DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (FEMTE AFDELING) DEN 24. JANUAR 1991. - EDWARD PATRICK LATHAM MOD KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER. - TJENESTEMAND - ANTAGELSE TIL REALITETSBEHANDLING - ANSAETTELSESPROCEDUREN EFTER VEDTAEGTENS ARTIKEL 29, STK. 1, LITRA A) - BEDOEMMELSESRAPPORT - FORSINKELSE - ERSTATNING. - SAG T-27/90.



Samling af Afgørelser 1991 side II-00035



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

1. Tjenestemaend - soegsmaal - akt der indeholder et klagepunkt - forberedende akt - udtalelse fra et raadgivende organ - afvisning

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

2. Tjenestemaend - afgoerelse der indeholder et klagepunkt - meddelelsesformen uden betydning for lovligheden

3. Tjenestemaend - soegsmaal - soegsmaal med paastand om annullation og paastand om erstatning - forskellig baggrund for paastandene - paastandene uafhaengige med hensyn til antagelse til realitetsbehandling

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 90 og 91)

4. Tjenestemaend - bedoemmelse - bedoemmelsesrapport - udfaerdigelse - forsinkelse - tjenstlig fejl der medfoerer ikke-oekonomisk skade

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 43)

Sammendrag

1. Forberedende akter - som f.eks. en udtalelse fra et raadgivende udnaevnelsesudvalg, der kun har en begraenset, raadgivende kompetence - kan ikke goeres til genstand for et soegsmaal, heller ikke selv om det er de eneste akter, sagsoegeren paastaar at have kendskab til. Sagsoegeren kan foerst under et soegsmaal til proevelse af den afgoerelse, der traeffes som afslutning paa proceduren, paaberaabe sig, at forudgaaende akter, der er naert forbundne hermed, er ulovlige.

2. Den maade, hvorpaa administrative beslutninger meddeles, kan principielt ikke paavirke deres lovlighed.

3. Naar en tjenestemand anlaegger sag, dels med paastand om annullation af en akt fra en institution, dels med paastand om erstatning for et tab, der skyldes andre omstaendigheder end den anfaegtede akt, er paastandene ikke saa naert forbundne, at afvisning af annullationspaastanden medfoerer, at ogsaa erstatningspaastanden afvises.

4. En forsinkelse paa 17 maaneder med udfaerdigelsen af en bedoemmelsesrapport er ikke forenelig med god forvaltningsskik. Foreligger der ikke saerlige omstaendigheder, der kan begrunde forsinkelsen, er der tale om en tjenstlig fejl, der kan medfoere en ikke-oekonomisk skade for tjenestemanden, idet det kan give anledning til usikkerhed og uro, at hans personlige aktmappe er mangelfuld eller ufuldstaendig.

En tjenestemand afskaeres kun fra godtgoerelse for den paastaaede ikke-oekonomiske skade, saafremt vedkommende selv i naevnevaerdig grad har medvirket til forsinkelsen.

Dommens præmisser

Sagsfremstilling

1 Sagsoegeren, der er foedt i 1926, blev ansat af Kommissionen i 1971. Han arbejdede i oversaettelsestjenesten til 1973 og derefter i Generaldirektoratet for Det Indre Marked og Industrien til 1983. Han har siden arbejdet i Direktoratet for Beskyttelse og Fremme af Forbrugerinteresser. Denne tjenestegren, der var en del af Generaldirektorat XI (herefter benaevnt "GD XI"), blev i 1989 udskilt som en selvstaendig tjenestegren med betegnelsen "Tjenesten for Forbrugerpolitik" (herefter benaevnt "TFP"). Sagsoegeren er nu indplaceret paa sidste loentrin i loenklasse A4 og har i adskillige tilfaelde forgaeves ytret oenske om at blive forfremmet til en hoejere loenklasse.

2 Kommissionen traf den 19. juli 1988 en afgoerelse, der blev offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 578 af 5. december 1978, om besaettelse af stillinger paa mellemlederniveau. Formaalet hermed var bl.a. i hoejere grad at inddrage det af Kommissionen i 1980 oprettede Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser (herefter benaevnt "Udnaevnelsesudvalget") ved saadanne procedurer.

3 Med hensyn til udfaerdigelse af bedoemmelsesrapport fremsendte sagsoegeren den 4. januar 1989 til sekretaeren for generaldirektoeren i GD XI, Hans Jankowski, en skrivelse, hvori han gjorde opmaerksom paa den forsinkelse, der var indtruffet ved udfaerdigelsen af hans bedoemmelsesrapport for perioden 1985-1987. Sagsoegeren fremsendte den 15. februar 1989 efter anmodning fra bedoemmeren, direktoer Peter Prendergast, et udkast til formulering af afsnit 6, litra b), i bedoemmelsesrapporten, der har overskriften "Detaljeret beskrivelse af de i bedoemmelsesperioden udfoerte arbejdsopgaver". Sagsoegeren fremsendte den 28. marts 1989 en ny skrivelse til Jankowski, hvori han meddelte, at det kunne forventes, at han ville udtage staevning ved Domstolen, hvis hans bedoemmelsesrapport ikke blev fremsendt.

4 Sagsoegeren modtog den 27. april 1989 den foreloebige bedoemmelsesrapport for perioden 1985-1987 og havde samtaler herom med bedoemmeren den 12. og 16. maj 1989. Den 16. maj 1989 fremsendte sagsoegeren endvidere et notat til direktoeren, hvori han gjorde opmaerksom paa de aendringer, som han havde foreslaaet under samtalerne.

5 Sagsoegeren modtog den 7. juli 1989 et revideret udkast til bedoemmelsesrapport, som han underskrev den 27. juli 1989 efter foerst at have naegtet at underskrive. Sagsoegeren fremkom i et bilag med sine bemaerkninger og anfoerte dels, at bedoemmeren ikke havde fulgt hans forslag om, at det blev anfoert under punkt 6, litra b), at han var traadt i stedet for kommissaer Varfis ved et raadsmoede, dels naevnte han sit daarlige forhold til de overordnede, de gode resultater, han havde opnaaet fagligt, samt at han var anerkendt af betydningsfulde eksterne organisationer som specialist i forbrugerret.

6 I mellemtiden var stillingsopslag nr. 19 KOM/63/89/A3/A4/A5 vedroerende en stilling chef for Kontoret for Forbrugeroplysning og -Undervisning i TFP blevet offentliggjort den 9. juni 1989. Sagsoegeren indgav den 22. juni 1989 ansoegning til denne stilling, hvortil 16 andre tjenestemaend ogsaa indgav ansoegning.

7 Efter at have hoert generaldirektoer Barlebo-Larsen, TFP, udtalte Udnaevnelsesudvalget i udtalelse nr. 95/89 af 20. juli 1989, at kun fire ansoegere kunne komme i betragtning til stillingen som chef for Kontoret for Forbrugeroplysning og -Undervisning. Sagsoegeren var ikke blandt disse fire ansoegere. Sekretaer i Udnaevnelsesudvalget Maria Pia Filippone meddelte ved skrivelse af 28. juli 1989 sagsoegeren, at det i udvalgets moede den 20. juli 1989 var blevet besluttet dels, at "med hensyn til indplacering af kontorchefen i TFP 4 'forbrugeroplysning og -undervisning' indplaceres denne i loenklasse A5, loentrin 4", dels at "efter at udvalget har gennemgaaet de indgivne ansoegninger og vurderet ansoegerne, kan De ikke komme i betragtning ved besaettelsen af denne stilling".

8 Den 21. august 1989 blev Kenneth Roberts, tjenestemand i loenklasse A4, forflyttet fra Generaldirektoratet for Forbindelser med Tredjelande og blev udnaevnt til chef for Kontoret for Forbrugerbeskyttelse og -Undervisning med indplacering i samme loenklasse, dvs. A4. Udnaevnelsen blev bekendtgjort i Kommissionens interne administrative information, Infor Rapide nr. 31/89 af 26. september 1989.

9 Sagsoegeren fremsendte den 22. august 1989 et notat til Maria Pia Filippone, hvori han for det foerste gjorde opmaerksom paa, at hans personlige aktmappe ikke havde vaeret komplet, da Udnaevnelsesudvalget gennemgik hans ansoegning, idet den endelige bedoemmelsesrapport for perioden 1. juli 1985-30. juni 1987 manglede, samt anfoerte, at udvalgets udtalelse af denne grund ikke var gyldig.

10 Maria Pia Filippone svarede sagsoegeren den 14. september 1989 og meddelte for det foerste, at Udnaevnelsesudvalget havde raadet over den foreloebige bedoemmelsesrapport af 21. april 1989, der saaledes eksisterede som et administrativt dokument. For det andet meddelte hun, at forsinkelser med hensyn til indsaettelse af bedoemmelsesrapporter i tjenestemaends personlige aktmapper, der anvendes ved interne ansaettelsesprocedurer, ikke kan saette andre administrative procedurer i staa. Endelig gjorde hun opmaerksom paa, at den generaldirektoer, hvorunder sagsoegeren hoerer, havde deltaget i udvalgets arbejde og saaledes havde kunnet give alle noedvendige oplysninger om sagsoegeren.

11 Sagsoegeren fremsendte den 27. september 1989 en ny skrivelse til Maria Pia Filippone, hvori han anfoerte, at det forhold, at hans endelige bedoemmelsesrapport ikke forelaa ved moedet i Udnaevnelsesudvalget, medfoerte, at den interne procedure ikke var forskriftsmaessig og havde paafoert ham en skade. Han tilfoejede, at saafremt fejlen ikke blev rettet, forbeholdt han sig ret til at anlaegge retssag.

12 Sagsoegeren indgav den 25. oktober 1989 klage, hvori han for det foerste henviste til sin forflyttelse fra GD III til GD XI, de forhaabninger om avancement, som hans overordnede havde fremkaldt, sin skuffelse og sit daarlige forhold til de overordnede. Endvidere anfoerte han, at det forhold, at den endelige bedoemmelsesrapport ikke forelaa ved moedet i Udnaevnelsesudvalget den 20. juli 1989, medfoerte, at beslutningen ikke var forskriftsmaessig, at Maria Pia Filippone' s skrivelse af 28. juli 1989 ikke indeholdt en tilstraekkelig begrundelse, og at Kommissionen maatte godtgoere ham den skade, som han havde lidt.

13 Efter indgivelsen af denne klage havde sagsoegeren den 14. december 1989 under et moede mellem forskellige tjenestegrene en samtale med sekretaererne for generaldirektoeren i TFP, Hans Jankowski og Renaud Denuit, og kontorchef Georgio Pincherlé, GD IX. Den 3., 8. og 10. januar 1990 fremsendte sagsoegeren notater til henholdsvis Jankowski, Denuit og Pincherlé, hvori han redegjorde for klagepunkterne med hensyn til sine overordnede. Endvidere fremsendte sagsoegeren den 14. marts 1990 et notat til Sidney Freedman, hvori han redegjorde for sit oenske om at blive forfremmet til loenklasse A3.

14 Richard Hay afslog den 23. maj 1990 sagsoegerens klage, idet han for det foerste henviste til, at udvalget ved moedet den 20. juli 1990 var i stand til at vurdere sagsoegerens ansoegning. Endvidere anfoerte han, at indkaldelsen alene af visse ansoegere til samtale ikke indebar en tilsidesaettelse af lighedsgrundsaetningen, idet sagsoegerens generaldirektoer kun havde indkaldt dem, som han ikke kendte personligt. Endelig henviste Hay til Domstolens dom af 22. juni 1989, (sag 104/88, Brus mod Kommissionen, Sml. s. 1873), hvorefter det forhold, at et afslag paa en ansoegning om forfremmelse ikke er begrundet, ikke har betydning for gyldigheden af den endelige afgoerelse, der traeffes om forfremmelse, og at dette saa meget mere gaelder, naar besaettelsen af den paagaeldende stilling som i det foreliggende tilfaelde ikke indebaerer en forfremmelse.

15 Latham har herefter ved staevning, indgivet til Rettens Justitskontor den 25. maj 1990, anlagt naervaerende sag mod Kommissionen.

16 Den mundtlige forhandling fandt sted den 29. november 1990, og retsformanden erklaerede denne for afsluttet ved retsmoedets slutning.

17 Latham har nedlagt foelgende paastande:

1) Naervaerende sag antages til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.

2) Foelgelig annulleres afgoerelsen af 20. juli 1989, hvorved sagsoegerens ansoegning til en stilling i loenklasse A3/A4/A5, jf. stillingsopslag KOM/63/89, blev afslaaet.

3) Sagsoegeren tilkendes erstatning for det oekonomiske tab og en godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt, idet der tilkendes ham et skoensmaessigt fastsat beloeb paa 600 000 BFR.

4) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.

18 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:

1) Afvisning, subsidiaert frifindelse.

2) Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende regler.

Paastanden om annullation af Udnaevnelsesudvalgets "afgoerelse" af 20. juli 1989

19 Sagsoegte har til stoette for sin afvisningspaastand fremfoert to anbringender. Sagsoegte har for det foerste gjort gaeldende, at den anfaegtede retsakt kun er en forberedende retsakt, der ikke indeholder klagepunkter mod sagsoegeren, og for det andet, at sagsoegeren ikke har soegsmaalsinteresse. Anbringendet om, at der ikke foreligger en retsakt, der indeholder klagepunkter, skal foerst undersoeges.

20 Sagsoegte har anfoert, at Udnaevnelsesudvalget blev oprettet i Kommissionen i 1980, og at dets funktion blev aendret ved Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988, hvorved dets kompetenceomraade blev udvidet - uden aendring af dets raadgivende karakter - til at omfatte besaettelse af stillinger paa mellemlederniveauerne A3, A4 og A5. Endvidere er udvalget ikke kun raadgivende vedroerende bedoemmelse af ansoegernes kvalifikationer, men ligeledes med hensyn til indplacering af den ledige stilling, bl.a. under hensyntagen til den paagaeldende administrative enheds betydning. Sagsoegte har tilfoejet, at denne afgoerelse blev offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 578 af 5. december 1988, og at Hay ved notat af 5. december 1988 orienterede tjenestemaendene om, at de fra 15. november 1988 ville blive underrettet om resultatet af den del af moederne i Udnaevnelsesudvalget, der vedroerte dem. Sagsoegte har paa grundlag heraf anfoert, at sagsoegeren ikke kunne vaere uvidende om indholdet af den nye procedure, der var vedtaget af Kommissionen.

21 Sagsoegte har videre anfoert, at det klart fremgaar af den naevnte information, at Udnaevnelsesudvalget er et raadgivende organ, der ikke har kompetence til at traeffe afgoerelse om besaettelse af ledige stillinger, men kun ansaettelsesmyndigheden har kompetence til at traeffe en saadan afgoerelse. Udvalgets udtalelse af 20. juli 1989, der blev meddelt sagsoegeren ved skrivelse af 28. juli 1989 fra udvalgets generalsekretaer, er kun en forberedende retsakt, der ikke indeholder klagepunkter mod sagsoegeren, jf. artiklerne 90 og 91 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Sagsoegte har herved henvist til foelgende domme fra Domstolen og Retten: 7. april 1965, Weighardt mod Kommissionen (sag 11/64, Sml. 1965-1968, s. 55), 14. december 1966, Alfieri mod Parlamentet (sag 3/66, Sml. 1965-1968, s. 317), 1. februar 1979, Deshormes mod Kommissionen (sag 17/78, Sml. s. 189), 23. oktober 1986, Vaysse mod Kommissionen (sag 26/85, Sml. s. 3147), 4. februar 1987, Bouteiller mod Kommissionen (sag 324/85, Sml. s. 529), 14. februar 1989, Bossi mod Kommissionen (sag 346/87, Sml. s. 327), og 3. april 1990, Pfloescher mod Kommissionen (sag T-135/89, Sml. II, s. 153). Sagsoegte har endvidere henvist til foelgende kendelser fra Domstolen: 9. juni 1980, B. mod Parlamentet (sag 123/80, Sml. s. 1789), 18. november 1980, Macevicius mod Parlamentet (sag 141/80, Sml. s. 3509), og 24. maj 1988, Santarelli mod Kommissionen (forenede sager 78/87 og 220/87, Sml. s. 2699).

22 Sagsoegte har endelig gjort gaeldende, dels at sagsoegeren kun kunne anfaegte gyldigheden af den omhandlede interne ansaettelsesprocedure ved at anlaegge et soegsmaal med henblik paa annullation af ansaettelsesmyndighedens endelige afgoerelse om ansaettelse af den valgte ansoeger, dels at ansaettelsen af Kenneth Roberts i den ledige stilling blev meddelt ved Infor Rapide nr. 31/89, der blev uddelt til hele personalet. Latham kunne heraf udlede, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde taget hans ansoegning i betragtning, og han kunne inden for de fastsatte frister have anfaegtet den endelige afgoerelse om udnaevnelse.

23 Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at Hay' s notat af 5. december 1988 ikke er et officielt notat fra Kommissionen og derfor ikke kan paaberaabes over for tjenestemaendene. For det andet har han gjort gaeldende, at der uddeles et stort antal meddelelser af denne type til tjenestemaendene, og at det ikke er muligt at saette sig ind i indholdet af alle disse. For det tredje har sagsoegeren anfoert, at det af notatet fremgaar, at den fuldstaendige ordlyd af Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988 ville blive udsendt i loebet af de naermeste dage, men at han aldrig har modtaget teksten. Det er hans opfattelse, at hans manglende kendskab til de nye bestemmelser er fuldstaendig forklarlig og rejser spoergsmaalet, om "saadanne aendringer af ansaettelsessystemet ikke burde vaere sket ved en officiel aendring af vedtaegten".

24 Sagsoegeren, der paa ingen maade har bestridt, at Udnaevnelsesudvalget har en raadgivende karakter, har videre anfoert, at han i det foreliggende tilfaelde kun har modtaget de meddelelser, der fremgaar af de ovennaevnte notater af 28. juli og 14. september 1989 fra Maria Pia Filippone, og at han ikke har faaet andre oplysninger vedroerende ansaettelsesmyndighedens endelige afgoerelse. Hans eneste mulighed for sagsanlaeg var derfor at anfaegte det foerste notat, dels under henvisning til notatets indhold, dels under henvisning til, at han ikke har modtaget en senere afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden, der bekraefter eller underkender Udnaevnelsesudvalgets udtalelse. Sagsoegeren har ved den mundtlige forhandling suppleret sin argumentation saaledes: Sammenholdes for det foerste afsnittene 3.2 og 3.3 i afgoerelsen af 19. juli 1988, fremgaar det ifoelge sagsoegeren heraf, at ansaettelsesmyndighedens skoen ved indplacering af den stilling, der skal besaettes, er begraenset, idet ansaettelsesmyndigheden er bundet af Udnaevnelsesudvalgets udtalelse, saaledes at udnaevnelsen kun er en "foelgeafgoerelse". For det andet har sagsoegeren anfoert, at Udnaevnelsesudvalgets afgoerelse af 20. juli 1989 er en retsakt, der indeholder klagepunkter, idet det drejer sig om en retsakt, der udtrykker en klar og endelig stillingtagen. For det tredje har sagsoegeren anfoert, at proceduren med hoering af Udnaevnelsesudvalget ikke er "gennemsigtig", og at vejledningen i forfremmelser fra november 1988 ikke naevnes deri.

25 Retten skal indledningsvis henvise til afsnit 3.2 i Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988 bl.a. vedroerende udvidelse af Udnaevnelsesudvalgets kompetence. Det anfoeres her: "Det Raadgivende Udnaevnelsesudvalg afgiver efter at have hoert vedkommende generaldirektoer en udtalelse om: ansoegernes kvalifikationer og deres egnethed til at bestride en stilling som kontorchef; indplaceringen af den ledige stilling under hensyntagen til kontorets betydning paa grundlag af dets opgaver og/eller stoerrelse". Det anfoeres videre i afsnit 3.3: "Paa grundlag af Det Raadgivende Udnaevnelsesudvalgs udtalelse og efter forslag fra vedkommende generaldirektoer traeffer det kommissionsmedlem, der er ansvarlig for personaleanliggender, efter aftale med det kommissionsmedlem, hvorunder vedkommende generaldirektorat henhoerer, paa Kommissionens vegne afgoerelse om besaettelse af den ledige stilling i henhold til seksdagesproceduren".

26 Retten bemaerker for det foerste, at det i Domstolens dom af 14. juli 1976 fastslaas, at "De soegsmaal, der omhandles i vedtaegtens artikel 90 og 91, har til formaal at sikre Domstolens kontrol med saadanne akter ..., som kan skade Faellesskabets tjenestemaend og ansatte i deres vedtaegtsmaessige stilling" (sag 129/75, Hirschberg mod Kommissionen, Sml. s. 1259). Domstolen har i kendelse af 24. maj 1988 statueret, at "Forberedende akter kan imidlertid ikke goeres til genstand for et soegsmaal ... og sagsoegerne kan kun under et soegsmaal til proevelse af den afgoerelse, der traeffes efter proceduren, goere gaeldende, at tidligere handlinger, som er snaevert forbundet hermed, er ulovlige" (Santarelli mod Kommissionen, anfoert ovenfor).

27 Det fremgaar klart af selve ordlyden af bestemmelserne i Kommissionens afgoerelse af 19. juli 1988 og bekraeftes oven i koebet af indholdet af skrivelsen af 28. juli 1989 fra Udnaevnelsesudvalgets sekretaer, at udvalget kun besidder en begraenset, raadgivende kompetence, baade med hensyn til vurdering af kandidaternes egnethed og indplaceringen af den stilling, der skal besaettes. Det foelger heraf, at udvalgets udtalelse af 20. juli 1989 er en forberedende retsakt, og at den som saadan ikke kan paavirke sagsoegerens vedtaegtsmaessige stilling og derfor heller ikke indeholde klagepunkter mod ham.

28 Der maa imidlertid ogsaa tages stilling til sagsoegerens anbringende om, at det forhold, at han ikke har modtaget en afgoerelse, der indeholder klagepunkter mod ham, maa foere til, at paastanden om annullation af Udnaevnelsesudvalgets udtalelse - der ifoelge sagsoegeren er den eneste meddelelse, der er fremsendt til ham - antages til realitetsbehandling.

29 Det bemaerkes for det foerste, at den maade, hvorpaa administrative beslutninger meddeles, principielt ikke kan paavirke deres lovlighed. Selv om sagsoegeren - saaledes som han har anfoert - ikke fik kendskab til en beslutning, der indeholder et klagepunkt mod ham, foelger det af det anfoerte, at denne omstaendighed ikke kan foere til, at et annullationssoegsmaal vedroerende en rent vejledende udtalelse, antages til realitetsbehandling. Selv om det antages, at sagsoegeren - som han paastaar - slet ikke har haft kendskab til ansaettelsesmyndighedens afslag paa hans ansoegning, er hans retsstilling sikret ved proceduren i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, hvorefter en tjenestemand kan forelaegge en ansoegning for ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning. Sagsoegeren har imidlertid ikke benyttet denne vedtaegtsmaessige ret.

30 For det andet maa det konstateres, at det er korrekt, at sagsoegeren ikke har modtaget en skrivelse, hvori han personligt orienteres om udnaevnelsen af Roberts til den omhandlede stilling, idet Kommissionen ikke har fremsendt en saadan meddelelse. Afgoerelser om forflyttelse og udnaevnelser meddeles almindeligvis i en bekendtgoerelse baade ved opslag og i "Personaleposten", saaledes at tjenestemaendene orienteres herom. I det foreliggende tilfaelde blev udnaevnelsen af Roberts til chef for fjerde kontor i TFP meddelt i den administrative orientering Infor Rapide nr. 31/89 af 26. september 1989. Sagsoegeren burde saaledes have udvist almindelig omhu og holdt sig orienteret med henblik paa at kunne anlaegge sag vedroerende afgoerelsen om udnaevnelse, der ifoelge sagsoegeren indeholder et klagepunkt mod ham.

31 Domstolen har i dom af 24. februar 1981, (forenede sager 161 og 162/80, Carbognani og Goda Zabetta mod Kommissionen, Sml. s. 543), fastslaaet, at det ikke kan goeres gaeldende, at soegsmaal rettet mod en meddelelse fra administrationen maa afvises fra realitetsbehandling med den begrundelse, at meddelelsen blot var en foranstaltning, som skulle forberede en senere afgoerelse, som er forbeholdt ansaettelsesmyndigheden, naar den paa grund af sin ordlyd og affatterens stilling objektivt kunne anses for en endelig afgoerelse truffet af den kompetente administrative myndighed. Dette resultat kan imidlertid ikke overfoeres paa naervaerende sag. Hverken ordlyden af Udnaevnelsesudvalgets udtalelse af 20. juli 1989 eller affatterens stilling kan give anledning til en forkert opfattelse og foere til, at udtalelsen anses for en endelig afgoerelse truffet af den kompetente administrative myndighed.

32 Det maa herefter fastslaas, at paastanden om annullation af Udnaevnelsesudvalgets udtalelse af 20. juli 1989 ikke kan antages til realitetsbehandling, uden at det er noedvendigt at tage stilling til anbringendet om manglende retlig interesse.

Erstatnings- og godtgoerelsespaastandene

33 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det forhold, at der ved den omhandlede forfremmelsesprocedure ikke forelaa en bedoemmelsesrapport for ham, er en "tjenstlig fejl, der medfoerer, at han har krav paa ... erstatning for det oekonomiske tab og godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt". Sagsoegeren har tilfoejet, at "paa grund af sagens faktiske omstaendigheder, Kommissionens efterladenhed, dens gentagne, alvorlige - og til tider bevidste - fejl over for sagsoegeren boer han tilkendes en skoensmaessigt fastsat erstatning og godtgoerelse for den lidte skade paa 600 000 BFR.".

Paastanden om erstatning for oekonomisk tab

A - Formaliteten

34 Sagsoegte har gjort gaeldende, at paastanden om erstatning for oekonomisk tab af to grunde ikke kan antages til realitetsbehandling. For det foerste har sagsoegeren ikke anfaegtet den endelige afgoerelse om udnaevnelse, og Domstolen har i dom af 14. februar 1989, Bossi mod Kommissionen (anfoert ovenfor), fastslaaet, at "en tjenestemand ikke ved hjaelp af en paastand om tilkendelse af skadeserstatning kan omgaa afvisningen af en paastand, som vedroerer lovligheden af den samme retsakt og har samme oekonomiske maal". Sagsoegte har i denne forbindelse ogsaa henvist til Domstolens dom af 7. oktober 1987 (sag 401/85, Schina mod Kommissionen, Sml. s. 3911). Sagsoegte har dernaest henvist til Domstolens dom af 12. december 1967 (sag 4/67, Collignon mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 415), hvor det blev fastslaaet, at afvisning af et annullationssoegsmaal medfoerer afvisning af et erstatningssoegsmaal, der er naert forbundet med annullationssoegsmaalet.

35 Sagsoegeren har ikke udtrykkeligt taget stilling til afvisningspaastanden i processkrifterne. Sagsoegeren har imidlertid under den mundtlige forhandling gjort gaeldende, at der bestaar "en vis uafhaengighed" mellem annullationspaastanden og erstatningspaastanden.

36 Retten henviser for det foerste til Domstolens faste praksis vedroerende princippet om, at de forskellige retsmidler er uafhaengige, bl.a. dom af 22. oktober 1975 (sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171), hvor det blev fastslaaet, at da vedtaegtens artikel 90 og 91 ikke indeholder nogen sondring mellem annullationssoegsmaal og erstatningssoegsmaal, hverken med hensyn til den administrative procedure eller til den processuelle behandling, og da de forskellige retsmidler er uafhaengige af hinanden, kan vedkommende frit vaelge mellem dem eller vaelge dem begge samtidigt under forudsaetning af, at der anlaegges sag inden for fristen paa tre maaneder efter afvisningen af klagen.

37 Domstolen har imidlertid fraveget naevnte princip i tilfaelde, hvor et erstatningssoegsmaal er naert forbundet med et annullationssoegsmaal, der ikke kan antages til realitetsbehandling (Collignon mod Kommissionen, anfoert ovenfor). Endvidere har Domstolen i dom af 15. december 1966 (sag 59/65, Schreckenberg mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 327) fastslaaet, at en part kan rejse en erstatningssag uden at vaere tvunget til at kraeve annullation af den ulovlige retsakt, som har foraarsaget tabet, men parten kan ikke ved at nedlaegge en erstatningspaastand omgaa afvisningen af en paastand, som vedroerer lovligheden af den samme retsakt og har samme oekonomiske maal.

38 Det fremgaar af en gennemgang af Domstolens praksis paa omraadet - navnlig de domme, hvor erstatningspaastande ikke er blevet antaget til realitetsbehandling, fordi de var for naert forbundne med annullationspaastande, der var blevet afvist - at der opstilles to kriterier for afvisning af erstatningspaastande. Disse skal saaledes afvises, naar et erstatningssoegsmaal alene tilsigter at afhjaelpe virkningerne af en akt, hvis en paastand om annullation af denne akt er blevet afvist, eller naar et erstatningssoegsmaal alene har det formaal at daekke et indtaegtstab, som parten ikke ville have haft, hvis han i oevrigt havde faaet medhold i annullationspaastanden (jf. i denne forbindelse domme af 24.6.1971, sag 53/70, Vinck mod Kommissionen, Sml. s. 153, af 21.2.1974, forenede sager 15/73-33/73, 52/73, 53/73, 57/73-109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 og 135/73-137/73, Schots-Kortner m.fl. mod Raadet, Kommissionen og Parlamentet, Sml. s. 177, af 14.7.1976, sag 129/75, Hirschberg mod Kommissionen, Sml. s. 1259, af 16.7.1981, sag 33/80, Albani mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 2141, af 12.11.1981, sag 543/79, Birke mod Kommissionen, Sml. s. 2669 og af 14.2.1989, Bossi mod Kommissionen, anfoert ovenfor). Hvis to soegsmaal derimod har deres baggrund i forskellige akter eller forskellig adfaerd fra administrationens side, kan et erstatningssoegsmaal ikke ligestilles med et annullationssoegsmaal, selv om de to soegsmaal ville foere til samme oekonomiske resultat for sagsoegeren (dom af 13.7.1972, sag 79/71, Heinemann mod Kommissionen, Sml. s. 147).

39 Det bemaerkes, at sagsoegeren i det foreliggende tilfaelde har anvendt meget generelle vendinger i sin staevning, idet han har henvist til "Kommissionens efterladenhed og dens gentagne, alvorlige - og til tider bevidste - fejl over for (ham)", og det kan fastslaas, at han ikke ved sin erstatningspaastand alene soeger afhjaelpning af den anfaegtede akts virkninger, nemlig afslaget paa hans ansoegning til den omhandlede stilling. Hertil kommer, at han ikke har fastsat erstatningens stoerrelse ud fra den loen, som han ville have opnaaet, saafremt han havde faaet den stilling, som annullationspaastanden vedroerer. Det foelger heraf, at erstatningspaastanden i det foreliggende tilfaelde ikke er naert forbundet med annullationspaastanden.

40 Paastanden om erstatning for oekonomisk tab antages derfor til realitetsbehandling.

B - Realiteten

41 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han har lidt et oekonomisk tab som foelge af sagsbehandlingsfejl. Hans ansoegning blev ikke taget i betragtning, selv om hans kvalifikationer svarede til den ledige stilling, og dette maa tilskrives det forhold, at hans endelige bedoemmelsesrapport ikke forelaa for Udnaevnelsesudvalget, og - som sagsoegeren naermere har anfoert i retsmoedet - at hans generaldirektoer over for udvalget er fremkommet med vurderinger, uden at sagsoegeren har kunnet tage stilling til disse og i givet fald fremkomme med sine bemaerkninger.

42 Sagsoegte har gjort gaeldende, at den paastaaede skade hverken er tilstraekkelig direkte eller sikker til at begrunde et erstatningskrav. Sagsoegte har i den forbindelse henvist til generaladvokat M. Darmon' s forslag til afgoerelse i sagen Bossi mod Kommissionen, anfoert ovenfor. Sagsoegeren har saaledes ikke paavist, hvorledes det forhold, at hans bedoemmelsesrapport ikke var endelig, har kunnet paavirke Udnaevnelsesudvalgets vejledende udtalelse og ansaettelsesmyndighedens endelige afgoerelse. Sagsoegte har under retsmoedet anfoert, at generaldirektoerens tilstedevaerelse ved Udnaevnelsesudvalgets moede ikke har paavirket dettes upartiskhed eller kan anses for en sagsbehandlingsfejl.

43 Retten bemaerker, at sagsoegeren i sine processkrifter ikke er fremkommet med oplysninger, der goer det muligt at fastslaa og bestemme et oekonomisk tab. Sagsoegeren har saaledes alene skoensmaessigt fastsat sit krav om erstatning for lidt tab, uden naermere at angive, hvorledes har har opgjort tabet. Endvidere har han ikke godtgjort, at forsinkelsen med udfaerdigelsen af bedoemmelsesrapporten har paafoert ham oekonomisk tab, naar navnlig henses til, at den bedoemmelsesrapport, der forelaa for Udnaevnelsesudvalget, naesten var endelig. Hertil kommer, at sagsoegeren, der er tjenestemand i loenklasse A4' s sidste loentrin, under ingen omstaendigheder kan paaberaabe sig et oekonomisk tab som foelge af, at han ikke har faaet en anden stilling i loenklasse A4.

44 Det maa herefter fastslaas, at sagsoegeren ikke har paavist et oekonomisk tab, uden at det er fornoedent at undersoege, om der er aarsagsforbindelse mellem administrationens mulige fejl og det paastaaede tab. Kommisssionen frifindes derfor for paastanden om erstatning for oekonomisk tab.

Paastanden om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade

45 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at han har lidt en ikke-oekonomisk skade paa grund af forsinkelsen med udfaerdigelsen af hans bedoemmelsesrapport. Han har i denne forbindelse henvist til Domstolens dom af 6. februar 1986 (forenede sager 173/82, 157/83 og 186/84, Castille mod Kommissionen, Sml. s. 497), hvorefter forsinkelser med udfaerdigelsen af bedoemmelser i sig selv kan vaere til skade for tjenestemanden, alene fordi det kan paavirke hans karriereforloeb, at en saadan bedoemmelse ikke foreligger paa et tidspunkt, hvor der skal traeffes beslutninger vedroerende tjenestemanden. Sagsoegerens andet anbringende til stoette for paastanden om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade gaar ud paa, at han foeler sig "foert bag lyset" af sine kolleger, hvilket har saaret ham foelelsesmaessigt, ligesom hans berettigede forventning om en forfremmelse ikke er blevet opfyldt.

46 Sagsoegte har gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke naermere har praeciseret karakteren af den paastaaede ikke-oekonomiske skade, og dette er ifoelge Domstolens praksis en betingelse for at opnaa en godtgoerelse (domme af 14.2.1989, Bossi mod Kommissionen, anfoert ovenfor, og af 9.2.1988, sag 1/87, Picciolo mod Kommissionen, Sml. s. 727). Endvidere har sagsoegeren ikke paavist, at han ville have haft mulighed for at blive forfremmet til den omhandlede kontorchefstilling - eller i hvert fald medtaget i Udnaevnelsesudvalgets indstilling - hvis den endelige bedoemmelsesrapport havde vaeret i hans personlige aktmappe.

47 Retten bemaerker for det foerste, at sagsoegeren ikke tilstraekkeligt har underbygget anbringenderne om, at kolleger og overordnede har "foert ham bag lyset", og at dette har "saaret ham foelelsesmaessigt", ligesom sagsoegeren ikke er fremkommet med bestemte og sikre oplysninger, der goer det muligt at fastslaa, at administrationens adfaerd indebaerer saadanne fejl, at der er paafoert sagsoegeren en ikke-oekonomisk skade.

48 Med hensyn til forsinkelsen med udfaerdigelsen af udkast til bedoemmelsesrapport henviser Retten for det foerste til vedtaegtens artikel 43, stk. 1, hvorefter der "Regelmaessigt og mindst hvert andet aar udfaerdiges ... for hver tjenestemand ... en udtalelse vedroerende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfaerd i henhold til de betingelser, hver institution fastsaetter i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 110". For det andet henvises til artikel 6, stk. 1, i Kommissionens vejledning i bedoemmelse, hvorefter "Bedoemmeren udarbejder bedoemmelsen og fremsender den til den bedoemte tjenestemand inden den foerstkommende 30. november efter bedoemmelsesperiodens udloeb. For det tredje henvises til Domstolens dom af 6. februar 1986, Castille mod Kommissionen (anfoert ovenfor), hvor det blev fastslaaet, at "forsinkelser med udfaerdigelsen af bedoemmelser i sig selv kan vaere til skade for tjenestemanden, alene fordi det kan paavirke hans karriereforloeb, at en saadan bedoemmelse ikke foreligger paa et tidspunkt, hvor der skal traeffes beslutninger vedroerende tjenestemanden".

49 Som Retten har fastslaaet i dom af 8. november 1990 (sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. ...), "kan det medfoere en ikke-oekonomisk skade for en tjenestemand, at hans personlige aktmappe er mangelfuld eller ufuldstaendig, idet dette kan give anledning til usikkerhed og uro med hensyn til hans fremtidige karriere" (jf. i denne forbindelse Domstolens domme af 14.7.1987, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, og af 15.3.1989, sag 140/87, Bevan mod Kommissionen, Sml. s. 701). Modsat er tjenestemanden afskaaret fra enhver godtgoerelse for paastaaet ikke-oekonomisk skade, hvis hans egen adfaerd i naevnevaerdig grad har medvirket til forsinkelsen, eller hvis administrationen ikke har overskredet en rimelig frist for fremsendelse af udkast til rapport for den paagaeldende, hvorved overskridelsen af fristen skal vaere begrundet i, at der foreligger saerlige omstaendigheder (Domstolens dom af 15.5.1983, sag 207/81, Ditterich mod Kommissionen, Sml. s. 1359).

50 Sagsoegeren har foerst den 27. april 1989 modtaget udkast til bedoemmelsesrapport for perioden 1985-1987, selv om denne skulle vaere fremsendt til ham senest den 30. november 1987. Kommissionen har saaledes overskredet den frist, der er fastsat i de almindelige bestemmelsers artikel 6, stk. 1, for udfaerdigelse af foreloebig bedoemmelsesrapport, med et aar, fire maaneder og 27 dage. Kommissionen har ikke fremfoert saerlige omstaendigheder, der kan begrunde denne overskridelse, og sagsoegerens adfaerd har ikke medvirket hertil. Hertil kommer, at Kommissionen for den foregaaende periode 1981-1983 overskred fristen for udarbejdelse af bedoemmelsesrapport med mere end tre aar, og Kommissionen burde have truffet alle foranstaltninger for at bringe denne situation til ophoer.

51 Det maa herefter konstateres, at Kommissionen har begaaet en tjenstlig fejl, der medfoerer, at sagsoegeren har krav paa godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade. Under de foreliggende omstaendigheder findes godtgoerelsen passende at kunne fastsaettes til 50 000 BFR.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

52 I henhold til artikel 69, stk. 3, i Domstolens procesreglement, der finder tilsvarende anvendelse paa Retten, jf. artikel 11, stk. 3, i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, kan Retten ophaeve sagsomkostningerne helt eller delvis, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter, eller hvor der foreligger ganske saerlige grunde. Endvidere kan Retten i henhold til artikel 69, stk. 3, andet afsnit, paalaegge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som han har forvoldt modparten ved sin egen adfaerd (Domstolens dom af 30.5.1984, sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323).

53 Sagsoegeren har i det foreliggende tilfaelde tabt sagen paa flere punkter. Det fremgaar imidlertid af det anfoerte, at sagen i det vaesentlige er anlagt paa grund af en tjenstlig fejl, der kan tilregnes Kommissionen. Kommissionen doemmes derfor i henhold til de anfoerte bestemmelser i Domstolens procesreglement til at betale samtlige sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Femte Afdeling)

1) Kommissionen betaler sagsoegeren en godtgoerelse paa 50 000 BFR.

2) I oevrigt frifindes sagsoegte.

3) Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber betaler samtlige sagens omkostninger.