FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

H. SAUGMANDSGAARD ØE

fremsat den 27. februar 2020 ( 1 )

Sag C-778/18

Association française des usagers de banques

mod

Ministre de l’Économie et des Finances

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig))

»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse – betalings- eller opsparingskonto – pligt for låntager til at lade sine indtægter indbetale på en betalingskonto i en periode, som er fastsat i låneaftalen – individualiseret fordel – direktiv 2007/64/EF – artikel 45, stk. 2 – direktiv (EU) 2015/2366 – artikel 55, stk. 2 – direktiv 2014/17/EU – artikel 4, nr. 26) og 27) – kombinationssalg – pakkesalg – artikel 12, stk. 1 – artikel 12, stk. 2, litra a) – artikel 12, stk. 3 – direktiv 2014/92/EU«

I. Indledning

1. Anmodningen om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig), vedrører fortolkningen af artikel 12, stk. 2, litra a), og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17/EU ( 2 ), artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64/EF ( 3 ), artikel 55, stk. 2, i direktiv (EU) 2015/2366 ( 4 ) og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92/EU ( 5 ). Disse bestemmelser har i det væsentlige til formål at fremme bankmobiliteten.

2. Anmodningen er indgivet i forbindelse med en tvist mellem Association française des usagers de banques (fransk forening for bankkunder, herefter »AFUB«) og ministre de l’Économie et des Finances (økonomi- og finansministeren), i hvilken forbindelse AFUB har anfægtet den nationale lovgivning, der giver kreditgiveren mulighed for at gøre et tilbud om lån til finansiering af fast ejendom betinget af, at låntageren i ti år eller, såfremt låneaftalens løbetid er mindre end ti år, i denne periode lader sin lønindkomst og tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditgiveren, under forudsætning af, at kreditgiveren til gengæld for denne indbetaling yder låntageren en individualiseret fordel.

3. AFUB er af den opfattelse, at denne lovgivning er i strid med det formål om at fremme bankmobiliteten, der forfølges med de ovenfor nævnte direktiver. Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har i denne forbindelse anmodet Domstolen om at fastslå, om en sådan lovgivning er forenelig med de ovenfor nævnte EU-retlige bestemmelser.

4. I dette forslag til afgørelse vil jeg forklare, hvorfor jeg er af den opfattelse, at hvis en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i hovedsagen, er et sådant kombinationssalg hverken tilladt i henhold til dette direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), eller dets artikel 12, stk. 3. For så vidt som den forelæggende ret er af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning vedrører pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, er artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366 og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92 til gengæld ikke til hinder for en sådan lovgivning.

II. Retsforskrifter

A. EU-retten

1. Direktiv 2007/64

5. Artikel 45 i direktiv 2007/64, der har overskriften »Ophør«, bestemmer i stk. 2: »En rammeaftale, der er indgået for en tidsbegrænset periode på mere end 12 måneder eller på ubestemt tid, skal kunne opsiges efter udløbet af 12 måneder, uden at det medfører opsigelsesgebyr for brugeren af betalingstjenester. I alle andre tilfælde skal opsigelsesgebyrerne være passende og stå i rimeligt forhold til omkostningerne.«

2. Direktiv 2015/2366

6. Direktiv 2007/64 blev ophævet med virkning fra den 13. januar 2018 ved direktiv 2015/2366, hvis artikel 55, stk. 2, indeholder en bestemmelse, der i det væsentlige er identisk med artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, idet den omhandlede periode dog er blevet nedsat fra tolv til seks måneder.

3. Direktiv 2014/17

7. 24. og 25. betragtning til direktiv 2014/17 har følgende ordlyd: »(24) I betragtning af de særlige karakteristika ved kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse er det almindelig praksis, at kreditgivere tilbyder forbrugerne en række produkter eller tjenesteydelser, som kan købes sammen med kreditaftalen. Derfor er det i betragtning af sådanne aftalers betydning for forbrugerne hensigtsmæssigt at fastlægge specifikke regler for kombinationssalg. Kombination af en kreditaftale med en eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter i pakker er en måde, hvorpå kreditgivere kan variere deres tilbud og konkurrere med hinanden, forudsat at komponenterne i pakken også kan købes særskilt. Kombination af kreditaftaler med en eller flere finansielle tjenesteydelser eller produkter i pakker kan være til forbrugernes fordel, men det kan have en negativ indvirkning på forbrugernes mobilitet og deres mulighed for at træffe informerede valg, medmindre komponenterne i pakken kan købes særskilt. Det er vigtigt at forebygge praksis såsom kombination af visse produkter, der kan tilskynde forbrugere til at indgå kreditaftaler, der ikke er i deres bedste interesse, uden dog at begrænse muligheden for at sammensætte produkter, hvilket kan være til forbrugernes fordel. Medlemsstaterne bør imidlertid fortsat overvåge detailmarkederne for finansielle tjenesteydelser nøje for at sikre, at pakkesalg ikke forvrider forbrugernes valgmuligheder og konkurrencen på markedet. (25) Som hovedregel bør kombinationssalg ikke være tilladt, medmindre den finansielle tjenesteydelse eller det finansielle produkt, der tilbydes som led i kreditaftalen, ikke kunne tilbydes særskilt, fordi det udgør en fuldt integreret del af kreditten, f.eks. i tilfælde af en sikret kassekredit. I andre tilfælde kan det dog være berettiget, at kreditgiver tilbyder eller sælger en kreditaftale i en pakke med en betalingskonto, opsparingskonto, et investerings- eller pensionsprodukt, f.eks. hvis kapitalen på kontoen bruges til at tilbagebetale kreditten eller er en forudsætning for at samle ressourcer for at opnå kreditten, eller i situationer, hvor f.eks. et investeringsprodukt eller privat pensionsprodukt fungerer som en supplerende sikkerhedsstillelse for at sikre kreditten. [...]«

8. Dette direktivs artikel 4 bestemmer: »I dette direktiv forstås ved: [...] 26. »kombinationssalg«: tilbud om eller salg af en kreditaftale i en pakke med andre særskilte finansielle produkter eller tjenesteydelser, hvor kreditaftalen ikke stilles individuelt til rådighed for forbrugeren 27. »pakkesalg«: tilbud om eller salg af en kreditaftale i en pakke med andre særskilte finansielle produkter eller tjenesteydelser, hvor kreditaftalen også stilles individuelt til rådighed for forbrugeren, men ikke nødvendigvis på samme betingelser eller vilkår, som når den indgår i pakken med accessoriske tjenesteydelser [...]«

9. Det nævnte direktivs artikel 12 bestemmer: »1. Medlemsstaterne tillader pakkesalg, men forbyder kombinationssalg. 2. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne beslutte, at kreditgivere kan anmode forbrugeren, et familiemedlem eller en nær pårørende til forbrugeren om at: a) oprette eller opretholde en betalings- eller opsparingskonto, hvis det eneste formål med en sådan konto er at akkumulere kapital til at tilbagebetale lånet eller afdrage på lånet, samle ressourcer for at opnå lånet eller give kreditgiver yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse [...] 3. Uanset stk. 1 kan medlemsstaterne tillade kombinationssalg, når kreditgiver kan godtgøre over for den kompetente myndighed, at de bundne produkter eller produktkategorier, der tilbydes på indbyrdes tilsvarende vilkår og betingelser, og som ikke stilles individuelt til rådighed, indebærer en klar fordel for forbrugerne under hensyntagen til tilgængeligheden af og priserne på de relevante produkter, der tilbydes på markedet. Nærværende stykke gælder udelukkende produkter, der bringes i omsætning efter den 20. marts 2014. [...]«

4. Direktiv 2014/92

10. 12. betragtning til direktiv 2014/92 har følgende ordlyd: »[...] Alle bestemmelser i dette direktiv bør omhandle betalingskonti, gennem hvilke forbrugere kan udføre følgende transaktioner: indsætte midler, hæve kontanter samt gennemføre og modtage betalingstransaktioner til og fra tredjemand, herunder gennemførelse af kredittransaktioner. Følgelig bør konti med mere begrænsede funktioner ikke være omfattet. F.eks. bør konti såsom opsparingskonti, kreditkortkonti, som der normalt kun indsættes midler på med henblik på tilbagebetaling af kreditkortgæld, realkreditlån (på løbende konti) eller e-pengekonti i princippet ikke være omfattet af direktivets anvendelsesområde. Hvis disse konti bruges til daglige betalingstransaktioner og indeholder alle de ovenfor anførte funktioner, vil de imidlertid falde inden for dette direktivs anvendelsesområde. [...]«

11. Dette direktivs artikel 1, der har overskriften »Genstand og anvendelsesområde«, bestemmer i stk. 6: »Dette direktiv finder anvendelse på betalingskonti, gennem hvilke forbrugere som minimum kan: a) indsætte midler på en betalingskonto b) hæve kontanter fra en betalingskonto c) udføre og modtage betalingstransaktioner, herunder kredittransaktioner, til og fra tredjemand. […]«

12. Det nævnte direktivs artikel 12, der har overskriften »Gebyrer i forbindelse med flytningsservice«, bestemmer i stk. 3: »3. Medlemsstaterne sikrer, at eventuelle gebyrer, som den overførende betalingstjenesteudbyder opkræver fra forbrugeren for opsigelse af betalingskontoen hos den pågældende udbyder, fastlægges i overensstemmelse med artikel 45, stk. 2, 4 og 6, i direktiv 2007/64[ ( 6 )].«

B. Fransk ret

1. Lov om gennemsigtighed, bekæmpelse af korruption og modernisering af erhvervsforhold

13. Artikel 67, stk. II, i loi no 2016-1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (lov nr. 2016-1691 af 9.12.2016 om gennemsigtighed, bekæmpelse af korruption og modernisering af erhvervsforhold) bestemmer: »På de i forfatningens artikel 38 fastsatte betingelser kan regeringen inden for seks måneder efter bekendtgørelsen af denne lov ved kendelse træffe enhver foranstaltning inden for lovens anvendelsesområde, der under overholdelse af artikel L. 312-1-2 i code monétaire et financier [(lov om monetære og finansielle anliggender)] har til formål at fastlægge, under hvilke betingelser en forbrugers mulighed for at indgå en kreditaftale i forbindelse med fast ejendom og den for denne aftale gældende rentesats kan gøres betinget af, at forbrugeren opretter en deponeringskonto og i lånets løbetid lader sine indtægter, uanset disse indtægters art eller oprindelse, indbetale til denne konto [...]«

2. Lov om monetære og finansielle anliggender

14. Artikel L. 312-2 i lov om monetære og finansielle anliggender bestemmer: »I.-l. Salg eller tilbud om salg af produkter eller tjenesteydelser i pakker er ikke tilladt, medmindre de produkter eller tjenesteydelser, der indgår i pakken, kan købes særskilt, eller når de hænger uadskilleligt sammen. 2. Enhver form for salg eller tilbud om salg af produkter eller tjenesteydelser, der fremsættes over for kunden, og som umiddelbart eller på sigt uden modydelse giver ret til en økonomisk bonus eller en gave i form af produkter, varer eller tjenesteydelser, hvis værdi overstiger en grænse, der under hensyn til den form for produkter og tjenesteydelser, der tilbydes kunderne, fastsættes ved bekendtgørelse udstedt af ministre chargé de l’économie [(økonomiministeren)], efter udtalelse fra det i medfør af artikel L. 614-1 nedsatte rådgivende udvalg, er ikke tilladt. Disse bestemmelser finder tilsvarende anvendelse på de i artikel L. 314-1, stk. II, omhandlede betalingstjenester.«

3. Lov om forbrugerforhold

15. Artikel L. 313-25 i lov om forbrugerforhold, som ændret ved ordonnance no 2017-1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1.6.2017 om tilbud om ydelser af lån til finansiering af fast ejendom på betingelse af indbetaling af låntagers lønindkomst eller tilsvarende indtægter til en betalingskonto hos kreditgiveren) bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen: »Det i artikel L. 313-24 omhandlede lånetilbud: [...] 10) skal indeholde oplysning om, hvorvidt lånet er betinget af den i artikel L. 313-25-1 omhandlede indbetaling. Hvis dette er tilfældet, angives lånets løbetid og i givet fald de gebyrer, der skal betales for at oprette og opretholde den konto, hvortil lønindkomsten eller tilsvarende indtægter indbetales, samt arten af den individualiserede fordel, som kreditgiveren yder til gengæld herfor. Lånetilbuddet skal gøre det muligt klart at identificere denne fordel ved at indeholde en angivelse af de rentevilkår eller andre betingelser, der ligger til grund for ydelse af lånet, og som kreditgiveren vil anvende i tilfælde af, at låntageren ikke længere overholder kravet om indbetaling til en betalingskonto. [...]«

16. Denne lovs artikel L. 313-25-1, der blev indsat ved den ovenfor nævnte bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1. juni 2017, bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen: »Kreditgiveren kan betinge det i artikel L. 313-24 omhandlede lånetilbud af, at låntageren lader sin lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto som omhandlet i artikel L. 314-1 i [lov om monetære og finansielle anliggender] hos kreditgiveren, forudsat at långiveren til gengæld yder låntageren en individualiseret fordel. Denne betingelse kan kun pålægges låntageren for en periode, hvis maksimale varighed fastsættes ved dekret efter høring af Conseil d’État [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager)]. Efter udløbet af den i kreditaftalen således fastsatte periode har låntageren krav på den individualiserede fordel i lånets resterende løbetid. Hvis låntageren før udløbet af denne frist ikke længere opfylder den ovenfor nævnte betingelse om indbetaling til en betalingskonto hos kreditgiveren, kan kreditgiveren i forhold til de indbetalinger, der forfalder i lånets resterende løbetid, bringe den i stk. 1 omhandlede individualiserede fordel til ophør og anvende de rentevilkår og andre betingelser, der er omhandlet i artikel L. 313-25, nr. 10). [...]«

17. Artikel R. 313-21-1, der blev indsat i den nævnte lov ved décret no 2017-1099, du 14 juin 2017, fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (dekret nr. 2017-1099 af 14.6.2017 om fastsættelse af varigheden af den periode, i hvilken kreditgiver kan pålægge låntager at lade sin lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditgiver), bestemmer: »Betingelsen om indbetaling af låntagers lønindkomst eller tilsvarende indtægter som omhandlet i artikel L. 313-25-1 kan fastsættes for en periode på højst ti år efter indgåelsen af kreditaftalen eller, hvor det er relevant, efter indgåelsen af tillægget til den oprindelige kreditaftale. Perioden må under alle omstændigheder ikke gå ud over kreditaftalens løbetid.«

III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål

18. Ved lov nr. 2016-1691 af 9. december 2016 om gennemsigtighed, bekæmpelse af korruption og modernisering af erhvervsforhold bemyndigede det franske parlament regeringen i denne medlemsstat til ved bekendtgørelse at træffe enhver foranstaltning inden for denne lovs anvendelsesområde, der har til formål under overholdelse af artikel L. 312-1-2 i lov om monetære og finansielle anliggender ( 7 ) at fastlægge, under hvilke betingelser en forbrugers mulighed for at indgå en kreditaftale i forbindelse med fast ejendom og den for denne aftale gældende rentesats kan gøres betinget af, at forbrugeren opretter en deponeringskonto og lader sine indtægter, uanset disse indtægters art eller oprindelse, indbetale til denne konto.

19. Denne bemyndigelse udmøntede sig i vedtagelsen af bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1. juni 2017 om tilbud om ydelser af lån til finansiering af fast ejendom på betingelse af indbetaling af låntagers løn eller tilsvarende indtægter til en betalingskonto hos kreditgiver.

20. Ved denne bekendtgørelse blev der indsat en ny artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, der i det væsentlige bestemmer, at kreditgiveren kan gøre lånetilbuddet betinget af, at låntageren lader sin lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto, forudsat at kreditgiveren til gengæld yder låntageren en individualiseret fordel. Betingelsen om indbetaling af indtægter til en bankkonto hos kreditgiveren kan kun pålægges låntageren i periode, der har en maksimal varighed, hvorefter låntageren har krav på den individualiserede fordel i lånets resterende løbetid.

21. Som svar på en anmodning fra Domstolen om uddybende oplysninger ( 8 ) har den forelæggende ret præciseret, at begrebet »betalingskonto« som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold ikke er begrænset til de betalingskonti, der udelukkende anvendes til tilbagebetaling af et lån med pant i fast ejendom, eller mere generelt lån til finansiering af fast ejendom, men som omfatter de konti, som låntagerne anvender til at gennemføre daglige betalingstransaktioner, såsom indsættelse, overførsel og hævning af midler.

22. Ved dekret nr. 2017-1099 af 14. juni 2017, der blev vedtaget på grundlag af den bekendtgørelse, der er nævnt i punkt 19 i dette forslag til afgørelse, blev der indsat en ny artikel R. 313-21-1 i lov om forbrugerforhold, der finder anvendelse på de lånetilbud, der fremsættes efter den 1. januar 2018, og hvoraf fremgår, at betingelsen om indbetaling af indtægter til en bankkonto hos kreditgiveren ikke kan fastsættes for en periode, der er længere end ti år, eller som svarer til lånets løbetid, hvis denne er kortere end ti år.

23. AFUB har for Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) nedlagt påstand om, at dette dekret annulleres på grund af overskridelse af beføjelser.

24. AFUB har i denne forbindelse for det første anført, at bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1. juni 2017, der udgør grundlaget for vedtagelsen af det anfægtede dekret, er i strid med det formål om at fremme bankmobiliteten, der forfølges med direktiv 2007/64, direktiv 2015/2366, direktiv 2014/92 og direktiv 2014/17. Denne bekendtgørelse giver nemlig kreditinstitutterne mulighed for at knytte fordele til betingelsen om indbetaling af indtægter til en bankkonto hos kreditgiveren, og i tilfælde af, at låntagerne giver afkald på disse fordele, indebærer dette så høje omkostninger for låntagerne, at det udgør en hindring for bankmobiliteten. AFUB har for det andet anført, at det anfægtede dekret er i strid med dette samme formål, idet det fastsætter den maksimale varighed af den periode, hvori kreditinstitutter kan betinge disse fordele af, at låntageren lader sin lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto, til ti år.

25. Ministre de l’Économie et des Finances er af den opfattelse, at disse anbringender ikke er begrundede.

26. Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) er i forbindelse med behandlingen af påstanden om annullation af det dekret, som bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1. juni 2017 udgør retsgrundlaget for, i tvivl om, hvorvidt bestemmelserne i disse to retsakter er forenelige med de ovenfor nævnte direktiver ( 9 ).

27. Denne domstol er nærmere bestemt af den opfattelse, at besvarelsen af de af AFUB fremsatte anbringender for det første afhænger af, om bestemmelserne i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, navnlig henset til det i disse bestemmelser angivne formål med den betalings- eller opsparingskonto, som de giver mulighed for at oprette eller opretholde, eller bestemmelserne i dette samme direktivs artikel 12, stk. 3, tillader, dels at kreditgiveren, til gengæld for en individualiseret fordel, pålægger låntageren at lade sin samlede lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto i en periode, som er fastsat i låneaftalen, uanset lånets størrelse, forfaldsdato og løbetid, dels at den således fastsatte periode kan være op til ti år eller svare til kreditaftalens løbetid, hvis denne er kortere.

28. Besvarelsen afhænger for det andet dels af, om den dagældende artikel 45 i direktiv 2007/64 (nu artikel 55 i direktiv 2015/2366), og artikel 9-14 i direktiv 2014/92 vedrørende fremme af bankmobilitet og gebyrer for lukning af en betalingskonto er til hinder for, at lukning af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for at indbetale sine indtægter til denne til gengæld for en individualiseret fordel i forbindelse med en kreditaftale, medfører, at denne fordel fortabes, hvis lukningen sker før udløbet af den periode, som er fastsat i aftalen, herunder mere end et år efter oprettelsen af kontoen, dels af om samme bestemmelser er til hinder for, at varigheden af denne periode er op til ti år eller svarer til hele lånets løbetid, hvis denne er kortere end ti år.

29. Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har under disse omstændigheder ved afgørelse af 5. december 2018, der indgik til Domstolen den 11. december 2018, besluttet at udsætte sagen og at forelægge følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Tillader bestemmelserne i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17[…], navnlig henset til det i disse bestemmelser angivne formål med den betalings- eller opsparingskonto, som de giver mulighed for at oprette eller opretholde, eller bestemmelserne i artikel 12, stk. 3, dels at en kreditgiver, til gengæld for en individualiseret fordel, pålægger en låntager at lade sin samlede lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditgiveren i en periode, som er fastsat i låneaftalen, uanset lånets størrelse, forfaldsdato og løbetid, dels at den således fastsatte periode kan være op til ti år eller svare til kreditaftalens løbetid, hvis denne er kortere? 2) Er artikel 45 i direktiv 2007/64[…], som var gældende på det relevante tidspunkt (nu artikel 55 i direktiv […] 2015/2366) […] og artikel 9-14 i direktiv 2014/92[…] vedrørende fremme af bankmobilitet og gebyrer for lukning af en betalingskonto til hinder for, at lukning af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for at indbetale sine indtægter til denne til gengæld for en individualiseret fordel i forbindelse med en kreditaftale, medfører, at denne fordel fortabes, hvis lukningen sker før udløbet af den periode, som er fastsat i aftalen, herunder mere end et år efter oprettelsen af kontoen, og er de samme bestemmelser desuden til hinder for, at varigheden af denne periode er op til ti år eller svarer til hele lånets løbetid?«

30. Den franske og den tjekkiske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Den franske regering og Kommissionen deltog i retsmødet, der blev afholdt den 18. december 2019.

IV. Bedømmelse

A. Om fortolkningen af artikel 12, stk. 2, litra a), og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17 (det første spørgsmål)

31. Den forelæggende ret ønsker med det første præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, eller samme direktivs artikel 12, stk. 3, tillader en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der giver kreditgiveren mulighed for til gengæld for en individualiseret fordel at pålægge låntageren at lade sin samlede lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditgiveren i en periode, som er fastsat i låneaftalen, uanset lånets størrelse, forfaldsdato og løbetid, og som gør det muligt, at den således fastsatte periode kan være op til ti år eller svare til aftalens løbetid, hvis denne er kortere.

32. Direktiv 2014/17 fastlægger en fælles ramme for visse aspekter af medlemsstaternes love om aftaler om forbrugerkredit sikret ved pant eller på anden vis i forbindelse med fast ejendom til beboelse ( 10 ), og har til formål at sikre, at forbrugere, der indgår kreditaftaler i forbindelse med fast ejendom, er genstand for et højt beskyttelsesniveau ( 11 ).

33. Det fremgår i denne forbindelse af artikel 12, stk. 1, i direktiv 2014/17, at medlemsstaterne tillader pakkesalg, men forbyder kombinationssalg ( 12 ).

34. Selv om kombinationssalg ikke er tilladt, kan det under visse betingelser tillades i henhold til artikel 12, stk. 2, litra a), og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17. Den forelæggende ret ønsker med det første præjudicielle spørgsmål oplyst, om en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede er omfattet af en af disse to undtagelser.

35. Jeg vil i denne forbindelse først nævne, at direktiv 2014/17 finder anvendelse på de situationer, der er omfattet af en lovgivning, der vedrører lån til finansiering af fast ejendom, såsom den i hovedsagen omtvistede lovgivning. Det fremgår nemlig af dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b), at dette direktiv finder anvendelse på kreditaftaler, som har til formål at erhverve eller bevare ejendomsretten til grundarealer eller til eksisterende eller projekterede bygninger.

36. Jeg vil derefter nævne, at det præjudicielle spørgsmål er baseret på den forudsætning, at den i hovedsagen nationale lovgivning tillader kombinationssalg, idet de undtagelser, der er fastsat i artikel 12, stk. 2, litra a), og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17, kun omfatter kombinationssalg.

37. Den franske regering har imidlertid gjort gældende, at den omtvistede lovgivning omhandler pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, og ikke kombinationssalg, og at denne nationale lovgivning derfor er tilladt i henhold til dette direktivs artikel 12, stk. 1. Den nævnte regering har anført, at kreditgiveren har pligt til at tilbyde forbrugeren både lån til finansiering af fast ejendom, der stiller betingelse om, at der til gengæld for en individualiseret fordel, som f.eks. kan bestå i en fordelagtig rentesats, en reduktion af de omkostninger, der er forbundet med forvaltningen af betalingskontoen, eller en reduktion af bankkortgebyrer, skal ske indbetaling til en betalingskonto hos kreditgiveren, og lån til finansiering af fast ejendom, der ikke stiller en sådan betingelse. Det er med andre ord muligt at købe komponenterne i form af lånet til finansiering af fast ejendom og betalingskontoen hver for sig ( 13 ).

38. Adspurgt på dette punkt har Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) som svar på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger ( 14 ) oplyst, at spørgsmålet om, hvorvidt den mulighed, der er fastsat i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, for at gøre lånet betinget af, at låntager lader sine indtægter indbetale på en konto, der er oprettet hos kreditgiveren, skal fortolkes således, at den tillader kombinationssalg eller pakkesalg i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, er et spørgsmål, »som det tilkommer Conseil d’État [(øverste domstol i forvaltningsretlige sager)] at tage stilling til, når Domstolen har besvaret det præjudicielle spørgsmål«, og at der er »tale om et vanskeligt spørgsmål, idet dette spørgsmål ikke tidligere er blevet behandlet i retspraksis, herunder i Domstolens praksis, om rækkevidden af begreberne kombinationssalg og pakkesalg i EU-rettens forstand, men også under hensyn til den praksis, der faktisk er blevet konstateret, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere«.

39. Det fremgår således, at Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) er i tvivl om rækkevidden af den i hovedsagen omhandlede lovgivning ( 15 ).

40. Jeg vil i denne forbindelse fremhæve, at rækkevidden af den i hovedsagen omhandlede lovgivning har betydning for den besvarelse, der skal gives af det præjudicielle spørgsmål.

41. Såfremt det antages, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, er denne lovgivning kun tilladt i henhold til dette direktiv, såfremt den opfylder de betingelser, der er fastsat enten i dette direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), eller i dets artikel 12, stk. 3. I en sådan situation skal det således undersøges, om disse to betingelser finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Såfremt den forelæggende ret derimod er af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning vedrører pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i det nævnte direktivs artikel 4, nr. 27), er denne lovgivning til gengæld som sådan tilladt i medfør af dette samme direktivs artikel 12, stk. 1 ( 16 ), der som nævnt tillader pakkesalg ( 17 ).

42. Jeg vil nedenfor undersøge, om de undtagelser, der er indeholdt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 (første afsnit) og i dette samme direktivs artikel 12, stk. 3 (andet afsnit), finder anvendelse, idet jeg lægger til grund, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i det nævnte direktivs artikel 4, nr. 26) ( 18 ).

1. Hvorvidt artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 finder anvendelse

43. Domstolen har, så vidt jeg ved, endnu ikke taget stilling til artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 ( 19 ).

44. Det fremgår af denne bestemmelse, at medlemsstaterne kan beslutte, at kreditgivere kan anmode forbrugerne om at oprette eller opretholde en betalings- eller opsparingskonto, hvis det eneste formål med en sådan konto er at akkumulere kapital til at tilbagebetale lånet eller afdrage på lånet, samle ressourcer for at opnå lånet eller give kreditgiver yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse.

45. I det foreliggende tilfælde skal det derfor undersøges, om den betalingskonto, der er omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, vedrører et af disse tre forskellige formål, og i givet fald, om dette formål også udgør det eneste formål i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

46. Som jeg vil redegøre for, er dette efter min opfattelse ikke tilfældet, idet jeg for det første er i tvivl om, hvorvidt formålet med den betalingskonto, der er omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, er forenelig med formålene med den konto, der er tilladt i henhold til artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 [afsnit a)]. For det andet fremgår det under alle omstændigheder af sagsakterne, at den betalingskonto, der er omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, har andre funktioner end dem, der er tilladt i henhold til det nævnte direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), hvilket efter min opfattelse er til hinder for, at denne bestemmelse kan finde anvendelse [afsnit b)].

a) Om formålet med den i hovedsagen omhandlede betalingskonto

47. Hvad angår formålet med den betalingskonto, der er omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, synes procesdeltagerne, når der henses til de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, efter min opfattelse at have forskellige opfattelser.

48. Jeg konstaterer nemlig for det første, at den franske regering i retsmødet subsidiært anførte ( 20 ), at den nationale lovgivning ved at gøre det muligt at pålægge forbrugeren en betingelse om at lade sine indtægter indbetale til en betalingskonto, der er oprettet hos kreditgiveren, ikke gør andet end at tillade, at kreditgiveren kan kræve, at der oprettes en konto, hvis eneste formål er, at kreditgiveren kan opnå yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse. Den i hovedsagen omhandlede lovgivning er med andre ord omfattet af det sidste af de tre formål, der er fastsat i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

49. Jeg erindrer derefter om, at den forelæggende ret har præciseret, at begrebet »betalingskonto« som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold ikke er begrænset til de betalingskonti, der udelukkende anvendes til at tilbagebetale et lån til finansiering af fast ejendom, men også omfatter de konti, som låntagerne anvender til at gennemføre deres daglige betalingstransaktioner, såsom indsættelse, overførsel og hævning af midler ( 21 ).

50. Denne præcisering fra den forelæggende rets side tyder derfor på, at en betalingskonto som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold opfylder flere formål, hvoraf kun et er nævnt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, nemlig formålet om at akkumulere kapital til at tilbagebetale lånet.

51. Endelig vil jeg nævne, at Kommissionen har anført, at formålet med artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold og med det tilbud, der er betinget af, at låntageren lader sine indtægter indbetale til en konto hos kreditgiveren, er at beskytte låntageren mod urimelige kontraktvilkår, der i forbindelse med lån til finansiering af fast ejendom indebærer en betingelse om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiveren, således som det fremgår af en anbefaling fra en national kommission for urimelige kontraktvilkår, som har tilkendegivet den opfattelse, at sådanne vilkår kan være uforholdsmæssige, såfremt denne forpligtelse ikke ledsages af en individualiseret modydelse.

52. Kommissionen synes med denne bemærkning således at foreslå, at en betalingskonto som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold har et andet formål end dem, der er nævnt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 ( 22 ).

53. Når dette er sagt, er jeg under alle omstændigheder i tvivl om, hvorledes en betalingskonto som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold kan være omfattet af et af de formål, der er fastsat i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, og samtidig anvendes af låntagere til at gennemføre betalingstransaktioner, herunder hævning af midler, således som dette er blevet præciseret af den forelæggende ret. For så vidt som låntagerne fuldt ud kan råde over betalingskontoen, dvs. uden særlige begrænsninger, giver betingelsen om, at de skal lade deres indtægter indbetale til en sådan konto, nemlig ingen garanti for kreditgiverne i forhold til at sikre, at der sker tilbagebetaling af det lån, der er forbundet med denne konto.

54. Denne betragtning giver mig anledning til at se på kravet om, at kontoen kun har et eneste formål i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

b) Om kravet om et »eneste formål« som omhandlet i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17

55. Er den omstændighed, at låntagerne kan anvende en betalingskonto som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold til at gennemføre betalingstransaktioner, ikke til hinder for, at artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, der kræver, at en sådan konto som sit eneste formål har et af de tre formål, der er nævnt i denne bestemmelse, kan finde anvendelse?

56. En ordlydsfortolkning, en formålsfortolkning og en fortolkning ud fra sammenhængen af artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 giver mig i lighed med Kommissionen anledning til at mene, at dette er tilfældet.

57. For det første kræver ordlyden af dette direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), nemlig, at kontoen har et af de tre formål, der er nævnt i denne bestemmelse, som sit eneste formål.

58. Det fremgår i denne forbindelse klart af den ordlyd, hvormed de to første formål er affattet, at betalingskontoen kun kan anvendes til at akkumulere eller samle ressourcer, hvilket udelukker hævning af midler og gennemførelse af transaktioner. Det sidste formål, der er nævnt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, indebærer en tilsvarende udelukkelse, for så vidt som dette formål skal give kreditgiverne »sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse«. En konto, der tjener som garanti i tilfælde af misligholdelse, skal pr. definition ikke kunne anvendes af låntagerne til andre formål.

59. Som jeg har redegjort for i punkt 53 i dette forslag til afgørelse, indebærer brugen af betalingskontoen til at gennemføre betalingstransaktioner en risiko for at bringe de formål med betalingskontoen, der er fastsat i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17, og som begrunder undtagelsen til forbuddet mod kombinationssalg, i fare.

60. Som det fremgår af 24. og 25. betragtning til direktiv 2014/17, kan kombinationssalg have en negativ indvirkning på forbrugernes mobilitet og deres mulighed for at træffe informerede valg. Dette er grunden til, at dette direktiv generelt forbyder kombinationssalg og kun tillader sådanne salg i visse strengt afgrænsede situationer, hvor EU-lovgiver har vurderet, at der ikke foreligger en sådan risiko. At tillade andre former for brug af betalingskontoen, såsom dem, der er nævnt i den i hovedsagen omhandlede lovgivning, kan imidlertid have negativ indvirkning på formålet med artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

61. Jeg kan derfor ikke tilslutte mig opfattelsen hos den franske regering, som i retsmødet anførte, at det forhold at udelukke visse former for brug af kontoen, såsom dem, der er fastsat i den i hovedsagen omhandlede lovgivning, svarer til, at kreditgiveren helt uden begrundelse begrænser forbrugerens brug af sin betalingskonto i strid med forbrugerens egne interesser.

62. Jeg vil i denne forbindelse nævne, at det i praksis følger af den fortolkning, som jeg foreslår, at kreditgiverne har pligt til at begrænse de indtægter, som forbrugeren skal lade indbetale på betalingskontoen, til den del af disse indtægter, der svarer til det beløb, som er nødvendigt for at tilbagebetale lånet, for at opnå lånet eller for at give kreditgiver yderligere sikkerhedsstillelse i tilfælde af misligholdelse. Denne begrænsning udgør en fordel for forbrugernes bankmobilitet, idet den giver dem mulighed for at placere den resterende del af deres indtægter hos andre kreditinstitutter end det kreditinstitut, der har ydet lånet til finansiering af fast ejendom.

63. Endelig bekræftes den fortolkning, som jeg foreslår, af en fortolkning ud fra sammenhængen af artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

64. Jeg erindrer nemlig for det første om, at dette direktivs artikel 12, stk. 2, litra a), udgør en undtagelse til det forbud mod kombinationssalg, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 12, stk. 1, og at den derfor skal undergives en streng fortolkning ( 23 ).

65. For det andet bekræftes den fortolkning, som jeg foreslår, af forholdet mellem direktiv 2014/17 og direktiv 2014/92 om sammenlignelighed af gebyrer i forbindelse med betalingskonti, flytning af betalingskonti og adgang til betalingskonti med basale funktioner.

66. Som Kommissionen anførte i retsmødet, er en betalingskonto, for så vidt som den kan anvendes til hævning af midler, nemlig omfattet af reglerne i direktiv 2014/92 om flytning af konti. En konto, der udelukkende skal anvendes til tilbagebetaling af lånet, er til gengæld udtrykkeligt udelukket fra denne lovgivnings anvendelsesområde ( 24 ), og jeg antager, at begrundelsen herfor er, at en sådan konto kan indgå i kombinationssalg i henhold til artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

67. Det følger af det ovenfor anførte, at artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som denne lovgivning tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette samme direktivs artikel 4, nr. 26), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i tvisten i hovedsagen.

2. Hvorvidt artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17 finder anvendelse

68. Det kræves i henhold til artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17, at kreditgiveren over for den kompetente myndighed kan godtgøre, at kombinationssalget indebærer en klar fordel for forbrugerne. Denne bestemmelse fastsætter endvidere, hvorledes det skal undersøges, om dette er tilfældet, idet der ved denne vurdering skal tages hensyn til tilgængeligheden af og priserne på de relevante produkter, der tilbydes på markedet.

69. Jeg vil i denne forbindelse nævne, at det fremgår af Domstolens faste praksis, at det ikke er noget krav for gennemførelsen af et direktiv i national ret, at direktivbestemmelserne gentages formelt og ordret i udtrykkelige, specielle lovbestemmelser, men tilstrækkeligt, at der foreligger en generel retlig ramme. Denne retlige ramme skal imidlertid faktisk sikre en fuldstændig og tilstrækkeligt klar og præcis anvendelse af direktivet. Hver medlemsstat er således forpligtet til at gennemføre direktiver på en sådan måde, at de krav til en klar og sikker retsstilling, som EU-lovgiver stiller, opfyldes af hensyn til de personer i medlemsstaterne, som er berørt deraf. Direktivbestemmelser skal derfor gennemføres ved retsforskrifter, hvis bindende virkning er uomtvistelig, og som er tilstrækkeligt specifikke, præcise og klare ( 25 ).

70. Hvad angår den i hovedsagen omhandlede lovgivning konstaterer jeg, at det af denne lovgivning ikke fremgår, at der skal foretages en vurdering af den individualiserede fordel under hensyn til tilgængeligheden af og priserne på de andre produkter, der tilbydes på markedet. Det fremgår i øvrigt af den franske regerings skriftlige indlæg, at det vilkår om indbetaling af indtægter til en bankkonto hos kreditgiveren, der er indeholdt i aftalen om lån til finansiering af fast ejendom, udfærdiges efter fri forhandling mellem kreditgiveren og låntageren.

71. Jeg er ud fra dette synspunkt, således som Kommissionen også anførte i retsmødet, af den opfattelse, at denne lovgivning ikke tilstrækkelig specifikt, præcist og klart sikrer, at den individualiserede fordel indebærer en klar fordel for forbrugerne i forhold til priserne på de andre produkter, der tilbydes på markedet ( 26 ). Dette er så meget desto mere tilfældet, som artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17 udgør en undtagelse til forbuddet mod kombinationssalg og derfor skal fortolkes strengt ( 27 ).

72. Det følger heraf, at artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17 skal fortolkes således, at den også er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, for så vidt som denne lovgivning tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i samme direktivs artikel 4, nr. 26), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve i tvisten i hovedsagen.

B. Om fortolkning af artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366 og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92 (det andet spørgsmål)

73. Den forelæggende ret ønsker med det andet præjudicielle spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om dels artikel 45 i direktiv 2007/64 og artikel 55 i direktiv 2015/2366, der erstattede denne førstnævnte bestemmelse med virkning fra den 13. januar 2018, dels artikel 9-14 i direktiv 2014/92 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter lukning af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for at indbetale sine indtægter til denne til gengæld for en individualiseret fordel i forbindelse med en kreditaftale, medfører, at denne fordel fortabes, hvis lukningen sker før udløbet af den periode, som er fastsat i aftalen, herunder mere end et år efter oprettelsen af kontoen, og om varigheden af denne periode kan være op til ti år eller svare til hele lånets løbetid.

74. Den forelæggende ret har ikke præciseret, hvilke aspekter ved de ovenfor nævnte bestemmelser der har gjort, at den finder, at der er tvivl om fortolkningen af disse bestemmelser.

75. Når formuleringen af det præjudicielle spørgsmål tages i betragtning, kan det imidlertid konstateres, dels at det er præciseret, at de omhandlede EU-retlige bestemmelser vedrører »gebyrer for lukning af en betalingskonto«, dels at det fremgår, at den omhandlede nationale lovgivning under visse betingelser kan medføre, at en individualiseret fordel fortabes, hvis en konto lukkes.

76. Jeg forstår derfor det præjudicielle spørgsmål således, at Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) nærmere bestemt ønsker oplyst, om en sådan fortabelse af en individualiseret fordel udgør et gebyr for lukning af en betalingskonto i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2007/64, 2015/2366 og 2014/92, og i givet fald, om de nærmere regler for denne fortabelse opfylder de betingelser, der er fastsat i denne forbindelse i disse direktiver.

77. Selv om det præjudicielle spørgsmål efter sin ordlyd vedrører artikel 45 i direktiv 2007/64 og artikel 55 i direktiv 2015/2366 i deres helhed og samtlige bestemmelser i artikel 9-14 i direktiv 2014/92, forstår jeg af denne grund dette spørgsmål således, at det i virkeligheden vedrører artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, der er blevet erstattet af artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366, og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92, der vedrører gebyrer for lukning af en betalingskonto.

78. Det skal derfor undersøges, om disse bestemmelser er til hinder for en lovgivning som den i det præjudicielle spørgsmål omhandlede.

79. Jeg vil i denne forbindelse nævne, at det af det andet spørgsmål i modsætning til det første præjudicielle spørgsmål, der hviler på den forudsætning, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17 ( 28 ), ikke med den samme klarhed fremgår, om dette spørgsmål også hviler på denne forudsætning. Henset til formuleringen af det andet spørgsmål vedrører den omhandlede lovgivning imidlertid efter min opfattelse et pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17 ( 29 ). Jeg vil derfor behandle det andet præjudicielle spørgsmål ud fra denne synsvinkel ( 30 ).

80. Hvad for det første angår direktiv 2007/64, der harmoniserer betalingstjenester i det indre marked, finder dette direktiv efter min opfattelse anvendelse i det foreliggende tilfælde ( 31 ).

81. Artikel 45 i direktiv 2007/64 indgår i dette direktivs kapitel 3, der har overskriften »Rammeaftaler«, og som finder anvendelse på betalingstransaktioner, der er omfattet af en rammeaftale ( 32 ).

82. Artikel 45, der har overskriften »Ophør«, bestemmer i denne forbindelse i stk. 1, at brugeren af betalingstjenester kan opsige rammeaftalen på et hvilket som helst tidspunkt, medmindre parterne har aftalt en opsigelsesfrist, der ikke kan overstige en måned. Det tilføjes i stk. 2, at en sådan aftale, der er indgået for en periode på mere end 12 år eller på ubestemt tid, ikke kan medføre opsigelsesgebyrer for brugeren efter 12 måneder. Denne bestemmelse har til formål at fremme kundemobiliteten ( 33 ).

83. I det foreliggende tilfælde skal det konstateres, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning, selv om den tillader pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/17, fastsætter betingelserne for at yde en individualiseret fordel i forbindelse med opnåelsen af lånet.

84. Fortabelsen af denne fordel følger derfor af anvendelsen af et vilkår i en låneaftale, der er indgået mellem parterne, og som gør ydelsen af denne fordel betinget af, at låntageren lader sin lønindkomst og indtægter indbetale til en konto hos kreditgiveren.

85. Som den franske og den tjekkiske regering samt Kommissionen i denne forbindelse har anført, er fortabelsen af denne fordel blot en følge af, at der ikke længere indbetales indtægter til kontoen hos kreditgiveren, og den udgør derfor ikke et gebyr for opsigelse af en rammeaftale som omhandlet i artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64.

86. De ovenfor anførte betragtninger gør sig også gældende for artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366, hvis anvendelsesområde for så vidt angår hovedsagen er identisk med anvendelsesområdet for direktiv 2007/64 ( 34 ); denne bestemmelse er i det væsentlige identisk med artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, bortset fra at den pågældende periode er blevet nedsat fra tolv til seks måneder.

87. Hvad for det andet angår direktiv 2014/92 supplerer dette direktiv 2007/64 og 2015/2366, idet dette førstnævnte direktiv bl.a. fastsætter regler om flytning af betalingskonti inden for en medlemsstat og regler om lettelse af forbrugernes åbning af betalingskonti på tværs af landegrænserne ( 35 ).

88. Det fremgår i denne forbindelse af artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92, at medlemsstaterne sikrer, at eventuelle gebyrer, som den overførende betalingstjenesteudbyder opkræver fra forbrugeren for opsigelse af betalingskontoen, fastlægges i overensstemmelse med artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64 og artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366 ( 36 ).

89. Hvad angår direktiv 2014/92 finder dette direktiv anvendelse på en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede i henhold til dette direktivs artikel 1, stk. 6, fortolket i lyset af 12. betragtning ( 37 ).

90. Når dette er sagt, skal det, henset til de betragtninger, der er redegjort for ovenfor, vedrørende artikel 55, stk. 2, i direktiv 2014/92 og artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64 fastslås, at fortabelsen af en fordel ikke udgør et gebyr for lukningen af en betalingskonto i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktiv 2014/92.

91. Det følger af det ovenfor anførte, at artikel 45, stk. 2, i direktiv 2007/64, artikel 55, stk. 2, i direktiv 2015/2366 og artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92 ikke er til hinder for en lovgivning som den, der er nævnt i det præjudicielle spørgsmål.

V. Forslag til afgørelse

92. På baggrund af de ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Frankrig) forelagte spørgsmål således: »1) Artikel 12, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4. februar 2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette direktivs artikel 4, nr. 26), hvorefter en kreditgiver, til gengæld for en individualiseret fordel, kan pålægge en låntager at lade sin samlede lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditgiveren i en periode, som er fastsat i låneaftalen, for så vidt som låntageren kan anvende denne konto til at gennemføre daglige betalingstransaktioner, såsom indsættelse, overførsel og hævning af midler. Artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17 skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der tillader kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i dette direktivs artikel 4, nr. 26), for så vidt som denne lovgivning ikke sikrer, dels at kombinationssalget indebærer en klar fordel for forbrugerne, dels at denne vurdering foretages under hensyn til tilgængeligheden af og priserne på de omhandlede produkter, der tilbydes på markedet. 2) Artikel 45, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13. november 2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF, artikel 55, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF og artikel 12, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/92/EU af 23. juli 2014 om sammenlignelighed af gebyrer i forbindelse med betalingskonti, flytning af betalingskonti og adgang til betalingskonti med basale funktioner skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter lukning af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for at indbetale sine indtægter til denne til gengæld for en individualiseret fordel i forbindelse med en kreditaftale, medfører, at denne fordel fortabes, hvis lukningen sker før udløbet af den periode, som er fastsat i aftalen, herunder mere end et år efter oprettelsen af kontoen, og hvorefter varigheden af denne periode er op til ti år eller svarer til hele lånets løbetid.«

( 1 ) – Originalsprog: fransk.

( 2 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/ЕU af 4.2.2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34, berigtiget i EUT 2015, L 246, s. 11, og EUT 2017, L 166, s. 82).

( 3 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/ЕU af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s. 1, berigtiget i EUT 2009, L 187, s. 5).

( 4 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35, berigtiget i EUT 2018, L 102, s. 97).

( 5 ) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/92/ЕU af 23.7.2014 om sammenlignelighed af gebyrer i forbindelse med betalingskonti, flytning af betalingskonti og adgang til betalingskonti med basale funktioner (EUT 2014, L 257, s. 214).

( 6 ) – Det fremgår af artikel 114 i direktiv 2015/2366, at henvisninger til direktiv 2007/64 gælder som henvisninger til direktiv 2015/2366. Artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/92 henviser således med virkning fra den 13.1.2018 til artikel 55, stk. 2, 4 og 6, i direktiv 2015/2366, der erstatter artikel 45, stk. 2, 4 og 6, i direktiv 2007/64.

( 7 ) – Artikel L. 312-1-2 i lov om monetære og finansielle anliggender, der er nævnt i punkt 14 i dette forslag til afgørelse, indeholder i det væsentlige forbud mod kombinationssalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4, nr. 26), i direktiv 2014/17, og tilladelse til pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i samme direktivs artikel 4, nr. 27). Jf. i denne forbindelse fodnote 15 i dette forslag til afgørelse.

( 8 ) – Svar af 23.10.2019 på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger af 26.9.2019.

( 9 ) – Den forelæggende ret har i sit svar på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger (jf. fodnote 8 i dette forslag til afgørelse) præciseret, at bekendtgørelse nr. 2017-1090 af 1.6.2017 er blevet ophævet ved artikel 206, stk. XV, i loi no 2019-486, du 22 mai 2019, relative à la croissance et à la transformation des entreprises (lov nr. 2019-486 af 22.5.2019 om virksomheders vækst og omstilling), men at det ikke desto mindre forholder sig således, at det i hovedsagen omhandlede dekret er blevet anvendt, hvilket er grunden til, at de for Domstolen forelagte spørgsmål fortsat er relevante.

( 10 ) – Artikel 1 i direktiv 2014/17.

( 11 ) – 15. betragtning til direktiv 2014/17.

( 12 ) – Begreberne »kombinationssalg« og »pakkesalg« er defineret i henholdsvis artikel 4, nr. 26) og nr. 27), i direktiv 2014/17; jf. om disse definitioner i punkt 8 i dette forslag til afgørelse.

( 13 ) – Selv om rækkevidden af den i hovedsagen omhandlede lovgivning afhænger af en fortolkning af national lovgivning, som det tilkommer den nationale ret at foretage (jf. bl.a. dom af 26.9.2000, Mayeur, C-175/99, EU:C:2000:505, præmis 22, af 1.6.2006, innoventif, C-453/04, EU:C:2006:361, præmis 29, og af 8.7.2010, Sjöberg og GerdinC-447/08 og C-448/08, EU:C:2010:415, præmis 54), må jeg i lyset af de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, imidlertid indrømme, at den franske regerings opfattelse umiddelbart forekommer mig overbevisende. Det fremgår navnlig af selve ordlyden af artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold, at kreditinstitutterne kan gøre lånetilbuddet betinget af, at låntageren til gengæld for en individualiseret fordel lader sin lønindkomst eller tilsvarende indtægter indbetale til en betalingskonto hos kreditinstituttet. Jeg vil i denne forbindelse nævne, at eftersom betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiveren og dermed betalingskontoen ikke udgør en forudsætning for at opnå lånet som sådan, men kun for at opnå en individualiseret fordel, er der er efter min opfattelse tale om et pakkesalg i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 4, nr. 27), i direktiv 2014/17. I dette tilfælde udgør lånet nemlig kreditaftalen, mens betalingskontoen udgør det andet finansielle produkt som omhandlet i artikel 4, nr. 27), i direktiv 2014/17, og kreditaftalen tilbydes til gengæld for betingelsen om indbetaling af indtægter hos kreditgiveren »på andre betingelser eller vilkår« i denne bestemmelses forstand, nemlig i form af en individualiseret fordel.

( 14 ) – Jf. fodnote 8 i dette forslag til afgørelse.

( 15 ) – Jeg vil i denne forbindelse, for det første, præcisere, at det følger af besvarelsen af Domstolens anmodning om uddybende oplysninger (jf. fodnote 8 i dette forslag til afgørelse), at den forelæggende ret er i tvivl på dette punkt til trods for den omstændighed, at de nationale regler, der ligger til grund for den anfægtede bekendtgørelse, nemlig artikel 67 i lov nr. 2016-1691 af 9.12.2016 om gennemsigtighed, bekæmpelse af korruption og modernisering af erhvervsforhold, kræver, at artikel L. 312-1-2 i lov om monetære og finansielle anliggender, der ifølge Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) tillader pakkesalg som omhandlet i artikel 4, nr. 27), i direktiv 2014/17, og forbyder kombinationssalg som omhandlet i dette direktivs artikel 4, nr. 26), overholdes. Jeg konstaterer i denne forbindelse, for det andet, at den tvivl, som den forelæggende synes at nære med hensyn til rækkevidden af den i hovedsagen omhandlede lovgivning, bl.a. synes at følge af den omstændighed, at det er muligt, at kreditinstitutterne i praksis, som vilkår for at yde lånet stiller betingelse om indbetaling af indtægter til en bankkonto hos kreditinstitutterne, og dermed betingelse om, at der oprettes en betalingskonto, hvilket udgør et kombinationssalg. Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) nævnte nemlig i svaret på Domstolens anmodning om uddybende oplysninger, idet den henviste til en rapport fra januar 2019 om betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiver, der var udfærdiget af formanden for det rådgivende udvalg inden for den finansielle sektor efter anmodning fra ministre de l’Économie et des Finances (økonomi- og finansministeren), til to interesserede parter, der havde tilkendegivet deres synspunkter som følger: Kreditformidlernes repræsentanter var af den opfattelse, at »der reelt ikke er tale om en modydelse, idet de hidtil konstaterede tilfælde har ført til, at standardrentesatsen nu går under benævnelsen den såkaldte rentesats, »der vedrører betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiver«, og at der derudover anvendes en ny og langt mindre fordelagtig rentesats, der omtales som den såkaldte rentesats, der »ikke vedrører betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiver«, eller tilbydes en overkurs, der klart har karakter af straf«. Kundernes repræsentanter har endvidere anført, at »oprettelsen af en bankkonto og købet af forskellige produkter (samlet pakke af bil- og boligforsikringer) ofte udgør en forudgående betingelse for ydelsen af et lån til finansiering af fast ejendom«. Jeg tilføjer, at kreditinstitutterne til gengæld er af den opfattelse, at kunden altid kan vælge ikke at lade sine indtægter indbetale til en konto hos kreditgiver og således beslutte ikke at modtage en individualiseret fordel. Der skal imidlertid efter min opfattelse sondres mellem spørgsmålet om, hvorvidt kreditinstitutterne eventuelt ikke har overholdt den i hovedsagen omhandlede lovgivning, og spørgsmålet om, hvorvidt denne lovgivning som sådan er forenelig med EU-retten.

( 16 ) – Jeg vil imidlertid nævne, at Kommissionen i retsmødet fremhævede, at 24. betragtning til direktiv 2014/17 indeholder en præcisering i forhold til rækkevidden af den mulighed for pakkesalg, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, i direktiv 2014/17. Det præciseres i denne betragtning, at der ikke må foretages begrænsninger af muligheden for at sammensætte produkter, hvilket kan være til forbrugernes fordel, men at medlemsstaterne imidlertid fortsat bør overvåge detailmarkederne for finansielle tjenesteydelser nøje for at sikre, at pakkesalg ikke forvrider forbrugernes valgmuligheder og konkurrencen på markedet. Muligheden for at foretage sådanne salg skal derfor altid tage hensyn til forbrugerens interesse og den frie konkurrence, og lovgiver bør i denne forbindelse forhindre, at der opstår situationer, som er i strid med forbrugerens interesser.

( 17 ) – Eftersom det præjudicielle spørgsmål af denne grund ikke er relevant, vil jeg for fuldstændighedens skyld nævne, at det forelagte spørgsmål ikke desto mindre kan antages til realitetsbehandling. Når det bl.a. tages i betragtning, at det ikke kan udelukkes, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning kan anses for at omfatte kombinationssalg, er besvarelsen af det forelagte spørgsmål nemlig nyttig for, at den forelæggende ret kan tage stilling til tvisten i hovedsagen, og spørgsmålet skal derfor antages til realitetsbehandling. Jf. i denne retning bl.a. dom af 27.10.1993, Enderby (C-127/92, EU:C:1993:859, præmis 11 og 12), af 7.12.2010, VEBIC (C-439/08, EU:C:2010:739, præmis 44-48), og af 2.5.2019, A-Fonds (C-598/17, EU:C:2019:352, præmis 34-40).

( 18 ) – Dette indebærer i henhold til den definition af kombinationssalg, der er fastsat i artikel 4, nr. 26), i direktiv 2014/17, at kreditaftalen ikke tilbydes forbrugeren uafhængigt af betalingskontoen, og at pligten til at lade sine indtægter indbetale til denne konto derfor er en betingelse for selve ydelsen af lånet.

( 19 ) – Jeg vil nævne, at artikel 12 i direktiv 2014/17 ikke fremgik af det af Kommissionen fremsatte forslag til direktiv (KOM(2011) 142 endelig), men at denne artikel blev indsat i forbindelse med Europa-Parlamentets førstebehandling.

( 20 ) – Jeg erindrer om, at den franske regering principalt har gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning tillader pakkesalg (jf. punkt 37 i dette forslag til afgørelse).

( 21 ) – Jf. punkt 21 i dette forslag til afgørelse.

( 22 ) – Jeg vil i denne forbindelse også nævne, at det af den rapport fra januar 2019 om betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiveren, der blev udfærdiget af formanden for det rådgivende udvalg inden for den finansielle sektor efter anmodning fra ministre de l’Économie et des Finances (økonomi- og finansministeren), hvortil den forelæggende ret har henvist i sit svar på anmodningen om uddybende oplysninger, fremgår, at »betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiveren navnlig kan udgøre en yderligere sikkerhedsstillelse, der kan have betydning i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om lån«. Denne bemærkning gør det ikke muligt at drage nogen konklusioner med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede lovgivning vedrører et af de formål, der er nævnt i artikel 12, stk. 2, litra a), i direktiv 2014/17.

( 23 ) – Jf. i denne retning bl.a. dom af 10.9.2014, Kušionová (C-34/13, EU:C:2014:2189, præmis 77).

( 24 ) – Artikel 1, stk. 6, i direktiv 2014/92, sammenholdt med 12. betragtning til dette direktiv.

( 25 ) – Jf. i denne retning bl.a. dom af 4.6.2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C-102/08, EU:C:2009:345, præmis 40-42 og den deri nævnte retspraksis). Jeg vil nævne, at denne retspraksis også finder anvendelse, når der er tale om gennemførelse af en frivillig undtagelse, såsom artikel 12, stk. 3, i direktiv 2014/17. Jf. i denne retning bl.a. dom af 21.10.2010, Accardo m.fl. (C-227/09, EU:C:2010:624, præmis 55).

( 26 ) – Den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning kræver, at tilbuddet gør det muligt at identificere den individualiserede fordel ved at angive de rentevilkår eller andre betingelser, der ligger til grund for ydelsen af lånet, og som kreditgiveren vil anvende i tilfælde af, at låntageren ikke længere overholder betingelsen om indbetaling af indtægter til en konto hos kreditgiveren (artikel L. 313-25 i lov om forbrugerforhold), kan ikke rejse tvivl om denne konstatering.

( 27 ) – Jf. i denne forbindelse fodnote 23 i dette forslag til afgørelse.

( 28 ) – Jf. punkt 36 i dette forslag til afgørelse.

( 29 ) – Eftersom lukningen af en konto, som låntageren har oprettet hos kreditgiveren for til gengæld for en individualiseret fordel at indbetale sine indtægter til denne konto, kun medfører, at denne fordel fortabes, er der efter min opfattelse ikke tale om et pakkesalg som omhandlet i direktiv 2014/17; jf. fodnote 13 i dette forslag til afgørelse.

( 30 ) – Eftersom det følger af min besvarelse af det første præjudicielle spørgsmål, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke er tilladt i medfør af direktiv 2014/17, for så vidt som denne lovgivning tillader kombinationssalg i det nævnte direktivs forstand, er det i øvrigt overflødigt også at undersøge, om en sådan lovgivning er forenelig med de bestemmelser, der er nævnt i det andet præjudicielle spørgsmål.

( 31 ) – Det fremgår af artikel 2, stk. 1, i direktiv 2007/64, at det nævnte direktiv finder anvendelse på »betalingstjenester«, der ydes i Den Europæiske Union. Begrebet »betalingstjenester« er defineret i samme direktivs artikel 4, nr. 3), som de forretningsaktiviteter, som er anført i bilaget. I punkt 1 til bilaget nævnes »[t]jenester, der muliggør, at kontantbeløb placeres på en betalingskonto, samt alle transaktioner, der er nødvendige for drift af en betalingskonto«.

( 32 ) – Artikel 40 i direktiv 2007/64. En rammeaftale er defineret i dette direktivs artikel 4, nr. 12), som en aftale om betalingstjenester, der regulerer den fremtidige udførelse af særskilte og successive betalingstransaktioner, og som kan indeholde forpligtelser og betingelser for oprettelse af en betalingskonto.

( 33 ) – Jf. 29. betragtning til direktiv 2007/64.

( 34 ) – Jf. artikel 2, stk. 1, i direktiv 2015/2366, sammenholdt med artikel 4, nr. 3), i og bilaget til dette direktiv.

( 35 ) – Jf. anden betragtning til direktiv 2014/92 og dette direktivs artikel 1.

( 36 ) – Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse.

( 37 ) – Jeg erindrer nemlig om, at begrebet »betalingskonto« som omhandlet i artikel L. 313-25-1 i lov om forbrugerforhold også omfatter de konti, som låntagerne anvender til at gennemføre daglige betalingstransaktioner. 12. betragtning til direktiv 2014/92, hvortil der er henvist i punkt 10 i dette forslag til afgørelse, præciserer i denne forbindelse direktivets anvendelsesområde som fastsat i artikel 1, stk. 6. Det følger i det væsentlige af denne præcisering, at direktivet finder anvendelse på en betalingskonto, der udelukkende anvendes til tilbagebetaling af et lån med pant i fast ejendom, når denne konto også anvendes til at gennemføre daglige betalingstransaktioner.