ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Administrativen sad Gabrovo (Bulgarien) den 31. marts 2022 — IL mod Regionalna direktsia »Avtomobilna administratsia« Pleven

(Sag C-227/22)

(2022/C 237/48)

Processprog: bulgarsk

Den forelæggende ret

Administrativen sad Gabrovo (Bulgarien)

Parter i hovedsagen

Kassationsappellant: IL

Indstævnt i kassationssagen: Regionalna direktsia »Avtomobilna administratsia« Pleven

Præjudicielt spørgsmål

Giver bestemmelserne i direktiv 2006/126 (1) medlemsstaterne mulighed for at forlange af førere af køretøjer i kategori С, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E, at de med kortere intervaller end kørekortets gyldighedsperiode skal gennemgå en lægeundersøgelse for at fastslå deres fysiske og psykiske egnethed, og i denne forbindelse forlange et særskilt dokument (foruden kørekortet), som attesterer deres egnethed? Eller attesterer besiddelsen af et gyldigt kørekort til de nævnte kategorier også førerens fysiske og psykiske egnethed, da denne egnethed allerede blev konstateret ved førstegangsudstedelsen eller fornyelsen af kørekortet?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/126/EF af 20.12.2006 om kørekort (omarbejdning) (EUT 2006, L 403, s. 18).
1)

Skal artikel 71 i forordning nr. 1215/2012 (1), henset til dennes artikel 25, 29 og 31 og 21. og 22. betragtning til forordningen, fortolkes således, at førstnævnte bestemmelse giver mulighed for, at CMR-konventionens artikel 31 tillige finder anvendelse i sager, hvor en tvist, der falder inden for anvendelsesområdet for begge disse retsakter, er omfattet af en værnetingsaftale?
—

Følgelig: — Appellanten tilkendes erstatning for den lidte ikke-økonomiske skade, som er udspecificeret i stævningen, og som efter ret og billighed er opgjort til 50 000 EUR. — Afgørelse af 21. december 2018 truffet af FRA’s direktør om afslag på appellantens ansøgning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, annulleres. — Om nødvendigt annulleres afgørelse af 24. juni 2019 truffet af FRA’s direktør om afslag på appellantens klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. — Den Europæiske Unions Agentur for Grundlæggende Rettigheder tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appel iværksat den 13. februar 2022 af KY til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Afdeling) den 1. december 2021 i sag T-433/20, KY mod Den Europæiske Unions Domstol

(Sag C-100/22 P)

(2022/C 237/33)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: KY (ved avocats N. Maes og J.-N. Louis)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Domstol

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Rettens dom af 1. december 2021 i sag T-433/20 ophæves.

— Der træffes en ny afgørelse med følgende indhold:

— Sagen antages til realitetsbehandling, og appellanten gives medhold.

— Afgørelsen om afslag på appellantens ansøgning om tilbagebetaling annulleres.

— Den Europæiske Unions Domstol tilpligtes at betale sagsomkostningerne i de to instanser.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har anført, at Retten i forbindelse med behandlingen af appellantens annulationssøgsmål begik flere retlige fejl, der hovedsageligt skyldes en forveksling mellem et søgsmål om uberettiget berigelse og en hypotetisk anfægtelse af reglerne om fastsættelse af pensionsrettigheder.

Første anbringende om, at Retten begik en retlig fejl, for så vidt som den lagde til grund, at der forelå et retsgrundlag for den uberettigede berigelse, og om at den appellerede dom ikke er begrundet.

Andet anbringende om, at Retten begik en retlig fejl for så vidt angår anvendelsen af reglen om eksistensminimum.

Tredje anbringende om, at Retten begik en retlig fejl, idet den lagde til grund, at der ikke forelå et tab.

Fjerde anbringende om tilsidesættelse af EU-retten, idet Retten så bort fra retspraksis fra sagen Barroso Truta m.fl. mod Den Europæiske Unions Domstol (dom af 18.9. 2018, T-702/16 P, EU:T:2018:557, præmis 104–106).
1)

Under hensyntagen til den primærretlige bestemmelse i artikel 151, stk. 1, sammenholdt med bilag XV, del IX, nr. 2), litra h), første afsnit, andet led, i akten vedrørende vilkårene for tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Unionen (EFT C 241 af 29.8.1994, s. 336), skal et vederlag som den østrigske ORF-programafgift, som det offentlige radio- og fjernsynsforetagende selv fastsætter til brug for finansiering af sin drift, da anses som et vederlag (1) som omhandlet i artikel 2, sammenholdt med artikel 378, nr. 1), i Rådets direktiv 2006/112/EF (2) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem?
2.

Såfremt der i henhold til besvarelsen af det første spørgsmål er tale om miljøoplysninger: Skal miljøoplysningsdirektivets artikel 4, stk. 1, litra d), da fortolkes således, at materiale under udarbejdelse eller ufærdige dokumenter og data også omfatter oplysninger om placeringen af den statistiske skovbestands permanente observationsarealer? Skal miljøoplysningsdirektivets artikel 4, stk. 2, litra a), fortolkes således, at den i denne bestemmelse fastsatte betingelse — at lovgivningen stiller krav om en fortrolig behandling — er opfyldt, hvis kravet om fortrolighed ikke er fastsat for en konkret type oplysninger, men fremgår af en fortolkning af en bestemmelse i en retsakt af generel karakter såsom lov om offentlige oplysninger eller lov om statslige statistikker? Skal der konstateres en faktisk ugunstig indvirkning på statens internationale forbindelser, idet denne indvirkning muliggøres af udleveringen af de anmodede oplysninger, for at miljøoplysningsdirektivets artikel 4, stk. 2, litra b), finder anvendelse, eller er det tilstrækkeligt, at der konstateres en risiko for dette? Berettiger den i miljøoplysningsdirektivets artikel 4, stk. 2, litra h), anførte grund »beskyttelsen af det miljø, oplysningerne vedrører« en begrænsning af adgangen til miljøoplysninger for at sikre den statslige statistiks pålidelighed?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein (Tyskland) den 17. marts 2022 — TF mod Sparkasse Südpfalz

(Sag C-206/22)

(2022/C 237/45)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Arbeitsgericht Ludwigshafen am Rhein

Parter i hovedsagen

Sagsøger: FT

Sagsøgt: Sparkasse Südpfalz

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 og den ret til årlig ferie med løn, der er fastsat i artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for nationale retsforskrifter eller praksis angående bevilling af ferie til arbejdstagere, hvorefter feriekravet også er opfyldt, hvis arbejdstageren under en bevilget ferie rammes af en uforudsigelig begivenhed som i det foreliggende tilfælde en statslig anordnet karantæne og derfor hindres i at udøve sin ret til ferie fuldt ud?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
1)

Skal artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF (1) af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden og artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en national ordning som den i hovedsagen omhandlede (dvs. artikel 5, stk. 8, i decreto-legge 6 luglio 2012, n. 95 — Disposizioni urgenti per la revisione della spesa pubblica con invarianza dei servizi ai cittadini nonché misure di rafforzamento patrimoniale delle imprese del settore bancario [(lovdekret nr. 95 af 6.7.2012 — Hasteforanstaltninger til gennemgang af de offentlige udgifter med uforandrede tjenester for borgerne samt foranstaltninger til at styrke kapitalen i banksektorens virksomheder)], som ændret og ophøjet til lov ved artikel 1, stk. 1, i lov nr. 135 af 7.8.2012), der af hensyn til kontrol med de offentlige udgifter samt af organisatoriske hensyn hos den offentlige arbejdsgiver fastsætter et forbud mod udbetaling af feriegodtgørelse i tilfælde af en offentligt ansats frivillige fratrædelse? Endvidere spørges:
1)

Er EU-retten, og navnlig artikel 18 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 45 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, artikel 7, stk. 2, i forordning (EU) nr. 492/2011 (1), artikel 11, stk. 1, litra d), i direktiv 2003/109/EF (2), artikel 29 i direktiv 2011/95/EU (3), artikel 34 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder samt artikel 30 og 31 i den europæiske socialpagt, til hinder for en national lovgivning som omhandlet i artikel 7, stk. 1, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, litra a), i lovdekret nr. 4 af 28. januar 2019, som ændret og ophøjet til lov nr. 26 af 28. marts 2019, for så vidt som den fastsætter et krav om ti års bopæl i Italien (herunder uafbrudt i de sidste to år på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen og herefter bopæl i landet i hele den periode, hvor støtten ydes) for at få adgang til borgerløn, således at italienske statsborgere, unionsborgere, der er indehavere af opholdsret eller ret til tidsubegrænset ophold, eller fastboende tredjelandsstatsborgere, som har haft mindre end ti års bopæl, eller ti års bopæl, men ikke uafbrudt i de sidste to år, stilles ringere end personer i samme kategori, som har haft ti års bopæl, herunder uafbrudt i de sidste to år? Hvis det foregående spørgsmål besvares bekræftende:
3)

Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende og spørgsmål 2a) og 2b) således, at det i en situation som den i hovedsagen kan fastslås, at den lønmæssige forskelsbehandling påvirker væsentligt flere kvinder end mænd: Skal artikel 157 TEUF og artikel 2, stk. 1, litra b), og artikel 4, første punktum, i direktiv 2006/54/EF fortolkes således, at overenskomstparter forfølger et legitimt formål gennem en konkret regulering — som den, der nævnes i det første spørgsmål — når de herved ganske vist på den ene side forsøger at afholde arbejdsgiveren fra at anordne overarbejde og pålægge arbejdstagerne at arbejde mere end aftalt mod at betale et overtidstillæg, men på den anden side også forsøger at forhindre, at fuldtidsansatte behandles mere ufordelagtigt end deltidsansatte og derfor fastlægger, at der kun er pligt til at betale tillæg for det antal timer overarbejde, der præsteres ud over en fuldtidsansats normale arbejdstid i en kalendermåned?
3.

Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende og spørgsmål 2a) og 2b) således, at det i en situation som den i hovedsagen kan fastslås, at den lønmæssige forskelsbehandling påvirker væsentligt flere kvinder end mænd: Skal artikel 157 TEUF og artikel 2, stk. 1, litra b), og artikel 4, første punktum, i direktiv 2006/54/EF fortolkes således, at overenskomstparter forfølger et legitimt formål gennem en konkret regulering — som den, der nævnes i det første spørgsmål — når de herved ganske vist på den ene side forsøger at afholde arbejdsgiveren fra at anordne overarbejde og pålægge arbejdstagerne at arbejde mere end aftalt mod at betale et overtidstillæg, men på den anden side også forsøger at forhindre, at fuldtidsansatte behandles mere ufordelagtigt end deltidsansatte og derfor fastlægger, at der kun er pligt til at betale tillæg for det antal timer overarbejde, der præsteres ud over en fuldtidsansats normale arbejdstid i en kalendermåned?
C 237/40

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland) den 8. april 2022 — Z.K. og M.S.mod The Minister for Justice and Equality

(Sag C-248/22)

(2022/C 237/51)

Processprog: engelsk

Den forelæggende ret

High Court (Irland)

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: Z.K. og M.S

Sagsøgt: The Minister for Justice and Equality

Præjudicielt spørgsmål

Er Rådets direktiv 2004/38/EF (1) til hinder for, at den fraseparerede ægtefælle til og den faktiske, faste partner til en unionsborger, der lovligt udøver sin ret til fri bevægelighed som arbejdstager i henhold til direktivet, tildeles afledt opholdsret samtidig?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77)
1)

Kan en tredjelandsstatsborger, som en første medlemsstat (her: Italien) har givet status som fastboende udlænding i henhold til direktiv 2003/109/EF (1), forlange, at den anden medlemsstat (her: Tyskland) fornyer en opholdstilladelse, som er udstedt til vedkommende til gennemførelse af artikel 14 ff. i direktiv 2003/109/EF, uden at dokumentere, at denne stadig har status som fastboende udlænding? Såfremt spørgsmålet besvares benægtende:
C 222/21

Ved Appel iværksat den 5. april 2022 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Fjerde Udvidede Afdeling) den 26. januar 2022 i sag T-286/09 RENV, Intel Corporation mod Kommissionen

(Sag C-240/22 P)

(2022/C 222/32)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved F. Castillo de la Torre, N. Khan, M. Kellerbauer og C. Sjödin, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Intel Corporation Inc., Association for Competitive Technology, Inc. og Union fédérale des consommateurs — Que choisir (UFC — Que choisir)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves med undtagelse af punkt 3 i denne doms dispositive del.

— Sagen hjemvises til Retten.

— Afgørelsen om sagsomkostninger udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har fremsat seks appelanbringender.

Det første appelanbringende: Den prøvelse, som foretages i en appellerede dom, af omfanget af analysen af kriterierne dækning og varighed i beslutningen (1) er en prøvelse ultra petita. Endvidere indeholder den appellerede dom retlige fejl, idet der i denne dom ikke foretages en overordnet vurdering af, om den af Intel udøvede praksis er egnet til at udelukke konkurrenter i lyset af alle de relevante omstændigheder i sagen, og idet den vejledning, som kan hentes i denne forbindelse i Domstolens dom af 6. september 2017, Intel mod Kommissionen, C-413/14 P, EU:C:2017:632, er blevet fejlfortolket.

Det andet appelanbringende: Den efterprøvelse, som foretages i den appellerede dom, af beslutningens analyse af en lige så effektiv konkurrent (herefter »AEC-testen«), indebærer en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar.

Det tredje appelanbringende: Den efterprøvelse, som foretages i den appellerede dom, af beslutningens AEC-test i forhold til Dell, indebærer en fejl med hensyn til bevisbyrden, en urigtig gengivelse af beviserne, en selvmodsigende begrundelse og en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar.

Det fjerde appelanbringende: Den efterprøvelse, som foretages i den appellerede dom, af beslutningens AEC-test i forhold til Hewlett-Packard Company, indebærer en fejl med hensyn til bevisbyrden, en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar og flere andre retlige fejl.

Det femte anbringende: Den efterprøvelse, som foretages i den appellerede dom, af beslutningens AEC-test i forhold til Lenovo, indebærer en fejl ved fortolkningen af AEC-testen og af artikel 102 TEUF, en urigtig gengivelse af beviserne og en tilsidesættelse af Kommissionens ret til forsvar.

Det sjette anbringende: For så vidt som den efterprøvelse, som foretages i den appellerede dom, af beslutningens AEC-test anvendes med henblik på en delvis annullation af beslutningen, foretages der ikke en behørig vurdering af konsekvenserne af beslutningens konklusioner vedrørende AEC-testen.

(1) Kommissionens beslutning K(2009) 3726 endelig af 13.5.2009 om en procedure i henhold til (artikel 102 TEUF) og EØS-aftalens artikel 54 (sag COMP/C-3/37 990 — Intel).
Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at appellanten ikke kan fjerne en af sine repræsentative anvendelser fra sit anmeldelsesdossier. Ifølge forordning nr. 1107/2009 og nr. 844/2012 afspejler og indebærer friheden til at inkludere de repræsentative anvendelser i starten af fornyelsesproceduren nødvendigvis, at det er muligt at trække dem tilbage under en sådan procedure.

Retten begik ligeledes en retlig fejl ved at fastslå, at Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritets (EFSA’s) Administrative guidance finder anvendelse. Proceduren for fornyelse er en samlet procedure, der kombinerer to forbundne faser. Det er derfor irrelevant, om EFSA’s Administrative guidance vedrører den procedure, der indledes med »indgivelsen af en ansøgning og afsluttes med vedtagelsen og offentliggørelsen af EFSA’s konklusion«, og om tilbagetrækningen som følge heraf alene kan forekomme under den første fase ved EFSA.
C 244/11

Appel iværksat den 1. februar 2022 af Industria de Diseño Textil SA (Inditex) til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 1. december 2021 i sag T-467/20 — Inditex mod EUIPO — Ffauf Italia (ZARA)

(Sag C-65/22 P)

(2022/C 244/14)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Industria de Diseño Textil SA (Inditex) (ved abogadas C. Duch Fonoll og S. Sáenz de Ormijana Rico)

De andre parter i appelsagen: Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) og Ffauf Italia SpA

Domstolen (Afdelingen for bevilling af appel) har ved kendelse af 6. maj 2022 besluttet, at appellen ikke admitteres, og at Industria de Diseño Textil SA (Inditex) bærer sine egne omkostninger.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgerichtshof (Østrig) den 29. marts 2022 — Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

(Sag C-222/22)

(2022/C 244/23)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgerichtshof

Parter i hovedsagen

Revisionsappellant: Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl

Revisionsindstævnt: JF

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 5, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (omarbejdning) (1), EUT L 337 af 20. december 2011, s. 9-26, fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en medlemsstats lovgivning, hvorefter en udlænding, der indgiver en efterfølgende ansøgning, som hovedregel ikke skal tildeles asylstatus, hvis risikoen for forfølgelse skyldes omstændigheder, som udlændingen selv har forårsaget, efter at han forlod hjemlandet, medmindre der er tale om aktiviteter, der er tilladt i Østrig, hvis det er godtgjort, at de er et udtryk for og en videreførelse af overbevisninger, som ansøgeren havde i hjemlandet?

(1) EUT 2011, L 337, s. 9.
3)

Skal NQ og de ansatte elektrikere, for så vidt som de på baggrund af det ovenstående skal anses for at være vikaransatte ved et vikarbureau, betragtes som en økonomisk enhed i form af en bestemt gruppe af arbejdskraft, som kontinuerligt udfører en økonomisk aktivitet for forskellige virksomheder, der ejes af samme personkreds, selv om disse virksomheder ikke har statslig godkendelse til lovligt at udsende eller gøre brug af vikaransatte, og når der tages hensyn til, at der i forbindelse med vikararbejdet i princippet ikke stilles aktiver til rådighed?
—

Herefter gives appellanten medhold i sine påstande i første instans og følgelig — annulleres EIB’s afgørelse af 11. oktober 2018, hvorved appellanten blev frataget familietillæg (herunder bl.a. udgifter til børnepasning og børnehave, som EIB uretmæssigt havde fratrukket appellantens løn indtil november 2019) og de deraf afledte økonomiske rettigheder (herunder bl.a. skattefradrag og godtgørelse af de udgifter til lægebehandling af børn, som appellanten havde afholdt) — annulleres om fornødent skrivelsen/afgørelse af 7. januar 2019 om afslag på samtlige de af appellanten indgivne anmodninger — annulleres om fornødent EIB’s afgørelse af 30. juli 2020, hvori det blev konstateret, at et mæglingsresultat ikke kunne opnås, og hvorved afgørelsen af 11. oktober 2018 blev bekræftet — tilkendes appellanten erstatning for de lidte økonomiske og ikke-økonomiske tab.
3)

Skal artikel 49 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og artikel 9-13, i direktiv 2006/123/EF, under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, hvor et moderselskab i en medlemsstat gennem et datterselskab har til hensigt at levere tjenesteydelser i en anden medlemsstat af samme type, som det leverer i den oprindelige medlemsstat, fortolkes således, at en national lov (lov om leasing) kan pålægge datterselskabet yderligere krav og begrænsninger og dermed gøre det vanskeligt eller mindre attraktivt at udøve den pågældende virksomhed?
C 244/15

Appel iværksat den 3. marts 2022 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 21. december 2021 i sag T-796/19, HB mod Europa-Kommissionen

(Sag C-161/22 P)

(2022/C 244/18)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved J. Baquero Cruz, J. Estrada de Solà og B. Araujo Arce, som befuldmægtigede)

Den anden part i appelsagen: HB

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten den 21. december 2021 (sag T-796/19) ophæves, for så vidt som den afviste annullationssøgsmålet til prøvelse af Kommissionens afgørelse C(2019)7318 final af 15. oktober 2019 (domskonklusionens punkt 1), og pålagde Kommissionen at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne i sagen om foreløbige forholdsregler (domskonklusionens punkt 3).

— Sagen hjemvises til Retten med henblik på fornyet behandling.

— HB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.

Anbringender og væsentligste argumenter

Til støtte for appellen har Kommissionen fremsat tre anbringender.

Det første anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering: Retten så bort fra og gjorde bestemmelserne i den af Kommissionen trufne afgørelse under udøvelse af sine offentligretlige beføjelser i kontraktmæssig sammenhæng ineffektive ved at kvalificere disse foranstaltninger som kontraktmæssige foranstaltninger og ved at lade dem være undergivet den ret, der skal træffe afgørelse om kontraktforholdet. Denne fejlagtige retlige kvalificering har påvirket den appellerede doms præmis 62-87.

Det andet anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering for så vidt angår denne afgørelses artikel 1 (dommens præmis 62-73) og en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder. Ved at kvalificere den første artikel i afgørelsen, som fastslår HB’s ansvar i forbindelse med begåelsen af en uregelmæssighed i proceduren for tildeling af en kontrakt, gengav Retten de faktiske omstændigheder urigtigt og foretog en urigtig kvalificering af artikel 1 som værende kontraktmæssig.

Det tredje anbringende vedrører en fejlagtig retlig kvalificering for så vidt angår afgørelses artikel 2 og 3 (dommens præmis 74-83). Ved at kvalificere nedsættelsen af kontraktens pris til 0 EUR og ved at tilbagesøge de allerede udbetalte beløb handlede Kommissionen ikke i kontraktmæssig sammenhæng, men udøvede sine offentligretlige beføjelser. Retten tog fejl, da den sidestillede bestemmelserne i disse artikler med konsekvenserne af en annullation af en kontrakt ved svig eller mangler ved samtykket.