6.

Efter undersøgelsen af de formalitetsindsigelser, som blev gjort gældende over for de principale påstande, skal jeg herefter gå over til sagens realitet. Under hensyn til søgsmålenes karakter tror jeg, det vil være hensigtsmæssigt først af fastslå, hvilken krænkelse Fællesskabet i givet fald er ansvarlig for, og i hvilket omfang denne krænkelse kan siges allerede at være fastslået. I rækken af de begivenheder, som har ført til de foreliggende sager, har følgende omstændigheder haft afgørende betydning: først ophævelsen af restitutionerne til kvældemel og gritz i henhold til forordningerne nr. 1125/74 og 665/75; dernæst Domstolens domme af 19. oktober 1977 og endelig de forordninger fra Rådet og Kommissionen, som genindførte restitutionerne til de to nævnte produkter fra 19. oktober 1977. Som bekendt blev det fastslået i de nævnte domme, at det var retsstridigt at ophæve restitutionerne, da lighedsprincippet herved blev tilsidesat (se præmis 10 og 11 i dommen i sagerne 117/76 og 16/77 samt præmis 23 og 24 i dommen i sagerne 124/76 og 20/77). Den retsstridige handling, for hvis skadelige følger det skal fastslås, om Fællesskabet er ansvarlig er altså denne: fællesskabsinstitutionerne har ved at ændre artikel 11 i. forordning nr. 120/67 ved forordning nr. 1125/74 og 665/75 i forhold til gritz- og kvældemelsproducenterne overtrådt lighedsprincippet »som er et af de grundlæggende principper inden for fællesskabsretten« (henholdsvis præmis 7 og 16 i de to nævnte domme). Denne opfattelse er flere gange blevet gjort gældende af sagøgerne, men deres holdning har i så henseende ikke hele tiden været konsekvent, idet de undertiden har lagt vægten over på den påståede ugyldighed af Rådets forordning nr. 1125 og nr. 1127/78 (og Kommissionens gennemførelsesforordning nr. 1570/78). Da disse forordninger først genindførte restitutionerne fra 19. oktober 1977, har de for perioden forud herfor opretholdt den retsstridige situation, som Domstolen fastslog, og har dermed krænket såvel lighedsprincippet (for anden gang) som dommene af 19. oktober 1977. Man må efter min opfattelse tage sig i agt for den misforståelse, at knytte erstatningssøgsmålene til overtrædelsen af en hypotetisk forpligtelse for Fællesskabet — der antages at følge af de nævnte domme af 1972 — til at genindføre de ophævede restitutioner med tilbagevirkende kraft. De sagsøgte parter har med rette indvendt, at der ikke er skabt en sådan forpligtelse ved de nævnte domme, som indskrænker sig til at bemyndige og forpligte de kompetente fællesskabsinstitutioner til at »træffe de nødvendige foranstaltninger til afhjælpning af denne uforenelighed«. Der er ingen tvivl om, at forordningerne nr. 1125 og 1127/78 samt Kommissionens gennemførelsesforordning, er foranstaltninger, der har til formål at afhjælpe den af Domstolen fastslåede retsstridige tilstand. Man behøver blot at læse den anden og tredje betragtning til forordning nr. 1125/78, som henviser til de af mig flere gange anførte domme, og hvori det hedder, »ydelse af produktionsrestitutioner for de omhandlede produkter er et middel til at efterkomme Domstolens konklusioner«. At sådanne foranstaltninger kan være uhensigtsmæssige giver ikke grundlag for at betragte dem som retsstridige, i det omfang de er i strid med de nævnte domme. Det er derimod mere korrekt at anse dem for et middel — ikke nødvendigvis et tilstrækkeligt middel — til at efterkomme Domstolens afgørelser, og følgelig som et middel, der måske kun i et vist omfang har afhjulpet den retsstridige situation, som blev skabt ved forordningerne af 1974 og 1975, uden imidlertid af den grund at skabe en ny retsstridig situation. Tilbage bliver et problem af formel karakter, som har væsentlig principiel betydning. Dommene af 19. oktober 1977 blev afsagt inden for rammerne af en præjudiciel sag, hvorfor konstateringen af, at lighedsprincippet var overtrådt, i første række var bestemt til at skulle have virkning for de nationale retter, som havde forelagt sagen for Domstolen, og inden for rammerne af de sager, der havde ført til de præjudicielle spørgsmål. Men hvilken virkning bør der tillægges denne konstatering uden for disse rammer, i særdeleshed i forhold til de foreliggende sager? Der er som bekendt uenighed i teorien om, hvorvidt afgørelser fra Domstolen i medfør af EØF-traktatens artikel 177, hvorved retsakter fra Fællesskabet erklæres ugyldige, har virkning erga omnes, og Domstolen er også bekendt med de argumenter, som er fremført til støtte for et bekræftende eller benægtende svar: på den ene side vanskeligheden med at anse en retsakt for gyldig (i det foreliggende tilfælde lovlig) over for nogle og ugyldig (eller retsstridig) over for andre og på den anden side forskellen mellem annullationssøgsmålet og proceduren i henhold til artikel 177. Jeg tror ikke, at det er hensigtsmæssigt at opholde mig ved problemets teoretiske aspekter, men tillader mig blot at bemærke, at jeg anser det for en ret ejendommelig tilbøjelighed, »i princippet« at tillægge præjudicielle afgørelser relative virkninger, og samtidig tilføje, at de »i praksis« har virkning erga omnes, som om jurister ikke skulle tilpasse deres begreber til praksis og endvidere udvikle dem under hensyn hertil. I de foreliggende sager fortjener følgende omstændighed efter min opfattelse særlig opmærksomhed: Domstolen har allerede i de senere år to gange tidligere støttet sig på de af sine egne afgørelser, hvorved den havde kendt bestemte forordninger fra Rådet ulovlige, som grundlag for at træffe afgørelser i erstatningssøgsmål, indgivet af andre personer end parterne i de nationale sager, som de præjudicielle afgørelser blev afsagt inden for rammerne af. Jeg skal henvise til dommene af 25. maj 1978 i de forenede sager 83 og 94/76, 4, 15 og 40/77 (den såkaldte mælkepulversag, Sml. 1978, s. 1209), som vedrørte fællesskabsorganernes ansvar for udstedelsen af forordning nr. 563/73, som blev erklæret for ugyldig ved tre domme af 15. juli 1977 i sagerne 114, 116, 119 og 120/76, og skal endvidere henvise til dommene af 28. marts 1979 i sag 90/78, (Granaria), som vedrørte Fællesskabets ansvar for ophævelsen af restitutionerne til kvældemel, hvilken ophævelse som bekendt blev erklæret ulovlig ved dommen afsagt den 19. oktober 1979 i de forenede sager 117/76 og 16/77. I de to nævnte domme blev betydningen for erstatningssagen af de forudgående præjudicielle afgørelser, hvorved visse forordninger var blevet erklæret ugyldige, ikke draget i tvivl. Selv om man ikke heri vil se en bekræftelse af den opfattelse, at denne form for afgørelser har erga omnes-virkning, kan det i hvert fald antages, at det er anerkendt af Domstolen, at enhver, som mener at have lidt skade som følge af retsakter fra Fællesskabet, der er erklæret for retsstridige ved en afgørelse i henhold til artikel 177, har ret til at indlede proceduren i henhold til EØF-traktatens artikel 178 og 215, uden på ny at skulle tage stilling til retsaktens ulovlighed, dvs. grundlaget for Fællesskabets ansvar. Hvis dette er tilfældet, hvilket jeg mener, er det berettiget at fastslå, at genstanden for de foreliggende sager er begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt Fællesskabet har pådraget sig ansvar af restitutionerne til kvældemel og gritz flere gange under den nævnte periode, eftersom det må konstateres, at den retsstridige tilstand, som blev skabt ved denne krænkelse, blev fastslået ved dommene af 19. oktober 1977. Det er derfor overflødigt på ny at drøfte de problemer, som blev behandlet og løst inden for rammerne af de sager, som fandt deres afslutning ved afsigelsen af disse domme. Jeg skal bl.a. her henvise til spørgsmålet om muligheden for ved fremstillingen af øl at substituere majsstivelse og gritz, et spørgsmål, som på ny blev rejst af Rådets repræsentant. At afvise denne mulighed kan ikke tjene som grundlag for at bestride, at de to produkter har ret til ligebehandling, eftersom Domstolen har anerkendt denne ret. Jeg tror, det er hensigtsmæssigt at afklare et andet spørgsmål, som vedrører de tidsmæssige virkninger af de domme i medfør af EØF-traktatens artikel 177, hvormed retsakter fra Fællesskabet er erklæret for ugyldige eller retsstridige. I almindelighed gøres det gældende, at sådanne domme har virkning ex nunc, eller mere præcist, at den retsakt, som er erklæret ugyldig, bliver uanvendelig på de i sagen omhandlede retsforhold. Men en dom, hvorved en retsakt erklæres ugyldig eller retsstridig med virkning ex nunc, ville ikke give noget grundlag for et krav om erstatning for skade, der ligger forud herfor, hvorved det ikke ville have noget formål for de personer, som har interesse i at rejse et sådant krav, at påberåbe sig den præjudicielle afgørelse, som fastslog den retsstridige tilstand. Jeg mener, at dette resultat må afvises og at der snarere må anlægges følgende opfattelse: ex nunc-virkningen af præjudicielle afgørelser er altid blevet bragt i sammenhæng med uanvendeligheden af ugyldige retsakter, hvorimod man må anerkende, at ugyldigheden eller retsstridigheden må fastslås ex tunc, såfremt man antager, at disse domme også kan have virkning for erstatningssager, som er anlagt af andre personer. I den forbindelse skal det erindres at dommene af 19. oktober 1977 i kvældemels- og gritzsagerne nævner muligheden for at afhjælpe den skade, som de pågældende måtte have lidt. Hermed statuerer dommene en følge, som kun kan forklares, såfremt der tillægges den i dommen indeholdte konstatering af den retsstridige handlemåde en ex tunc-virkning.