og T-130/97 gjort gældende, at beslutningen af 12. december 1994, idet den opstiller en definition på et kriterium, som uddyber betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, har gjort det muligt for den italienske regering på grundlag af objektive kriterier at påvise, at en virksomhed, som ikke opfyldte dette kriterium, løbende havde fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF, og at henvisningen til denne beslutning gennem de anfægtede beslutninger ikke var afgørende. Støtten kunne således have været godkendt på trods af, at kriteriet i beslutningen af 12. december 1994 ikke var overholdt, hvilket betyder, at denne ikke danner grundlag for de anfægtede beslutninger. Denne indvending er dog i modstrid med den omstændighed, at det fremgår af de anfægtede beslutninger, at Kommissionen har pålagt de sagsøgende virksomheder at overholde det pågældende kriterium, at den manglende opfyldelse af kriteriet har ført til indledningen af proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks, og at den omstændighed, at den italienske regering ifølge Kommissionen ikke havde påvist, at alternative objektive kriterier var opfyldt, førte til, at den ansøgte støtte fandtes uforenelig med fællesmarkedet. Det følger heraf, at afslaget på støtten i sidste instans følger af den manglende opfyldelse af det kriterium, som er defineret i beslutningen af 12. december 1994, idet denne formodning ikke er blevet afkræftet af den italienske regering. De anfægtede beslutninger er således i den forstand baseret på det pågældende kriterium.

63 For det fjerde har Kommissionen vedrørende sag T-164/96 gjort gældende, at den blotte henvisning til beslutningen af 12. december 1994 i beslutning 96/678 ikke i sig selv er afgørende, for så vidt som Moccia ikke har haft nogen produktion i referenceperioden, og at det i første beslutning definerede kriterium ikke har fundet anvendelse. Denne argumentation er dog i modstrid med den omstændighed, at beslutning 96/678 formelt set indeholder en konstatering af, at kriteriet har fundet anvendelse på sagsøgeren. Desuden har kriteriet også reelt fundet anvendelse for så vidt som sagsøgerens produktion alene er blevet vurderet på baggrund af den i kriteriet definerede periode, dvs. perioden fra januar 1993 til februar 1994 og ikke for eksempel fra datoen for ikrafttrædelsen af femte kodeks, som er den 1. januar 1992.

2. Anbringendet om, at beslutning 97/258 kun er en bekræftende retsakt

64 Med hensyn til sagerne T-122/97 og T-130/97, anfører Kommissionen, at det kriterium, som indeholder en definition på betingelsen om løbende produktion, og som er opstillet i beslutningen af 12. december 1994, allerede fandt anvendelse på sagsøgerne før beslutning 97/258 på grundlag af den tidligere beslutning om at indlede en procedure i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks. Således fremgår det af denne beslutning, at sagsøgerne ikke opfyldte det pågældende kriterium, idet de italienske myndigheder således blev opfordret til, på grundlag af andre objektive kriterier at påvise, at der forelå en løbende produktion. Beslutning 97/258 tilsigter at fastslå, at de italienske myndigheder ikke har formået at føre dette bevis. Det fremgår også af beslutningen, at sagsøgerne ikke opfyldte det kriterium, som var opstillet i beslutningen af 12. december 1994, men at den på dette punkt kun udgjorde en bekræftende retsakt. Da sagsøgerne imidlertid ikke har anfægtet beslutningen om at indlede proceduren i henhold til artikel 6, stk. 4, i femte kodeks rettidigt og ikke i forbindelse med dette søgsmål har rejst en formalitetsindsigelse over for det kriterium, som er opstillet i beslutningen af 12. december 1994, er der indtrådt præklusion med hensyn til at gøre anbringendet gældende i den foreliggende sag.

65 Retten skal bemærke, at sagsøgerne til støtte for deres påstand om annullation af beslutning 97/258 har påberåbt sig, at beslutningen af 12. december 1994 er ugyldig. Kommissionens formalitetsindsigelse har til formål at afskære sagsøgerne fra denne mulighed med henvisning til, at de kunne have påberåbt sig dette under en sag anlagt til prøvelse af beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren. Herom skal det blot fastslås, at beslutning 97/258 stifter selvstændige retsvirkninger, herunder det endelige afslag på støtten, og at sagsøgerne følgelig må råde over et retsmiddel til prøvelse af en sådan afgørelse, hvilket indebærer en mulighed for, til støtte for et annullationssøgsmål over for denne beslutning at påberåbe sig, at den generelle beslutning, som den har hjemmel i, er ugyldig (se tilsvarende Domstolens dom af 17.9.1980, sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen, Sml. s. 2671, præmis 5, og af 9.3.1994, sag C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf, Sml. I, s. 833, præmis 14), uanset at de ikke har anfægtet afgørelsen om at indlede proceduren til undersøgelse af den omtvistede støtte (Rettens dom af 31.3.1998, sag T-129/96, Preussag Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 609, præmis 31).

66 Det følger heraf, at den anden formalitetsindsigelse vedrørende ugyldighedsindsigelsen over for beslutningen af 12. december 1994 ikke kan tages til følge.

Realiteten

67 Sagsøgerne har fremført anbringender, som dels vedrører realiteten (I) dels tilsidesættelsen af begrundelsespligten (II) i de anfægtede beslutninger.

I - Anbringenderne vedrørende realiteten i de anfægtede beslutninger

Indledende bemærkninger

68 Det bemærkes, at det følger af traktatens artikel 33, første stykke, andet punktum, at »Domstolens prøvelsesret [i forbindelse med udøvelsen af dens beføjelse til at udtale sig i sager om annullation af Kommissionens beslutninger eller henstillinger] dog ikke [omfatter] skønnet vedrørende den situation, der er en følge af de økonomiske kendsgerninger eller omstændigheder, på basis af hvilke de nævnte beslutninger eller henstillinger er blevet til, medmindre det påstås, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat traktatens bestemmelser eller enhver retsregel vedrørende dens gennemførelse«.

69 Denne begrænsning af skønsbeføjelsen hos fællesskabets retsinstanser finder også anvendelse ved behandlingen af beslutninger og henstillinger, hvis gyldighed der er rejst indsigelse over for i henhold til traktatens artikel 36, tredje stykke. Således følger det af denne bestemmelse, at en sådan indsigelse påberåbes »på de [vilkår, som er fastsat] i (...) artikel 33, stk. 1«, i traktaten (se hertil dom af 18.3.1980, forenede sager 154/78, 205/78, 206/78, 226/78, 227/78, 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 og 85/79, Valsabbia mod Kommissionen, Sml. s. 907, præmis 10).

70 Med hensyn til begrebet åbenbar tilsidesættelse, bemærkes det, at udtrykket »åbenbar« forudsætter en vis grovere tilsidesættelse af retsreglerne, såsom at tilsidesættelsen åbenbart fremstår som en følge af en klar vildfarelse i skønnet vedrørende den situation, med henblik på hvilken beslutningen blev truffet, set i relation til traktatens bestemmelser (jf. Domstolens dom af 21.3.1955, sag 6/54, Nederlandene mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 13, org. ref.: Rec. s. 201, på s. 225, og af 12.2.1960, forenede sager 15/59 og 29/59, Société métallurgique de Knutange mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 159, org. ref.: Rec. s. 9, på s. 28, og kendelse afsagt af Domstolens præsident den 3.5.1996, sag C-399/95 R, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2441, præmis 62).

71 Med hensyn til begrebet magtfordrejning bemærkes, at en retsakt kun er behæftet med magtfordrejning, når det på grund af objektive, relevante og samstemmende indicier må antages, at den er truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfølge andre mål end dem, der er angivet, eller for at omgå en fremgangsmåde, der særligt er fastsat for at imødegå konkret foreliggende vanskeligheder (Domstolens dom af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, præmis 24, og Rettens dom af 24.9.1996, sag T-57/91, Naloo mod Kommissionen, Sml. II, s. 1019, præmis 327).

Anbringendet om, at traktaten ikke finder anvendelse

72 Sagsøgerne har gjort gældende, at traktaten ikke finder anvendelse i den foreliggende sag.

A - Anbringendet om, at sagsøgerne ikke kan betragtes som EKSF-jern- og stålvirksomheder

73 Moccia og Sidercamuna har gjort gældende, at en virksomhed, som påtænker at lukke sine anlæg ikke længere udgør en EKSF-jern- og stålvirksomhed i traktatens artikel 80's forstand, og at traktaten, herunder forbuddet i artikel 4, litra c), på denne baggrund ikke finder anvendelse på dem.

74 Imidlertid skal Retten bemærke, at en EKSF-jern- og stålvirksomhed, som ansøger om lukningsstøtte, bevarer denne status så længe den ikke fuldstændigt og endeligt har indstillet sine aktiviteter, eventuelt som følge af tildelingen af den ovennævnte støtte. I den foreliggende sag må det antages, at sagsøgerne, på det tidspunkt, hvor støtten blev tildelt, enten fremstillede jern- og stålprodukter henhørende under EKSF, eller, hvis de ikke havde en sådan produktion, endnu ikke havde gennemført den definitive lukning. Kommissionen kunne således med rette antage, at sagsøgerne var EKSF-jern- og stålvirksomheder. Anbringendet bør således forkastes.

B - Anbringendet om, at lukningsstøtte, for så vidt som den ikke kan fordreje konkurrencen, falder uden for forbuddet i traktatens artikel 4, litra c)

75 Moccia har nærmere bestemt gjort gældende, at femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, som i henhold til traktatens artikel 95 udgør en undtagelse til dens artikel 4, litra c), skal være i overensstemmelse med traktatens retsgrundsætninger og navnlig skal begrænses til, hvad der er nødvendigt for at undgå at fordreje konkurrencen. Lukningen af en virksomhed, som per definition ikke er konkurrencedygtig, kan ikke fordreje konkurrencen. Herefter er ydelse af lukningsstøtte til en sådan virksomhed ikke forbudt, og kan ikke være omfattet af femte kodeks.

76 Sidercamuna har tilsvarende gjort gældende, at den ansøgte støtte til lukning af de ovenfor anførte grunde ikke kan betragtes som støtte i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 4, litra c). Subsidiært, hvis det fastslås, at der er tale om støtte, er ydelse af denne ikke forbudt.

77 Til støtte for dette anbringende har sagsøgerne fremført tre argumenter.

78 Moccia har gjort gældende, at begrebet statsstøtte i EKSF-traktatens forstand er identisk med det tilsvarende begreb i EF-traktaten, og at støtten - selv på EKSF-traktatens område - er forenelig med fællesmarkedet, når den ikke har nogen negativ påvirkning af konkurrencen.

79 Sidercamuna har henvist til Rettens dom af 24. oktober 1997 (sag T-244/94, Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1963), hvis præmis 32 har følgende indhold:

»Traktatens artikel 4, litra c), forbyder principielt statsstøtte inden for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, for så vidt denne form for støtte kan undergrave virkeliggørelsen af de afgørende målsætninger med Fællesskabet, således som disse er fastlagt i traktaten, herunder navnlig målsætningen om fri konkurrence.«

80 Heraf udleder selskabet, at en støtte kun er forbudt i henhold til traktatens artikel 4, litra c), i det omfang den kan føre til konkurrencemæssig uligevægt.

81 Sidercamuna har også henvist til Domstolens dom af 23. februar 1961 (sag 30/59, De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 211, org. ref.: Rec. s. 1, på s. 40, fjerde afsnit), hvori der med henblik på en beskrivelse af tilskudsbegrebet i traktaten henvises til indholdet af traktatens artikel 5, andet stykke, fjerde led, som pålægger Fællesskabet at varetage fastsættelse, opretholdelse og overholdelse af normale konkurrencebetingelser.

82 Det bemærkes, at formålet med traktatens artikel 4 er det ovenfor nævnte, som er at »varetage fastsættelse, opretholdelse og overholdelse af normale konkurrencebetingelser« (dommen i sagen De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. s. 220). Ifølge litra c) til denne bestemmelse er tilskud eller anden støtte ydet af staterne »i hvilken som helst form dette sker«, forbudt. Denne tilføjelse findes ikke i artikel 4, litra a), b) eller c), og giver dermed det forbud, den indeholder, et usædvanligt bredt anvendelsesområde (førnævnte dom, Sml. s. 220). Til det således udtrykte forbud er valgt en så streng formulering, idet det omhandler direkte indgreb i funktionen af fællesmarkedet for kul og stål, indgreb som i sig selv bliver betragtet som stridende mod selve betingelserne for oprettelsen af dette fælles marked. Derfor bliver de anset for uforenelige hermed, uden at det er nødvendigt at påvise, ja blot undersøge, om der faktisk sker indgreb i konkurrencevilkårene, eller om der eksisterer en risiko herfor (jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Lagrange i forbindelse med dommen i sagen De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, Sml. s. 231, på s. 239).

83 Ordningen i henhold til EKSF-traktatens artikel 4, litra c), adskiller sig derfor fra den i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1 (tidligere artikel 92). Den førstnævnte indeholder et generelt forbud mod enhver støtte, som grundliggende er i strid med selve betingelserne for fastsættelse af et fælles marked for kul og stål. Derimod er støtte ifølge den sidstnævnte bestemmelse kun forbudt i det omfang den efter sin art kan fordreje eller truer med at fordreje konkurrencen ved at favorisere visse virksomheder eller produktioner.

84 Heraf følger, at lukningsstøtte, som en medlemsstat tildeler en EKSF-jern- og stålvirksomhed, henhører under forbuddet i EKSF-traktatens artikel 4, litra c), uden at det er nødvendigt at påvise, om der faktisk foreligger et indgreb i konkurrencebetingelserne. Femte kodeks, som har til formål at fravige dette forbud, finder således anvendelse på en sådan støtte.

85 Denne konklusion anfægtes ikke af dommen i sagen Wirtschaftsvereinigung Stahl m. fl. mod Kommissionen, som er omtalt ovenfor under præmis 79, eller af dommen i sagen De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, som er omtalt ovenfor under præmis 81, og som sagsøgerne har påberåbt sig.

86 Det fastslås ganske vist i dommen i sagen Wirtschaftsvereinigung Stahl m.fl. mod Kommissionen, som er omtalt ovenfor under præmis 79, samt i to andre domme, som er afsagt samme dag (Rettens domme af 24.8.1997, sag T-239/94, EISA mod Kommissionen, Sml. II, s. 1839, præmis 61, og sag T-243/94, British Steel mod Kommissionen, Sml. II, s. 1887, præmis 40), at traktatens artikel 4, litra c), principielt forbyder statsstøtte inden for Fællesskabet, for så vidt denne form for støtte kan undergrave virkeliggørelsen af de afgørende målsætninger med Fællesskabet, således som disse er fastlagt i traktaten, herunder navnlig målsætningen om fri konkurrence. Den understreger dog også (jf. præmis 33, og dommene i sagerne EISA mod Kommissionen, præmis 62, og British Steel mod Kommissionen, præmis 41), at det nævnte forbud dog ikke indebærer, at enhver statsstøtte inden for EKSF skal anses for uforenelig med traktatens målsætninger.

87 Disse domshenvisninger havde dog alene til formål, at det kunne fastslås, at traktatens artikel 4, litra c), ikke var til hinder for, at Fællesskabsinstitutionerne, som har enekompetence på området for støtte inden for Fællesskabet, undtagelsesvis på grundlag af artikel 95, stk. 1 og 2, med henblik på de situationer, der ikke har været forudset, kan godkende støtte, som medlemsstaterne påtænker at yde, og som er forenelig med traktatens målsætninger (jf. dommens præmis 33 og 34, og dommene EISA mod Kommissionen, præmis 62 og 63, og British Steel mod Kommissionen, præmis 41 og 42).

88 I forbindelse med denne dom var formålet med disse henvisninger således, i modsætning til, hvad der er anført af Sidercamuna, ikke at fastslå, at støtte, som var forenelig med traktatens målsætninger, automatisk faldt uden for området for forbuddet i henhold til traktatens artikel 4, litra c).

89 Som anført ovenfor under præmis 82 fastslås det ganske vist i dommen i sagen De gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg mod Den Høje Myndighed, som er omtalt ovenfor i præmis 81 (Sml. s. 211 f.), at formålet med traktatens artikel 4 som er nævnt traktatens artikel 5, andet stykke, tredje led, navnlig er at varetage fastsættelse, opretholdelse og overholdelse af normale konkurrencebetingelser.

90 I forbindelse med denne dom skulle denne henvisning imidlertid ikke tjene som begrundelse for en begrænsning af området for forbud mod støtte, men tværtimod som en udvidelse af dette. Således henviste Domstolen til denne dom med henblik på at udstrække fortolkningen af begreberne tilskud og støtte i den forstand, hvori udtrykkene er anvendt i traktatens artikel 4, litra c), til at omfatte den situation, hvor en del af en produktionsomkostning betales af en anden person end køberen eller brugeren, idet denne betaling åbenbart er til hinder for fastsættelsen af normale konkurrencebetingelser. I samme dom fastslås det i øvrigt udtrykkeligt, således som det blev anført ovenfor i præmis 82, at det forbud, der er indeholdt i bestemmelsen, har et usædvanligt bredt anvendelsesområde. Det følger heraf, at den i dommen indeholdte henvisning til traktatens artikel 5, stk. 2, fjerde led, ikke er udtryk for en begrænsning af området for forbuddet mod støtte i tilfælde af en - konkret påvist - påvirkning af konkurrencebetingelserne.

91 Anbringendet må således forkastes.

Anbringendet om retsstridigheden af artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien

92 Moccia har anført, at et kontrolsystem for Fællesskabet, som skal forhindre misbrug, navnlig i tilfælde af lukning af en virksomhed, alene skal indeholde de betingelser, der er absolut nødvendige for at udøve den pågældende kontrol, og ikke må indeholde unødigt generende betingelser. Det sidste er imidlertid sket i den foreliggende sag, for så vidt som det af en virksomhed, som er lidet konkurrencedygtig, kræves, at den regelmæssigt har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF.

93 Sidercamuna har anført, at princippet om effektiv virkning indebærer, at anvendelsen af fællesskabsretten forudsætter, at dens målsætninger opfyldtes. Eftersom nedsættelsen af produktionskapaciteten er hovedformålet med programmet for støtte til jern- og stålindustrien, ville det være retsstridigt at lade opfyldelsen af denne målsætning afhænge af opfyldelsen af betingelser uden nogen sammenhæng med denne, så som opnåelsen af et vist niveau af løbende produktion.

94 Det bemærkes, at Kommissionen, da den udstedte femte kodeks, og Rådet, da det gav sin samstemmende udtalelse, gav tilladelse til støtte til fordel for virksomheder, som definitivt indstillede produktionen af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF på betingelse af, at de berettigede virksomheder har haft en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF indtil tidspunktet for støttens anmeldelse. Det fremgår af de anfægtede beslutninger (jf. ovenfor, præmis 21), at målsætningen bag disse var alene at yde støtte til lukning til de virksomheder, som havde nået et vist aktivitetsniveau. Derimod fandt Kommissionen og Rådet det hverken nødvendigt eller relevant at undtage virksomheder, som ikke havde en løbende produktion, fra det generelle forbud i traktatens artikel 4, idet lukningen af disse ikke havde nogen indvirkning af betydning på markedet.

95 Dermed følger det af traktatens artikel 4, litra c), at enhver støtte ydet af medlemsstaterne til jern- og stålindustrien, i hvilken som helst form dette sker, er forbudt. Undtagelser til dette forbud, såsom femte kodeks, som er fastsat i medfør af traktatens artikel 95, må fortolkes snævert (Rettens dom af 25.9.1997, sag T-150/95, UK Steel Association mod Kommissionen, Sml. II, s. 1433, præmis 114).

96 Heraf følger, at Kommissionen, under hensyn til det brede anvendelsesområde for forbuddet mod støtte i henhold til traktatens artikel 4, litra c), og til undtagelsernes særlige og begrænsede karakter, i forbindelse med udøvelsen af sin skønsbeføjelse og uden at gøre sig skyldig i åbenbar urigtig retsanvendelse eller at begå magtfordrejning, kunne antage, at støtten til lukningen ville have betydelig indvirkning på markedet og dermed kun skulle tildeles virksomheder, som havde opretholdt en løbende produktion, idet de dog per definition skulle være mindre konkurrencedygtige.

97 Anbringendet må således forkastes.

Anbringendet vedrørende Kommissionens fortolkning i relation til de foreliggende sager af betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks

98 Indledningsvis bemærkes, at Kommissionen i sin beslutning af 12. december 1994, idet den i princippet godkendte støtteordningen i henhold til lov nr. 481/94, gjorde enhver konkret anvendelse af bestemmelsen betinget af en forudgående anmeldelse og anførte, at den i hvert enkelt tilfælde ville lade godkendelsen afhænge af, at visse betingelser var opfyldt. Blandt disse er betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, som Kommissionen fortolker således, at en virksomhed, for at få ret til støtten, skal »have været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen, dvs. mindst otte timer om dagen, i fem dage om ugen hele 1993 og indtil februar 1994, som er tidspunktet for anmeldelsen af lovdekret 103 af februar 1994 til Kommissionen«.

99 Dette kriterium er baseret på den kendsgerning, at jern- og stålproduktion af tekniske årsager foregår i en vedvarende cyklus, i almindelighed på grundlag af tre skift à otte timer om dagen, i syv dage om ugen, dvs. i 168 timer om ugen. Den krævede mindsteproduktion efter dette kriterium er 40 timer om ugen, dvs. ca. en fjerdedel eller 25% af den mulige maksimale produktion (eller produktionskapacitet). Kommissionen har i sit afslag på støtten for hver sagsøger sammenlignet den erklærede mulige maksimale produktion med den faktiske produktion for referenceperioden (fra januar 1993 til februar 1994) og har udtrykt dette forhold i procenter. Den laveste grænse er en faktisk produktion på 25% af den mulige maksimale produktion.

100 Under alle omstændigheder har Kommissionen i sin beslutning af 12. december 1994 udtrykkeligt sikret, at de italienske myndigheder ved hjælp af alternative objektive kriterier kunne godtgøre, at jern- og stålvirksomheden havde opretholdt en løbende produktion. Således har Kommissionen i beslutningen af 12. december 1994 tilføjet, at de italienske myndigheder imidlertid »på grundlag af objektive kriterier [kunne] godtgøre, at en virksomhed, som ikke har opfyldt førnævnte betingelse, regelmæssigt havde fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF«.

101 Endelig bemærkes, at Kommissionen har truffet sit valg med hensyn til hovedkriterium og muligheden for at gøre brug af alternative kriterier i tæt samarbejde med de italienske myndigheder, som beslutningen af 12. december 1994 er stilet til. Således er det i skrivelsen af 5. oktober 1994 fra Ministeriet for Industri, Handel og Håndværk til Kommissionen, anført: »Kommissionens forslag om, at en løbende produktion efter betydningen i artikel 4, stk. 2, i femte kodeks, indebærer, at en virksomhed, som er berettiget til lukningsstøtte, skal have været i drift i gennemsnitlig ét skift om dagen hele 1993, kan med rimelighed tiltrædes. Dette udelukker naturligvis ikke, at Kommissionen kan acceptere, at en virksomhed, som ikke fuldt ud opfylder ovennævnte kriterium på grundlag af andre objektive bestemmelser alligevel har haft en løbende produktion på anmeldelsestidspunktet«.

102 Det følger heraf, at Kommissionen, idet den for det første i beslutningen af 12. december 1994 opstiller et hovedkriterium, som indebærer en formodning for en løbende produktion i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 2, i femte kodeks, og for det andet tillader, at der føres bevis herfor ved hjælp af andre objektive kriterier, hverken har begået magtfordrejning eller åbenbart har tilsidesat traktatens bestemmelser eller en retsregel til gennemførelse heraf.

103 Sagsøgerne har imidlertid til støtte for, at Kommissionen har begået en sådan magtfordrejning eller gjort sig skyldig i en sådan tilsidesættelse ved at anvende hovedkriteriet i forhold til dem, fremført anbringender, som i det væsentlige dels indeholder en kritik af valget af hovedkriterium, dels af Kommissionens afvisning af at tage hensyn til alternative objektive kriterier.

A - Anbringendet, hvormed sagsøgerne anfægter valget af et kriterium for mindsteproduktion på ét skift af otte timer om dagen, i fem dage om ugen

104 Sagsøgerne har dels kritiseret omstændighederne omkring iværksættelsen af dette kriterium, dels kriteriets indhold.

1. Anbringendet, hvormed sagsøgerne kritiserer omstændighederne omkring iværksættelsen af kriteriet

105 Moccia har gjort gældende, at princippet om offentliggørelse af retsakter og princippet om forbud mod retsakters tilbagevirkende gyldighed er blevet tilsidesat.

106 Moccia har for det første gjort gældende, at det pågældende kriterium udgør en regel, som for første gang har fandt anvendelse i beslutning 96/678. Således har det fundet anvendelse på faktiske forhold, som fandt sted mellem januar 1993 og februar 1994. Princippet om forbud mod retsakters tilbagevirkende gyldighed er således blevet tilsidesat.

107 For det andet har selskabet gjort gældende, at denne retsregel ikke har været genstand for nogen offentliggørelse forud for anvendelsen. Princippet om offentliggørelse af retsakter er således også blevet tilsidesat.

108 Det bemærkes, at det med anbringendet kritiseres, at det kriterium, som er defineret i beslutningen af 12. december 1994 med henblik på vurderingen af, om betingelsen om løbende produktion i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, er opfyldt, retter sig til produktionen for en periode, som var afsluttet på det tidspunkt, hvor beslutningen blev truffet og iværksat, dvs. perioden op til datoen for anmeldelsen af den italienske støtteordning til Kommissionen i februar 1994.

109 Imidlertid er den relevante produktionsperiode alene fastsat i henhold til artikel 4, stk. 2, andet led, i femte kodeks, hvorefter støtte til lukning kun kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet, såfremt den virksomhed, som ansøger om støtte, løbende har fremstillet jern- og stålprodukter henhørende under EKSF »indtil den dag, støtten blev anmeldt«.

110 Femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 31. december 1991. I henhold til dens artikel 9 trådte den i kraft den 1. januar 1992.

111 Den produktionsperiode, som tages i betragtning i beslutningen af 12. december 1994 for de virksomheder, som søger om støtte i henhold til lov nr. 481/94 er perioden fra januar 1993 til februar 1994. Perioden ligger således efter datoen for offentliggørelsen og iværksættelsen af femte kodeks, som fastsætter det pågældende bedømmelsesgrundlag.

112 Anbringendet må således forkastes.

2. Anbringenderne, hvormed kriteriets indhold anfægtes

113 Sagsøgerne har rejst tre indsigelser overfor selve indholdet af det kriterium, som er defineret i beslutningen af 12. december 1994. For det første er kriteriet til hinder for, at støtten tilfalder de mindst konkurrencedygtige virksomheder, idet der stilles krav om en høj produktion. For det andet er den fastsatte referenceperiode for kort, og for det tredje udgør kriteriet om den mulige maksimale produktion et vilkårligt parameter.

a) Anbringendet om, at kriteriet er til hinder for, at støtten tilfalder de mindst konkurrencedygtige virksomheder, idet det stiller krav om en objektivt set høj produktion

114 Moccia og Lamifer har gjort gældende, at det følger af punkt I, fjerde afsnit i betragtningerne til femte kodeks, at lukningsstøtten skal tilfalde de mindst konkurrencedygtige virksomheder. Kommissionen krævede imidlertid på grundlag af fortolkningen af kriteriet om løbende produktion af de virksomheder, som ansøgte om støtten, at de opfyldte objektivt set høje produktionsmål. Den har således ikke taget hensyn til den omstændighed, at lukningsstøtte er tiltænkt mindre konkurrencedygtige virksomheder.

115 Indledningsvis bemærkes, at punkt I, fjerde afsnit, i betragtningerne til femte kodeks, som sagsøgerne har henvist til, tilsigter at sammenfatte de principper, som dannede grundlag for Kommissionens beslutning nr. 3484/85/EKSF af 27. november 1985 og for Kommissionens beslutning nr. 322/89/EKSF af 1. februar 1989 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien, tredje og fjerde kodeks for støtte til jern- og stålindustrien. Dets formål er ikke specifikt at fremme lukningsstøtten i henhold til femte kodeks. Eftersom femte kodeks imidlertid har til formål at erstatte de tidligere kodekser, hvis gyldighedsperiode er udløbet, og denne kodeks' særlige begrundelse ikke formelt tager afstand fra disse principper, er det ikke udelukket, at disse principper også kan finde anvendelse på femte kodeks. Denne fortolkning bekræftes af, at tredje betragtning til sjette kodeks for støtte til jern- og stålindustrien indeholder en tilsvarende begrundelse, som henviser til den omhandlede femte kodeks.

116 Denne begrundelse må dog nødvendigvis sammenholdes med ordlyden af femte kodeks og navnlig af dens artikel 4, stk. 2, andet led, hvorefter det kræves af de virksomheder, som ansøger om lukningsstøtte, at de har haft en løbende produktion. Heraf følger, at fællesskabslovgiver ikke har haft til hensigt at lade samtlige mindre konkurrencedygtige virksomheder være omfattet, men kun de virksomheder inden for denne kategori, som havde en »løbende produktion«. Som det blev beskrevet ovenfor (jf. præmis 94, 95 og 96), begik Kommissionen ikke nogen åbenbar fejl, da den begrænsede den pågældende støtte til virksomheder, hvis lukning havde betydelig indvirkning på markedet.

117 Anbringendet bør således forkastes.

b) Anbringendet om, at referenceperioden var for kort

118 Casilina, Dora og Lamifer har for det første gjort gældende, at begyndelsestidspunktet for referenceperioden for den løbende produktion burde have været fastsat til den 1. januar 1991, og for det andet, at det som følge af den utilstrækkelige varighed af referenceperioden ikke var muligt at vurdere, om en virksomheds tilstedeværelse på markedet var betydelig.

- Anbringendet om, at begyndelsestidspunktet for referenceperioden vedrørende den løbende produktion burde have været fastsat til den 1. januar 1991

119 Sagsøgerne har gjort gældende, at begyndelsestidspunktet for referenceperioden vedrørende den løbende produktion burde have været fastsat til den 1. januar 1991, idet denne dato er fastsat i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, første og tredje led.

120 Det bemærkes, at femte kodeks' artikel 4, stk. 2, opstiller de betingelser, som en virksomhed skal opfylde for at lukningsstøtte, som tilfalder denne, kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet.

121 Det bestemmes i artikel 4, stk. 2, første led, at virksomheder skal have opnået selvstændig retsevne »før 1. januar 1991«. I andet led opstilles betingelsen om en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF »indtil den dag, støtten blev anmeldt«. I tredje led bestemmes, at virksomheden ikke må have ændret sine produktions- og anlægsstrukturer »siden den 1. januar 1991«.

122 Det fremgår af denne opremsning, at der til hver af de tre betingelser er knyttet en og samme dato. Fristerne er dog indbyrdes forskellige, idet betingelserne skal være opfyldt henholdsvis før den 1. januar 1991, efter den 1. januar 1991 og før den dag, støtten anmeldes. En ren ordlydsfortolkning danner ikke grundlag for at antage, at betingelsen i artikel 4, stk. 2, andet led, er mindre klar end de øvrige to betingelser, eller at den skal fortolkes på grundlag af disse.

123 Endvidere er det korrekt, at der ikke i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led, er opstillet nogen begyndelsesdato for den løbende produktion. Såfremt fællesskabslovgiver havde haft til hensigt at fastsætte den 1. januar 1991 som den dato, fra hvilken denne betingelse skulle bedømmes, kan det næppe antages, at denne har undladt at anføre denne frist. Desuden ligger denne dato før femte kodeks' ikrafttrædelse.

124 Endelig har Kommissionen med rette anført, at målsætningerne bag på den ene side femte kodeks' artikel 4, stk. 2, første og tredje led, og på den anden side femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led, er forskellige. De førstnævnte tilsigter utvivlsomt at forebygge svig, idet de pågældende forhindres i at oprette et selskab, udvide deres produktionsstruktur eller opgradere deres anlæg med det ene formål at opnå støtte. Derimod er hovedformålet bag artikel 4, stk. 2, andet led, ikke at forebygge svig. Således foreligger der ikke svig i den situation, hvor en eksisterende virksomhed før den 1. januar 1991 og dermed før udstedelsen af femte kodeks indgiver ansøgning om lukningsstøtte i henhold til femte kodeks' artikel 4, stk. 2, første led, selv om den ikke længere har en løbende produktion. Målsætningen bag kravet om løbende produktion er tværtimod at sikre, at tildelingen af lukningsstøtte fører til en væsentlig nedsættelse af produktionen, hvilket forudsætter, at støtten kun tildeles virksomheder, som på tidspunktet for deres lukning havde en produktion af en vis størrelse.

125 Det er korrekt, at denne betingelse sideløbende tilsigter at forebygge svig indtil tidspunktet for støttens anmeldelse, og dermed på et afsluttet og således ubetænkeligt tidspunkt, idet enhver forøgelse af produktionen, som iværksættes for at opfylde kriteriet om løbende produktion er umulig. Dette krav, som kun vedrører den nærmere vurdering af betingelsen, er således uafhængigt af formålet med denne betingelse.

126 Det følger heraf, at den omstændighed, at denne dato er indeholdt i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, første og tredje led, ikke afgørende danner grundlag for at antage, at kriteriet om løbende produktion i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led, burde finde anvendelse fra den 1. januar 1991.

127 Anbringendet bør således forkastes.

- Anbringendet om, at det ikke var muligt på grundlag af den korte referenceperiode at vurdere, om en virksomheds tilstedeværelse på markedet var betydelig

128 Sagsøgerne har gjort gældende, at formålet med det pågældende kriterium var, at kun de virksomheder, hvis tilstedeværelse på kul- og stålmarkedet var betydelig, kunne få tildelt støtte. De har anført, at det ikke er muligt at foretage en korrekt vurdering af en virksomheds tilstedeværelse på et marked på grundlag af en objektivt set begrænset periode som den i sagen omhandlede. En virksomheds tilstedeværelse på markedet er således betydelig, hvis denne virksomhed varigt råder over en vis del af markedet dvs. en del af det pågældende marked dynamisk set og ikke vilkårligt afgrænset til et enkelt år. Sagsøgerne har til sammenligning henvist til Kommissionens beslutning af 12. juli 1989 om en procedure i henhold til EØF-traktatens artikel 85 (IV/30.566 - UIP) (89/467/EØF) (EFT L 226, s. 25), som er udstedt inden for rammerne af EF-traktatens artikel 85, hvori det anerkendtes, at de væsentlige udsving i distributørernes markedsandele fra det ene år til det andet ikke nødvendigvis var ensbetydende med en ændring af deres økonomiske tilstedeværelse på markedet, som tværtimod skulle vurderes dynamisk.

129 Kommissionen har anført, at det ikke fremgår af femte kodeks, fra hvilket tidspunkt betingelsen om løbende produktion skal vurderes. Således tilkommer det denne at fastlægge det tidspunkt, fra hvilket denne vurdering skal foretages, og på denne baggrund at fastsætte den relevante referenceperiode. Kommissionen har foreslået at løse problemet med udgangspunkt i målsætningen bag den pågældende bestemmelse, som er at sikre, at lukningsstøtten har betydelig indvirkning på markedet. Den har forklaret, at det med henblik på at løse denne opgave var nødvendigt for det første at fastsætte en dato, som lå så tæt som muligt op ad datoen for anmeldelsen af den generelle ordning, således at støtten ikke kun blev tildelt de virksomheder, som reelt var aktive på dette tidspunkt. For det andet skulle denne periode være tilstrækkelig lang til, at det kunne undersøges, om den pågældende virksomheds tilstedeværelse på markedet var betydelig. I den forbindelse fandt Kommissionen det rimeligt som referenceperiode at fastsætte perioden mellem det år, som gik forud for tidspunktet for anmeldelsen af den generelle ordning, og anmeldelsestidspunktet.

130 Det bemærkes som anført af Kommissionen, at hvis de virksomheder, som ikke var repræsentative på markedet i 1993 og i januar og februar 1994, men som havde haft en tilstrækkelig produktion i den to-årige periode fra 1991 til 1992, havde kunnet modtage den pågældende støtte, ville nedgangen i produktionen som følge af deres lukning have været fiktiv eller i det mindste væsentligt mindre. Desuden ville man have opnået et resultat, som var i strid med de tilstræbte formål, hvis de virksomheder, som havde en betydelig tilstedeværelse på markedet i 1993, men som udviste en utilstrækkelig aktivitet mellem 1991 og 1992, var blevet udelukket fra at modtage støtte.

131 Det skal tilføjes, at det følger af de oplysninger, som Kommissionen har fremlagt og hvis indhold ikke bestrides, at der er ydet lukningsstøtte til 33 af de 43 italienske jern- og stålvirksomheder som havde ansøgt herom, med henblik på en faktisk nedsættelse af produktionen af varmvalsede produkter med mere end 5 mio. tons, idet denne mængde svarer til de målsætninger, som den italienske regering havde opstillet vedrørende den pågældende støtte. Heraf følger, at Kommissionens valg af referenceperiode til brug for vurderingen af den løbende produktion ikke alene har dannet grundlag for en korrekt vurdering af tilstedeværelsen på markedet af den virksomhed, som skulle lukke, men også har dannet grundlag for, at de af den italienske regering fastsatte målsætninger om reduktion konkret kunne gennemføres.

132 Der er heller ikke grundlag for at tiltræde sagsøgernes argumentation vedrørende ovennævnte beslutning 89/467 af 12. juli 1989. Med denne beslutning, som er udstedt i henhold til EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF), erkendte Kommissionen, at de væsentlige udsving i distributørernes markedsandele fra det ene år til det andet ikke nødvendigvis afspejlede ændringer i deres økonomiske tilstedeværelse på markedet, som tværtimod skulle vurderes i et dynamisk perspektiv. I den forbindelse skal det blot bemærkes, som det blev anført af Kommissionen, at det er irrelevant i den foreliggende sag at henvise til denne beslutning, som vedrører biografbranchen. I dette tilfælde drejede det sig om at evaluere den økonomiske formåen hos virksomheder, som skulle forblive på markedet og navnlig at fastlægge virkningerne af aftalen mellem disse, under hensyn til muligheden for at fjerne konkurrencen på en væsentlig del af de pågældende varer. I den foreliggende sag skal der derimod tages stilling til en jern- og stålvirksomheds tilstedeværelse på markedet med henblik på dens endelige lukning, og dermed i forhold til den produktion, som den kunne have udført. Imidlertid er denne luknings virkning for den samlede jern- og stålproduktion så meget desto væsentligere, som virksomheden har haft en væsentlig produktion i en periode, som ligger tæt op af lukningsdatoen.

133 Heraf følger, at der ikke er ført bevis for, at Kommissionen ved at fastsætte den periode, inden for hvilken den løbende produktion skulle vurderes, åbenbart har tilsidesat traktatens bestemmelser eller en retsregel vedrørende dens anvendelse, eller at den har begået magtfordrejning.

134 Anbringendet bør således forkastes.

c) Anbringenderne, hvorved der rejses indsigelse over for valget af den mulige maksimale produktion som referenceparameter med henblik på beregningen af den løbende produktion

135 Casilina, Dora, og Lamifer har anfægtet den omstændighed, at det kriterium, som Kommissionen udviklede i beslutningen af 12. december 1994 henviser til den mulige maksimale produktion. Referencekriteriet bør efter deres opfattelse for det første være den faktiske produktion. For det andet er anvendelsen af kriteriet om den mulige maksimale produktion uhensigtsmæssig med henblik på at vurdere valseværker, som ikke er stålværker.

- Anbringendet om, at betingelsen om løbende produktion skal vurderes på grundlag af den faktiske produktion

136 Ifølge sagsøgerne er begrebet »maksimalt mulig produktion« anvendt vilkårligt. Det i femte kodeks anvendte udtryk »løbende« omhandler en produktion, som svarer til den, der traditionelt udføres af virksomheden. En produktion kan betragtes som løbende, såfremt den ikke væsentligt adskiller sig fra den tendens, som er konstateret i de forudgående og de efterfølgende år. Denne omstændighed kan udelukkende vurderes på grundlag af reelle forhold, nærmere bestemt den faktiske produktion i de forudgående år og ikke på grundlag af teoretiske og potentielle forhold, såsom produktionskapaciteten.

137 Det bemærkes, som det med rette er anført af Kommissionen, at dens skøn med henblik på valget af referenceparametre til brug for vurderingen af, om betingelsen om løbende produktion er opfyldt, ikke er begrænset af bestemmelsen i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led. En sådan begrænsning kan kun følge af behovet for at fastsætte parametre, som sikrer opfyldelsen af formålet bag den pågældende regel, nærmere bestemt en faktisk nedsættelse af produktionen.

138 Imidlertid har sagsøgerne i stedet for at forklare, hvorfor det af Kommissionen anvendte kriterium åbenbart er i strid med reglerne i femte kodeks eller med dens formål, blot foreslået et alternativt kriterium. Dette kriterium, som er virksomhedens faktiske og løbende produktion fra det ene år til det andet, tager imidlertid ikke højde for virksomhedens produktionskapacitet eller for forholdet mellem produktionskapaciteten og den faktiske produktion. Heraf følger, at der på grundlag af dette kriterium kan tildeles lukningsstøtte til en virksomhed, hvis faktiske produktion ganske vist har været løbende, men kun udgør en ubetydelig del af produktionskapaciteten. En sådan fortolkning ville således i modsætning til det af Kommissionen anvendte kriterium, blot have ført til en nedsættelse af produktionskapaciteten og ikke til en hurtig og væsentlig nedsættelse af den faktiske produktion. I øvrigt, og som det med rette anføres af Kommissionen, såfremt man som foreslået af sagsøgerne tog hensyn til den blotte kontinuitet af en virksomheds produktionsstandard i en given periode, ville støtten endeligt tilfalde virksomheder, som, selv om de befandt sig i en uundgåelig krisesituation, alligevel havde formået at forblive på markedet i en årrække med en marginal produktion, som ville være ubetydelig med henblik på opfyldelsen af de målsætninger, som støtten tilsigter. Eftersom formålet med støttekodeksen er at opnå en væsentlig nedsættelse af produktionen ved hjælp af lukningsstøtten, er det åbenbart, at dette kriterium er mindre egnet til at sikre en opfyldelse af denne målsætning end det af Kommissionen anvendte kriterium.

139 På denne baggrund er det ikke godtgjort, at Kommissionen åbenbart tilsidesatte bestemmelserne i traktaten eller en regel til gennemførelse heraf eller begik magtfordrejning, da den anvendte kriteriet om den mulige maksimale produktion.

- Anbringendet om, at den mulige maksimale produktion er uhensigtsmæssig som kriterium for så vidt angår valseværkernes produktion

140 Ifølge sagsøgerne er den mulige maksimale produktion et uhensigtsmæssigt kriterium for så vidt angår valseværkernes produktion i modsætning til stålværker. Således som kriteriet er blevet anvendt af Kommissionen i den foreliggende sag, er det baseret på, at produktionen er organiseret med tre skift à otte timer om dagen. Produktionen i stålværkerne er af tekniske årsager indrettet således. Imidlertid er valseværker normalt kun indrettet med ét skift, dvs. på grundlag af en produktion på otte timer om dagen.

141 Indledningsvis bemærkes, at sagsøgerens påstand om, at valseværkernes produktion normalt sker i ét skift, udtrykkeligt bestrides af Kommissionen, som har oplyst, at valseværkernes produktion - navnlig af hensyn til effektiviteten af temperaturcyklus'en, dvs. til nødvendigheden af at undgå et enormt gasforbrug med henblik på nedkøling af ovnen - normalt foregår i tre skift. Det fremgår også af sagsakterne, nærmere bestemt af den af ingeniøren Renzo Dusi udarbejdede tekniske rapport af 16. januar 1996, som er indgivet af Lamifer, at dette selskabs begrænsning af produktionen for 1993 til kun at foregå på lørdage og søndage førte til en voldsom stigning i metanforbruget på grund af temperaturcyklus'ens stærkt nedsatte effektivitet. Der er således holdepunkter for at antage, at organisationen af produktionen i færre end tre skift om dagen, selv for valseværker - ikke fører til et optimalt produktionsniveau.

142 Heraf følger, at der ikke er ført bevis for det af sagsøgerne hævdede, som ikke er støttet af objektive forhold i sagen.

143 Som anført af Kommissionen er fordelen med kriteriet om den mulige maksimale produktion, beregnet på grundlag af tre skift, at kriteriet er objektivt, og at det kan anvendes generelt og ensartet på alle jern- og stålvirksomheder.

144 Endelig bemærkes, som allerede anført ovenfor i præmis 131, at det følger af de oplysninger, som Kommissionen har fremlagt, og hvis indhold ikke bestrides, at det - som følge af det anfægtede kriterium - har været muligt at få gennemført en faktisk nedsættelse af produktionen af varmvalsede produkter med mere end 5 mio. tons, og at opfylde de målsætninger, som den italienske regering havde opstillet. Heraf følger, at det er åbenbart, at dette kriterium ikke har været til hinder for tildelingen af lukningsstøtte til valsevirksomheder på rimelige betingelser.

145 Dermed er det ikke godtgjort, at Kommissionen åbenbart tilsidesatte bestemmelserne i traktaten eller gennemførelsesbestemmelser hertil eller begik magtfordrejning, da den fastslog, at den mulige maksimale produktion selv for valseværker skulle beregnes på grundlag af tre skift.

146 Anbringendet bør således forkastes.

B - Anbringendet, hvormed der rejses indsigelse mod Kommissionens afvisning af at tage hensyn til alternative objektive kriterier

147 Moccia, Prolafer og Sidercamuna har rejst indsigelse over, at betingelsen om løbende produktion i henhold til femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led, blev fortolket således, at den udelukkede virksomheder, som var produktionsdygtige, selv om de ikke havde nogen tilstrækkelig faktisk produktion.

148 Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at afvisningen af at anvende kriteriet om produktionsdygtighed er i strid med femte kodeks' formål, som er at nedsætte produktionskapaciteten. For det andet blev dette kriterium allerede godkendt ved beslutningen af 12. december 1994. For det tredje var det med urette, at Kommissionen ved de anfægtede beslutninger afviste den italienske regerings argumentation om, at anvendelsen af kriteriet var begrundet under hensyn til en alvorlig krise på det italienske marked. For det fjerde blev der ikke i de anfægtede beslutninger, hvorved Kommissionen afviste at anvende dette kriterium, taget hensyn til den særlige situation, som virksomhederne Moccia, Prolafer, Lamifer og Sidercamuna befandt sig i, idet disse ellers kunne have påberåbt sig dette kriterium.

1. Anbringenderne om, at afvisningen af at anvende kriteriet om produktionsdygtighed udgør en tilsidesættelse af formålet med femte kodeks for støtte til jern- og stålindustrien

149 Sidercamuna har gjort gældende, at udelukkelsen fra lukningsstøtte af jern- og stålvirksomheder, som var produktionsdygtige, selv om de ikke havde en løbende produktion, er i strid med femte kodeks' artikel 4. Således er formålet med denne bestemmelse at sikre en afvikling af overskudsproduktionen. Ved at udelukke den ovennævnte kategori af virksomheder fra at modtage støtte er dette formål ikke blevet opfyldt. I den forbindelse kan det navnlig ikke udelukkes, at disse virksomheder senere sælger deres produktionsmateriel til andre virksomheder, som endnu er aktive, og dermed senere vender tilbage til markedet, hvilket på længere sigt vil øge produktionskapaciteten.

150 Selskabet har tilføjet, at tildelingen af støtte til denne type virksomheder har en virkning, som ganske vist er uforudsigelig, men som er væsentligere, end hvis der alene tildeles støtte til virksomheder, som opfylder det kriterium, som er fastsat i henholdsvis beslutningen af 12. december 1994 og femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led. Kommissionen har således udstedt en beslutning, som åbenbart er i strid med princippet om effektiv virkning.

151 Heraf udleder den, at Kommissionen ved at udstede beslutningen af 12. december 1994 og beslutning 97/258 ikke alene har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og begået magtfordrejning, men at den også har anvendt sine skønsbeføjelser i strid med traktaten og femte kodeks.

152 Moccia finder ligeledes, at Kommissionen har begået magtfordrejning ved at afslå lukningsstøtte til virksomheder som den selv, som har været nødt til at indstille produktionen på grund af en krise på markedet.

153 Det bemærkes, at det følger af traktatens artikel 4, litra c), at statsstøtte er forbudt. Eftersom forbuddet mod statsstøtte er hovedreglen, og femte kodeks kun er en undtagelse til denne regel, skal den af denne grund fortolkes snævert (dommen i sagen UK Steel Association mod Kommissionen, omtalt ovenfor i præmis 95, præmis 114). Heraf følger, at femte kodeks' artikel 4, stk. 2, andet led, hvori der stilles krav om, at en virksomhed, som ansøger om lukningsstøtte, skal have haft en løbende produktion af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF, skal bedømmes så meget desto strengere.

154 Denne betingelse bekræfter, at femte kodeks ikke tilsigter at fremme lukningen af en hvilken som helst virksomhed med henblik på en hvilken som helst nedsættelse af produktionskapaciteten. Dens formål er derimod at sikre, at der alene gives tilladelse til støtte til virksomheder, som havde en betydelig tilstedeværelse på markedet, og hvis lukning ville føre til en væsentlig nedsættelse af den faktiske jern- og stålproduktion.

155 Fællesskabslovgiver har ved at opstille betingelsen om løbende produktion i femte kodeks' artikel 4, stk. 2, ønsket at styrke den effektive virkning af lukningsstøtten ved, som det med rette er anført af Kommissionen, at sikre, at støtten får en betydelig virkning, ikke blot på nedrivningen af anlæg, men også på reduktionen af det aktuelle produktionsniveau.

156 Denne målsætning er blevet opfyldt eftersom Kommissionens fortolkning af denne betingelse, som anført ovenfor i præmis 131 og 144 har ført til, at tildelingen af lukningsstøtte til 33 af de 43 italienske jern- og stålvirksomheder, som havde ansøgt om støtte, blev godkendt, hvilket svarede til en faktisk produktionsnedgang for varmvalsede produkter på mere end 5 mio. tons.

157 Derimod ville det af sagsøgerne foreslåede referenceparameter, hvorefter virksomheden blot skulle være produktionsdygtig, åbenbart have været i modstrid med ovennævnte betingelse, idet der ikke havde været taget hensyn til den faktiske og dermed den løbende produktion. I øvrigt ville betingelsen, som det med rette er anført af Kommissionen, uvægerligt have medført, at den effektive virkning af det tilsigtede formål ikke var blevet opfyldt eller var blevet stærkt begrænset. Således ville dette kriterium have ført til, at der kunne tildeles støtte til virksomheder, som ikke længere var i drift. Imidlertid kunne det tilstræbte mål kun nås, såfremt den pågældende støtte blev tildelt virksomheder, som var tilstrækkeligt aktive på markedet.

158 Heraf følger, at Kommissionen ved at se bort fra kriteriet om virksomhedens produktionsdygtighed, ikke har gjort sig skyldig i en åbenbar tilsidesættelse af traktatens bestemmelser eller af en retsregel til gennemførelse heraf, eller har begået magtfordrejning.

2. Anbringendet om, at Kommissionen ikke i beslutning 97/258 kunne afvise at anvende kriteriet om produktionsdygtighed, eftersom den allerede havde godkendt kriteriet, da den ved beslutningen af 12. december 1994 godkendte den italienske lovgivning

159 Sidercamuna har gjort gældende, at Kommissionen, da den blokerede for tildeling af lukningsstøtte til virksomheder, som blot var produktionsdygtige, handlede i strid med sin egen beslutning af 12. december 1994, hvorved den tiltrådte lov nr. 481/94 og gennemførelsesbekendtgørelsen, som dannede grundlag for tildelingen af den pågældende støtte, og at den på denne baggrund har tilsidesat retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det bestemmes i gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, stk. 5, at det forhold, at der verserer en konkurssag eller at der er åbnet akkordforhandling ikke er til hinder for tildelingen af støtten, eftersom denne støtte bevilges til den fysiske nedrivning af det anlæg, der anvendes til fremstilling af jern- og stålprodukter henhørende under EKSF. Ved at tiltræde denne bestemmelse har Kommissionen også accepteret kriteriet om produktionsdygtighed.

160 Det bemærkes, at det i gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, stk. 1, litra e), som bærer overskriften »Ansøgningsbetingelser« bestemmes, at tildelingen af lukningsstøtte er betinget af, at virksomheden »løbende [har] haft en produktion, der dokumenteres ved en erklæring«.

161 Under hensyn til denne bestemmelses almengyldighed, er det åbenbart, at artikel 1, stk. 5, som det med rette er anført af Kommissionen, indebærer, at det forhold, at der verserer en konkurssag, ikke er til hinder for lukningsstøtte, og at konkurssagen således ikke i sig selv fører til, at der ikke kan tildeles støtte. Derimod skal bestemmelsen ikke forstås således, at en virksomhed under konkursbehandling kan modtage støtte uden at overholde betingelsen i gennemførelsesbekendtgørelsens artikel 1, litra e), om, at den løbende skal have haft en produktion, der dokumenteres ved en erklæring.

162 Heraf følger, at Kommissionen ikke tilsidesatte retssikkerhedsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, da den ved beslutningen af 12. december 1994 godkendte den italienske lovgivning, idet gennemførelsesbekendtgørelsen ikke indeholder noget kriterium om produktionsdygtighed.

163 Anbringendet bør således forkastes.

3. Anbringendet om, at Kommissionens afvisning af den italienske regerings argumentation, hvorefter det italienske marked var ramt af en alvorlig krise, var ubegrundet

164 Ifølge Sidercamuna har Kommissionen ved beslutning 97/258 med urette afvist de italienske myndigheders påstand, hvorefter faldet i produktionen skyldes særligt ugunstige konjunkturer og en alvorlig krise på markedet for jern- og stålprodukter.

165 Kommissionen har således undladt at foretage en hensigtsmæssig markedsundersøgelse, og har navnlig undladt at tage hensyn til visse grundlæggende forhold, som den forudgående situation, den længerevarende krise inden for sektoren og behovet for omstrukturering.

166 Endelig har den med urette som parameter anvendt oplysninger om produktionen i stedet for oplysninger om forbruget.

167 Det bemærkes, at Kommissionen i beslutning 97/258 (punkt III i betragtningerne) fastslog, at de italienske myndigheders påstand om, at de italienske virksomheders ringe produktion i 1993 skyldes særligt ugunstige konjunkturer og en alvorlig krise på markedet for lange produkter, ikke kan tiltrædes. Ifølge Kommissionen har der faktisk kun været en ganske ringe nedgang i fremstillingen af lange produkter, navnlig for så vidt angår delsektoren for valsetråd og andre flade stave samt profiler. Kommissionen har til støtte for sine antagelser opstillet en tabel, hvoraf det fremgår, at produktionen (i millioner tons) for lange produkter er gået fra 13,3 i 1991 til 13,2 i 1992 og til 12,5 i 1993, og at produktionen af valsetråd er gået fra 3 i 1991 til 3,2 i 1992 og til 3,1 i 1993, og at produktionen af flade stave og profiler er gået fra 3,5 i 1991 til 3,3 i 1992 og til 3,2 i 1993. Kommissionen har tilføjet, at det samme var tilfældet for markedet for rundstål til armeret beton, hvor der ses et let fald i udnyttelsesgraden såvel på europæisk som på nationalt plan. Det følger således af den anden tabel, at fremstillingen af rundstål til armeret beton (i millioner tons) i Europa gik fra 12,24 i 1991 til 12,53 i 1992 og til 12,92 i 1993. Det fremgår endelig af en tredje tabel, at fremstillingen af rundstål til armeret beton i Italien gik fra 5,5 i 1991 til 5,7 i 1992 og til 5,4 i 1993. Heraf slutter Kommissionen, at det følger af disse tal, at de italienske myndigheders påstand om, at de pågældende virksomheders ringe produktion skyldes de ugunstige konjunkturer på markedet i 1993, ikke kunne godtages.

168 Kommissionen kunne på grundlag af disse oplysninger, som ikke bestrides af Sidercamuna, uden at gøre sig skyldig i åbenbart urigtig retsanvendelse, nå til ovennævnte konklusion.

169 Det fremgår endvidere af de tabeller, som er indeholdt i selve beslutningen, at Kommissionen har sammenlignet produktionstallene for Europa og Italien for 1993 med produktionstallene for de to foregående år. Den har således foretaget en markedsundersøgelse, som ikke er åbenbart utilstrækkelig, idet den har dannet grundlag for en relevant tilbagevisning af de italienske myndigheders påstand.

170 I modsætning til det af sagsøgeren anførte var Kommissionen ikke forpligtet til også at foretage en undersøgelse, som tog hensyn til varigheden af krisen i delsektoren og til behovet for omstrukturering i jern- og stålindustrien. Således kunne disse forhold ikke begrunde, at sagsøgeren ikke havde haft en løbende produktion. For det andet foretog fællesskabslovgiver en bedømmelse heraf i forbindelse med dens udstedelse af kodekserne for støtte til jern- og stålindustrien. Imidlertid forhindrede denne bedømmelse ikke fællesskabslovgiver i at gøre tilladelsen til lukningsstøtten afhængig af opfyldelsen af betingelsen om en løbende produktion.

171 For så vidt angår sagsøgerens argumentation om, at der ikke er taget hensyn til oplysningerne om forbruget, skal det blot bemærkes, at den pågældende virksomhed var en producent, som var aktiv på produktionsmarkedet og ikke på forbrugsmarkedet, og eftersom lukningsstøtten tilsigtede at reducere produktionen og ikke forbruget af de pågældende varer, foretog Kommissionen ikke noget åbenbart urigtigt skøn, da den lagde vægt på situationen inden for jern- og stålproduktionen fremfor end situationen på forbrugsmarkedet.

172 Anbringendet bør således forkastes.

4. Anbringendet om den manglende hensyntagen til de særlige forhold hos visse af sagsøgerne

173 Moccia, Prolafer, Lamifer og Sidercamuna har gjort gældende, at der hvad disse virksomheder angår foreligger særlige forhold, som begrunder en fravigelse af betingelsen om løbende produktion.

a) Virksomheden Moccia

174 Ifølge Moccia har Kommissionen, ved at nægte at godkende den påtænkte lukningsstøtte til denne virksomhed, ikke taget hensyn til, at Moccia var nødt til at bringe sine anlæg i overensstemmelse med bestemmelserne om miljøbeskyttel