ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
139

Det følger af et grundlæggende princip, der gælder for tildeling af unionstilskud, at Unionen kun kan tildele tilskud til faktisk afholdte udgifter. Følgelig skal modtagerne af tilskuddene, for at Kommissionen kan udøve sin kontrol, godtgøre rigtigheden af de udgifter, der er henført til de projekter, som tilskuddet er tildelt til. Det er således ikke, som begrundelse for tildeling af et særlig tilskud, tilstrækkeligt at godtgøre, at et projekt er blevet gennemført. Tilskudsmodtageren skal desuden føre bevis for, at han har afholdt de angivne udgifter i overensstemmelse med de betingelser, der gælder for tildeling af det pågældende tilskud. Forpligtelsen til at overholde de fastsatte finansielle betingelser udgør et afgørende tilsagn og er som sådan en forudsætning for tildeling af unionstilskuddet (jf. i denne retning dom af 22.5.2007, Kommissionen mod IIC, T-500/04, EU:T:2007:146, præmis 94).
181

Kommissionens undersøgelsesforanstaltninger under den indledende undersøgelsesfase, navnlig kontrolundersøgelser og begæringer om oplysninger i henhold til artikel 18 og 20 i forordning nr. 1/2003, indebærer ganske vist ikke desto mindre i sig selv, at der foreligger en anklage om en overtrædelse, hvilket kan have vigtige følgevirkninger for de mistænkte virksomheders situation (dom af 8.7.2008, AC-Treuhand mod Kommissionen, T-99/04, EU:T:2008:256, præmis 50). Selv om den berørte virksomhed rent formelt ikke er »anklaget« under den indledende undersøgelsesfase, kan iværksættelsen af en undersøgelse af virksomheden, navnlig i form af vedtagelsen af en foranstaltning til undersøgelse af virksomheden generelt, rent materielt ikke adskilles fra det forhold, at der foreligger en mistanke, og følgelig en indirekte anklage, hvilken mistanke ligger til grund for vedtagelsen af denne foranstaltning (dom af 8.7.2008, AC-Treuhand mod Kommissionen, T-99/04, EU:T:2008:256, præmis 52). Det er følgelig væsentligt at undgå, at retten til et forsvar undergraves uopretteligt under denne fase i den administrative procedure, eftersom de undersøgelsesforanstaltninger, der er truffet, kan være afgørende for tilvejebringelse af bevismateriale, der godtgør, at virksomheder har handlet retsstridigt på en sådan måde, at de ifalder ansvar (jf. dom af 8.7.2008, AC-Treuhand mod Kommissionen, T-99/04, EU:T:2008:256, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis). Heraf følger, at Kommissionen på det tidspunkt, hvor den første foranstaltning vedrørende virksomheden træffes, skal underrette den berørte virksomhed om genstanden for og formålet med den iværksatte undersøgelse. I denne forbindelse skal begrundelsen navnlig gøre det muligt for virksomheden at forstå formålet med og genstanden for undersøgelsen, hvilket indebærer, at de formodede overtrædelser skal præciseres, og i den sammenhæng at virksomheden kan gøres til genstand for kritik i forbindelse med den eventuelle overtrædelse, således at den kan træffe de nødvendige diskulperende foranstaltninger og derved forberede sit forsvar på tidspunktet for den kontradiktoriske fase i den administrative procedure (dom af 8.7.2008, AC-Treuhand mod Kommissionen, T-99/04, EU:T:2008:256, præmis 56)
175

Hvad navnlig angår tilsidesættelsen af omsorgspligten burde administrationen have afsluttet alle interne kontrolprocedurer og vedtaget en eventuel retsakt om korrektion og tilbagesøgning af eventuelt fejlagtigt udbetalte beløb inden for en frist, som ikke overstiger et år efter vedtagelsen af meddelelse nr. 2. Desuden burde administrationen ved vedtagelsen af en afgørelse om ændring af sagsøgernes pensionsrettigheder have taget hensyn til de særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, bl.a. tilstedeværelsen af mindreårige børn, familiens flytning til Parma og vanskeligheden ved at ændre valget om at fortsætte udstationeringen ved EFSA efter en vis tid. Dels kan administrationen nemlig ikke påstå, at den ikke har kendskab til disse omstændigheder, henset til de mange henvendelser, som Alberto Spagnolli foretog, og som er godtgjort ved en udveksling af e-mails, som fandt sted mellem november 2011 og april 2012, og som er fremlagt af sagsøgerne. Dels kan administrationen ikke gøre gældende, at den ikke kendte de regler og principper, som, selv i EU-retten, regulerer situationen for mindreårige, som flytter fra en medlemsstat til en anden. Disse regler og principper følger navnlig af artikel 12 i konventionen om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, indgået i Haag den 25. oktober 1980, og af artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1), hvorefter en mindreårig i princippet kan anses for at være faldet til i de sociale omgivelser i den medlemsstat, på hvis område han befinder sig, et år efter flytningen, og som kræver, at hans situation og rettigheder fastlægges hurtigt, inden for en frist, som normalt ikke overstiger et år. Endelig har sagsøgerne tilføjet, at nedsættelsen af den fiktive indtægt (beløb A) efter medregningen af Alberto Spagnollis indtægter i beregningen af de fiktive og faktiske indtægter (beløb A og B) udgør en tilsidesættelse af omsorgspligten, for så vidt som den følger af administrationens skønsmæssige valg og ikke af udøvelsen af en bundet kompetence for denne, i modsætning til det af Kommissionen påståede.
85

Hvad angår ajourføringen af GPR anførte de franske myndigheder, at der var igangsat arbejder med henblik på gennem fotoanalyse og krydsning med Institut national de l’information géographique et forestières (IGN) arealdatabase at sikre, at alle ikke-støtteberettigede arealer blev udelukket fra det arealgrundlag, for hvilket der kunne modtages betalinger. Der var redegjort for de nærmere regler for gennemførelse af disser arbejder. Disse arbejder skulle gøre det muligt at fastlægge de i henhold til FLP støtteberettigede arealer, men også »miljøfokusområder (MFO)« i forbindelse med fremtidige betalinger for grøn omlægning. De franske myndigheder anførte, at tidsplanen var »stærkt begrænset«, idet arbejderne skulle gennemføres inden for frister, der var forenelige med produktionsåret 2015. De franske myndigheder bemærkede, at disse arbejder havde »et voldsomt omfang som følge af antallet af [FLP]-sager, der skulle vurderes,[nemlig] 80% af de FLP-sager, der var indgivet i 2014, dvs. mere end 300000 ud af 372000«. De franske myndigheder oplyste som foreløbigt mål for leveringen af de grafiske lag følgende tidsplan: januar 2015 for så vidt angik afgrænsningen af ø-områder, marts 2015 for så vidt angik ikke-landbrugsarealer på ø-områder og juni 2015 for så vidt angik ikke-landbrugsarealer, der grænsede op til ø-områderne. De franske myndigheder anførte i øvrigt, at »en af vanskelighederne ved at gennemføre disse arbejder over to år, [var] forbundet med den omstændighed, at reglerne om tildeling af direkte arealstøtte [som] følge af [de] afgørelser, der vedrørte reformen af FLP, [ville] udvikle sig over tid«.
90

For det andet har Kongeriget Sverige gjort gældende, at den faste korrektion ikke er berettiget, henset til den omstændighed, at det ville have været muligt at anslå den økonomiske skade, som blev påført EU, ved at foretage en i forhold til målet rimelig indsats. Kommissionen besluttede uden at give en relevant begrundelse at anvende en fast korrektion og forkastede ligeledes de svenske myndigheders vurdering, selv om det på grundlag af divergenserne mellem de to former for kontrol ville have været muligt at fastsætte det beløb, der eventuelt skulle udelukkes fra EU-finansiering, i det foreliggende tilfælde 1022259,46 EUR. Dette beløb blev beregnet ved at forhøje det beløb for korrektionerne, som fremkom efter kontrollen ved telemåling – eftersom korrektionerne i henhold til denne metode var ca. to gange mindre end i henhold til metoden for kontrollen på stedet – og ved at tillægge de beløb, der skulle inddrives med tilbagevirkende kraft. Endvidere var det først med den endelige holdning af19. oktober 2015, at Kommissionen underrettede de svenske myndigheder om den omstændighed, at den fandt, at der forelå en manglende sekundær kontrol, som umuliggjorde en korrektion for de ansøgningsår 2011 til 2013, der allerede var gået.
97

Desuden er det ikke udelukket, at den månedlige grundløn for den ansættelsesgruppe, som appellanterne tilhører, vil blive hævet, hvilket kunne have den samme konsekvens for de pågældende, nemlig at de falder uden for anvendelsesområdet for reglen om eksistensminimum. I øvrigt har appellanterne selv i deres svar af 17. januar 2018 på de spørgsmål, Retten tilsendte dem, understreget, at grundlønnen for kontraktansatte i ansættelsesgruppe I, som appellanterne tilhører, på syvende og sidste løntrin i lønklasse 3 er højere end grundlønnen for en ansat på første løntrin i lønklasse AST 1, hvorved en sådan ansat ville falde uden for anvendelsesområdet for reglen om eksistensminimum. Det følger af denne konstatering, at selv om den månedlige grundløn for appellanternes ansættelsesgruppe ikke hæves, er det muligt – og appellanterne har ikke fremført nogen argumenter, der gør det muligt at udelukke denne mulighed – at disse sidstnævnte på det tidspunkt, hvor deres pensionsrettigheder fastsættes, befinder sig i en erhvervsmæssig situation, der gør, at de falder uden for anvendelsesområdet for reglen om eksistensminimum.
Sagsøgeren anmodede ved skrivelse af 7. september 2013 Kommissionen om at foretage en delvis genoptagelse af undersøgelsen, begrænset til dumpingaspekter, i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 3 (nu artikel 11, stk. 3, i forordning 2016/1036). Denne anmodning var dels begrundet med den omstændighed, at sagsøgeren havde etableret et nyt distributionssystem gennem en forretningsmæssigt forbundet virksomhed, dels den omstændighed, at der var indført en ny varegruppe, som ikke fandtes i perioden fra den 1. april 2009 til den 31. marts 2010 (herefter »undersøgelsesperioden«). Sagsøgeren anførte i sin genoptagelsesanmodning, at virksomheden ikke havde deltaget i den oprindelige undersøgelse, da den ikke var bekendt med det endelige bestemmelsessted for de varer, som den i undersøgelsesperioden alene solgte til et kinesisk handelsselskab. Idet sagsøgeren gjorde gældende, at virksomheden ikke havde eksporteret varen til Den Europæiske Union i undersøgelsesperioden, henledte Kommissionens tjenestegrene sagsøgerens opmærksomhed på den omstændighed, at hvis denne oplysning var korrekt, var det passende retlige middel for at blive omfattet af toldsatsen på 30,6% at anmode om status som ny eksporterende producent i overensstemmelse med den endelige forordnings artikel 3. Denne bestemmelse har følgende ordlyd:

»Hvis en [ny] [kinesisk] producent […] over for Kommissionen fremlægger tilstrækkelig dokumentation for, at virksomheden ikke eksporterede de pågældende varer, der er beskrevet i artikel 1, stk. 1, med oprindelse i […] Kina i undersøgelsesperioden (1. april 2009 til 31. marts 2010), at den ikke er forretningsmæssigt forbundet med en eksportør eller producent, der er omfattet af de foranstaltninger, der er indført ved denne forordning, og at den enten faktisk har eksporteret de pågældende varer eller har indgået en uigenkaldelig kontraktlig forpligtelse til at eksportere en væsentlig mængde til Unionen efter undersøgelsesperiodens ophør, kan Rådet ved simpelt flertal efter forslag fremsat af Kommissionen og efter høring af det rådgivende udvalg ændre artikel 1, stk. 2, og lade den pågældende producent være omfattet af den told, der finder anvendelse for samarbejdsvillige producenter, der ikke indgik i stikprøven, dvs. 30,6%.«
110

Ingen andre af de af sagsøgeren fremførte argumenter kan rejse tvivl om denne konklusion. Hvad angår sagsøgerens argumenter om en hævdet manglende sammenhæng i bedømmelsen af »[p]unkt 1« og »[p]unkt 2« i hans ansøgning, skal det først og fremmest anføres, at sagsøgeren selv har erkendt, at de aktiviteter, der er beskrevet under »[p]unkt 1« og »[p]unkt 2«, ikke er formuleret ens. Dernæst har han anført, at de aktiviteter, der er beskrevet under »[p]unkt 1« og »[p]unkt 2«, er blevet udført for en enkelt virksomhed, nemlig EPF, hvilket ikke på nogen måde fremgår af hans ansøgning. Sagsøgeren har i replikken gjort gældende, at de aktiviteter, der er beskrevet under »[p]unkt 1« og »[p]unkt 2«, alle vedrørte politikker for udviklingssamarbejde og forvaltning af støtte til ikke-EU-lande, uden at dette dog underbygges af beviser. Desuden har han, igen uden at underbygge det, anført, at hans arbejdsopgaver, der er beskrevet under »[p]unkt 1« og »[p]unkt 2«, alle involverede tematiske aktiviteter i de udviklingslande, som er EU-partnere, og publikationer inden for udviklingssamarbejde vedrørende nærmere bestemt udfordringerne i tilknytning til befolkningsspørgsmål.
45

Hvad angår for det første de formål, der blev forfulgt med indførelsen af en gearingsgrad, hvor kreditinstitutterne har pligt til at offentliggøre deres gearingsgrad og eventuelt, på sigt, overholde visse niveauer af gearingsgrad, fremgår det af 90. betragtning til forordning nr. 575/2013, at det var lovgivers hensigt at modvirke dannelsen af overdreven gearing i kreditinstitutterne. Det fremgår af denne betragtning og af definitionerne i samme forordnings artikel 4, stk. 1, nr. 93) og 94), at overdreven gearing vedrører den situation, hvor et kreditinstitut finansierer en for stor del af sine investeringer ved gæld og ikke ved egenkapital. Risikoen består således i, at kreditinstituttet ikke råder over tilstrækkelig egenkapital til at kunne imødekomme krav om tilbagebetaling af denne gæld og hurtigst muligt må foretage nødsalg af nogle af sine aktiver. I 90. betragtning til forordning nr. 575/2013 blev der redegjort for de negative følger af denne krisebetingede reduktion af gearingen under den finansielle krise på følgende måde: »Dette forstærkede det nedadgående pres på prisen på aktiver og skabte yderligere tab for […] institutter, hvilket igen førte til yderligere fald i værdien af deres kapitalgrundlag[; d]enne onde cirkel medførte i sidste ende, at der var færre kreditmuligheder til rådighed for realøkonomien, og at krisen blev længerevarende og mere alvorlig.«
61

Med sit tredje anbringende har sagsøgeren navnlig gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er behæftet med åbenbart urigtige skøn. Sagsøgeren har i denne forbindelse foreholdt ECB udelukkende at have taget hensyn til formålet med gearingsgraden og ikke til formålene med artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013. Sagsøgeren har ligeledes gjort gældende, at de i den anfægtede afgørelse anførte begrundelser ikke kan godtgøre, at eksponeringerne mod CDC er relevante for beregningen af gearingsgraden. I denne henseende har sagsøgeren hvad angår den anfægtede afgørelses første begrundelse anført, at grunden til, at den har anmodet om anvendelse af artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, er, at den lovpligtige opsparing indgår i dens balance. For så vidt angår den anfægtede afgørelses anden begrundelse har sagsøgeren gjort gældende, at den omstændighed, at eksponeringerne mod CDC af lovgiver anses for at udgøre en ubetydelig risiko for misligholdelse, er en faktor, som ECB burde have taget hensyn til, og at ECB slet ikke har forsøgt at vurdere risiciene for, at CDC ikke fører beløbene tilbage. Hvad angår den anfægtede afgørelses tredje begrundelse har sagsøgeren gjort gældende, at begrundelsen vedrørende tidsrummet mellem justeringen af henholdsvis sagsøgerens og CDC’s positioner vedrører likviditetsgraden og i ECB’s afgørelse af 15. august 2016 blev anset for at give anledning til en ubetydelig risiko i denne forbindelse. Sagsøgeren har tilføjet, at denne begrundelse hviler på den antagelse, at der i tilfælde af en krise foretages massive hævninger af den lovpligtige opsparing, hvilket ikke tager hensyn til denne opsparings kvalitet af »sikker investering«.
41

Hvad angår for det første de formål, der blev forfulgt med indførelsen af en gearingsgrad, hvor kreditinstitutterne har pligt til at offentliggøre deres gearingsgrad og eventuelt, på sigt, overholde visse niveauer af gearingsgrad, fremgår det af 90. betragtning til forordning nr. 575/2013, at det var lovgivers hensigt at modvirke dannelsen af overdreven gearing i kreditinstitutterne. Det fremgår af denne betragtning og af definitionerne i samme forordnings artikel 4, stk. 1, nr. 93) og 94), at overdreven gearing vedrører den situation, hvor et kreditinstitut finansierer en for stor del af sine investeringer ved gæld og ikke ved egenkapital. Risikoen består således i, at kreditinstituttet ikke råder over tilstrækkelig egenkapital til at kunne imødekomme krav om tilbagebetaling af denne gæld og hurtigst muligt må foretage nødsalg af nogle af sine aktiver. I 90. betragtning til forordning nr. 575/2013 blev der redegjort for de negative følger af denne krisebetingede reduktion af gearingen under den finansielle krise på følgende måde: »Dette forstærkede det nedadgående pres på prisen på aktiver og skabte yderligere tab for […] institutter, hvilket igen førte til yderligere fald i værdien af deres kapitalgrundlag[; d]enne onde cirkel medførte i sidste ende, at der var færre kreditmuligheder til rådighed for realøkonomien, og at krisen blev længerevarende og mere alvorlig.«
45

Selv om det antages, at den adskillende funktion, som certificeringsmærker i Det Forenede Kongerige har, skal forstås som evnen til at adskille en klasse af varer fra en anden klasse, skal det nemlig, således som EUIPO har påpeget, bemærkes, at det, henset til de beviser som Republikken Cypern har fremlagt under sagen, ikke er godtgjort, at det ældre varemærke som certificeringsmærke i Det Forenede Kongerige skulle være egnet til at udgøre en angivelse af de pågældende varers handelsmæssige oprindelse. Et sådant bevis kræver, at der foreligger en risiko for forveksling under de særlige betingelser i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009. Denne konklusion, der vedrører det foreliggende tilfælde, gør det imidlertid for så vidt angår et certificeringsmærke ikke muligt at udelukke, at en kvalitetscertificering – eksempelvis af den anvendte råvare – skulle være tilstrækkelig til, at det lægges til grund, at et sådant varemærke opfylder sin funktion som oprindelsesbetegnelse, for så vidt som dette over for forbrugerne garanterer, at varerne hidrører fra én bestemt virksomhed, der består af indehaveren af det nævnte certificeringsmærke og dennes tilknyttede virksomheder, og som fører kontrol med fremstillingen af de nævnte varer og kan tillægges ansvaret for deres kvalitet (jf. analogt dom af 8.6.2017, W. F. Gözze Frottierweberei og Gözze, C-689/15, EU:C:2017:434, præmis 49 og 50).
61

Sagsøgeren har bemærket, at ECB har anerkendt, at de betingelser, som er fastsat i artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013, var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Sagsøgeren har gjort opmærksom på, at Retten, når en institution råder over en skønsmæssig beføjelse, skal efterprøve, om de oplysninger, som der er taget i betragtning, taler til støtte for de heraf dragne konklusioner. I den foreliggende sag er dette efter sagsøgerens opfattelse ikke tilfældet hvad angår de begrundelser, der er anført i den anfægtede afgørelse, eftersom de ikke godtgør, at der er begrundede og velafgrænsede tilsynsmæssige hensyn, som ligger til grund for afvisningen af anmodningen om at udeholde eksponeringerne mod CDC fra beregningen af gearingsgraden. Sagsøgeren har gjort gældende, at disse begrundelser medfører, at betingelserne i artikel 429, stk. 14, i forordning nr. 575/2013 og følgelig selve muligheden for en undtagelse, selv om den er fastsat i denne bestemmelse, fratages deres virkning. Sagsøgeren har i denne henseende navnlig fremhævet, at tidsrummet mellem justeringen af sagsøgerens positioner og justeringen af CDC’s positioner ikke vedrører gearingsrisikoen, men likviditetsrisikoen, og at den er blevet anset for at være ubetydelig i denne forbindelse. Sagsøgeren har ligeledes fremhævet den teoretiske karakter af den situation, at den franske stat misligholder sine betalinger, og at der foretages massive hævninger af den lovpligtige opsparing i tilfælde af en finansiel krise.
17

I skrivelse af 19. november 2015, som var underskrevet af generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence, anførte sidstnævnte, at »[de endelige] tilsagn ikke [var] til hinder for, at Telefónica [kunne] tilføje en klausul 2, stk. 3, til den frivillige tilsagnserklæring«, og at »dette [afspejlede] den omstændighed, at målet med denne betingelse udelukkende [var] at sikre, at den kommercielle balance i [MVNO-kontrakten med E-Plus] (således som denne oprindeligt var blevet forhandlet og indgået) ikke [ville] ophøre efter kontraktens forlængelse i henhold til de endelige tilsagn«. Generaldirektøren for Generaldirektoratet for Konkurrence konkluderede derfor, at denne, »henset til ovenstående, på [daværende] tidspunkt ikke [havde] modtaget elementer, som [antydede], at den frivillige tilsagnserklæring, som Telefónica fremsendte den 4. marts 2015 og supplerede den 17. august 2015 ved en uddybende skrivelse, ikke [var] i overensstemmelse med de endelige tilsagn«, og at generaldirektøren »derfor ikke på [daværende] tidspunkt [kunne se] nogen grund til at gøre yderligere tiltag over for Telefónica eller til at træffe nogen afgørelse om, hvorvidt Telefónica [havde] overholdt de endelige tilsagn«.
106

Hvis appelkammeret når til den endelige konklusion, at der i det foreliggende tilfælde er en sammenhæng mellem de omtvistede varemærker, tilkommer det dette at undersøge, om sagsøgeren på tilstrækkelig måde har godtgjort eksistensen af en af de krænkelser, der er omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009. Til dette formål skal det tage hensyn til graden af de ældre varemærkers renommé og til de ældre varemærkers særpræg. Jo større det ældre varemærkes særpræg og renommé er, desto lettere vil en krænkelse af det ældre varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 207/2009 kunne antages at foreligge (jf. dom af 29.3.2012, BEATLE, T-369/10, ikke trykt i Sml., EU:T:2012:177, præmis 65 og den deri nævnte retspraksis). Appelkammeret skal endvidere holde in mente, at det – når der er tale om en indsigelse, der er støttet på et varemærke, som i særlig høj grad har et renommé – er muligt, at sandsynligheden for, at der foreligger en fremtidig, ikke-hypotetisk risiko for, at det ansøgte varemærke vil skade eller utilbørligt udnytte, er så åbenbar, at det er ufornødent for indsigeren at påberåbe sig et andet faktisk bevis til dette formål eller at føre beviset for eksistensen af et sådant bevis (jf. dom af 22.3.2007, VIPS, T-215/03, EU:T:2007:93, præmis 48, og af 27.10.2016, Spa Monopole mod EUIPO – YTL Hotels & Properties (SPA VILLAGE), T-625/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2016:631, præmis 63).
72

I den foreliggende sag må det konstateres, at forbuddet mod direkte eller indirekte finansiering af nationale politiske partier i artikel 7 i forordning nr. 2004/2003 er klart. Desuden er forbuddet mod indirekte finansiering en konsekvens af forbuddet mod direkte finansiering, for ellers ville dette forbud nemt kunne omgås. Hvad angår indholdet af forbuddet mod indirekte finansiering må det konstateres, at der er tale om et ubestemt juridisk begreb, og at den pågældende bestemmelse ikke indeholder en udtømmende definition af begrebet eller en liste over de former for adfærd, der kan være omfattet af forbuddets anvendelsesområde. Det bemærkes imidlertid, at en påpasselig aktør, som Parlamentet har gjort gældende, skal kunne forudse, at der er tale om en indirekte finansiering, når et nationalt politisk parti opnår en økonomisk fordel, navnlig ved at undgå udgifter, som det burde have afholdt, selv om der ikke er sket en direkte overførsel af midler. Det kan med andre ord ikke accepteres, at et påpasseligt politisk parti på europæisk plan ikke er i stand til at forudse, at indrømmelse af en hvilken som helst fordel til et nationalt politisk parti, uden at dette bærer omkostningerne hertil, udgør en indirekte finansiering af dette politiske partis arbejde.