I august 1976 solgte Dimex Nahrungsmittel Im-und Export GmbH & Co. KG, som har hjemsted i Hamburg, en nærmere angiven mængde fetaost i saltlage til et selskab i Kuwait på basis af »C and F« med Kuwait som destinationshavn. Varen blev af Zollamt Weilheim den 6. august 1976 toldbehandlet til eksport på grundlag af det kontroleksemplar, som er omhandlet i artikel 7 i forordning nr. 192/75, og med lastvogn sendt til Livorno i Italien (Fællesskabets udgangstoldsted). Her blev det konstateret, at nogle af dunkene var beskandiget og at saltlagen var løbet ud (ifølge det af Middle East Verschiffungsagentur GmbH oplyste var der kun tale om en mindre beskadigelse af den ydre emballage). De beskadigede beholdere blev på ny fyldt op og lukket, hvorefter varen blev indskibet på et af firmaet Dimex (og for dettes regering) chartret skib, som forlod Livorno den 13. august 1976.

Ifølge en af General Superintendence Company Ltd udfærdiget losseattest nåede skibet havnen i Kuwait den 27. august, hvor udlosningen ifølge samme attest foregik mellem den 27. september og den 6. oktober 1976. Det fremgår af en af Lloyd's udfærdiget Survey Report, at varen blev modtaget af toldmyndighederne i tiden mellem den 22. september og den 7. oktober 1976, og den 5. oktober 1976 sendt fra tolden til modtagerens kølerum (»delivery of goods from customs to place where survey held« hvilket Bundesfinanzhof i sin forelæggelseskendelse vel ikke helt træffende har omskrevet derhen, at varen den 5. oktober blev »frigivet af tolden«). Under alle omstændigheder er der ikke fremlagt dokumentation for, at der har fundet en egentlig toldbehandling sted, og det er endvidere omtvistet, hvorvidt der ved inførsel af levnedsmidler til Kuwait overhovedet finder en sådan toldbehandling sted. Det kan i den forbindelse tænkes at være af relevans, at det ved besigtigelsen af varen i modtagerens kølerum den 7. oktober 1976 blev fastslået af Lloyd's agenter, at varen var beskadiget (»dented, holed, bulged out« dvs. ifølge det af Hauptzollamt angivne bulet, revet op eller revnet). Sundhedsmyndighederne i Kuwait traf herefter den 25. oktober 1976 bestemmelse om, at varen enten måtte destrueres eller reeksporteres, da den var uegnet til menneskeføde (hvilket køberen samme dag meddelte firmaet Dimex). Af relevans er endvidere, at Forbundsrepublikken Tysklands ambassade i Kuwait efter anmodning fra den tykse statsadvokatur den 13. november 1978 oplyste, at det efter al sandsynlighed var umuligt at fremskaffe dokumenterne vedrørende toldbehandlingen, fordi der ikke opkræves told ved inførsel af fødevarer til Kuwait. I en efterfølgende skrivelse af 23. november 1978 oplyste ambassaden yderligere, at varen først toldekspederes til fri omsætning, når den er undersøgt af sundhedsmyndighederne, men ikke toldbehandles overhovedet, såfremt sundhedsmyndighederne gør anmærkninger. I samme skrivelse anføres, at varen ifølge oplysninger fra køberen var blevet destrueret. Endelig bør det i denne forbindelse nævnes, at det forsikringsselskab, hos hvem firmaet Dimex havde tegnet transportforsikring, havde indtaget det standpunkt, at der ikke forelå en transportskade, men at skaden skyldtes varens naturlige beskaffenhed, hvorfor forsikringsselskabet kun indvilgede i pr. kulance at erstatte 50 % af varens værdi.

Firmaet Dimex havde ved beslutning af 20. august 1976 forskudsvis fået tildelt en eksportrestitution på 31948,02 DM ved udførslen af de nævnte varer. Med henblik på den endelige tildeling af eksportrestitutionen ansøgte firmaet Dimex under hensyn til, at ovennævnte kontroleksemplar ikke var indgået hos Hauptzollamt inden tre måneder efter toldformaliteternes afslutning og at firmaet ikke var i stand til at fremlægge tolddokumenter vedrørende importen, om gennem fremlæggelse af substitutionsdokumenter i henhold til artikel 11 i forordning nr. 192/75 at føre bevis for, at varen havde forladt Fællesskabets område og var indført i bestemmelseslandet (jfr. Dimex' ansøgning herom af 7. 4. 1977). Af sådanne substitutions-dokumenter anerkendte Hauptzollamt Hamburg-Jonas den tidligere omtalte losseattest, fakturaen af 10. august 1976, afregningen fra banken vedrørende den mod dokumenter foretagne udbetaling samt det af »Interschiff« Schiffsagentur udfærdigede konnossement, og frigav den 21. april 1977 det beløb, der var stillet som sikkerhed for forskudsbetalingen. — Under en inspektion blev Hauptzollamt imidlertid bekendt med, at varen ikke var blevet bragt på markedet, fordi den var uegnet til menneskeføde. Hauptzollamt krævede herefter ved beslutning af 27. februar 1978 tilbagebetalt forskellen mellem den tildelte restitution og den laveste af de restitutions-satser, der udbetales, såfremt udførselsformaliterne er afsluttet, hvilket udgjorde 31013,95 DM).

Firmaet Dimex indgav herefter i første omfang forgæves klage mod denne beslutning og lagde sidenhen sag an ved Finanzgericht, hvor firmaet fik medhold. Finanzgericht fastslog, at det havde været umuligt at føre bevis for importen på grund af omstændigheder, der ikke kunne tilregnes importøren, hvorfor Hauptzollamt med rette havde stillet sig tilfreds med fremlæggelsen af en række substitutionsdokumenter og lagt til grund, at losseattesten (som var udstedt af et internationalt selskab, der udfører kontrol-og tilsynsopgaver, og som er anerkendt såvel i Forbundsrepublikken Tyskland som i Italien) var tilstrækkelig bevis for varens udlosning. Retten anførte, at losseattesten i henhold til fællesskabsretten ligestilles med beviset for, at de fornødne toldformaliteter med henblik på varens overgang til fri omsætning er afsluttet. Om varen måtte være blevet destrueret efter udlosningen eller ej, var ifølge Finanzgericht uden betydning, da der ikke fandtes holdepunkter for at antage, at den allerede skulle være fordærvet ved udlosningen og åbenbart (ifølge fragtbrevet) var uden mangler ved overtagelsen i Livorno. Under alle omstændigheder var det efter fremlæggelsen af beviset for udlosningen ikke længere muligt at fastslå, om varen faktisk var blevet toldekspederet til den fri omsætning eller destrueret forud herfor, der heller ikke efter Finanzge-richt's opfattelse kunne kræves bevis for, at varen var blevet bragt i handelen i bestemmelseslandet.

Hauptzollamt var ikke indforstået med denne afgørelse, men indankede den for Bundesfinanzhof under henvisning til, at det var tvivlsomt, om varen havde været af »sund og sædvanlig handelskvalitet« (jfr. artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 192/75), og at Finanzgericht burde have foranstaltet nærmere undersøgelser af, om fordærvelsen af varen eventuelt var indtrådt på et tidligere tidspunkt. Endvidere gjorde Hauptzollamt gældende, at undladelsen af at føre bevis for toldformaliteternes afslutning ikke beroede på omstændigheder, der ikke kunne tilregnes importøren. Først og fremmest er det dog Hauptzollamts opfattelse, at det afgørende for, om der i et tilfælde som det foreliggende består et restitutionskrav, er, om varen er nået frem til markedet i bestemmelseslandet. Beviset for, at varen er toldekspederet til den frie omsætning er imidlertid kun et afkræfteligt indicium herfor. Under alle omstændigheder udgør losseattesten ikke ifølge Hauptzollamt et formelt bevis, som kan begrunde udbetalingen af restitutionen. Ikke mindst anser Hauptzollamt det endeligt for væsentligt, at varen ikke var afsat på markedet i Kuwait, fordi den ikke var egnet til menneskeføde, hvorfor spørgsmålet om afslutningen af toldbehandlingen til fri omsætning er uden betydning.