ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Ved afgørelse af 8. august 2011 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afslog Fjerde Appelkammer ved Harmoniseringskontoret klagen. Det fastslog for det første, at den relevante kundekreds bestod af portugisiske gennemsnitsforbrugere. For det andet fandt det, at intervenienten i tilstrækkelig grad havde bevist, at det ældre varemærke havde været genstand for reel brug i Portugal i løbet af den relevante periode på fem år. Appelkammeret fandt for det tredje, at de omhandlede varer delvis var af samme art og delvis lignede hinanden. For det fjerde bemærkede det, at der var en svag grad af visuel lighed mellem de omtvistede varemærker, og at disse var identiske på det fonetiske plan for den del af den relevante kundekreds, der har et vist kendskab til det engelske sprog, og i nogen grad lignede hinanden for resten af den relevante kundekreds. Hvad angår den begrebsmæssige sammenligning fandt appelkammeret, at de omtvistede varemærker var identiske for den del af den relevante kundekreds, der har et kendskab til det engelske sprog, og neutrale for resten af den relevante kundekreds. Efter bl.a. at have bemærket, at det ældre varemærke havde en normal grad af særpræg, konkluderede appelkammeret i forbindelse med helhedsvurderingen for det femte, at der forelå en risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009.
244

Sagsøgeren har påberåbt sig Kommissionens forpligtelse til med omhu, upartiskhed og omhyggelighed at undersøge de relevante omstændigheder. For det første har sagsøgeren anfægtet, at Kommissionen ikke foretog kontrol under gennemførelsen af kontrakterne. Sagsøgeren har i denne henseende fremhævet Kommissionens stiltiende accept af kontrakternes gennemførelse til trods for sagsøgerens anmodninger om intervention fra Kommissionens embedsmænd over for visse uregelmæssigheder, begået af koordinatoren for et af de to omtvistede projekter, og til trods for sagsøgerens skrivelser til Kommissionen. Sagsøgeren har ligeledes fremhævet, at efter, at koordinatoren for Dicoems-projektet var gået konkurs, fortsatte dette projekt i 18 måneder uden en koordinator. For det andet har sagsøgeren anfægtet, at der ikke blev afholdt møder før den endelige revisionsrapport. For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at de dokumenter, der blev fremlagt den 19. august 2009, ikke er blevet taget i betragtning.
62

For det fjerde har Kommissionen henvist til meddelelsen om resultaterne af risikovurderingen og strategier for risikobegrænsning for stofferne: cadmium og cadmiumoxid, hvorefter udsættelsen for cadmium via miljøet er beregnet på grundlag af alle kendte aktuelle antropogene emissioner af cadmium, dvs. cadmium, der udledes fra cadmium/cadmiumoxidproducerende eller ‑forarbejdende virksomheder, og cadmium fra diffuse kilder såsom gødninger, stålproduktion, forbrænding af olie og kul, trafik, affaldsforbrænding, affaldsdeponier mv. Hvad angår vurderingen af risiciene for menneskers sundhed henvises der i meddelelsen med henblik på at berettige konklusionen om, at der er behov for særlige foranstaltninger for at begrænse risiciene, til problemerne med gentoksicitet og carcinogenicitet som følge af eksponering via miljøet i alle eksponeringsscenarier, eftersom stoffet anses for at være et ikke-tærskelcarcinogen. Hvad angår miljørisikovurderingen henviser denne meddelelse bl.a. til de mulige virkninger ved et affaldsdeponi, hvor perkolat ledes direkte ud i overfladevand, for vande i Det Forenede Kongerige og den belgiske region Valloniet, hvor cadmiumkoncentrationerne er høje, og for jorden i Det Forenede Kongerige på regionalt niveau.
26

Inden for rammerne af det femte anbringende har sagsøgeren anført, at begrundelsen for den anfægtede afgørelse er utilstrækkelig. Sagsøgeren har gjort gældende, at Parlamentet ved ikke at have angivet grundene til, at inderkuverterne blev fundet beskadigede ved åbningen af buddene, ikke har gjort det muligt for sagsøgeren at vurdere velbegrundetheden af den anfægtede afgørelse. Eftersom Parlamentet ikke har fremlagt andre oplysninger over for sagsøgeren, finder denne, at selskabet derfor er blevet nødsaget til at anlægge nærværende søgsmål for at gøre det muligt for Retten at vurdere den anfægtede afgørelses lovlighed.
44

Imidlertid har gengivelsen af en ko i det foreliggende tilfælde, således som appelkammeret med rette har bemærket i den anfægtede afgørelses punkt 26, en antydende karakter i forhold til de omhandlede varer. Denne bestanddel har derfor i det foreliggende tilfælde en svag grad af særpræg. Sagsøgeren har i sin replik anfægtet appelkammerets konklusion i denne henseende, bl.a. for så vidt angår »slik, bolsjer, karameller«, der er omfattet af de ældre varemærker. Uden at der er behov for at udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens argument er fremført for sent, må det konstateres, at det er ugrundet. For så vidt angår de varer, der er omfattet af varemærkeansøgningen, har sagsøgeren ikke fremført noget bestemt argument, der ville kunne rejse tvivl om appelkammerets konklusion. For så vidt angår de varer, der er omfattet af de ældre varemærker, og som nærmere bestemt er genstand for sagsøgerens argumenter, bemærkes ud over den omstændighed, at chokoladebarrer og chokoladevarer kan forventes fremstillet med mælk eller mælkeprodukter, at den beskrivelse, der er fremført af sagsøgeren i dennes skriftlige indlæg, af de varer, der er omfattet af de nævnte varemærker, vedrørende særligt slik, bolsjer og karameller indeholder følgende angivelse: »især fremstillet med mælk, fløde og/eller smør«. Det følger heraf – i modsætning til hvad sagsøgeren i det væsentlige har anført i sine skriftlige indlæg – at det slik og de bolsjer og karameller, der er omfattet af de ældre varemærker, kan forventes fremstillet med mælk eller mælkeprodukter. Denne vurdering understøttes i øvrigt af en erklæring under ed, der er vedlagt som bilag til stævningen, hvori det præciseres, at de karameller, der fremstilles af sagsøgeren, indeholder fløde, smør og mælk. Appelkammeret har derfor ikke begået nogen fejl med hensyn hertil. Under hensyn til denne konklusion er det ikke nødvendigt at afgøre, om appelkammeret har begået en fejl ved på grundlag af de beviser, som intervenienten har fremført for Harmoniseringskontoret, at antage, at forbrugere i Unionen, herunder i Tyskland, er vant til at se varemærker, der indeholder en gengivelse af en ko for varer i klasse 30. Hvis det blev antaget, at appelkammeret har begået en fejl i denne henseende, ville dette ikke berøre konklusionen om, at gengivelsen af en ko i det foreliggende tilfælde har en antydende karakter for så vidt angår de berørte varer.
60

Med hensyn til argumentet om, at den omstændighed, at ABN Amro pålægges et forbud mod at tilpasse sin portefølje via begrænsede frasalg og overtagelser, medfører effektivitetstab, navnlig med hensyn til den spredte karakter af aktiver, som har været i bankens besiddelse længe, og som den skal tage hensyn til, bemærkes det, at den anfægtede afgørelse ikke forbyder frasalg og indeholder en de minimis-undtagelse samt en undtagelse for visse former for overtagelser (jf. ligeledes undersøgelsen af andet led nedenfor), men at dette ikke betyder, at indtægterne fra sådanne frasalg kan unddrages forpligtelsen til at begrænse støtten til det nødvendige minimum. Endvidere må det konstateres, at dette argument fremført af ABN Amro blot er en generel påstand, der ikke er underbygget af nogen konkrete beviselementer. Hvad angår desuden ABN Amros argument, der ligeledes blev fremsat under retsmødet, om, at Kommissionen ikke kunne forbyde virksomheden navnlig at foretage transaktioner i tilknytning til Fortis’ spredte aktiver uden for Nederlandene, som var nødvendige for at sikre, at dens aktiviteter inden for den private banksektor i Nederlandene havde et minimalt effektivitetsniveau, er det tilstrækkeligt at understrege, at effektiviteten af den støttemodtagende banks aktiviteter ikke i omstruktureringsmeddelelsen er opstillet som et kriterium for vedtagelse af foranstaltninger, det er dens rentabilitet derimod. Den omstændighed, at ABN Amro under den administrative procedure har kunnet opleve praktiske vanskeligheder med påvisning af specifikke transaktioner, fordi integrationsprocessen mellem FBN og ABN Amro N ikke var afsluttet, berører ikke denne betragtning.
77

For det andet bemærkes, at når Kommissionen har kunnet godtgøre, at en virksomhed havde deltaget i klart konkurrencebegrænsende møder mellem virksomheder, påhviler det den omhandlede virksomhed at fremlægge en anden forklaring på indholdet af disse møder. Ligeledes bemærkes, at når Kommissionen lægger beviser til grund, som i princippet er tilstrækkelige til at godtgøre, at en overtrædelse har fundet sted, er det ikke tilstrækkeligt, at den omhandlede virksomhed påberåber sig muligheden for, at en omstændighed har fundet sted, som kan påvirke bevisværdien af nævnte beviser, for, at Kommissionen bærer bevisbyrden med hensyn til, at denne omstændighed ikke har kunnet påvirke bevisernes bevisværdi. Tværtimod, med undtagelse af de tilfælde, hvor et sådant bevis ikke kan leveres af den omhandlede virksomhed på grund af Kommissionens egen adfærd, tilkommer det den omhandlede virksomhed at føre bevis for dels, at den af denne påberåbte omstændighed foreligger, dels, at denne omstændighed rejser tvivl med hensyn til bevisværdien af de beviser, som Kommissionen lægger til grund (jf. dommen i sagen E.ON Energie mod Kommissionen, nævnt i præmis 76 ovenfor, præmis 75 og 76 og den deri nævnte retspraksis). For så vidt angår spørgsmål, som har til formål eller til følge, at Kommissionen gives sådanne beviser, råder virksomheden nødvendigvis over en ret til at nægte at udtale sig. I modsat fald ville virksomheden tvinges til at vedgå at have begået en overtrædelse, som det påhviler Kommissionen at føre bevis for som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 60 ovenfor.
27

For det første for så vidt angår den indledende undersøgelsesfase har denne fase som starttidspunkt den dato, hvor Kommissionen under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 18 og 20 i forordning nr. 1/2003 træffer foranstaltninger, der indebærer kritik for at have begået en overtrædelse og har vigtige følgevirkninger for de mistænkte virksomheders situation. For det andet er det først i begyndelsen af den administrative kontradiktoriske fase, gennem klagepunktsmeddelelsen, at den berørte virksomhed bliver underrettet om alle de væsentlige omstændigheder, som Kommissionen lægger til grund på dette trin af proceduren, og at virksomheden har ret til aktindsigt for at sikre en effektiv udøvelse af dens ret til forsvar. Følgelig er det først efter fremsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, at den berørte virksomhed fuldt ud kan gøre retten til forsvar gældende. Såfremt de nævnte rettigheder også omfattede perioden forud for afsendelsen af klagepunktsmeddelelsen, ville det svække effektiviteten af Kommissionens undersøgelse, fordi den berørte virksomhed allerede under den indledende undersøgelsesfase ville blive i stand til at fastslå, hvilke oplysninger Kommissionen allerede havde kendskab til, og dermed hvilke oplysninger der stadig kunne holdes skjult for den (jf. i denne retning dommen i sagen AC-Treuhand mod Kommissionen, nævnt i præmis 26 ovenfor, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
41

I den foreliggende sag har sagsøgeren udtrykkeligt anmodet Retten om, at det fastslås, at Kommissionen skal fremlægge de indicier, den råder over, for at Retten kan sikre sig, at den anfægtede beslutning ikke er vilkårlig. For at begrunde en sådan anmodning har sagsøgeren sat spørgsmålstegn ved, om Kommissionen havde rådighed over sådanne oplysninger forud for vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Den mener, at Kommissionen i realiteten forsøger at få adgang til de omstændigheder, der kan afsløre en tilsidesættelse snarere end at kontrollere rigtigheden og rækkevidden af en bestemt faktisk eller retlig situation, som Kommissionen allerede er i besiddelse af oplysninger om. Til støtte for sin argumentation baserer den sig på den særlig omfattende rækkevidde af den anfægtede beslutning, samt at Kommissionen ikke foretog nogen som helst kontrolundersøgelse i sagsøgerens lokaler i henhold til artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 1/2003. Kommissionen har heller ikke sendt den en begæring om oplysninger i henhold til artikel 18, stk. 2, i samme forordning.
155

Sagsøgeren har i denne forbindelse for det første gjort gældende, at Rådet ikke besvarede de af selskabet fremførte argumenter om, at ≤ B20-blandingerne efter importen af disse ikke længere kunne omdannes til blandinger med højere biodieselindhold, eller argumenterne om, at selskabet ikke kunne omgå en foranstaltning, som ikke oprindeligt vedrørte det. Sagsøgeren er for det andet af den opfattelse, at Rådet umiddelbart fastslog, at den eneste økonomiske begrundelse for eksporten af ≤ B20-blandingerne var tildeling af subsidier i USA og intentionen om at undgå at betale den oprindelige told. Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at Rådet ikke har redegjort for, hvorledes det kunne udvide de omhandlede foranstaltninger til at omfatte ≤ B20-blandingerne, selv om det udtrykkeligt havde undtaget disse fra definitionen af den pågældende vare og af den samme vare i den oprindelige undersøgelse. For det fjerde tilføjede sagsøgeren under retsmødet, at 79. betragtning til den anfægtede antidumpingforordning ikke præciserede, hvorledes det var blevet fastslået, at der forelå antidumping i forbindelse med omgåelsesproceduren. Ifølge sagsøgeren fremgår det af de forklaringer, som Rådet og Kommissionen har afgivet for Retten, at Retten støttede sig dels på oplysninger vedrørende ≤ B20-blandingerne, der blev givet af en operatør under den oprindelige undersøgelse, dels på den oprindelige normale værdi, som var blevet fastslået for > B20-blandingerne for at tilpasse den til ≤ B20-blandingerne.
78

Det skal endvidere bemærkes, at Kommissionen ikke rejser principiel kritik af en medlemsstats mulighed for at bestemme, at der kan udstedes gratis entrébilletter, for så vidt som en sådan handling foretages af markedsføringsmæssige grunde eller som følge af en social forpligtelse, men har i det væsentlige foreholdt de græske myndigheder at have tolereret, at udstedelsen af gratis entrébilletter overskrider rammerne for den undtagelse, der er fastsat i ministerbeslutningen af 1995. I denne forbindelse er det, eftersom ordningen med entrépriser i kasinoer ikke giver en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF for så vidt angår de solgte entrébilletter, og eftersom den omhandlede medlemsstat kan tillade udstedelse af gratis entrébilletter af præcist angivne og berettigede grunde, såsom markedsføringsmæssige grunde eller som følge af en social forpligtelse, rimeligt for denne medlemsstat at opstille den yderligere betingelse, at de afgifter, som ellers ville være blevet betalt til staten, ligeledes betales i tilfældet med gratis entrébilletter. I en sådan sammenhæng påhviler det Kommissionen at godtgøre, at kasinoerne i realiteten udsteder et for stort antal gratis billetter i forhold til det antal billetter, der gør det muligt at nå formålet med ministerbeslutningen af 1995, således at deres beslutning om at tillade fri adgang til deres spillehaller ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i den nationale lovgivning.
Det skal indledningsvis bemærkes, at Lagardère i henhold til stk. 10 i selskabets tilsagn for at opretholde en effektiv konkurrence på de relevante markeder forpligtede sig til at overdrage Editis’ aktiver til en eller flere uafhængige erhververe, som opfyldte følgende betingelser:

»Lagardère må ikke have betydelige direkte eller indirekte interesser hos køberen […].

Køberen eller køberne skal være levedygtige aktører, som er i stand til og har det økonomiske incitament til at opretholde eller oparbejde en effektiv konkurrence, uden at denne formulering på forhånd udelukker nogen kategori af industrielle eller finansielle købere.

[…] [Købet af […] de afståede aktiver, som foretages […], [må] ikke være egnet til at skabe nye konkurrenceproblemer eller indebære en risiko for at forsinke gennemførelsen af disse tilsagn. [Lagardère] må være i stand til at bevise over for Kommissionen, at køberen opfylder betingelserne i tilsagnene, og at det eller de afståede aktiver er solgt i overensstemmelse med disse tilsagn.

Køberen eller køberne skal have opnået eller skal have rimelig udsigt til at kunne opnå alle de nødvendige tilladelser til købet og til udnyttelsen af de afståede aktiver.«
46

I denne forbindelse fremgår det ligeledes af regel 2, stk. 4, i forordning nr. 2868/95 (jf. præmis 43 ovenfor), at varer og tjenesteydelser ikke bør betragtes som værende forskellige, blot fordi de er opført i forskellige klasser i Niceklassifikationen. Denne regel understøttes af retspraksis, hvorefter varer eller tjenesteydelser ikke nødvendigvis skal være omfattet af samme klasse, end ikke samme kategori inden for en given klasse, for med rette at kunne sammenlignes, eller for at det kan konkluderes, at disse varer eller tjenesteydelser er af lignende art (jf. Rettens dom af 14.12.2006, sag T-392/04, Gagliardi mod KHIM – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis). Sagsøgerens argument vedrørende intervenientens bevidste valg af udelukkende at registrere det ældre varemærke for tjenesteydelser i klasse 39 skal derfor forkastes.
20

Under hensyn til besvarelsen af de skriftlige spørgsmål, som Retten har stillet sagsøgeren, og til de præciseringer, som denne har givet i retsmødet, og som er blevet noteret, har sagsøgeren nedlagt følgende påstande: — Principalt omgøres den anfægtede afgørelse, således at der gives fuldt medhold i indsigelsen. — Subsidiært annulleres den anfægtede afgørelse, i det omfang appelkammeret ikke gav medhold i indsigelsen. — Harmoniseringskontoret og intervenienten tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med den foreliggende sag og i forbindelse med indsigelses- og klagesagen for Harmoniseringskontoret.
73

Henset til de i præmis 66-69 ovenfor anførte omstændigheder kan Kongeriget Spanien dernæst ikke med rette gøre gældende, at det i mangel på en formel høring fra Kommissionen ikke var i stand til, i givet fald efter høring af fiskerisektoren, at fremsætte passende forslag, der kunne have påvirket indholdet af den anfægtede forordning. For det første kræver retten til at blive hørt i et tilfælde som i den foreliggende sag nemlig ikke – når den samlede mængde af de nedsættelser, der skal foretages, ikke bestrides af den berørte medlemsstat – at Kommissionen giver nævnte medlemsstat muligheden for at udtale sig om de præcise tal for nedsættelse, som den påtænker at anføre i den anfægtede retsakt, og fordele over flere år for at nå op til det fastsatte loft. I den foreliggende sag var Kongeriget Spanien som følge af accepten af sin forpligtelse til at genoprette den nævnte samlede kvotemængde og i medfør af sin pligt til at samarbejde loyalt, således som denne pligt følger af artikel 4, stk. 3, TEUF, for det andet forpligtet til på eget initiativ og rettidigt at fremlægge enhver relevant oplysning herom for at gøre Kommissionen i stand til på passende vis og på et velinformeret grundlag at udøve sin skønsbeføjelse som omhandlet i kontrolforordningens artikel 105, stk. 2. De spanske myndigheder har imidlertid ikke godtgjort at have grebet de gentagne muligheder i løbet af den administrative procedure til at opfylde deres pligt til loyalt samarbejde og til at fremlægge sådanne relevante oplysninger, og dette uanset at de var klar over betydningen for fiskerisektoren, og at Kommissionen oprindeligt havde påtænkt at fordele de nødvendige nedsættelser over en langt kortere periode end fem år. Endelig har Kongeriget Spanien ikke været i stand til at forklare, hvordan og i hvilket omfang det har hørt den spanske fiskerisektor om den måde, hvorpå den samlede mængde af nedsættelserne skulle fordeles over tid, og dette selv om Kongeriget Spanien allerede fik kendskab hertil i juli 2010 (jf. præmis 3 ovenfor).
54

Det skal i denne forbindelse imidlertid bemærkes, at OLAF i generaldirektørens skrivelse af 10. juni 2011 har redegjort for grundene til, hvorfor udbredelsen af de dokumenter, der var blevet anmodet om aktindsigt i, var til skade for den beskyttede interesse. Ud over den omstændighed, at dokument 1-8 faktisk vedrørte den igangværende undersøgelse, henviste flere af dokumenterne til beviser, som var blevet indsamlet fra forskellige kilder, og en udbredelse heraf kunne advare de personer eller enheder, som var genstand for undersøgelsen, før alle bevisdokumenter var blevet indsamlet. Dokumenterne kunne ligeledes udgøre beviser i forbindelse med sager for nationale retsinstanser, og deres udbredelse kunne således bringe den effektive anvendelse heraf af disse retsinstanser i fare. Dokument 1, 2, 4, 5 og 7 er i øvrigt udtryk for OLAF’s strategi og gennemførelse af undersøgelsen. Udbredelsen heraf kunne give indikationer på OLAF’s arbejdsmetode i nærværende sag og således bringe effektiviteten af OLAF’s opgaver i fare. Dokument 2, 4 og 5 vedrører alle udveksling af oplysninger med nationale myndigheder i forbindelse med den omhandlede undersøgelse, og udbredelsen heraf kunne bringe den gensidige tillid med de nationale myndigheder inden for rammerne af den omhandlede undersøgelse i fare. Udbredelsen af disse dokumenter ville endvidere bringe undersøgelsesstrategien, aktionerne og fortolkningen af procedurerne frem i lyset. Endelig ville udbredelsen af dokumenterne til offentligheden, såsom dokument 6 – et brev fra en erhvervsdrivende med oplysninger til OLAF – udstille kilden og følgelig ikke længere beskytte dennes anonymitet, hvilket ville føre til, at private ville blive afskrækket fra at fremsende oplysninger vedrørende eventuelt svig, og således fratage OLAF og Kommissionen oplysninger, der er nyttige for at indlede undersøgelser med henblik på beskyttelse af EU’s økonomiske interesser.
135

Såfremt det er muligt at gå ud fra forudsætningen om, at citrusfrugters skræl ikke spises direkte med deres kød, og således for citrusfrugter tillade behandling, som kun er tilladt for frugter og grøntsager, der hører under den anden kategori nævnt ovenfor i præmis 131, skal det derfor ligeledes fastslås, at forbrugeren i modsætning til, hvad der gælder for de andre produkter i denne kategori, kan beslutte sig for at benytte deres skræl på den ovenfor i præmis 134 anførte måde og således spise den. Det er følgelig for citrusfrugters vedkommende nødvendigt at oplyse forbrugeren om, at den citrusfrugt, som han/hun har anskaffet sig, selv om den er fuldstændig egnet til normalt indtag, har været behandlet efter høsten, hvilket kan påvirke anvendelsen af dens skræl til kulinariske formål. Det forekommer ikke, og Kongeriget Spanien har ikke gjort gældende, at der findes et tilsvarende behov for andre frugter og grøntsager, hvis skræl ikke spises.
21

Ifølge retspraksis er det de samme kriterier, der skal tages hensyn til ved vurderingen af ligheden mellem de omhandlede varemærker i et tilfælde, hvor der meddeles afslag på registrering af et ansøgt varemærke på grund af risikoen for forveksling under henvisning til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, og i et tilfælde, hvor der meddeles afslag på grund af krænkelse af et ældre varemærkes renommé som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 (dom NC NICKOL, nævnt ovenfor i præmis 18, EU:T:2011:537, præmis 31). I disse to tilfælde, der gør det muligt at udelukke et ansøgt varemærke fra registrering, forudsætter betingelsen om lighed mellem tegnene, at der især foreligger bestanddele af visuel, fonetisk eller begrebsmæssig lighed, således at der efter opfattelsen i den relevante kundekreds foreligger en lighed eller i det mindste en delvis lighed mellem de omhandlede varemærker i en eller flere relevante henseender (domme ACTIVY Media Gateway, nævnt ovenfor i præmis 18, EU:T:2007:359, præmis 35, og NC NICKOL, nævnt ovenfor i præmis 18, EU:T:2011:537, præmis 31; jf. endvidere analogt dom af 23.10.2003, Adidas-Salomon og Adidas Benelux, C-408/01, Sml., EU:C:2003:582, præmis 28 og 30 og den deri nævnte retspraksis).