FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL

FREMSAT DEN 30. JUNI 1977 ( 1 )

Høje Ret.

Den sag, som optager os i dag, drejer sig hovedsagelig om forflyttelsen af en videnskabelig tjenestemand inden for Euratom-Fællesskabet fra Atomforskningsanlægget Petten til Atomforskningsanlægget Ispra.

Denne tjenestemand ansattes i året 1962 af Kommissionen. I februar 1963 kom han til Petten. I årene 1963 og 1964 ledede han dér afdelingen for »hydrodynamik og målinger«. Han var hovedsagelig beskæftiget med det program som angik »smeltet saltformeringsreaktorer« (»réacteurs surgénérateurs à sels fondus«). I forbindelse hermed gjorde han midlertidig tjeneste i en anden stilling i USA i årene 1964 og 1965. Efter sin tilbagekomst blev sagsøger igen leder af den nævnte tjenestegren og forfremmedes med virkning fra 1. januar 1966 til lønklasse A 5.

I sommeren 1967 blev — som det fremgår af en til sagsøger stilet skrivelse af 21. juni 1967 og af et memorandum fra april 1970 — direktionen for kerneforskningsanlægget Petten og den generaldirektør, som stod i spidsen for Atomforskningscentret, enige om, at den ændring i den anden forskningsplan fra året 1962, som Rådet havde besluttet i juni 1965, ikke længere gav mulighed for en fortsat forskning på sagsøgers specialområde (reaktorer med flydende brændstof — »réacteurs à combustibles liquides«), men indebar, at personalet matte koncentrere sig om de nye vedtagne opgaver. Derfor opløstes den gruppe, som sagsøger ledede, den 24. juli 1967.

Dermed opstod problemet om den hensigtsmæssige udnyttelse af sagsøgers kvalifikationer et andet sted inden for rammerne af Euratom-Fællesskabet. Fra april 1968 blev han umiddelbart underlagt direktøren for forskningsanlægget Petten og senere — fra 1970 — generaldirektøren for Det fælles Atomforskningscenter. Han fortsatte i denne stilling sine studier og undersøgelser af smeltet saltformeringsreaktorer (»réacteurs surgénérateurs à sels fondus«). Som følge heraf foretog han talrige tjenesterejser til kompetente nationale institutioner og internationale organisationer, og i året 1973 deltog han i et møde og udarbejdede en rapport om dette emne.

Da bestræbelserne på at få sagsøger ansat ved en anden generaldirektion var forgæves, overvejedes det allerede da at forflytte ham til Ispra. Dette fremgår af en note, som generaldirektøren for Atomforskningscentret i oktober 1973 stilede til sagsøger.

I året 1975 blev ledelsen af Atomforskningscentret definitivt overbevist om, at en fortsat opretholdelse af denne tilstand ikke kunne forsvares. Derfor blev sagsøgeren allerede samme forår rådet til at ansøge om en stilling som videnskabelig attaché ved fællesskabsrepræsentationen i Washington. Dette gjorde sagsøger. Men stillingen i Washington besattes med en anden ansøger.

Ved udløbet af september 1975 meddelte generaldirektøren for Atomforskningscentret direktionen i Petten i en note, at det efter fastlæggelsen af det nye forskningsprogram for Petten, som Rådet havde vedtaget i august 1975, ikke længere var muligt at udnytte sagsøgers kvalifikationer inden for rammerne af dette program, og at han derfor måtte forflyttes til en stilling under et andet program. Sagsøger fik den 1. oktober 1975 den samme besked. I denne omtaltes også sondringerne i de andre generaldirektioner og undersøgelsen af muligheden for at udnytte sagsøgers kvalifikationer ved andre anlæg. Men disse forsøg var også forgæves. Som det fremgik af en skrivelse fra lederen af generaldirektoratet for forskning, videnskab og uddannelse af 9. oktober 1975 og en skrivelse fra lederen af generaldirektoratet for industri og teknologi af 13. oktober 1975. Dette blev meddelt sagsøgeren i en note fra generaldirektøren for Atomforskningscentret den 17. november 1975. Heri anførtes også, at der hverken i Petten, i Karlsruhe eller i Geel udførtes opgaver, som svarede til sagsøgers kvalifikationer, men at der i Ispra var to stillinger, hvortil sagsøger kunne komme i betragning. Sagsøger fik nøje beskrevet, hvad arbejdet i disse to stillinger gik ud på, og det blev gjort klart for ham, at han den 1. marts 1976 ville blive forflyttet til en af disse stillinger. Desuden blev han anmodet om at sætte sig i forbindelse med Ispra og inden den 1. december 1975 meddele, hvilken stilling han foretrak.

Den 10. december 1975 — sagsøger havde endnu ikke meddelt, hvilken stilling han foretrak — blev han så ved afgørelse af 1. marts 1976 fra generaldirektøren for Atomforskningscentret forflyttet med sin stilling i Ispra, nemlig til afdeling B, underafdelingen for »Termisk udveksling og fluidmekanik«.

På dette tidspunkt deltog sagsøger — dette nævner jeg, fordi det ligeledes spiller en rolle i sagen — i et ekspertmøde, som fandt sted i Det internationale Atomenergiagentur i Wien fra den 8. til den 11. december 1975. Sagsøger synes her at være blevet valgt til formand for denne ekspertgruppe og at have fået til opgave at udarbejde en rapport, som vedrørte hans særlige fagområde. Generaldirektøren for Atomforskningscentret meddelte dog i februar 1976 med hensyn til denne opgave sagsøgeren, at det ikke kunne tolereres, at han anvendte så stor en del af sin tid på Wiener-missionen; endvidere fik kan besked på, at han kun måtte udføre »marginalt« arbejde uden for Ispra.

Dette foranledigede sagsøger til den 27. februar 1976 — altså inden han påbegyndte sin tjeneste i Ispra, hvilket skete den 8. marts 1976 efter en ferie — at indbringe en formel klage til ansættelsesmyndigheden. Heri anførte han først og fremmest, at hans forflyttelse — såvel i henseende til hans familieforhold som med hensyn til hans faglige udvikling — var forbundet med betydelige ulemper, og at forflyttelsen indebar, at han ikke i rimeligt omfang kunne fortsætte sit arbejde i Wien. Han klagede endvidere over, at denne allerede omtalte stilling i Washington var blevet besat med en anden tjenestemand. Desuden påstod han, at der i årene 1967 og 1969 var blevet udfærdiget ukorrekte udtalelser om ham efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43 — hvorfor han havde indbragt sagen for det paritetiske bedømmelsesudvalg, som havde givet ham medhold — og at der overhovedet ikke senere var blevet udfærdiget sådanne udtalelser med beskrivelse af hans arbejdsopgaver. I overensstemmelse hermed nedlagde han påstand om,

— at beslutningen om hans forflyttelse blev ophævet,

— at det blev tilladt ham udelukkende at beskæftige sig med arbejdet i Wien,

— at der blev taget stilling til hans bemærkninger vedrørende de to bedømmelser fra året 1967 og 1969,

— at der blev givet en beskrivelse af hans arbejde i tidsrummet 1966 til 1976;

— at der blev udfærdiget udtalelser efter artikel 43 for årene 1965 til 1975,

— at han med virkning fra året 1965 blev udnævnt til leder af en tjenestegren,

— at han fik efterbetalt den hertil svarende løn, og

— at der tilkendtes ham skadeserstatning.

Sagsøger fik ikke noget svar på denne klage. Derfor indbragte han den 30. juni 1976 den foreliggende sag for Domstolen.

Sagsøgeren nedlagde først i sin stævning adskillige påstande, først indledningsvis om annullation af sagsøgtes stiltiende afslag på sagsøgers klage, videre om annullation af afslaget på at give en beskrivelse af sagsøgers opgaver og udfærdige udtalelser over ham efter artikel 43 og sluttelig domfældelse af sagsøgte til at yde sagsøger erstatning for økonomisk og ideel skade af forskellige årsager.

Disse påstande blev i replikken dels ændret, dels udvidet. Først under den mundtlige forhandling blev det klart, at det for sagsøger alene drejede sig om følgende anliggender:

1. Beslutningen om at forflytte sagsøger til Ispra kendes ugyldig,

2. Kommissionen dømmes til at betale sagsøger erstatning for ideel og økonomisk skade under hensyn til, at forflyttelsen er ulovlig, at der ikke' er blevet udarbejdet nogen udtalelser over sagsøger efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43, og at han er blevet hindret i at hellige sig arbejdet i Wien i tilstrækkeligt omfang.

Min stillingtagen til disse stridspunkter er følgende:

1. Vedrørende beslutningen om forflyttelse

Efter sagsøgers mening lider beslutningen om forflyttelse såvel af form- som af indholdsmangler.

a) Jeg skal først undersøge, om de klager, som vedrører form- og procesreglerne, er begrundet. aa) Det første spørgsmål, som må undersøges i denne forbindelse er, om Kommissionen har overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2, som bestemmer, at afgørelser, der indebærer et klagepunkt, skal begrundes. Dette er efter sagsøgers mening tilfældet, fordi det i afgørelsen af 10. december 1975 fra generaldirektøren for det fælles forskningscenter kun anførtes, at forflyttelsen skete i Kommissionens tjenstlige interesse, og dette ikke begrundedes yderligere. Kommissionen har først og fremmest indvendt herimod, at en afgørelse, som taler om en forflyttelse af tjenstlige grunde, ikke kræver nogen begrundelse. Herudover har Kommissionen anført, at de skrivelser, som er tilgået sagsøger i forbindelse med forflyttelsesafgørelsen, indeholder en sådan tilstrækkelig begrundelse, hvis denne skulle findes nødvendig. Med hensyn til dette stridspunkt må det først fastholdes, at forflyttelser, som sker mod den pågældendes vilje, givet må betragtes som akter, der indebærer et klagepunkt efter tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2 og derfor kræver begrundelse. Efter at der i dommen i sagerne 18 og 35/75 (Max Gutmann mod Kommissionen for Det europæiske Atomenergifællesskab, domme af 5. maj 1966 og 15. marts 1967, Samling 1965-1968, s. 175) først var blevet anlagt en anden opfattelse, fremgår dette klart af dommen i sag 35/72 (Walter Klay mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 27. juli 1973, Samling 1973, s. 679). Men på den anden side har det også betydning, at begrundelsespligten afhænger af de afgørelser, som tidligere er truffet vedrørende den pågældende, (sagerne 36/64, Société Rhénane d'Exploitation et de Manutention »Sorema«) mod Den Høje Myndighed for Det europæiske Kul- og Stålfællesskab, dom af 2. juni 1965, Samling 1965-1968, s. 59; 1/69, Den italienske Republiks regering mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Samling 1969, s. 67), og at — som det generelt understregedes i sag 35/72 — omstændinghederne i forbindelse med en afgørelse har betydning for begrundelsespligten. Ud fra denne synsvinkel må det i den foreliggende sag være af betydning, at det allerede i en skrivelse af 1. oktober 1975 fra sagsøgers foresatte generaldirektør meddeltes ham, at der ikke i Atomforskningscentrets program var plads for udviklingen af en smeltet saltformeringsreaktor (réacteur surgénérateur à sels fondus) og heller ikke ville være det i overskuelig fremtid, hvorfor det efter det program, som Ministerrådet havde fastsat for Petten, ikke ville være muligt at udnytte sagsøgers særlige kvalifikationer dér. Endnu vigtigere er det, at der i en følgeskrivelse dateret den 11. december 1975 fra generaldirektøren for Atomforskningscentret vedrørende beslutningen om sagsøgers forflyttelse henvises til en skrivelse af 17. november 1975. I denne skrivelse, som også stammede fra generaldirektøren for forskningscentret, forklaredes det sagsøger, at opgaverne vedrørende smeltet saltformeringsreaktorer ikke kunne fortsættes inden for Atomforskningscentrets område. Generaldirektøren henviste endvidere til, at heller ikke andre generaldirektorater kunne befatte sig med sådanne opgaver. Det var derfor nødvendigt at anvise sagsøger opgaver, som omfattedes af Atomforskningscentrets plan. Da det ikke var muligt at udnytte sagsøgers kundskaber og kvalifikationer hensigtsmæssigt i Petten, Karlsruhe eller Geel, men der i Ispra forefandtes to muligheder herfor, som nøje blev beskrevet, måtte generaldirektøren overveje at forflytte sagsøger til Ispra. Jeg må antage, at begrundelsespligten »efter omstændighederne« således er blevet opfyldt. I hvert fald tror jeg ikke, at den kendsgerning, at den nævnte skrivelses indhold ikke blev gentaget i selve beslutningen om forflyttelse, berettiger til at tale om en overtrædelse af væsentlige formregler. Følgelig kan en annullation af beslutningen om forflyttelse ikke begrundes under henvisning til tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 2. bb) Sagsøger har i anden række anført, at vedtagelsen af en beslutning om forflyttelse forudsætter en gennemgang af den personlige aktsamling. I sagsøgers tilfælde må der herved tages hensyn til, at hans personlige aktsamling ikke indeholdt nogen udtalelse efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43 med beskrivelse af hans arbejdsopgaver, da den sidste udtalelse over ham går tilbage til året 1969, og denne ydermere, efter sagsøgers klage, blev kritiseret af det på dette område kompetente udvalg. Det kan altså hævdes, at beslutningen om forflyttelsen ikke hviler på et sagligt grundlag, fordi den er truffet uden kendskab til alle de forhold, som vedrører sagsøgers karriere og kvalifikationer. Hertil må det indrømmes — jeg skal senere i en anden sammenhæng endnu en gang vende tilbage til denne omstændighed — at der faktisk ikke efter det nævnte tidspunkt er udfærdiget nogen udtalelse over sagsøger efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43, der som bekendt også skal indeholde en beskrivelse af kvalifikationer. Jeg er dog ligesom Kommissionen af den mening, at der desuagtet ikke kan tales om, at beslutningen om forflyttelse er truffet på et utilstrækkeligt sagligt grundlag. Det må nemlig ikke glemmes, at sagsøgers umiddelbare overordnede, som anført i indledningen, var direktøren for Atomforskningsanlægget Petten og siden 1970 generaldirektøren for Atomforskningscentret. Derfor kan man uden videre ga ud fra, at generaldirektøren for Atomforskningscentret havde et udmærket kendskab til sagsøgers erfaring og kvalifikationer, og at hans afgørelse om sagsøgers forflyttelse derfor blev truffet under hensyn til alle relevante faktorer. cc) Sagsøger har anført, at det må betragtes som nok en mangel ved fremgangsmåden i forbindelse med forflyttelsen, at der ikke var nogen ledig stilling. Under alle omstændigheder forelå der ingen sådan meddelelse om en ledig stilling, som er nødvendig efter tjenestemandsvedtægtens artikel 4, for at den pågældende tjenestemand og i givet fald Domstolen kan efterprøve, om den stilling, hvortil der sker forflyttelse, svarer til sagsøgers lønklasse og kvalifikationer. Vedrørende denne klage har det først og fremmest betydning, at sagsøger forflyttedes fra Petten til Ispra sammen med sin ledige stilling. Dette forklarer, at der ikke var en fri stilling i Ispra, og at der ikke skete nogen meddelelse om ledig stilling som foreskrevet i tjenestemandsvedtægten. Ifølge retspraksis (jf. dom i sag 61/70, Gianfranco Vistosi mod Kommissionen for De europæiske Fælleskaber, dom af 16. juni 1971, Sammlung der Rechtsprechung, Band 1971, s. 541) er nemlig en meddelelse om ledig stilling ikke nødvendig, når indehaveren af en normeret stilling forflyttes sammen med denne, når det altså er ansættelsesmyndighedens hensigt at overføre en normeret stilling fra en tjenestegrens område til en anden tjenestegrens område, hvor den kan udnyttes mere hensigtsmæssigt. Hvis der ikke skal ske en upraktisk krystallisering af organisationsformer og fastlæggelse af arbejdsområde kan det herved heller ikke — og jeg skal nu nøjes med denne henvisning — være afgørende for videnskabelige tjenestemænds vedkommende, om der herved indtræder visse forandringer i den pågældendes arbejde. Endvidere er det væsentligt for den foreliggende sag, at den efter sagsøgers mening nødvendige efterprøvelse — overensstemmelse mellem arbejdsopgaver og lønklasse — faktisk kan gennemføres. Hvad dette angår, må nemlig den stillingsbeskrivelse være tilstrækkelig, som indeholdes i den allerede omtalte note af 17. november 1975 fra generaldirektøren for Atomforskningscentret, og som vedrører de stillinger i Ispra, som da kom i betragtning. Også ud fra den netop undersøgte synsvinkel er det altså vanskeligt at rette en kritik mod beslutningen om forflyttelse. dd) Det samme gælder endelig — for at nævne dette med det samme — for sagsøgers fjerde klage, hvorefter beslutningen om hans forflyttelse i strid med tjenestemandsvedtægtens artikel 25, stk. 3 ikke blev bekendtgjort ved opslag, men at personalet først ved en meddelelse af 29. april 1976 fik kendskab til, at sag søger var blevet forflyttet til Ispra med virkning fra den 1. marts 1976. For mig er det helt klart, at formålet med den bestemmelse, som sagsøger påberåber sig, alene er at oplyse personalet om sådanne afgørelser, for at interesserede tjenestemænd i givet fald rettidigt kan indbringe klage. Det er derimod forkert at betragte det i artikel 25, stk. 3 anførte krav som en betingelse for sådanne afgørelsers gyldighed. En overtrædelse af vedtægtens artikel 25, stk. 3 kan altså heller ikke medføre ophævelse af beslutning om forflyttelse.

b) Af central betydning for sagen er endvidere det spørgsmål, som nu skal undersøges, nemlig om det kan indvendes mod beslutningen om forflyttelse, at den ikke er i overensstemmelse med tjenestens, krav eller under alle omstændigheder er behæftet med fejl, fordi der i afgørelsen ikke er taget hensyn til omstændigheder, som er væsentlige for sagsøger. aa) Det må i denne forbindelse først anføres, at ansættelsesmyndigheder har et vidt skøn med hensyn til udstedelsen af sådanne retsakter, som er snævert forbundet med ansættelsesmyndighedens udøvelse af sin kompetence til at fordele arbejdet. Domstolen kan som følge heraf ikke i et sådant tilfælde blande sig i alle detailspørgsmålene, navnlig ikke i sådanne, som indeholder hensigtsmæssighedsovervejelser. I tilfælde som det foreliggende går den retlige efterprøvelse derimod hovedsagelig ud på at konstatere, om der foreligger klare grunde til, at sagsøgers kvalifikationer ikke fortsat kunne anvendes hensigtsmæssigt inden for de tidligere rammer, og om disse kvalifikationer synes at kunne anvendes formålstjenligt på det område, hvortil der er sket forflyttelse. Desuden kan det i hvert fald ved prøvelsen af spørgsmålet, om der foreligger en saglig korrekt afgørelse, også undersøges, om ansættelsesmyndigheden i rimeligt omfang har taget hensyn til væsentlige personlige forhold og inden vedtagelse af en afgørelse, som indebærer dybtgående forandringer, i rimelig grad har bestræbt sig for at finde frem til mindre drastiske løsninger. Ud fra denne synsvinkel er allerede det indledende punkt i sagsøgers kritik forfejlet. Sagsøgers opfattelse, hvorefter ansættelsesmyndigheden skal lade det være afgørende, om sagsøger fortsat kan sikres arbejde inden for sit specialområde, er efter min mening ikke korrekt. Ligeså uantagelig er den opfattelse, hvorefter forflyttelsesbeslutningen kun kan være gyldig, såfremt det bevises, at andre mulige løsninger, altså en udnyttelse af sagsøgers kvalifikationer uden for Ispra, overhovedet ikke var mulige. bb) Det kommer altså an på, om der foreligger alvorlige saglige grunde for ikke at lade sagsøger forblive i den stilling og det arbejdsområde, som han varetog indtil udløbet af 1975. Her har hændelser, som ligger et stykke tid tilbage, betydning. Således medførte en rådsafgørelse i året 1965 vedrørende ændring af det for Petten gældende forskningsprogram, at afdelingen for »hydrodynamik og målinger«, som sagsøger havde ledet siden 1963, opløstes. Sagsøger, hvis kvalifikationer ikke kunne udnyttes inden for rammerne af det egentlige for Petten gældende forskningsprogram, fik herefter lov til at fortsætte sit tidligere arbejde og undersøgelser, men ganske vist i en usædvanlig stilling; han havde først direktøren for Atomforskningsanlægget Petten og senere generaldirektøren for Atomforskningscentret som umiddelbart overordnede. Dette kunne forsvares et stykke tid, nemlig lige så længe som der i Atomforskningscentret var et overflødigt videnskabeligt personale, som ikke kunne placeres inden for rammerne af det program, der var besluttet. Men efter at personalet i Petten til stadighed var blevet nedskåret, var det fra 1974 klart, at denne situation ikke længere forelå. I en note af 27. maj 1974 fra generaldirektøren for Det fælles Atomforskningscenter anføres det som følge heraf også, at Rådet fra 1974 har forbudt overflødigt videnskabeligt personale. Hertil kom at der i året 1975 blev besluttet et nyt program for Petten, som alle kræfter skulle koncentreres om. Det var klart, at der heller ikke inden for dette programs rammer var plads for sagsøgers undersøgelser, og at der heller ikke inden for disse rammer kunne findes nogen løsning med henblik på at anvende sagsøgers viden og kvalifikationer hensigtsmæssigt. Under hensyn til disse omstændigheder, som ikke alvorligt er blevet betvivlet af sagsøger, kan det faktisk kun lægges til grund, at der forelå en væsentlig grund for den trufne beslutning om forflyttelse — nemlig nødvendigheden af en anden udnyttelse af sagsøgers kvalifikationer; under alle omstændigheder er det i denne forbindelse ikke muligt at se, hvad der skulle tale for magtmisbrug. cc) Hvad dernæst angår det i denne sammenhæng relevante yderligere spørgsmål, om ansættelsesmyndigheden i tilstrækkelig grad bestræbte sig på at finde frem til en mindre indgribende foranstaltning, inden den traf afgørelse om forflyttelsen til Ispra, er der efter min mening heller ikke her noget grundlag for en afgørende kritik. I denne forbindelse er det ikke nødvendigt for os at komme ind på den omstændighed, at sagsøger i begyndelsen af 1975 var blevet anbefalet at ansøge om en stilling som videnskabelig attaché i Washington, eller at denne ansøgning blev uden resultat, fordi en anden ansøger blev foretrukket. I den foreliggende sag er det ikke nødvendigt at undersøge eller afgøre, om denne stillingsbesættelse er foregået korrekt, da sagsøger nemlig har undladt direkte at indgive klage over den nævnte foranstaltning i rette tid. Det er derimod vigtigt, at det — som det er dokumenteret for os ved hjælp af de tidligere nævnte skrivelser — blev forsøgt at finde arbejde til sagsøger ved bestemte generaldirektorater i Bruxelles. Disse forsøg forblev dog forgæves, fordi sagsøgers særlige fagområde åbenbart ikke formålstjenligt kunne udnyttes inden for de opgaver, som de tilskrevne direktorater da beskæftigede sig med. Det er også vigtigt — hvilket sagsøger heller ikke sagligt kunne bestride — at ansættelsesmyndigheden forsøgte at få sagsøgers kvalifikationer udnyttet ved andre forskningsanlæg (Karlsruhe, Geel, Mol). Heller ikke dette førte til noget tilfredsstillende resultat, dels på grund af disse anlægs fåtallige personale, og dels på grund af deres særlige arbejdsområder, inden for hvilke sagsøgers specielle viden ikke kunne udnyttes. Dette er tilstrækkeligt til den antagelse, at ansættelsesmyndigheden har udfoldet rimelige anstrengelser, og at der altså ikke foreligger noget magtmisbrug. Derimod er der ingen grund til at undersøge spørgsmålet, om ansættelsesmyndigheden ikke kunne have udfoldet endnu større anstrengelser, navnlig da sagsøger ikke har fremført tilstrækkeligt bevis for, at der i andre generaldirektorater var nærliggende muligheder for at udnytte hans kvalifikationer. Magtmisbrug kan heller ikke begrundes med, at ansættelsesmyndighederne ikke forsøgte at udnytte sagsøgers kvalifikationer inden for rammerne af aftaler med nationale eller internationale myndigheder eller endog en rådighedsstillelse i henhold til Euratomtraktatens artikel 6. Der foreligger nemlig ikke tilstrækkeligt tydelige holdepunkter herfor, helt bortset fra, at sådanne overvejelser ville gå ud over det skøn, som er indrømmet ansættelsesmyndigheden, og inden for hvilket alene ansættelsesmyndigheden kan træffe bestemmelse om prioriteringen af behandlingen af bestemte sagsområder og om anvendelsen af disponibelt personale. dd) Sagsøger har i sin kritik — hvilket foranlediger mig til her at fremføre en yderligere betragtning — lagt stor vægt på, at hans forflyttelse ikke var aftalt med den ansvarlige leder af Atomforskningsanlægget Ispra, og at han i Ispra ikke havde nogen klart definerede opgaver. Derfor kan det efter sagsøgers mening ikke antages, at tjenstlige grunde nødvendiggjorde hans forflyttelse til Ispra. Desuden har det betydning, at de funktioner, som er antydet i beslutningen om forflyttelse, ligger under niveauet for hans tidligere opgaver, og at han også inden for tjenestemandssystemet blev placeret i en dårligere stilling. Første del af denne kritik er klart uden grundlag. Således har Kommissionen forsikret os om — og jeg ser ingen grund til at betvivle rigtigheden af Kommissionens fremstilling — at lederen af Atomforskningsanlægget Ispra mundtligt har erklæret sig indforstået med sagsøgers forflyttelse. Følgelig er det ikke korrekt, at anlæggets ledelse ikke har fundet frem til nogen fornuftig udnyttelse af sagsøgers kvalifikationer. Lige så ukorrekt er det, at de nye opgaver, som anvistes sagsøger, ikke blev klart defineret. I den forbindelse kan først henvises til den allerede nævnte skrivelse af 17. november 1975 fra generaldirektøren for Atomforskningscentret, som gik forud for forflyttelsen. Dernæst kan det også af et telex, som en af sagsøgers foresatte den 12. marts 1976 sendte til generaldirektøren for Atomforskningscentret, udledes, at sagsøger havde fået besked om sine nye opgaver. Hvad herudover angår karakteren og niveauet af de opgaver, som sagsøgeren anvistes, og hans placering inden for tjenestemandssystemet, skal jeg hertil bemærke følgende. Efter min mening er det ikke afgørende, at der ved en forflyttelse sker en vis ændring i arbejdsopgaverne, så længe der blot består en vis tilstrækkelig sammenhæng med den pågældende tjenestemands hidtil udøvede virksomhed samt med tjenestemandens uddannelse og kundskaber. Jeg mener ikke, at det tilstrækkeligt tydeligt er blevet bevist, at dette ikke i den foreliggende sag er tilfældet. Navnlig er sagsøgers påstand om, at hans opgaver i Ispra i virkeligheden svarede til en teknikers i lønklasse B 1, fuldstændigt uden sagligt grundlag. I denne forbindelse må det nemlig ikke glemmes, at sagsøger er tjenestemand i lønklasse A 5 og som sådan har en karriere, som strækker sig over flere løntrin (A 5 — A 8). Efter min mening er det ikke særligt mærkværdigt, at de til disse løntrin svarende arbejdsopgaver ikke altid indbyrdes kan adskilles tilstrækkeligt klart. Dernæst er den omstændighed, at sagsøger i Ispra blev indplaceret i tjenestemandssystemet, og altså havde overordnede på fire løntrin over sig, uden betydning, fordi dette normalt er tilfældet for en A 5-tjenestemand. Dette kan ikke anses som en deklassering, heller ikke selv om det står fast, at sagsøger gennem lang tid havde haft direktøren for et atomforskningsanlæg og senere generaldirektøren for Atomforskningscentret som umiddelbart overordnede. Som jeg allerede har nævnt, skete dette, efter at den tjenestegren, som sagsøgeren i begyndelsen havde ledet, var blevet opløst, og da problemet om en videre hensigtsmæssig udnyttelse af sagsøgers kvalifikationer opstod. Det kan imidlertid ikke antages, at sagsøger derved blev en »konsulent«, og der kan navnlig ikke heraf udledes noget krav om, at sagsøgers særlige stilling, som skyldtes de kendte vanskeligheder, fortsat skulle bestå, og at sagsøger for altid skulle stå uden for det i tjenestemandsvedtægten foreskrevne system. ee) Sluttelig må jeg nok undersøge det spørgsmål, om lovligheden af beslutningen om forflyttelse kan anfægtes under henvisning til, at den har begrænset de opgaver, som inden for rammerne af et under Det internationale Atomenergiagentur dannet ekspertudvalg blev pålagt sagsøger, og som skulle afsluttes i året 1977. Desuden må det undersøges, om der kan rettes indvendinger mod forflyttelsesbeslutningen, fordi den ikke tog hensyn til, at sagsøger som ægtefælle, der var uden skyld i skilsmissen, havde fået tillagt forældremyndigheden over tre mindreårige børn, hvoraf de to var født i Nederlandene, og til, at deres nederland ske gouvernante ikke ville flytte til Italien for et længere tidsrum. Med hensyn til det første punkt, sagsøgers arbejde i Wien, skal det indledningsvis gøres klart, at det i en note af 28. november 1975 fra generaldirektøren for Atomforskningscentret, hvori sagsøger fik tilladelse til at efterkomme indbydelsen til mødet i Wien fra den 8. til den 11. december 1975, udtrykkeligt blev understreget, at der ikke kunne arbejdes yderligere med dette område, fordi det ikke var indeholdt i Fællesskabets forskningsprogram. Dermed var det gjort klart, og der var sikkert herved allerede tænkt på sagsøgers forflyttelse, at sagsøger ikke i Wien skulle påtage sig ansvaret for opgaver, som strakte sig over længere tid. Dette blev desuden endnu en gang anført i et telex fra generaldirektøren for Atomforskningscentret, der den 19. marts 1976 blev sendt til en af sagsøgers overordnede. Den omstændighed, at sagsøger kun fik tilladelse til at anvende en »marginal tid« på arbejdet i Wien — der nævnes i en skrivelse 10 % af arbejdstiden som rettesnor — kan altså vanskeligt fremføres som argument mod forflyttelsesbeslutningen. Den ville endog efter min mening være betydningsløs, selv om den nævnte begrænsning ikke var sat fra første færd; for naturligvis tilkommer det ansættelsesmyndigheden at organisere arbejdet anderledes, hvis den mener, at bestemte opgaver i Fællesskabets program må komme først. Under ingen omstændigheder har en tjenestemand krav på at fortsætte et bestemt arbejde, som han en gang er blevet pålagt eller har fået tilladelse til at udføre. Hvad dernæst angår sagsøgers familieforhold, skal det ikke underkendes, at forflyttelsen for så vidt skabte problemer for ham, som den nederlandske guvernante ikke ønskede at flytte permanent til Italien. Men jeg mener ikke, at dette er en absolut hindring, som udelukker en for-flyttelsesbeslutning, når denne synes hensigtsmæssig af tjenstlige grunde. Herudover er det mig ikke muligt at forstå, at der er tale om uløselige problemer. Sagsøger, som i 1975 var rede til at rejse til USA, har under sagen ikke gjort noget for at fjerne det indtryk, at han endnu ikke har udfoldet særlige anstrengelser for at løse dette utvivlsomt vanskelige problem. ff) På grundlag af undersøgelsen af alle de ovenfor anførte aspekter kan det slås fast, at Kommissionen ikke kan beskyldes for magtmisbrug ved vedtagelsen af den anfægtede forflyttelsesbeslutning. Da heller ikke andre beviser, hvoraf det skulle fremgå, at der er tale om en skjult og disciplinær foranstaltning, er tilstrækkelig vægtige — sagsøger har i denne sammenhæng anført opløsningen af gruppen »hydrodynamik og målinger«, den omstændighed, at han blev frataget sin sekretær, at hans kontor i Petten blev ryddet uden hans vidende, samt at der i samme forbindelse blev fremsat trusler om sanktioner — kan det alt i alt slås fast, at sagsøgers hovedpåstand om annul-lation af forflyttelsesbeslutningen er uden grundlag.

2. Vedrørende skadeserstatningspåstanden

Herefter skal det undersøges, hvorledes det forholder sig med de krav om skadeserstatning, som sagsøger har fremsat. Disse støttes på tre grunde:

— på den efter sagsøgers opfattelse ulovlige forflyttelse til Ispra, som skal have forvoldt ham økonomisk tab (der er her tale om rejseomkostninger, udgifter til leje, telefon og kost) såvel som ideelt tab (sagsøger taler om en capitis diminutio);

— endvidere på den omstændighed, at sagsøger kun i et meget begrænset omfang fik tilladelse til at fortsætte sit arbejde i Wien,

— samt endelig pa det forhold, at der ikke siden 1967 er blevet udfærdiget nogen udtalelse efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43 med beskrivelse af sagsøgers arbejdsopgaver, hvilket skal have påvirket hans fremtidsmuligheder og hindret en anvendelse af tjenestemandsvedtægtens artikler 97 og 99.

a) Det første punkt i sagsøgers begrundelse for sit erstatningskrav kan jeg gøre op med ganske kort. Efter min opfattelse er forflyttelsesbeslutningen ikke behæftet med fejl og altså ikke ulovlig. Det er navnlig ikke påvist, at den medfører en deklassering af sagsøger. Sagsøger kan altså ikke på forflyttelsesbeslutningen støtte noget som helst krav om skadeserstatning.

b) Hvad angår sagsøgers arbejde i Wien har han anført, at den nævnte begrænsning overtrådte den i tjenestemandsvedtægtens artikel 24, stk. 3 anførte pligt for ansættelsesmyndigheden til at hjælpe en tjenestemand, da den ikke har givet ham tilstrækkelig mulighed for at videreudvikle sig inden for sit specialområde, hvilket har betydning for hans videre karriere. Alt hvad der er væsentligt i denne forbindelse er ligeledes allerede anført ved bedømmelsen af forflyttelsesbeslutningen, hvorved denne betragtning som bekendt også skal spille en rolle. Lad mig her endnu en gang anføre, at det i retspraksis (se f.eks. dom i sag 21/68, André Huybrechts mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 6. maj 1969, Samling 1969, s. 25) allerede gentagne gange er blevet understreget, at ingen har krav på bestemte arbejdsopgaver; tjenestemændene anvises nemlig opgaver inden for rammerne af myndighedens kompetence til at lede og fordele arbejdet, hvilken omfatter et vist skøn. Utvivlsomt er skønnet videre i spørgsmålet om, hvorvidt arbejdet inden for rammerne af den faglige videreuddannelse, som er omtalt i tjenestemandsvedtægtens artikel 24, stk. 3, er foreneligt med tjenstlige krav. I denne sag kan jeg ikke se noget bevis for, at dette skøn ikke er udøvet korrekt, idet sagsøger jo dog fik tilladelse til i et vist omfang at hellige sig arbejdet i Wien, selv om hans specialområde på daværende tidspunkt ikke var omfattet af Fællesskabets program. Sagsøger kan altså sikkert heller ikke støtte noget krav om skadeserstatning på det synspunkt, som jeg netop har gennemgået.

c) Mere problematisk er det derimod, at der ikke er udfærdiget udtalelser over sagsøger efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43. Som vi har set, stammer den sidste udtalelse over sagsøger fra året 1969. Sagsøger havde desuden indgivet klage over denne, og han fik medhold heri af det paritetiske bedømmelsesudvalg, uden at udtalelserne dog blev ændret. For så vidt må det anerkendes, at Kommissionen åbenbart ikke har opfyldt de forpligtelser, som påhviler den efter tjenestemandsvedtægten. Jeg erkender under hensyn til den særlige stilling, som sagsøger befandt sig i siden året 1967, at dette ikke er helt uundskyldeligt; men den omstændighed, at sagsøger havde generaldirektøren for Atomforskningscentret som umiddelbart overordnet, kan sikkert ikke opveje den fejl, at der ikke udfærdigedes udtalelser. Det er ganske vist tvivlsomt, om det kan anses for bevist, at denne omstændighed har haft skadelig virkning på sagsøgers løn og karriere, og om sagsøger kan støtte krav om erstatning herpå. Især hvad angår tabet af forfremmelsesmuligheder, må man efter min mening stille sig ret tvivlende. Derfor skal jeg indledningsvis minde om, at sagsøger i det pågældende tidsrum havde direktøren for Atomforskningsanlægget Petten og senere generaldirektøren for Atomforskningscentret som umiddelbart overordnede. Disse overordnede kendte sagsøger og hans arbejde særdeles udmærket, og de kunne, hvis de havde anset det for rimeligt, have fremlagt passende forfremmelsesforslag, idet generaldirektøren for Atomforskningscentret åbenbart er medlem af det i Kommissionen eksisterende forfremmelsesudvalg. Jeg synes også, det er vigtigt, at sagsøger, selv om han gentagne gange i skrivelser til generaldirektøren for Atomforskningscentret og generaldirektøren for personale og administration påpegede den omstændighed, at der ikke udfærdigedes udtalelser over ham i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 43, imidlertid aldrig tog effektive skridt — som indgivelse af klage, anlæg af retssag — for at få ændret denne tilstand. Ej heller protesterede han mod, at hans navn ikke fandtes på den liste over forslag til forfremmelse, som efter den ved Kommissionen gældende ordning udarbejdes af forfremmelsesudvalget. Under disse omstændigheder kan jeg ikke anerkende, at sagsøgers forfremmelsesmuligheder er blevet forringet, eller muligheden for anvendelse af de nævnte vedtægtsbestemmelser på sagsøger kan være blevet mindre. I hvert fald måtte man da lægge en betydelig del af skylden herfor på sagsøgeren. Derfor er jeg også overbevist om, at sagsøger heller ikke under henvisning til de manglende udtalelser efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43 kan dømmes til at betale sagsøgte skadeserstatning. Hvad der i denne sammenhæng højst kan overvejes — hermed afslutter jeg også dette afsnit — er, at den nævnte omstændighed tages i betragtning ved udmålingen af sagsomkostningerne. Dette er allerede sket i sager, hvori det ganske vist kunne konstateres, at der forelå embedsmisbrug, men hvori der på grund af manglende bevis for en skade, ikke kunne tilkendes skadeserstatning. Hvis man også i denne sag nar frem til en sådan afgørelse, kunne man, under hensyn til den store rolle som denne påstand spiller i hele sagen — og med tanke på sagsøgers to forgæves begæringer om foreløbige forholdsregler — forestille sig at lade Kommissionen bære en fjerdedel af de omkostninger, som sagsøger har haft i forbindelse med sagen.

3. Jeg foreslår derfor som konklusion, at sagsøgeren frikendes helt, og at Kommissionen pålægges en fjerdedel af de udgifter, som sagsøger har haft som følge af sagen.

( 1 ) – Oversat fra tysk.