ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Inden for rammerne af en sag ved et forvaltningsorgan vedrørende en anmodning om genoptagelse af en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig som følge af en dom afsagt af en ret, der traf afgørelse som øverste instans, og denne dom i betragtning af en efterfølgende praksis fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, er det ifølge fællesskabsretten ikke et krav, at sagsøgeren i hovedsagen har gjort fællesskabsretten gældende under den nationale retssag, han har anlagt til prøvelse af denne afgørelse. Selv om fællesskabsretten ikke kræver, at et forvaltningsorgan i princippet kan være forpligtet til at genoptage en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig, kan særlige omstændigheder ikke desto mindre i henhold til samarbejdsprincippet ifølge artikel 10 EF indebære, at et sådant organ er forpligtet til at genoptage en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig, for at tage hensyn til en fortolkning af en relevant fællesskabsretlig bestemmelse, der er foretaget efterfølgende af Domstolen. Blandt de betingelser, der kan danne grundlag for en sådan pligt til genoptagelse, kan den — hvorefter dommen afsagt af retten i øverste instans, hvorved den anfægtede forvaltningsafgørelse blev endelig, i betragtning af at en efterfølgende afgørelse fra Domstolen er baseret på en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der blev foretaget, uden at Domstolen var blevet forelagt en præjudiciel anmodning — ikke fortolkes således, at den pålægger parterne en forpligtelse til for den nationale ret at fremføre det pågældende punkt i fællesskabsretten. Det er herved tilstrækkeligt, at de pågældende dele af fællesskabsretten, hvis fortolkning viser sig at have været urigtig i lyset af en dom, der efterfølgende er blevet afsagt af Domstolen, enten er blevet vurderet af den nationale ret, der træffer afgørelse i øverste instans, eller kunne have været rejst ex officio af denne. Selv om de nationale retter ikke i henhold til fællesskabsretten er forpligtet til ex officio at tage et anbringende om tilsidesættelse af fællesskabsretlige bestemmelser under påkendelse, når gennemgangen af dette anbringende indebærer, at de må fravige forhandlingsprincippet, har disse retter imidlertid pligt til ex officio at inddrage anbringender, der støttes på bindende fællesskabsregler, når de i henhold til national ret er forpligtet til eller har mulighed for at inddrage anbringender, der støttes på en bindende national retsregel.

(jf. præmis 37-39 og 44-46 samt domskonkl. 1)
Sag C-450/06

Varec SA

mod

État belge

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (Belgien))

»Offentlige kontrakter — klage — direktiv 89/665/EØF — effektiv klageordning — begreb — ligevægt mellem kontradiktionsprincippet og retten til respekt af forretningshemmeligheder — beskyttelse fra den instans, som er ansvarlig for klageprocedurer, af oplysninger, som afgives af erhvervsdrivende«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 25. oktober 2007 I - 583

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 14. februar 2008 I - 601

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter – direktiv 89/665 – kontradiktionsprincippet – overensstemmelse med beskyttelsen af forretningshemmeligheder – instanser ansvarlige for klageprocedurer

(Rådets direktiv 89/665, art. 1, stk. 1, og 93/36, art. 15, stk. 2)

Artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter, som affattet ved direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, sammenholdt med artikel 15, stk. 2, i Rådets direktiv 93/36/EØF af 14. juni 1993 om samordning af fremgangsmåderne ved offentlige indkøb, som ændret ved direktiv 97/52, skal fortolkes således, at den instans, som er ansvarlig for de i førnævnte artikel 1, stk. 1 omhandlede klageprocedurer, skal sikre overholdelse af fortrolighed og retten til beskyttelse af forretningshemmeligheder, som indgår i de sagsakter, der er forelagt denne instans af sagens parter, bl.a. af den ordregivende myndighed, hvorved den kompetente instans selv kan have kendskab til og tage sådanne oplysninger i betragtning. Inden for rammerne af en beslutning truffet af en ordregivende myndighed vedrørende en procedure for indgåelse af en offentlig kontrakt indebærer kontradiktionsprincippet således ikke, at parterne har en ubegrænset og ubetinget adgang til alle de oplysninger vedrørende den pågældende procedure for indgåelse, som er indgivet til den instans, som er ansvarlig for klageprocedurer. Tværtimod må denne aktindsigt afvejes over for andre erhvervsdrivendes rettigheder til at opnå beskyttelse af deres fortrolige oplysninger og forretningshemmeligheder. Det tilkommer denne instans at afgøre, i hvilket omfang og efter hvilken fremgangsmåde fortroligheden skal sikres i forbindelse med de omhandlede oplysninger, henset til kravene til en effektiv retsbeskyttelse og sagens parters ret til kontradiktion, og en domstolsprøvelse eller en klage indbragt for en instans, som er en ret i henhold til artikel 234 EF, således at det sikres, at proceduren i sin helhed overholder retten til en retfærdig rettergang.

(jf. præmis 51 og 55 samt domskonkl.)
I en situation, hvor en begæring støttet på artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF bedømmes, efter at Kommissionen har vedtaget en positiv beslutning, skal den nationale domstol, uafhængigt af konstateringen af, at den omhandlede støtte er forenelig med fællesmarkedet, træffe afgørelse om gyldigheden af gennemførelsesforanstaltningerne og om tilbagesøgningen af den økonomiske støtte, der er tildelt. I et sådant tilfælde pålægger fællesskabsretten den nationale domstol at træffe passende foranstaltninger for effektivt at afhjælpe virkningerne af ulovligheden. Fællesskabsretten pålægger imidlertid selv ikke i fraværet af særlige omstændigheder den nationale domstol en forpligtelse til at anordne tilbagesøgning af hele den ulovlige støtte.

Artikel 88, stk. 3, sidste punktum, EF er nemlig begrundet i det bevarende formål at sikre, at der kun gennemføres støtte, der er forenelig med fællesmarkedet. Med henblik på at nå dette mål gennemføres en påtænkt støtte ikke, førend enhver tvivl om støttens forenelighed er fjernet ved Kommissionens endelige beslutning. Hvis Kommissionen vedtager en positiv beslutning, vil det formål ikke blive bragt i fare ved en for tidlig udbetaling af støtten. Set fra andre erhvervsdrivende end støttemodtagerens side medfører støttens ulovlighed i så fald dels, at de udsættes for den risiko, der dog ikke blev realiseret, at en uforenelig støtte gennemføres, dels at de i givet fald undergives de konkurrencemæssige virkninger af en forenelig støtte på et tidligere tidspunkt, end de ellers ville have gjort. Hvad angår støttemodtageren vil den utilbørlige fordel have bestået i dels, at den pågældende ikke betalte renter, der skulle have været erlagt af det omhandlede beløb svarende til den forenelige støtte, hvis han havde måttet låne beløbet på markedet i afventning af Kommissionens beslutning, dels en forbedring af den pågældendes konkurrencemæssige stilling over for andre erhvervsdrivende på markedet, så længe ulovligheden varer. Den nationale domstol skal således i henhold til fællesskabsretten pålægge støttemodtageren at betale renter for den periode, hvor der forelå ulovlighed.

Den nationale domstol kan i givet fald inden for rammerne af sin nationale lovgivning endvidere anordne tilbagesøgning af ulovlig støtte, uden at det har betydning for medlemsstatens ret til på et senere tidspunkt på ny at gennemføre støtten. Den kan endvidere foranlediges til at tage stilling til påstande om erstatning for tab lidt som følge af støtteforanstaltningens ulovlige karakter.

(jf. præmis 45-53 og 55 samt domskonkl. 1)
Artikel 23, stk. 1, artikel 32 og artikel 36, stk. 1, i direktiv 92/50 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige tjenesteydelsesaftaler, som ændret ved direktiv 97/52, er til hinder for, at den ordregivende myndighed inden for rammerne af en udbudsprocedure tager tilbudsgivernes erfaring, deres personale og udstyr samt deres evne til at gennemføre undersøgelsen inden for den fastsatte tid i betragtning, ikke som »kriterier for kvalitativ udvælgelse«, men som »kriterier for tildeling af ordren«.

Selv om dette direktiv ikke udelukker, at efterprøvningen af tilbudsgivernes kvalifikationer og tildelingen af kontrakten kan finde sted samtidig, er de to processer ikke desto mindre særskilte og omfattet af forskellige regler. Efterprøvningen af tilbudsgivernes kvalifikationer foretages i overensstemmelse med kriterierne for økonomisk, finansiel og teknisk kapacitet som anført i nævnte direktivs artikel 31 og 32, mens tildelingen af ordren derimod finder sted på grundlag af de kriterier, der er opregnet i samme direktivs artikel 36, stk. 1, dvs. den laveste pris eller det økonomisk mest fordelagtige bud.

(jf. præmis 26-28 og 32)
Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 24. januar 2008 — Adam mod Kommissionen

(sag C-211/06 P)

»Appel — tjenestemænd — løn — udlandstillæg — betingelsen i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i vedtægtens bilag VII — begrebet »tjeneste for en anden stat««

Tjenestemænd — løn — udlandstillæg — betingelser for tildeling — tjeneste for en anden stat eller en international organisation [tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 44-49)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 22. februar 2006, Adam mod Kommissionen (sag T-342/04), hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om annullation af dens afgørelse af 22. september 2003 om ikke at yde sagsøgeren det udlandstillæg, der er fastsat i artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

Konklusion

1) Appellen forkastes.

2) Herta Adam betaler sagens omkostninger.

Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 24. januar 2008 — Adam mod Kommissionen

(sag C-211/06 P)

»Appel — tjenestemænd — løn — udlandstillæg — betingelsen i artikel 4, stk. 1, litra a), andet led, i vedtægtens bilag VII — begrebet »tjeneste for en anden stat««

Tjenestemænd — løn — udlandstillæg — betingelser for tildeling — tjeneste for en anden stat eller en international organisation [tjenestemandsvedtægten, bilag VII, art. 4, stk. 1, litra a)] (jf. præmis 44-49)

Angående

Appel af dom afsagt af Retten i Første Instans (Første Afdeling) den 22. februar 2006, Adam mod Kommissionen (sag T-342/04), hvorved Retten frifandt Kommissionen for en påstand om annullation af dens afgørelse af 22. september 2003 om ikke at yde sagsøgeren det udlandstillæg, der er fastsat i artikel 4 i bilag VII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber.

Konklusion

1) Appellen forkastes.
Sag C-257/06

Roby Profumi Srl

mod

Comune di Parma

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione)

»Artikel 28 EF — direktiv 76/768/EØF — beskyttelse af sundheden — kosmetiske midler — import — meddelelse til importstatens myndigheder af oplysninger vedrørende kosmetiske midler«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 24. januar 2008 I - 191

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – kosmetiske midler – emballering og etikettering – direktiv 76/768

(Art. 30 EF; Rådets direktiv 76/768, art. 7)

Artikel 7 i direktiv 76/768 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om kosmetiske midler, som ændret ved direktiv 93/35, er ikke til hinder for en national bestemmelse, som med henblik på hurtig og korrekt lægebehandling i tilfælde af helbredsforstyrrelse pålægger importøren af kosmetiske midler at meddele sundhedsministeriet og regionen virksomhedens (firma)navn, dens hovedsæde og hovedsædet for fabrikationsenheden samt en udtømmende og detaljeret liste over de anvendte og de i disse midler indeholdte stoffer.

En sådan underretningspligt står i rimeligt forhold til formålet om beskyttelse af menneskers sundhed, der er omhandlet i stk. 3 i nævnte artikel 7, så snart som den sikrer, at de kompetente nationale myndigheder har detaljerede oplysninger om det pågældende middel til deres rådighed.

(jf. præmis 24 og 25 samt domskonkl.)
En ydelse til efterladte er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/78 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv, såfremt denne ydelse tildeles i henhold til en erhvervstilknyttet pensionsforsikringsordning, administreret af en pensionskasse for en særlig kategori af arbejdstagere, såfremt denne ordning har sin oprindelse i en kollektiv arbejdsoverenskomst, som har til formål at supplere de sociale ydelser, der udbetales i henhold til de nationale bestemmelser, som finder generel anvendelse, såfremt denne ordning udelukkende er finansieret af arbejdstagerne og arbejdsgiverne i den omhandlede erhvervsgren, hvor enhver offentlig finansiering er udelukket, og ifølge denne overenskomst omfatter denne kategori af arbejdstagere, og såfremt størrelsen af den omhandlede ydelse er fastlagt ud fra varigheden af medlemskabet for den arbejdstager, hvis ægtefælle modtager ydelsen, og ud fra størrelsen af de samlede bidrag, arbejdstageren har indbetalt i løbet af medlemskabet.

En sådan ydelse er derfor løn som omhandlet i artikel 141 EF, og denne konklusion anfægtes ikke af, at pensionskassen er et offentligt organ, eller af den lovpligtige karakter af medlemskab af den ordning, der giver ret til den omhandlede efterladteydelse.

(jf. præmis 49-51, 53-57 og 61 samt domskonkl. 1)
Sag C-331/06

K.D. Chuck

mod

Raad van Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank te Amsterdam)

»Alderdomsforsikring — arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat — socialsikringsbidrag — forskellige perioder — forskellige medlemsstater — beregning af forsikringsperioder — pensionsansøgning — bopæl i et tredjeland«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat J. Mazák fremsat den 16. januar 2008 I - 1959

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 3. april 2008 I - 1975

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – alderdomsforsikring og forsikring ved dødsfald – beregning af ydelserne

(Rådets forordning nr. 1408/71, art. 10 og art. 48, stk. 2)

Artikel 48, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 631/2004, pålægger den kompetente institution i den medlemsstat, hvor denne arbejdstager, der er statsborger i en anden medlemsstat, senest har haft bopæl — ved beregning af alderspension for denne arbejdstager, som på tidspunktet for ansøgningen om pensionsudbetaling har bopæl i et tredjeland — at tage hensyn til de perioder, hvor arbejdstageren har arbejdet i en anden medlemsstat, på samme betingelser, som om arbejdstageren fortsat havde bopæl på Fællesskabets område.

Den konkrete udbetaling af alderspension er dog fortsat underlagt bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, hvor den udbetalende institution er hjemmehørende. Artikel 10 i forordning nr. 1408/71 indfører nemlig et retskrav på at få udbetalt pension i enhver medlemsstat, og hverken forordningen eller fællesskabsretten forpligter medlemsstaterne til at udbetale pension til ikke-medlemsstater.

(jf. præmis 38 og 39 samt domskonkl.)
Med henblik på at kontrollere, om den medlemsstat, som har opkrævet tolden, er kompetent, tilkommer det den forelæggende ret at afgøre, om det på det tidspunkt, hvor det blev konstateret, at forsendelsen ikke var blevet frembudt for bestemmelsesstedet, kunne fastslås, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden var begået. Er dette tilfældet, gør bestemmelserne i artikel 203, stk. 1, og artikel 215, stk. 1, i forordning nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks det muligt at udpege den stat, på hvis område den første overtrædelse eller uregelmæssighed, som kan anses for at udgøre en unddragelse fra toldtilsyn, er begået, som kompetent til at opkræve toldskylden. Kan det derimod ikke fastslås, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden er begået, er det den medlemsstat, hvorunder afgangsstedet henhører, som er kompetent til at opkræve tolden i henhold til bestemmelserne i artikel 378 og 379 i forordning nr. 2454/93 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2913/92. Gennemførelsesforordningens artikel 378, stk. 1, fastsætter således, at med forbehold af bestemmelserne vedrørende fastlæggelse af stedet for toldskyldens opståen i toldkodeksens artikel 215 gælder det, at er en forsendelse ikke blevet frembudt for bestemmelsesstedet, og kan det ikke fastslås, hvor en overtrædelse eller en uregelmæssighed er begået, anses overtrædelsen eller uregelmæssigheden for at være begået i den medlemsstat, som afgangsstedet henhører under, eller i den medlemsstat, som grænseovergangsstedet ved indpassagen til Fællesskabet henhører under, og hvortil der er indgivet en grænseovergangsattest, medmindre der inden for den i gennemførelsesforordningens artikel 379, stk. 2, fastsatte frist enten føres bevis for, at forsendelsen er gennemført forskriftsmæssigt, eller det påvises, hvor overtrædelsen eller uregelmæssigheden faktisk er begået.

(jf. præmis 30 og 36 samt domskonkl. 1)
Sag C-444/06

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Spanien

»Traktatbrud — direktiv 89/665/EØF — offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter — klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige kontrakter«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 3. april 2008 I - 2047

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – klageprocedurer i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter – direktiv 89/665 – pligt for medlemsstaterne til at fastsætte en klageprocedure for beslutninger om tildeling af kontrakter

[Rådets direktiv 89/665, art. 2, stk. 1, litra a) og b), og art. 2, stk. 6, andet afsnit]

En medlemsstat, hvis lovgivning ikke fastsætter en ufravigelig frist for den ordregivende myndighed til at meddele alle de bydende afgørelsen om tildeling af kontrakten og ikke fastsætter en ufravigelig ventetid mellem tildelingen af kontrakten og dens indgåelse, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), og b), i direktiv 89/665 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelsen af klageprocedurerne i forbindelse med indgåelse af offentlige indkøbs- samt bygge- og anlægskontrakter.

Artikel 2, stk. 1, litra a) og b), sammenholdt med artikel 2, stk. 6, andet afsnit, i direktiv 89/665, skal nemlig fortolkes således, at medlemsstaterne med hensyn til den afgørelse, som den ordregivende myndighed træffer inden kontraktindgåelsen, og ved hvilken ordregiveren vælger den bydende, der har deltaget i udbudsproceduren, og med hvem han indgår kontrakt, altid er forpligtet til at indføre en klageprocedure, i hvilken klageren, såfremt betingelserne er opfyldt, kan få ordregiverens afgørelse kendt ugyldig, uanset muligheden for at få tilkendt erstatning, når kontrakten er blevet indgået. Den fuldstændige retsbeskyttelse, der i henhold til klagedirektivets artikel 2, stk. 1, skal ydes inden indgåelsen af kontrakten, forudsætter særligt en pligt til at underrette tilbudsgiverne om afgørelsen om tildeling inden indgåelsen af kontrakten, således at disse råder over en reel adgang til rekurs. Denne beskyttelse foreskriver en pligt til at indrømme adgang for de fravalgte tilbudsgivere til i rette tid at få efterprøvet spørgsmålet om tildelingsafgørelsens gyldighed. Henset til kravet om den effektive virkning for direktiv 89/665, hvis formål er at sikre at de af de ordregivende myndigheder trufne ulovlige beslutninger effektivt og hurtigst muligt kan påklages, må der følgelig indrømmes en rimelig frist fra det tidspunkt, hvor afgørelsen om tildeling meddeles de fravalgte tilbudsgivere, til det tidspunkt hvor aftalen indgås, særligt med henblik på at give disse adgang til at fremsætte en begæring om foreløbige forholdsregler frem til tidspunktet for kontraktens indgåelse.

(jf. præmis 37-39, 44 og 58 samt domskonkl. 1)
—

idet det ikke for så vidt angår regionen Vallonien har vedtaget alle praktisk gennemførlige sikkerhedsforanstaltninger i overensstemmelse med artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 2037/2000 for at undgå og minimere udsivning af kontrollerede stoffer, samt idet det ikke har foretaget årlig kontrol for at konstatere, hvorvidt der er sket udsivning.
Sag C-103/06

Philippe Derouin

mod

Union pour le recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales de Paris — Région parisienne (Urssaf de Paris — Région parisienne)

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal des affaires de sécurité sociale de Paris)

»Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende — forordning (EØF) nr. 1408/71 — selvstændige erhvervsdrivende, der er bosat og udøver virksomhed i Frankrig — det generelle socialsikringsbidrag — bidrag til dækning af underskuddet på de sociale sikringsordninger — hensyntagen til indtægter, som oppebæres og beskattes i en anden medlemsstat i henhold til en dobbeltbeskatningsoverenskomst«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat P. Mengozzi fremsat den 18. oktober 2007 I - 1855

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 3. april 2008 I - 1880

Sammendrag af dom

Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende – medlemsstaternes kompetence til at udforme deres sociale sikringsordninger

(Rådets forordning nr. 1408/71)

Forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 307/1999, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en medlemsstat, hvis sociallovgivning alene finder anvendelse på en selvstændig erhvervsdrivende, der er bosat i medlemsstaten, udelukker indtægter, som den selvstændige erhvervsdrivende har oppebåret i en anden medlemsstat, fra beregningsgrundlaget for bidrag såsom det generelle socialsikringsbidrag og bidraget til dækning af underskuddet på de sociale sikringsordninger, navnlig når dette sker i forbindelse med anvendelse af en dobbeltbeskatningsoverenskomst vedrørende indkomstbeskatning.

(jf. præmis 32 og domskonkl.)
Artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved forordning nr. 2082/93, medfører en forpligtelse for medlemsstaterne til at kræve midler tilbagebetalt, som er gået tabt på grund af misbrug eller forsømmelighed, uden at det er nødvendigt, at national ret hjemler en beføjelse hertil.

Tilbagesøgningen af midler, der er gået tabt på grund af misbrug eller forsømmelighed, skal ske på grundlag af artikel 23, stk. 1, i forordning nr. 4253/88 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter, som ændret ved forordning nr. 2082/93, og i overensstemmelse med reglerne i national ret, dog forudsat, at anvendelsen af national ret ikke begrænser fællesskabsrettens anvendelse og effektivitet og ikke i praksis umuliggør tilbagesøgningen af de beløb, som er udbetalt med urette. Det tilkommer den nationale ret at sikre, at fællesskabsretten overholdes fuldt ud ved om nødvendigt at tilsidesætte eller fortolke nationale retsforskrifter, der måtte være til hinder herfor. Den nationale ret kan anvende fællesskabsrettens retssikkerhedsprincip og princip om beskyttelse af den berettigede forventning ved vurderingen af den handlemåde, der er blevet fulgt såvel af modtagerne af de midler, som er gået tabt, som af forvaltningen, forudsat at Fællesskabets interesser fuldt ud tilgodeses. Det er herved uden betydning, at tilskudsmodtageren er en offentligretlig person.

(jf. præmis 59 og domskonkl. 2)