ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Det bør lægges til grund, at det i mangel af en præcis definition af begrebet ammekøer i gennemførelsesforordningen med henblik på at fastslå betingelserne for berettigelse til præmie er medlemsstaterne tilladt at foretage denne præcisering på grundlag af sædvanlig opdrætspraksis på deres område. Fremgangsmåden med anvendelse af betingelser for så vidt angår den enkelte ko i stedet for hele besætningen styrker på grund af sin klarhed retssikkerheden og virker befordrende på de kompetente nationale myndigheders kontrol med præmieansøgningernes forskriftsmæssighed. Den er således i princippet ikke i strid med forordning nr. 1254/1999 og nr. 2419/2001 eller gennemførelsesforordningen.
Artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår er til hinder for afskedigelse af en arbejdstager, der under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende befinder sig på et fremskredent stadium af en in vitro-fertilitetsbehandling, dvs. mellem follikelpunktionen og den umiddelbart herpå følgende opsætning af de in vitro-befrugtede æg i den pågældende arbejdstagers livmoder, for så vidt som det godtgøres, at afskedigelsen i det væsentlige er støttet på den omstændighed, at den berørte har undergået en sådan behandling.
52

Dette er f.eks. tilfældet, når det objektivt set fremgår, at en eller flere ydelser skal anses for at udgøre hovedydelsen, og at en anden eller nogle andre ydelser skal anses for sekundære ydelser, der afgiftsmæssigt følger hovedydelsen (jf. i denne retning CPP-dommen, præmis 30, og dommen i sagen Levob Verzekeringen og OV Bank, præmis 21). En ydelse skal navnlig anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser (CPP-dommen, præmis 30, og de faktiske omstændigheder i hovedsagen, der førte til den nævnte dom).
29

Under hensyn til alt det ovenfor anførte skal det forelagte spørgsmål derfor besvares med, at sjette direktivs artikel 15, nr. 2, skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for, at en medlemsstat indrømmer fritagelse for moms knyttet til levering af goder til udførsel til steder uden for Fællesskabet, når betingelserne for en sådan fritagelse ikke er opfyldt, men hvor den afgiftspligtige ikke ved udvisning af almindelig agtpågivenhed i handelsforhold kunne have indset dette, fordi de beviser for udførsel, som køberen fremlagde, var forfalskede.
15

Den forelæggende ret har anført, at de referenceperioder, der tages i betragtning for at erhverve ret til børnepasningsydelse, i Malina Klöppels tilfælde vurderes forskelligt afhængigt af, om de er tilbagelagt i Østrig eller i en anden medlemsstat. Hvis Christian Kraler således havde passet barnet i Østrig og i den anledning havde oppebåret børnepasningsydelse i denne stat, ville Malina Klöppel have haft krav på denne ydelse i en længere periode. Det er i denne sammenhæng og efter at have konstateret, at Malina Klöppels situation kan henføres under anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, at den forelæggende ret har spurgt, om forordningens bestemmelser kan fortolkes således, at de perioder, hvori der er oppebåret familieydelser i Tyskland, skal sidestilles med perioder, hvori der er oppebåret lignende ydelser i Østrig.
42

Det bemærkes for det andet, at kun artikel 6 og 11 i direktiv 97/13 vedrører økonomiske byrder, der finder anvendelse på virksomheder, der har tilladelse inden for området for teletjenester (jf. i denne retning dommen i sagen Albacom og Infostrada, præmis 26). Hvad angår individuelle tilladelser bestemmer direktivets artikel 11, stk. 1, at de gebyrer, som medlemsstaterne afkræver virksomheder med disse tilladelser, kun kan have til formål at dække de administrationsomkostninger, der er knyttet til det arbejde, der udføres i forbindelse med udstedelsen af tilladelserne (dommen i sagen Albacom og Infostrada, præmis 25, og dom af 19.9.2006, forenede sager C-392/04 og C-422/04, i-21 Germany, Sml. I, s. 8559, præmis 28). De samme overvejelser gør sig gældende for afgifter pålagt af medlemsstater for generelle tilladelser i henhold til artikel 6 i direktiv 97/13, der desuden forskriver en enkelt anden form for økonomisk bidrag, nemlig økonomisk bidrag knyttet til opfyldelse af forsyningspligten.
41

I modsætning til det af Kommissionen anførte ændrer Kohlpharma-dommen ikke denne konklusion. I denne dom fastslog Domstolen, at det indførte lægemiddel og referencelægemidlet ikke udviste nogen væsentlige forskelle i relation til bedømmelsen af deres sikkerhed og effekt, selv om de var fremstillet af to forskellige selskaber. Efter at Domstolen havde bemærket, at proportionalitetsprincippet kræver, at anvendelsen af den omhandlede lovgivning begrænses til, hvad der er nødvendigt for at opnå hovedformålet med at beskytte den offentlige sundhed, fastslog den, at omstændighederne i den pågældende sag var kendetegnet ved det forhold, at det aktive stof blev solgt til to forskellige lægemiddelsproducenter, der var etableret i to medlemsstater, hvilket indebar, at ansøgeren af en tilladelse til parallelimport for det andet lægemiddel i givet fald ved hjælp af de oplysninger, som han havde til rådighed, og dem, han kunne få adgang til, kunne påvise, at det lægemiddel, der ønskedes importeret, ikke var væsentligt forskelligt fra det allerede godkendte lægemiddel for så vidt angår evalueringen af dets sikkerhed og effekt (Kohlpharma-dommen, præmis 11, 14 og 19). Under disse omstændigheder kunne evalueringen af det allerede godkendte lægemiddels sikkerhed og effekt uden nogen risiko for folkesundheden anvendes på det lægemiddel, der var ansøgt om markedsføringstilladelse for (Kohlpharma-dommen, præmis 21, tredje led).
1)

Artikel 88, stk. 3, tredje punktum, EF skal fortolkes således, at en national domstol ikke har pligt til at anordne tilbagesøgning af en støtte, der er gennemført i strid med denne bestemmelse, når Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har vedtaget en endelig beslutning, der fastslår, at nævnte støtte er forenelig med fællesmarkedet i artikel 87 EF’s forstand. Den nationale domstol skal i henhold til fællesskabsretten pålægge støttemodtageren at betale renter for den periode, hvor der forelå ulovlighed. Inden for rammerne af national lovgivning kan den nationale domstol i givet fald anordne tilbagesøgning af ulovlig støtte, uden at dette har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten. Den kan endvidere foranlediges til at tage stilling til påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter.
48

Blandt de grundlæggende rettigheder, der således kan beskyttes, er retten til respekt for privatlivets fred, der er fastsat i artikel 8 i EMK, og som udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som er blevet bekræftet ved artikel 7 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1) (jf. bl.a. dom af 8.4.1992, sag C-62/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2575, præmis 23, og af 5.10.1994, sag C-404/92 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4737, præmis 17). Det fremgår i denne forbindelse af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at det ikke kan antages, at begrebet privatlivets fred skal fortolkes således, at det udelukker fysiske eller juridiske personers aktiviteter af erhvervs- eller forretningsmæssig karakter (Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 16.12.1992, Niemietz mod Tyskland, Serie A, nr. 251-B, s. 33, præmis 29, af 16.4.2002, Société Colas Est m.fl. mod Frankrig, Reports of Judgments and Decisions, 2000-III, præmis 41, og af 28.1.2003, Peck mod Det Forenede Kongerige, Reports of Judgments and Decisions, 2003-I, § 57), aktiviteter, som kan omfatte deltagelsen i en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt.
48

Hvad angår de materielle anvendelsesområde for det omhandlede forbud bemærkes, at lov om beskyttelse af mindreårige ikke er til hinder for enhver form for markedsføring af videogrammer, som ikke er blevet vurderet. Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at det er tilladt at indføre og foretage salg til voksne af sådanne videogrammer via distributionskanaler, som indebærer en personlig kontakt mellem leverandøren og køberen, og som gør det muligt at sikre, at børn ikke har adgang til disse videogrammer. På baggrund af disse oplysninger synes den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke at gå videre end nødvendigt for at virkeliggøre det mål, som den pågældende medlemsstat forfølger.
44

Det kan således ikke udledes af dommen i sagen Kühne & Heitz, at parterne for at opfylde den tredje betingelse, der er opstillet i nævnte dom, skal have fremsat anbringender for den nationale ret, der støttes på de pågældende dele af fællesskabsretten. For at denne betingelse skal anses for opfyldt, er det nemlig tilstrækkeligt, at de pågældende dele af fællesskabsretten, hvis fortolkning viser sig at have været urigtig i lyset af en dom, der efterfølgende er blevet afsagt af Domstolen, enten er blevet vurderet af den nationale ret, der træffer afgørelse i øverste instans, eller kunne have været rejst ex officio af denne.
Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29. februar 1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen, som ændret ved Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 2074/83 af 21. juli 1983 har generel rækkevidde, er bindende i alle enkeltheder og finder umiddelbar anvendelse i alle medlemsstater. Henset til den omstændighed, at forordningen er umiddelbart anvendelig i medlemsstaterne, skal det barn, der giver ret til familietillæg i medfør af vedtægten, ligestilles med et barn, der giver ret til sådanne tillæg i medfør af national ret eller en international overenskomst om social sikring, der er gældende i den berørte medlemsstat.
47

Det skal tilføjes, at det i denne henseende er uden betydning, at dette organ ud over dets opgave af almen interesse ligeledes udøver andre former for virksomhed med profit for øje, når det fortsætter med at udføre de opgaver af almen interesse, som det specielt er forpligtet til at varetage. Den del af organet, der udøver virksomhed med profit for øje inden for rammerne af organets samlede virksomhed, er ligeledes uden betydning ved kvalificeringen af organet som offentligretligt organ (jf. i denne retning dommen i sagen Mannesmann Anlagenbau Austria m.fl., præmis 25, dom af 27.2.2003, sag C-373/00, Adolf Truley, Sml. I, s. 1931, præmis 56, og dommen i sagen Korhonen m.fl., præmis 57 og 58).
13

Lovdekretets artikel 17, som har overskriften »Overgangsbestemmelser og afsluttende bestemmelser«, og som regulerer bestående deponeringsanlæg, bestemmer: »1. Deponeringsanlæg, som på tidspunktet for dette dekrets ikrafttræden allerede er godkendt, kan indtil den 31. december 2006 fortsat modtage de affaldstyper, som de er godkendt til at modtage. 2. På de vilkår og inden for de grænser, som er foreskrevet i det tværministerielle udvalgs beslutning af 27. juli 1984, offentliggjort i almindeligt tillæg til [GURI] nr. 253 af 13. september 1984, […] er bortskaffelse i nye deponeringsanlæg tilladt indtil den 31. december 2006 for så vidt angår: a) i deponeringsanlæg for inert affald, affald som hidtil er blevet sendt til deponeringsanlæg i anden kategori, type A b) i deponeringsanlæg for ikke-farligt affald, affald som hidtil er blevet sendt til deponeringsanlæg i første kategori og anden kategori, type B c) i deponeringsanlæg for farligt affald, affald som hidtil er blevet sendt til deponeringsanlæg i anden kategori, type C, og tredje kategori. 3. Inden for seks måneder fra dette dekrets ikrafttræden skal indehaveren af den i stk. 1 omhandlede godkendelse eller dennes befuldmægtigede operatør af anlæg, som allerede er i drift, fremlægge en overgangsplan for anlægget for den kompetente myndighed under hensyntagen til kriterierne i dette dekret, herunder sikkerhedsstillelse som omhandlet i artikel 14. 4. Den kompetente myndighed skal med en begrundet retsakt godkende den i stk. 3 nævnte plan, give tilladelse til fortsat drift af anlægget og fastlægge det nødvendige arbejde, fremgangsmåden og fristen for gennemførelse af planen, idet fristen under ingen omstændigheder må ligge senere end den 16. juli 2009 […] 5. I tilfælde af at den i stk. 3 nævnte plan forkastes, skal den kompetente myndighed meddele fremgangsmåde og frist for nedlukning af anlægget i overensstemmelse med artikel 12, stk. 1, litra c). […]«
23

Den Portugisiske Republik har således understreget, at forbuddet har til formål at sætte de kompetente myndigheder i stand til hurtigt at se udefra ind i motorkøretøjerne, uden at det er nødvendigt at standse disse med henblik på for det første at sikre, at den obligatoriske anvendelse af sikkerhedssele overholdes, og for det andet at kunne identificere eventuelle lovovertrædere med henblik på bekæmpelse af kriminalitet.
14

Under disse omstændigheder har Cour d’arbitrage besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) Udgør en plejeforsikringsordning a) som er indført af et autonomt fællesskab i en føderal stat, der er medlem af Det Europæiske Fællesskab b) som finder anvendelse på personer, der er bosat på en del af denne føderale stats territorium, hvorpå dette autonome fællesskab har kompetence c) som giver ret til, at denne ordning afholder udgifter til støtteydelser og ikke-lægelige ydelser for personer, der lider af en langvarig og alvorlig nedsat evne til at tage vare på sig selv, og som er tilsluttet ordningen, i form af et fast tilskud til de udgifter, der er knyttet hertil, og d) som finansieres dels af årlige bidrag fra de tilsluttede personer, dels af et bidrag, der tages fra det pågældende autonome fællesskabs budget en ordning, der er omfattet af det materielle anvendelsesområde for […] forordning nr. 1408/71 […], således som det er defineret i forordningens artikel 4? 2) Hvis det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende: Skal forordningen, navnlig artikel 2, 3 og 13 og, så vidt de finder anvendelse, artikel 18, 19, 20, 25 og 28, fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for, at et autonomt fællesskab i en føderal stat, der er medlem af Det Europæiske Fællesskab, vedtager bestemmelser, som ved udøvelsen af dets kompetencer begrænser adgangen til at blive forsikret og drage fordel af en social sikringsordning i forordningens forstand for personer, der er bosat på det territorium, hvor dette autonome fællesskab har kompetence, og for så vidt angår EU-borgere, for personer, der er ansat på dette område eller er bosat i en anden medlemsstat, med udelukkelse af personer, uanset deres nationalitet, der er bosat på en anden del af den føderale stats territorium, for hvilket et andet autonomt fællesskab har kompetence? 3) Skal artikel 18 EF, 39 EF og 43 EF fortolkes således, at de er til hinder for, at et autonomt fællesskab i en føderal stat, der er medlem af Det Europæiske Fællesskab, vedtager bestemmelser, som ved udøvelsen af dets kompetencer begrænser adgangen til at blive forsikret og drage fordel af en social sikringsordning i forordningens forstand for personer, der er bosat på det territorium, hvor dette autonome fællesskab har kompetence, og for så vidt angår EU-borgere, for personer, der er ansat på dette område eller er bosat i en anden medlemsstat, med udelukkelse af personer, uanset deres nationalitet, der er bosat på en anden del af den føderale stats territorium, for hvilket et andet autonomt fællesskab har kompetence? 4) Skal artikel 18 EF, 39 EF og 43 EF fortolkes således, at de er til hinder for, at en sådan ordnings anvendelsesområde begrænses til personer, der er bosat i de enheder i en føderal stat, der er medlem af Det Europæiske Fællesskab, som er omfattet af ordningen?«
BGB § 286, som ændret med henblik på at gennemføre direktiv 2000/35, bestemmer:

»1. Såfremt debitor ikke betaler efter påkrav fra kreditor, som er fremsat efter fristens udløb, anses debitor for at være i mora i kraft af dette påkrav. Et sagsanlæg med henblik på at opnå betaling og forkyndelse af et påbud om at betale som led i den tilsvarende sag sidestilles med et påkrav.

2. Påkrav er overflødigt, når

i. betalingsdatoen er fastsat på grundlag af kalenderen

ii. betalingen skal ske efter en bestemt begivenhed, og der er fastsat en passende periode for betalingens gennemførelse, således at den kan beregnes på grundlag af kalenderen fra den nævnte begivenhed

iii. debitor i alvor og definitivt afslår at betale

iv) moraens øjeblikkelige indtræden er berettiget af særlige grunde og under hensyn til begge parternes interesser.

3. Debitor for en fordring kommer i mora senest 30 dage efter forfaldstidspunktet og modtagelsen af fakturaer eller et tilsvarende krav om betaling, såfremt han ikke tidligere har betalt; dette gælder kun for en debitor, som ligeledes er forbruger, såfremt fakturaen eller betalingskravet indeholder en udtrykkelig henvisning til denne følge. Såfremt datoen for modtagelsen af fakturaen eller betalingskravet ikke er sikker, kommer debitor, såfremt han ikke er forbruger, i mora senest 30 dage efter forfaldstidspunktet og modtagelsen af modydelsen.

4. Debitor kommer ikke i mora, så længe betalingen ikke er sket som følge af en omstændighed, som han ikke er ansvarlig for.«
24

Den forelæggende ret ønsker for det første oplyst, om den forsikringsordning, der administreres af VddB, kan sidestilles med en offentlig ordning for social sikring som omhandlet i artikel 3, stk. 3, i direktiv 2000/78, og om denne ordning ligger uden for direktivets anvendelsesområde. I den forbindelse har den forelæggende ret anført, at den omstændighed, at det er lovpligtigt at være medlem af VddB, og at der ikke er planer om forhandlinger i teatervirksomhederne om det omhandlede medlemskab, taler for en sådan sidestilling. Den forelæggende ret har imidlertid tilføjet, at teaterpersonale, uden for beskæftigelsesperioderne, har mulighed for på frivillig basis at opretholde deres medlemskab af den i hovedsagen omhandlede forsikringsordning, at ordningen er baseret på det opsparingsbaserede system, at teatervirksomhederne og de forsikrede hver betaler halvdelen af bidragene, og at VddB administrerer og fastsætter regler for dets aktiviteter, uafhængigt af forbundslovgiver.
22

Hvad for det andet angår spørgsmålet, om forordning nr. 1408/71 kan anvendes på CSG og CRDS, har Domstolen fastslået, at sådanne bidrag er omfattet af forordningens anvendelsesområde. Domstolen har nemlig fundet, at argumentet om, at CSG og CRDS ikke falder ind under forordningens anvendelsesområde, idet sådanne bidrag reelt skal kvalificeres som skat, ikke kan tages til følge. Domstolen har tilføjet, at den omstændighed, at et bidrag betegnes som en skat i en national bestemmelse, ikke udelukker, at bidraget kan være omfattet af forordningens anvendelsesområde (jf. i denne retning domme af 15.2.2000, sag C-34/98, Kommissionen mod Frankrig Sml. I, s. 995, præmis 33 og 34, og sag C-169/98, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1049, præmis 31 og 32). Det bemærkes i øvrigt, at det spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt, tager udgangspunkt i et princip om, at de omhandlede bidrag henhører under anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71.
38

Det bemærkes — således som generaladvokaten har anført — at artikel 10 i forordning nr. 1408/71 indfører et retskrav på at få udbetalt pension i enhver medlemsstat, og hverken forordningen eller fællesskabsretten forpligter medlemsstaterne til at udbetale pension til ikke-medlemsstater. Det følger heraf, at den konkrete udbetaling af alderspension fortsat er underlagt bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den udbetalende institution er hjemmehørende.
34

Derfor — og med forbehold for muligheden for, at virksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, bl.a. ved en forpligtelse, der påtages over for eget udstationeret personale, i værtsmedlemsstaten frivilligt tiltræder en kollektiv arbejdsoverenskomst, der eventuelt er mere favorabel — er det beskyttelsesniveau, der skal garanteres over for udstationerede arbejdstagere på værtsmedlemsstatens område, i princippet begrænset til det, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, første afsnit, litra a)-g), i direktiv 96/71, forudsat at disse arbejdstagere ikke allerede i medfør af den lov eller de kollektive overenskomster, der gælder i oprindelsesmedlemsstaten, har mere favorable arbejds- og ansættelsesvilkår på de områder, der er nævnt i denne bestemmelse (dommen i sagen Laval un Partneri, præmis 81). Et sådant forhold forekommer imidlertid ikke at være til stede i det i hovedsagen foreliggende tilfælde.
44

Kommissionen har betvivlet dette spørgsmåls relevans, for så vidt som toldbestemmelserne ikke fastsætter nogen begrænsninger for den hovedforpligtedes ansvar. Kommissionen har foreslået, at dette spørgsmål må forstås således, at det henviser til en situation, hvor det ville være urimeligt at drage den hovedforpligtede til ansvar for en svig, som han ikke har noget at gøre med, og hvori ansatte ved toldmyndighederne ved bestemmelsesstedet sandsynligvis har deltaget. Kommissionen har derfor foreslået Domstolen at udvide formuleringen af det præjudicielle spørgsmål og at inddrage kriterier, som gør det muligt at indrømme en afgiftsfritagelse ud fra billighedshensyn i henhold til proceduren fastsat i toldkodeksens artikel 239 og gennemførelsesforordningens artikel 899-909. Kommissionen har således anført, at de italienske myndigheder, i en særlig situation som den foreliggende, burde have forelagt anmodningen om afgiftsfritagelse for Kommissionen i henhold til gennemførelsesforordningens artikel 905.
61

Kommissionen har gjort gældende, at den omstændighed, at deca-BDE er nævnt i punkt 10 i bilaget til direktiv 2002/95, fritager den for at påvise, at enhver af dens handlinger vedrørende deca-BDE, der henhører under anvendelsesområdet for artikel 5, stk. 1, i direktiv 2002/95, udgør en tilpasning til den videnskabelige og tekniske udvikling. Det bemærkes, at selv om dette måtte være tilfældet, fritager dette ikke Kommissionen for at påvise, at en af betingelserne i samme direktivs artikel 5, stk. 1, litra b), var opfyldt.