Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Appel — anbringender — anbringender og argumenter, som blot gentager det for Retten påberåbte — manglende angivelse af den påberåbte retlige fejl — afvisning — [EF-traktaten, art. 168 A (nu art. 225 EF); EF-statutten for Domstolen, art. 51, stk. 1; Domstolens procesreglement, art. 112, stk. 1, litra c)]

2. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — begreb — retsakter, der fremkalder bindende retsvirkninger — manglende vedtagelse af et forslag til forordning om indførelse af en antidumpingtold — (EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF); Rådets forordning nr. 384/96, art. 6, stk. 9)

3. Annullationssøgsmål — akter, der kan være genstand for søgsmål — forordning om indførelse af endelig antidumpingtold og beslutning om at afslutte proceduren uden at indføre en antidumpingtold — betydning af, at proceduren er fastsat i en retsakt — ingen betydning — (EF-traktaten, art. 173 (efter ændring nu art. 230 EF))

4. Annullationssøgsmål — fysiske eller juridiske personer — retsakter, der berører dem umiddelbart og individuelt — forordning om indførelse af antidumpingtold — antagelse til realitetsbehandling af søgsmål anlagt af klagerne såvel som, i visse tilfælde, af producenterne, eksportørerne eller importørerne af de pågældende varer — (EF-traktaten, art. 173, stk. 4 (efter ændring nu art. 230, stk. 4, EF))

5. Institutionernes retsakter — begrundelse — pligt — rækkevidde — manglende vedtagelse af et forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold — (EF-traktaten, art. 190 (efter ændring nu art. 253 EF); Rådets forordning nr. 384/96, art. 9, stk. 4, og art. 21))

6. Ansvar uden for kontrakt — betingelser — generel retsakt — utilstrækkelig begrundelse — intet ansvar — (EF-traktaten, art. 190 og art. 215, stk. 2 (efter ændring nu art. 253 EF og art. 288, stk. 2, EF))

Sammendrag

1. Det fremgår af traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF), artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen og artikel 112, stk. 1, første afsnit, litra c), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand.

Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet – endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med – blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence.

(jf. præmis 46 og 47)

2. Der foreligger kun retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF), når foranstaltningerne har bindende retsvirkninger, som kan berøre sagsøgernes interesser. Retsakter, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig sådanne, som afslutter en intern procedure, kan principielt kun anfægtes, hvis det drejer sig om foranstaltninger, som definitivt fastlægger Kommissionens eller Rådets standpunkt som afslutning på denne procedure, modsat foreløbige foranstaltninger, der har til formål at forberede den endelige beslutning.

En retsakt, der ikke kan afføde retsvirkninger og heller ikke har til formål at skabe sådanne virkninger, kan ikke gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Ved afgørelsen af, om en anfægtet retsakt har sådanne virkninger, skal vægten lægges på dens indhold.

Det følger heraf, at Rådets manglende vedtagelse af et af Kommissionen fremsat forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, sammenholdt med udløbet af 15-månedersfristen, som er fastsat i artikel 6, stk. 9, i grundforordning nr. 384/96, der definitivt fastlagde Rådets synspunkt under den sidste etape af antidumpingproceduren, har alle de kendetegn, der er karakteristiske for en retsakt, der kan anfægtes i medfør af traktatens artikel 173, idet den afføder bindende retsvirkninger, der kan berøre de selskabers interesser, som har indgivet en klage på vegne af EF-erhvervsgrenen, der gav anledning til antidumpingsundersøgelsen.

(jf. præmis 54-56 og 65-67)

3. Antidumpingproceduren svarer på flere punkter til en administrativ procedure. På dette område handler Rådet nemlig inden for rammerne af en ordning, nemlig grundforordningen, som fastsætter klart definerede grænser for institutionernes beføjelser og yder de berørte erhvervsdrivende og deres faglige sammenslutninger proceduremæssige garantier. Rådet handler herved inden for en retlig ramme, som det har pålagt sig selv, og hvori de betingelser, hvorunder en antidumpingforordning skal vedtages, samt det skøn, Rådet har ved afgørelsen af, om sådanne foranstaltninger skal træffes eller ej, er præciseret.

Det følger heraf, at der ved Fællesskabets retsinstanser kan anlægges sag ikke alene til prøvelse af forordninger om indførelse af en endelig antidumpingtold, der vedtages som afslutning på antidumpingproceduren, men også til prøvelse af Kommissionens eller Rådets beslutninger om at afslutte antidumpingproceduren uden at indføre en antidumpingtold.

(jf. præmis 69-72)

4. Selv om forordninger om indførelse af antidumpingtold på grundlag af deres karakter og rækkevidde er almengyldige, idet de finder anvendelse på de erhvervsdrivende i almindelighed, kan de dog ikke alene berøre EF-producenter individuelt i disses egenskab af klagere, men under visse omstændigheder også producenter og eksportører af det pågældende produkt, der hævdes at have praktiseret dumping, samt, under visse omstændigheder, importørerne af det pågældende produkt.

(jf. præmis 73)

5. Den begrundelse, som kræves i henhold til traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF), skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en beslutnings begrundelse opfylder kravene efter traktatens artikel 190, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område.

Når Rådet beslutter ikke at vedtage et forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, påhviler det Rådet at give en tilstrækkelig begrundelse, hvoraf det klart og utvetydigt fremgår, hvorfor dette forslag i lyset af grundforordningens bestemmelser ikke skal vedtages.

Når det følger af artikel 9, stk. 4, i grundforordning nr. 384/96, at »Rådet træffer [...] afgørelse om indførelse af en endelig antidumpingtold«, når »det af den endelige konstatering af de faktiske omstændigheder fremgår, at der finder dumping sted og forvoldes skade som følge heraf, og det af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabets interesser er påkrævet at gribe ind i henhold til samme forordnings artikel 21«, forudsætter en overholdelse af begrundelsespligten, at det fremgår af den retsakt, hvorved Rådet beslutter ikke at vedtage et forslag til forordning om indførelse af en endelig antidumpingtold, at der ikke finder dumping sted eller forvoldes skade som følge heraf, og at det heller ikke af hensyn til beskyttelsen af Fællesskabet interesser er påkrævet at gribe ind.

(jf. præmis 88-91)

6. Fællesskabsretten anerkender en ret til erstatning, såfremt tre betingelser er opfyldt, nemlig at den bestemmelse, der er overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder, at overtrædelsen er tilstrækkelig kvalificeret, og at der er en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af den forpligtelse, der påhviler den, der har udstedt retsakten, og de skadelidtes tab.

Ligesom Fællesskabet ikke kan ifalde ansvar, blot fordi en retsakt eventuelt ikke er begrundet, er den omstændighed, at en retsakt, der afslutter en sådan procedure, ikke er tilstrækkeligt begrundet, heller ikke i sig selv tilstrækkelig til, at Fællesskabet ifalder ansvar.

(jf. præmis 97-99)