5.

Selv om man i øvrigt antog, at den anfægtede ordning var en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner og således omfattet af traktatens artikel 30, ville den fællesskabsretligt set være berettiget i henhold til traktatens artikel 36. Den er en bestanddel af den nationale konkurrenceret og hviler på hensynet til den offentlige orden og beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret i den førnævnte artikels forstand, uden på den anden side hverken at være et middel til forskelsbehandling eller en skjult begrænsning i betydningen i nævnte bestemmelses 2. pkt. I det foreliggende tilfælde kan man ikke sondre mellem »eksistens« og »udøvelse« af en industriel og kommerciel ejendomsret, fordi de anfægtede betegnelser, selv om de blev anvendt på udenlandske produkter, netop derved ville miste deres funktion som indirekte herkomstbetegnelser. Kommissionen fastholder i sin replik sin påstand om, at forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkninger ikke er knyttet til den faktiske udvikling af importen. Beviset for, at importen hæmmes, kan i øvrigt kun støttes på omtrentlige resultater og ved en henvisning til fortiden. I øvrigt indeholder de statistiske oplysninger, som den tyske regering har fremlagt vedrørende udviklingen af importen af brændevine af vin og af mousserende vine, ikke nogen konklusion. Forhøjelsen af importen mellem 1969 og 1970 skyldtes faktisk, at bestående kvantitative restriktioner blev fjernet — som krævet i traktatens artikel 33 — efter at de for brændevins vedkommende havde været skærpet ved et nationalt monopol af kommerciel karakter, som Kommissionen netop havde krævet ændret for at sikre liberaliseringen af handelen. For så vidt angår indførslerne i årene 1970 — 1973 må man ikke glemme, at overgangsordningen, som var nævnt i den anfægtede lov, i hvert fald i 1972 tillod anvendelsen af de tidligere betegnelser for import og salg af de pågældende produkter. De omtvistede foranstaltninger har allerede i 1972 i Tyskland været genstand for forskellige sager for den tyske forbundsforfatningsdomstol, og her. er det blevet påvist, at de er egnede til at skade de udenlandske producenter, der ikke fremstiller disse produkter. Kommissionen bestrider derefter relevansen af de spørgsmål, som ligger til grund for den af sagsøgte fremlagte opinionsundersøgelse, og henviser til: — at sprog- »betingelsen«, som er indeholdt i den anfægtede lov, er uforenelig med systemet med oprindelsesbetegnelser, ifølge hvilket området ikke må strækkes ud over nationale grænser, — at overgangsordningen ifølge § 75, stk. 6 i nævnte lov, der tillader, at man midlertidigt opretholder betegnelserne »Sekt« og »Weinbrand«, viser, at de omtvistede betegnelser tidli gere blev anvendt for importeret mousserende vin og brændevin af vin. Kommissionen fastholder på grundlag heraf sin påstand om, at disse betegnelser i handelspraksis udelukkende er artsbestemte. Dette er særlig klart i tilfældet med »Prädikatssekt«, som forbrugeren ikke anser for at indeholde en vis mængde indenlandske vine, men for en »Sekt« af usædvanlig kvalitet. I øvrigt fremgår det af Bundesfinanzhofs retspraksis fra før 1971, at omdannelsen af en betegnelse, som oprindelig går på kvaliteten, til en indirekte betegnelse for oprindelsen, kun er tilladt, når: — denne omdannelse i de pågældende fagkredse er slået »næsten enstemmigt« igennem (en procentsats på 74 % er ikke tilstrækkeligt hertil); — de pågældende fagfolk har haft mulighed for at udskille og sammenligne flere tilsvarende produkter. Ingen af disse betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Derfor er en opinionsundersøgelse, som den sagsøgte har forelagt, hverken nødvendig eller afgørende. Vedrørende den opfattelse, hvorefter de produkter, der er omfattet af de anfægtede betegnelser, har en karakteristisk og typisk (tysk) »bouquet«, støttes denne på betragtninger (indhold af indenlandske druer, fabrikationsmåde osv.), der er unøjagtige og ufuldstændige eller ikke tillader nogen slutning. For så vidt navnlig angår de betingelser, der kræves opfyldt ved fabrikationen, fremgår det af de pågældende bestemmelser, at der stilles de samme kvalitetsbetingelser for »Sekt« og»Qualitätsschaumwein«. I øvrigt er disse betingelser i Tyskland i den grad artsbestemte, at en mousserende vin, der sælges som »Sekt«, kan være fabrikeret efter de mest forskelligartede metoder. Under disse omstændigheder kan man tvivle på, om en »tysk bouquet« kan være karakteristisk for alle disse produkter og være fælles for dem. Kommissionen konkluderer, at direktiv nr. 70/50/EØF, selv om det ikke er bestridt, at det direkte kun vedrører de foranstaltninger med tilvarende virkning, som bestod, da traktaten trådte i kraft, dog er udtryk for den fortolkningspraksis, som er godkendt af medlemsstaterne, og som vedvarende er blevet fulgt af Kommissionen på dette område. Forbeholdet i direktivets artikel 2, stk. 3, litra s over for oprindelses- og herkomstbetegnelserne er en nærmere uddybning af undragelsen i artikel 36 til fordel for den industrielle og kommercielle ejendomsret. Dette direktiv kan ikke hjemle afvigelser fra forbudet i artikel 30,, som går ud over. rammerne for artikel 36, idet enhver »oprindelsesbetegnelse« og enhver »angivelse af afsendelsesstedet« skal betragtes i lyset og inden for grænserne af sidstnævnte artikel. De anfægtede betegnelser er imidlertid ikke retfærdiggjort ved traktatens artikel 36. For det første er de beføjelser, medlemsstaterne besidder inden for rammerne af denne artikel, ikke absolutte men støder på grænser opstillet af de forpligtelser, der følger af traktatens artikel 5. For det andet har foranstaltninger, der som de foreliggende begunstiger alle produkter af indenlandsk fabrikation af den pågældende art, en særlig restriktiv virkning på fællesmarkedets funktion. Så betydelige restriktioner er kun berettigede, hvis de er absolut uundgåelige, og hvis der ikke findes noget andet middel til at nå det ønskede formål. For det tredje er disse foranstaltninger en enkeltstående fornyelse og i strid med det oprettede system. Endelig, selv om man antog, at formålet med disse foranstaltninger er at beskytte de tyske producenter af »Sekt« og »Weinbrand« mod illoyal konkurrence samt forbrugerne mod at blive bedraget vedrørende produkternes oprindelse, viser det sig, at der ikke forelå nogen fare hverken for vildfarelse eller for bedrag i den situation, der forelå, før de anfægtede foranstaltninger blev truffet. I sin duplik henviser den tyske regering indledningsvis til, at Kommissionen i re plikken har indskrænket sig til det oprindelige klagepunkt om overtrædelse af artikel 12, stk. 2, litra b) i forordning nr. 816/70 vedrørende »mousserende vine«, og den påstår Kommissionen dømt til i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4 at afholde de udgifter, som hidrører fra den del af de indbragte klagepunkter, der er trukket tilbage. Regeringen bemærker yderligere, at Kommissionen viser en vis modvilje mod at argumentere på området for sin egen lovgivning og i en så vigtig sag som den foreliggende — med urette — synes at vige tilbage for en grundig undersøgelse af kendsgerningerne. Over for sagsøgtes bevistilbud og talrige dokumenter (responsa fra eksperter, opinionsundersøgelser osv.) nøjes sagsøgeren med en argumentation, som navnlig støttes på en abstrakt analyse af traktatens artikler 30-36. I øvrigt ville heller ikke en ændring af den anfægtede lovgivning efter Kommissionens ønsker (anvendelse af betegnelserne »Sekt« og »Weinbrand« også for indførte produkter) føre til brugbare resultater, da der i dette tilfælde ville opstå alvorlige prolemer med hensyn til »kontrol« af den retmæssige anvendelse af disse betegnelser i varehandelen inden for fællesmarkedet. I tilslutning til disse almindelige bemærkninger gør den tyske forbundsregering endnu følgende gældende: — Artikel 2, stk. 3, litra s) i direktiv nr. 70/50/EØF indeholder ikke vedrørende oprindelses- og herkomstbetegnelser nogen undtagelse fra traktatens artikel 30, der er støttet på artikel 36. Denne artikel i sin helhed viser, hvad man skal forstå ved en foranstaltning med tilsvarende virkning i traktatens forstand. En anden fortolkning af det nævnte direktiv — som den der er foreslået af Kommissionen — ville berøve artikel 5, stk. 1 enhver mening. — Diskussionen om de omstridte foranstaltningers »egnethed« til at begrænse indførslerne af de pågældende produkter er ikke til nogen nytte i den foreliggende sag. På grund af den lovbestemte undtagelse i artikel 2, stk. 3, litra s) i det nævnte direktiv drejer det sig i tilfælde af oprindelses- og herkomstbetegnelser slet ikke mere om spørgsmålet, hvorvidt de er foranstaltninger med tilsvarende virkninger i den i traktatens artikel 30 forudsatte betydning, da dette spørgsmål er besvaret benægtende i selve direktivet. — Selv om den usædvanlige importstigning i 1970 og det følgende år tildels skyldtes den liberalisering af handelen inden for fællesmarkedet, som var tilstræbt med traktaten, har importudviklingen bortset fra enkelte sæsonbetingede svingninger i lang tid vist en stadig stigende tendens (således årene 1966-1973). — Vedrørende argumentet om, at der på grund af den omstridte ordning i øjeblikket verserer et vist antal sager for Bundesverfassungsgericht, må man ikke lade ude af betragtning, at der på grund af særegenheder ved det tyske system hvert år inden for dette område indbringes et stort antal sager for denne ret. I øvrigt har disse sager endnu ikke nået stadiet for realitetsbehandling, og en anmodning om foreløbige retsmidler er i mellemtiden blevet forkastet af denne ret, fordi vinloven af 1971 om brændevin ikke har medført noget tab for de pågældende. Endelig er det af bevisgrunde ikke muligt i en sag for Domstolen at gøre de argumenter gældende, som parterne støtter sig på i en sag, der verserer for en anden ret. Domstolen skal afgøre, om de synspunkter, der er fremført i disse sager, kan være af betydning i det foreliggende tilfælde; i bekræftende tilfælde bør den suspendere den foreliggende sag, indtil Bundesverfassungsgericht har truffet endelig afgørelse. — De betegnelser, der er forbeholdt de indførte vine, har ikke nogen nedsættende betydning, der kan medføre forskelsbehandling af disse produkter. Udtrykket »Schaumwein« er kun en helt neutral kvalitetsbetegnelse: den svarer til begrebet »vin mousseux«, der i Frankrig er forbeholdt »normal« mousserende vin, som ikke er omfattet af betegnelsen »champagne«.Udtrykket brændevin svarer endvidere til det franske udtryk »eau-de-vie de vin« , som tilsvarende benyttes for brændevin af vin, der ikke er omfattet af betegnelsen cognac«.Ordet »Qualität« betegner klart er produkt af værdi og har som sådan ikke nogen nedsættende betydning. Ordet »Prädikatssekt« understreger endelig den særligt markante karakter af et produkt, hvis »tyske bouquet« er forstærket takket være et mindsteindhold af 60 % indenlandsk vin. Intet forhindrer i øvrigt, at man betegner det importerede produkt ved at benytte de nationale oprindelses- eller herkomstbetegnelser, på samme måde som det tyske produkt er forsynet med sin egen herkomstbetegnelse. — Kommissionen hævder med urette, at de betingelser, der stilles ved den anfægtede ordning for fabrikation af kvalitetsbrændevin og mousserende kvalitetsvin, er ens for indenlandske og udenlandske produkter. Tværtimod er de betingelser, der kræves opfyldt af de indenlandske produkter, strengere, hvilket netop skyldes kravet om, at der sikres produktet den »tyske bouquet«, som findes i »Sekt« og »Weinbrand«. Den tyske regering konkluderer således principalt, at den omtvistede ordning ikke er nogen foranstaltning med tilsvarende virkning men derimod i forhold til traktaten retfærdiggøres i kraft af artikel 2, stk. 1-3 i direktiv nr. 70/50/EØF. Vedrørende problematikken om traktatens artikel 36 bemærker den subsidært navnlig følgende: — ganske vist kan det forbehold til fordel for national kompetence, der findes i denne artikel, ikke anses for helt uindskrænket, men traktaten har dog inden for området for den industrielle og kommercielle ejendomsret givet den nationale lovgiver en tilstrækkelig frihed til at sikre en videre udvikling af den nationale ret, så længe det endnu ikke har været muligt at opnå en tilnærmelse af de indenlandske retsforskrifter til de fremgangsmåder, der er fastsat i traktaten. For at en national ordning kan være berettiget i henhold til artikel 36, skal den bygge på sagligt legitime grunde og må ikke misbruges således, at den hindrer samhandelen. I dette omfang er den anfægtede ordning berettiget. — Denne ordning, der indeholder strafferetlige sanktioner (§ 69, stk. 3, punkt 2), er samtidig en bestanddel af tysk »offentlig orden« og er derfor omfattet af traktatens artikel 36.