ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

Det er på denne baggrund, at Rechtbank ’s-Gravenhage har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Er forordning nr. 469/2009 […], navnlig forordningens artikel 3, litra c), i tilfælde af at et gyldigt grundpatent beskytter flere produkter, til hinder for, at der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for hvert enkelt af de beskyttede produkter til indehaveren af grundpatentet? 2) Såfremt spørgsmål 1 skal besvares bekræftende: Hvordan skal artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009 fortolkes, i tilfælde af at et gyldigt grundpatent beskytter flere produkter, og der på det tidspunkt, hvor der blev ansøgt om et supplerende beskyttelsescertifikat for ét af de ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt A), ganske vist endnu ikke var udstedt nogen supplerende beskyttelsescertifikater for andre ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt B og C), men der på grundlag af ansøgninger vedrørende disse andre produkter (produkt B og C) er blevet udstedt supplerende beskyttelsescertifikater, inden der er truffet afgørelse om ansøgningen vedrørende supplerende beskyttelsescertifikat for førstnævnte produkt (produkt A)? 3) Har det betydning for besvarelsen af spørgsmål 2, om ansøgningen vedrørende ét af de ved grundpatentet beskyttede produkter (produkt A) indgives samme dag som ansøgningerne vedrørende andre ved samme grundpatent beskyttede produkter (produkt B og C)? 4) Såfremt spørgsmål 1 skal besvares bekræftende: Kan der udstedes et supplerende beskyttelsescertifikat for et ved et gyldigt grundpatent beskyttet produkt, hvis der allerede inden er blevet udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat for et andet ved samme grundpatent beskyttet produkt, men ansøgeren giver afkald på sidstnævnte supplerende beskyttelsescertifikat for at kunne opnå et nyt supplerende beskyttelsescertifikat på grundlag af samme grundpatent? 5) Såfremt det ved besvarelsen af spørgsmål 4 har betydning, om afkaldet har tilbagevirkende kraft: Skal spørgsmålet om et afkalds tilbagevirkende kraft afgøres på grundlag af artikel 14, litra b), i forordning nr. 469/2009 eller national ret? Såfremt spørgsmålet om et afkalds tilbagevirkende kraft skal afgøres på grundlag af artikel 14, litra b), i forordning nr. 469/2009, skal denne bestemmelse da fortolkes således, at et afkald har tilbagevirkende kraft?«
42

Det følger heraf, at artikel 3, litra c), i forordning nr. 469/2009 i en sådan situation er til hinder for, at et og samme grundpatent indrømmer dets indehaver en mulighed for at opnå flere supplerende beskyttelsescertifikater, der er knyttet til irbesartan, idet disse supplerende beskyttelsescertifikater reelt, helt eller delvist, ville være knyttet til det samme produkt (jf. i denne retning for så vidt angår plantebeskyttelsesmidler dom af 10.5.2001, sag C-258/99, BASF, Sml. I, s. 3643, præmis 24 og 27). Hvis derimod en sammensætning, der udgøres af en nyskabende aktiv ingrediens, for hvilken der allerede har været udstedt et supplerende beskyttelsescertifikat, og en anden aktiv ingrediens, der ikke som sådan var beskyttet ved det omhandlede patent, er genstand for et nyt grundpatent i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i den nævnte forordnings artikel 1, litra c), ville sidstnævnte patent, idet det dækker en helt anden nyskabelse, kunne medføre ret til et supplerende beskyttelsescertifikat for denne nye sammensætning, der er blevet markedsført efterfølgende.
38

Da Verfassungsgerichtshof har rejst tvivl om betydningen af, at en medlemsstat accepterer at være ansvarlig, har den forelæggende ret for det første stillet et spørgsmål herom. Den bemærker, at en kontrol af medlemsstatens ansvar indebærer en uforholdsmæssig prøvelsesbyrde, der er uforenelig med kravet om, at den ansvarlige medlemsstat fastlægges hurtigt. Selv om forordning nr. 343/2003 fastsætter en ret for asylansøgeren til at anfægte overførslen, giver denne forordning desuden ikke asylansøgeren ret til at vælge, i hvilken medlemsstat asylsagsbehandlingen skal foregå. Den ordning, der er indført med den nævnte forordning, giver udelukkende medlemsstaterne indbyrdes subjektive rettigheder – der kan gøres til genstand for prøvelse – i forhold til overholdelsen af ansvarlighedskriterierne. Asylgerichtshof har desuden understreget den omstændighed, at en sådan afgørelse fra en national ret i en medlemsstat kan vise sig at være umulig at håndhæve i praksis over for denne anden medlemsstat, fordi de i samme forordning fastsatte frister er udløbet.
44

På baggrund af ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 3, litra a), i forordning nr. 469/2009 skal fortolkes således, at for at kunne anse en aktiv ingrediens for at være »beskyttet ved et grundpatent, der er i kraft«, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, er det ikke nødvendigt, at den aktive ingrediens nævnes i patentkravene ved en strukturmæssig formulering. Når den aktive ingrediens er omfattet af en funktionsmæssig formulering i kravene i et patent, der er udstedt af Den Europæiske Patentmyndighed, er den nævnte artikel 3, litra a), i princippet ikke til hinder for udstedelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for denne aktive ingrediens, dog på betingelse af at det er muligt på grundlag af disse patentkrav, der bl.a. skal fortolkes i lyset af beskrivelsen af opfindelsen, således som foreskrevet i den europæiske patentkonventions artikel 69 og i protokollen om fortolkning af denne artikel, at fastslå, at patentkravene implicit, men nødvendigvis specifikt omhandler den pågældende aktive ingrediens, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
69

Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at en sådan begrundelse ikke kan påberåbes af en skattepligtigs bopælsmedlemsstat for at unddrage sig det ansvar, der i princippet påhviler denne stat, for at indrømme den nævnte skattepligtige de fradrag af personlig og familiemæssig art, som han har ret til, medmindre denne stat ved overenskomst bliver frigjort for sin forpligtelse til fuldt ud at påtage sig at tage hensyn til den personlige og familiemæssige situation for skattepligtige, der er bosiddende på dens område, og som delvist udøver økonomisk virksomhed i en anden medlemsstat, eller nævnte stat konstaterer, at en eller flere beskæftigelsesstater – selv uafhængigt af en overenskomst – i forbindelse med de indtægter, de beskatter, indrømmer fordele i tilknytning til, at de tager hensyn til den personlige og familiemæssige situation for skattepligtige, som ikke er bosiddende på disse staters område, men som erhverver skattepligtige indtægter på deres område (jf. i denne retning de Groot-dommen, præmis 99 og 100, og Beker-dommen, præmis 56).
I det foreliggende tilfælde fremgår det af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at formålet med den omhandlede regionallov er – med henblik på at gøre adgangen til arbejdsmarkedet lettere for nyuddannede, der aldrig har arbejdet, eller som har mistet deres arbejde – at sikre sig, at den postgraduate universitetsuddannelse, hvortil deres adgang er blevet gjort lettere ved tildelingen af et stipendium, er på et højt niveau. Det kan ikke bestrides, at det forhold, at finansieringen af en postgraduat uddannelse underlægges et krav, der har til formål at sikre kvaliteten af denne uddannelse, opfylder et tvingende alment hensyn. Formålet om at sikre et højt niveau inden for universitetsuddannelserne må anses for lovligt at kunne begrunde restriktioner for de grundlæggende friheder (jf. i denne retning dom af 13.11.2003, sag C-153/02, Neri, Sml. I, s. 13555, præmis 46).
3

Artikel 42 i forordning nr. 207/2009 vedrører indsigelsesproceduren for Harmoniseringskontoret. Den har følgende ordlyd: »[…] 2. På begæring af ansøgeren skal indehaveren af et ældre EF-varemærke, der har rejst indsigelse, godtgøre, at der inden for de seneste fem år forud for offentliggørelsen af EF-varemærkeansøgningen er gjort reel brug af det ældre EF-varemærke i Fællesskabet for de varer og tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og som lægges til grund for indsigelsen, eller at der foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted, forudsat at det ældre EF-varemærke på dette tidspunkt har været registreret i mindst fem år. Godtgøres dette ikke, forkastes indsigelsen. Har det ældre EF-varemærke kun været anvendt for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, anses det ved behandlingen af indsigelsen kun for registreret for denne del af varerne eller tjenesteydelserne. 3. Stk. 2 finder anvendelse på de i artikel 8, stk. 2, litra a), omhandlede ældre nationale varemærker, dog således, at brug i den medlemsstat, hvor det ældre nationale varemærke er beskyttet, træder i stedet for brug i Fællesskabet. […]«
30

På denne baggrund har Dioikitiko Protodikeio Serron besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Fastsættes toldværdien af indførte varer på grundlag af [toldkodeksens] artikel 29 og 32 [...] også, i tilfælde af at aftalen vedrører forarbejdning eller bearbejdning af materialer (materialer, som er eksporteret til forarbejdningslandet uden at være henført under toldproceduren for passiv forædling), når forarbejdningen ikke har det niveau, der er fastsat i artikel 24 i samme [kodeks], subsidiært er utilstrækkelig til at give de hermed fremstillede varer oprindelsesstatus i det land, hvor bearbejdningen eller forarbejdningen har fundet sted? 2) Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal der da foretages en sondring, i tilfælde af at importen ud fra fakturaer og anden dokumentation, som findes at være unøjagtige, viser sig at være sket inden for rammerne af en aftale om salg, skønt det godtgøres, at aftalen vedrørte en ikke-væsentlig bearbejdning af materialer, der stammer fra importlandet, for et konkret vederlag, som kan fastslås, og at den angivne toldværdi af de indførte varer ikke svarer til den pris, som faktisk er betalt eller skal betales? 3) Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, skal der da foretages en sondring, i tilfælde af at det desuden også godtgøres, at der foregår en praksis, som udgør et misbrug af fællesskabsregler med sigte på opnåelse af vinding for den pågældende? 4) Såfremt det fastslås, at [toldkodeksens] artikel 29 og 32 [...] kan finde anvendelse på et tilfælde, som det i det andet spørgsmål beskrevne, men for det tilfælde, at også de objektive omstændigheder og det subjektive element i det tredje spørgsmål foreligger, hvad er da værdien af en komponent (som i den foreliggende sag sukkeret), som blev indarbejdet i det importerede produkt og var leveret gratis af importøren, når den pågældende komponent, som ikke kunne henføres under proceduren for passiv forædling i henhold til [toldkodeksens] artikel 146, stk. 1, ikke blev fremstillet af ham selv, men blev erhvervet af ham til eksportpris (som er lavere end den pris, der gjaldt for hjemmemarkedet, idet produktet henførtes under ordningen med eksportrestitution)?«
37

Fastlæggelse af en mere vidtgående definition af begrebet »forbruger« inden for rammerne af forordning nr. 805/2004 end inden for rammerne af forordning nr. 44/2001 ville imidlertid kunne føre til mangel på sammenhæng ved anvendelsen af de to forordninger. Den undtagelsesordning, der er indført ved førstnævnte forordning, ville nemlig kunne føre til, at en retsafgørelse ikke attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument, hvorimod dens fuldbyrdelse alligevel ville være mulig inden for rammerne af den almindelige ordning, der er fastsat ved forordning nr. 44/2001, eftersom betingelserne for, at en sagsøgt efter denne ordning kan gøre indsigelse mod udstedelsen af et tvangsfuldbyrdelsesdokument med den begrundelse, at den kompetence, der tilkommer retterne i forbrugerens bopælsstat, er tilsidesat, ikke ville være opfyldt.
22

Det er under disse omstændigheder, at Audiencia Provincial de Salamanca har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Tillader den forbrugerbeskyttelse, der sikres i direktiv [93/13], at Audiencia Provincial [de Salamanca] i sin egenskab af national appelret, og til trods for at der ikke er hjemmel herfor i den nationale lovgivning, behandler den iværksatte appel af den af [Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca] trufne afgørelse, hvorefter en ret ved sagsøgtes hjemsted tillægges stedlig kompetence til at behandle et søgsmål med påstand om forbud anlagt af en forbruger[beskyttelses]organisation, som udøver sine aktiviteter på et begrænset geografisk område, ikke er tilknyttet andre sammenslutninger eller forbund og har et begrænset budget og et begrænset antal medlemmer? 2) Skal artikel 4 [TEUF], 12 [TEUF], 114 [TEUF] og 169 [TEUF] samt artikel 38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, sammenholdt med direktiv 93/13 og Domstolens retspraksis vedrørende det høje forbrugerbeskyttelsesniveau, samt den effektive virkning af direktiverne og ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet fortolkes således, at den stedlige kompetence til at behandle et søgsmål med påstand om, at der nedlægges forbud mod anvendelsen af urimelige kontraktvilkår af hensyn til beskyttelsen af forbrugernes og brugernes kollektive eller generelle interesser, som er anlagt af en forbruger[beskyttelses]organisation, der udøver sine aktiviteter på et begrænset geografisk område, ikke er tilknyttet andre sammenslutninger eller forbund og har et begrænset budget og et begrænset antal medlemmer, skal tillægges retten på denne organisations hjemsted og ikke retten på det sted, hvor sagsøgte har sit hjemsted?«
5

For at sikre en passende fordeling af apoteker over hele landet og for at undgå, at de udelukkende var placeret på de lokaliteter, der betragtedes som gunstige ud fra et kommercielt synspunkt, blev der indført et administrativt instrument, »pianta organica« (herefter »fordelingsplanen«), der fastsætter en fordeling på området af apoteker op til et vist maksimalt antal, som anses for at efterkomme de berørte personers efterspørgsel, med henblik på at sikre, at hvert enkelt får en markedsandel, og at behovet for lægemidler på hele området dækkes.
14

Flora May Reyes påklagede Migrationsverkets afgørelse om afslag til förvaltningsrätten i Göteborg – Migrationsdomstolen (forvaltningsdomstol i Göteborg, der træffer afgørelse i første instans på indvandringsområdet), som afviste klagen. Migrationsdomstolen bestred ikke, at sagsøgeren i hovedsagen havde fået sine grundlæggende fornødenheder dækket af sin moder og stedfader. Flora May Reyes’ sociale forhold ansås dog ikke for at være således, at hun ikke kunne dække sine grundlæggende fornødenheder i oprindelseslandet uden materiel støtte fra sin moder og stedfader. Migrationsdomstolen bemærkede under bedømmelsen, at Flora May Reyes var ung, havde studeret og boet i Manila, havde en videregående uddannelse og stadig havde familiemedlemmer i Filippinerne. Den omstændighed alene, at Flora May Reyes’ moder og stedfader har påtaget sig at dække hendes behov, var ifølge Migrationsdomstolen ikke et bevis for, at der forelå et afhængighedsforhold, som kunne føre til, at den berørte blev indrømmet ret til ophold i Sverige.
16

Den 11. juli 2010 havde M.G. udstået sin straf, men hun forblev dog tilbageholdt, eftersom Secretary of State havde truffet afgørelse om at udvise hende. I denne afgørelse fandt Secretary of State for det første, at den øgede beskyttelse mod udsendelse i artikel 28, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38 er baseret på borgerens integration i værtsmedlemsstaten, og at en sådan integration ikke kan ske under dennes fængselsophold. Secretary of State fandt for det andet, at M.G. heller ikke var berettiget til den næsthøjeste beskyttelse mod udsendelse, eftersom hun ikke havde godtgjort, at hun havde opnået ret til tidsubegrænset ophold, og at der under alle omstændigheder lå alvorlige hensyn til den offentlige orden eller sikkerhed til grund for udvisningen af den pågældende. Secretary of State konstaterede for det tredje, at M.G. i endnu mindre grad var berettiget til den grundlæggende beskyttelse mod udsendelse.
Sjette direktivs artikel 26 med overskriften »Særordning for rejsebureauer« har følgende ordlyd:

»1. Medlemsstaterne anvender [momsen] på transaktioner udøvet af rejsebureauer i overensstemmelse med denne artikel, for så vidt disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende og til rejsens gennemførelse anvender leveringer og tjenesteydelser, der præsteres af andre afgiftspligtige personer. Denne artikel finder ikke anvendelse på rejsebureauer, der udelukkende fungerer som formidler, og på hvilke artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), finder anvendelse. Ved rejsebureauer forstås i denne artikel ligeledes personer, der organiserer turistrejser.

2. De transaktioner, der udføres af rejsebureauet med henblik på gennemførelse af en rejse, anses som én enkelt tjenesteydelse præsteret af rejsebureauet over for den rejsende. Denne ydelse pålægges afgift i den medlemsstat, hvor rejsebureauet har etableret hovedsædet for sin økonomiske virksomhed eller et fast kontor, hvorfra tjenesteydelsen præsteres af bureauet. For denne tjenesteydelse anses, som beskatningsgrundlag og som pris uden afgift i henhold til artikel 22, stk. 3, litra b), rejsebureauets fortjenstmargen, det vil sige forskellen mellem det samlede beløb uden [moms], der skal betales af den rejsende, og rejsebureauets faktiske omkostninger til de af andre afgiftspligtige personer præsterede leveringer og tjenesteydelser, for så vidt disse transaktioner direkte kommer den rejsende til gode.

3. Hvis de transaktioner, som præsteres for rejsebureauet af andre afgiftspligtige personer, gennemføres af sidstnævnte uden for Fællesskabet, sidestilles bureauets tjenesteydelse med formidlende virksomhed, som i medfør af artikel 15, nr. 14, er fritaget for afgift. Hvis disse transaktioner gennemføres såvel inden for som uden for Fællesskabet, skal kun den del af rejsebureauets tjenesteydelse, som vedrører de uden for Fællesskabet gennemførte transaktioner, anses som afgiftsfri.

4. De [momsbeløb], der af andre afgiftspligtige personer føres i regning for rejsebureauet for de i stk. 2 omhandlede transaktioner, som direkte kommer den rejsende til gode, berettiger hverken til fradrag eller tilbagebetaling i nogen medlemsstat.«
59

Kommissionen har dernæst understreget, at Kongeriget Spanien ikke tidligere har haft til hensigt at vælge denne form for samtidig gennemførelse i national ret af artikel 8 i direktiv 2002/91, og at det endvidere fremgår af punkt 8 i begrundelsen for kongeligt dekret nr. 1027/2007, at dette havde til formål at gennemføre valgmuligheden i den nævnte artikel 8, litra a). Kommissionen har herved bemærket, at Kongeriget Spanien i dets besvarelse af 22. juli 2010 af den supplerende åbningsskrivelse alene henviste til de selvstyrende regioners dekreter – hvoraf visse endnu var under behandling – vedrørende eftersynet af kedlerne, og det til trods for den omstændighed, at de bestemmelser, der skulle gennemføre samme artikel 8’s litra b) i spansk ret, allerede eksisterede på dette tidspunkt.
På tidspunktet for indgåelsen af den aftale, der er genstand for hovedsagen, fastsatte almindelig lov nr. 26/1984, som ændret ved lov nr. 7/1998, i artikel 10a, stk. 1:

»Alle kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, og alle former for praksis, hvorom der ikke er udtrykkelig enighed, anses for urimelige, hvis de til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren. Under alle omstændigheder betragtes de bestemmelser, der er omhandlet i denne lovs første tillægsbestemmelse, som urimelige kontraktvilkår.

Den omstændighed, at visse elementer af et kontraktvilkår eller et enkelt kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, udelukker ikke anvendelse af denne artikel på resten af aftalen.

Hvis en erhvervsdrivende hævder, at et standardiseret kontraktvilkår har været genstand for individuel forhandling, har han bevisbyrden.

Karakteren af et urimeligt kontraktvilkår vurderes under hensyn til, hvilken type varer eller tjenesteydelser aftalen omfatter, og ved at tage hensyn til alle omstændigheder i forbindelse med aftalens indgåelse samt til alle andre vilkår i aftalen eller i en anden aftale, som hænger sammen med denne.«
37

For så vidt angår de forhold, der i den foreliggende sag skulle kunne begrunde en begrænsning af de tidsmæssige virkninger af Domstolens dom, må det konstateres, at Allianz, som ikke har fremlagt beviser i denne henseende, alene har henvist til et meget stort antal forsikringsaftaler, som skulle være indgået under den såkaldte »policeordning«, og i medfør af hvilken der er blevet indbetalt præmier for et meget højt samlet beløb. Allianz har imidlertid ikke fremlagt oplysninger vedrørende antallet – der som det eneste er relevant i den foreliggende sag – af forsikringsaftaler, hvor forsikringstageren ikke er blevet oplyst om sin opsigelsesret, og selskabet har heller ikke fastsat et beløb for den økonomiske risiko, der for Allianz er forbundet med muligheden for, at de omhandlede forsikringstagere opsiger deres aftaler. På denne baggrund er det ikke godtgjort, at der foreligger en risiko for alvorlige økonomiske følgevirkninger.
24

Hvad angår formålet vedrørende bevarelse af kapitalen fremgår det af anden betragtning til andet direktiv, at for at sikre et mindstemål af ligelig beskyttelse såvel af selskabernes aktionærer som af deres kreditorer er det ganske særligt af betydning at samordne medlemsstaternes nationale bestemmelser om selskabernes stiftelse samt om opretholdelse, forhøjelse og nedsættelse af deres kapital. Ifølge fjerde betragtning til samme direktiv har dette til formål at bevare kapitalen, som udgør kreditorernes sikkerhed, navnlig ved at forbyde, at kapitalen forringes gennem uberettigede uddelinger til aktionærerne og ved at begrænse et selskabs mulighed for at erhverve egne aktier. Begrundelsen for sidstnævnte begrænsning er særligt behovet for at beskytte aktionærerne og kreditorerne mod adfærd på markedet, der kan nedsætte et selskabs kapital og bevirke, at kursen for dets aktier stiger kunstigt.
53

Telefónica har bl.a. gjort gældende, at det er umuligt for selskabet at opnå en domstolskontrol under anvendelse af undtagelsen i den omtvistede beslutnings artikel 1, stk. 1, ved at fremprovokere en tvist med skattemyndighederne og ved at påberåbe sig den omhandlede ordning, uanset at den ikke længere er del af den gældende spanske retsorden, med henblik på at opnå, at den kompetente nationale domstol forelægger Domstolen et præjudicielt spørgsmål til bedømmelse af gyldigheden i medfør af artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF. Dette ville nemlig kræve, at Telefónica beslutter at begå et lovbrud, dvs. at selskabet bevidst handler på en måde, der er i strid med den gældende lovgivning. Telefónica ville ved frivilligt at overtræde lovgivningen ikke alene handle i strid med den adfærdskodeks, som selskabet er underlagt, men det ville også udsætte sig for en klar risiko for, at de spanske skattemyndigheder beslutter at udøve deres beføjelse til at pålægge sanktioner på grundlag af en række bestemmelser i den gældende skattelovgivning.
42

I denne henseende bemærkes, at ifølge Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af artikel 27 i forordning nr. 44/2001 har et krav om, at det fastslås, at sagsøgte er ansvarlig for en skade, og at han tilpligtes at betale erstatning med rente, såsom det pågældende regressøgsmål i hovedsagen, samme genstand og hviler på samme grundlag som et forudgående negativt anerkendelsessøgsmål, som er anlagt af denne sagsøgte med påstand om, at det fastslås, at denne ikke er ansvarlig for den nævnte skade (jf. i denne retning Tatry-dommen, præmis 45, samt dom af 25.10.2012, sag C-133/11, Folien Fischer og Fofitec, ECLI:EU:C:2012:664, præmis 49).