ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
I princippet kan der anvendes to kausalitetsteorier, når der er flere årsager til den samme skade, nemlig teorien om ækvivalente betingelser og teorien om adækvat årsagssammenhæng. I EU-retten er der en tendens til at lægge vægt på teorien om adækvat årsagssammenhæng. EU kan nemlig alene være ansvarlig for den skade, der er en tilstrækkelig direkte følge af den pågældende institutions retsstridige adfærd, og sagsøgeren skal godtgøre, at skaden ikke ville være indtrådt uden den begåede fejl, og at denne fejl er den afgørende årsag til den skade, der er lidt.

Når den adfærd, der foreholdes en institution, indgår i en mere omfattende proces, som tredjeparter har deltaget i, og når den umiddelbare årsag til den påståede skade er en af disse tredjeparters medvirken, påhviler det desuden Unionens retsinstanser at efterprøve, om denne medvirken var uundgåelig alene som følge af den foreholdte adfærd, eller om den tværtimod var udtryk for en selvstændig vilje. Hvis der er tale om en selvstændig vilje, tilkommer det retten at fastslå, at der ikke består nogen årsagsforbindelse. I øvrigt begrænser retspraksis vedrørende artikel 340, stk. 2, TEUF Unionens ansvar til skader, som er en direkte eller tilstrækkelig direkte følge af den pågældende institutions ulovlige adfærd, hvilket navnlig udelukker, at dette ansvar omfatter skader, som kun er en fjern følge af denne adfærd. I denne sammenhæng er den blotte omstændighed, at den ulovlige adfærd har udgjort en nødvendig betingelse for skadens opståen, således at forstå, at denne ikke ville være opstået, hvis ikke der var fulgt en sådan adfærd, ikke tilstrækkelig til at godtgøre en årsagsforbindelse.

Disse principper, som følger af retspraksis, udelukker imidlertid ikke kategorisk anvendelsen af teorien om ækvivalente betingelser og indebærer kun, at denne teori må afvises, hvis den fejl, som institutionen har begået, ligger fjernt fra skaden, og retten fastslår, at årsagsforbindelsen er blevet brudt. Hvis det omvendt antages, at skaden er en direkte eller tilstrækkelig direkte følge af institutionens fejl, og at denne fejl således ikke ligger så fjernt fra skaden, at årsagsforbindelsen er blevet brudt, kan Unionens retsinstanser bringe teorien om ækvivalente betingelser i anvendelse.

(jf. præmis 64 og 67-70)
Den omstændighed, at de anbringender, der er omfattet af klagen og stævningen, tilsigter at anfægte en retsakts materielle lovlighed eller – alternativt – dennes formelle lovlighed, gør det i øvrigt ikke muligt i sig selv at godtgøre, at disse anbringender kan anses for at have en snæver forbindelse med hinanden. Begreberne »materiel lovlighed« og »formel lovlighed« er nemlig for brede og abstrakte i forhold til det præcise formål med det pågældende klagepunkt med henblik på at sikre, at en sådan sammenhæng kan være til stede mellem anbringender, der udelukkende vedrører det ene eller det andet af disse begreber.

For at vurdere, om indsigelserne støtter sig på samme grundlag som det, de i klagen påberåbte indsigelser støtter sig på, kan Unionens retsinstanser i denne sammenhæng ikke støtte sig på den ene omstændighed, at et anbringende tilsigter at anfægte den materielle eller formelle lovlighed af en påklaget retsakt.

Gennemførelsen af reglen om overensstemmelse mellem stævningen og klagen såvel som prøvelsen af denne ved Unionens retsinstanser skal på én gang sikre den fulde overholdelse af på den ene side princippet om effektiv retsbeskyttelse, hvilket udgør et generelt princip i EU-retten, som er formuleret i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, således at den berørte part er i stand til med føje at anfægte en bebyrdende afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden, og på den anden side retssikkerhedsprincippet, således at den nævnte myndighed allerede fra klagestadiet kan være i stand til at påkende de kritikpunkter, som den berørte part retter mod den anfægtede afgørelse. Således må fortolkningen af disse begreber, idet det er nødvendigt, at sagsgenstanden og årsagen til tvisten ikke ændres i stævningen, for at gøre det muligt at nå frem til en mindelig løsning af uoverensstemmelserne ved allerede fra klagestadiet at gøre ansættelsesmyndigheden bekendt med den berørte parts kritikpunkter, ikke medføre en begrænsning i den berørte parts mulighed for med føje at kunne anfægte en bebyrdende afgørelse. Dette er grunden til, at begrebet tvistens genstand, der svarer til den berørte parts påstande, såvel som begrebet årsagen til tvisten, der svarer til den retlige og faktiske begrundelse for disse påstande, ikke bør fortolkes restriktivt.

I denne sammenhæng er en enkelt ændring af den retlige begrundelse for en indsigelse ikke tilstrækkeligt til at fastslå, at indsigelsen støttes på et nyt grundlag. Således kan flere retlige begrundelser underbygge én og samme påstand og følgelig én og samme årsag. Det forhold, at der i stævningen påberåbes tilsidesættelse af en specifik bestemmelse, der ikke blev påberåbt i forbindelse med klagen, medfører med andre ord ikke, at tvistens årsag af denne grund er blevet ændret. Der bør nemlig lægges vægt på den nævnte årsags substans og ikke alene på ordlyden af den retlige begrundelse, idet Unionens retsinstanser skal efterprøve, om der foreligger en snæver forbindelse mellem disse begrundelser, og om de i væsentlig grad knytter sig til de samme påstande.

(jf. præmis 57-60)

Henvisning til:

Retten: Kommissionen mod Moschonaki, præmis 82-85
Den i vedtægtens artikel 45 fastsatte pligt for ansættelsesmyndigheden til at foretage en sammenligning af fortjenesterne hos de tjenestemænd, som kan forfremmes, er et udtryk for såvel princippet om ligebehandling af tjenestemænd som princippet om tjenestemænds adgang til karriere, idet bedømmelsen af deres fortjenester således udgør det afgørende kriterium. I denne henseende bestemmer vedtægtens artikel 45, stk. 1, at ansættelsesmyndigheden ved sammenligningen af deres fortjenester ud over udtalelserne om tjenestemændene tager hensyn til brugen af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab, til og, efter omstændighederne, hvor stort et ansvar de har. Vedtægtens artikel 45, stk. 1, giver nævnte myndighed et vist skøn hvad angår den betydning, som myndigheden ved sammenligningen af fortjenester vil tillægge hvert af de tre kriterier, som er nævnt i denne bestemmelse, dog under hensyntagen til princippet om ligebehandling.

Ansættelsesmyndigheden kan i tilfælde af, at fortjenesterne hos de forfremmelsesværdige tjenestemænd er lige store på grundlag af de tre kriterier, der udtrykkeligt er nævnt i vedtægtens artikel 45, stk. 1, subsidiært tage andre hensyn til andre aspekter, såsom ansøgernes alder og deres anciennitet i lønklassen eller tjenestegrenen, i hvilket tilfælde disse kriterier kan have en afgørende betydning for ansættelsesmyndighedens valg.

(jf. præmis 43 og 44)

Henvisning til:

Retten: 12. februar 1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, præmis 24; Lopes mod Domstolen, præmis 133 og 138; 5. marts 1998, sag T-221/96, Manzo-Tafaro mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 115, og II, s. 307, præmis 17; 27. april 1999, sag T-283/97, Thinus mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 69, og II, s. 353, præmis 48 og 49; 18. september 2003, sag T-241/02, Callebaut mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 215, og II, s. 1061, præmis 44; 10. juni 2004, sag T-330/03, Liakoura mod Rådet, Sml. Pers. I-A, s. 191, og II, s. 859, præmis 46
3.

EU-ret–principper–ret til forsvar–kontradiktionsprincippet–overholdelse under en retssag–rækkevidde–retligt anbringende, som rejses af egen drift, uden forinden at have opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger herom–tilsidesættelse (Rettens procesreglement, art. 113) (jf. præmis 45)
Støttebegrebet som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF omfatter ikke blot positive ydelser såsom selve tilskuddene, men ligeledes de indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger. Alle statslige indgreb – uanset hvilken form de end måtte have – anses for støtte, hvis de direkte eller indirekte kan favorisere visse virksomheder eller er at betragte som en økonomisk fordel, som den begunstigede virksomhed ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår.

For at efterprøve, om den begunstigede virksomhed opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under normale markedsvilkår, skal Kommissionen foretage en fuldstændig gennemgang af alle de væsentlige elementer i den omtvistede transaktion og af dens sammenhæng, herunder af den begunstigede virksomheds situation og det pågældende marked.

I denne forbindelse bestod den metode, Kommissionen valgte til at fastslå, om et offentligt forskningsinstituts status som offentligt foretagende af industriel og kommerciel karakter havde givet foretagendet en økonomisk fordel ved at være begunstiget af en ubegrænset og implicit statsgaranti, i at undersøge den fordel, som var opstået i forholdet mellem dette institut og dets kreditorer.

Den fordel, der følger af en statsgaranti, som knytter sig til den virksomheds status, der er omfattet af garantien, kommer nemlig til udtryk i virksomhedens forhold til sine kreditorer. For at fastslå, at der foreligger en fordel i et konkret tilfælde, er det imidlertid en betingelse, at kreditorernes gunstigere behandling af den af garantien omfattede virksomhed og de byrder eller den fortjeneste, denne behandling letter eller forøger, bestemmes under hensyntagen til alle de væsentlige elementer i den omtvistede transaktion og dens sammenhæng, herunder den begunstigede virksomheds situation og det pågældende marked.

(jf. præmis 70, 71, 82, 83, 87 og 88)
Når Kommissionen gennemgår sagkyndige rapporter med henblik på at afgøre, om køberen kunne have opnået salgsprisen under normale markedsøkonomiske vilkår, påhviler det den at sammenligne den salgspris, som faktisk er blevet betalt, med de priser, der fremgår af de forskellige sagkyndige rapporter, og at vurdere, om den faktisk betalte pris afviger fra priserne i disse rapporter i et sådant omfang, at der er grundlag for at fastslå, at der er tale om statsstøtte. Denne metode gør det muligt at tage hensyn til den usikkerhed, der kan være forbundet med at fastsætte sådanne markedspriser, som i sagens natur sker efterfølgende.

Selv om Kommissionen, uden dog at være forpligtet hertil, kan søge bistand hos uafhængige sagkyndige, er den i øvrigt ikke fritaget for at vurdere disses arbejde. Det centrale og eksklusive ansvar for under Unionens retsinstansers kontrol at sikre overholdelsen af artikel 107 TEUF og gennemførelsen af artikel 108 TEUF påhviler nemlig Kommissionen og ikke de sagkyndige. Kommissionen er ikke forpligtet til blindt at forholde sig til resultaterne i en sagkyndig rapport, men den skal derimod efterprøve og bedømme de sagkyndiges arbejde.

(jf. præmis 90, 91 og 105)
4.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 36-42)
4.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 43-49)
3.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 42-48)
3.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 37-43)
3.

Karteller — forbud — direkte virkning — borgernes ret til at kræve erstatning for den lidte skade — nærmere regler for udøvelsen — overtrædelser, der er genstand for en afgørelse fra Kommissionen — afgørelsen har bindende karakter for de nationale domstole — rækkevidde — vigtigheden af, at afgørelsens konklusion er klar og præcis (art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296 TEUF; EØS-aftalen, art. 53; aftalen mellem EF og Schweiz om luftfart, art. 8; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 2 og art. 16, stk. 1) (jf. præmis 44-50)
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 10. maj 2012 – Amador López mod KHIM (AUTOCOACHING)

(Sag T-325/11)

»EF-varemærker – ansøgning om EF-ordmærket AUTOCOACHING – absolut registreringshindring – beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 20, 29 og 31-36)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 23. marts 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1665/2010-2) vedrørende en ansøgning om registrering af ordtegnet AUTOCOACHING som EF-varemærke.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 8. maj 2012 – Mizuno mod KHIM – Golfino (G)

(Sag T-101/11)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om EF-figurmærket G – det ældre EF-figurmærke G+ – relativ registreringshindring – risiko for forveksling – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 31, 68 og 73-76)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 15. december 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 821/2010-1) vedrørende en indsigelsessag mellem Golfino AG og Mizuno KK.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Rettens dom (Ottende Afdeling) af 2. maj 2012 – Universal Display mod KHIM (UniversalPHOLED)

(Sag T-435/11)

»EF-varemærker – international registrering, hvor Det Europæiske Fællesskab er designeret – ansøgning om EF-ordmærket UniversalPHOLED – absolut registreringshindring – beskrivende karakter – artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 207/2009)«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, som udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne en vares egenskaber [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 20-26, 30, 31, 39 og 40)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 18. maj 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 215/2011-2) vedrørende en ansøgning om registrering af ordtegnet UniversalPHOLED som EF-varemærke.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
16

Den 16. august 2010 indgav sagsøgeren i medfør af artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009 en klage over denne afgørelse til Harmoniseringskontoret. De grunde, der blev påberåbt til støtte for klagen, var i det væsentlige følgende: — De udpegede repræsentanter har et fristovervågningssystem for fornyelse af registreringen af de EF-varemærker, som de er ansvarlige for, som består af tre organer, som er uafhængige af hinanden (»kontrolsøjler«). — Den første søjle består af et advarselssystem, som via forudbestemte og kronologisk ordnede fortegnelser tre måneder forud for udløbet af den tiårige frist for fornyelse af registreringsperioden for varemærkerne gør opmærksom herpå. — Den anden søjle består i et register over frister for fornyelse af registreringen af varemærker, som den advokat, der er ansvarlig for at føre tilsyn med det pågældende varemærke for de udpegede repræsentanter, fører direkte. — Den tredje søjle består af håndteringen af påmindelsesmeddelelser sendt fra Harmoniseringskontoret til de udpegede repræsentanter i overensstemmelse med gennemførelsesforordningens regel 29. — De to første søjler, der er interne på de udpegede repræsentanters advokatkontor, fungerede af uforklarlige årsager ikke i det foreliggende tilfælde til trods for, at de blev forvaltet af omhyggelige og erfarne medarbejdere, som er underlagt regelmæssig kontrol. — Den tredje søjle fungerede ikke på grund af en fejl, der kunne tilskrives Harmoniseringskontoret, da det havde sendt påmindelsesmeddelelsen til sagsøgerens tidligere adresse og ikke til dennes udpegede repræsentanter. Harmoniseringskontorets fejl bør ikke komme den berørte part til skade. — W., der er sagsøgerens befuldmægtigede, som modtog påmindelsesmeddelelsen, og som er en erfaren leder, ville videresende den til en medarbejder hos de udpegede repræsentanter, sandsynligvis pr. e-mail, idet han dog ikke længere erindrer, om han gjorde det, eller om han sendte denne meddelelse til en forkert adresse. Under alle omstændigheder blev meddelelsen genfundet i sagsakterne for det pågældende varemærke i sagsøgerens lokaler, hvorfor de udpegede repræsentanter ikke havde modtaget den og følgelig ikke kunne reagere på fremsendelsen.
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 29. marts 2012 – Kaltenbach & Voigt mod KHIM (3D eXam)

(Sag T-242/11)

»EF-varemærker – international registrering – begæring om territorial udstrækning af beskyttelsen − figurmærket 3D eXam – absolut registreringshindring − beskrivende karakter og manglende fornødent særpræg − artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan tjene til at betegne egenskaber ved varen [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)] (jf. præmis 24-26 og 28-31)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 1. marts 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 2361/2010-2) vedrørende en begæring om territorial udstrækning af international registrering af figurmærket 3D eXam til at omfatte Den Europæiske Union.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
Rettens dom (Første Afdeling) af 9. marts 2012 – EyeSense mod KHIM – Osypka Medical (ISENSE)

(Sag T-207/11)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om EF-ordmærket ISENSE – det ældre nationale ordmærke EyeSense – relativ registreringshindring – risiko for forveksling – lighed mellem tegnene – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 17, 18 og 42-47)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 4. februar 2011 af Fjerde Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 1098/2010-4) vedrørende en indsigelsessag mellem EyeSense AG og Osypka Medical GmbH.

Konklusion

1) Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) frifindes.
27

Endvidere er den omstændighed, at ansøgeren ved eller burde vide, at en tredjemand i mindst én medlemsstat igennem lang tid har brugt et identisk eller lignende tegn for varer af samme eller lignende art, der giver anledning til forveksling med det tegn, der er søgt registreret, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til, at det kan fastslås, at ansøgeren var i ond tro (dommen i sagen Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, nævnt ovenfor i præmis 9, præmis 40). Når flere producenter på markedet bruger identiske eller lignende tegn for varer af samme eller lignende art, hvilket giver anledning til forveksling med det tegn, der er søgt registreret, kan det således ikke udelukkes, at ansøgeren med registreringen af dette tegn forfølger et legitimt formål (dommen i sagen Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, nævnt ovenfor i præmis 9, præmis 48). Som intervenienten har gjort opmærksom på, kan dette navnlig være tilfældet, når ansøgeren på tidspunktet for indgivelsen af registreringsansøgningen er vidende om, at en anden virksomhed gør brug af det varemærke, der er omfattet af denne registrering, ved over for sin kundekreds at skabe det indtryk, at virksomheden officielt distribuerer varer under dette varemærke, selv om den ikke har fået tilladelse hertil.
1)

Kommissionens afgørelse K(2010) 6754 endelig af 1. oktober 2010 annulleres, for så vidt som den fastslår, at fritagelse for importafgifter for et beløb på 531 985,59 EUR i henhold til artikel 239 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks ikke er berettiget.
Rettens dom (Fjerde Afdeling) af 7. februar 2012 – Run2Day Franchise mod KHIM – Runners Point (Run²)

(Sag T-64/11)

»EF-varemærker – indsigelsessag – ansøgning om EF-figurmærket Run² – de ældre EF-ord- og figurmærker RUN2DAY – det ældre Benelux-figurmærke RUN2DATE – relativ registreringshindring – risiko for forveksling – lighed mellem tegnene – artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009«

EF-varemærker – definition på og erhvervelse af et EF-varemærke – relative registreringshindringer – indsigelse fra indehaveren af et identisk eller lignende ældre varemærke, der er registreret for varer eller tjenesteydelser af samme eller lignende art – risiko for forveksling med det ældre varemærke [Rådets forordning nr. 207/2009, art. 8, stk. 1, litra b)] (jf. præmis 23 og 45-51)

Angående

Påstand om annullation af afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) (sag R 349/2010-1) vedrørende en indsigelsessag mellem Run2Day Franchise BV og Runners Point Warenhandels GmbH.

Konklusion

1) Afgørelse truffet den 11. november 2010 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 349/2010-1) annulleres.