ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Såfremt Den Administrative Kommission ikke kan udvirke, at de kompetente institutioner når frem til samme opfattelse vedrørende den lovgivning, der skal anvendes i det konkrete tilfælde, har den medlemsstat, hvor den pågældende arbejdstager udfører et arbejde, i det mindste den mulighed – uden at dette foregriber den eventuelle adgang til at indbringe spørgsmålet for domstolene i den medlemsstat, som den attestudstedende institution henhører under – at iværksætte en traktatbrudsprocedure i medfør af artikel 259 TEUF, således at Domstolen under en sådan sag får lejlighed til at tage stilling til, hvilken lovgivning der finder anvendelse på nævnte arbejdstager, og dermed til spørgsmålet om rigtigheden af angivelserne i E 101-attesten (dom af 10.2.2000, FTS, C-202/97, EU:C:2000:75, præmis 58).
Dette direktivs artikel 395 har følgende ordlyd:

»1. Rådet kan med enstemmighed på forslag af Kommissionen give en medlemsstat tilladelse til at indføre særlige foranstaltninger, der fraviger bestemmelserne i dette direktiv, for at forenkle afgiftsopkrævningen eller for at forhindre visse former for momsunddragelse eller momsundgåelse.

[…]

2. En medlemsstat, der ønsker at indføre de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger, sender en anmodning herom til Kommissionen med alle fornødne oplysninger. […]

Så snart Kommissionen råder over alle de oplysninger, den finder nødvendige for at kunne vurdere anmodningen, underretter den inden én måned den anmodende medlemsstat herom og fremsender, på originalsproget, anmodningen til de øvrige medlemsstater.

3. Inden tre måneder efter, at Kommissionen har givet underretning i overensstemmelse med stk. 2, andet afsnit, forelægger den Rådet et passende forslag eller, hvis anmodningen om undtagelse giver Kommissionen anledning til at rejse indvendinger, en meddelelse, hvori den redegør for disse indvendinger.

4. Proceduren i stk. 2 og 3 skal under alle omstændigheder gennemføres inden for otte måneder efter, at Kommissionen har modtaget anmodningen.«
Domstolen har således for det første fastslået, at når det er godtgjort, at en person, som giver direkte adgang til beskyttede værker, vidste, eller burde vide, at det hyperlink, som den pågældende har indsat, giver adgang til et værk, som ulovligt er offentliggjort på internettet, udgør denne anbringelse af dette link en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29. Domstolen har tilføjet, at det samme gør sig gældende, når dette link giver brugerne af den internetside, hvorpå linket befinder sig, mulighed for at omgå restriktive foranstaltninger, der er etableret af den internetside, hvorpå det beskyttede værk befinder sig, for derved at begrænse den offentlige adgang til værket til abonnenter, og placeringen af et sådant link udgør således en indgriben, uden hvilken disse brugere ikke får adgang til de offentliggjorte værker. Endelig har Domstolen anført, at når der placeres hyperlinks med vinding for øje, må det forventes af den person, der foretager placeringen, at den pågældende foretager den nødvendige kontrol med henblik på at sikre sig, at det omhandlede værk ikke ulovligt er offentliggjort på det websted, som disse hyperlinks henviser til, således at det må formodes, at placeringen er foretaget med fuldt kendskab til, at der er tale om et beskyttet værk, og at indehaveren af ophavsretten eventuelt ikke har givet tilladelse til offentliggørelsen på internettet. Under disse omstændigheder, og forudsat at denne afkræftelige formodning ikke afkræftes, udgør den handling, der består i at placere et hyperlink til et værk, der ulovligt er offentliggjort på internettet, en »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2001/29 (jf. dom af 8.9.2016, GS Media, C-160/15, EU:C:2016:644, præmis 49-51).
Artikel 23, stk. 1 og 9, i dekret nr. 195/2002 bestemmer:

»1. Retten til at føre et motorkøretøj […] på offentlig vej tilkommer udelukkende personer, der er indehavere af et gyldigt kørekort inden for den kategori, som køretøjet er omfattet af, eller enhver person, der i stedet kan fremvise et dokument, der giver den pågældende ret til at færdes på offentlig vej.

[…]

9. Afhængigt af den ansøgte kategori af kørekort består prøven til erhvervelse af kørekortet af en teoretisk prøve i kundskaber og en praktisk prøve i færdigheder og adfærd. Den praktiske prøve for kategori AM består udelukkende af kontrol af færdigheder på et dertil oprettet lukket anlæg. Betingelser for at erhverve kørekort er fastlagt ved forordning.«
33

Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares således, at artikel 3 i direktiv 2001/23 skal fortolkes således, at under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, skal erhververen – ved afskedigelse af en arbejdstager mere end et år efter virksomhedens overførsel – i forbindelse med beregningen af arbejdstagerens anciennitet, der er relevant med henblik på at fastlægge det opsigelsesvarsel, som denne sidstnævnte har ret til, tage hensyn til den anciennitet, som nævnte arbejdstager har erhvervet hos overdrageren.
37

Under hensyn til ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 2, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2000/43 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for et kreditinstituts praksis, hvorefter en kunde, hvis kørekort angiver et andet fødeland end en EU-medlemsstat eller et EFTA-land, pålægges et krav om at fremlægge supplerende legitimation i form af en kopi af pas eller opholdstilladelse.
2)

Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 skal fortolkes således, at forældelsesfristen for en uregelmæssighed, der har fundet sted i forbindelse med et »flerårigt program« som det i hovedsagen omhandlede projekt, løber fra det tidspunkt, hvor den pågældende uregelmæssighed fandt sted i henhold til artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95, idet det præciseres, at forældelsesfristen, såfremt der er tale om en »vedvarende eller gentagen« uregelmæssighed, løber fra den dag, hvor uregelmæssigheden er ophørt i henhold til artikel 3, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 2988/95. Derudover anses et »flerårigt program« for at være »endeligt afsluttet« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, i forordning nr. 2988/95 på den slutdato for programmet, som er fastsat i de bestemmelser, der regulerer det. Særligt skal et flerårigt program, der er omfattet af Rådets forordning (EF) nr. 1164/94 af 16. maj 1994 om oprettelse af Samhørighedsfonden, som ændret ved Rådets forordning nr. 1264/1999 af 21. juni 1999, og ved Rådets forordning nr. 1265/1999 af 21. juni 1999, samt ved akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union, anses for at være »endeligt afsluttet« som omhandlet i den pågældende bestemmelse på den dato, der er angivet i Europa-Kommissionens beslutning om godkendelse af projektet, som slutdatoen for afslutningen af byggearbejdet og for gennemførelsen af betalingerne af de dertilhørende støtteberettigede udgifter, med forbehold for en eventuel forlængelse gennem en ny beslutning fra Kommissionen i denne anledning.
67

Henset til de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 49 TEUF og 56 TEUF, som fortolket i bl.a. dom af 30. april 2014, Pfleger m.fl. (C-390/12, EU:C:2014:281), sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national processuel ordning, hvorefter den domstol, der skal træffe afgørelse om, hvorvidt en lovgivning, som indskrænker udøvelsen af en grundlæggende frihedsrettighed i EU, såsom etableringsfriheden eller den frie udveksling af tjenesteydelser inden for EU, er forenelig med EU-retten, er forpligtet til – inden for rammerne af administrative procedurer af strafferetlig karakter – at foretage en undersøgelse ex officio af forholdene i den sag, som er indbragt for den i forbindelse med efterprøvelsen af, om der foreligger administrative lovovertrædelser, forudsat at en sådan ordning ikke har til følge, at den nævnte domstol er forpligtet til at træde i stedet for den pågældende medlemsstats kompetente myndigheder, som det tilkommer at tilvejebringe de beviser, der er nødvendige for, at domstolen kan efterprøve, om denne restriktion er begrundet.
45

I det foreliggende tilfælde fremgår det af de indlæg, der er indgivet for Domstolen, dels, at administratorerne af online delingsplatformen TPB var blevet oplyst om, at platformen, som de stiller til rådighed for brugerne, og som de administrerer, giver adgang til værker, der er offentliggjort uden tilladelse fra rettighedshaverne, dels, at de samme administratorer på blogs og i fora, der er tilgængelige på denne platform, åbenlyst giver udtryk for deres mål om at stille de beskyttede værker til rådighed for brugerne, og opfordrer disse brugere til at lave kopier af værkerne. Under alle omstændigheder fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at administratorerne af online delingsplatformen TPB ikke kunne være uvidende om, at denne platform giver adgang til værker, der er offentliggjort uden tilladelse fra rettighedshaverne, henset til den omstændighed, der er udtrykkeligt fremhævet af den forelæggende ret, at en meget stor del af de torrents-filer, der findes på online delingsplatformen TPB, henviser til værker, der er offentliggjort uden tilladelse fra rettighedshaverne. På denne baggrund skal det fastslås, at der foreligger overføring til et »nyt publikum« (jf. i denne retning dom af 26.4.2017, Stichting Brein, C-527/15, EU:C:2017:300, præmis 50).
Direktivets artikel 21 med overskriften »Pligt til at udføre ordrer på de for kunden gunstigste betingelser« bestemmer i stk. 1-3:

»1. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber, når de udfører ordrer, træffer alle rimelige forholdsregler for at opnå det bedst mulige resultat for deres kunder, idet de tager hensyn til pris, omkostninger, hurtighed, gennemførelses- og afregningssandsynlighed, omfang, art og andre eventuelle overvejelser med relevans for udførelsen af ordren. Investeringsselskabet er dog, når der foreligger en specifik instruks fra kunden, altid forpligtet til at udføre ordren efter den specifikke instruks.

2. Medlemsstaterne stiller krav om, at investeringsselskaber etablerer og anvender effektive ordninger til overholdelse af stk. 1. Navnlig stiller medlemsstaterne krav om, at investeringsselskaber opstiller og anvender en ordreudførelsespolitik, der sætter dem i stand til at opnå det bedst mulige resultat for deres kunders ordrer, jf. stk. 1.

3. Ordreudførelsespolitikken skal, for hver enkelt instrumentkategori, omfatte oplysninger om de forskellige handelssystemer, hvorigennem investeringsselskabet udfører kundeordrer, og de faktorer, der påvirker valget af handelssystem. […]«
25

Det er på denne baggrund, at High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (ret i første instans (England og Wales) (forvaltningsretlige sager), Det Forenede Kongerige), har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »1) I henseende til artikel 56 TEUF og i lyset af den konstitutionelle forbindelse mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige: a) Skal Gibraltar og Det Forenede Kongerige behandles, som om de er en del af en enkelt medlemsstat i EU-retlig henseende, og finder artikel 56 TEUF derfor ikke anvendelse, undtagen for så vidt som den kan finde anvendelse på en intern foranstaltning? Eller: b) Har Gibraltar, henset til artikel 355, stk. 3, TEUF, forfatningsmæssig status som et separat område af Det Forenede Kongerige inden for [Den Europæiske Union], således at udvekslingen af tjenesteydelser mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige skal behandles som samhandel inden for [Unionen] i henhold til artikel 56 TEUF? Eller: c) Skal Gibraltar behandles som et tredjeland eller et tredjelandsområde med den virkning, at EU-retten kun finder anvendelse med hensyn til samhandel mellem de to under omstændigheder, hvor EU-retten har virkning mellem en medlemsstat og et tredjeland? Eller: d) Skal den konstitutionelle forbindelse mellem Gibraltar og Det Forenede Kongerige behandles på en anden måde i henhold til artikel 56 TEUF? 2) Udgør nationale afgiftsforanstaltninger, der har kendetegn som dem, der findes i den nye afgiftsordning, en restriktion for retten til fri bevægelighed for tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF? 3) Er de mål, som ifølge den forelæggende ret forfølges med nationale foranstaltninger (såsom den nationale afgiftsordning), i givet fald legitime mål, som kan begrunde restriktionen for retten til fri bevægelighed for tjenesteydelser i henhold til artikel 56 TEUF?«
47

På denne baggrund skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 21 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at en medlemsstats personregistermyndighed giver afslag på at anerkende og indføre et navn i personregistret, som en statsborger i denne medlemsstat har opnået lovligt i en anden medlemsstat, hvor han ligeledes er statsborger, og som er vedkommendes fødenavn, på grundlag af en bestemmelse i national ret, hvorefter muligheden for at anmode om en sådan registrering ved indgivelse af erklæring til personregistermyndigheden er underlagt den betingelse, at navnet er blevet erhvervet under et sædvanligt ophold i denne anden medlemsstat, medmindre der findes andre bestemmelser i national ret, der reelt gør det muligt at anerkende det pågældende navn.
97

19. betragtning til og artikel 10 i direktiv 2001/83 indgår ganske vist i solidaritetsbegrebet. Eftersom de ikke modtager noget vederlag, handler samtlige bloddonorer i alle individers interesse, med hvilke de deler samme interesse, ved at gøre det muligt sammen bl.a. at beskytte sig mod risikoen for utilstrækkelighed af lægemidler fremstillet af plasma. Det omhandlede princip om prioriteret forsyning er imidlertid, for så vidt som det udelukker økonomiske aktører, som ønsker at importere lægemidler fremstillet af plasma, som også stammer fra frivillige og vederlagsfri bloddonationer, der er indsamlet i andre medlemsstater, klart i strid med dette begreb, som understøtter målet om selvforsyning i EU. For så vidt som, for det første, bloddonorers motivation er den samme i andre medlemsstater som i Slovenien og, for det andet, at alle donorer i medlemsstaterne har objektivt overensstemmende interesser med hensyn til fremstilling og brug af produkter, fremstillet af blod og plasma fra mennesker, som stammer fra disse frivillige og vederlagsfrie bloddonationer, er der ingen grund til, som hævdet af den slovenske regering, at fastslå, at kriterier, der er støttet på et rent nationalt solidaritetsbegreb, er de eneste, der i Slovenien kan have en betydelig indvirkning på den indsamlede mængde humant blod og blodkomponenter og følgelig på mængden af blodprodukter, der stammer fra disse donationer.
50

Den omstændighed, at licensaftalerne berettiger VBB til at undersøge, om licenstagerne udelukkende anvender bomuldsfibre af god kvalitet, kan under ingen omstændigheder udgøre et sådant bevis. Den omstændighed indebærer højst, at VBB certificerer kvaliteten af de anvendte råmaterialer. Som det fremgår af artikel 66 i forordning nr. 207/2009 og artikel 74a, der er indføjet i denne forordning ved forordning 2015/2424, kan en sådan certificering i givet fald være tilstrækkelig til at det antages, at et andet varemærke end et individuelt opfylder funktionen som oprindelsesbetegnelse. Den nævnte artikel 66 præciserer nemlig, at et kollektivmærke opfylder sin funktion som oprindelsesbetegnelse, når det er egnet til at skelne »varer eller tjenesteydelser, der hidrører fra medlemmerne af den sammenslutning, som er indehaver af mærket, fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser«, og det fremgår af den nævnte artikel 74a, at et certificeringsmærke opfylder den nævnte funktion, såfremt det er egnet til at adskille »varer eller tjenesteydelser, der er certificeret af varemærkeindehaveren med hensyn til materiale, metode for fremstilling af varer eller ydelse af tjenesteydelser, kvalitet, nøjagtighed eller andre egenskaber […] [fra] varer og tjenesteydelser, der ikke er således certificeret«. Hovedsagen vedrører imidlertid et individuelt varemærke, der er registreret for varer. Som anført i denne doms præmis 41 opfylder et sådant varemærke sin funktion som oprindelsesbetegnelse, såfremt brugen af det over for forbrugerne garanterer, at de varer, som det omfatter, hidrører fra én bestemt virksomhed, der kontrollerer fremstillingen af disse varer, og som kan tillægges ansvaret for disse varers kvalitet i deres endelige udformning efter fremstillingsprocessen.
25

Del IV i gennemførelsesforordningen vedrørende toldskyld indeholder et afsnit II med overskriften »Toldskyldens opståen«, som artikel 859 er en del af. Denne artikel har følgende ordlyd: »Følgende misligholdelser anses efter [told]kodeksens artikel 204, stk. 1, for ikke at have haft reelle følger for det korrekte forløb af midlertidig opbevaring eller toldprocedurer, forudsat: — at de ikke er et forsøg på at unddrage varen toldtilsyn — at de ikke skyldes åbenbar forsømmelighed fra den pågældendes side — at alle de nødvendige formaliteter til at afklare varens situation er gennemført efterfølgende: […] 2) manglende opfyldelse i forbindelse med en vare, der er henført under en forsendelsesprocedure, af en af de forpligtelser, som følger af anvendelsen af proceduren, forudsat at følgende betingelser er opfyldt: a) varen, der er henført under proceduren, er faktisk blevet frembudt i [u]forandret stand på bestemmelsesstedet […] 6) udførsel fra Fællesskabets toldområde af en vare, der er under midlertidig opbevaring eller henført under en toldprocedure, eller dens tilførsel til en frizone af kontroltype I som defineret i artikel 799 eller til et frilager, uden at de nødvendige formaliteter opfyldes. […]«
Artikel 12 i direktiv 2004/35, der har overskriften »Anmodning om foranstaltninger«, bestemmer:

»1. Fysiske eller juridiske personer

a) som berøres eller kan forventes at blive berørt af en miljøskade

b) som har en tilstrækkelig interesse involveret i beslutningsprocessen på miljøområdet for så vidt angår skaden, eller

c) som hævder, at en rettighed er krænket, hvis en medlemsstats administrative regler stiller krav herom,

har adgang til at meddele den kompetente myndighed bemærkninger vedrørende miljøskader eller overhængende fare herfor, som de har kendskab til, og til at kræve, at den kompetente myndighed træffer foranstaltninger efter dette direktiv.

Medlemsstaterne fastsætter, hvad der forstås ved tilstrækkelig interesse og krænkelse af en rettighed.

Med henblik herpå anses den interesse, som en hvilken som helst ikke-statslig organisation, der arbejder for at fremme miljøbeskyttelse, og som opfylder alle krav efter national ret, måtte have, for tilstrækkelig i relation til litra b). Sådanne organisationer anses også for at have rettigheder, der kan krænkes i relation til litra c).

2. En anmodning om foranstaltninger ledsages af de relevante oplysninger og data til støtte for bemærkninger, der meddeles om sådanne miljøskader.

3. Hvis anmodningen om foranstaltninger og de ledsagende bemærkninger viser, at det er sandsynligt, at der foreligger miljøskade, tager den kompetente myndighed sådanne bemærkninger og anmodninger i betragtning. Under disse omstændigheder giver den kompetente myndighed den berørte operatør lejlighed til at udtale sig om anmodningen om foranstaltninger og de ledsagende bemærkninger.

4. Den kompetente myndighed underretter hurtigst muligt og under alle omstændigheder i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i den nationale lovgivning de i stk. 1 omhandlede personer, som har indgivet bemærkninger til denne, om sin afgørelse om at efterkomme eller afslå anmodningen om foranstaltninger og begrunder afgørelsen.

5. Medlemsstaterne kan beslutte ikke at anvende stk. 1 og 4 i tilfælde, hvor der er overhængende fare for skade.«
9

U har for denne ret nærmere angivet, at han er tjenestemand i Kommissionen, og at han deler sin bopæl mellem Belgien og Italien, hvortil han rejser hver uge for at undervise på universitetet i Pisa, og af familiemæssige årsager, som bl.a. knytter sig til hans fars sygdom. Han har anført at være ejer af to motorkøretøjer – det ene indregistreret i Belgien og det andet i Italien – idet sidstnævnte er bestemt til primært at skulle bruges i sidstnævnte medlemsstat. Han har ligeledes redegjort for, at han på dagen for kontrollen, kun var på gennemrejse i Belgien fra Italien, hvor han befandt sig aftenen før, for på vejen – i Bruxelles – at hente en anden person, som han skulle til et seminar i Tyskland sammen med. Efter dette seminar ville U tage tilbage til Italien for dér at stille køretøjet og rejse tilbage til Bruxelles med fly.
67

Hvad angår kritikken af Retten for vilkårligt at have forkastet påstanden om erstatning for den skade, der skyldtes lukningen af Safa Nicu Sepahans bankkonti, bemærkes, at Retten, selv om den i nævnte doms præmis 96 af en af Safa Nicu Sepahan fremlagt skrivelse udledte, at Emirate National Bank of Dubais lukning af de nævnte konti kunne være sket på grund af vedtagelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger, dog i den appellerede doms præmis 97-100 fastslog, at Safa Nicu Sepahan ikke havde godtgjort at have lidt skade som følge af denne lukning, idet Retten bl.a. i præmis 97 bemærkede, at Emirate National Bank of Dubai ikke havde indefrosset midlerne på disse konti, men havde tilbageført dem til Safa Nicu Sepahan. I den appellerede doms præmis 145 og 147 konkluderede Retten ligeledes, at der ikke var nogen årsagsforbindelse mellem den påståede skade og nedgangen i Safa Nicu Sepahans omsætning og afkast, idet Retten for det første konstaterede, at Safa Nicu Sepahan ikke havde begrundet årsagerne til denne udvikling, og for det andet, at Safa Nicu Sepahan, selv hvis det blev antaget, at en sådan årsagsforbindelse kunne udledes på grundlag af selve eksistensen af de omhandlede restriktive foranstaltninger, ikke havde fremlagt beviser, der gjorde det muligt at vurdere omfanget af den skade, som var lidt. Retten har således ikke tilsidesat sin begrundelsespligt ved at forkaste nævnte påstand om erstatning.
32

Domstolen har for det første, inden for rammerne af fast retspraksis vedrørende retten til fradrag for moms i henhold til momsdirektivet, udledt heraf, at det tilkommer de nationale myndigheder og domstole at nægte at indrømme ret til fradrag, hvis det på grundlag af objektive forhold er godtgjort, at påberåbelsen af denne ret er udtryk for svig eller misbrug. Domstolen har dernæst fastslået, at denne konsekvens af misbrug eller svig principielt også gælder for retten til fritagelse i forbindelse med en levering inden for Fællesskabet (jf. i denne retning dom af 6.9.2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, EU:C:2012:547, præmis 54). Domstolen har endelig udtalt, at det generelt påhviler de nationale myndigheder og domstole at nægte at indrømme en ret, der følger af momsdirektivet, for så vidt som denne nægtelse er udtryk for det almindelige princip, hvorefter ingen kan indrømmes rettigheder i henhold til EU’s retssystem med henblik på at muliggøre svig eller misbrug, hvilket gælder, uanset hvilken rettighed med hensyn til moms der påvirkes af svigen, og dermed også retten til tilbagebetaling af moms (if. i denne retning dom af 18.12.2014, Schoenimport Italmoda Mariano Previti m.fl., C-131/13, C-163/13 og C-164/13, EU:C:2014:2455, præmis 46).