Afskaffelsen af retten til at vælge mellem annullation og udligning fremgår ganske vist af forordning nr. 1583/77, men denne bekræftede kun den afskaffelse, der allerede fremgik af den fra 1. maj 1977 gældende forordning nr. 937/77, som selv kun er udtryk for den nødvendige retsvirkning af artikel 4, stk. 2, andet afsnit, sidste punktum i forordning nr. 878/77. Sagsøgerne har imidlertid ikke påberåbt sig, at denne forordning fra Rådet er ulovlig.

Den nævnte forordning bestemmer, »[at] der før den nye ikrafttrædelsesdato [kan] træffes bestemmelse om, at denne skade skal kompenseres ved en passende foranstaltning«. Der lægges vægt på »ikrafttrædelsesdatoen« og ikke »fastsœttelsesdatoen«. Følgelig mener jeg ikke, at fastsættelsen pr. 14. juli 1977 af et beløb på 1,87 DM i stedet for det oprindelige beløb på 2,33 DM krænker denne bestemmelse. Selv om markens repræsentative kurs vel blev fastsat den 26. april 1977 ved forordning nr. 878/77, trådte den først i kraft den 1. maj s.å. Den trådte med hensyn til sukker først i kraft fra den 1. juli 1977 ved det nye produktionsårs begyndelse, men den blev først anvendt konkret i forbindelse med opfyldelsen af toldformaliteterne ved udførsel, dvs. fra den 15. juli 1977, datoen for offentliggørelse og ikrafttræden af forordning nr. 1583/77. Kommissionen sørgede for i sin forordning at præcisere, at den »udelukkende [anvendes] for de udførsler, for hvilke toldformaliteterne ved udførsel er afsluttet »efter« denne forordnings ikrafttræden«. Indtil dette tidspunkt kunne størrelsen af den udligning, som udgjorde den »egnede foranstaltning«fastsættes eller ændres af Kommissionen.

Muligheden for at udøve en sådan ret er modstykket til, at sagen kan antages til realitetsbehandling og til den individuelle karakter af den anfægtede foranstaltning. Som Kommissionen har bemærket, kan den omstændighed, at antallet af udstedte licenser var kendt på tidspunktet for udstedelsen af forordning nr. 1583/77 — selv om omstændigheden er relevant for spørgsmålet om afvisning — ikke påberåbes, da problemet er, om der er sket et indgreb i individuelle rettigheder eller tværtimod i rene og skære forventninger. Hvad angår den »rimelige« karakter af beløbet, henviser jeg til mine bemærkninger nedenfor.

I virkeligheden forekommer det mig, at tilblivelsen af disse forskellige retsakter kan forklares på følgende måde: Reglen i artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 878/77 blev vedtaget af Rådet den 26. april 1977 under hensyn til de omstændigheder, der lå til grund for den tvist, der var blevet forelagt Domstolen i sag 88/76, SES, som Domstolen netop havde afgjort ved dom af 31. marts 1977; det var hensigten med den pågældende regel, at Kommissionen, sålænge den nye vekselkurs ikke var blevet anvendt, skulle have beføjelse til at nægte annullation af licenser med forudfastsættelse af restitutioner for at erstatte annullationen med en »egnet foranstaltning«.

Kommissionen udnyttede beføjelsen ved forordning nr. 937/77. Efter udstedelsen af den pågældende retsakt bemærkede Kommissionen imidlertid, at deltagerne i dellicitationerne havde ret og pligt til at indgive anmodning om en eksportlicens inden 10 dage fra licitationstidspunktet. Da den sidste dellicitation på grundlag af Kommissionens forordning nr. 2101/75 — om en løbende licitation med henblik på fastsættelse af en eksportrestitution for hvidt sukker — fandt sted den 20. april 1977, kunne der endnu indgives anmodning om licenser — der også skulle udstedes — indtil den 30. april 1977. Derfor udskød Kommissionens forordning nr. 1372/77 af 24. juni 1977 til den 30. april den frist, inden for hvilken eksportlicenserne skulle være udleveret, for at annullation heraf kunne give ret til en udligning.

Samtidig udstrakte forordningen retten til det ved forordning nr. 937/77 fastsatte beløb til de licitationsdeltagere, der havde været med i dellicitationen af 20. april 1977, som blev afholdt på grundlag af forordning nr. 2732/76 vedrørende salg af hvidt sukker, som det tyske interventionsorgan ligger inde med, og som er bestemt til eksport. Som bekendt var sagsøgerne blandt tilbudsgiverne.

Da det, før den 1. juli 1977, ikrafttrædelsesdatoen for den nye repræsentative kurs, var blevet bestemt ved forordning nr. 937/77, at den skade, der var en følge af opskrivningen af markens »grønne« kurs skulle neutraliseres ved ydelse af en udligning, var det ikke længere muligt for de erhvervsdrivende at bibeholde den valgmulighed, der bestod i annullation af forudfastsættelsen af restitutionen.

I øvrigt ville en udstrakt brug af annullationsretten for de eksportlicenser, der var udstedt på grundlag af dellicitationerne i henhold til forordningerne nr. 2101/75 og 2732/76 have medført fare for, at der opstod alvorlige gener for Fællesskabets gnidningsløse forvaltning af den pågældende sektor.

Det var på det tidspunkt, at beløbet 2,33 DM forekom for »rundhåndet« i forhold til deltagerne i de før den 26. april stedfundne licitationer, som først opfyldte toldformaliteterne for udførselen af de mængder sukker, med hensyn til hvilke de var blevet erklæret for tilbudsgivere, efter den 1. juli 1977, datoen for dels det nye produktionsårs begyndelse, dels anvendelsen af den nye repræsentative kurs.

Af de af Kommissionen anførte grunde »justerede« den først dette tal den 14. juli 1977; men på det tidspunkt havde de erhvervsdrivende, som allerede havde opfyldt toldformaliteterne ved udførsel, en velerhvervet ret til forudfastsættelse af udligningen. Det er grunden til, at det nye beløb på 1,77 DM kun blev anvendt på licenser godkendt efter den 15. juli 1977. Jeg har herefter tilbage at undersøge, om denne fremgangsmåde krænkede de simple forventninger hos de erhvervsdrivende, som først eksporterede efter den 15. juli.