Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Retspleje – stævning – formkrav – fastlæggelse af søgsmålets genstand – kort fremstilling af søgsmålsgrundene – stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution – mindstekrav

[Rettens procesreglement, art. 44, stk. 1, litra c)]

2. Ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – retsstridighed – skade – årsagsforbindelse – ikke muligt at anfægte gyldigheden af en fællesskabsretsakt under henvisning til WTO-aftalerne – undtagelser – fællesskabsretsakt, hvis formål er at gennemføre disse aftaler, eller som udtrykkeligt og præcist henviser til dem – en sådan retsakt foreligger ikke – Fællesskabets ansvar – udelukket

(Art. 288, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

3. Landbrug – fælles markedsordning – bananer – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling – Kommissionen tildelt gennemførelsesbeføjelse, der giver den et vidt skøn

(Art. 211 EF; Rådets forordning nr. 404/93, art. 19, stk. 1, og forordning nr. 1637/98)

4. Landbrug – fælles markedsordning – bananer – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling – princippet om forbud mod forskelsbehandling – krænkelse heraf – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 1442/93 og nr. 2362/98)

5. Landbrug – fælles markedsordning – bananer – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling – fri erhvervsudøvelse – krænkelse heraf – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

6. Landbrug – fælles markedsordning – bananer – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling – proportionalitetsprincippet – krænkelse heraf – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 2362/98)

7. Landbrug – fælles markedsordning – bananer – importordning – toldkontingent – indførelse og fordeling – princippet om beskyttelse af den berettigede forventning – krænkelse heraf – foreligger ikke

(Rådets forordning nr. 404/93 og nr. 1637/98; Kommissionens forordning nr. 1442/93 og nr. 2362/98)

Sammendrag

1. Ifølge artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en angivelse af søgsmålets genstand og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og Retten i givet fald på det således foreliggende grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde, fremgår af selve stævningen

For at opfylde disse krav skal en stævning, hvori der nedlægges påstand om betaling af erstatning for skade forvoldt af en fællesskabsinstitution, indeholde de elementer, der gør det muligt at identificere den adfærd, som sagsøgeren bebrejder institutionen, grundene til, at han antager, at der består en årsagsforbindelse mellem adfærden og det tab, han hævder at have lidt, samt karakteren og størrelsen af dette tab.

(jf. præmis 64, 65 og 191)

2. Et ansvar for Fællesskabet uden for kontraktforhold, som omhandlet i artikel 288, stk. 2, EF, forudsætter, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at den adfærd, der lægges de berørte institutioner til last, har været retsstridig, at der foreligger et virkeligt tab, og at der er årsagssammenhæng mellem denne adfærd og det påståede tab. WTO-aftalen og bilagene hertil udgør efter deres art og opbygning principielt ikke regler, hvis overholdelse i fællesskabsinstitutionernes retsakter er genstand for efterprøvelse ved Domstolen og Retten.

Det er kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte regler i aftalerne i bilagene til WTO-aftalen, at det tilkommer Domstolen og Retten at prøve den pågældende fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne.

Fællesskabet har ikke ved vedtagelsen af ordningen fra 1999, herunder især forordning nr. 2362/98 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet, haft til hensigt at opfylde en særlig forpligtelse påtaget inden for rammerne af WTO-aftalen, som omhandlet i denne retspraksis, og sagsøgeren kan følgelig ikke påberåbe sig, at Fællesskabet har overtrådt sine forpligtelser i medfør af nævnte aftale.

(jf. præmis 76, 114, 115 og 170)

3. Det følger af artikel 211, fjerde led, EF, at Kommissionen for at sikre fællesmarkedets funktion og udvikling udøver de beføjelser, som Rådet tildeler den med henblik på gennemførelse af de af Rådet udfærdigede forskrifter. Det følger af traktatens opbygning, ud fra hvilken denne bestemmelse må anskues, samt af praktiske hensyn, at begrebet gennemførelse skal fortolkes vidt. Da Kommissionen er den eneste, der er i stand til stadig og opmærksomt at følge udviklingen på landbrugsmarkederne og til at handle med den fornødne hurtighed, kan Rådet se sig foranlediget til på dette område at tildele Kommissionen vide beføjelser. Derfor må grænserne for denne kompetence hovedsageligt bedømmes på grundlag af de vigtigste generelle mål bag markedsordningen, idet Kommissionen på landbrugsområdet er beføjet til at træffe samtlige de foranstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige med henblik på at gennemføre grundforordningen, forudsat at de ikke strider mod grundforordningen eller de af Rådet fastsatte gennemførelsesbestemmelser.

Da Rådet i det foreliggende tilfælde har pålagt Kommissionen at udstede bestemmelser om forvaltning af toldkontingenterne efter en metode, der er baseret på hensyntagen til de traditionelle samhandelsstrømme i henhold til artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 404/93 om den fælles markedsordning for bananer, som ændret ved forordning nr. 1637/98, og at vedtage de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre overholdelsen af de forpligtelser, der følger af de aftaler, Fællesskabet har indgået i overensstemmelse med artikel 300 EF, har sagsøgeren ikke godtgjort, at Kommissionen åbenbart har overskredet grænserne for det skøn, Rådet har tillagt den, ved sit forsøg på at forene disse målsætninger gennem vedtagelse af bestemmelser om udstedelse af importlicenser og om fordeling af nationale kontingenter i henhold til forordning nr. 2362/98 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet.

(jf. præmis 183-185)

4. Selv om de fællesskabsimportører, som har specialiseret sig i handel med bananer fra Latinamerika, og de importører, som har specialiseret sig i handel med EF- eller AVS-bananer, var blevet berørt forskelligt af ordningen fra 1993, står en sådan differentieret behandling imidlertid i sammenhæng med formålet, nemlig en integration af hidtil opdelte markeder og en afsætning af EF- og AVS-bananer.

Det er ganske vist korrekt, at fællesskabsmarkedet for bananer undergik væsentlige forandringer efter oprettelsen af den fælles markedsordning for banansektoren og i de fem år, hvor ordningen fra 1993 var i kraft, men bestemmelserne i forordning nr. 1637/98 om ændring af forordning nr. 404/93 om den fælles markedsordning for bananer har ikke ændret disse formål om integration af nationale markeder og en afsætning af EF- og AVS-bananer, men har blot ændret gennemførelsesbestemmelserne til ordningen for samhandel med tredjelande. Følgelig stod den differentierede behandling under ordningen fra 1999 af disse importører fortsat i sammenhæng med formålene med den fælles markedsordning for bananer og er under sådanne omstændigheder ikke i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling og kan ikke medføre, at Fællesskabet ifalder ansvar.

(jf. præmis 207, 209, 211 og 212)

5. Den frie udøvelse af økonomisk virksomhed kan underkastes begrænsninger, navnlig inden for rammerne af en fælles markedsordning, forudsat at sådanne begrænsninger er i virkelig overensstemmelse med de formål, som Fællesskabet forfølger i almenhedens interesse, og ikke, når henses til det forfulgte formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uacceptabelt indgreb, der krænker selve kernen i de således sikrede rettigheder.

Da ordningen fra 1999 forfølger de formål af almen interesse, som ligger til grund for forordning nr. 404/93, dvs. integrationen af de nationale markeder og fremme af afsætningen af EF- og AVS-bananer, uden at ændre disse, kan den udvikling af de økonomiske vilkår, som skyldes ikrafttrædelsen af den fælles markedsordning inden for banansektoren, og som sagsøgeren har påberåbt sig, ikke medføre, at det må antages, at der foreligger en uacceptabel tilsidesættelse af sagsøgerens rettigheder, som ikke stemmer overens med disse formål af almen interesse.

(jf. præmis 220 og 221)

6. Henset til fællesskabslovgivers vide skønsmæssige beføjelser på den fælles landbrugspolitiks område vil en foranstaltning kun kunne kendes ulovlig, såfremt en på dette område vedtaget foranstaltning er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger. Denne begrænsning af Fællesskabets retsinstansers prøvelsesret gør sig navnlig gældende, såfremt Rådet og Kommissionen som led i gennemførelsen af en fælles markedsordning skal afveje modstående interesser og således vælge mellem flere muligheder inden for rammerne af de politiske valg, som henhører under deres særlige ansvarsområder.

Da Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af forordning nr. 2362/98 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 404/93 for så vidt angår ordningen for indførsel af bananer til Fællesskabet har søgt at forlige målsætningerne bag den fælles markedsordning inden for banansektoren med en overholdelse af de internationale forpligtelser for Fællesskabet, som følger af WTO-aftalerne samt Lomé-konventionen, samtidig med, at den bøjede sig for Rådets ønske om, at forvaltningen af toldkontingenterne skulle ske efter en metode, der var baseret på hensyntagen til de traditionelle samhandelsstrømme, tilkommer det sagsøgeren at godtgøre, at bestemmelserne i forordning nr. 2362/98 om udstedelse af importlicenser og opdeling af toldkontingenter i nationale underkontingenter er åbenbart uegnede til at virkeliggøre det tilstræbte formål, samt at de går ud over, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre dette formål, hvilket de ikke har gjort.

(jf. præmis 228-230)

7. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kan påberåbes af enhver erhvervsdrivende, som en institution har givet visse begrundede forhåbninger.

Sagsøgeren var ikke part i tvisterne mellem Fællesskabet og dets handelspartnere vedrørende ordningerne af 1993 og 1999, hvorfor forhandlingerne mellem de sidstnævnte ikke har kunnet give sagsøgeren sådanne forhåbninger.

Det i Wiener-konventionens artikel 26 kodificerede princip om opfyldelse i god tro af internationale overenskomster forudsætter – som følge af kompleksiteten af de bestemmelser, som er fastsat i WTO-aftalerne, og som følge af den manglende præcision af visse begreber, hvortil der er henvist heri – at Fællesskabet yder en vis indsats for at nå frem til vedtagelsen af foranstaltninger, som er forenelige med disse aftaler, samtidig med at Fællesskabet overlades valget med hensyn til, på hvilken måde og med hvilke midler dette mål skal nås. I betragtning af det skøn, fællesskabsinstitutionerne har med hensyn til, hvilke midler der er nødvendige for at gennemføre deres politik og opfylde deres internationale forpligtelser, har sagsøgeren ikke haft grundlag for at nære en berettiget forventning om, at ordningen fra 1993 ville blive ændret i overensstemmelse med deres interesser.

(jf. præmis 255 og 256)