DOM AFSAGT AF RETTEN I FOERSTE INSTANS (TREDJE AFDELING) DEN 10. JULI 1992. - FRANCESCO PASETTI BOMBARDELLA MOD EUROPA-PARLAMENTET. - TJENESTEMAEND - AARLIG FERIE IKKE OPBRUGT VED ENDELIG UDTRAEDEN AF TJENESTEN - KOMPENSATION. - SAG T-66/91.



Samling af Afgørelser 1992 side II-02111



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Tjenestemaend ° ferie ° aarlig ferie ° endelig fratraeden af tjenesten ° kompensation for ikke brugt ferie ° betingelser ° ferie ikke brugt af tjenstlige grunde

(Tjenestemandsvedtaegten, art. 57; bilag V, art. 4, stk. 1 og 2)

Sammendrag

Det fremgaar klart af artikel 4, stk. 1 og 2, i vedtaegtens bilag V, at en tjenestemand, som ved fratraeden af tjenesten ikke har brugt sin aarlige ferie, uden begraensning har ret til at faa udbetalt en kompensation for hver af de feriedage, han ikke har brugt af tjenstlige grunde. Den eneste betingelse for, at der i henhold til ovennaevnte bestemmelser, sammenholdt med vedtaegtens artikel 57, kan indroemmes en oekonomisk kompensation, der gaar ud over 12 ikke brugte feriedage, er, at kumuleringen af ikke brugte feriedage beror paa tjenstlige grunde.

Administrationen kan derfor ikke begraense antallet af feriedage, der kan ydes kompensation for. Den kan heller ikke stille yderligere betingelser, bl.a. af proceduremaessig art, der kan ophaeve den vedtaegtsmaessige ret til en godtgoerelse for den del af den aarlige ferie, som en tjenestemand af tjenstlige grunde ikke har brugt paa tidspunktet for sin fratraeden af tjenesten. Et ufravigeligt krav om, at der skal fremlaegges en skriftlig erklaering fra den paagaeldendes overordnede om de tjenstlige hensyn, der begrunder afvisningen af en af tjenestemanden indgivet ferieansoegning, kan navnlig ikke anerkendes, idet kravet automatisk forhindrer tjenestemanden i ved alle midler at bevise, at han har kumuleret ferie af tjenstlige grunde.

Dommens præmisser

Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger

1 Sagsoegeren, der er tidligere generaldirektoer og juridisk raadgiver ved Europa-Parlamentet, fik bevilget pension den 31. december 1989 efter 37 aars tjeneste ved denne institution.

2 Parlamentet betalte ham den 14. marts 1990 et nettobeloeb paa 452 599 BFR som kompensation for 30 dages ferie, han ikke havde taget. Den 11. december samme aar anmodede sagsoegeren om en opgoerelse over hele den aarlige ferie, han ikke havde taget. Han fik tilsendt opgoerelsen ved skrivelse af 14. januar 1991. Det fremgik heraf, at han ikke havde taget 56,5 dages ferie, og at 34 heraf henhoerte under hans ferieret for 1989. Det fremgik endvidere heraf udtrykkeligt, at han skulle have udbetalt en oekonomisk kompensation for 30 dages ikke brugt ferie, hvilket svarer til "de maksimumrettigheder, der kunne erhverves i 1989 ifoelge vedlagte notat af 8. december 1989 fra generalsekretaeren". Efterfoelgende meddelte administrationen ved skrivelse af 15. februar 1991 sagsoegeren, at opgoerelsen ved en fejl henviste til notatet af 8. december 1989 i stedet for notatet af 1. august 1989, hvoraf der i oevrigt var tilgaaet ham en genpart sammen med opgoerelsen.

3 Det notat, som ovennaevnte opgoerelse byggede paa, havde Parlamentets generalsekretaer, Vinci, den 1. august 1989 tilsendt Pasetti Bombardella i dennes egenskab af juridisk raadgiver, generaldirektoererne og edb-direktoeren samt generalsekretaererne for Parlamentets politiske grupper. Notatets punkter 1, 2, 3 og 5 var affattet som foelger:

"1) Tjenestemaend og ansatte skal bestraebe sig for at udnytte deres ferierettigheder i det aar, hvori rettighederne er erhvervet, og i hvert fald ikke overfoere mere end de 12 dage, der automatisk kan overfoeres, til det foelgende aar.

2) Ud over disse 12 dage vil der kun blive godkendt overfoersler ved fremvisning af den relevante afviste ferieansoegning ledsaget af en skriftlig erklaering fra den overordnede med angivelse af de tjenstlige hensyn, der har noedvendiggjort afvisningen.

3) Det samlede antal overfoerte dage maa under ingen omstaendigheder overstige de ferierettigheder, der er erhvervet i det forloebne aar.

5) Tjenestemaend og oevrige ansatte (inkl. hjaelpeansatte free-lance tolke) skal bestraebe sig paa at udnytte deres ferierettigheder inden deres endelige udtraeden af tjenesten. Naar de udtraeder endeligt af tjenesten, hvilket forudsaetter, at de ikke genansaettes inden to maaneder, har de ret til betaling for de ikke brugte feriedage ved fremvisning af en skriftlig erklaering fra deres overordnede som fastsat i punkt 2 og inden for den i punkt 3 fastsatte graense."

4 I denne sag var opgoerelsen af sagsoegerens ret til oekonomisk kompensation for de ikke brugte feriedage blevet udarbejdet efter foelgende procedure.

Den 7. november 1989 sendte direktoeren for formandens kabinet foelgende notat til generaldirektoeren for personale, budget og finanser:

"Francesco Pasetti Bombardella er paa grund af udfoerelsen af de ham betroede opgaver ikke i stand til at bruge alle sine feriedage inden udgangen af indevaerende aar."

Efter dette notat sendte generalsekretaeren den 8. december 1989 et notat til Parlamentets formand, hvori han angav, at han havde forstaaet notatet saaledes, at sagsoegeren "af bydende tjenstlige grunde" var ude af stand til at holde hele sin ferie. Han foreslog at begraense den oekonomiske kompensation til et beloeb svarende til 30 ikke brugte feriedage, hvilket udgjorde "det maksimum, der er fastsat i de gaeldende regler", dvs. i hans ovennaevnte notat af 1. august 1989. Dette notat af 8. december 1989 havde direktoeren for formandens kabinet paafoert foelgende haandskrevne bemaerkning: "Jeg er enig med hr. Vinci. Da jeg underskrev notatet af 7. november, var jeg ikke klar over, at hr. Pasetti gik paa pension den 31. december. J. Pons."

5 Efter at sagsoegeren efter anmodning den 14. januar 1991 havde faaet tilsendt opgoerelsen over sine kompensationsrettigheder, som begraensede godtgoerelsen for den ikke brugte ferie til 30 dage, tilstillede han den 20. februar 1991 generalsekretaeren en skrivelse med anmodning om en fastsaettelse af samtlige de feriedage, han ikke havde taget, foer han forlod Parlamentet. Han gjorde i det vaesentlige gaeldende, at det alene var af tjenstlige aarsager, han havde vaeret forhindret i at bruge hele sin aarlige ferie, og at administrationen ikke kunne ophaeve hans erhvervede rettigheder ved hans pensionering. Ved skrivelse af 10. maj 1991 til generalsekretaeren meddelte sagsoegeren, at ovennaevnte skrivelse af 20. februar 1991 skulle betragtes som en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").

6 Som foelge af Rettens dom af 26. september 1990 (sag T-139/89, Virgili-Schettini mod Parlamentet, Sml. II, s. 535, summarisk offentliggoerelse) vedtog de kompetente tjenester den 3. juni 1991 en udgiftsanvisning omfattende en ordre om at betale sagsoegeren et bruttobeloeb paa 497 974 BFR, som skulle kompensere for 26,5 ikke brugte feriedage. Finansinspektoeren afviste den 6. september 1991 at paategne denne anvisning. Begrundelsen var dels, at betalingsordren ikke var i overensstemmelse med de interne regler om gennemfoerelsen af Parlamentets budget, og dels, at princippet om forsvarlig oekonomisk forvaltning var tilsidesat.

7 I oevrigt rundsendte generaldirektoeren for personale, budget og finanser den 3. juni 1991 en meddelelse til personalet, hvori det hed: "Vedtaegten fastsaetter ikke nogen graense for retten til at overfoere ikke brugte feriedage eller for ved endelig udtraeden af tjenesten at modtage betaling herfor. Men en overfoersel ud over de 12 dage, der automatisk kan overfoeres, forudsaetter, at ferien ikke har kunnet holdes paa grund af tjenstlige hensyn." I meddelelsen hedder det videre, at "overfoersler ikke laengere godkendes paa grundlag af en simpel attest for, at de skyldes tjenstlige hensyn. Der skal fremtidig fremvises flere afviste ferieansoegninger, der er indgivet i loebet af aaret, med noeje angivelse af grundene til afvisningerne".

8 Da sagsoegeren ikke fik noget udtrykkeligt svar fra administrationen paa sin ovennaevnte klage, har han ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 17. september 1991 kraevet annullation af ovennaevnte opgoerelse af 14. januar 1991 af sine kompensationsrettigheder. Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Retten har stillet den sagsoegte institution en raekke spoergsmaal for at faa fastslaaet, hvornaar sagsoegeren foerste gang fik meddelelse om den anfaegtede afgoerelse. Som svar paa spoergsmaalet om, hvorvidt der eventuelt kunne fremlaegges en loenseddel, har Parlamentet anfoert, at udbetalingen af en oekonomisk kompensation for 30 ikke brugte feriedage fandt sted i marts 1990, og at "denne overfoersel, saa vidt [Parlamentet] vidste, ikke var ledsaget af noget andet dokument" end foelgende meddelelse paa overfoerselsbilaget: "Vederlag 90/03 valoer 14.3.1990". Med hensyn til, hvornaar sagsoegeren for foerste gang fik tilstillet opgoerelsen over sine ikke brugte feriedage, har Parlamentet erklaeret, at det "ikke kunne sige noejagtigt, hvornaar den blev fremsendt". Parlamentet har tilfoejet, at det formentlig skete i sidste kvartal af 1990. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten i henhold til procesreglementets artikel 53 besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne fremsatte deres mundtlige indlaeg den 24. juni 1992.

Parternes paastande

9 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:

° Parlamentet tilpligtes at betale ham et beloeb som kompensation for 26,5 dages ferie, som han havde ret til fra pensioneringsdatoen den 31. december 1989, samt renter af dette beloeb fra samme dato.

° Parlamentet betaler sagens omkostninger.

Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:

° Frifindelse.

° Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.

Parternes anbringender og argumenter

10 Sagsoegeren har til stoette for sit anbringende paaberaabt sig tilsidesaettelse af artikel 4, stk. 2, i vedtaegtens bilag V, hvori det hedder: "Har en tjenestemand ved fratraeden af tjenesten kun taget en del af sin aarlige ferie, faar han som kompensation for hver af de feriedage, han ikke har brugt, et beloeb svarende til en tredivtedel af maanedsloennen paa fratraedelsestidspunktet." Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse ved at begraense den oekonomiske kompensation for ikke brugte feriedage til 30 er i strid med vedtaegtsbestemmelserne, saaledes som de er fortolket bl.a. i Rettens ovennaevnte dom af 26. september 1990, Virgili-Schettini mod Parlamentet.

11 Sagsoegeren har herved anfoert, at det er ubestridt, at det er tjenstlige hensyn, der har forhindret ham i at bruge hele sin aarlige ferie inden pensioneringen. Han har herved henvist til notatet af 7. november 1989 fra direktoeren for parlamentsformandens kabinet, hvori det hedder, at Pasetti Bombardella paa grund af udfoerelsen af de ham betroede opgaver ikke vil kunne bruge alle sine feriedage inden udgangen af 1989. Han har fremhaevet, at kabinetsdirektoeren havde kompetence til at godkende overfoerslen af feriedage, "da administrationen og generalsekretaeren saavel i Parlamentet som i de oevrige institutioner betragter ham ... som formandens alter ego. Faktisk er det ham og ikke formanden, der har givet svaret". I oevrigt havde generalsekretaeren i sit notat af 8. december 1989 til formanden, der fulgte efter ovennaevnte notat fra kabinetsdirektoeren, erkendt, at Pasetti Bombardella "paa grund af bydende tjenstlige hensyn ikke kunne bruge alle sine feriedage". At kabinetsdirektoeren paa dette tidspunkt ikke var underrettet om sagsoegerens snarlige pensionering var irrelevant for det forhold, at der forelaa tjenstlige grunde, der begrundede overfoerslen af feriedage. For saa vidt angaar den paastaaede forsinkede godkendelse af overfoerslen af ovennaevnte feriedage har sagsoegeren anfoert, at tjenstlige hensyn kan vurderes af administrationen paa et hvilket som helst tidspunkt, jf. Rettens ovennaevnte dom af 26. september 1990, Virgili-Schettini mod Parlamentet, praemis 26.

Sagsoegeren har endvidere under den mundtlige forhandling fremhaevet, at det ikke kan kraeves, at en juridisk raadgiver uden for tjenestegrupperne skal dokumentere, at hans overordnede udtrykkeligt har naegtet ham ferie af tjenstlige grunde. Ovennaevnte notat fra direktoeren for parlamentsformandens kabinet maa saaledes vaere tilstraekkeligt bevis.

12 Endvidere har sagsoegeren anmodet Retten om at betragte visse af sagsoegtes anbringender som "aerekraenkende" og slette dem fra akterne. Sagsoegeren taenker her paa foelgende bemaerkninger:

° i punkt 25 i svarskriftet: "endog uden at tage hensyn til de loyalitets- og tillidsprincipper, der er en forudsaetning for et godt forhold mellem administrationen og tjenestemaendene"

° i punkt 29: "Endelig har sagsoegte til stoette for sine paastande og som generel konklusion paaberaabt sig det almindelige princip: 'nemo auditur propriam turpitudinem allegans' "

° samt visse af den interne inspektoers paastande.

13 Parlamentet har for sit vedkommende haevdet, at det klart fremgaar af artikel 4 i vedtaegtens bilag V, hvori overfoerslen af ferie til det foelgende aar af grunde, der ikke kan betegnes som tjenstlige, begraenses til 12 dage, sammenholdt med vedtaegtens artikel 57, hvori antallet af aarlige feriedage er fastsat, at princippet om, at hele den aarlige ferie skal afholdes i aarets loeb, dog med mulighed for at overfoere 12 dage, udgoer baade en ret og en pligt for hver enkelt tjenestemand. Ifoelge Parlamentet er det alene, saafremt tjenestemanden faar afvist en ferieansoegning, der er indgivet i rette tid, af tjenstlige grunde og mod sin vilje, at vedtaegten giver mulighed for udbetaling af en oekonomisk kompensation paa tidspunktet for pensioneringen. I denne forbindelse var det i punkt 2 i notatet af 1. august 1988 angivet, hvilken fremgangsmaade der skulle foelges for at faa godkendt en overfoersel af feriedage.

14 I den foreliggende sag finder Parlamentet ikke, at denne fremgangsmaade er fulgt. Parlamentet har i det vaesentlige gjort gaeldende, at den afgoerelse af 7. november 1989, paa hvilken sagsoegeren baserer sin ret til oekonomisk kompensation for 56,5 ikke brugte feriedage, ikke er behoerigt vedtaget. Det har til stoette for denne paastand paaberaabt sig fire anbringender om henholdsvis manglende kompetence hos notatets forfatter, sagsoegerens uafhaengighed i forvaltningsanliggender, hans pligt til at underrette direktoeren for formandens kabinet om sin snarlige pensionering samt om de alvorlige oekonomiske konsekvenser af hans ansoegning om overfoersel af feriedage, og endelig om den for sene indgivelse af denne ansoegning.

15 Parlamentet har for det foerste gjort gaeldende, at da direktoeren for formandens kabinet ikke var bemyndiget til at godkende overfoerslen af ikke brugte feriedage, havde han ikke kompetence til at goere dette. Parlamentet har paastaaet, at sagsoegeren refererede direkte til formanden og befandt sig i den administrative situation, der gjaldt for tjenestemaend uden for tjenestegrupperne, saaledes som Parlamentets praesidium havde besluttet paa moedet den 10. september 1985.

I denne forbindelse har Parlamentet anfoert, at det i praksis er formanden, der i 1987 og 1988 har godkendt overfoerslen af ikke brugte feriedage. Endvidere var det formanden, der underskrev de maanedlige oversigter over sagsoegerens tjenesterejser i 1988 og 1989 i medfoer af et notat af 6. februar 1986 fra generaldirektoeren for personale, hvori det hed, at en maanedlig oversigt over sagsoegerens udgifter til tjenesterejser skulle paategnes af formanden. Det fremgaar saaledes, at direktoeren for formandens kabinet aldrig har grebet ind i afgoerelser om godkendelse af enten overfoersel af feriedage eller ordrer om tjenesterejser foer sit notat af 7. november 1989. Endvidere er det praksis, at direktoeren for formandens kabinet, naar han videreformidler en af formandens afgoerelser, i haanden paafoerer ordene "godkendt af formanden" nederst paa siden og skriver under. Under disse omstaendigheder finder Parlamentet, at sagsoegeren, som ikke kunne vaere uvidende om kabinetsdirektoerens manglende kompetence paa omraadet, ikke kan paaberaabe sig ovennaevnte notat af 7. november 1989.

16 Parlamentet har for det andet gjort gaeldende, at sagsoegeren meget selvstaendigt kunne tilrettelaegge sit arbejde, hvilket betoed, at han for at bruge sine feriedage kunne have delegeret sine befoejelser til et eller flere medlemmer af tjenesten, som arbejdede under hans ansvar, og som var bemyndiget til at modtage saadanne befoejelser.

17 Parlamentet har for det tredje gjort gaeldende, at sagsoegeren paa tidspunktet for forelaeggelsen af ovennaevnte notat af 7. november 1989 i betragtning af de loyalitets- og tillidsprincipper, der er en forudsaetning for et godt forhold mellem administrationen og tjenestemaendene, jf. Domstolens dom af 19. april 1988 (forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Raadet, Sml. s. 1891, praemis 21), burde have underrettet direktoeren for formandens kabinet om, at han gik paa pension pr. 1. januar 1990, og om de oekonomiske foelger af ovennaevnte notat af 7. november 1989, der kunne medfoere en budgetudgift paa ca. 1 055 000 BFR. Parlamentet finder, at disse oplysninger kunne have foert til en ny vurdering af de tjenstlige grunde, der begrundede overfoerslen af ikke brugte feriedage.

18 Parlamentet har for det fjerde foreholdt sagsoegeren, at denne indgav ansoegning om overfoersel paa 56,5 dage paa et tidspunkt, hvor der kun var tredive arbejdsdage tilbage inden hans pensionering. Det fremgaar af de grunde, der ligger bag ovennaevnte artikel 4 i vedtaegtens bilag V, af reglerne for god forvaltning samt af ovennaevnte loyalitets- og tillidsprincip, at saadanne ansoegninger skal indgives tilstraekkeligt tidligt til, at den kompetente myndighed kan afvise dem. I denne forbindelse er sagsoegerens argument, som bygger paa ovennaevnte dom af 26. september 1990 (sag T-139/89, Virgili-Schettini), irrelevant, for saa vidt det vedroerer beviset for, at overfoerslen var begrundet i tjenstlige hensyn, og ikke datoen for anmodningen om at faa anerkendt denne begrundelse. Under disse omstaendigheder har Parlamentet konkluderet, at "nemo auditur"-princippet, som Domstolen har bekraeftet i sin dom af 13. juli 1972 (sag 90/71, Bernardi mod Parlamentet, Rec. s. 603, praemis 10), bevirker, at notatet af 7. november 1989 ikke har retsvirkning.

19 I oevrigt bemaerkes, at som svar paa et spoergsmaal fra Retten under den mundtlige forhandling om, hvorfor Parlamentet, som for Retten har bestridt, at sagsoegeren havde ret til godtgoerelse for 56,5 feriedage med den begrundelse, at de i punkt 2 i notatet af 1. august 1989 anfoerte processuelle betingelser ikke var opfyldt af sagsoegeren, alligevel havde indroemmet denne en delvis oekonomisk kompensation for 30 dage, har Parlamentet erklaeret, at den foreliggende sag vedroerer de 26,5 dage, der endnu ikke var godtgjort, men at sagsoegte paa grundlag af den dom, der vil blive afsagt i sagen, kunne blive noedt til at undersoege hensigtsmaessigheden af at tilbagesoege den fejlagtigt udbetalte del af den oekonomiske kompensation, der allerede var udbetalt til sagsoegeren.

Rettens bemaerkninger

20 Retten fastslaar indledningsvis, at sagsoegerens krav om slettelse af visse af sagsoegtes anbringender, som haevdes at vaere "aerekraenkende", fra sagens akter, ikke er begrundet. Ved dette krav kritiserer sagsoegeren Parlamentet for i forbindelse med sine anbringender at paaberaabe sig visse argumenter, der bygger paa retlige principper, som f.eks. om, at forholdet mellem administration og tjenestemaend skal vaere praeget af loyalitet og tillid, eller om "nemo auditur", som sagsoegte kunne have gendrevet med retlige og faktiske argumenter saavel i sine skriftlige indlaeg som under den mundtlige forhandling. I oevrigt har sagsoegeren ikke praecist angivet, hvilke andre anbringender der efter hans mening er aerekraenkende eller har karakter af bagvaskelse. Paa denne baggrund kan ovennaevnte krav ikke tages til foelge.

21 Hvad angaar administrationens afvisning af at yde oekonomisk kompensation ud over 30 dage for den del af ferien, der ikke var brugt af sagsoegeren paa pensioneringstidspunktet, tilkommer det Retten inden for rammerne af sin fulde proevelsesret at undersoege, om der boer gives sagsoegeren medhold i hans paastande om, at Parlamentet tilpligtes at godtgoere ham alle de ikke brugte feriedage.

22 Det bemaerkes foerst, at det i artikel 4, stk. 1, i vedtaegtens bilag V hedder: "Hvis en tjenestemand ved det loebende kalenderaars udgang kun har taget en del af sin aarlige ferie af grunde, der ikke kan betegnes som tjenstlige, kan overfoerslen af ferie til det foelgende aar ikke overstige 12 feriedage." I samme artikels stk. 2 hedder det: "Har en tjenestemand ved fratraeden fra tjenesten kun taget en del af sin aarlige ferie, faar han som kompensation for hver af de feriedage, han ikke har brugt, et beloeb svarende til en tredivtedel af maanedsloennen paa fratraedelsestidspunktet".

23 Det maa saaledes fastslaas, at det i ovennaevnte vedtaegtsbestemmelser klart og uden nogen begraensninger er fastsat, at der skal udbetales en oekonomisk kompensation for hele den del af den aarlige ferie, der ikke er taget af tjenstlige grunde. Den eneste betingelse for, at der i henhold til ovennaevnte bestemmelser i vedtaegtens bilag V, sammenholdt med vedtaegtens artikel 57, paa pensioneringstidspunktet kan indroemmes ret til en oekonomisk kompensation, der gaar ud over 12 ikke brugte feriedage, er, at kumuleringen af ikke brugte aarlige feriedage beror paa tjenstlige grunde.

24 Under disse omstaendigheder kan administrationen ikke begraense godtgoerelsen for feriedage, der af tjenstlige grunde ikke er brugt, til 30 dage, hvilket sagsoegte i oevrigt udtrykkeligt har erkendt under den mundtlige forhandling. Administrationen kan heller ikke stille yderligere betingelser, bl.a. af proceduremaessig art, der kan ophaeve den vedtaegtsmaessige ret til en godtgoerelse af den del af den aarlige ferie, som en tjenestemand af tjenstlige grunde ikke har taget paa tidspunktet for sin fratraeden af tjenesten.

25 I den foreliggende sag finder Retten, at de af Parlamentet for Retten paaberaabte betingelser, som ifoelge punkt 2 i ovennaevnte notat af 1. august 1989 skal vaere opfyldt med henblik paa overfoersel af aarlig ferie, indebaerer en tilsidesaettelse af de i artikel 4, stk. 1 og 2, i bilag V fastsatte rettigheder. Det i ovennaevnte notat af 1. august 1989 ufravigelige krav om, at der skal fremlaegges en skriftlig erklaering fra den overordnede om de tjenstlige hensyn, der begrunder afvisningen af en af tjenestemanden indgiven ferieansoegning, kan ikke anerkendes, idet kravet automatisk forhindrer tjenestemanden i ved alle midler at bevise, at han har kumuleret ferie af tjenstlige grunde.

26 Ulovligheden af saadanne restriktive betingelser er udtrykkeligt bekraeftet i retspraksis. Retten har nemlig i sin ovennaevnte dom af 26. september 1990 i Virgili-Schettini-sagen, praemis 26, statueret, at "de relevante bestemmelser ikke praeciserer, paa hvilken maade og paa hvilket tidspunkt det skal godtgoeres, at der foreligger grunde, som kan betegnes som tjenstlige. Der findes heller ikke nogen bestemmelse, hvorefter der kraeves forudgaaende tilladelse eller fastsaettes en lignende procedure". Denne dom er efter appel blevet stadfaestet af Domstolen, som har udtalt, at "selv om institutionerne paa grundlag af den kompetence, der er tilkendt dem, for at de kan organisere sig internt, kan indfoere en intern procedure i ferieanliggender, kan en saadan procedure ikke afskaere tjenestemanden fra den ret, han har til ved ethvert middel at bevise, at han har kumuleret ferie af grunde, der maa betegnes som tjenstlige" (Domstolens dom af 5.11.1991, sag C-348/90 P, Parlamentet mod Virgili-Schettini, Sml. I, s. 5211, praemis 11).

27 Det fremgaar heraf, at retten til oekonomisk kompensation for 56,5 ikke brugte feriedage i den foreliggende sag udelukkende er betinget af, at sagsoegeren af tjenstlige grunde har vaeret afskaaret fra at tage den aarlige ferie, der tilkommer ham.

28 I denne forbindelse fremgaar det klart af sagens akter, at sagsoegte paa intet tidspunkt har bestridt, at der forelaa tjenstlige grunde til, at sagsoegeren ikke havde taget hele sin aarlige ferie foer pensioneringen. Sagsoegte har i oevrigt udtrykkeligt bekraeftet dette under den mundtlige forhandling. Det foelger heraf, at den betingelse, der giver ret til udbetaling af en oekonomisk kompensation, er opfyldt, for saa vidt angaar de 56,5 feriedage, der ikke var brugt inden sagsoegerens endelige fratraeden af tjenesten, hvorfor det ikke er noedvendigt at undersoege, om overfoerslen af denne ferie i forvejen var godkendt af hans overordnede i 1989. Parlamentet kan nemlig ikke paaberaabe sig en paastaaet mangel paa en saadan forudgaaende godkendelse som begrundelse for sin afvisning af at godtgoere den ferie, der ikke var taget af sagsoegeren af bydende tjenstlige grunde, naar Parlamentet selv erkender, der at faktisk forelaa saadanne grunde i den foreliggende sag.

29 Da Retten i denne sag har fuld proevelsesret, boer afgoerelsen af 14. januar 1991 saaledes omstoedes, for saa vidt som den er i strid med sagsoegerens ovennaevnte rettigheder, og Parlamentet doemmes til at betale ham en oekonomisk kompensation for de 26,5 ikke brugte feriedage, der endnu ikke er godtgjort, og som han havde ret til, da han gik paa pension.

30 For saa vidt angaar sagsoegerens krav om tilkendelse af morarenter skal Retten paapege, at ved afgoerelsen af, om der foreligger en forsinkelse, og om forsinkelsen er uberettiget, skal der tages hensyn til, at institutionerne har behov for en paa baggrund af omstaendighederne og sagens indviklede karakter rimelig frist til at traeffe deres afgoerelser (jf. Rettens domme af 26.2.1992, sag T-16/89, Herkenrath m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 275, praemis 38, og de forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89, Brazzelli Lualdi m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 293, praemis 37).

31 I den foreliggende sag boer Parlamentet doemmes til at betale morarenter med 8% om aaret fra 14. marts 1990, hvor sagsoegte inden for en rimelig frist delvis har godtgjort de feriedage, sagsoegeren ikke havde brugt paa tidspunktet for sin endelige fratraeden af tjenesten, den 31. december 1989.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

32 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegte har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

udtaler og bestemmer

RETTEN (Tredje Afdeling)

1) Europa-Parlamentets afgoerelse af 14. januar 1991 annulleres, for saa vidt kompensationen for den aarlige ferie, sagsoegeren ikke havde taget ved sin fratraeden af tjenesten, herved begraenses til 30 dage.

2) Europa-Parlamentet betaler sagsoegeren en oekonomisk kompensation svarende til de 26,5 ikke brugte og endnu ikke godtgjorte feriedage. Kompensationens stoerrelse fastsaettes i henhold til artikel 4, stk. 2, i vedtaegtens bilag V, og forrentes med morarenter 8% p.a. fra den 14. marts 1990.

3) Europa-Parlamentet betaler sagens omkostninger.