Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. EU-lovgivning – principper – overholdelse af en rimelig frist – administrativ procedure – retslig procedure – bedømmelse, der skal foretages konkret – bedømmelseskriterier – søgsmål indbragt af ansatte i Den Europæiske Investeringsbank – frist for indbringelse ikke fastsat i en EU-retlig bestemmelse – analog anvendelse af reglerne i vedtægten for Unionens tjenestemænd – ikke tilladt – tilsidesættelse af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47 og art. 52, stk. 1; tjenestemandsvedtægten, art. 91, stk. 3; vedtægten for de ansatte i Den Europæiske Investeringsbank, art. 41)

2. Fornyet prøvelse – konstatering af en påvirkning af EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng – bedømmelseskriterier – følger – ophævelse af dommen og hjemvisning af sagen til appelinstansen

(Art. 6 TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; statutten for Domstolen, art. 62b, stk. 1)

Sammendrag

1. For så vidt angår spørgsmålet, om en frist for at indbringe et søgsmål eller indgive en anmodning, som ikke er fastsat i nogen EU-retlig bestemmelse, er rimelig, er Unionens retsinstanser forpligtede til at tage hensyn til de særlige omstændigheder i det konkrete tilfælde på samme måde som med hensyn til spørgsmålet om rimeligheden af administrative procedurer, når ingen EU-retlig bestemmelse knytter en bestemt frist til en sådan procedure. I denne henseende kan den rimelige karakter af en frist ikke fastlægges under henvisning til en bestemt maksimumsgrænse, der fastsættes på abstrakt vis, men skal vurderes i hvert enkelt tilfælde under hensyn til sagens omstændigheder, herunder navnlig tvistens betydning for den pågældende, sagens kompleksitet og de involverede parters adfærd. Begrebet rimelig frist kan imidlertid ikke forstås som en fast præklusiv frist.

Da ingen EU-retlig bestemmelse fastsætter en frist, inden for hvilken en ansat i Den Europæiske Investeringsbank skal indbringe et annullationssøgsmål til prøvelse af en bebyrdende akt hidrørende fra sidstnævnte, kan fristen på tre måneder i tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 3, ikke anvendes analogt som præklusiv frist for Bankens ansatte, når de anlægger et sådant søgsmål.

Eftersom Bankens ansattes frist for at anlægge sag til prøvelse af bebyrdende akter ikke allerede er blevet fastsat ved en EU-retlig bestemmelse eller begrænset i overensstemmelse med artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, kan disse ansatte endvidere med føje forvente, at der ikke i forhold til deres søgsmål vil blive anvendt en forud fastsat præklusiv frist, men at Domstolens praksis vedrørende anvendelsen af begrebet »rimelig frist« vil blive anvendt ved afgørelsen om søgsmålets formalitet. Denne urigtige anvendelse af begrebet rimelig frist gjorde det umuligt for de berørte ansatte at forsvare deres rettigheder ved effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af betingelserne i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 25, 28, 29, 33, 39, 44 og 45)

2. En dom, i hvilken Retten som appelinstans har fraveget Domstolens faste praksis vedrørende begrebet »rimelig frist« og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, som finder anvendelse uafhængigt af, hvilket sagsområde der er tale om, og som spiller en vigtig rolle i Unionens retsorden, er en afgørelse, der påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 62b, stk. 1, i statutten for Domstolen, når et spørgsmål behandles for første gang i denne dom, som kan skabe præcedens for fremtidige sager. Navnlig bemærkes, at den ret til adgang til effektive retsmidler for en domstol, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, ifølge artikel 6 TEU har samme juridiske værdi som den, der følger af traktaternes bestemmelser.

Det fremgår i denne henseende af artikel 62b, stk. 1, i statutten for Domstolen, at såfremt Domstolen fastslår, at en afgørelse påvirker EU-rettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, hjemviser den sagen til Retten, der er bundet af de afgørelser om retsspørgsmål, der er indeholdt i Domstolens afgørelse. Domstolen kan desuden angive, hvilke af virkningerne af Rettens afgørelse der skal betragtes som endelige for parterne i sagen. Det følger heraf, at Domstolen ikke kan begrænse sig til at konstatere, at der foreligger en påvirkning af EU-rettens sammenhæng eller ensartede anvendelse, uden at drage konsekvenserne af denne konstatering for den omhandlede tvist. En sådan dom skal derfor ophæves på grund af forkert anvendelse af begrebet »rimelig frist«, og sagen skal hjemvises til Retten.

(jf. præmis 50-54, 56, 57 og 59)