Kendelse afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 9. november 1999. - CSR PAMPRYL mod Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. - Annullationssøgsmål - Forordning (EF) nr. 378/1999 - Registrering af en oprindelsesbetegnelse - "Pays d'Auge/Pays d'Auge-Cambremer" - Formalitet. - Sag T-114/99.



Samling af Afgørelser 1999 side II-03331



Sammendrag



Nøgleord

Annullationssøgsmål - fysiske eller juridiske personer - akter, der berører dem umiddelbart og individuelt - forordning om optagelse af visse betegnelser i »register over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser« - søgsmål fra en producent, der sælger produkter under betegnelser, der er optaget i registeret, og som har gjort indsigelse mod registreringen over for den nationale myndighed - afvisning

(Art. 226 EF, 230 EF og 249, stk. 2, EF; Rådets forordning nr. 2081/92, art. 7; Kommissionens forordning nr. 378/1999)

Sammendrag

$$Et annullationssøgsmål, som en producent af forskellige sorter cidere, der sælges under forskellige betegnelser, hvori indgår angivelsen »Pays d'Auge«, indgiver til prøvelse af forordning nr. 378/1999 - om tilføjelse i bilaget til forordning nr. 2400/96 om optagelse af visse betegnelser i det i forordning nr. 2081/92 omhandlede »register over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser« - og hvorved forordningen påstås annulleret, for så vidt som betegnelserne »Pays d'Auge/Pays d'Auge-Cambrener« ved forordningen registreres som en beskyttet oprindelsesbetegnelse, må afvises.

Forordningen har nemlig karakter af en almengyldig foranstaltning i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 249, stk. 2, EF, da den finder anvendelse på objektivt bestemte situationer og har retsvirkninger for generelt og abstrakt fastlagte persongrupper, idet den giver alle virksomheder, hvis produkter opfylder de foreskrevne geografiske og kvalitative betingelser, ret til at sælge dem under en af de nævnte betegnelser, hvorimod en sådan ret ikke tilkommer virksomheder, hvis produkter ikke opfylder disse betingelser, som er ens for alle producenter.

Det er ganske vist ikke udelukket, at bestemmelser som de omhandlede, der ifølge deres art og rækkevidde har almengyldig karakter, kan berøre en fysisk eller juridisk person individuelt, men det er ikke tilfældet i denne sag.

For det første kan den omstændighed, at sagsøgeren har en stor markedsandel, nemlig ikke i sig selv adskille denne fra enhver anden erhvervsdrivende, som er berørt af den anfægtede forordning, og anvendelsen af den geografiske betegnelse, som sagsøgeren gør krav på at benytte, beror ikke på en særlig rettighed, som sagsøgeren har erhvervet nationalt eller på fællesskabsplan inden vedtagelsen af den anfægtede forordning, og som måtte være tilsidesat ved forordningen.

For det andet kan den omstændighed, at sagsøgeren har gjort indsigelse mod registreringen af den pågældende betegnelse ved fremsendelse af en behørig begrundet erklæring til den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor sagsøgeren har hjemsted - men hvilken indsigelse ikke er blevet videresendt til Kommissionen - ikke i sig selv begrunde en realitetsbehandling af sagen.

Hvad angår systemet for indgivelse af indsigelser i henhold til forordning nr. 2081/92 falder de proceduremæssige garantier, som er indrømmet private, nemlig udelukkende ind under medlemsstaternes ansvarsområde og er ikke forbundet med udøvelse af nogen skønsbeføjelse for Kommissionen, og der er således ikke indrømmet private nogen særlige proceduremæssige garantier på fællesskabsplan. Selv om den kompetente nationale myndighed måtte have tilsidesat visse proceduremæssige rettigheder for sagsøgeren ved at afslå at videresende dennes indsigelse mod den nævnte registrering til Kommissionen, følger det ikke heraf, at sagen alene af den grund skal fremmes til realitetsbehandling.

Fællesskabets retsinstanser har nemlig ikke inden for rammerne af et annullationssøgsmål kompetence til at træffe afgørelse om lovmæssigheden af en retsakt udstedt af en national myndighed, selv om denne indgår i en fællesskabsretlig beslutningsproces, når det klart fremgår af kompetencefordelingen inden for det pågældende område mellem de nationale myndigheder og fællesskabsinstitutionerne, at den af de nationale myndigheder udstedte retsakt binder den beslutningstagende fællesskabsinstans og således er afgørende for ordlyden af dennes beslutning. Medmindre der anlægges sag ved Domstolen i henhold til artikel 226 EF, tilkommer det således alene de nationale retter, i givet fald efter en præjudiciel forelæggelse for Domstolen, at træffe afgørelse vedrørende lovmæssigheden af den pågældende nationale retsakt, og, såfremt det gøres gældende, at retsakten har forårsaget et tab, vedrørende den pågældende medlemsstats eventuelle ansvar.