Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mancini fremsat den 7. juli 1987. - KOMMISSIONEN FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER MOD STORHERTUGDOEMMET LUXEMBOURG. - TRAKTATBRUD - OVERFOERSEL AF PENSIONSRETTIGHEDER TIL FAELLESSKABERNE. - SAG 315/85.



Samling af Afgørelser 1987 side 05391



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hoeje Domstol .

1 . Ved staevning, indgivet den 22 . oktober 1985, har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber nedlagt paastand om, at det statueres, at Storhertugdoemmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter EOEF-Traktaten ved at begraense anvendelsen af artikel 11, stk . 2, i tjenestemandsvedtaegtens bilag VIII .

Som bekendt lyder bestemmelsen saaledes : "Tjenestemanden, der efter fratraeden af tjenesten hos en administration, en national eller international organisation eller en virksomhed, indtraeder i Faellesskabernes tjeneste, kan ved sin fastansaettelse foranledige betalt foelgende beloeb til Faellesskaberne :

- den aktuarmaessige modvaerdi af de pensionsrettigheder, han har erhvervet i administrationen, i den nationale eller internationale organisation eller virksomhed eller

- en fastsat tilbagekoebsvaerdi, som denne administrations, organisations eller virksomheds pensionskasse skylder ham paa tidspunktet for hans fratraeden .

I lignende tilfaelde fastsaetter den institution, hvor tjenestemanden er ansat, under hensyntagen til den loenklasse, han er fastansat i, antallet af de pensionsgivende tjenesteaar, den efter sin ordning godskriver ham for den tidligere tjenestes varighed, paa grundlag af den aktuarmaessige modvaerdi eller den fastsatte tilbagekoebsvaerdi ".

2 . Jeg skal bemaerke, at der findes to socialsikringsordninger i Luxembourg, som er vidt forskellige med hensyn til dels betingelserne for at erhverve ret til pension, dels de naermere regler for finansieringen samt de organer, som forvalter ordningerne . Den ene er en "vedtaegtsmaessig ordning", som i praksis udelukkende gaelder for offentligt ansatte tjenestemaend, og den anden en "bidragspligtig ordning", som private loenmodtagere er tilsluttet . Luxembourgs lovgiver har derfor for at sikre EF' s tjenestemaend de rettigheder, der foelger af naevnte artikel 11, stk . 2, vedtaget to forskellige bestemmelser .

Den ene er artikel 8, stk . 2, i lov af 27 . august 1977, hvorefter en tjenestemand, som fratraeder tjenesten i den offentlige forvaltning skal have mulighed for enten at vaelge mellem : "anvendelse af bestemmelserne i stk . 1 ( tjenestemanden reintegreres i den luxembourgske stat, hvorved udbetales en tilbagekoebsvaerdi for at give vedkommende samme pensionsmaessige stilling som tidligere ) eller bestemmelserne efter pensionsordningen ved den internationale organisation, hvor vedkommende er blevet ansat, saafremt disse er umiddelbart anvendelige i Storhertugdoemmet Luxembourg ". For privatansattes vedkommende findes den relevante bestemmelse i artikel 18 i lov af 16 . december 1963, som aendret ved lov af 14 . marts 1979 . Den lyder saaledes : "Naar den paagaeldende udtraeder af en bidragspligtig ordning i Luxembourg og indtraeder i en pensionsordning ved en international organisation, ifoelge hvilken der foretages tilbagekoeb af de pensionsrettigheder, som er erhvervet under beskaeftigelsesperioder tilbagelagt forud for vedkommendes fastansaettelse, overfoeres de bidrag, der er indbetalt til den luxembourgske pensionsordning, efter vedkommendes begaering til pensionsordningen ved den internationale organisation, inkl . 4% rente pr . aar fra den 31 . december i hvert tilslutningsaar ".

For privatansatte foretages overfoerslen af pensionsrettighederne til EF' s ordning naesten udelukkende paa grundlag af tilbagekoebsvaerdien . For tjenestemaend i den offentlige forvaltning overfoeres den aktuarmaessige modvaerdi .

Kommissionen finder, at det er i strid med tjenestemandsvedtaegten at begraense overfoerselsmulighederne for de privatansatte til den fastsatte tilbagekoebsvaerdi . Efter artikel 11, stk . 2, boer personer, der indtraeder i EF' s tjeneste, saaledes have ret til efter oenske at benytte sig af adgangen til at overfoere den aktuarmaessige modvaerdi, selv om denne beregningsmetode ikke anvendes efter den pensionsordning, hvortil vedkommende tidligere har indbetalt bidrag . Dette er Kommissionens begrundelse for at have indledt en procedure i henhold til Traktatens artikel 169, stk . 1, og at anlaegge sag, efter at Luxembourg har afvist at efterkomme Kommissionens opfordring .

3 . Den Franske Republik og Det Forenede Kongerige er interveneret i sagen til stoette for sagsoegte . Samtlige tre regeringer goer gaeldende, at EF' s tjenestemaend efter artikel 11, stk . 2, har mulighed for enten at bevare deres pensionsrettigheder efter den hidtidige nationale ordning - og de nationale retsforskrifter, der gaelder for denne ordning - eller at overfoere deres pensionsrettigheder til EF' s ordning . De kan derimod ikke selv bestemme overfoerselsmetoden, som afhaenger af de betingelser, den paagaeldende medlemsstat har fastsat for den pensionsordning, vedkommende har vaeret tilsluttet .

Jeg skal ikke laegge skjul paa, at jeg ikke finder Kommissionens argumentation overbevisende . Den er baseret paa det postulat, at den aktuarmaessige modvaerdi er den almindelige overfoerselsmetode efter vedtaegten, og at den fastsatte tilbagekoebsvaerdi blot udgoer "et sikkerhedsnet i forbindelse med overgangen mellem to pensionsordninger" og derfor har karakter af en subsidiaer ordning .

Kommissionen forklarer imidlertid ikke, hvorfor den mener, at EF' s lovgiver skulle anse den anden metode for at vaere subsidiaer i forhold til den foerste, og heller ikke, hvornaar en tjenestemand kan benytte sig af den . Kommissionen anfoerer i staevningen, at den aktuarmaessige modvaerdi er den eneste metode, som giver den pensionsberettigede tjenestemand den fornoedne garanti for ikke at miste sin pensionsanciennitet efter den nationale ordning, naar han skifter til EF' s pensionsordning . Under retsmoedet har Kommissionen imidlertid haevdet, at saafremt de nationale retsforskrifter indeholder mulighed for at anvende begge overfoerselsmetoder som naevnt i bilag i VIII, kan den pensionsberettigede tjenestemand anvende den anden metode, hvis han mener, denne er mere fordelagtig . Denne bemaerkning fratager jo imidlertid det foerstnaevnte argument en del af dets vaerdi . Bortset fra, at Kommissionen her goer sig skyldig i en modsigelse, har anbringendet om, at metoden med den aktuarmaessige modvaerdi udgoer hovedreglen og den fastsatte tilbagekoebsvaerdi undtagelsen, hverken grundlag i ordlyden af den paagaeldende vedtaegtsbestemmelse eller i dennes formaal .

Det fremgaar af Domstolens dom af 20 . oktober 1981 i sag 137/80 ( Kommissionen mod Belgien, Sml . s.*2393, praemis 11 ), at det er formaalet med artikel 11, stk . 2, at lette de nationalt ansattes ( saavel offentligt som privatansatte ) overgang til ansaettelse ved EF' s institutioner og dermed give Faellesskaberne de bedste muligheder for at ansaette kvalificeret personale, der i forvejen har en passende faglig erfaring . Ifoelge samme dom er medlemsstaterne forpligtet til at vedtage alle de "almindelige eller saerlige" foranstaltninger, som er noedvendige for at "muliggoere en koordination af de nationale pensionsordninger og faellesskabspensionsordningen" ( jfr . praemis 9 og 12, mine understregninger ).

Det var altsaa ikke tale om, at medlemmerne skulle vedtage én bestemt metode for overfoersel af pensionsrettigheder . Begrundelsen herfor er indlysende . Paa det tidspunkt, da vedtaegten blev udstedt ( i februar 1968 ) anvendte Italien metoden med den aktuarmaessige modvaerdi, mens de oevrige fem medlemsstater anvendte en metode, som svarede til eller var identisk med metoden for overfoersel af den fastsatte tilbagekoebsvaerdi . Under hensyn hertil bestemte Raadet, at begge metoder kunne anvendes - hvilket gjorde det lettere at foretage overfoersler mellem de enkelte ordninger - uden samtidig at paalaegge medlemsstaterne nogen forpligtelse til at aendre deres ordninger . Denne retstilstand er ikke blevet aendret ved de supplerende bestemmelser, som er indfoert siden vedtaegtens indfoerelse . Der kan altsaa ikke paa nuvaerende tidspunkt antages at gaelde et faelles retsprincip, som kan anfoeres til stoette for Kommissionens opfattelse, eller at vaere sket en saadan udvikling paa omraadet, at evt . aendrede vilkaar goer det berettiget at fortolke bestemmelsen anderledes .

Paa baggrund af det anfoerte og henset til de afgoerelser, Domstolen hidtil har truffet, og som er naevnt tidligere, er det saaledes min opfattelse, at artikel 11, stk . 2, ikke kan antages at give den ene overfoerselsmetode prioritet frem for den anden eller give tjenestemanden mulighed for selv at vaelge den mest fordelagtige metode . Domstolen har i oevrigt udtalt sig i samme retning i en anden dom, som er blevet afsagt, mens denne sag har verseret . Den fastslaar heri, at det klart fremgaar af en gennemgang af bestemmelsens ordlyd, ( artikel 11, stk . 2 ), at hovedformaalet er at goere det muligt at skifte fra en national pensionsordning til EF' s ordning ved anvendelse af en af de to beregningsmetoder, bestemmelsen naevner, nemlig den aktuarmaessige modvaerdi eller den fastsatte tilbagekoebsvaerdi . Der stilles derimod ikke krav om, at der skal vaere mulighed for at anvende begge metoder, og det er yderligere uden betydning, om der er nogen valgmulighed efter national ret ( jfr . dom af 23 . januar 1986 i sag 171/84, Soma m.fl . mod Kommissionen, se praemis 20; Sml . s.*173, praemis 20 .

4 . Paa grundlag af det anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen, at Storhertugdoemmet Luxembourg frifindes for Kommissionens paastande, og at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med procesreglementets artikel 69, stk . 2 .

(*) Oversat fra italiensk .