ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Når Kommissionen efter annullationen af en beslutning vedtaget på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, som fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, efter udløbet af denne traktat genvedtager den annullerede beslutning på grundlag af artikel 7, stk. 1 og 3, og artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, skal den procedure, som resulterer i denne nye beslutning, være i overensstemmelse med de proceduremæssige regler, som er fastsat ved denne forordning, selv om denne procedure er begyndt inden ikrafttrædelsen af denne forordning.

Henset til, at den procedure, som tilsigter at erstatte en annulleret retsakt, i princippet kan genoptages netop på det punkt, hvor ulovligheden indtrådte, har Kommissionen ikke pligt til at vedtage en ny klagepunktsmeddelelse, inden den genvedtager en beslutning, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 65 KS, hvilken beslutning er blevet annulleret, fordi Kommissionen ikke havde kompetence til at vedtage den på grundlag af bestemmelserne i EKSF-traktaten, der ikke længere var i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af denne beslutning.

Under den procedureordning, som er indført med forordning nr. 1/2003, som uddybet i forordning nr. 773/2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til [artikel 101 TEUF og 102 TEUF], bestemmes det imidlertid, at konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne indbydes til at deltage i den mundtlige høring, som efter anmodning fra adressaterne for en klagepunktsmeddelelse finder sted efter udstedelsen af denne. Heraf følger, at Kommissionen har pligt til i medfør af artikel 12 og 14 i forordning nr. 773/2004 at give parterne lejlighed til at fremføre deres argumenter under en mundtlig høring, hvilken høring den har indbudt konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne til.

Når der henses til vigtigheden i forbindelse med den procedure, der er foreskrevet i forordning nr. 1/2003 og nr. 773/2004, af afholdelsen, efter anmodning fra de berørte parter, af en mundtlig høring, som konkurrencemyndighederne i medlemsstaterne indbydes til i overensstemmelse med artikel 14, stk. 3, i den sidstnævnte forordning, udgør undladelsen af at afholde en sådan mundtlig høring en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter. For så vidt som retten til en sådan mundtlig høring som foreskrevet i forordning nr. 773/2004 ikke er blevet overholdt, er det ikke nødvendigt for den virksomhed, hvis rettigheder således er blevet tilsidesat, at godtgøre, at denne tilsidesættelse har kunnet påvirke forløbet af proceduren og indholdet af den omtvistede beslutning til skade for virksomheden. Den nævnte procedure er derfor nødvendigvis behæftet med en fejl, uafhængig af de eventuelt skadelige konsekvenser for den berørte virksomhed, som måtte følge af en sådan tilsidesættelse.

(jf. præmis 26, 28, 31, 32, 36, 38, 42, 43 og 45-47)
Bestemmelserne i Rådets direktiv 2001/14/EF af 26. februar 2001 om tildeling af jernbaneinfrastrukturkapacitet og opkrævning af afgifter for brug af jernbaneinfrastruktur, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/49/EF af 29. april 2004, navnlig dette direktivs artikel 4, stk. 5, og artikel 30, stk. 1, 3, 5 og 6, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der i hvert enkelt tilfælde foreskriver en kontrol af rimeligheden af afgifterne for brug af jernbaneinfrastrukturen ved de almindelige retsinstanser og eventuelt en mulighed for at ændre disse afgifter uafhængigt af det tilsyn, som føres af det i artikel 30 i direktiv 2001/14, som ændret ved direktiv 2004/49, omhandlede tilsynsorgan.

Det fremgår således af 12. betragtning til direktiv 2001/14, at inden for de rammer, der fastlægges af medlemsstaterne, bør afgifts- og kapacitetstildelingsordninger tilskynde jernbaneinfrastrukturforvaltere til at optimere udnyttelsen af deres infrastruktur (dom af 28.2.2013, Kommissionen mod Spanien,C-483/10, EU:C:2013:114, præmis 44). Selv om det i princippet er korrekt, at disse forvaltere kan beregne afgiften ved hjælp af en afgiftsordning, der finder anvendelse på alle jernbanevirksomheder, vil de ikke kunne opnå den optimering, der følger af en sådan ordning, hvis de til enhver tid risikerer, at en civil domstol i medfør af BGB’s § 315 ud fra rimelighedshensyn fastsætter en afgift, som alene gælder for den ene jernbanevirksomhed, der er part i sagen, idet den nævnte retsinstans’ fastsættelse af afgiften således begrænser infrastrukturforvalterens råderum i et omfang, der er uforeneligt med de mål, der forfølges med direktiv 2001/14 (jf. i denne retning dom af 3.10.2013, Kommissionen mod Italien,C-369/11, EU:C:2013:636, præmis 43).

(jf. præmis 80, 81, 103 og domskonkl.)
Hvad for det første angår rækkevidden af IP Translator-dommen, sag C-307/10, bemærkes, at Domstolen i den pågældende doms præmis 61 fastslog, at med henblik på at overholde kravene om klarhed og præcision skal den ansøger af et varemærke, som gør brug af alle de generelle angivelser i klasseoverskriften for en bestemt klasse i Niceklassifikationen med henblik på at identificere de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af ansøgningen om varemærkebeskyttelse, præcisere, om den pågældendes registreringsansøgning omfatter samtlige de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af den alfabetiske fortegnelse i denne bestemte klasse, eller blot visse af disse varer eller tjenesteydelser. Såfremt ansøgningen alene vedrører visse af de nævnte varer eller tjenesteydelser, er ansøgeren forpligtet til at anføre, hvilke varer eller tjenesteydelser i denne klasse der er omfattet.

Domstolen har oplyst i præmis 29 og 30 i Brandconcern-dommen, sag C-577/14, at IP Translator-dommen alene indeholdt præciseringer for så vidt angår kravene til de nye ansøgninger om registrering af EU-varemærker og derfor ikke vedrører de varemærker, der allerede var registreret på tidspunktet for afsigelsen af den sidstnævnte dom. Domstolen udledte deraf i Brandconcern-dommens præmis 31, at det ikke kan lægges til grund, at Domstolen med IP Translator-dommen har ønsket at rejse tvivl om den praksis, der fremgår af meddelelse nr. 4/03, for så vidt angår varemærker, der er registreret inden afsigelsen af sidstnævnte dom.

Meddelelse nr. 2/12 vedtaget af præsidenten for Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuelle Ejendomsrettigheder kan ikke rejse tvivl om denne retspraksis og dermed begrænse rækkevidden af beskyttelsen af de varemærker, der er registreret inden afsigelsen af IP Translator-dommen for varer eller tjenesteydelser, der fremgår af de generelle angivelser i klasseoverskrifterne i Nicearrangementet, til kun at omfatte de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af den alfabetiske fortegnelse i denne klasse, og afslå, at den udstrækkes i overensstemmelse med meddelelse nr. 4/03 til at omfatte alle de varer eller tjenesteydelser, der henhører under den pågældende klasse.

Udstrækningen af den beskyttelse, som de registrerede varemærker giver, kan nemlig ikke ændres på grundlag af en ikke-bindende meddelelse, som ikke har nogen anden funktion end at afklare ansøgerne i forhold til EUIPO’s praksis.

(jf. præmis 37-40)
Enhver af EU-institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger, udgør en »anfægtelig retsakt« i artikel 263 TEUF’s forstand.

Dette er ikke tilfældet med en skrivelse rettet til en medlemsstat fra en direktør i Kommissionen, hvori sidstnævnte dels gav udtryk for sit direktorats holdning, ifølge hvilken den nævnte medlemsstat ansås for at være ansvarlig for tab af egne indtægter forårsaget i en anden medlemsstat, og dels gav udtryk for sin opfattelse for så vidt angår de retlige konsekvenser af de nævnte tab og de forpligtelser for den pågældende medlemsstat, der ifølge direktøren fulgte heraf, samtidig med at denne opfordrede den nævnte medlemsstat til at stille de pågældende beløb til rådighed. Først og fremmest kan nemlig hverken den blotte tilkendegivelse af en juridisk holdning eller den blotte opfordring til at stille de pågældende beløb til rådighed skabe retsvirkninger. Den omstændighed alene, at de omtvistede skrivelser fastsætter en frist for tilrådighedsstillelsen af disse beløb, imens den angiver, at en forsinkelse kan medføre morarenter, gør det i betragtning af skrivelsernes samlede ordlyd i øvrigt ikke muligt at finde, at Kommissionen – i stedet for at give udtryk for sin holdning – havde til hensigt at vedtage retsakter, der skaber bindende retsvirkninger, eller følgelig gøre de nævnte skrivelser til anfægtelige retsakter.

Hvad derefter angår sammenhængen udgør afsendelsen af skrivelser som de omtvistede skrivelser en udbredt praksis hos Kommissionen, som har til formål at indlede uformelle drøftelser vedrørende en medlemsstats overholdelse af EU-retten, der kan efterfølges af indledningen af den administrative fase af en traktatbrudsprocedure. Henset til Kommissionens beføjelse til at indlede en traktatbrudsprocedure, kan en begrundet udtalelse imidlertid ikke have bindende retsvirkninger. Dette gælder så meget desto mere hvad angår skrivelser, der kan analyseres som blotte uformelle åbningsskrivelser forud for åbningen af den administrative fase af en traktatbrudsprocedure. Hvad endelig angår Kommissionens beføjelser har denne institution under alle omstændigheder ikke nogen kompetence til at vedtage bindende retsakter, hvorved den forpligter en medlemsstat til at stille de omhandlede beløb til rådighed.

(jf. præmis 46 og 58-64)
Enhver af EU-institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have bindende retsvirkninger, udgør en »anfægtelig retsakt« i artikel 263 TEUF’s forstand.

Dette er ikke tilfældet med en skrivelse rettet til en medlemsstat fra en direktør i Kommissionen, hvori sidstnævnte dels gav udtryk for sit direktorats holdning, ifølge hvilken den nævnte medlemsstat ansås for at være ansvarlig for tab af egne indtægter forårsaget i en anden medlemsstat, og dels gav udtryk for sin opfattelse for så vidt angår de retlige konsekvenser af de nævnte tab og de forpligtelser for den pågældende medlemsstat, der ifølge direktøren fulgte heraf, samtidig med at denne opfordrede den nævnte medlemsstat til at stille de pågældende beløb til rådighed. Først og fremmest kan nemlig hverken den blotte tilkendegivelse af en juridisk holdning eller den blotte opfordring til at stille de pågældende beløb til rådighed skabe retsvirkninger. Den omstændighed alene, at den omtvistede skrivelse fastsætter en frist for tilrådighedsstillelsen af disse beløb, imens den angiver, at en forsinkelse kan medføre morarenter, gør det i øvrigt i betragtning af skrivelsens samlede ordlyd, ikke muligt at finde, at Kommissionen – i stedet for at give udtryk for sin holdning – havde til hensigt at vedtage retsakter, der skaber bindende retsvirkninger, eller følgelig gøre denne skrivelse til en anfægtelig retsakt.

Hvad derefter angår sammenhængen, udgør afsendelsen af en skrivelse som den omtvistede skrivelse en udbredt praksis hos Kommissionen, som har til formål at indlede uformelle drøftelser vedrørende en medlemsstats overholdelse af EU-retten, der kan efterfølges af indledningen af den administrative fase af en traktatbrudsprocedure. Imidlertid kan en begrundet udtalelse, henset til Kommissionens beføjelse til at indlede en traktatbrudsprocedure, ikke have bindende retsvirkninger. Dette gælder så meget desto mere hvad angår skrivelser, der kan analyseres som blotte uformelle åbningsskrivelser forud for åbningen af den administrative fase af en traktatbrudsprocedure. Hvad endelig angår Kommissionens beføjelser har denne institution under alle omstændigheder ikke nogen kompetence til at vedtage bindende retsakter, hvorved den forpligter en medlemsstat til at stille de omhandlede beløb til rådighed.

(jf. præmis 47 og 60-66)
I henhold til ordlyden af artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [artikel 108 TEUF] forstås ved »ny støtte« enhver støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som ikke er eksisterende støtte, herunder ændringer i eksisterende støtte. Denne bestemmelse, som er formuleret i brede vendinger, kan omfatte såvel selve ændringen som den af denne ændring omfattede støtte.

I henhold til ordlyden af artikel 1, litra b), nr. ii), i den nævnte forordning forstås »eksisterende støtte« bl.a. således, at det omfatter godkendt støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som er godkendt af Kommissionen eller Rådet. En støtte, som har været genstand for en godkendelsesafgørelse, der, som følge af en ændring, som tilsidesætter en i denne afgørelse fastsat betingelse med henblik på at sikre denne støttes forenelighed med det indre marked, ikke længere er omfattet af den afgørelse, hvorved støtten blev godkendt, kan således udgøre ny støtte.

Desuden giver en tilstrækkelig vid fortolkning af begrebet »ny støtte« som omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999, der gør det muligt at dække ikke bare den af den pågældende medlemsstat foretagne ændring af en eksisterende støtteordning i strid med ordningens godkendelsesvilkår, men også hele den således ændrede støtteordning, mulighed for at sikre den effektive virkning af ordningen for kontrol af statsstøtte i Unionen ved at tilskynde den pågældende medlemsstat til at overholde godkendelsesvilkårene for støtteordningen.

Det følger heraf, at Retten tilsidesatte begrebet »ny støtte« som omhandlet i artikel 1, litra c), i forordning nr. 659/1999 og dermed begik en retlig fejl ved at kræve, at Kommissionen godtgjorde, at ændringen af en eksisterende støtte i strid med et godkendelsesvilkår for dens godkendelse påvirker selve indholdet af den allerede eksisterende støtte for at kvalificere ikke alene den pågældende ændring, men ligeledes hele den eksisterende støtte, som ændringen vedrører, som ny og i givet fald ulovlig. En eksisterende støtte, der er ændret i strid med de betingelser for forenelighed, som Kommissionen eller Rådet har opstillet, kan nemlig ikke længere anses for at være godkendt og er af denne grund ikke længere en eksisterende støtte.

(jf. præmis 46-49, 53 og 54)
Artikel 3, nr. 15), i forordning nr. 1907/2006 om registrering, vurdering og godkendelse af samt begrænsninger for kemikalier (REACH) opstiller tre betingelser, som skal opfyldes, for at anvendelsen af et stof kan anses for anvendelse af et mellemprodukt. Den første af disse betingelser vedrører det formål, som forfølges med fremstillingen og anvendelsen af et stof som mellemprodukt, hvilket er at omdanne stoffet til et andet stof. Den anden betingelse vedrører de tekniske midler, der anvendes i forbindelse med denne omdannelse, dvs. den kemiske proces med benævnelsen »syntese«. Den tredje betingelse indskrænker rækkevidden af begrebet »mellemprodukt« til anvendelse af et stof i et kontrolleret miljø, dvs. de beholdere, hvori syntesen finder sted, det sted, hvor fremstillingen eller syntesen finder sted, eller det sted, hvortil stoffet transporteres.

Eftersom det formål, der efterstræbes med fremstillingen og anvendelsen af et stof, er at omdanne det til et andet stof, er den første af de tre betingelser, som fremgår af artikel 3, nr. 15), i forordning nr. 1907/2006, og som skal opfyldes, for at et stof kan kvalificeres som et »mellemprodukt«, opfyldt. Denne forordnings artikel 3, nr. 15), indeholder nemlig ikke yderligere kriterier, hvorefter der kan sondres afhængigt af, om der er tale om et hovedformål eller et biformål, eller fornødent at tage stilling til, om den kemiske proces, hvormed et stof omdannes til et andet stof, sammenstilles med den slutanvendelse, som er formålet med dette stof.

(jf. præmis 33 og 38)
Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en offentlig TV-stations indtægter, der hidrører fra en anden offentlig virksomheds salg af denne TV-stations reklametid, udgør statsmidler, når hele det forløb, som disse indtægter følger indtil deres overførsel til den nævnte TV-station, er reguleret af national lovgivning, i henhold til hvilken offentlige og af staten særligt udpegede virksomheder har til opgave at forvalte de nævnte indtægter.

Begrebet støtte, »som ydes ved hjælp af statsmidler« som omhandlet i denne bestemmelse, omfatter således ud over fordele ydet direkte af staten også fordele, der ydes af offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten med henblik på at forvalte støtten. Det bør i denne forbindelse ikke være muligt efter EU-retten at omgå statsstøttereglerne blot ved at oprette selvstændige institutioner, som foretager støttetildelingen.

Når midler fra offentlige virksomheder er kontrolleret af staten og dermed undergivet dennes bestemmelsesret, er disse midler endvidere omfattet af begrebet »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Når staten udøver en dominerende indflydelse på sådanne virksomheder, er den nemlig fuldt ud i stand til at træffe bestemmelse om anvendelsen af disses midler, herunder om de i givet fald skal anvendes til at finansiere særlige fordele for andre virksomheder. Den omstændighed, at de omhandlede midler bliver administreret af enheder, der ikke henhører under den offentlige myndighed, eller at de er af privat oprindelse, er uden betydning i denne forbindelse.

(jf. præmis 36, 37, 39, 40, 42, 43 og 45)
Sag C-656/15 P

Europa-Kommissionen

mod

TV2/Danmark A/S

»Appel – statsstøtte – artikel 107, stk. 1, TEUF – public service-radio- og TV-virksomhed – foranstaltninger, som de danske myndigheder har truffet i forhold til den danske TV-station TV2/Danmark – begrebet »statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler««

Sammendrag – Domstolens dom (Første Afdeling) af 9. november 2017

Statsstøtte – begreb – støtte hidrørende fra statsmidler – begrebet statsmidler – en offentlig TV-stations indtægter, der hidrører fra en anden offentlig virksomheds salg af denne TV-stations reklametid – indtægter, der forvaltes af offentlige virksomheder, som er oprettet, ejet og udpeget af staten – omfattet

(Art. 107, stk. 1, TEUF)

Artikel 107, stk. 1, TEUF skal fortolkes således, at en offentlig TV-stations indtægter, der hidrører fra en anden offentlig virksomheds salg af denne TV-stations reklametid, udgør statsmidler, når hele det forløb, som disse indtægter følger indtil deres overførsel til den nævnte TV-station, er reguleret af national lovgivning, i henhold til hvilken offentlige og af staten særligt udpegede virksomheder har til opgave at forvalte de nævnte indtægter.

Begrebet støtte, »som ydes ved hjælp af statsmidler« som omhandlet i denne bestemmelse, omfatter således ud over fordele ydet direkte af staten også fordele, der ydes af offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten med henblik på at forvalte støtten. Det bør i denne forbindelse ikke være muligt efter EU-retten at omgå statsstøttereglerne blot ved at oprette selvstændige institutioner, som foretager støttetildelingen.

Når midler fra offentlige virksomheder er kontrolleret af staten og dermed undergivet dennes bestemmelsesret, er disse midler endvidere omfattet af begrebet »statsmidler« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Når staten udøver en dominerende indflydelse på sådanne virksomheder, er den nemlig fuldt ud i stand til at træffe bestemmelse om anvendelsen af disses midler, herunder om de i givet fald skal anvendes til at finansiere særlige fordele for andre virksomheder. Den omstændighed, at de omhandlede midler bliver administreret af enheder, der ikke henhører under den offentlige myndighed, eller at de er af privat oprindelse, er uden betydning i denne forbindelse.

(jf. præmis 44, 45, 47, 48, 50, 51 og 53)
Under en appelsag udgør Rettens fortolkning af national ret et faktisk spørgsmål, der som udgangspunkt falder uden for Domstolens kontrol. Hvad således angår Rettens vurderinger i forhold til national ret er Domstolen kun kompetent til at efterprøve, om denne ret er blevet gengivet forkert.

En sådan urigtig gengivelse af omstændighederne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne.

(jf. præmis 48-50)
Artikel 9, stk. 3, i konventionen om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, der blev undertegnet i Århus den 25. juni 1998 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2005/370/EF af 17. februar 2005, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at en miljøbeskyttelsesorganisation, der er behørigt stiftet, og som opererer i overensstemmelse med de krav, der er fastsat i national ret, skal kunne anfægte en afgørelse om godkendelse af et projekt, der kan være i strid med forpligtelsen til at forebygge forringelse af tilstanden for vandområder, som fastsat i artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/60/EF af 23. oktober 2000 om fastlæggelse af en ramme for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, for en domstol.

Selv om udtrykket »eventuelle kriterier i national ret« i Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, indebærer, at de kontraherende medlemsstater bibeholder en skønsbeføjelse i forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelse, kan det nemlig ikke medføre, at disse indfører kriterier, der er så strenge, at det rent faktisk bliver umuligt for miljøbeskyttelsesorganisationerne at anfægte de handlinger eller undladelser, der er nævnt i denne bestemmelse.

(jf. præmis 48, 58 og domskonkl. 1)
Sag C-569/15

X

mod

Staatssecretaris van Financiën

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden)

»Præjudiciel forelæggelse – anvendelse af de sociale sikringsordninger – vandrende arbejdstagere – fastsættelse af den lovgivning, der finder anvendelse – forordning (EØF) nr. 1408/71 – artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i). – person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område – person, der er ansat i en medlemsstat og udøver lønnet beskæftigelse i en anden medlemsstat under en tre måneders ulønnet ferie«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 13. september 2017

Social sikring – lovgivning, der finder anvendelse – artikel 14, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71 – person, der normalt har lønnet beskæftigelse på to eller flere medlemsstaters område – person, der er bosiddende og udøver lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område og udøver lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område under en tre måneders ulønnet ferie i den første medlemsstat – omfattet – betingelser – den nationale rets efterprøvelse

[Rådets forordning nr. 1408/71, art. 14, stk. 2, litra b), nr. i)]

Artikel 14, stk. 2, litra b), nr. i), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 592/2008 af 17. juni 2008, skal fortolkes således, at en person, som bor og udøver lønnet beskæftigelse på en medlemsstats område, og som i en periode på tre måneder afholder ferie uden løn og udøver en lønnet beskæftigelse på en anden medlemsstats område, skal anses for normalt at udøve lønnet beskæftigelse på to medlemsstaters område i denne bestemmelses forstand, forudsat, dels, at denne person i denne ferieperiode af lovgivningen om social sikring i den første medlemsstat anses for at udøve en lønnet beskæftigelse, dels at beskæftigelsen udøvet på den anden medlemsstats område har en sædvanlig og betydelig karakter, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

Med henblik på at vurdere den sædvanlige og betydelige karakter af den beskæftigelse, der er udøvet på denne sidstnævnte medlemsstats område i den periode, skal der tages hensyn til navnlig varigheden af beskæftigelsesperioden og til beskæftigelsens art som defineret i den kontraktmæssige dokumentation og i givet fald til det arbejde, der reelt er udført (jf. i denne retning dom 13.9.2017, X, C-570/15, præmis 21).

(jf. præmis 27 og 29 samt domskonkl.)