ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Forud for gennemgangen af de enkelte spørgsmål er det på sin plads at gøre opmærksom på, at direktiv 65/65, hvis formål er at fjerne hindringer for den frie handel med medicinalvarer og at beskytte den offentlige sundhed, pålægger medlemsstaterne at indføre et krav om tilladelse, før en medicinsk specialitet, defineret som »ethvert lægemiddel, som bringes i handelen i færdigfremstillet form under en særlig betegnelse og i en særlig pakning« (artikel 1), kan bringes i handelen ( 2 ).

Ifølge direktiv 65/65 forstås ved lægemidler »ethvert stof eller enhver sammensætning af stoffer, der betegnes som et middel til helbredelse eller forebyggelse af sygdomme hos mennesker og dyr« (artikel 1, stk. 2, første afsnit, lægemiddel »efter betegnelsen«), samt »ethvert stof eller sammensætning af stoffer, der er besternt til at anvendes i eller på menneskers eller dyrs legemer med henblik på at stille en medicinsk diagnose eller at genoprette, forbedre eller påvirke legemsfunktionen hos mennesker og dyr« (artikel 1, stk. 2, andet afsnit, lægemiddel »efter virkemåden«).

De to definitioner af begrebet lægemiddel kan, som det fremgår af Domstolens praksis ( 3 ), ikke anses for strengt adskilte. I det foreliggende tilfælde vedrører de forelagte spørgsmål dog udelukkende begrebet lægemiddel efter betegnelsen. Den forelæggende ret anser det for uomtvisteligt, at den pågældende urtete, i hvert fald ifølge den moderne lægevidenskab, ikke har nogen forebyggende eller helbredende virkning.
Firmaet Caves Neto Costa SA (herefter benævnt »CNC«) har indgivet administrativ rekurs mod den afgørelse af 24. november 1987, hvorved Generaldirektoratet for Udenrigshandel afviste firmaets ansøgning om at måtte indføre en bestemt mængde ethylalkohol fra Frankrig. Efter at Ministro do Comercio e Turismo (Ministeriet for Handel og Turisme) og Secretário de Estado do Comercio Externo (statssekretæren for udenrigshandel) havde afvist den administrative rekurs, anlagde CNC sag for Supremo Tribunal Administrativo.

Denne ret besluttede at forelægge Domstolen det præjudicielle spørgsmål, om Den Portugisiske Republik allerede den 1. januar 1986 var forpligtet til at åbne indførselskontingenter, eller om en sådan forpligtelse derimod først var indtrådt på et senere tidspunkt, og om de kontingenter, der er opstillet ved Kommissionens henstilling af 8. oktober 1987, skal anses for lovmedholdelige.
Det eneste nye problem, der er forelagt i denne sag, er, om Kommissionens beslutning 88/167/EØF ( 4 ) af 7. oktober 1987, der blev vedtaget i forbindelse med den i EØF-traktatens artikel 93 omtalte fremgangsmåde, har påvirket anvendelsen af andet direktiv.

Med det tredje spørgsmål ønsker den nationale ret nemlig at få oplyst, om beslutning 88/167, ved hvilken Kommissionen erklærede, at den ikke havde nogen indvendinger mod gennemførelsen af lov nr. 1386/1983, på betingelse af, at den græske regering senest den 31. december 1987 ændrede denne lovs bestemmelser, således at de blev bragt i overensstemmelse med artikel 25 ff. og 29 ff. i andet direktiv, havde til formål at give Den Hellenske Republik mulighed for ikke at anvende de omhandlede fællesskabsbestemmelser indtil den anførte dato.

Selv om dette problem ikke udtrykkeligt var rejst af de nationale retter i forbindelse med de tidligere retsforhandlinger, har det i realiteten allerede været omtalt i indlæggene fra parterne i sagen Eleftheri Evangiliki Ekklissia, og i mit forslag til afgørelse havde jeg faktisk lejlighed til at tage stilling hertil. Jeg anførte dér, at Kommissionen ved den citerede beslutning »på ingen måde ville godkende en tilsidesættelse af fællesskabsretten, om det så kun var i en overgangsperiode, men blot ville fastsætte en absolut frist for, at de kompetente myndigheder kunne træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at bringe overtrædelsen til ophør, og i øvrigt kunne Kommissionen ikke selv midlertidigt sætte regler, der er indeholdt i et direktiv fra Rådet og har direkte virkning, ud af kraft« (punkt 7 i forslaget til afgørelse).
46.

Når man til slut skal svare på det sidste argument fra sagsøgeren i hovedsagen; et argument, som i øvrigt er uden større betydning for det stillede spørgsmål, der ikke vedrører hele det nationale momssystems forenelighed med fællesskabsretten, men registreringsafgifternes med artikel 33 i sjette direktiv, er der grund til at understrege, at begrebet byggegrund defineres udtrykkeligt i national ret [nævnte direktivs artikel 4, stk. 3, litra b)], og at medlemsstaten derfor kan fastholde kriteriet byggehensigt som bestemmende for godets skattemæssige klassifikation. Hvis entreprenøren efter udløbet af fristen på fire år ikke har udøvet sin erhvervsvirksomhed som »producent, handlende eller tjenesteyder« (artikel 4, stk. 2, i sjette direktiv), kan man med føje mene, at det gode, som er erhvervet under reglerne om moms for fast ejendom og som led i den pågældendes erhverv, ikke udnyttes til dette formål, og at det, siden det ikke indgår i nogen erhvervsmæssig aktivitet og ikke mere henhører under disse regler, men derimod under de for privatpersoner gældende regler, som — bortset fra tilfælde, hvor medlemsstaterne har benyttet den dispensationsmulighed, som sjette direktivs artikel 4, stk. 3, giver dem — baseres på afgifter på ejerskifte.
45.

Domstolen fastslog dernæst følgende: »Herefter kan det ikke antages, at de begrænsninger, som ved forordning nr. 1697/79 er fastsat for de nationale myndigheders muligheder for at foretage efteropkrævning af Fællesskabets tilgodehavender, kan betragtes som et udtryk for et fællesskabsretligt princip om beskyttelse af den berettigede forventning, som bestod inden forordningens ikrafttræden. Da fællesskabsretten ikke regulerer spørgsmålet om, hvornår de erhvervsdrivende kan påberåbe sig, at deres berettigede forventninger er beskyttet under en efteropkrævningssag, er forholdet reguleret i national ret« ( 35 ).
52.

En gennemgang af reglerne for denne type reklamer i de øvrige medlemsstater viser, at man ved særlige oplysningskrav vedrørende 1) det tidsrum, i hvilket referenceprisen er blevet forlangt 2) angivelsen af den tidligere og den nye pris har kunnet forene forbrugeroplysning og forbrugerbeskyttelse. Dette gælder i Det Forenede Kongerige for Consumer Protection (Code of Practice for Traders on Price Indications) Approval Order af 1988, som er udstedt af Secretary of State ( 37 ). I lighed hermed hedder det i den belgiske lov af 14. juli 1991 om handelssædvaner og forbrugeroplysning og -beskyttelse, at der i enhver reklame, som henviser til en prisnedsættelse, skal anføres den pris, der »tidligere sædvanligvis blev forlangt for identiske produkter«, og at reklamen skal svare til reelle nedsættelser, der kan dokumenteres, navnlig for så vidt angår referenceprisen ( 38 ). I Portugal kræves der ifølge lovdekret nr. 253/86 af 25. august 1986 om regulering af salg af produkter til nedsat pris ( 39 ) angivelse af »den tidligere anvendte pris«, som defineres som den laveste pris, der er forlangt for det pågældende produkt på samme salgssted i de 30 dage, der går forud for nedsættelsen. Det påhviler sælgeren at bevise den tidligere pris. I fransk ret sikrer de meget strenge regler ( 40 ) for annoncørens valg af referencepris i reklamen, at prisen er rigtig, og reglerne forbyder den erhvervsdrivende at forhøje referenceprisen, lige før han sætter priserne ned. Styrkelsen af beskyttelsen af forbrugeren sker således ved en forøgelse af de oplysninger, han modtager, og ikke ved en begrænsning af disse.
Dette klagepunkt angår det forbud, der er fastsat i artikel 3 i dekretet af 28. januar 1987, mod, at bestyrere af kabelanlæg fordeler fjernsynsprogrammer fra radio- eller fjernsynsstationer i andre medlemsstater, såfremt udsendelsen ikke sker på sproget eller ét af sprogene i den medlemsstat, hvor stationen er beliggende. Efter Kommissionens opfattelse er et sådant forbud, som ikke gælder for belgiske fjernsynsstationers programmer, ikke foreneligt med bestemmelserne om udveksling af tjenesteydelser.

Ret beset synes den belgiske regering ikke selv alvorligt at bestride, at forbuddet er ulovligt. Under retsmødet har regeringen således erkendt, at forbuddet, som det er formuleret, formelt er diskriminerende. Allerede under den administrative procedure gav regeringen i øvrigt Kommissionen meddelelse om, at man havde til hensigt at ændre artikel 3 i dekretet af 28. januar 1987 for at udvide forbuddet til også at omfatte programmer, der produceres i Belgien, og for dermed at fjerne den anfægtede diskrimination. Netop denne ændring — som allerede er blevet forelagt for Det Flamske Råd til godkendelse, men som indtil nu ikke er blevet vedtaget — har parterne drøftet udførligt under den mundtlige forhandling. De har dog givet udtryk for helt forskellige opfattelser af, om ændringen kan medføre, at traktatbruddet bringes til ophør.

Med henblik på den foreliggende sag må det dog fremhæves, at ændringsforslaget — under hensyn til karakteren og rækkevidden af en procedure i medfør af artikel 169 — falder uden for den foreliggende sags genstand, idet det naturligvis må være udelukket, at Domstolen kan udtale sig om, hvorvidt en endnu ikke udstedt bestemmelse er forenelig med traktaten, eller endog at Domstolen skulle tage stilling til et traktatbrud, som stadig er rent hypotetisk. Bemærkningerne i det følgende vil således kun angå den anfægtede bestemmelse i dens nuværende affattelse.
De relevante fællesskabsregler på dette område indeholder i det væsentlige ingen begrænsninger. Jeg skal blot nævne, at det i trettende betragtning til Rådets direktiv 89/552/EØF af 3. oktober 1989 om samordning af visse love og administrative bestemmelser i medlemsstaterne vedrørende udøvelse af tv-radiospredningsvirksomhed ( 6 ) udtrykkeligt hedder, at »dette direktiv ... ikke [berører] medlemsstaternes og disses myndigheders beføjelser vedrørende organisation — herunder koncessionsordninger, administrative tilladelser og beskatning — samt finansiering af udsendelserne og programindhold; en selvstændig kulturel udvikling i medlemsstaterne og bevarelsen af den kulturelle mangfoldighed i Fællesskabet vil derfor blive opretholdt«.

I Domstolens domme af 25. juli 1991 ( 7 ), som netop angik nogle af de betingelser, som ved Mediawet pålægges radio- og fjernsyns organisationerne, udtales det, at den nederlandske regering, til sikring af den alsidighed, den ønsker at opretholde, »udmærket kan nøjes med at udstede passende regler om, hvilken struktur landets egne radio- og fjernsynsinstitutioner skal have«. Dette er imidlertid netop, hvad den nederlandske regering har gjort.

Men for så vidt som det anerkendes, at medlemsstaterne er enekompetente med hensyn til fjernsynstationernes struktur og finansiering, og for så vidt som en medlemsstat af almene hensyn (i dette tilfælde opretholdelse af alsidigheden) vælger en ikke-kommerciel struktur, kan jeg ikke se noget grundlag for at bestride lovligheden af et forbud som det, der er tale om i denne sag. Det må således være klart, at den eneste måde, hvorpå man kan sikre, at ordningens ikke-kommercielle struktur bevares, netop er at forbyde radio-og fjernsynsorganisationerne at drive anden erhvervsmæssig virksomhed end den de har fået pålagt. Det afgørende under denne synsvinkel må være, at den virksomhed, organisationerne skal udøve (eller i hvert fald har ret til at udøve), også faktisk udøves under hensyn til de friheder, der er anerkendt i traktaten.

Det bør også nævnes, at restriktioner som dem, Veronica har anfægtet, efter deres karakter også må gælde for f.eks. de fleste offentlige institutioner, som skal udføre de opgaver og nå de mål, der er opstillet i lovgivningen. Set under denne synsvinkel skal det tilføjes, at de ved traktaten garanterede friheder ikke kan påberåbes med henblik på at unddrage sig anvendelsen af nationale retsregler, der er forenelige med fællesskabsretten, eller for at omgå sådanne retsregler.

Sammenfattende vil jeg mene, at bestemmelser som dem, den foreliggende sag drejer sig om, er fuldt ud lovlige under en fællesskabsretlig synsvinkel, for så vidt som de ikke er diskriminerende og blot går ud på at forbyde radio- og fjernsynsorganisationer, som finansieres fuldt ud af det offentlige, at udøve enhver form for virksomhed, som ikke har tilknytning til, eller som er i strid med de opgaver, de har fået pålagt at udføre.
Jeg vil først se nærmere på de relevante bestemmelser i traktaten, som skal sammenholdes med den omtvistede franske lovgivning. Jeg er enig med Kommissionen i, at traktatens bestemmelser og principper om arbejdskraftens frie bevægelighed, om etableringsfrihed og om fri udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse i de foreliggende sager. Sammenhængen mellem de nævnte regler og de faktiske omstændigheder i sagerne er for indirekte og hypotetisk: Der er tale om to supermarkeder, der ligger i Frankrig (ganske vist tæt ved den tyske grænse), og der er hverken i sagen eller i bemærkningerne fra de tiltalte i hovedsagerne oplyst nogen omstændigheder, der reelt indebærer, at de nævnte bestemmelser ml finde anvendelse.

Også med hensyn til bestemmelsen i traktatens artikel 7, som den forelæggende ret udtrykkeligt har omtalt, kan jeg fatte mig i korthed: Efter bestemmelsen er det kun forskelsbehandling på grundlag af de erhvervsdrivendes nationalitet, der er forbudt ( 2 ). Da der i den omtvistede franske lovgivning ikke sondres direkte eller indirekte på grundlag af nationaliteten for de virksomheder, som den omfatter, eller det sted, hvor de er beliggende, finder artikel 7 ikke anvendelse. Det må tilføjes, at Domstolen gentagne gange har fastslået, at der ikke er tale om tilsidesættelse af artikel 7, blot fordi andre medlemsstater anvender mindre strenge bestemmelser, og konkurrenceevnen hos de erhvervsdrivende, der er etableret på den pågældende medlemsstats område, herved påvirkes i forhold til erhvervsdrivende, der er etableret i andre medlemsstater ( 3 ).

For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt de fællesskabsretlige konkurrenceregler finder anvendelse, og navnlig traktatens artikel 3, litra f), artikel 85 og 86, skal jeg også blot henvise til Domstolens faste praksis, hvorefter de nævnte bestemmelser udelukkende vedrører virksomheders adfærd og ikke omfatter ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der udgår fra medlemsstaterne ( 4 ). Domstolen har ganske vist tilføjet, at medlemsstaterne ikke må indføre eller opretholde foranstaltninger, som kan ophæve den tilsigtede virkning af de for virksomheder gældende konkurrenceregler, og Domstolen har her særligt haft det tilfælde for øje, hvor en medlemsstat ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser foreskriver eller fremmer indgåelse af aftaler i strid med artikel 85 eller forstærker sådanne aftalers virkninger eller berøver sine egne bestemmelser deres statslige karakter ved til private erhvervsdrivende at uddelegere ansvaret for at træffe beslutninger inden for området ( 5 ). Dette er imidlertid ikke tilfældet i de foreliggende sager.

Det eneste fællesskabsretlige aspekt, ud fra hvilket den omtvistede franske lovgivning skal vurderes, synes herefter at være princippet om de frie varebevægelser: Der er nemlig tale om nationale bestemmelser om salg af varer. Selv om den forelæggende ret ikke udtrykkeligt har omtalt traktatens artikel 30, fremgår det af de forelagte spørgsmål, at Domstolen skal tage denne bestemmelse i betragtning, således at den forelæggende ret kan vurdere, om den franske lovgivning er forenelig med fællesskabsretten.
Ligesom Kommissionen er jeg af den opfattelse, at der ikke af direktivets artikel 3, stk. 1, selv fremkommer nogen indsigelsesret for arbejdstageren, der, når den udøves, bevirker, at hans arbejdsforhold med overdrageren vedbliver at bestå. Dette følger klart af dommen i Berg-sagen. I denne sag havde Nederlandenes Hoge Raad spurgt Domstolen, om det følger af artikel 3, stk. 1, at overdrageren efter tidspunktet for virksomhedsoverførslen (og alene på grund af denne overførsel) er befriet for de forpligtelser, der følger af arbejdskontrakten eller arbejdsforholdet, også hvis de arbejdstagere, der er beskæftigede i virksomheden, ikke er indforståede med eller rejser indsigelse mod denne retsvirkning. Domstolens svar er klart:

»En gennemgang af artikel 3, stk. 1, især forholdet mellem de to afsnit, viser, at overførslen af virksomheden fuldt ud indebærer, at arbejdsgiverens forpligtelser ifølge en arbejdskontrakt eller et arbejdsforhold overgår fra overdrageren til erhververen, idet medlemsstaterne dog har mulighed for at bestemme, at overdrageren og erhververen efter overførslen hæfter solidarisk. Det følger heraf, at medmindre medlemsstaterne anvender denne mulighed, frigøres overdrageren fra sine forpligtelser i egenskab af arbejdsgiver alene som følge af overførslen, og denne retsvirkning er ikke undergivet de berørte arbejdstageres samtykke« ( 13 ).

Domstolen afviste det anbringende fra arbejdstagerne i hovedsagen, hvorefter denne fortolkning skulle være uforenelig med målsætningerne med direktivet. Efter at Domstolen havde henledt opmærksomheden på sin faste retspraksis herom (se ovenfor, punkt 12 ff.), fastslog den følgende vedrørende direktivets formål:

»Formålet er derimod ikke at videreføre den arbejdskontrakt eller det arbejdsforhold, der bestod med overdrageren, såfremt de i virksomheden ansatte arbejdstagere ikke ønsker at arbejde for erhververen« ( 14 ).
Spørgsmålet må efter min mening besvares bekræftende.

Grundforordningens artikel 5 fastlægger forordningens almindelige regel om anvendelsen af betegnelser for de former for spiritus, som er defineret i artikel 1, stk. 4. Bestemmelsen indledes med ordene: »Uden at foregribe de bestemmelser, der vedtages i henhold til artikel 6«. Dette forbehold viser, at Rådet må have haft til hensigt at gøre det muligt for Kommissionen i regler udstedt med hjemmel i artikel 6 at fastsætte undtagelser fra artikel 5. Det er i denne forbindelse også væsentligt, at artikel 6, stk. 3, bestemmer, at de af Kommissionen udstedte regler

»... har til formål at forhindre, at de i disse stykker omhandlede betegnelser skaber forvirring, navnlig under hensyn til de produkter, som findes på tidspunktet for dennes forordnings ikrafttræden«.

Kommissionen gør — og efter min mening med rette — gældende, at denne bestemmelse bl.a. viser, at de retsakter, der udstedes i medfør af artikel 6, også og måske navnlig skal have til formål at løse de problemer, der opstår for de produkter, som traditionelt har været solgt under betegnelser, der, hvis grundforordningens almindelige regler anvendes, ikke længere ville kunne anvendes. Undtagelsesreglerne skal således bl.a. bruges til at opretholde muligheden for at anvende traditionelle betegnelser på produkter, også selv om disse betegnelser ikke passer ind i forordningens almindelige system. De af Kommissionen udstedte regler skal i øvrigt gennem almindelige krav til etikettering og præsentation sikre, at forbrugerne ikke bliver vildledt ved brugen af disse traditionelle betegnelser.

Kommissionens anvendelse af artikel 6, der efter reglerne i forordningens artikel 15 er blevet godkendt af »Gennemførelseskomitéen for Spiritus«, forekommer mig i øvrigt konkret velbegrundet. Undtagelsen gælder kun for et begrænset antal sammensatte betegnelser. De tilladte betegnelser er traditionelle forstået på den måde, at de har været anvendt i mange år og har udbredt brug. Reglerne omfatter spiritus, der opfylder kriterierne for at blive betegnet likører, og som traditionelt har været produceret på grundlag af landbrugscthanol, jf. herved udtalelsen i præamblen til gennemførelsesforordningen, hvorefter

»det bør tillades, at visse sammensatte benævnelser på likører kan opretholdes, selv om alkoholen ikke stammer eller ikke udelukkende stammer fra den angivne spiritus«.

De etiketterings- og præsentationskrav, der er indeholdt i artikel 7b, stk. 3, sikrer mod, at forbrugerne vildledes ved anvendelsen af den sammensatte betegnelse.

Hertil kommer, at berettigelsen af denne fortolkning af artikel 6 støttes af de oplysninger, den danske regering har givet vedrørende de forhandlinger i Rådet, der gik forud for vedtagelsen af artikel 6. Den danske regerings bemærkninger er gengivet i retsmøderapportens sidste afsnit og er ikke under den mundtlige forhandling imødegået af den spanske regering.
5.

Mohsche (sagsøgeren), som er værktøjsfabrikant i Tyskland, anvender en personbil, der er bestemt for hans virksomhed, til private formål. Ved beregningen af den moms, som sagsøgeren skyldte for den private brug af personbilen for 1983, inddrog de tyske afgiftsmyndigheder såvel et beløb for afskrivning af personbilen som en andel af de forskellige omkostninger med hensyn til brug og vedligeholdelse af bilen. Sagsøgeren indbragte Finanzamts afgørelse for Finanzgericht. Finanzgericht fandt, at afgiftsmyndighederne med rette havde medregnet afskrivningen af personbilen i beskatningsgrundlaget (Bundesfinanzhof har anført, at denne beregningsmåde — som ikke udtrykkeligt blev omtalt af Finanzgericht — beroede på, at sagsøgeren ved erhvervelsen af bilen havde fradraget tidligere erlagt moms). Finanzgericht fastslog imidlertid, at i henhold til § 1, stk. 1, nr. 2, litra b), i Umsatzsteuergesetz 1980, fortolket i overensstemmelse med fællesskabsretten, skulle nogle af omkostningerne ved vedligeholdelse og brug af bilen (bl.a. garageleje, afgift, forsikring og parkeringsafgifter) ikke have været inddraget i beskatningsgrundlaget, da sagsøgeren hverken var blevet pålignet eller havde fradraget moms for disse omkostninger. Afgiftsmyndighederne ankede dommen til Bundesfinanzhof, som i sin forelæggelseskendelse udtalte, at Finanzgerichts fortolkning af de tyske retsforskrifter er urigtig. Bundesfinanzhof er dog i tvivl om, hvorvidt de tyske retsforskrifter gennemfører sjette direktivs artikel 6, stk. 2, korrekt og har derfor anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål: » 1) Indeholder artikel 6, stk. 2, i sjette direktiv 77/388/EØF med hensyn til privat brug af et gode, der er bestemt for virksomheden, ved hvis levering den afgiftspligtige kunne fradrage omsætningsafgiften, et forbud mod pålæggelse af afgift, for så vidt denne brug også omfatter tjenesteydelser, som den afgiftspligtige har fået udført af tredjemænd til vedligeholdelse eller til brug af godet uden mulighed for fradrag? 2) Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende: Kan en afgiftspligtig påberåbe sig dette forbud for nationale domstole?«
4.

Den belgiske regering har indvendt, at der er tale om rent formelle bestemmelser, som det ikke er nødvendigt at gengive i alle enkeltheder i national ret. Den belgiske stat har desuden ikke til hensigt at udnytte muligheden for at fastsætte strengere værdier jf. artikel 4 og 5 i direktiv 85/203, og såfremt den alligevel skulle vælge at vedtage strengere værdier inden for grænseområder, vil den ifølge sagens natur konsultere nabostaten forinden, idet den ikke egenhændigt kan forbedre luftkvaliteten.