5.

Det personelle anvendelsesområde for de omhandlede fællesskabsbestemmelser bygger på begreberne »arbejdstager« og »dennes familiemedlemmer«. Den omstændighed, at en social lovgivning ikke udtrykkeligt er udformet med henblik på arbejdstagerne som sådan, og at den tværtimod gælder for samtlige statsborgere, der ikke har en tilstrækkelig indkomst, udelukker ikke nødvendigvis den mulighed, at også arbejdstagerne og deres familier er omfattet heraf på samme vilkår som statsborgerne. Da henvisningen i forordning nr. 1408/71 til begrebet arbejdstager ikke har forhindret anerkendelse af en vandrende arbejdstagers ret til sociale ydelser, som ikke særligt er indført af hensyn til arbejdstagere, må det også være udelukket, at henvisningen i samme forordning til begrebet arbejdstagerens »familiemedlemmer« kan forhindre, at disse får ret i medfør af nævnte forordnings artikel 3, stk. 1 til ydelser efter den nævnte sociallovgivning — selv hvis denne ser bort fra familiebegrebet — på samme vilkår som modtagerlandets statsborgere. Denne slutning synes i øvrigt allerede at ligge underforstået i dommen i sag nr. 39/74 (Costa), hvori Domstolen fastslog, at »en national lovgivning, der hjemler handicappede ret til støtte, … i forhold til den i forordning nr. 3 omhandlede personkreds (læg mærke til, at Domstolen her ikke kun taler om arbejdstagere, men benytter et udtryk, som også omfatter deres familiemedlemmer) [må] anses for at vedrøre social tryghed i den betydning, der er forudsat i traktatens artikel 51 og de fællesskabsforordninger, der er udstedt til gennemførelse af denne bestemmelse«. Det fundamentale forbud mod enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere, der er nævnt i EØF-traktatens ardkel 48 og gentaget i artikel 3 i forordning nr. 1408/71, for så vidt angår deres familiemedlemmer, har tillige rundet særligt udtryk i Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, der i sin begrundelse udtrykkeligt henviser til nødvendigheden af, at der sikres den vandrende arbejdstager ligestilling, faktisk som retlig, også med hensyn til betingelserne for familiens integration i modtagerlandets miljø. Denne nødvendighed, der er knyttet til arbejdstagerens ret til at samles med sin familie, er særlig fremtrædende, når man sætter den i relation til den almindelige ret, der er tillagt den vandrende arbejdstagers familiemedlemmer til at blive boende i den stat, hvor den pågældende har udøvet sin beskæftigelse, også efter dennes ophør (Kommissionens forordning nr. 1251/70, EFT-specialudgave 1970 (II), s. 348; org. ref. JO L 142/24). Til disse betragtninger, der bygger på særlige fællesskabsbestemmelser, kan også føjes en bemærkning af almindelig karakter, der direkte kan udledes af traktaten, og som Domstolen flere gange har henholdt sig til: for gennemførelsen af en virkelig fri bevægelighed for arbejdstagere på Fællesskabets område' er det nødvendigt, at disse, i hvert fald i økonomisk henseende og navnlig med hensyn til sociale ydelser, indrømmes en virkelig ligebehandling i forhold til statsborgere. I den henseende kan det forhold, at den omhandlede lovgivning ikke udtrykkeligt er udformet med henblik på arbejdstagerne som sådanne og deres familiemedlemmer, men finder almindelig anvendelse på hele den derboende befolkning, ikke udelukke, at retten til ydelser af den art, som de belgiske dommere henviser til, og som er hjemlet i den nationale lov til fordel for handicappede, udstrækkes til en arbejdstagers familiemedlemmer. At benytte nationalitetskriteriet til at sondre mellem den vandrende arbejdstagers situation og en statsborgers tilsvarende situation, ville her klart stride mod de ovenfor nævnte grundsætninger og normer. De vandrende arbejdstageres ret til nævnte ydelser er anerkendt af Domstolen, for så vidt disse skal anses at sikre »modtagere af sociale sikringsydelser, der er permanent uarbejdsdygtige, en supplerende indtægt«(Callemeyn-dommen, Sml. 1974, s. 561, nr. 8, Costa-dommen, Sml. 1974, s. 1260 nr. 8; se også Frilli--dommen, Recueil 1972, s. 466, nr. 15). Behovet for at udstrække støtten til den udenlandske arbejdstager og hans familie fremgår netop af, at loven kun angår statsborgere, hvem den, dels umiddelbart for de handicappede, dels tillige for arbejdstagerne og deres familie, alle hjemler fordele, som det på grund af deres almene karakter ikke var nødvendigt at specificere særskilt som supplement til den sociale sikring på arbejdsmarkedsområdet. I det omfang det kan antages, at en national lovgivning om social sikring af almindelig rækkevidde, der som sådan ser bort fra tilstedeværelsen af et nuværende eller tidligere arbejdsforhold, supplerer andre sikringsydelser, der må anses for utilstrækkelige, vil den arbejdstager, der er omfattet af forordning nr. 1408/71, derfor kunne få ret hertil. Lad mig gentage, at grundlaget for nævnte retspraksis er nødvendigheden af at gennemføre fuld ligebehandling for fællesskabsarbejderen i forhold til immigrationslandets statsborgere i enhver henseende, der vedrører fordele i henhold til lovgivningen om social sikring. Denne retspraksis har i det væsentlige sat sig ud over kriteriet om nødvendigheden af en særlig tilknytning mellem den sociale ydelse og arbejdsforholdet Behovet for ligebehandling føles også på områder, der ikke direkte har forbindelse med arbejdsforholdet. Den vandrende arbejdstager kan ikke efter fællesskabsretten — og i øvrigt heller ikke efter national ret — blot betragtes som leverandør af arbejde, men må anskues i sin menneskelige sammenhæng. Under denne synsvinkel bestræber fællesskabslovgiveren sig ikke blot på at sikre ham lighed med hensyn til løn og sociale ydelser vedrørende arbejdsforholdet, men har også villet imødekomme behovet for fjernelse af de hindringer, der stiller sig i vejen for arbejdskraftens bevægelighed, især hvad angår »betingelserne for [familiens] integration i modtagerlandets miljø« (Rådets forordning nr. 1612/68, 5. betragtning). I overensstemmelse med denne almindelige tendens i Fællesskabets lovgivning og retspraksis mener jeg, at der i mangel af modstående bestemmelse i de gældende regler bør anerkendes en ret for det handicappede barn, der forsørges af en vandrende arbejdstager, til at modtage sådanne sikringsydelser, som i modtagerlandets lovgivning hjemles alle derboende statsborgere, der lider af samme invaliditet Det vil være hensigtsmæssigt at fasdægge rækkevidden af dette princip i forbindelse med besvarelsen af den forelæggende rets tredje spørgsmål.