Unionens institutioner har inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge. Domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning.

Hvad angår en omgåelse af antidumpingforanstaltninger bestemmer artikel 13, stk. 1, i antidumpinggrundforordningen nr. 384/96, at en sådan omgåelse består i en ændring i mønstret for handelen mellem tredjelande og Unionen, som skyldes praksis, forarbejdning eller bearbejdning, for hvilken der ikke foreligger nogen tilstrækkelig gyldig grund eller økonomiske begrundelse ud over indførelsen af tolden, hvor der foreligger beviser for skade eller for, at virkningerne af tolden undergraves i henseende til priserne på og/eller mængderne af samme varer.

Det fremgår i denne forbindelse af grundforordning nr. 384/96, at EU-lovgiver ikke har ønsket at indføre en lovsformodning, der gør det muligt direkte af de berørte parters manglende samarbejdsvilje at udlede, at der er tale om en omgåelse, og som følgelig fritager EU-institutionerne fra ethvert krav om bevisførelse, men henset til muligheden for at drage endog definitive konklusioner på grundlag af foreliggende faktiske oplysninger og for at behandle den part, der ikke samarbejder, eller som kun samarbejder delvist, mindre gunstigt, end hvis denne havde samarbejdet, har EU-institutionerne ret til på grundlag af en række samstemmende indicier at fastslå, at der er tale om omgåelse som omhandlet i nævnte forordnings artikel 13, stk. 1.

Et krav om, at importen fra et land pålagt antidumpingtold skal erstattes af import fra det land, der er omfattet af proceduren til modvirkning af omgåelse som en nødvendig betingelse for at kunne bevise, at der foreligger omgåelse, fremgår ikke af denne bestemmelse. Definitionen af »omgåelse« er desuden formuleret i meget brede vendinger, der giver EU-institutionerne et vidt skøn, eftersom der ikke findes nogen præcisering af arten af eller retningslinjerne for »ændring i mønstret for handelen mellem tredjelandene og Fællesskabet«.

Heraf følger, at Rådet har ført tilstrækkeligt bevis for, at der foreligger en ændring i mønstret for handelen mellem Kina, Thailand og Unionen, med henblik på vedtagelsen af forordning nr. 499/2009 om udvidelse af den endelige antidumpingtold på importen af håndbetjente palletrucks og væsentlige dele dertil med oprindelse i Folkerepublikken Kina, som indførtes ved forordning nr. 1174/2005, til at omfatte importen af samme vare afsendt fra Thailand, uanset om varen er angivet med oprindelse i Thailand eller ej, og at der ikke er tvivl om gyldigheden denne forordning.

Eftersom institutionerne i øvrigt lagde en række samstemmende indicier til grund for at fastslå, at der foreligger omgåelse af antidumpingtolden på importen af håndbetjente palletrucks og væsentlige dele dertil med oprindelse i Folkerepublikken Kina, imens de konstaterede, at ændringen i mønstret for handelen mellem Thailand og Unionen fandt sted lige efter indførelsen af antidumpingtolden på den nævnte import, er dette tidsmæssige sammenfald et vigtigt bevis for, at der er en logisk og rimelig sammenhæng mellem den store stigning i importen med oprindelse i Thailand og pålæggelsen af en antidumpingtold. I en situation med fuldstændig mangel på samarbejde under undersøgelsen af omgåelsen kan EU-institutionerne ligeledes på grundlag af indicier med rette konkludere, at der finder en praksis, forarbejdning eller bearbejdning sted i Thailand, der udelukkende har til formål at omgå den antidumpingtold, der er pålagt importen fra Kina. Heraf følger, at der var tale om en omgåelse af foranstaltningerne som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i antidumpinggrundforordningen nr. 384/96, således at der ikke kan rejses tvivl om gyldigheden af forordning nr. 499/2009.

(jf. præmis 30, 36, 47-50, 52 og 56-58 samt domskonkl.)