ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Det tredje appelanbringende vedrører et urigtigt skøn hvad angår begyndelsen af beregningen af forældelsesfristen for søgsmålet. Appellanten var overbevist om, at der inden for Den Europæiske Union findes en mekanisme, som sikrer, at Kommissionen vedvarende kontrollerer, om offentlig støtte, der ydes i overensstemmelse med artikel 107 TEUF, påvirker det indre marked, som det foreskrives i artikel 108, stk. 1, TEUF. Appellanten anmodede derfor Kommissionen om at undersøge situationen vedrørende statsstøtte ydet i Den Tjekkiske Republik inden for rammerne af OPVI-programmet. Kommissionen afviste denne anmodning, hvorfor appellanten konkluderede, at den i artikel 108 TEUF fastsatte kontrolordning ikke fungerer. Appellanten anså kun søgsmålet for Retten for en sidste klagemulighed, som ikke ville være nødvendig at anvende. Appellanten udviste mere end gennemsnitlig påpasselighed ved at underrette Kommissionen om de uregelmæssigheder, som forelå i forslaget om og gennemførelsen af OPVI-programmet, og det kan derfor bestemt ikke antages, at appellanten udviste passivitet, mens forældelsesfristen løb.
Sag anlagt den 22. april 2021 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-259/21)

(2021/C 217/46)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved I. Liukkonen og I. Terwinghe, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Artikel 15-17, 20 og artikel 59, stk. 2, i Rådets forordning (EU) 2021/92 af 28. januar 2021 om fastsættelse for 2021 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende i EU-farvande og for EU-fiskerfartøjer i visse andre farvande (1) annulleres.

— Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ifølge Parlamentet bestemmer retsforskrifterne på området, dvs. artikel 10, stk. 4, og artikel 15 i forordning (EU) 2019/1241 (2) og artikel 9 i forordning (EU) 2019/472 (3), at foranstaltninger som de af nærværende søgsmål omhandlede skal vedtages ved de delegerede akter, der nævnes i artikel 290 TEUF.

Til støtte for søgsmålet har Parlamentet således fremsat to anbringender. Det første anbringende vedrører en uregelmæssighed og en omgåelse af proceduren, for så vidt som de anfægtede foranstaltninger skulle have været indført ved de i artikel 290 TEUF omhandlede retsakter og ikke ved proceduren i henhold til artikel 43, stk. 3, TEUF. Det andet anbringende vedrører et brud på det loyale samarbejde i strid med artikel 13, stk. 2, TEU. Ved at vedtage de anfægtede bestemmelser i medfør af en anden procedure end den, der er fastsat herfor i de retsakter, som Parlamentet er medophavsmand til, fratog Rådet Parlamentet den undersøgelsesret, som det ville have haft, hvis den retmæssige procedure var blevet anvendt.

(1) EUT 2021, L 31, s. 31.

(2) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1241 af 20.6.2019 om bevarelse af fiskeressourcerne og beskyttelse af marine økosystemer ved hjælp af tekniske foranstaltninger, om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 2019/2006 og (EF) nr. 1224/2009 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, (EU) 2019/472 og (EU) 2019/1022 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 894/97, (EF) nr. 850/98, (EF) nr. 2549/2000, (EF) nr. 254/2002, (EF) nr. 812/2004 og (EF) nr. 2187/2005 (EUT 2019, L 198, s. 105).

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/472. af 19.3.2019 om en flerårig plan for bestande, der befiskes i de vestlige farvande og tilstødende farvande, og for fiskeriet efter disse bestande, om ændring af forordning (EU) 2016/1139 og (EU) 2018/973 og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 811/2004, (EF) nr. 2166/2005, (EF) nr. 388/2006, (EF) nr. 509/2007 og (EF) nr. 1300/2008 (EUT 2019, L 83, s. 1).
1)

I lyset af artikel 12(2) i forordning 726/2004 (1) (tidligere artikel 12[, stk. 2] i forordning 2309/1993 (2)) og afsnit 2.3 i kapitel 2 i EU-Kommissionens Notice to Applicants, kan et lægemiddel, som det i sagen omhandlede Precedex, der har fået en markedsføringstilladelse i en medlemsstat i henhold til dennes nationale regler forud for medlemsstatens indtræden i EU, men efter at lægemidlet har fået en negativ vurdering fra CPMP under forordning 2309/1993 på samme kliniske grundlag, i en situation hvor den nationale markedsføringstilladelse ikke er blevet opdateret med ny klinisk dokumentation eller tilhørende ekspertrapport, efter medlemsstatens indtræden i EU anses for et referencelægemiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 10, stk. 2, litra a), i direktiv 2001/83 (3), således at det kan danne grundlag for en global markedsføringstilladelse i henhold til artikel 6[, stk. 1,] i direktiv 2001/83?
3)

Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende; skal EU-retten, og navnlig princippet om EU-rettens forrang og princippet om EU-rettens effektive virkning, fortolkes således, at den er til hinder for anvendelsen af en bestemmelse i national ret om præklusion, såsom voldgiftslovens § 34, stk. 2, såfremt anvendelsen medfører, at en part i en retssag, hvorved voldgiftskendelsen indbringes for domstolene, ikke har mulighed for at gøre den indsigelse gældende, at der ikke foreligger en gyldig voldgiftsaftale af den grund, at voldgiftsklausulen i eller tilbuddet i henhold til artikel 26 ECT er ugyldigt eller ikke finder anvendelse som stridende mod EU-retten?
—

Republikken Bulgarien tilpligtes at betale et fast beløb på 3 156 EUR om dagen beregnet fra forkyndelsen af dommen af 5. april 2017, Kommissionen mod Bulgarien (C-488/15, EU:C:2017:267), indtil forkyndelsen af dommen i nærværende sag, eller — såfremt dommen opfyldes tidligere — indtil den 31. december i det sidste år, hvori den ikke er blevet opfyldt, men under alle omstændigheder ikke mindre end et fast minimumsbeløb på 653 000 EUR, til Kommissionen.
1)

Skal artikel 77, stk. 1, og artikel 79, stk. 1, i forordning 2016/679 (1) fortolkes således, at den administrative klageadgang, der er fastlagt i artikel 77, udgør et instrument til udøvelse af offentlige rettigheder, mens den søgsmålsret, der er fastlagt i artikel 79, udgør et instrument til udøvelse af private rettigheder? Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, følger det da deraf, at tilsynsmyndigheden, som det påhviler at påkende administrative klager, har den overordnede kompetence til at fastslå, at der foreligger en overtrædelse?
2)

Såfremt dette spørgsmål skal besvares benægtende, skal artikel 8, stk. 3, litra d), i direktiv 2013/33 da fortolkes således, at frihedsberøvelse under de beskrevne omstændigheder kun er tilladt på grundlag af på forhånd fastsatte objektive kriterier og en forudgående konstatering af, at ansøgeren allerede har haft mulighed for at indgive en ansøgning om international beskyttelse, på grundlag af hvilken det kan konkluderes, at der er rimelig grund til at antage, at nævnte ansøgning kun er blevet indgivet for at forsinke eller forhindre en afgørelse om tilbagesendelse?
C 228/13

Appel iværksat den 26. januar 2021 af Allergan Holdings France til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 18. november 2020 i sag T-664/19 — Allergan Holdings France mod EUIPO — Dermavita (JUVEDERM ULTRA)

(Sag C-41/21 P)

(2021/C 228/17)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Allergan Holdings France (ved avocat T. de Haan og solicitor J. Day)

De andre parter i appelsagen i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Dermavita Co. Ltd

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 29. april 2021 besluttet, at appellen ikke admitteres, og bestemt, at Allergan Holdings France bærer sine egne omkostninger.
2)

Såfremt det første præjudicielle spørgsmål besvares benægtende, er det med henblik på fastsættelsen af toldværdien i henhold til artikel 30, stk. 2, litra a) og b), nødvendigt at rette henvendelse til toldmyndighederne i andre medlemsstater for at få oplyst toldværdien af lignende varer, der fremgår af deres databaser, og/eller er det nødvendigt at konsultere en fællesskabsdatabase og få oplyst de toldværdier, der fremgår heraf?
1)

Skal princippet om merværdiafgiftens neutralitet samt 30. betragtning til og artikel 63, 167, 168, 178-180, 182 og 273 i momsdirektivet (1) fortolkes således, at de er til hinder for det sidste punktum i § 137, stk. 3, i Az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (lov nr. CXXVII af 2007 om merværdiafgift) i den affattelse, der var gældende fra den 1. januar 2015 til den 31. december 2017, hvorefter »en afgiftspligtig person, også i det tilfælde, hvor skattemyndigheden inddrager vedkommendes skatteidentifikationsnummer uden at have suspenderet det, fortaber sin ret til afgiftsfradrag fra det tidspunkt, hvor afgørelsen om inddragelse af det pågældende nummer bliver retskraftig«, og for den nævnte lovs § 137 i den affattelse, der var gældende fra den 1. januar 2018 til den 26. november 2020, hvorefter »en afgiftspligtig person, såfremt den statslige told- og skattemyndighed inddrager vedkommendes skatteidentifikationsnummer, fortaber sin ret til afgiftsfradrag fra det tidspunkt, hvor afgørelsen om inddragelse af det pågældende nummer bliver endelig«[?]
1)

Skal artikel 58, stk. 4, i direktiv 2014/24/EU (1) fortolkes således, at de krav, der med udvælgelseskriterierne opstilles til den økonomiske aktørs medarbejderes formåen med hensyn til en fagspecifik kontrakt inden for byggeriet, må være strengere end de mindstekrav til uddannelse og erhvervskvalifikationer, som den nationale særlov (artikel 163a, stk. 4, i lov om fysisk planlægning) opstiller, uden at det på forhånd er konkurrencebegrænsende, og nærmere bestemt: kræver den fastsatte betingelse om, at de opstillede krav for deltagelsen skal »stå i forhold til« kontraktens genstand, a) at den nationale domstol foretager en bedømmelse af forholdsmæssigheden ud fra de optagne beviser og kontraktens konkrete parametre, selv i de tilfælde, hvor den nationale lov fastsætter en række professionelle, som principielt er kvalificeret til opgaverne i forbindelse med kontrakten, eller b) tillader den, at den retslige kontrol blot begrænses til at prøve, om betingelserne for deltagelse er for strenge i forhold til dem, der principielt er fastsat i den nationale særlov?
5)

Tillader de i artikel 18, stk. 1, i direktiv 2014/24/EU nævnte principper om ligebehandling og forbud mod forskelsbehandling af økonomiske aktører og gennemsigtighedsprincippet sammenholdt med artikel 67, stk. 4, i direktiv 2014/24/EU, hvoraf det fremgår, at tildelingskriterier ikke [medfører], at den ordregivende myndighed gives ubegrænset valgfrihed, at de skal sikre muligheden for effektiv konkurrence og at de skal være ledsaget af specifikationer, der giver mulighed for en effektiv kontrol af tilbudsgivernes oplysninger, med henblik på at vurdere, i hvilket omfang tilbuddene opfylder tildelingskriterierne, at den ordregivende myndighed fastsætter et bestemt kriterium for at vurdere tilbuddene, navnlig et kriterium, som vurderes i henhold til den ordregivende myndigheds individuelle vurdering, selv om det på tidspunktet for fastsættelsen af dette kriterium er kendt, at de økonomiske aktører for den del af udbuddet, som dette kriterium vedrører, vil være omfattet af forretningshemmeligheden, hvorfor den ordregivende myndighed ikke har nogen indvendinger, således at konkurrerende økonomiske aktører, der ikke kan efterprøve deres konkurrenters tilbud eller sammenligne dem med deres egne tilbud, kan få det indtryk, at den ordregivende myndighed har fuldstændig frihed i sin gennemgang og evaluering af buddene?
1)

Er en billetpris for en virksomhed, der er mere fordelagtig end den normale billetpris (her 152,00 EUR i stedet for 169,00 EUR) og beror på en rammeaftale mellem et luftfartsselskab og en anden virksomhed, og som kun kan bookes til forretningsrejser for den pågældende virksomheds medarbejdere, en nedsat billetpris, der ikke direkte eller indirekte er til rådighed for offentligheden, i henhold til artikel 3, stk. 3, første punktum, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1)?
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 2, stk. 4, og artikel 4, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 da fortolkes således, at retten i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på straffuldbyrdelse, når den konstaterer, at den pågældende er blevet idømt en straf af de judicielle myndigheder i udstedelsesstaten for at have begået en samlet lovovertrædelse, hvor tiltalen vedrørte forskellige handlinger, og hvor kun en del af handlingerne udgør en lovovertrædelse for fuldbyrdelsesstaten? Skal der sondres mellem, om udstedelsesstatens fuldbyrdende judicielle myndigheder har anset disse forskellige handlinger for at kunne opdeles eller ej?
1)

Skal artikel 11, stk. 2, artikel 12, stk. 1, litra d), og stk. 2, artikel 23, stk. 1, litra b), og artikel 45, stk. 1, samt stk. 3-5, i direktivet om asylprocedurer (1) — i lyset af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) — fortolkes således, at disse bestemmelser, såfremt den i dette direktivs artikel 23, stk. 1, nævnte undtagelse vedrørende [hensynet til den nationale] sikkerhed finder anvendelse, kræver, at en myndighed i en medlemsstat, som har truffet afgørelse vedrørende international beskyttelse, hvorved den har afslået eller frataget denne status af hensyn til den nationale sikkerhed, og den specialiserede myndighed, som har fastslået den fortrolige karakter, skal sikre, at den berørte ansøger, flygtning eller udlænding, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, eller den pågældendes juridiske repræsentant, under alle omstændigheder har ret til adgang til i det mindste essensen af de fortrolige eller klassificerede informationer, som den afgørelse, der er truffet af ovennævnte hensyn, støtter sig på, og til at gøre brug af disse informationer i proceduren vedrørende afgørelsen, såfremt den ansvarlige myndighed har anført, at en sådan videregivelse ville være i strid med hensynet til den nationale sikkerhed?
a.

at fremlægge velfunderede argumenter under retssagen for så vidt angår sagsøgtes manglende brug af varemærket, så vidt dette er muligt for sagsøgeren, og
1)

Skal artikel 184 og 185 i momsdirektivet af 2006 (1) fortolkes således, at en afgiftspligtig, som ved erhvervelse af en vare eller modtagelse af en ydelse, har undladt inden for den gældende nationale forvaltningsfrist at foretage fradrag for indgående moms (»det oprindelige fradrag«) i overensstemmelse med den påtænkte afgiftspligtige benyttelse, har ret til — i forbindelse med en regulering i anledning af den senere første benyttelse af varen eller ydelsen — at gennemføre fradraget, såfremt den faktiske benyttelse af varen eller ydelsen på reguleringstidspunktet er den samme som den påtænkte benyttelse?
2)

Er artikel 49 TEUF og artikel 107, stk. 1, TEUF til hinder for en national regel, som uden behørig grund indfører en yderligere tilladelse og opstiller yderligere betingelser for private hyrevogne, der ønsker at levere tjenester i byområder?
—

tilpligtes sagsøgte i erstatning for økonomisk skade at betale i) den resterende del af lønnen svarende til anvendelsen af den årlige tilpasning for 2018, dvs. en stigning på 1,4 % for perioden fra den 1. januar 2018 til den 31. december 2018, ii) den resterende del af lønnen svarende til konsekvenserne af anvendelsen af den årlige tilpasning på 0,7 % for 2018 på den løn, som bliver udbetalt fra januar 2018, iii) morarenter af den skyldige restløn, indtil fuldstændig betaling af de skyldige beløb, idet den morarentesats, der finder anvendelse, skal beregnes på grundlag af den af Den Europæiske Centralbank fastsatte rentesats for primære refinansieringsoperationer i den relevante periode, forhøjet med tre procentpoint.
C 228/19

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel Bucureşti (Rumænien) den 3. marts 2021 — Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice mod VB, Direcţia Generalā Regionalā a Finanţelor Publice Bucureşti -Serviciul Soluţionare Contestaţii 1

(Sag C-146/21)

(2021/C 228/24)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Curtea de Apel Bucureşti

Parter i hovedsagen

Appellant: Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti — Administraţia Sector 1 a Finanţelor Publice

Indstævnte: VB og Direcţia Generalā Regionalā a Finanţelor Publice Bucureşti -Serviciul Soluţionare Contestaţii 1

Præjudicielt spørgsmål

Er direktiv 2006/112/EF (1) og princippet om afgiftens neutralitet under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, til hinder for en national lovgivning eller en afgiftsretlig praksis, hvorefter en person, som har været genstand for undersøgelse og har ladet sig momsregistrere efter denne undersøgelses afslutning, ikke er omfattet af ordningen med omvendt betalingspligt (forenklingsforanstaltninger) — som ufravigeligt finder anvendelse på salg af træ på rod — fordi den undersøgte person ikke har anmodet om og opnåede momsregistrering inden gennemførelsen af transaktioner eller på det tidspunkt, hvor den maksimale tærskel er blevet oversteget?

(1) Rådets direktiv 2006/112/EF af 28.11.2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT 2006, L 347, s. 1).
Appel iværksat den 2. april 2021 af Den Europæiske Investeringsbank til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Udvidede Afdeling) den 27. januar 2021 i sag T-9/19, ClientEarth mod EIB

(Sag C-212/21 P)

(2021/C 217/39)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Den Europæiske Investeringsbank (EIB) (ved T. Gilliams, G. Faedo og K. Carr, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: ClientEarth og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Appellen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Den appellerede dom som angivet i domskonklusionen ophæves i sin helhed.

— Hvis Domstolen finder, at sagen er moden til påkendelse, træffes der afgørelse om frifindelse i første instans.

— ClientEarth tilpligtes at betale begge parters sagsomkostninger i både appelsagen og sagen i første instans.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat tre appelanbringender.

For det første blev det i den appellerede dom fejlagtigt fastslået, at EIB’s anbringende om bankens uafhængighed med hensyn til sine finansielle transaktioner måtte afvises. Retten undlod at tage hensyn til bestemmelser i den primære EU-ret, som støtter EIB’s anbringende, anvendte begrundelsespligten forkert og gengav EIB’s svar på EIB’s anmodning om intern prøvelse på grundlag af Århusforordningens artikel 10 (1) urigtigt. Som følge heraf fortolkede Retten definitionen af »forvaltningsakt« i Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra g), fejlagtigt.

For det andet blev det i den appellerede dom fejlagtigt fastslået, at EIB’s bestyrelses afgørelse af 12. april 2018 om godkendelse af et forslag til finansiering af et projekt vedrørende opførelse af et biomassekraftværk i Curtis (Spanien) udgør en forvaltningsakt, som har »bindende og eksterne virkninger« som omhandlet i Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra g). Retten tilsidesatte princippet om, at den primære EU-ret har forrang i forhold til sekundær EU-ret og internationale aftaler, undlod at tage hensyn til artikel 271, litra c), TEUF og artikel 263, stk. 4, TEUF og anvendte artikel 263 TEUF forkert.

For det tredje blev det i den appellerede dom fejlagtigt fastslået, at EIB’s bestyrelses afgørelse af 12. april 2018 udgjorde en forvaltningsakt, som var vedtaget »i henhold til miljølovgivningen« som omhandlet i Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra g). Retten fortolkede definitionen i Århusforordningens artikel 2, stk. 1, litra f), fejlagtigt, undlod at angive det korrekte retsgrundlag for den omhandlede afgørelse og foretog en inkonsekvent fortolkning af Århusforordningen i lyset af Århuskonventionen.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1367/2006 af 6.9.2006 om anvendelse af Århus-konventionens bestemmelser om adgang til oplysninger, offentlig deltagelse i beslutningsprocesser samt adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet på Fællesskabets institutioner og organer (EUT 2006, L 264, s 13).
2.2

Er den nævnte støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF forenelig med det indre marked, for så vidt som den har til formål at fremme udviklingen af visse økonomiske regioner, eller kan den fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne?
2.2

Skal det undersøges, om den nævnte støtte som omhandlet i artikel 107, stk. 3, litra c), TEUF er forenelig med det indre marked, for så vidt som den har til formål at fremme udviklingen af visse økonomiske regioner, eller om den kan fordreje konkurrencevilkårene og påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne?
3)

Er artikel 6, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19. november 2008 til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at affaldsfasens ophør for udgravningsmateriale ikke kan indtræde, hvis formelle kriterier (navnlig registrerings- og dokumentationsforpligtelser), som ikke har nogen miljømæssigt relevant indflydelse på den iværksatte foranstaltning, ikke opfyldes, eller ikke opfyldes fuldstændigt, selv om udgravningsmaterialet påviseligt ligger under de grænseværdier (kvalitetsklasse), der skal overholdes i forbindelse med det planlagte konkrete anvendelsesformål?
1)

Skal der ved fængsling som omhandlet i artikel 29, stk. 2, andet punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 (1), også forstås en anbringelse af den pågældende person på et hospitals psykiatriske afdeling mod eller uden dennes vilje (her som følge af en risiko for, at den pågældende udsætter sig selv eller andre for fare som følge af sin psykiske sygdom), hvilken anbringelse af en ret er erklæret for lovlig?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauen) den 9. april 2021 — »HA.EN.« UAB mod Valstybinė mokesčių inspekcija

(Sag C-227/21)

(2021/C 242/16)

Processprog: litauisk

Den forelæggende ret

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Parter i hovedsagen

Sagsøger:»HA.EN.« UAB

Sagsøgt: Valstybinė mokesčių inspekcija

Præjudicielt spørgsmål

Skal Rådets direktiv 2006/112/EF (1) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem sammenholdt med princippet om afgiftsneutralitet fortolkes således, at de er eller ikke er til hinder for nationale myndigheders praksis, hvorefter en afgiftspligtig person nægtes retten til fradrag for indgående moms, når denne person ved erhvervelsen af fast ejendom havde (eller burde have haft) kendskab til, at leverandøren som følge af sin insolvens ikke ville (eller ikke ville være i stand til at) indbetale den udgående moms til statens budget?

(1) EUT 2006, L 347, s. 1.
3)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, giver kravet om oprettelse af et enkelt nationalt tilsynsorgan for jernbanesektoren i artikel 55, stk. 1, i direktiv 2012/34, kravet om tilsynsorganets funktioner i henhold til artikel 56, stk. 2, 11 og 12 i direktiv 2012/34, og kravet om samarbejde mellem tilsynsorganerne i henhold til artikel 57, stk. 2, i direktiv 2012/34 mulighed for at erstatte tilsynsorganets afgørelser med domme afsagt af de enkelte almindelige domstole, som ikke er bundet af de faktiske omstændigheder, som tilsynsorganet har fastslået?