FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

L.A. GEELHOED

fremsat den 25. september 2003 ( )

Sag C-237/02

Freiburger Kommunalbauten GmbH Baugesellschaft & Co. KG

mod

Ulrike Hofstetter

og

Ludger Hofstetter

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Fortolkning af artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – kontrakt vedrørende opførelse og levering af en plads i et parkeringshus – vilkår om, at rækkefølgen af parternes ydelser byttes om (i forhold til de fravigelige regler i tysk ret), men opvejes af en bankgaranti«

I – Indledning

1. I denne sag har Bundesgerichtshof forelagt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler ( ) (herefter »direktivet«). Bundesgerichtshof spørger nærmere bestemt om, hvorvidt et særligt vilkår som det i hovedsagen kan anses for et urimeligt vilkår i den i direktivets artikel 3, stk. 1, omhandlede forstand.

2. Det stillede spørgsmål giver mig anledning til at behandle omfanget af Domstolens fortolkningsopgave, når der er tale om prøvelse af mulige urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler i sager, der verserer for den nationale ret.

3. Som det også kan udledes af Domstolens – indtil videre begrænsede – retspraksis vedrørende dette direktiv, skal der opstilles strenge grænser for fortolkningsopgaven. Direktivet giver nemlig medlemsstaterne stor frihed med hensyn til, hvilke vilkår de i deres nationale retsorden vil anse for urimelige. En vid opfattelse af fortolkningsopgaven ville begrænse denne frihed væsentligt, hvilket – som det vil fremgå nedenfor – fællesskabslovgiver udtrykkeligt ikke har til hensigt.

4. Det tilkommer kort sagt den nationale ret at vurdere, om et kontraktvilkår, der foreligger i en konkret sag for retten, skal anses for urimeligt.

II – De retlige, faktiske og processuelle omstændigheder i sagen

5. Formålet med direktivet skal findes i artikel 3. I sin relevante del bestemmer artiklen:

»1. Et kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling, anses for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.

[...]

3. Bilaget indeholder en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige.«

Det bestemmes således i artikel 4, at der ved vurderingen af, om et kontraktvilkår er urimeligt, tages hensyn til alle omstændighederne i forbindelse med dens indgåelse. Vilkårene skal være udarbejdet på en klar og forståelig måde (artikel 5). Ifølge direktivets artikel 6 binder urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til national lovgivning ikke forbrugeren.

6. Den relevante del af direktivet er i Tyskland gennemført ved artikel 9 i Gesetz zur Regelung der Allgemeinen Geschäftsbedingungen og ved en række bestemmelser i Bürgerliches Gesetzbuch.

7. Hovedsagen vedrører en tvist mellem Freiburger Kommunalbauten GmbH & Co. KG, sagsøger, og Ulrike Hofstetter og Ludger Hofstetter, sagsøgte.

8. Sagsøgeren, der er et kommunalt byggeselskab, solgte som led i sin erhvervsvirksomhed ved kontrakt af 5. maj 1998, der var oprettet for notar, for 33 700 DEM de sagsøgte en holdeplads til en personmotorvogn i et parkeringshus, der skulle opføres af sagsøgeren. I henhold til købekontrakten forfaldt den samlede købesum til betaling efter sikkerhedsstillelse, dog ikke før den 30. april 1999. Ved for sen betaling skulle erhververen betale morarenter.

9. De sagsøgte betalte først købesummen, efter at de havde modtaget holdepladsen i mangelfri stand den 21. december 1999. Som følge heraf kræver sagsøgeren morarenter på grund af for sen betaling. Ved appellen blev dette krav afvist af Oberlandesgericht Karlsruhe. Sagsøgeren har iværksat revisionsappel af denne afgørelse til Bundesgerichtshof.

10. I forbindelse med behandlingen af revisionsappellen har Bundesgerichtshof forelagt Domstolen følgende spørgsmål:

»[Skal] det i en overdragers almindelige forretningsbetingelser indeholdte vilkår,

hvorefter erhververen af et bygningsværk, der skulle opføres, skal betale den samlede pris herfor uafhængigt af, hvor langt bygningen er fremskreden, når overdrageren over for ham stiller en garanti fra et kreditinstitut til sikring af de krav, der kan opstå på grund af mangelfuld eller manglende opfyldelse af kontrakten,

anses for urimeligt i den forstand, hvori udtrykket anvendes i artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler?«

11. I sagen ved Domstolen er der afgivet skriftlige indlæg af sagsøgeren og de sagsøgte i hovedsagen og desuden af den tyske regering og af Kommissionen. Der har ikke fundet mundtlige forhandlinger sted.

III – Stillingtagen

12. De bemærkninger, som er blevet indgivet til Domstolen, vedrører alle fortolkningen af det vilkår, som er genstand for hovedsagen. På baggrund af den vurdering, som jeg vil foretage nedenfor, har jeg fundet, at det ikke er nødvendigt at omtale disse bemærkninger – hvor værdifulde de end måtte være i sig selv. Jeg begrænser mig i dette forslag til en behandling af karakteren af den harmonisering, som direktivet tilvejebringer, og følgerne heraf for Domstolens retlige vurdering.

13. I dommen i sagen Kommissionen mod Sverige( ) har Domstolen sondret mellem direktivets artikel 3-6 ( ), på den ene side, og bilaget nævnt i direktivets artikel 3, stk. 3, på den anden side.

14. Domstolen fastslog, at artikel 3-6 tildeler forbrugeren rettigheder og således afgrænser det resultat, der søges opnået med direktivet. Herefter henviste Domstolen til sin faste praksis, hvorefter det kræves, at retsstillingen i henhold til de nationale gennemførelsesbestemmelser skal være tilstrækkelig præcis og klar, og at de i henhold til direktivet berettigede skal sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder og til i givet fald at påberåbe sig dem ved de nationale domstole.

15. Bilaget ændrer derimod ikke ved det resultat, der søges opnået med direktivet, og der som sådan kræves af medlemsstaterne. Ifølge ordlyden af direktivets artikel 3, stk. 3, indeholder bilaget en vejledende og ikke-udtømmende liste over de kontraktvilkår, der kan betegnes som urimelige. Staten kan fastsætte, at et vilkår, som er nævnt i bilaget, ikke nødvendigvis skal anses for urimeligt, og omvendt, at et vilkår, som ikke forekommer i bilaget, alligevel kan findes urimeligt.

16. Domstolen har udtrykkeligt fastslået, at listen i bilaget til direktivet ikke begrænser det skøn, som de nationale myndigheder har med hensyn til afgørelsen af, om et kontraktvilkår er urimeligt.

17. Jeg udleder heraf, at fællesskabslovgiver ikke har villet bringe bedømmelsen af, hvorvidt et vilkår in concreto er urimeligt, ind under fællesskabsrettens anvendelsesområde. Fællesskabsretten fastsætter alene de abstrakte forudsætninger, således som de er formuleret i artikel 3. Den vigtigste rammebeslutning findes i direktivets artikel 3, stk. 1, hvorefter kontraktvilkår ikke til trods for kravene om god tro må bevirke en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren.

18. Besvarelsen af spørgsmålet om, hvilken type kontraktvilkår der kan bevirke en betydelig skævhed, er overladt til de nationale myndigheder.

19. Dette vedrører for det første den nationale lovgiver. Som det også fremgår af ovenstående, skal direktivets artikel 3 ff. gennemføres i national lovgivning. Disse artikler giver forbrugeren et minimum af beskyttelse. Den nationale lovgiver kan træffe foranstaltninger, der giver forbrugeren et højere beskyttelsesniveau, hvilket fremgår af direktivets artikel 8. Den nationale lovgiver kan derved frit beslutte, om og på hvilken måde bilaget gennemføres i national lovgivning. Som allerede forklaret i dette forslag vedrørende dommen i sagen Kommissionen mod Sverige ( ), foreligger der forskellige alternativer.

20. For det andet tilkommer der dommeren i civile søgsmål en vigtig rolle. Direktivet vedrører nu engang de privatretlige forhold mellem privatpersoner.

21. I mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Sverige ( ) har jeg forklaret, at direktivet også tillader domstolene, som ligeledes er del af medlemsstaternes myndigheder, at yde en mere udstrakt beskyttelse til forbrugerne. Jeg henviser ligeledes til en korrekt bemærkning fra den finske regering i denne sag, hvorefter det i praksis ofte er de nationale dommere, der udfylder og præciserer den vejledende liste i bilaget til direktivet.

22. Under disse omstændigheder er Domstolens bedømmelse af den nationale lovgivning af begrænset art. I to tidligere tilfælde har Domstolen udfyldt sin overvågningsopgave.

23. Océano Gruppo-dommen ( ) vedrørte et tilfælde af manglende gennemførelse af direktivets operationelle del i national lovgivning. Domstolen kom til det resultat, at den nationale dommer i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, hvorefter bestemmelser i national ret i et sådant tilfælde i videst muligt omfang skal fortolkes i lyset af direktivets ordlyd og formål, ex officio skulle undlade at anvende et urimeligt kontraktvilkår, som angav denne – spanske – nationale dommer som den kompetente dommer.

24. I dommen i sagen Kommissionen mod Sverige ( ) efterprøvede Domstolen, om der i national ret blev taget tilstrækkeligt hensyn til karakteren af bilaget til direktivet. Som Domstolen fastslog i denne dom, har listen i bilaget til direktivet en vejledende og oplysende værdi og er en informationskilde, såvel for de nationale myndigheder, der skal anvende gennemførelsesbestemmelserne, som for de borgere, der berøres af de nævnte foranstaltninger. Medlemsstaterne skal på tilstrækkelig vis sikre, at offentligheden kan få kendskab hertil. Det er ikke herved nødvendigt at lovgive.

25. I medfør af de i artikel 234 EF tillagte beføjelser til fortolkning af fællesskabsretten kan Domstolen desuden fortolke begreberne i direktivets artikel 3-7. Der kan herved opstå spørgsmål om, hvorvidt en bestemt national lovgivning yder den i direktivet krævede minimumsbeskyttelse.

26. Domstolens beføjelse til at fortolke fællesskabsretten går dog ikke så vidt, at den skal fortolke vilkår, som er genstand for en konkret retstvist ved en national domstol. Som jeg allerede har bemærket ovenfor, er der ikke længere tale om et fællesskabsretligt spørgsmål.

27. Det ville være i strid med fællesskabslovgivers udgangspunkt, hvorefter bedømmelsen af, hvilke kontraktvilkår der skal anses for urimelige, overlades til de nationale myndigheder, såfremt Fællesskabets retsinstanser på trods heraf traf afgørelse om disse vilkår.

28. Jeg finder det vigtigt, at den nationale dommer spiller en central rolle for at sikre direktivets anvendelse, naturligvis for så vidt den nationale lovgivning sætter ham i stand hertil ( ).

29. Han skal kunne udfylde denne rolle uden til stadighed at skulle forelægge Domstolen spørgsmål om, hvorvidt et kontraktvilkår, som er omtvistet mellem parterne i en civilretlig sag, skal anses for urimeligt. Dette er ikke alene et spørgsmål om en klar kompetencefordeling mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, men tillige om en økonomisk brug af retsmidlerne. Da begrebet »urimelig« er af almindelig karakter, ville vilkår, der forekommer i stort antal med hensyn til form og indhold i forbrugerkontrakter, til stadighed kunne give anledning til forelæggelse af præjudicielle spørgsmål.

30. I øvrigt er der – når der ses bort fra den omstændighed, at fællesskabslovgiver heller ikke har foreslået dette – ikke behov for en ensartet fortolkning af fællesskabsretten på dette punkt. Kontraktvilkår har hovedsageligt betydning for privatretlige forhold, som endnu i vidt omfang er reguleret af national ret, og det kan endog forekomme, at den samme type vilkår i forskellige retsordener har forskellige retsfølger. I lyset af dette har fællesskabslovgiver i direktivets artikel 3 med rette begrænset sig til en generel bestemmelse, der skal sikre et højt forbrugerbeskyttelsesniveau som fastsat i artikel 95, stk. 3, EF.

IV – Forslag til afgørelse

31. På grundlag af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare det af Bundesgerichtshof stillede spørgsmål således:

»Det tilkommer den nationale dommer at afgøre, om et vilkår som det i hovedsagen skal anses for urimeligt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler.«