Forslag til afgørelse fra generaladvokat Cosmas fremsat den 5. februar 1998. - Réunion européenne SA m.fl. mod Spliethoff's Bevrachtingskantoor BV og kaptajnen på skibet "Alblasgracht V002". - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Cour de cassation - Frankrig. - Bruxelles-konventionen - Fortolkningen af artikel 5, nr. 1 og 3, og artikel 6 - Erstatningssag, som på grundlag af et konnossement anlægges af en varemodtager eller vareforsikrer mod en sagsøgt, der ikke har udstedt konnossementet, men af sagsøgeren antages faktisk at have udført søtransporten. - Sag C-51/97.



Samling af Afgørelser 1998 side I-06511



Generaladvokatens forslag til afgørelse

I - Indledning

1 Med de fire praejudicielle spoergsmaal, Frankrigs Cour de cassation har forelagt i denne sag, anmodes Domstolen om at traeffe afgoerelse om fortolkningen af artikel 5, nr. 1 og 3, og artikel 6 i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager (1), som senest aendret ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse (2).

II - Faktiske omstaendigheder

2 Sagens faktiske omstaendigheder fremgaar ikke saa klart som oenskeligt af forelaeggelseskendelsen, parternes indlaeg eller hovedsagens akter. Som helhed er det oplyst, at et fransk selskab, Brambi Fruits, der har hjemsted i Rungis (herefter »Brambi«), i maj 1988 (3) koebte et stoerre parti paerer af et australsk selskab, F.W. Year, der har hjemsted i Melbourne.

3 I henhold til et ihaendehaverkonnossement, som blev udstedt den 8. maj 1992 i Sydney af et australsk selskab, Refrigerated Container Carriers PTY Ltd, Sydney (herefter »RCC«), blev godset - i otte koelecontainere, der indeholdt i alt 5 199 kasser med paerer - lastet om bord paa skibet Alblasgracht V002 i Melbournes havn. Bestemmelsesstedet var Rotterdam havn, der var angivet som lossehavn og leveringssted. Skibet blev efter det oplyste disponeret af et nederlandsk selskab, Spliethoff's, Amsterdam, men dette selskab naevnes ikke i konnossementet. Brambi skulle blot have underretning om konnossementet.

4 Fra Rotterdam blev containerne i henhold til internationale fragtbreve befordret ad landevej til Rungis i Frankrig, hvor Brambi har hjemsted. Fragtbrevene for denne del af transporten angives at vaere udstedt af et selskab ved navn Transeco, og »Conship« optraeder som afsender.

5 Ved ankomsten til Rungis konstaterede Brambi, at godset var beskadiget, og tog derfor forbehold i forbindelse med leveringen. Beskadigelsen bestod i, at frugten var for tidligt modnet som foelge af et brud paa koelekaeden (4). Forsikringsselskabet Réunion européenne og ni andre forsikringsselskaber, som er sagsoegere og appellanter i hovedsagen, paatog sig at erstatte skaden.

6 Efter at have udbetalt erstatningen anlagde forsikringsselskaberne - som indtraadt i Brambi's rettigheder - sag ved Tribunal de commerce de Créteil, i hvis retskreds Rungis er beliggende. Sagen blev anlagt dels mod RCC, som havde udstedt konnossementet for den del af transporten, der foregik med skib, dels mod a) Spliethoff's og b) Alblasgracht's kaptajn, de to sidstnaevnte i deres egenskab af dem, der faktisk havde udfoert soetransporten.

7 Tribunal de commerce fandt, paa baggrund af en brevveksling mellem Brambi og RCC, at leveringen af paererne ifoelge aftalen skulle finde sted i Rungis, og at retten derfor havde kompetence til at paadoemme »transaktionen« mellem de to selskaber. Med henblik herpaa anvendte retten, uden tvivl i overensstemmelse med konventionens artikel 4, stk. 1, fransk ret og ikke konventionens bestemmelser, eftersom Commonwealth of Australia ikke er kontraherende part i konventionen. Desuden paalagde retten, som fandt, at RCC ikke havde opfyldt »kontrakten«, dette selskab at betale ca. 400 000 FRF i erstatning til forsikringsselskaberne og at betale sagens omkostninger (5).

For saa vidt angik de to andre sagsoegte fandt Tribunal de commerce derimod, at den savnede kompetence, fordi intet tydede paa, at der havde vaeret tale om en kombineret transport fra Melbourne til Rungis. Det sted, hvor disse sagsoegte skulle opfylde deres forpligtelse, var saaledes Rotterdam, og rette vaerneting i henhold til konventionen maatte derfor vaere retterne i Rotterdam, hvor varerne skulle leveres, eller retterne i Amsterdam, hvor de sagsoegte havde deres hjemsted.

8 Forsikringsselskaberne indbragte afgoerelsen af kompetencespoergsmaalet for Cour d'appel de Paris, som stadfaestede den under henvisning til, at Spliethoff's og kaptajnens ansvar noedvendigvis stoettedes paa en kontrakt, og at det dermed i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 2 og artikel 5, nr. 1, var de naevnte nederlandske domstole, der havde kompetencen.

9 Derefter indgav forsikringsselskaberne kassationsanke til den forelaeggende ret. De gjorde gaeldende, at kravene mod de indstaevnte ikke stoettedes paa et kontraktforhold, som Cour d'appel med urette havde antaget, men var krav om erstatning uden for kontrakt i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand med de heraf foelgende konsekvenser for kompetencen. Subsidiaert gjorde forsikringsselskaberne gaeldende, at alle tre parter havde deltaget i udfoerelsen af samme soetransport, og at sagen derfor ikke kunne opdeles. Som foelge heraf skulle Cour d'appel have anset sig for kompetent til at paadoemme sagen, ogsaa for de to indstaevntes vedkommende, fordi retten havde anset sig for kompetent for den foerste parts vedkommende.

10 Cour de cassation har forelagt Domstolen foelgende fire praejudicielle spoergsmaal, navnlig under henvisning til, at sagens afgoerelse maa bero paa en fortolkning af konventionen, bl.a. fordi »kontraktforhold« er et selvstaendigt begreb i konventionen.

III - De praejudicielle spoergsmaal

Cour de cassation har forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:

»1) Er grundlaget for en sag - hvorunder modtageren af varer, som er anerkendt at vaere beskadigede ved afslutningen af en transport, foerst ad soevejen og derefter ad landevej, eller det forsikringsselskab, der er indtraadt i modtagerens rettigheder efter at have erstattet skaden, kraever tabet erstattet under paaberaabelse af konnossementet for soetransporten, ikke af den, der har udstedt dokumentet paa sin konnossementsblanket, men af den, som sagsoegeren antager for faktisk at have udfoert soetransporten - transportaftalen, og er sagen da paa dette eller andet grundlag en sag om kontraktforhold i konventionens artikel 5, nr. 1's forstand?

2) Saafremt det foregaaende spoergsmaal besvares benaegtende, er sagen da en sag om erstatning uden for kontrakt i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand, eller skal kompetencespoergsmaalet afgoeres efter den almindelige regel i konventionens artikel 2 om, at sag skal anlaegges ved retterne i den stat, hvor sagsoegte har bopael?

3) Saafremt sagen skal betragtes som en sag om erstatning uden for kontrakt, kan det sted, hvor modtageren, efter soetransportens og derefter den afsluttende landtransports gennemfoerelse, blot har ladet konstatere, at de leverede varer er beskadigede, da - og paa hvilke betingelser - udgoere det sted, hvor skaden er indtraadt, dvs. det sted, som EF-Domstolen i dom af 30. november 1976 (sag 21/76, Bier mod Mines de potasse d'Alsace, Sml. s. 1735) har fastslaaet kan vaere 'det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet', i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand?

4) Kan en person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, sagsoeges i en anden kontraherende stat ved en ret, ved hvilken sag er anlagt mod en medsagsoegt, der har bopael uden for de kontraherende stater, under paaberaabelse af, at sagen er af en saadan karakter, at den ikke kan opdeles, og at kravene ikke kun er indbyrdes sammenhaengende?«

IV - De relevante retsregler

11 Konventionens artikel 2 har foelgende ordlyd:

»Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, uanset deres nationalitet, sagsoeges ved retterne i denne stat ...«

12 I artikel 3 bestemmes foelgende:

»Personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan kun sagsoeges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfoer af de regler, der er fastsat i afdeling 2 til 6 i dette afsnit.«

13 Artikel 4 bestemmer:

»Saafremt sagsoegte ikke har bopael paa en kontraherende stats omraade, afgoeres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16.«

14 Konventionens artikel 5 bestemmer:

»En person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan sagsoeges i en anden kontraherende stat:

1) i sager om kontraktforhold, ved retten paa det sted, vor den paagaeldende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes

...

3) i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten paa det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet.«

15 Konventionens artikel 6 bestemmer foelgende:

»En person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, kan endvidere sagsoeges:

1) saafremt der er flere sagsoegte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsoegte har bopael

...«

16 Endelig bestemmes foelgende i artikel 22:

»Saafremt krav, som er indbyrdes sammenhaengende, fremsaettes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i foerste instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen foerst er anlagt, udsaette afgoerelsen.

Denne ret kan ligeledes paa begaering af en af parterne erklaere sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhaengende krav, og at den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, er kompetent til at paakende begge krav.

Ved indbyrdes sammenhaengende krav forstaas i denne artikel krav, der er saa snaevert forbundne, at det er oenskeligt at behandle og paakende dem samtidigt for at undgaa uforenelige afgoerelser i tilfaelde af, at kravene blev paakendt hver for sig.«

V - Stillingtagen

Det foerste spoergsmaal

17 De indstaevnte har gjort gaeldende, at sagen mod dem maa vaere en sag om kontraktforhold, da den stoettes paa konnossementet, der er beviset for transportaftalen. Den tyske og den franske regering har derimod, paa linje med Kommissionen, gjort gaeldende, at sagen ikke er en sag om kontraktforhold, eftersom der ikke foreligger en kontraktforbindelse mellem koeberen og den, der har udfoert soetransporten.

18 De indstaevntes argumentation kan ikke tiltraedes.

19 Det skal indledningsvis bemaerkes, at konventionen tager sigte paa at fastlaegge ensartede regler for retternes internationale kompetence i de kontraherende stater. Konventionen har navnlig til formaal, i videst muligt omfang, at undgaa, at flere retsinstanser har kompetence til at paadoemme tvister, som udspringer af samme retsforhold, samt at styrke retsbeskyttelsen af de i Faellesskabet bosiddende personer, saaledes at saavel sagsoegeren let kan afgoere, ved hvilken ret han kan anlaegge sag, og sagsoegte med rimelighed kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsoegt (6). Herved styrkes saavel retsbeskyttelsen af de i Faellesskabet bosiddende personer som retssikkerheden.

20 Som konventionen er opbygget, gaelder der et almindeligt princip om, at kompetencen tilkommer retterne i den kontraherende stat, paa hvis omraade sagsoegte har bopael (artikel 2), og det er kun i kraft af en fravigelse af dette princip, at konventionen fastlaegger de udtoemmende opregnede tilfaelde, hvori en person (efter de specielle kompetenceregler) kan eller (efter en regel om enekompetence eller i henhold til aftaler om kompetence) skal sagsoeges ved en ret i en anden kontraherende stat (7).

I almindelighed anses sagsoegte for processuelt at vaere den svageste part, fordi det er sagsoegte, der paatvinges sagsoegerens soegsmaal, men dette gaelder dog ikke i naermere bestemte tilfaelde, hvor det er sagsoegeren, der anses for at vaere den svageste part og derfor tillaegges en staerkere stilling i henhold til konventionen (8).

21 I konventionens artikel 5 opregnes der saerlige kompetenceregler, hvorefter sagsoegeren kan vaelge at anlaegge sag mod sagsoegte paa et andet sted end ved sagsoegtes bopael.

Denne valgmulighed er af hensyn til en hensigtsmaessig paakendelse af tvisten optaget i konventionen, fordi der i bestemte tilfaelde bestaar en saerlig snaever tilknytning mellem en tvist og den ret, som denne tvist kan indbringes for (9).

22 Et af disse tilfaelde er sager om kontraktforhold. Begrebet »kontraktforhold« er ikke defineret i konventionen, men som Domstolen har fremhaevet ved flere lejligheder, skal det - med henblik paa at sikre, at konventionen gennemfoeres i fuldt omfang - betragtes som et selvstaendigt begreb, der skal fortolkes ud fra konventionens opbygning og formaal. Begrebet kan derfor ikke forstaas saaledes, at der henvises til den kvalifikation, som i den nationale lovgivning, der finder anvendelse, gives af det retsforhold, der foreligger for den nationale ret (10).

23 Begrebet kontraktforhold er navnlig blevet praeciseret i Handte-dommen (11). Sagsforholdet i Handte-sagen var, at et fransk selskab med hjemsted i Bonneville havde koebt nogle produkter af et tysk selskabs franske datterselskab, der havde hjemsted i Strasbourg. Det franske selskab, der havde koebt produkterne, ansaa dem for at vaere mangelfulde og anlagde erstatningssag ved Tribunal de grande instance de Bonneville baade mod det selskab, der havde solgt produkterne, og mod det tyske selskab, der havde fremstillet dem. EF-Domstolen blev anmodet om at tage stilling til, om retsforholdet mellem den senere koeber af produkterne (dvs. det franske selskab) og producenten af produkterne var et kontraktforhold (idet dette var den eneste mulighed for at sagsoege producenten ved retten paa det sted, hvor forpligtelsen skulle opfyldes). Domstolen udtalte under henvisning til konventionens formaal, at begrebet »kontraktforhold« i konventionens artikel 5, nr. 1, ikke kan fortolkes saaledes, at det omfatter en situation, hvor der ikke foreligger en forpligtelse, som en part frivilligt har paataget sig over for en anden (praemis 15), og den fandt, at dette maatte vaere tilfaeldet i forholdet mellem en koeber af en vare, der er koebt hos en mellemhandler, og producenten (praemis 16).

Domstolen udtalte, at »parternes kontraktlige forpligtelser - navnlig naar der er tale om en raekke internationale kontrakter - [kan] vaere forskellige fra den ene kontrakt til den anden, saaledes at de kontraktlige rettigheder, den senere koeber kan goere gaeldende over for sin saelger, ikke noedvendigvis er de samme som dem, producenten har paataget sig at overholde i forholdet til den foerste koeber« (praemis 17).

Herefter lagde Domstolen vaegt paa, at producenten - i tilfaelde hvor der ikke bestaar et kontraktforhold mellem en producent og en senere koeber af en genstand - ikke kan forudse, ved hvilken ret han kan blive sagsoegt, bortset fra retten paa det sted, hvor han har bopael, idet han kan vaere uvidende om koeberens identitet og bopael. Dette er uforeneligt med det retssikkerhedsprincip, som konventionen har til formaal at beskytte (praemis 18 og 20).

24 Heraf foelger, at en erstatningssag - som omhandlet i konventionens artikel 5, nr. 1, der, som en undtagelse fra konventionens artikel 2, skal fortolkes snaevert (12) - kun har tilknytning til et »kontraktforhold«, hvis der foreligger en frivilligt paataget forpligtelse, ikke mellem sagsoegeren og en tredjemand eller mellem sagsoegte og en tredjemand, men mellem sagsoegeren og sagsoegte, og paa betingelse af, at sagsoegeren i staevningen goer gaeldende, at sagsoegte har undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler denne i henhold til den forpligtelse, han har paataget sig.

25 I det konkrete tilfaelde oensker den nationale ret oplyst, om sagen under de foreliggende omstaendigheder kan betragtes som en sag om kontraktforhold, fordi den stoettes paa en »transportkontrakt«. Men hvilken transportkontrakt er der tale om, og mellem hvem?

26 Dette er uklart, og saavel appellanterne som de indstaevnte har i deres processkrifter i hovedsagen og i deres indlaeg under sagen for Domstolen kun i ringe omfang afklaret forholdene, for ikke at sige, at de omhyggeligt har undladt at klarlaegge dem.

27 Under alle omstaendigheder fremgaar det af, hvad foersteinstansen og appelinstansen har konstateret, at leveringen af paererne i Rungis var aftalt mellem RCC og Brambi, sandsynligvis i forbindelse med en transportkontrakt mellem de to selskaber om befordring af godset fra Melbourne til Rungis (13). Transporten blev dog gennemfoert i to saerskilte og uafhaengige etaper, idet den foerste var en soetransport, mens den anden foregik over land.

28 For soetransporten - som er den eneste, der er af betydning her - havde RCC udstedt et ihaendehaverkonnossement, hvorefter aflasteren var angivet som F.W. Year (dvs. saelgeren), mens Brambi var angivet som den, der skulle have meddelelse ifoelge konnossementet, og transporten skulle udfoeres med skibet Alblasgracht. Baade foersteinstansen og appelinstansen har lagt til grund, at konnossementet, selv om det ifoelge en fortrykt angivelse var udstedt for en kombineret transport (dvs. som omfattende flere transportformer), reelt kun angik den del af transporten, der blev udfoert med skib, eftersom losse- og leveringshavnen var Rotterdam. Paa dette grundlag har foersteinstansen og appelinstansen fundet, at den, der faktisk udfoerte soetransporten, var Spliethoff's, som ikke er naevnt i konnossementet, men disponerer over det skib, godset blev befordret med.

29 Med hensyn til forholdet mellem Brambi og Spliethoff's foreligger der ingen konkrete oplysninger. Det er saaledes ikke ud fra parternes processkrifter under hovedsagen eller deres skriftlige indlaeg for Domstolen muligt at fastslaa, om der har bestaaet en kontraktforbindelse mellem dem. Tvaertimod har appellanterne - uden at de indstaevnte har fremfoert noget overbevisende modargument paa dette punkt - anfoert, at RCC overlod det til Spliethoff's at udfoere soetransporten (14). Dette indebaerer rent logisk, at der maa vaere indgaaet en kontrakt mellem RCC og Spliethoff's (15). Om der eventuelt har vaeret indgaaet en saadan kontrakt er dog uden betydning i det konkrete tilfaelde, eftersom Brambi under alle omstaendigheder er tredjemand i forhold til en saadan kontrakt. Som allerede naevnt (jf. ovenfor i punkt 20) er det nemlig ikke tilstraekkeligt til, at der bestaar et »kontraktforhold« i konventionens artikel 5, nr. 1's forstand, at der er indgaaet en hvilken som helst kontrakt - endog om den paagaeldende forretning - mellem en sagsoeger eller en sagsoegt og en tredjemand. Der skal vaere indgaaet en kontrakt mellem sagsoegeren og sagsoegte.

30 Herefter kan der i det foreliggende tilfaelde - uafhaengigt af konnossementets retlige karakter (16) og uafhaengigt af spoergsmaalet om forholdet mellem RCC og Brambi - drages den forholdsvis sikre konklusion ud fra oplysningerne i sagens akter, at der ikke bestod et frivilligt paataget kontraktforhold mellem paa den ene side Brambi og paa den anden side Spliethoff's og kaptajnen.

31 For saa vidt som de nationale domstole, der er enekompetente til at traeffe afgoerelse om de faktiske omstaendigheder, maatte fastslaa, at der ikke har bestaaet et kontraktforhold mellem Brambi og de indstaevnte - eller naermere bestemt mellem Brambi og Spliethoff's - kan sagen under ingen omstaendigheder betragtes som en sag, der stoettes paa et kontraktforhold i konventionens artikel 5, nr. 1's forstand (17).

Det andet spoergsmaal

32 Parterne har samstemmende anfoert, at der maa vaere tale om en sag om erstatning uden for kontrakt, naar der fremsaettes erstatningskrav mod den, der har udfoert soetransporten, og naar kravet ikke stoettes paa et kontraktforhold.

33 Dette synspunkt kan tiltraedes.

34 Som allerede naevnt bestemmes det i konventionens artikel 5, nr. 3 - som en undtagelse fra det almindelige princip om, at retterne paa sagsoegtes bopael har den internationale kompetence - at en person kan sagsoeges

»3) i sager om erstatning uden for kontrakt ... ved retten paa det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet«.

35 Det fremgaar af Domstolens praksis, at begrebet »erstatning uden for kontrakt« i artikel 5, nr. 3, paa linje med begrebet »kontraktforhold« i artikel 5, nr. 1, skal fortolkes selvstaendigt. Med henblik paa at sikre en ensartet loesning i alle medlemsstaterne maa det antages, at begrebet »omfatter ethvert krav om, at en sagsoegt paalaegges et erstatningsansvar, som ikke er knyttet til et 'kontraktforhold' i artikel 5, nr. 1's forstand« (18).

36 Da der i den foreliggende sag goeres et erstatningskrav gaeldende mod de indstaevnte paa grund af beskadigelse af varerne under soetransporten, og da sagen ikke er en sag om kontraktforhold, er der noedvendigvis tale om en sag om erstatning uden for kontrakt i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand. Da der er tale om et tilfaelde, hvor en speciel kompetenceregel finder anvendelse, er der ingen anledning til at benytte artikel 2 om den almindelige kompetenceregel.

Det tredje spoergsmaal

37 Det maa antages, at den forelaeggende ret med sit tredje spoergsmaal oensker oplyst, om det sted, hvor beskadigelsen blot er konstateret, under omstaendigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, kan udgoere »det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i konventionens artikel 5, nr. 3, saaledes som denne bestemmelse er blevet fortolket af Domstolen.

38 Med dette spoergsmaal rejses der to problemer. Det foerste er, paa hvilket sted skadetilfoejelsen er foregaaet, naar skaden indtraeffer under en international transport som den, der er tale om i hovedsagen. Det andet er, om dette sted falder sammen med det sted, hvor skaden blot er konstateret.

39 Som udgangspunkt er der enighed mellem parterne om, at det sted, hvor skaden blot er konstateret, ikke kan tillaegges betydning, naar det ikke falder sammen med det sted, hvor skadetilfoejelsen faktisk er foregaaet, eller med det sted, hvor skaden er indtraadt. Desuden kan det udledes af de indstaevntes og den franske regerings indlaeg, at de er af den opfattelse, at det sted, hvor skaden er indtraadt - under omstaendigheder som dem, der foreligger i hovedsagen - er det sted, hvor soetransporten er afsluttet, og hvor de indstaevnte skulle levere varerne.

40 Disse synspunkter skal gennemgaas naermere i det foelgende.

41 Som Domstolen flere gange har anerkendt, stoettes denne specielle kompetenceregel i konventionens artikel 5, nr. 3, som kan benyttes efter sagsoegerens valg, paa, at der foreligger en saerlig snaever sammenhaeng mellem tvisten og andre domstole end domstolene i det land, hvor sagsoegte har bopael, og formaalet hermed er at tilgodese retsplejehensyn og hensyn til tilrettelaeggelsen af retssagen (19).

42 Betydningen af udtrykket »det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet« i konventionens artikel 5, nr. 3 - som kriterium for en speciel international kompetence - er paa ingen maade klar. Allerede i Jenard-rapporten (20) udtales det: »Udvalget ansaa det ikke for paakraevet, at det udtrykkeligt fastlaegges, om der hermed menes det sted, hvor den skadegoerende handling er begaaet, eller det sted, hvor skaden er indtraadt. Det anser det for mere fordelagtigt at holde fast ved den affattelse, der findes i flere nationale lovgivninger.«

43 I Mines de potasse d'Alsace-dommen (21) udtalte Domstolen, at »det er ... uklart, hvad dette udtryk betyder, naar stedet for den begivenhed, som ligger til grund for en skade, ligger i en anden stat end den, hvor skaden er indtraadt« (praemis 13), og den rejste spoergsmaal om, hvorvidt der da skulle laegges vaegt paa stedet for den skadevoldende begivenhed eller det sted, hvor skaden er indtraadt, eller om sagsoegeren skal kunne vaelge mellem disse to tilknytningsmomenter (praemis 14).

I samme dom bemaerkede Domstolen, at stedet for den skadevoldende begivenhed efter omstaendighederne kan have lige saa stor betydning som stedet for skadens indtraeden som tilknytningsmoment ved udpegning af den kompetente ret. De kan begge udgoere vaesentlige tilknytningsmomenter mellem sagen og den ret, ved hvilken sag er anlagt, da de hver isaer efter omstaendighederne kan vaere af saerlig praktisk betydning med henblik paa beviset og paa tilrettelaeggelsen af retssagen (praemis 15, 16 og 17) (22).

Domstolen fastslog, at i tilfaelde hvor stedet for den handling, der kan medfoere et ansvar uden for kontraktforhold, ikke er det samme som det sted, hvor denne handling har foraarsaget en skade, skal udtrykket »det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet«, i konventionens artikel 5, nr. 3, forstaas saaledes, at det baade omfatter det sted, hvor skaden er indtraadt, og det sted, hvor den skadegoerende handling er foretaget, saaledes at sag efter sagsoegerens valg kan anlaegges ved retten paa det ene eller det andet sted (praemis 24 og 25) (23).

Domstolen udtalte ogsaa, at et valg af stedet for den skadevoldende begivenhed som det eneste tilknytningsmoment ville medfoere, at konventionens vaernetingsregler i artikel 2 og artikel 5, nr. 3, i et betydeligt antal tilfaelde ville falde sammen, saaledes at den sidste bestemmelse for saa vidt ville miste sin tilsigtede virkning (praemis 20) (24).

44 I Mines de potasse d'Alsace-sagen var det sted, hvor den skadegoerende handling blev foretaget (dvs. det sted, hvor det franske selskab havde udledt affaldssalte i Rhinen, hvorved rhinvandet var blevet forurenet), klart et andet sted end dér, hvor skaden var indtraadt (nemlig det sted, hvor den nederlandske gartnerivirksomhed havde indvundet det forurenede vand til sin planteavl, og hvor planterne var blevet beskadiget). Denne sondring er imidlertid ikke altid let at gennemfoere, saa meget mere som det kan vaere vanskeligt at fastlaegge det noejagtige sted, hvor skaden er indtraadt. Domstolen har i sin praksis truffet afgoerelse om en lang raekke lignende spoergsmaal.

45 I Shevill-sagen (25) skulle Domstolen tage stilling til, ved hvilken ret sag kunne anlaegges i et tilfaelde, hvor aerekraenkelser var udbredt i en avisartikel, og hvor avisen blev udgivet i én stat, men skaden blev tilfoejet ved, at avisen blev distribueret bl.a. i den stat, hvor den fornaermede havde bopael. Domstolen udtalte, at kompetencen til at paadoemme sagen baade maatte tilkomme retten paa det sted, hvor skaden er indtraadt, og retten paa det sted, hvor skadetilfoejelsen har sin oprindelse, dvs. retten paa det sted, hvor avisen udgives, og i begge tilfaelde for hele den ikke-oekonomiske skade (praemis 24 og 25). Det sted, hvor skaden er indtraadt, er »det sted, hvor den skadegoerende handling, der foerer til, at skadevolderen ifalder erstatningsansvar uden for kontraktforhold, har paafoert den skadelidte et tab« (praemis 28). Herefter fastslog Domstolen, at retterne i de medlemsstater, hvor det aerekraenkende skrift er blevet udbredt, har kompetence til at paakende erstatningsspoergsmaalet for saa vidt angaar den skade, aerekraenkelsen har forvoldt som foelge af udbredelsen af avisen i den paagaeldende stat (praemis 29-33).

46 I Dumez France og Tracoba-sagen (sag C-220/88) havde nogle franske selskaber anlagt sag i Frankrig mod nogle tyske banker med paastand om erstatning for det tab, de franske selskaber havde lidt ved, at datterselskaber, som de havde haft i Tyskland, var gaaet konkurs. Sagsoegerne gjorde gaeldende, at tabet var opstaaet ved, at et byggeri, som en tysk bygherre oenskede at gennemfoere i Tyskland, var blevet indstillet, og at tabet var en direkte foelge af, at de tyske banker havde opsagt deres finansieringsaftale med bygherren.

I Domstolens dom, der blev afsagt den 11. januar 1990 (26), udtaltes det, at det paastaaede tab for moderselskaberne blot var en indirekte foelge af det tab, der paa et andet sted var blevet paafoert datterselskaberne (praemis 13-16). Domstolen udtalte endvidere, at konventionen ikke kunne fortolkes saaledes, at retterne paa det sted, hvor sagsoegeren havde valgt at have bopael, blev kompetente, bortset fra hvad der fulgte af de udtrykkeligt naevnte tilfaelde (praemis 19). Herefter fastslog Domstolen, at »vaernetingsreglen i konventionens artikel 5, nr. 3, ikke kan fortolkes saaledes, at en sagsoeger, som goer gaeldende, at han har lidt et tab, som paastaas at vaere en foelge af den skade, som andre, direkte skadelidte har lidt ved skadetilfoejelsen, efter denne bestemmelse er berettiget til at sagsoege skadevolderen ved retten paa det sted, hvor sagsoegeren selv har konstateret formuetabet« (praemis 22, min fremhaevelse).

47 Marinari-dommen (27) er mere interessant. I denne sag havde en person med bopael i Italien, Antonio Marinari, deponeret en pakke med veksler hos en engelsk bank. Ansatte i banken havde aabnet pakken, fordi de ansaa vekslernes oprindelse for tvivlsom, og de havde underrettet politiet, hvilket foerte til, at Antonio Marinari blev anholdt, og vekslerne blev taget i bevaring. Efter at de engelske myndigheder havde frafaldet enhver sigtelse mod Antonio Marinari, anlagde denne sag i Italien mod den engelske bank. Herunder nedlagde han paastand om betaling af et beloeb svarende til vekslernes vaerdi og om erstatning for det tab, han havde lidt som foelge af sin tilbageholdelse, en raekke kontraktbrud og den skade, hans omdoemme havde lidt.

Domstolen fik forelagt et spoergsmaal om, hvorvidt de engelske eller de italienske domstole havde kompetence til at paadoemme sagen, og den redegjorde indledningsvis for de principper, der foelger af afgoerelserne i sagerne Mines de potasse d'Alsace, Dumez France og Tracoba samt Shevill m.fl. Derefter udtalte Domstolen, at sagsoegerens adgang til at vaelge mellem at anlaegge sagen paa det sted, hvor den skadegoerende handling er foretaget, og paa det sted, skaden er indtraadt, ikke boer antages at vaere mere vidtgaaende end de saerlige hensyn, som begrunder valgmuligheden, tilsiger, idet der i modsat fald vil vaere risiko for, at det almindelige princip om, at retterne i den kontraherende stat, hvor sagsoegte har bopael, har kompetencen, mister sin betydning, og for, at man i andre tilfaelde end dem, der udtrykkeligt er fastsat, naar frem til at anerkende en kompetence for retterne paa sagsoegers bopael, hvilket konventionen klart taler imod, idet vaernetingsregler af dette indhold i national ret ifoelge konventionens artikel 3, stk. 2, ikke kan finde anvendelse i forhold til sagsoegte, der har bopael paa en kontraherende stats omraade (praemis 13).

Domstolen udtalte, at »det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet«, ikke kan fortolkes udvidende, saaledes at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstaa skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtraadt et andet sted (praemis 14).

Udtrykket kan derfor ikke fortolkes saaledes, at det omfatter det sted, vor skadelidte haevder at have lidt et formuetab som foelge af en skade, der oprindelig er indtraadt og lidt af ham i en anden kontraherende stat (praemis 15).

48 Efter min opfattelse fremgaar det af de citerede afgoerelser, at det er afgoerende for fastlaeggelsen af »det sted, hvor skaden er indtraadt«, at bestemme, hvilken skade der skal tages i betragtning. Ved »skade« maa forstaas et indgreb i forhold til sagsoegerens formue eller person, som er sket ved skadeforvoldelsen, dvs. en retsstridig adfaerd, der kan tilregnes sagsoegte. Der skal tillige foreligge en direkte sammenhaeng og en aarsagssammenhaeng (28), og en indirekte, mere fjerntliggende eller afledt skade er ikke omfattet. Som foelge heraf er »det sted, hvor skaden er indtraadt«, det sted, hvor den skadegoerende handling har paafoert sagsoegeren en skade i denne forstand.

49 De citerede afgoerelser giver tilstraekkelige holdepunkter til, at det er muligt at fastlaegge »det sted, hvor skaden er indtraadt«, i et tilfaelde som det foreliggende, hvor skaden er opstaaet under en international godstransport.

50 Det skal foerst naevnes, at enhver, der transporterer gods, skal modtage godset paa et bestemt sted og aflevere det i uskadt stand paa et andet sted. Transportoeren er saaledes som udgangspunkt ansvarlig for enhver skade paa godset mellem det sted, hvor transporten paabegyndes, og det sted, hvor den afsluttes, dvs. under hele transportens varighed.

51 Naar varemodtageren kun har indgaaet aftale med én enkelt transportoer, er transportoerens erstatningsansvar over for modtageren for skader paa varerne under udfoerelsen af transporten et erstatningsansvar i kontraktforhold. Naar begge parter har bopael i Faellesskabet, giver konventionens artikel 5, nr. 1, dermed adgang til, at modtageren anlaegger sag mod transportoeren ved retterne paa det sted, hvor varerne er leveret eller skulle vaere leveret.

52 Det kan imidlertid taenkes, at transportoeren, uden at modtageren har faaet kendskab hertil, har overladt udfoerelsen af en del af transporten til en anden (undertransportoeren), som ogsaa er hjemmehoerende i Faellesskabet, men som forvolder skade paa godset. I dette tilfaelde er den foerstnaevnte transportoer ansvarlig over for modtageren i henhold til kontrakten mellem dem. Undertransportoeren er dels ansvarlig over for den oprindelige transportoer ifoelge kontrakten mellem disse to parter, dels paahviler der ham et ansvar uden for kontrakt (29) i forhold til modtageren, som der ikke bestaar et kontraktforhold til.

53 I det sidstnaevnte tilfaelde kan modtageren - i henhold til Mines de potasse d'Alsace-dommen - anlaegge sag mod undertransportoeren enten ved retten paa det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet, eller ved retten paa det sted, hvor skaden er indtraadt.

54 Det er muligt, at det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet, er kendt af sagsoegeren og er beliggende inden for Faellesskabet, og i saa fald vil det vaere let at afgoere, hvilken ret der er kompetent. Det er ogsaa muligt, at det ikke kan afgoeres, hvor skadetilfoejelsen er sket, eller at stedet er beliggende uden for Faellesskabet, saaledes at en kompetent ret ikke kan udpeges (30). Den skadeforvoldende adfaerd kan ogsaa have staaet paa under hele transporten, og det vil da vaere urimeligt at kraeve af sagsoegeren, at denne anlaegger sag alle steder, som skibet har passeret. I saadanne tilfaelde maa modtageren begraense sig til det sted, hvor skaden er indtraadt. I det foelgende skal der tages stilling til, hvor dette sted er beliggende.

55 For det foerste kan det sted, hvor skaden er indtraadt, ikke - som de indstaevnte har gjort gaeldende - vaere varernes »endelige leveringssted«, eller sagt med andre ord det sted, hvor den oprindelige transportoer skulle levere dem til modtageren.

Grundende hertil er ganske klare. Under en international transport som den, der er tale om i hovedsagen, som udfoeres konsekutivt af flere transportoerer, foreligger der en raekke transportkontrakter, hvorefter parternes rettigheder og forpligtelser kan vaere vaesentligt forskellige. Det er muligt, at undertransportoeren ikke har kendskab til, hvor den oprindelige transportoer har aftalt med modtageren at levere varerne, eller at han ikke har kendskab til modtagerens eksistens eller adresse. Dette sted har saaledes ingen egentlig tilknytning til sagen mellem modtageren og undertransportoeren. Desuden kan varerne - som Kommissionen med rette har anfoert - inden for den internationale handel skifte bestemmelsessted under transporten, saaledes at det ikke er helt enkelt at fastslaa bestemmelsesstedet, som endog kan fastlaegges vilkaarligt af sagsoegeren, hvilket fremmer mulighederne for »forum shopping«. Hertil kommer, at varernes endelige leveringssted normalt er det sted, hvor sagsoegeren har sit forretningssted, og i det konkrete tilfaelde er der fare for, at valget af dette sted, hvor sagsoegeren har bopael eller forretningssted, goeres til et nyt kompetencekriterium, hvilket konventionen klart taler imod (31). Et saadant resultat ville vaere i strid med kompetencereglen i konventionens artikel 2 og med systematikken i det regelsaet, man har oensket at indfoere.

56 Det sted, hvor skaden er indtraadt, kan heller ikke vaere det sted, hvor sagsoegeren blot har konstateret skaden.

Under en international transport, der, som i det foreliggende tilfaelde, udfoeres konsekutivt af flere forskellige transportoerer, kan det taenkes, at den skade, der haevdes at vaere forvoldt paa godset af en transportoer, der har udfoert en del af transporten, bl.a. konstateres under en af de efterfoelgende transportetaper, ved leveringen paa bestemmelsesstedet eller paa et sted, som varerne efterfoelgende er blevet sendt til, dvs. i alle tilfaelde steder, som sagsoegte ikke paa nogen maade kan forudse. Hvis det sted, hvor skaden er konstateret, kunne tillaegges betydning, ville den internationale kompetence afhaenge af usikre og tilfaeldige omstaendigheder, hvilket ville vaere i modstrid med det grundlaeggende formaal med konventionen »at foretage en sikker og forudselig tildeling af kompetence« (32). Desuden ville en saadan fortolkning kunne foere til, at en ret uden nogen som helst tilknytning til sagens omstaendigheder blev anset for kompetent, selv om et vaerneting paa det paagaeldende sted ville vaere helt irrelevant ud fra hensynet til en hensigtsmaessig bevisvurdering (33). Sagsoegeren ville ogsaa altid - med de konsekvenser der er anfoert i punkt 55 - kunne haevde at have konstateret skaden paa sin bopael eller sit forretningssted.

57 Efter min opfattelse kan det sted, hvor skaden er indtraadt - i en sag som hovedsagen - ikke vaere noget andet sted end det sted, indtil hvilket undertransportoeren, som sagsoegeren goer kravet gaeldende mod, har haft ansvaret for varerne, dvs. det sted, hvor undertransportoeren skulle levere varerne.

58 For det foerste er der tale om en aarsagsforbindelse mellem skadetilfoejelsen og skaden, idet appellanterne har gjort gaeldende, at de indstaevnte ikke har soerget for at overholde den normale koeletemperatur under transporten, hvilket haevdes at have medfoert en for tidlig modning af paererne. Denne adfaerd fra de indstaevntes side vil, hvis den bevises, have kunnet foere til en beskadigelse af en saa let fordaervelig vare.

Denne beskadigelse er i sig selv et direkte formuetab, i vid forstand, for modtageren eller den, der er indtraadt i retten til varerne (34). Det forhold, at skaderne paa varerne efterhaanden er blevet stoerre (enten paa grund af varernes art eller paa grund af andre transportoerers forsoemmelser), kan ikke have betydning paa det punkt, der undersoeges her, og kan intet aendre ved, at skaden er indtraadt under udfoerelsen af transporten og senest ved dens afslutning (35).

59 Desuden er dette sted konkret og kan forudses af sagsoegte, og hermed varetages hensynet til retssikkerheden. Det har ogsaa, efter sin karakter, en naer tilknytning til sagen mellem modtageren og sagsoegte, og det letter bevisoptagelsen. Det er derfor velegnet af retsplejehensyn. I et vist omfang er det endog til fordel for sagsoegeren, eftersom denne - i tilfaelde, hvor det er vanskeligt eller umuligt at fastlaegge, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet, eller i tilfaelde, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet paa et meget fjernt sted - kan vaelge et sted, som maaske ligger naermere paa hans bopael end det sted, hvor sagsoegte har bopael. Hertil kommer, at opfyldelsesstedet for den oprindelige transportoers ydelse og det sted, hvor skaden er indtraadt, vil vaere det samme, hvis den oprindelige transportoer kun har overladt transporten til én enkelt undertransportoer, hvilket vil begraense antallet af domstole, der kan vaere kompetente ratione loci, med de heraf foelgende fordele ud fra retsplejehensyn for hele sagen. Med denne loesning tages der saaledes hensyn til alle de involverede interesser, og den foerer ikke til nogen begunstigelse specielt for én af parterne.

60 I det foreliggende tilfaelde goeres det i sagen for den nationale ret gaeldende, at de indstaevnte har vaeret ansvarlige for den skade, der opstod under soetransporten fra Melbourne til Rotterdam, og det maa derfor vaere i Rotterdam, at de indstaevnte senest har haft ansvaret for varerne, og i Rotterdam, at varerne har vaeret udsat for virkningerne af den forvoldte skade som foelge af den retsstridige adfaerd, de indstaevnte haevdes at have udvist (36). Heraf foelger, at »skadetilfoejelsen« i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand ogsaa er foregaaet i Rotterdam.

Det fjerde spoergsmaal

61 I betragtning af sagens forloeb maa det antages, at den forelaeggende ret med sit sidste spoergsmaal naermere bestemt oensker oplyst, om konventionen giver adgang til, at personer, som har bopael i en kontraherende stat, og over for hvem der goeres et erstatningskrav gaeldende i medfoer af artikel 5, nr. 3, sagsoeges i en anden kontraherende stat ved en ret, for hvilken der i samme sagskompleks er anlagt sag - efter nationale vaernetingsregler - mod en sagsoegt, der ikke har bopael i en kontraherende stat, med den begrundelse, at sagsforholdet i de to sager er af en saadan karakter, at det ikke kan opdeles, og at sagerne ikke kun er indbyrdes sammenhaengende.

62 I det praejudicielle spoergsmaal naevnes det ikke, hvilke konkrete bestemmelser der er behov for en fortolkning af. Desuden er begrebet »indbyrdes sammenhaengende krav« ganske vist defineret i artikel 22, men udtrykket sager, der ikke kan »opdeles« - som det er anvendt i det praejudicielle spoergsmaal som et sandsynligt kompetencekriterium - naevnes ikke i konventionen (37).

63 Det skal foerst naevnes, at personer, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, i henhold til konventionens artikel 3 kun kan sagsoeges ved retterne i en anden kontraherende stat i de tilfaelde, der udtoemmende er anfoert i konventionens afsnit II, afdeling 2-6 (38).

64 Artikel 22 om indbyrdes sammenhaengende krav findes i afsnit II, afdeling 8, og finder dermed ikke anvendelse i det foreliggende tilfaelde.

Domstolen har udtalt foelgende i sin dom af 24. juni 1981 i Elefanten Schuh-sagen (39): »Formaalet med konventionens artikel 22 er at opstille regler for sammenhaengende sager, som anlaegges ved retter i forskellige medlemsstater. Bestemmelsen indeholder ingen regler om kompetence; navnlig bestemmer den ikke, at en ret i en kontraherende stat er kompetent til at paadoemme en sag, som er sammenhaengende med en anden sag, der er indbragt for denne ret i medfoer af konventionens regler« (praemis 19).

Herefter besvarede Domstolen det forelagte spoergsmaal med, »at konventionens artikel 22 kun finder anvendelse, naar indbyrdes sammenhaengende sager er anlagt ved retterne i to eller flere kontraherende stater« (praemis 20).

I det foreliggende tilfaelde maa det - uafhaengigt af, om kravet mod RCC og kravet mod de indstaevnte er »indbyrdes sammenhaengende« i artikel 22's forstand - staa fast, at der ikke er anlagt saerskilte sager ved retter i forskellige medlemsstater. Det maa derfor under alle omstaendigheder konstateres, at betingelserne for at anvende artikel 22 ikke er opfyldt.

65 Herefter skal jeg vende tilbage til konventionens artikel 3. Af de afdelinger, der naevnes i bestemmelsen, afdeling 2-6 i afsnit II, er det afdeling 3, 4 og 5, der er relevante i denne sag. Da artikel 5 ikke giver mulighed for, at en anden ret tillaegges kompetencen, er den eneste bestemmelse, der har betydning for det praejudicielle spoergsmaal, artikel 6, nr. 1, og jeg skal derfor i det foelgende kun behandle denne bestemmelse.

66 Det fremgaar af ordlyden af artikel 6, nr. 1, at det er en noedvendig betingelse for, at bestemmelsen finder anvendelse, for det foerste at sag er anlagt ved retten paa det sted, hvor én af de sagsoegte har bopael (40). Dette maa klart betyde, at den paagaeldende sagsoegtes bopael skal vaere beliggende i en kontraherende stat, og at den sagsoegte dermed skal have bopael i en kontraherende stat. Som det fremgaar af retspraksis kraeves det for det andet, at kravene mod de sagsoegte skal vaere indbyrdes sammenhaengende i artikel 22's forstand (41).

67 Med hensyn til den foerste betingelse skal jeg minde om, at RCC - som sagen mod de indstaevnte i hovedsagen haevdes at vaere knyttet til - har hjemsted, ikke i Tribunal de commerce de Créteil's retskreds, hvor sag er anlagt, men i en ikke-kontraherende stat. Navnlig af denne grund har sag mod de indstaevnte ikke kunnet anlaegges ved Tribunal de commerce de Créteil paa grundlag af konventionens artikel 6, nr. 1.

68 Med hensyn til den anden betingelse skal det naevnes, at Domstolen allerede i Kalfelis-sagen har faaet forelagt spoergsmaal om, hvorvidt et nationalretligt kriterium som f.eks. »sammenhaengende krav« eller »krav, der ikke kan opdeles«, kan anvendes ved afgraensningen af begrebet indbyrdes sammenhaengende krav i forbindelse med konventionens artikel 6, nr. 1, naar der fremsaettes flere krav mod samme sagsoegte.

69 I Kalfelis-dommen udtalte Domstolen, at den undtagelse fra hovedreglen i artikel 2, som artikel 6, nr. 1, udgoer, skal »udformes paa en saadan maade, at selve princippet ikke drages i tvivl« (praemis 8). Dette kunne vaere tilfaeldet, hvis det stod en sagsoeger frit for at anlaegge sag mod flere sagsoegte alene med det formaal at unddrage en af de sagsoegte vaernetinget i hans bopaelsstat. Det maa kraeves, at der er sammenhaeng mellem kravene mod de enkelte sagsoegte (praemis 9), og der maa anlaegges en selvstaendig vurdering af, hvilken form for sammenhaeng der skal vaere tale om (praemis 10).

Efter at have fremhaevet, at man med artikel 6, nr. 1 - i oevrigt paa linje med artikel 22 - har oensket at undgaa, at der i de kontraherende stater traeffes indbyrdes uforenelige afgoerelser (praemis 11), udtalte Domstolen, at reglen i artikel 6, nr. 1, derfor finder anvendelse, »naar kravene mod de forskellige sagsoegte er indbyrdes sammenhaengende paa det tidspunkt, hvor de fremsaettes, det vil sige, naar det er oenskeligt at behandle og paakende dem samtidig for at undgaa uforenelige afgoerelser i tilfaelde af, at kravene blev paakendt hver for sig. Det tilkommer den nationale ret i hvert enkelt tilfaelde at undersoege, om denne betingelse er opfyldt« (praemis 12).

70 Dette er situationen, naar flere krav fremsaettes mod forskellige sagsoegte. I samme sag var der imidlertid blevet forelagt spoergsmaal om, hvorvidt den ret, der har kompetencen til at paakende ét af kravene - i tilfaelde hvor der er anlagt erstatningssag paa grundlag af saavel reglerne om ansvar uden for kontrakt som i kontrakt samt om ugrundet berigelse - da i henhold til artikel 5, nr. 3, kan paakende de krav, der ikke stoettes paa reglerne om ansvar uden for kontrakt.

Paa dette punkt henviste Domstolen foerst til, at de »specielle kompetenceregler«, som er opregnet i konventionens artikel 5 og 6, er undtagelser fra princippet om, at retterne i den stat, hvor sagsoegte har bopael, har kompetencen, og at disse undtagelser maa fortolkes snaevert. Herefter fastslog Domstolen, at »en ret, der i henhold til artikel 5, nr. 3, har kompetence til at paakende den del af et krav, der stoettes paa reglerne om erstatning uden for kontrakt, ikke har kompetence til at paakende andre dele af samme krav, der stoettes paa andre regler« (praemis 19) (42).

Domstolen tilfoejede, at der er ulemper forbundet med, at forskellige aspekter af samme sag paakendes af forskellige retter, men at dette opvejes af, at sagsoegeren altid har mulighed for at goere hele sit krav gaeldende under en sag for retten paa det sted, hvor sagsoegte har bopael, og af, at den ret, ved hvilken sagen foerst er anlagt, under visse omstaendigheder i henhold til artikel 22 kan paakende hele sagen (praemis 20).

71 Heraf kan det udledes, at to krav, der under samme erstatningssag fremsaettes mod forskellige sagsoegte - ét efter reglerne om erstatning i kontraktforhold og ét efter reglerne om erstatning uden for kontrakt - ikke kan betragtes som indbyrdes sammenhaengende krav.

72 Denne loesning maa, af de samme grunde, ogsaa antages i den foreliggende sag. Naar en ret, for hvilken der i en erstatningssag er fremsat et krav efter reglerne om erstatning uden for kontrakt, ikke har kompetence til at paakende et krav, der stoettes paa reglerne om erstatning i kontraktforhold, kan en ret, for hvilken der er fremsat et krav af den sidstnaevnte art (og saa meget mere hvis det er sket efter andre regler end konventionens), heller ikke paakende et krav af den foerstnaevnte art. Heraf foelger, at artikel 6, nr. 1, ikke kan anvendes i det foreliggende tilfaelde.

VI - Forslag til afgoerelse

Herefter skal jeg foreslaa, at de praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes:

»1) I et tilfaelde som det, der foreligger i hovedsagen, er en sag, hvorunder en varemodtager kraever sit tab erstattet af den, der antages at have udfoert den del af transporten, som har vaeret en soetransport - som foelge af en skade paa varerne under denne etape af transporten - ikke en sag om kontraktforhold i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som senest aendret ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltraedelse, idet der ikke foreligger et frivilligt indgaaet kontraktforhold mellem sagsoegeren og sagsoegte.

2) Der er tale om en sag om erstatning uden for kontrakt i konventionens artikel 5, nr. 3's forstand, naar sagen er en erstatningssag mod transportoeren for skade paa godset, og der ikke foreligger et kontraktforhold mellem sagsoegeren og sagsoegte.

3) Det sted, hvor sagsoegeren blot har ladet skaden konstatere, kan ikke tjene til fastlaeggelse af 'det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet', i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i konventionens artikel 5, nr. 3, som fortolket af Domstolen.

4) Konventionens artikel 3 og artikel 6, nr. 1, skal fortolkes saaledes, at en person, der har bopael paa en kontraherende stats omraade, ikke kan sagsoeges ved retterne i en anden kontraherende stat, hvor sag er anlagt mod en medsagsoegt, der har bopael uden for de kontraherende stater, under paaberaabelse af, at sagen er af en saadan karakter, at den ikke kan opdeles, og at kravene ikke kun er indbyrdes sammenhaengende.«

(1) - EFT 1978 L 304, s. 17.

(2) - EFT L 285, s. 1.

(3) - Dette tidspunkt fremgaar af hovedsagens akter. Der kan dog vaere tale om en fejl, idet tidspunktet ligger mere end fire aar forud for tidspunktet for den transport, der blev udfoert.

(4) - Jf. de indstaevntes indlaeg for Cour d'appel samt den sagkyndige erklaering, der naevnes i foersteinstansens dom.

(5) - Det kan naevnes, at RCC ikke gav moede for de franske domstole og heller ikke har afgivet indlaeg i sagen for Domstolen.

(6) - Dom af 3.7.1997, sag C-269/95, Benincasa, Sml. I, s. 3767, praemis 25 og 26, og af 20.3.1997, sag C-295/95, Farrell, Sml. I, s. 1683, praemis 13.

(7) - Jf. dom af 17.6.1992, sag C-26/91, Handte, Sml. I, s. 3967, praemis 13, samt de i fodnote 6 naevnte domme i Benincasa-sagen, praemis 13, og Farrell-sagen, praemis 18.

(8) - Jf. den i fodnote 6 naevnte dom i Farrell-sagen, praemis 19.

(9) - Dom af 30.11.1976, sag 21/76, Mines de potasse d'Alsace, Sml. s. 1735, praemis 11, og af 29.6.1994, sag C-288/92, Custom Made Commercial, Sml. I, s. 2913, praemis 12.

(10) - Dom af 22.3.1983, sag 34/82, Peters, Sml. s. 987, praemis 9 og 10, og af 8.3.1988, sag 9/87, Arcado, Sml. s. 1539, praemis 10 og 11, samt Handte-dommen, jf. ovenfor i fodnote 7, praemis 10.

(11) - Jf. ovenfor i fodnote 7.

(12) - Jf. dom af 27.9.1988, sag 189/87, Kalfelis, Sml. s. 5565, praemis 19.

(13) - Jf. ovenfor i punkt 7.

(14) - Appellanterne har endog paaberaabt sig et konnossement, som haevdes at vaere udstedt af Spliethoff's i forbindelse med godstransporten (jf. f.eks. appellanternes indlaeg under kassationsankesagen), men de har ikke foert noget bevis herfor.

(15) - Dette kan vaere grunden til, at Cour d'appel har antaget, at der var tale om en sag om »kontraktforhold« med Rotterdam som opfyldelsessted for forpligtelsen. Med hensyn til de forskellige former for retsforhold mellem en transportoer og en undertransportoer henvises til P. Delebeque: »Sous-traitance et transport«, Le droit maritime français, 1995 (47, s. 245).

(16) - Kommissionen har noeje gennemgaaet spoergsmaalet om, hvorvidt konnossementet indeholder en soetransportkontrakt eller om det udgoer beviset for en saadan kontrakt eller overfoerer ejendomsrettigheder til godset. Jeg mener ikke, at en besvarelse af disse spoergsmaal har betydning i denne sag (jf. herom dom af 19.6.1984, sag 71/83, Russ, Sml. s. 2417, og generaladvokat Gordon Slynn's forslag til afgoerelse i sagen samt R. Roland's kommentar »Le connaissement et le droit européen« i Jurisprudence du port d'Anvers, 1983-184, s. 403). Det maa vaere tilstraekkeligt at konstatere, at konnossementet forudsaetter en transportkontrakt. En saadan konstatering har imidlertid ingen betydning i denne sag, fordi en eventuel transportkontrakt mellem RCC og Brambi er irrelevant, mens det ikke er godtgjort, at der er indgaaet en kontrakt mellem Brambi og Spliethoff's - som faktisk ville bidrage til loesningen af sagen - og en saadan kontrakt heller ikke synes at vaere indgaaet.

(17) - Det kan naevnes, at et eventuelt kontraktforhold mellem Brambi og Spliethoff's - og dermed en mulighed for at betragte sagen som en sag om »kontraktforhold« - ikke under nogen omstaendigheder kan betyde, at ogsaa sagen mod kaptajnen er en sag om kontraktforhold i konventionens artikel 5, nr. 1's forstand. Brambi kan ikke have indgaaet en kontrakt med kaptajnen personligt. Kaptajnen var simpelt hen ansat hos den faktiske transportoer, og hvis han har paadraget sig et erstatningsansvar over for modtageren af varerne, kan det kun vaere efter reglerne om erstatning uden for kontrakt. Som det vil blive omtalt i det foelgende, jf. punkt 70, foelger det heraf, at en anden ret har kompetencen i henhold til konventionen til at paakende erstatningskravet mod Spliethoff's end den, der kan paakende kravet mod kaptajnen, uden at den omstaendighed, at appellanterne stoetter kravene paa samme aarsagsforhold i vid forstand, kan have betydning i det konkrete tilfaelde.

(18) - Kalfelis-dommen, jf. ovenfor i fodnote 12, praemis 16 og 17, og dom af 26.3.1992, sag C-261/90, Reichert m.fl., Sml. I, s. 2149, praemis 16.

(19) - Jf. den ovenfor i fodnote 9 naevnte dom i sagen Mines de potasse d'Alsace, praemis 11, dom af 19.9.1995, sag C-364/93, Marinari, Sml. I, s. 2719, praemis 10 ff., og af 7.3.1995, sag C-68/93, Shevill m.fl., Sml. I, s. 415, praemis 19 ff.

(20) - EFT 1979 C 59, s. 26.

(21) - Jf. ovenfor i fodnote 9.

(22) - Jf. ogsaa den i fodnote 19 naevnte dom i sagen Shevill m.fl., praemis 21.

(23) - Jf. ogsaa de i fodnote 19 naevnte domme i Marinari-sagen, praemis 11, og Shevill-sagen, praemis 20.

(24) - Jf. ogsaa de i fodnote 19 naevnte domme i Marinari-sagen, praemis 12, og Shevill-sagen, praemis 22.

(25) - Jf. ovenfor i fodnote 19.

(26) - Sml. I, s. 49.

(27) - Jf. ovenfor i fodnote 19.

(28) - Det kan naevnes, at det kun kan komme paa tale at fastslaa et erstatningsansvar uden for kontrakt, hvis der kan paavises en aarsagsforbindelse mellem skaden og den handling, der er aarsag til skaden (jf. den i fodnote 9 naevnte dom i Mines de potasse d'Alsace-sagen, praemis 16).

(29) - Jf. ovenfor i punkt 32 ff. Med hensyn til den vanskelige problemstilling vedroerende erstatningsansvaret for konsekutive transportoerer ifoelge en kombineret transport kan der henvises til M. Remond-Gouilloud: Droit maritime, Pedone, Paris 1993, punkt 601 ff.

(30) - Da det er vanskeligt at fastlaegge det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet, kan det efter min opfattelse ikke antages, at det sted, hvor skaden er indtraadt, falder sammen med dette »sted«, saaledes som den tyske regering har foreslaaet.

(31) - Jf. Dumez France og Tracoba-dommen, praemis 16, 17 og 18, og dom af 19.1.1993 i sag C-89/91, Shearson Lehmann Hutton, Sml. I, s. 139, praemis 17.

(32) - Marinari-dommen, praemis 19, jf. ovenfor i fodnote 19.

(33) - Jf. Marinari-dommen, praemis 20.

(34) - Den tyske regering har anfoert, at der boer laegges vaegt paa, hvem der under transporten er ejer af varerne. Denne opfattelse medfoerer imidlertid, at kredsen af dem, der kan paaberaabe sig konventionens artikel 5, nr. 3, bliver begraenset i uberettiget omfang. Hvis dette forhold ogsaa skulle afgoeres, ville det blive urimeligt vanskeligt at afgoere, om den ret, ved hvilken en sag er anlagt, har kompetence til at paakende den. Dette kriterium synes derfor ikke at vaere hensigtsmaessigt i det foreliggende tilfaelde.

(35) - Jf. i denne retning H. Gaudemet-Tallon: Les conventions de Bruxelles et de Lugano, LGDJ, Paris, 1993, punkt 191.

(36) - Spoergsmaalet om, hvorvidt de indstaevnte faktisk har forvoldt skaden, har ingen betydning paa dette punkt, som er at afgoere, hvilken ret der er kompetent. Spoergsmaalet hoerer under sagens realitet, og det skal ikke behandles af den paagaeldende ret med henblik paa afgoerelsen af kompetencespoergsmaalet (jf. den i fodnote 9 naevnte dom i Custom Made Commercial-sagen, praemis 20). Det skal foerst behandles af den ret, der udpeges som kompetent efter konventionens regler. Hvis det godtgoeres, at skadetilfoejelsen faktisk er foregaaet under soetransporten og er forvoldt af transportoeren, vil retten give medhold i de krav, der er fremsat over for sagsoegte. Hvis de faktiske forhold, der goeres gaeldende, ikke bevises, eller hvis skaden ikke kan tilregnes undertransportoeren (f.eks. fordi afladeren har valgt uegnede containere), eller hvis undertransportoeren ikke har paadraget sig noget ansvar (f.eks. fordi skaden skyldes force majeure), vil retten frifinde sagsoegte og i givet fald paalaegge sagsoegeren omkostningerne ved en sag, der viste sig at vaere overfloedig. Med henblik paa anvendelsen af konventionens artikel 5, nr. 3, er det de faktiske omstaendigheder, der paaberaabes til stoette for kravet, der skal laegges til grund, dvs. det sted, hvor skadetilfoejelsen er foregaaet, eller hvor skaden er indtraadt, ifoelge kravet eller de af sagsoegeren paaberaabte beviser. Fastlaeggelsen af dette sted forudsaetter naturligvis, at den ret, der behandler sagen, foretager en bedoemmelse af de faktiske forhold efter de for retten gaeldende nationale, processuelle regler (jf. bl.a. den i fodnote 19 naevnte dom i Shevill-sagen, praemis 36 og 41). En saadan bedoemmelse er absolut noedvendig for, at retten, eventuelt af egen drift, kan traeffe afgoerelse om sin egen kompetence (jf. den i fodnote 31 naevnte dom i Shearson Lehman Hutton-sagen, praemis 10).

(37) - Det er muligt, at den forelaeggende ret taenker paa begreberne »indivisibilité« og »connexité renforcée« i fransk ret (jf. punkt 8 og fodnote 12 i det i fodnote 12 citerede forslag til afgoerelse fra generaladvokat Darmon i Kalfelis-sagen). Som det naermere vil blive omtalt i det foelgende (punkt 68 i dette forslag til afgoerelse) har Domstolen i Kalfelis-dommen forkastet et saadant kriterium som kriterium for fastlaeggelsen af den internationale kompetence.

(38) - Medmindre de har givet deres samtykke. I den foreliggende sag er der dog hverken tale om en vaernetingsaftale i konventionens artikel 17's forstand eller om en stiltiende accept af kompetencen som omhandlet i artikel 18, idet de indstaevnte som udgangspunkt har givet moede, men har bestridt rettens kompetence.

(39) - Sag 150/80, Sml. s. 1671.

(40) - Jf. P. Gothot og D. Holleaux: La convention du Bruxelles du 27 septembre 1968, Paris 1985, punkt 114, og H. Gaudemet-Tallon, punkt 223.

(41) - Jf. den ovenfor i fodnote 12 naevnte dom i Kalfelis-sagen. I den juridiske litteratur antages det samme, jf. Gaudemet-Tallon m.fl., punkt 224, og Gothot-Holleaux m.fl., punkt 111.

(42) - Det kan naevnes, at Domstolen ikke tilsluttede sig generaladvokat Darmon's argumentation om, at et erstatningskrav i kontraktforhold, som det grundlaeggende krav, ogsaa kan give grundlag for vaerneting for alle accessoriske krav i forbindelse med kontrakten, saaledes at kompetencefastlaeggelsen sker efter artikel 5, nr. 1 (jf. punkt 28 ff. i forslaget til afgoerelse).