RETTENS DOM (Anden Afdeling)

20. november 1996

Sag T-135/95

Z

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — annullationssøgsmål — ubeføjet udeblivelse fra tjenesten — vedtægtens artikel 59 og 60 — lægeattester — uarbejdsdygtighed«

Fuldstændig gengivelse på fransk II-1413

Angående:

Påstand om annullation af afgørelsen af 6. september 1994 om anvendelse af artikel 60 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber på sagsøgeren, som bekræftet ved Kommissionens afgørelse af 4. april 1995 om afvisning af sagsøgerens klage.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Faktiske omstændigheder og den administrative procedure

Sagsøgeren, som er tjenestemand ved Kommissionen i lønklasse Cl, rejste i juli 1992 under sin årlige ferie til Spanien, som er hendes hjemland. Hun genoptog ikke arbejdet efter den årlige feries udløb i august 1992, men tilsendte Kommissionen nogle lægeattester, som bekræftede, at hun led af fibromyalgi. Lægeattesterne var ikke forsynet med lægens stempel, hvilket først blev bragt i orden i december 1992. Kommissionen afslog imidlertid at anerkende attesternes gyldighed, da de blot bekræftede, at sagsøgeren led af den samme sygdom, som Invaliditetsudvalget ikke havde ment gjorde hende uarbejdsdygtig.

Den 23. december 1992 besluttede Kommissionen at anvende artikel 60 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) på sagsøgeren og at suspendere udbetalingen af hendes løn fra den 1. januar 1993. Ved dom af 26. januar 1995 annullerede Retten denne afgørelse med den begrundelse, at Kommissionen havde nægtet at acceptere de af sagsøgeren fremlagte lægeattester og antaget, at hun ubeføjet var udeblevet fra tjenesten uden først at foranstalte en lægeundersøgelse, som det kræves efter vedtægtens artikel 59.

Henvisning til: Retten, 26. januar 1995, O. mod Kommissionen, sag T-527/93, Sml. Pers. II, s. 29.

Indtil den 26. juli 1993 fortsatte sagsøgeren med at retfærdiggøre sit fravær fra tjenesten ved at fremsende lægeattester til Kommissionen, hvorefter hun led af fibromyalgi. Da Kommissionen ikke foranstaltede nogen lægeundersøgelse vedrørende sagsøgerens fravær inden denne dato, anså den ikke fraværet for en ubeføjet udeblivelse. I perioden mellem den 27. juli 1993 og den 20. januar 1994 tilsendte sagsøgeren Kommissionen nogle lægeattester, som vedrørte andre sygdomme, der havde forbindelse med en svangerskabsafbrydelse. I overensstemmelse med en udtalelse fra Lægetjenesten fandt Kommissionen, at disse lægeattester begrundede, at sagsøgeren havde sygeorlov i denne periode.

Sagsøgeren blev indkaldt til to lægeundersøgelser i Bruxelles, men indfandt sig ikke, idet hun i begge tilfælde fremsendte en attest fra sin læge om, at hun ikke kunne rejse.

Efter sagsøgerens andet afslag på at rejse til Bruxelles, foranstaltede Kommissionens Lægetjeneste en undersøgelse af sagsøgeren, som blev foretaget i Spanien den 16. marts 1994 af et lægeråd, sammensat af to psykiatere og to psykologer. Ifølge konklusionerne i den rapport, som lægerådet udfærdigede den 24. marts 1994, led sagsøgeren af en »almen ængstelse«, der dog ikke forhindrede hende i at rejse til Bruxelles. Sagsøgeren blev gjort bekendt med konklusionerne i denne rapport ved en skrivelse af 11. april 1994, som sekretæren for Kommissionens Disciplinærråd tilsendte sagsøgerens advokat. Rapporten i sin helhed blev derpå tilsendt en af sagsøgeren udpeget læge, således som det fremgår af en skrivelse af 18. april 1994, som formanden for Disciplinærrådet tilstillede sagsøgerens advokat.

Efter lægeundersøgelsen den 16. marts 1994 og efter at være blevet gjort bekendt med konklusionerne i rapporten fremsendte sagsøgeren en række lægeattester til Kommissionen. I den første af disse lægeattester af 30. maj 1994 erklæredes det, at sagsøgeren gennemgik en medicinskpsykiatrisk behandling, og at det på grund af hendes tilstand var nødvendigt, at hun fortsatte sine lægebesøg. I den anden lægeattest af 20. juni 1994 erklæredes, at hun var gravid i 8.-9. uge, og at hendes graviditet havde et normalt forløb. I den tredje lægeattest af 14. juli 1994 erklæredes, at det var nødvendigt at afbryde hendes behandling, fordi hun var gravid, men at psykoterapi under alle forhold var den behandling, som var indiceret for at stabilisere hendes tilstand og få symptomerne til at forsvinde. Den fjerde lægeattest af 21. juli 1994 vedrørte den behandling, som hun undergik i den tredje måned af hendes graviditet, og indeholdt en erklæring om, at hun ikke lomne rejse. Endelig erklæredes det i en femte lægeattest af 1. september 1994, at hun var under fortsat lægetilsyn og gennemgik en psykiatrisk behandling med henblik på at afdæmpe de depressive symptomer, som var forværret under hendes graviditet, og som var årsagen til de kriser med ængstelse, der delvis skyldtes de lægemidler, som hun tidligere havde indtaget.

Ved skrivelse fra Kommissionens Generaldirektorat for Personale af 6. september 1994 blev sagsøgeren underrettet om, at Lægetjenesten ikke havde accepteret de lægeattester, hun havde indgivet, hvorfor hendes udeblivelse såvel fra tjenestestedet som fra arbejdet måtte anses for ubeføjet i vedtægtens artikel 60's forstand.

Den 23. november 1994 indgav sagsøgeren en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over Kommissionens afgørelse om at anse hendes udeblivelse for ubeføjet, selv om hun den 25. juli 1994 havde indsendt lægeattesten af 21. juli s.a.

I mellemtiden blev der foranstaltet en ny lægeundersøgelse af sagsøgeren, som fandt sted på hendes bopæl i Spanien den 25. oktober 1994. Ifølge konklusionerne fra den læge, som undersøgte sagsøgeren, var der ikke noget lægeligt forhold, som kunne begrunde, at hun blev anset for uarbejdsdygtig. På grund af »de familiemæssige omstændigheder og [hendes] fremskredne graviditet« blev det dog »af rent menneskelige, men ikke lægelige grunde« foreslået at anerkende, at sagsøgeren var uarbejdsdygtig fra den 25. oktober 1994 indtil udløbet af hendes barselsorlov.

Ved en afgørelse, som blev meddelt sagsøgeren den 4. april 1995, blev hendes Mage afvist med den begrundelse, at der ikke under den lægeundersøgelse, som blev foretaget af hende den 16. marts 1994, var konstateret noget forhold, som gav Kommissionens Lægetjeneste anledning til at antage, at hun på grund af sit helbred var forhindret i at genoptage arbejdet eller i at rejse. Ifølge denne afgørelse var det ikke anført i nogen af de lægeattester, som sagsøgeren havde fremlagt siden den 20. januar 1994, at hun på grund af sygdom var forhindret i at arbejde, og hvis dette var anført, var datoerne for de perioder, hvorunder hun var uarbejdsdygtig, ikke angivet. Da sagsøgeren derfor ikke havde haft gyldig grund til at udeblive fra arbejdet, måtte hun antages at have gjort sig skyldig i en ubeføjet udeblivelse fra arbejdet i perioden mellem den 16. marts og den 6. september 1994 — og endog helt indtil den 25. oktober 1994, på hvilken dato hun gennemgik en fornyet lægeundersøgelse i Spanien, som Kommissionen havde foranstaltet.

Endelig anførtes det i samme afgørelse om afvisning af sagsøgerens klage, at hun var kommet til Bruxelles den 20. maj 1994 som led i en administrativ undersøgelse og var rejst tilbage til Spanien uden at have ansøgt om ferie i dagene efter hendes besøg eller om tilladelse til at tilbringe sin sygeorlov uden for tjenestestedet.

Rettens bemærkninger

Retten bemærkede, at det fremgik af den anfægtede afgørelse af 6. september 1994, som var bekræftet ved den i medfør af vedtægtens artikel 60 trufne afgørelse af 4. april 1995 om afvisning af sagsøgerens klage, at afgørelsen var begrundet i, at hun ubeføjet var udeblevet såvel fra sit tjenestested som fra sit arbejde i perioden mellem den 16. marts og den 6. september 1994 og reelt helt indtil den 25. oktober 1994 (præmis 28).

Sagsøgeren havde under sagen gjort gældende, at Kommissionen ikke havde begrundet den anfægtede afgørelse, og at den havde tilsidesat vedtægtens artikel 59 og 60 (præmis 29).

Hvad angår anbringendet om, at afgørelsen af 6. september 1994 ikke var begrundet, bemærkede Retten, at sagsøgeren ifølge Kommissionen havde gjort sig skyldig i en ubeføjet udeblivelse i vedtægtens artikel 60's forstand, fordi de erklæringer, hun havde fremsendt om sin uarbejdsdygtighed, ikke var blevet accepteret af Lægetjenesten. Selv om Kommissionen ikke i detaljer i afgørelsen havde forklaret, hvorfor erklæringerne ikke var blevet accepteret af Lægetjenesten, havde den dog forklaret granden til, at sagsøgeren fandtes at have gjort sig skyldig i en ubeføjet udeblivelse fra tjenesten. Følgelig kunne afgørelsen af 6. september 1994 ikke anses for helt at mangle begrundelse, men højst for at være utilstrækkeligt begrundet (præmis 30).

For det andet bemærkede Retten, at selv om sagsøgeren ikke af afgørelsen af 6. september 1994 kunne udlede de præcise grunde til, at Lægetjenesten havde afslået at anerkende de af hende indsendte lægeattester, havde Kommissionen dog i sin afgørelse af 4. april 1995 om afvisning af sagsøgerens klage forklaret, at den diagnose, som var stillet efter lægeundersøgelsen den 16. marts 1994, ikke fandtes at give nogen holdepunkter for den antagelse, at sagsøgeren havde været forhindret i at genoptage arbejdet eller i at rejse. I afgørelsen havde Kommissionen tillige anført, at det ikke var angivet i de omtvistede lægeattester, at sagsøgeren havde været uarbejdsdygtig, ligesom datoerne for den periode, hvorunder hun hævdede at have været uarbejdsdygtig, ikke var angivet. Følgelig havde Kommissionen under den administrative procedure givet sagsøgeren en tilstrækkelig begrundelse til, at hun havde mulighed for at vurdere, om afvisningen af hendes klage var velbegrundet, og om det havde noget formål at anlægge sag ved Fællesskabets retsinstanser (præmis 31).

Hvad angår anbringendet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 59 og 60 bemærkede Retten, at en tjenestemand efter vedtægtens artikel 59, når han erklærer at være syg eller at være blevet ramt af en ulykke, som forhindrer ham i at gøre tjeneste, snarest muligt skal give sin institution meddelelse om sin uarbejdsdygtighed og angive sit opholdssted samt efter tre dages tjenestefravær fremlægge en lægeattest, som begrunder, at han er udeblevet fra tjenesten. Retten udtalte videre, at administrationen ikke kan nægte gyldigheden af en sådan lægeattest og lægge til grund, at den pågældende tjenestemand ubeføjet er udeblevet fra tjenesten uden først at lade den pågældende gennemgå en lægeundersøgelse. De konklusioner, der drages af en lægeundersøgelse, har først administrative virkninger fra datoen for lægeundersøgelsen (præmis 32).

Henvisning til: Domstolen, 19. juni 1992, sag C-18/91, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997, præmis 34; O mod Kommissionen, a.st., præmis 36.

Retten tilføjede, at sagsøgeren ifølge konklusionerne i den lægerapport, som var udfærdiget den 24. marts 1994 efter lægeundersøgelsen den 16. marts 1994, var i stand til at rejse til Bruxelles. Ved skrivelse af 11. april 1994 underrettede generalsekretæren for Kommissionens Disciplinærråd sagsøgeren om rådets konklusioner. Hun var derfor som følge af de ovennævnte bestemmelser i vedtægtens artikel 59 og 60 — hvorefter en tjenestemand ikke, medmindre han er syg eller er blevet ramt af en ulykke, må udeblive fra tjenesten uden først at have indhentet godkendelse dertil — forpligtet til at rejse til sit tjenestested i Bruxelles og genoptage arbejdet fra den dato, da hun blev gjort bekendt med de nævnte konklusioner. Såfremt hun var ude af stand hertil, var hun forpligtet til at godtgøre dette og at tilsende Kommissionen lægeattester, som udtrykkeligt fastslog, at hun var uarbejdsdygtig eller ude af stand til at rejse (præmis 33).

Efter at være blevet gjort bekendt med konklusionerne i den ovennævnte lægerapport indsendte sagsøgeren imidlertid ikke, som det kræves efter vedtægtens artikel 59, stk. 2, nogen lægeattester til Kommissionen efter tre dages tjenestefravær. I den forbindelse udtalte Retten, at forpligtelsen for Fællesskabets institutioner til at foranstalte en lægeundersøgelse er det nødvendige sidestykke til tjenestemandens forpligtelse til at fremlægge en attest for sin institution, hvoraf det tilstrækkeligt præcist og sikkert fremgår, at han i overensstemmelse med det af ham erklærede er uarbejdsdygtig, idet bestemmelserne i vedtægtens artikel 59 og 60 i modsat fald vil blive virkningsløse (præmis 34).

Henvisning til: Retten, 15. april 1991, sag T-13/91 R, Harrison mod Kommissionen, Sml. II, s. 179.

Hvad angår begrundelsen om, at sagsøgeren var udeblevet fra sit tjenestested, bemærkede Retten, at resultatet af den lægeundersøgelse, som hun gennemgik den 16. marts 1994, var, at hun var i stand til at rejse, hvorfor de attester, sagsøgeren fremlagde efter denne lægeundersøgelse, ikke gav grundlag for at antage, at hun var ude af stand til at rejse, bortset fra attesten af 21. juli 1994, som, når den blev sammenholdt med de foregående attester og den efterfølgende attest af 1. september 1994, godtgjorde, at hun i en midlertidig periode var ude af stand til at rejse til Bruxelles. Hun burde i hvert fald være rejst til Bruxelles enten indtil datoen for fremsendelsen af attesten af 21. juli 1994 eller efter denne og indtil datoen for fremsendelsen af attesten af 1. september 1994. Kommissionen havde derfor med føje i sin afgørelse af 6. september 1994 afvist at rejse tvivl om konklusionerne af den lægerapport, som blev udfærdiget efter undersøgelsen af sagsøgeren den 16. marts 1994, hvori det konkluderedes, at sagsøgeren var i stand til at rejse og følgelig var i stand til at være til stede på sit arbejdssted i Bruxelles (præmis 37).

Hvad angår begrundelsen i afgørelsen af 6. september 1994 om, at sagsøgeren ubeføjet var udeblevet fra arbejdet, fandt Retten, at da sagsøgeren ikke havde fremlagt nogen lægeattest, som erklærede, at hun var ude af stand til at varetage sit arbejde, kunne hun ikke med føje kritisere Kommissionen for, at den havde afvist at rejse tvivl om de konklusioner, som Kommissionens Lægetjeneste havde antaget at måtte drage af den rapport, som var udfærdiget efter lægeundersøgelsen den 16. marts 1994, og hvorefter hun tillige var arbejdsdygtig. Desuden bekræftes de konklusioner, som Kommissionens Lægetjeneste drog, af konklusionerne af den nye lægeundersøgelse, som blev foretaget af sagsøgeren den 25. oktober 1995 vedrørende den samme sygdom, som var omhandlet i attesten af 21. juli 1994. Ifølge konklusionerne af denne undersøgelse var der ikke noget lægeligt forhold, som begrundede, at sagsøgeren kunne anses for uarbejdsdygtig. Det var udelukkende på grund af »familiemæssige omstændigheder og af rent menneskelige, men ikke lægelige grunde«, at Kommissionen havde anerkendt, at sagsøgeren var uarbejdsdygtig fra datoen for lægeundersøgelsen den 25. oktober 1995 og indtil udløbet af hendes barselsorlov (præmis 38).

Henvisning til: Domstolen, 9. juli 1975, forenede sager 42/74 og 62/74, Vellozzi mod Kommissionen, Sml. s. 871, præmis 25 og 26.

Afsluttende fandt Retten, at sagsøgeren ved at undlade at rejse til Bruxelles, selv om hun var i stand til det, enten før eller efter fremsendelsen af attesten af 21. juli 1994, i hvert fald havde gjort sig skyldig i en ubeføjet udeblivelse fra sit tjenestested og dermed fra sit arbejde i det anførte omfang (præmis 39).

Følgelig var det berettiget under hensyn til sagsøgerens ubeføjede udeblivelse såvel fra sit tjenestested som fra sit arbejde, at Kommissionen traf afgørelsen af 6. september 1994 om at anvende bestemmelserne i vedtægtens artikel 60 på sagsøgeren (præmis 40).

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.