FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

L.A. GEELHOED

fremsat den 17. marts 2005 ( )

Sag C-522/03

Scania Finance France SA

mod

Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co.

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht München (Tyskland))

»Fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2 – anerkendelse af en udeblivelsesdom – forkyndelse af et indledende processkrift – anvendelse af lovgivningen i domsstaten – forkyndelse inden for domsstatens jurisdiktion«

I – Indledning

1. Denne præjudicielle forelæggelse fra Oberlandesgericht München (Tyskland) vedrører udtrykket »forskriftsmæssig forkyndelse« i artikel 27, nr. 2, i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager ( ).

II – Retsforskrifter

A – Bruxelles-konventionen

2. Bruxelles-konventionens bestemmelser om anerkendelse og fuldbyrdelse i en kontraherende stat af retsafgørelser, der er truffet i en anden kontraherende stat, findes i konventionens afsnit III (artikel 25-49).

3. I konventionens artikel 26, stk. 1 og 2, bestemmes, at »[r]etsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde. Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes [...]«.

4. Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, bestemmer, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes, »såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen«.

5. Artikel IV i protokollen til Bruxelles-konventionen bestemmer:

»De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.

Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De Europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget.«

6. Bruxelles-konventionens artikel 65 bestemmer, at protokollen til konventionen udgør en integrerende del heraf.

7. En sidste relevant bestemmelse er artikel 20 i Bruxelles-konventionen, der indgår i afsnit II om kompetence (afdeling 7 med overskriften »Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse«). Heri bestemmes:

»Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention.

Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage det indledende processkift i sagen eller en tilsvarende retsakt i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.

Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention.«

B – Haager-konventionen om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål (herefter»Haager-konventionen«) ( )

8. Haager-konventionen om forkyndelse i udlandet af dokumenter, undertegnet den 15. november 1965, tæller blandt dens kontraherende stater samtlige stater, der har tiltrådt Bruxelles-konventionen med undtagelse af Østrig. Konventionen gælder alle sager om civile eller kommercielle spørgsmål, hvor et retsligt eller udenretsligt dokument skal sendes til forkyndelse i udlandet ( ). Den fastsætter en primær forkyndelsesform, hvorefter den myndighed eller stævningsmand, som er kompetent efter lovgivningen i den stat, hvorfra dokumentet hidrører, sender dokumentet til en »central myndighed« i modtagerstaten. Således bestemmes det i artikel 5, nr. 1 og nr. 2, at:

»Den centrale myndighed i modtagerstaten foretager eller lader foretage forkyndelse af dokumentet enten

a) ved anvendelse af en af de fremgangsmåder, der i modtagerstatens lovgivning er foreskrevet for forkyndelse af dokumenter i indenlandske sager for personer, som opholder sig på dens territorium, eller

b) ved anvendelse af en særlig fremgangsmåde, som rekvirenten har anmodet om, forudsat at den ikke er uforenelig med modtagerstatens lovgivning.

Bortset fra det tilfælde, der er nævnt i første afsnit, litra b), kan forkyndelse af dokumentet altid ske ved aflevering til adressaten, hvis han modtager det frivilligt.

Skal forkyndelse ske i overensstemmelse med første afsnit, kan den centrale myndighed forlange, at dokumentet affattes på eller oversættes til det officielle sprog eller et af de officielle sprog i modtagerstaten.

Den del af anmodningen, som i overensstemmelse med det skema, der er vedhæftet denne konvention, indeholder et sammendrag af det dokument, der skal forkyndes, afleveres til adressaten sammen med dokumentet.«

9. Konventionen angiver flere alternative forkyndelsesmåder, såsom ved diplomatiske eller konsulære repræsentanter, med posten eller ved stævningsmænd, embedsmænd eller andre kompetente personer i modtagerstaten ( ). Konventionen giver tillige en stat ret til at modsætte sig anvendelsen af nogle af disse måder ( ).

10. Med konventionens artikel 15 og 16 tilsigtes det endvidere, med det formål at forlige sagsøgers og sagsøgtes respektive interesser og rettigheder, at beskytte sagsøgte ved sagens anlæg, og når der er afsagt en udeblivelsesdom. I artikel 15, hvortil Bruxelles-konventionens artikel 20, stk. 3, henviser, bestemmes:

»Når en stævning eller et tilsvarende dokument har skullet sendes til udlandet med henblik på forkyndelse efter denne konvention, og sagsøgte ikke er mødt, må dommeren ikke afgøre sagen, før det er fastslået, at:

a) dokumentet er forkyndt ved anvendelse af en af de fremgangsmåder, der har hjemmel i modtagerstatens lovgivning for forkyndelse af dokumenter i indenlandske sager for personer, som opholder sig på dens territorium, eller

b) dokumentet virkelig er blevet afleveret til sagsøgte eller på hans bopæl i overensstemmelse med en anden fremgangsmåde, som har hjemmel i konventionen,

og at forkyndelsen eller afleveringen i hvert af disse tilfælde har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen.

En kontraherende stat har adgang til at erklære, at dommeren, uanset bestemmelserne i denne artikels første afsnit, kan afgøre sagen, selv om erklæring om forkyndelse eller aflevering ikke er modtaget, hvis alle de følgende betingelser er opfyldt:

a) Dokumentet er blevet fremsendt på en af de måder, der har hjemmel i konventionen.

b) Et tidsrum, som dommeren anser for tilstrækkeligt i den enkelte sag, dog mindst seks måneder, er forløbet siden datoen for dokumentets fremsendelse.

c) Ingen erklæring har kunnet opnås til trods for, at ethvert rimeligt forsøg er blevet gjort for at opnå den gennem de kompetente myndigheder i modtagerstaten.

Uanset bestemmelserne i de foregående afsnit kan dommeren i påtrængende tilfælde træffe bestemmelse om en hvilken som helst foreløbig eller sikrende foranstaltning.«

11. Når en stævning eller et tilsvarende dokument skal sendes til udlandet til forkyndelse, kræver konventionens artikel 16 endvidere, at de kontraherende stater ændrer deres regler om tidsfrister for appel eller ophævelse af en dom for at tage højde for den situation, hvor en sagsøgt først får kendskab til sagen efter dommens afsigelse.

C – Nationale bestemmelser

12. I fransk ret sker forkyndelse af et dokument, der er rettet til en person med bopæl i udlandet, over for statsadvokaturen ved en formel form for forkyndelse, benævnt signification [artikel 683 og 684 i den nye »code de procedure civile« (lov om civilproces)], selv om der også kan bruges andre former for forkyndelse, som er fastsat i traktater.

13. Signification sker ved overgivelse ved en stævningsmand af to kopier af dokumentet til statsadvokaturen, der forsyner originalen med en forevisningspåtegning og fremsender kopierne af dokumentet til justitsministeriet med henblik på videresendelse (artikel 685). Stævningsmanden skal samme dag, eller senest den påfølgende hverdag, fremsende en bekræftet kopi af det forkyndte dokument til adressaten ved anbefalet skrivelse med anmodning om modtagerbevis (artikel 686). Denne metode benævnes remise au parquet og udgør en såkaldt signification interne fictive (intern fiktiv forkyndelse), idet forkyndelsen anses for at have fundet sted, når stævningsmanden har overgivet kopierne af dokumentet til den franske offentlige anklager, uanset om dokumentet rent faktisk er kommet frem til adressaten i udlandet ( ).

III – Faktiske omstændigheder

14. Ved dom af 8. september 2000 dømte cour d’appel d’Amiens Rockinger Spezialfabrik für Anhängerkupplungen GmbH & Co., der har hjemsted i München (Tyskland) (herefter »Rockinger«), til at betale 615 566,72 FRF til Scania Finance France (herefter »Scania«), der har hjemsted i Angers (Frankrig). På Scanias begæring forsynede Landesgericht München dommen med fuldbyrdelsespåtegning, og denne blev forskriftsmæssigt forkyndt for Rockinger den 15. april 2002.

15. I maj 2002 iværksatte Rockinger appel ved Oberlandesgericht München med påstand om annullation af fuldbyrdelsespåtegningen, da stævningen i den franske sag, på grundlag af hvilken der var afsagt udeblivelsesdom over Rockinger, ikke var blevet forkyndt forskriftsmæssigt for denne. Forkyndelsen var sket ved hjælp af den franske fremgangsmåde remise au parquet, som beskrevet under punkt 13 ovenfor. Selv om stævningen blev overbragt Rockinger af en tysk justitsfuldmægtig, afviste Rockinger at anerkende modtagelsen heraf, idet stævningen ikke var oversat til tysk. Rockinger modtog efterfølgende stævningen med posten, ligeledes uden oversættelse.

16. Oberlandesgericht München har besluttet at forelægge Domstolen følgende to spørgsmål ved begæring om præjudiciel afgørelse af 31. oktober 2003:

»1) Skal artikel 27, nr. 2, i Bruxelles-konventionen og artikel IV, stk. 1, i protokollen [...] fortolkes således, at en forkyndelse af et retsligt dokument for en sagsøgt, der på tidspunktet for forkyndelsen af det indledende processkrift har bopæl i en anden kontraherende stat end domsstaten, udelukkende skal gennemføres i henhold til de konventioner eller aftaler, der er indgået mellem de kontraherende stater?

2) For det tilfælde, at spørgsmål 1 besvares benægtende: Skal artikel 12 EF fortolkes således, at [en national lovgivning som den franske bestemmelse om remise au parquet er i strid med fællesskabsbestemmelserne]?«

17. I overensstemmelse med artikel 23 i Domstolens statut blev der indgivet skriftlige indlæg i nærværende sag af Scania, Rockinger, den tyske, den franske og den østrigske regering samt af Kommissionen.

IV – Gennemgang

A – Formaliteten

18. Rockinger gør gældende, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse i nærværende sag ikke tjener noget nyttigt formål og er unødvendig af en række grunde. Navnlig gør selskabet gældende, at fransk ret ikke tillader, at der på samme tid findes såvel de i artikel 683 i den franske code de procédure civile fastsatte forkyndelsesmåder som de i Haager-konventionen indeholdte. Rockinger mener, at fransk ret giver metoderne fastsat i Haager-konventionen forrang. Da sagsøger i hovedsagen efter Rockingers opfattelse ikke har overholdt bestemmelserne om forkyndelse i Haager-konventionen, bør den tyske ret alene af denne grund afvise anmodningen om fuldbyrdelse.

19. Disse argumenter synes ikke overbevisende. Som det fremgår af fast retspraksis, tilkommer det ikke Domstolen i forbindelse med et præjudicielt søgsmål at bedømme de faktiske omstændigheder i hovedsagen eller at undersøge en national rets begrundelse for en præjudiciel forelæggelse ( ). Anvendelsen af national ret påhviler den nationale retsinstans. Derfor bør sagen antages til realitetsbehandling.

B – Det første spørgsmål

20. Med det første spørgsmål ønsker Oberlandesgericht oplyst, om Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, og protokollens artikel IV, stk. 1, skal fortolkes således, at forkyndelse af et dokument for en sagsøgt med bopæl i udlandet kun kan ske på grundlag af bestemmelserne i konventioner eller aftaler, der er indgået mellem de kontraherende stater.

21. Som allerede nævnt fremgår det af artikel 27, nr. 2, at en udeblivelsesdom ikke kan anerkendes i en anden kontraherende stat, såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke »forskriftsmæssigt« er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen. Det første spørgsmål vedrører den rette fortolkning af »forskriftsmæssig forkyndelse« i henhold til denne bestemmelse, som præciseret i protokollens artikel IV.

22. Det bemærkes indledningsvis, at hverken forordning nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område ( ) eller forordning nr. 1348/2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager ( ) finder anvendelse i den foreliggende sag, eftersom de relevante faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted før disse forordningers ikrafttræden.

23. Ved besvarelsen af Oberlandesgerichts første spørgsmål skal der først og fremmest henses til de pågældende artiklers ordlyd. Eftersom artikel 27, nr. 2, ikke indeholder nogen definition af begrebet »forskriftsmæssig forkyndelse«, er ordlyden af protokollens artikel IV, stk. 1, af åbenbar betydning i denne henseende: »dokumenter [...] skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater [...]« ( ). Ordret fortolket medfører dette, at den nationale rets første spørgsmål skal besvares bekræftende. Ud fra en ligefrem læsning er det vanskeligt at se, hvorledes denne bestemmelse kan fortolkes således, at den tillader forkyndelse af dokumenter ved oversendelse til udlandet på andre måder end dem, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.

24. Efter min opfattelse passer dette endvidere med konventionens og aftalernes generelle opbygning og med ophavsmændenes bagvedliggende mål.

25. Formålet med artikel 27, nr. 2, er tydeligvis at beskytte retten til kontradiktion ved at søge at sikre, at sagsøgte, når der afsiges en udeblivelsesdom, har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten. Som sådan udgør artiklen en vigtig undtagelse fra den almindelige ånd i Bruxelles-konventionens afsnit III, hvorefter der, med ordvalget i Jenard-rapporten, »i så vid udstrækning som muligt [skal] etableres fri bevægelighed for domme« ( ). Således fastslog Domstolen i Klomps-dommen, at Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, har »til formål at sikre, at en retsafgørelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes på grundlag af konventionen, hvis sagsøgte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten« ( ).

26. For at sikre denne ret til kontradiktion må den pågældende retsinstans sikre sig, at to betingelser er opfyldt: For det første skal forkyndelsen for sagsøgte være »forskriftsmæssig«, og for det andet skal forkyndelsen være sket i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen ( ). Som allerede nævnt vedrører denne sag den rette fortolkning af den første af disse betingelser.

27. Artikel 27, nr. 2, afspejler hvad angår anerkendelse af retsafgørelser den tilsvarende bestemmelse i afsnit II i konventionen om kompetence, nemlig artikel 20. Denne artikel har et formål der svarer til formålet med artikel 27, nr. 2, som er »at sikre, at afgørelsen, såfremt sagsøgte ikke giver møde, træffes af en kompetent ret, og således give sagsøgte størst mulig retsbeskyttelse under hovedsagen« ( ). Balancen mellem dette formål og formålet om fri bevægelighed for retsafgørelser er, for så vidt angår sager, hvor det indledende processkrift skal sendes til udlandet, fastholdt i artikel 20, nr. 3, der inkorporerer de betingelser, der er fastsat ved artikel 15 i Haager-konventionen, som gengivet ovenfor.

28. Baggrunden for disse beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til såvel kompetence som anerkendelse og fuldbyrdelse blev bekræftet af Domstolen i Lancray-dommen. Domstolen understregede, at det med Bruxelles-konventionen ikke var tilsigtet at give en udtømmende definition af begrebet »forskriftsmæssig forkyndelse«, men at anvendelsen af dette begreb blev fastlagt i henhold til den lovgivning, der skulle anvendes af retten i domsstaten, herunder de relevante internationale konventioner:

»Bruxelles-konventionens bestemmelser [skal] uden at harmonisere medlemsstaternes forskellige ordninger vedrørende forkyndelse af retslige dokumenter i udlandet […] sikre en effektiv beskyttelse af sagsøgtes rettigheder. Af hensyn til denne sikring er prøvelsen af, at det indledende processkrift i sagen er forskriftsmæssigt forkyndt, betroet såvel retten i domsstaten som domstolen i anerkendelses- og fuldbyrdelsesstaten. Det må desuden konstateres, at Bruxelles-konventionen ikke indeholder bestemmelser om, efter hvilket lands lov denne prøvelse skal ske. Da de regler, der finder anvendelse på forkyndelsen af det indledende processkrift i sagen, er et led i proceduren for retten i domsstaten, kan spørgsmålet om, hvorvidt forkyndelsen har været forskriftsmæssig, kun besvares på grundlag af den for retten i domsstaten gældende lov, herunder i givet fald internationale konventioner på området« ( ).

29. Artikel IV i protokollen til Bruxelles-konventionen udgør en modifikation af princippet om, at spørgsmålet om »forskriftsmæssig forkyndelse« skal afgøres i henhold til gældende ret i domsstaten, idet artiklen giver en delvis beskrivelse af tilladte fremsendelsesmåder i tilfælde, hvor de inden- og udenretslige dokumenter skal forkyndes for personer i en anden kontraherende stat. Denne artikel fastsætter to fremsendelsesmåder: den første, der er nævnt ovenfor, i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater (artikel IV, stk. 1), den anden – forudsat modtagerstaten ikke officielt har modsat sig det – direkte mellem vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, og den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig, (artikel VI, stk. 2). Formuleringen »kan [...] ligeledes« i artikel IV, stk. 2, gør det klart, at disse to fremgangsmåder for fremsendelse er udtømmende.

30. Efter min opfattelse ville opbygningen af og formålet med artikel IV blive draget i tvivl, såfremt artikel IV skulle opfattes som værende ikke-udtømmende, dvs. at den skulle tillade andre fremgangsmåder for forkyndelse end dem, der er nævnt deri ( ).

31. Det skal tilføjes, at der ikke hermed menes, at artikel IV i protokollen til Bruxelles-konventionen kun tillader de forkyndelsesmåder, der udtrykkeligt og detaljeret er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem stater, der har tiltrådt Bruxelles-konventionen. Efter min opfattelse fremgår det klart, at artiklen tillader enhver forkyndelsesmåde, der tillades i sådanne konventioner eller aftaler, også selv om selve fremgangsmåden ikke udtrykkeligt og detaljeret fremgår heraf ( ). Dette vil f.eks. omfatte de »alternative« forkyndelsesmåder, som er tilladt i henhold til artikel 8-10 i Haager-konventionen.

32. Det tilkommer Oberlandesgericht at bedømme, om en af mulighederne i henhold til artikel IV i protokollen til konventionen finder anvendelse i den foreliggende sag. Det tilkommer navnlig ikke Domstolen at bedømme, om den franske ordning for forkyndelse ved remise au parquet opfylder kravene i Haager-konventionen eller kravene i enhver anden konvention, der måtte finde anvendelse. Domstolens kompetence i denne henseende er i medfør af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen udtrykkeligt begrænset til fortolkningen af selve konventionen, protokollen til konventionen og protokollen vedrørende fortolkningen af konventionen ( ).

33. Det første spørgsmål bør herefter besvares med, at Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, og artikel IV i dens protokol skal fortolkes således, at inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig på en anden kontraherende stats område, skal fremsendes enten 1) i overensstemmelse med konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater, som fastsat i artikel IV, stk. 1, i protokollen til konventionen, eller 2) forudsat modtagerstaten ikke officielt har modsat sig det, direkte mellem vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, og den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig, som fastsat i artikel VI, nr. 2, i protokollen til konventionen.

C – Det andet spørgsmål

34. Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, ønsker Oberlandesgericht med sit andet spørgsmål oplyst, om artikel 12 EF skal fortolkes således, at national lovgivning som den franske bestemmelse om remise au parquet er i strid med fællesskabsretten.

35. Henset til min besvarelse af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare dette spørgsmål. Det skal ikke desto mindre bemærkes, at enhver civil- eller handelsretlig tvist mellem parter, der har bopæl i forskellige jurisdiktioner, nødvendigvis indebærer potentielle konflikter mellem sagsøgers og sagsøgtes interesser; almindeligvis har hver part f.eks. en interesse i, at retsforhandlingerne foregår inden for den jurisdiktion, hvor vedkommende har bopæl. Med Bruxelles-konventionens bestemmelser tilsigtes det at foretage en afvejning af disse interesser. I tilfælde, hvor den relevante bestemmelse i konventionen præciserer den af ophavsmændene ønskede afvejning – som i den foreliggende sag – ville det undergrave bestemmelsens formål og konventionens mål om at fremme ensartethed og retssikkerhed ( ), såfremt bestemmelsen ikke fandt anvendelse, så snart denne afvejning kunne få negative følger for en part i en given sag.

V – Forslag til afgørelse

36. Følgelig er jeg af den opfattelse, at Domstolen skal besvare de af Oberlandesgericht forelagte spørgsmål således:

»Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, og artikel IV i dens protokol skal fortolkes således, at inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig på en anden kontraherende stats område, skal fremsendes

– i overensstemmelse med konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater, som fastsat i artikel IV, stk. 1, i protokollen til konventionen, eller

– forudsat modtagerstaten ikke officielt har modsat sig det, direkte mellem vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, og den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig, som fastsat i artikel VI, nr. 2, i protokollen til konventionen.«