DA Den Europæiske Unions Tidende C 328/5

Appel iværksat den 24. juli 2015 af Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng — Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR og W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 18. maj 2015 i sag T-559/14, Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG m.fl. mod Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-408/15 P)

(2015/C 328/05)

Processprog: engelsk

Parter

Appellanter: Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng — Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR og W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG (ved avocat P. de Jong og advocaten P. Vlaemminck og B. Van Vooren)

De andre parter i appelsagen: Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union

Appellanterne har nedlagt følgende påstande

— Det fastslås, at Retten begik en retlig fejl i sin kendelse i sag T-559/14, da den fastslog, at appellanterne ikke er individuelt berørt af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 511/2014 af 16. april 2014 om de overholdelsesforanstaltninger fra Nagoyaprotokollen om adgang til genetiske ressourcer samt rimelig og retfærdig deling af de fordele, der opstår ved udnyttelsen af disse ressourcer, som brugere i Unionen skal respektere (1).

— Rettens kendelse i sag T-559/14 ophæves i sin helhed, og det fastslås, at appellanterne er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede forordning, og dermed, at annullationssøgsmålet skal antages til realitetsbehandling.

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på realitetsbehandling.

Anbringender og væsentligste argumenter

Første anbringende — Appellanterne gør gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at de ikke er individuelt berørt af den anfægtede forordning. De gør gældende, at de er individuelt berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, idet der er en retlig konflikt mellem to internationale traktater, som EU er part i (den internationale konvention om beskyttelse af plantenyheder og Nagoya-protokollen til konventionen om den biologiske mangfoldighed), hvoraf den første implementerer artikel 13 i EU-Chartret om frihed for videnskabelig forskning. Efterfølgende blev begge internationale traktater implementeret af EU ved to forordninger med direkte virkning: den tidligere forordning nr. 2100/94, som anerkender den grundlæggende ret til frihed for forskning til fordel for appellanterne, og den senere anfægtede forordning nr. 511/2014, som begrænser denne betydeligt. Ingen af forordningerne kræver eller tillader et lovindgreb på medlemsstatsniveau i henhold til EU-retten, og der skal hverken vedtages implementeringsforanstaltninger eller delegerede retsakter på EU-niveau.

I denne retlige sammenhæng gør appellanterne gældende, at de er individuelt (og umiddelbart) berørt som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, fordi følgende betingelser er opfyldt: de er medlemmer af en retlig kategori af personer, der er defineret ved et »særligt retligt kendetegn« (som modtagere af den positive ret til fri adgang til kommercielt plantemateriale, nemlig forædlerundtagelsen), som ikke findes i den anfægtede forordning selv, men i en anden forordning med direkte virkning, der ikke kræver yderligere implementering på nationalt niveau, hvorved den anfægtede forordning er i strid med højere retsregler, nemlig artikel 13 i EU-Chartret og en international aftale, som EU er part i, hvorved den retlige kategori er lukket og definitiv, således at appellanterne ikke er individuelt berørt i socioøkonomisk forstand, men i retlig forstand, idet der kun findes en enkelt, grundlæggende forædlerundtagelse, uden at »lignende« rettigheder berøres.

Andet anbringende — Appellanterne gør gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den ikke traf afgørelse om, hvorvidt EU-lovgivningen på grundlag af udtrykkelige bestemmelser i højere retsregler skulle tage særligt hensyn til appellanternes situation, for så vidt som den anfægtede forordning tvinger appellanterne ind i et kontraktforhold, som kolliderer med højere retsregeler, navnlig artikel 13 i EU-Chartret.

Tredje anbringende — Appellanterne gør gældende, at det, såfremt Domstolen fastslår at sagen bør afvises, vil føre til et hul i systemet med EU-retlig beskyttelse, som kolliderer med artikel 47 i EU-Chartret. På den ene side afledes planteforædlernes ret direkte af sortbeskyttelsesforordningen, som udgør EU’s implementering af artikel 13 i EU-Chartret og EU’s internationale forpligtelser i henhold til UPOV-konventionen. På den anden side fastsætter den anfægtede forordning nr. 511/2014 en due-diligence forpligtelse, der har direkte virkning, hvorved den anfægtede forordning selv udgør implementeringen af Nagoya-protokollen, som EU er kontraherende part i. I begge tilfælde er det på ingen måde nødvendigt eller retligt tilladt i henhold til EU-retten at foretage yderligere implementering enten fra EU-institutionernes side (i form af regelfastsættende EU-retsakter) eller fra medlemsstaternes side i deres nationale lovgivning. Som følge heraf udgør artikel 267 TEUF ingen faktisk mulighed for en domstolskontrol, ligesom der ikke vil være regelfastsættende retsakter som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF. Appellanterne gør gældende, at når kriteriet i præmis 92 i Inuit-dommen (C-583/11 P), hvorefter det passende omfang af domstolskontrollen er tilknyttet ansvaret for gennemførelsen af den anfægtede foranstaltning, anvendes, må den eneste konklusion i dette tilfælde være, at det direkte søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF er den eneste tilgængelige og passende proceduremæssige mulighed for domstolskontrol.

(1) EUT L 150, s. 59.