Sag C-521/07

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

mod

Kongeriget Nederlandene

»Traktatbrud — aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde — artikel 40 — frie kapitalbevægelser — forskelsbehandling af udbytte, der udbetales af nederlandske selskaber — kildeskat — fritagelse — modtagende selskaber, som er etableret i Fællesskabets medlemsstater — modtagende selskaber, som er etableret i Island eller Norge«

Domstolens dom (Anden Afdeling) af 11. juni 2009 I ‐ 4875

Sammendrag af dom

Internationale aftaler – aftale om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde – frie kapitalbevægelser – restriktioner – skattelovgivning – selskabsskat – udbyttebeskatning

(EØS-aftalen, art. 40)

En medlemsstat tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til artikel 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), hvis den ikke fritager udbytte, der udbetales af hjemmehørende selskaber til selskaber, som er etableret i EØS-staterne, for kildeskat på samme vilkår som udbytte, der udbetales til hjemmehørende selskaber eller til selskaber, som er etableret i andre af Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater, idet den som betingelse for at være omfattet af undtagelsen kræver, at selskaber, der er etableret i de pågældende to EØS-stater, besidder mindst henholdsvis 10% eller 25% af andelene i det hjemmehørende udloddende selskab, og selskaber med hjemsted den pågældende medlemsstat eller i en anden medlemsstat besidder mindst 5% af den nominelt indbetalte kapital i det hjemmehørende udloddende selskab.

En sådan forskelsbehandling med hensyn til, hvorledes udbytte, der udbetales til modtagende selskaber, som er etableret i de pågældende to EØS-stater, beskattes, i forhold til udbytte, der udbetales til modtagende selskaber, som er etableret i Fællesskabets medlemsstater, kan således afholde selskaber, som er etableret i de to førstnævnte stater, fra at foretage investeringer i den pågældende medlemsstat. Den gør det desuden vanskeligere for et hjemmehørende selskab at tiltrække kapital fra de pågældende to EØS-stater end fra den pågældende medlemsstat eller en anden af Fællesskabets medlemsstater. Forskelsbehandlingen udgør derfor en restriktion for de frie kapitalbevægelser, der i princippet er forbudt ved EØS-aftalens artikel 40.

Argument om forskellen mellem situationen for på den ene side selskaber med hjemsted i Fællesskabets medlemsstater og på den anden side de pågældende to EØS-staters selskaber kan ikke begrunde kravet om, at sidstnævnte skal have en højere andel i kapitalen i de udbytteudloddende hjemmehørende selskaber, for at de ligesom de førstnævnte kan være omfattet af en fritagelse for kildeskat af udbytte, som de modtager fra disse hjemmehørende selskaber. Selv om en sådan forskel i den juridiske ordning for de pågældende EØS-staters forpligtelser på det skattemæssige område i forhold til medlemsstaternes forpligtelser kan begrunde, at en stat opstiller som betingelse for fritagelse for kildeskat af udbytte for selskaber, der er etableret i de pågældende to EØS-stater, at disse opfylder betingelserne i national lovgivning, kan den ikke begrunde, at fritagelsen efter denne lovgivning forudsætter, at der besiddes en større andel af kapitalen i det udloddende selskab. Et sådant krav er således uden forbindelse med de betingelser, der i øvrigt for samtlige selskaber er opstillet for retten til denne fritagelse, dvs. at de har en bestemt retsform, at de er selskabsskattepligtige, og at de er de endelige modtagere af det udbetalte udbytte, hvilke betingelser de nederlandske skattemyndigheder skal kunne efterprøve.

(jf. præmis 37, 39, 47, 48, 50 og 52 samt domskonkl.)