Sag T-190/08

Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) og Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF)

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Dumping – import af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland – fastlæggelse af eksportprisen – fortjenstmargen – pristilsagn – skade – årsagsforbindelse – klage – ret til forsvar – begrundelsespligt«

Sammendrag af dom

1. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – dumpingmargen – fastlæggelse af eksportprisen

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 9)

2. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – dumpingmargen – fastlæggelse af eksportprisen

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 2, stk. 9)

3. Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – vedtagelse af en forordning om indførelse af en antidumpingtold

(Art. 253 EF)

4. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – førtidig fremlæggelse af dokument med foreløbige oplysninger til en producent i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien

(Stabiliserings- og associeringsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på den anden side, art. 36, stk. 2; Rådets forordning nr. 384/96)

5. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – antidumpingprocedure – ret til forsvar

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 20, stk. 1)

6. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – antidumpingprocedure – ret til aktindsigt i procedurens ikke-fortrolige dokumenter

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 6, stk. 7, og art. 8, stk. 4)

7. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – relevante faktorer

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 2, 5 og 6, art. 4, stk. 1, og art. 5, stk. 4)

8. Fælles handelspolitik – beskyttelse mod dumping – skade – godtgørelse af årsagsforbindelse

(Rådets forordning nr. 384/96, art. 3, stk. 7)

1. Det fremgår af artikel 2, stk. 9, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 2, stk. 9, i forordning nr. 1225/2009), at Kommissionen og Rådet i to tilfælde kan anse eksportprisen for at være upålidelig, nemlig hvis der består en forretningsmæssig forbindelse mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, eller hvis der foreligger en kompensationsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart. I alle andre tilfælde er institutionerne ved afgørelsen af, om der foreligger dumping, forpligtede til at tage udgangspunkt i eksportprisen, hvis en sådan eksisterer.

(jf. præmis 26)

2. Når eksportprisen er beregnet på grundlag af den første salgspris til en uafhængig køber eller på ethvert rimeligt grundlag, foretages der i medfør af artikel 2, stk. 9, andet afsnit, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 2, stk. 9, andet afsnit, i forordning nr. 1225/2009) justeringer for alle omkostninger, der påløber mellem import og videresalg, samt forventet fortjeneste med henblik på at fastsætte en realistisk eksportpris, frit Fællesskabets grænse. Ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 9, tredje afsnit (nu artikel 2, stk. 9, tredje afsnit, i forordning nr. 1225/2009), indbefatter de omkostninger, for hvilke der skal foretages justeringer, en rimelig margen til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.

Selv om grundforordningens artikel 2, stk. 9, bestemmer, at der skal foretages en justering for forventet fortjeneste, fastsætter denne bestemmelse ikke en metode til beregning eller fastlæggelse af den nævnte fortjenstmargen. Den henviser kun til, at den fortjenstmargen, der justeres for, skal være rimelig.

Når der eksisterer en forretningsforbindelse mellem en producent og importør i Fællesskabet, kan en sådan rimelig fortjenstmargen ikke beregnes på grundlag af oplysninger fra den importør, med hvilken der består en forretningsforbindelse, idet disse kan være påvirket af denne forretningsmæssige forbindelse, men på grundlag af oplysninger fra en uafhængig importør.

Heraf følger, at grundforordningens artikel 2, stk. 9, skal fortolkes således, at institutionerne kan vælge mellem at bruge en forretningsmæssigt forbundet importørs faktiske fortjenstmargen eller at bruge en teoretisk fortjenstmargen for ikke-forbundne importører, idet den eneste betingelse er, at nævnte margen er rimelig.

Under alle omstændigheder råder institutionerne over vide skønsmæssige beføjelser med hensyn til handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger, således at Unionens retsinstanser blot skal foretage en begrænset retslig prøvelse. Fastlæggelsen af en rimelig fortjenstmargen udgør ingen undtagelse i forhold til anvendelsen af dette princip, eftersom den nødvendigvis indebærer komplekse økonomiske vurderinger.

(jf. præmis 27-30 og 38)

3. Det skal klart og utvetydigt fremgå af den begrundelse, der kræves efter artikel 253 EF, hvilke betragtninger den EU-myndighed, som har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning og dermed blive i stand til at forsvare deres rettigheder, og således at Unionens retsinstanser kan udøve deres kontrol.

Rådet er ikke forpligtet til at behandle alle de faktiske og retlige spørgsmål, der er fremført af de berørte parter under den administrative procedure, i begrundelsen for en forordning om indførelse af en antidumpingtold. Endvidere kræves det ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige faktiske eller retlige momenter, som er relevante, idet spørgsmålet, om begrundelsen opfylder kravene, bl.a. skal vurderes i forhold til den sammenhæng, hvori retsakten indgår, samt på baggrund af alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. Det er tilstrækkeligt, at Rådet redegør for de faktiske og retlige betragtninger, der har været af væsentlig betydning for forordningens opbygning.

(jf. præmis 44 og 45)

4. Artikel 36, stk. 2, i stabiliserings- og associeringsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på den anden side fastsætter, dels at Stabiliserings- og Associeringsrådet skal underrettes om dumpingtilfældet, så snart en undersøgelse er indledt, dels at der kan træffes passende foranstaltninger, hvis den pågældende dumpingpraksis ikke er bragt til ophør, eller der ikke inden 30 dage efter, at sagen er indbragt for Stabiliserings- og Associeringsrådet, er blevet fundet nogen anden tilfredsstillende løsning. Af denne bestemmelse følger, at der nødvendigvis må finde forhandlinger sted mellem Kommissionen og eksporterende producenter i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien før indførelsen af midlertidige foranstaltninger, da der ellers ikke kan findes nogen tilfredsstillende løsning i bestemmelsens forstand. Af samme grund følger det af denne bestemmelse, at de eksporterende producenter skal gøres bekendt med de betragtninger og væsentlige omstændigheder, der ligger til grund for, at institutionerne anbefaler indførelsen af midlertidige foranstaltninger, da førstnævnte ellers vil have vanskeligt ved at foreslå en tilfredsstillende løsning.

Heraf følger, at en producent i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, som har nydt godt af anvendelsen af denne aftale og i henhold til denne har modtaget et dokument med foreløbige oplysninger om vedtagelsen af midlertidige foranstaltninger førtidigt, ikke kan anses for at befinde sig i en situation svarende til den, som en producent i en anden stat, med hvilken en sådan aftale ikke er indgået, befinder sig i. Under sådanne omstændigheder er den førtidige fremlæggelse af dokumentet med foreløbige oplysninger til førstnævnte producent, men ikke til sidstnævnte producent, ikke i strid med forbuddet mod forskelsbehandling, eftersom de berørte selskaber befinder sig i forskellige situationer, og denne forskellige behandling har en normativ hjemmel.

(jf. præmis 68, 69 og 72)

5. Artikel 20, stk. 1, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009) omhandler informering af parterne. Nævnte bestemmelse fastsætter nærmere bestemt, at de berørte parter har mulighed for at anmode om at få fremlagt de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke der er indført midlertidige foranstaltninger, og den fastlægger den praktiske fremgangsmåde herfor. Således fastsætter artikel 20, stk. 1, at anmodninger om fremlæggelse af oplysninger skal indgives skriftligt umiddelbart efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og at fremlæggelse af oplysningerne skal finde sted skriftligt hurtigst muligt herefter.

Der er ikke noget grundlag i denne bestemmelses ordlyd for at konkludere, at dokumentet med foreløbige oplysninger kun kan fremlægges for eksportørerne efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger og efter anmodning. Mens det af grundforordningens artikel 20, stk. 1, kan udledes, at de berørte parter ikke kan indgive anmodning om fremlæggelse af oplysninger før indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og at de skal indgive anmodningen skriftligt, forbyder bestemmelsen ikke Kommissionen at tage initiativet til fremlæggelsen af oplysningerne før indførelsen af de midlertidige foranstaltninger og uden at have modtaget en skriftlig anmodning herom.

(jf. præmis 81 og 82)

6. Artikel 6, stk. 7, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009) fastsætter i det væsentlige, at de berørte parter på skriftlig anmodning kan få indsigt i de ikke-fortrolige sagsakter i sagen, og at de kan fremkomme med deres bemærkninger til indholdet af nævnte sagsakter, samt at Kommissionen skal tage hensyn til disse bemærkninger. Desuden fastsætter grundforordningens artikel 8, stk. 4 (nu artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 1225/2009), at parter, der afgiver et pristilsagn, skal indgive en ikke-fortrolig version af et sådant tilsagn, således at det kan stilles til rådighed for parter, der er berørt af undersøgelsen.

Der er ikke noget grundlag i disse bestemmelsers ordlyd for at konkludere, at den omstændighed, at en producents pristilsagn først efter den formelle offentliggørelse af forordningen om midlertidig told blev føjet til de ikke-fortrolige sagsakter i sagen, var i strid med grundforordningens artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4. Mens disse bestemmelser fastsætter, dels at parter, som har afgivet et pristilsagn, skal indgive en ikke-fortrolig version af dette tilsagn, dels at Kommissionen skal give de berørte parter, som skriftligt har anmodet herom, indsigt i nævnte ikke-fortrolige version, indeholder de ingen indikation – og så meget desto mere ingen forpligtelse – med hensyn til, på hvilket tidspunkt en kopi af pristilsagnet skal tilføjes de ikke-fortrolige sagsakter i sagen.

(jf. præmis 84 og 85)

7. Det fremgår nærmere bestemt af en samlet læsning af artikel 3, stk. 2, 5 og 6, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 2, 5 og 6, i forordning nr. 1225/2009), at konstateringen af skade indebærer en objektiv undersøgelse baseret på positivt bevismateriale af de følgevirkninger, som dumpingimportens omfang og/eller prisniveau har på situationen i den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, og at denne undersøgelse omfatter en vurdering af de økonomiske faktorer og forhold, der er relevante for denne erhvervsgrens situation.

Desuden er begrebet erhvervsgren i Fællesskabet, som grundforordningens artikel 3, stk. 2, 5 og 6, henviser til, defineret i samme forordnings artikel 4, stk. 1 (nu artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009), der fastsætter, at der ved »erhvervsgren i Fællesskabet« forstås samtlige producenter i Fællesskabet eller de af dem, hvis samlede produktion af de pågældende varer udgør en betydelig del, som defineret i artikel 5, stk. 4 (nu artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1225/2009), af den samlede produktion i Fællesskabet af sådanne varer.

Endvidere omhandler grundforordningens artikel 5 indledningen af antidumpingproceduren. Bestemmelsens stk. 4 bestemmer, at den klage, på grundlag af hvilken proceduren er indledt, anses for at være indgivet af eller på vegne af en EF-erhvervsgren, hvis den har tilslutning fra de producenter i Fællesskabet, hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af den pågældende vare i Fællesskabet.

Følgelig fremgår det for det første af analysen af disse bestemmelser, at det, selv om institutionernes undersøgelse skal føre til den konklusion, at en EF-erhvervsgren er blevet påført væsentlig skade, ikke er et krav, at alle relevante økonomiske faktorer og forhold udviser en negativ tendens. For det andet skal institutionerne undersøge dumpingimportens følgevirkninger på hele EF-erhvervsgrenens situation – dvs. på alle producenterne i Fællesskabet eller i det mindste på situationen for de producenter i Fællesskabet, der har tilsluttet sig indledningen af antidumpingproceduren, og hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af den pågældende vare i Fællesskabet – men de kan frit vælge, hvilken metode de vil anvende for at nå frem til dette resultat. Således kan institutionerne lige så vel vælge at påvise, at hver enkelt producent i Fællesskabet er påført skade, som at påvise forekomsten af en sådan skade på grundlag af samlede resultater eller et vægtet gennemsnit heraf for alle de producenter i Fællesskabet, der udgør en erhvervsgren i Fællesskabet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4.

(jf. præmis 111-114)

8. I forbindelse med vedtagelsen af antidumpingforanstaltninger skal undersøgelsen af, om der foreligger årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og den skade, der er påført EF-erhvervsgrenen, ikke nødvendigvis foretages for EF-erhvervsgrenen som helhed på en sådan måde, at der ikke kan tages hensyn til enhver skade, som den enkelte producent måtte være blevet påført af anden grund end dumpingimporten. Inden for rammerne af undersøgelsen af, hvad der kaldes »manglende tilskrivning« som fastsat ved artikel 3, stk. 7, i den grundlæggende antidumpingforordning nr. 384/96 (nu artikel 3, stk. 7, i forordning nr. 1225/2009), skal institutionerne dels undersøge alle andre kendte faktorer end dumpingimporten, som samtidig skader EF-erhvervsgrenen, dels sikre, at skade, der forvoldes af sådanne andre faktorer, ikke tilskrives dumpingimporten. Grundforordningens artikel 3, stk. 7, præciserer ikke, at denne undersøgelse kun skal tage hensyn til skade, der grundet andre faktorer påføres EF-erhvervsgrenen som helhed. Henset til formålet med denne bestemmelse, som er at sikre, at institutionerne sondrer mellem skadevirkninger af dumpingimporten og af disse andre faktorer, er det muligt, at skade, der påføres en enkelt producent i Fællesskabet grundet en anden faktor end dumpingimporten, under visse omstændigheder skal tages i betragtning, idet denne faktor har bidraget til den skade, som undersøges for EF-erhvervsgrenen som helhed.

(jf. præmis 172)

RETTENS DOM (Anden Afdeling)

25. oktober 2011( )

»Dumping – import af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland – fastlæggelse af eksportprisen – fortjenstmargen – pristilsagn – skade – årsagsforbindelse – klage – ret til forsvar – begrundelsespligt«

I sag T-190/08,

Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK), Chelyabinsk (Rusland),

Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF), Novokuznetsk (Rusland),

ved advokat P. Vander Schueren,

sagsøgere,

mod

Rådet for Den Europæiske Union, først ved J.-P. Hix, derefter ved J.-P. Hix og B. Driessen, som befuldmægtigede, bistået først af advokaterne G. Berrisch og G. Wolf, derefter af advokat G. Berrisch,

sagsøgt,

støttet af:

Europa-Kommissionen, først ved H. van Vliet og K. Talabér-Ritz, derefter ved H. van Vliet og M. França, som befuldmægtigede,

intervenient,

angående en påstand om delvis annullation af Rådets forordning (EF) nr. 172/2008 af 25. februar 2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 55, s. 6), for så vidt som den vedrører sagsøgerne,

har

RETTEN (Anden Afdeling)

sammensat af afdelingsformanden, I. Pelikánová, og dommerne K. Jürimäe (refererende dommer) og S. Soldevila Fragoso,

justitssekretær: fuldmægtig N. Rosner,

på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 18. maj 2010,

afsagt følgende

Dom

Sagens baggrund

1 Sagsøgerne, Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (CHEMK) og Kuzneckie ferrosplavy OAO (KF), er to russiske selskaber, som producerer ferrosilicium. På tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder blev disse to selskabers salg inden for Det Europæiske Fællesskab effektueret via selskaber, som var forretningsmæssigt forbundet med dem.

2 Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber indledte som følge af en klage, der var blevet indgivet den 16. oktober 2006 af Euroalliages (ferrolegeringsindustriens forbindelsesudvalg), en antidumpingprocedure vedrørende importen af ferrosilicium med oprindelse i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, Kina, Egypten, Kasakhstan og Rusland i overensstemmelse med Rådets Forordning (EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EFT 1996 L 56, s. 1), med senere ændringer (herefter »grundforordningen«) (erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30.11.2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (EUT L 343, s. 51, berigtigelse i EUT 2010 L 7, s. 22)), og særligt i overensstemmelse med grundforordningens artikel 5 (nu artikel 5 i forordning nr. 1225/2009). Meddelelse om indledning af proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende af 30. november 2006 (EUT C 291, s. 34). Undersøgelsen af dumping og skade omfattede perioden fra den 1. oktober 2005 til den 30. september 2006 (herefter »undersøgelsesperioden«). Undersøgelsen af tendenser inden for rammerne af skadesvurderingen omfattede perioden fra januar 2003 til undersøgelsesperiodens afslutning (herefter »den betragtede periode«).

3 Inden for rammerne af denne procedure afgav sagsøgerne og de selskaber, som var forretningsmæssigt forbundet med dem, deres besvarelse af Kommissionens antidumpingspørgeskema den 15. januar 2007. Samme dag fremsatte de også deres bemærkninger til skaden, årsagsforbindelsen mellem den påståede skade og de anfægtede importer samt lovligheden af den indledte antidumpingprocedure (herefter »bemærkningerne til skaden«).

4 Kommissionen foretog fra den 2. til den 7. maj 2007 kontrolbesøg i forretningslokalerne hos sagsøgerne og de selskaber, som var forretningsmæssigt forbundet med dem, for at kontrollere de oplysninger, som de havde afgivet.

5 Den 5. juni 2007 afholdtes en høring hos Kommissionen, hvorunder sagsøgerne fremsatte deres synspunkt vedrørende skaden, årsagsforbindelsen mellem denne skade og dumpingimporterne samt lovligheden af beslutningen om at indlede antidumpingproceduren. Med hensyn til årsagsforbindelsen lagde sagsøgerne under høringen vægt på den rolle, som efterspørgslen af stål og produktionsomkostningerne, særligt energiomkostningerne, spillede, samt på den beslutning, som flere producenter inden for Fællesskabet frivilligt havde truffet, om at gå over til at fremstille andre produkter og i visse tilfælde at afslutte produktionen af ferrosilicium.

6 Kommissionen offentliggjorde den 29. august 2007 forordning (EF) nr. 994/2007 af 28. august 2007 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 223, s. 1, herefter »forordningen om midlertidig told«). Ved forordningen om midlertidig told indførtes bl.a. en midlertidig antidumpingtold, hvis sats blev fastsat til 22,8% for sagsøgernes varer.

7 Ved skrivelse af 30. august 2007 fremlagde Kommissionen de faktiske omstændigheder og væsentligste betragtninger, på grundlag af hvilke de midlertidige foranstaltninger var blevet vedtaget, for sagsøgerne (herefter »dokumentet med foreløbige oplysninger«). Ved skrivelse af 10. september 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne et tillæg til dokumentet med foreløbige oplysninger, som nærmere bestemt omhandlede spørgsmålet om lovligheden af den indledte antidumpingprocedure (herefter »tillægget til dokumentet med foreløbige oplysninger«).

8 Sagsøgerne fremsatte den 1. oktober 2007 deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger og tillægget til dokumentet med foreløbige oplysninger. Herved gentog selskaberne deres argumenter om fastlæggelse af skaden, eksistensen af årsagsforbindelse mellem denne skade og dumpingimporterne samt lovligheden af den indledte antidumpingprocedure. Desuden anførte de dels, at beregningen af eksportprisen var urigtig, i det omfang den forretningsmæssigt forbundne importørs fortjenstmargen, som indgik i beregningen, var blevet overvurderet, dels at selskaberne var blevet udsat for en »forskelsbehandling«, idet dokumentet med foreløbige oplysninger på forhånd var blevet fremlagt for Silmak Ltd, som producerede ferrosilicium i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.

9 Den 18. december 2007 tilstillede Kommissionen sagsøgerne en skrivelse indeholdende de faktiske omstændigheder og væsentligste betragtninger, på grundlag af hvilke den regnede med at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger (herefter »dokumentet med endelige oplysninger«). Til dokumentet med endelige oplysninger var knyttet et bilag, som specifikt omhandlede CHEMK (herefter »dokumentet med endelige oplysninger stilet til CHEMK«). Kommissionen fastholdt i dokumentet med endelige oplysninger sine konklusioner vedrørende skaden og årsagsforbindelsen. Med hensyn til fastsættelsen af eksportprisen forklarede Kommissionen, at den havde korrigeret den fortjenstmargen, som anvendtes ved fastsættelsen af nævnte pris, idet den ikke havde taget udgangspunkt i de forretningsmæssigt forbundne importørers fortjenstmargen, men i den fortjenstmargen, som en ikke-forbundet importør forventedes at have. I dokumentet med endelige oplysninger forholdt Kommissionen sig derimod ikke på ny til spørgsmålet om lovligheden af den indledte antidumpingprocedure eller til den af sagsøgerne rejste problemstilling om førtidig fremlæggelse af dokumentet med foreløbige oplysninger til Silmak.

10 Sagsøgerne fremsatte deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger ved skrivelse stilet til Kommissionen den 7. januar 2008. Ligesom i bemærkningerne til dokumentet med foreløbige oplysninger omhandlede sagsøgernes argumenter heri i det væsentlige spørgsmålet om fastlæggelse af skaden og af årsagsforbindelsen mellem den påståede skade og dumpingimporterne. De bestred desuden også den nye beregningsmetode for den fortjenstmargen, der skal tages i betragtning ved beregningen af eksportprisen.

11 Sagsøgerne indgav den 8. februar 2008 en anmodning om suspension af antidumpingforanstaltningerne til Kommissionen i overensstemmelse med grundforordningens artikel 14, stk. 4 (nu artikel 14, stk. 4, i forordning nr. 1225/2009).

12 Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 25. februar 2008 forordning (EF) nr. 172/2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (EUT L 55, s. 6, herefter den »anfægtede forordning«). I den anfægtede forordnings artikel 1 blev den endelige antidumpingtold fastsat til 22,7% af nettoprisen, frit Fællesskabets grænse, ufortoldet, for de af sagsøgerne fremstillede varer.

13 Kommissionen afviste ved skrivelse af 28. februar 2008 sagsøgernes anmodning om suspension.

Retsforhandlinger og parternes påstande

14 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 14. maj 2008 anlagde sagsøgerne denne sag. Med sagen tilsigtedes ikke blot annullation af den anfægtede forordning, men også subsidiært annullation af Kommissionens beslutning af 28. februar 2008, hvorved denne afviste den begæring om suspension af antidumpingtold, som sagsøgerne havde tilstillet Kommissionen ved skrivelse af 8. februar 2008. Sagen var rettet mod Rådet og Kommissionen.

15 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 30. maj 2008 indgav sagsøgerne en begæring om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse og om bevisoptagelse.

16 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 19. september 2008 rejste Kommissionen en formalitetsindsigelse vedrørende påstanden om annullation af dens beslutning af 28. februar 2008. I et særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor samme dag fremsatte Kommissionen begæring om at måtte intervenere i denne sag til støtte for Rådets påstande for det tilfælde, at sagen måtte blive afvist, for så vidt som den angik nævnte beslutning.

17 Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 12. januar 2009 fremsatte sagsøgerne deres bemærkninger vedrørende denne afvisningspåstand.

18 Ved kendelse af 12. maj 2009, CHEMK og KF mod Rådet og Kommissionen (sag T-190/08, ikke trykt i Samling af Afgørelser), afviste Retten (Anden Afdeling) sagen, for så vidt som den var anlagt til prøvelse af Kommissionens beslutning af 28. februar 2008. I samme kendelse gav Retten Kommissionen tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande.

19 Ved skrivelse af 26. juni 2009 meddelte Kommissionen Retten, at den frafaldt interventionsindlæg, men at den ville deltage i retsmødet.

20 Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

– Den anfægtede forordning annulleres, for så vidt som den vedrører dem.

– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

21 Rådet har, støttet af Kommissionen, nedlagt følgende påstande:

– Frifindelse.

– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

22 Til støtte for søgsmålet har sagsøgerne fremført fem anbringender. Med det første anbringende har sagsøgerne bestridt fastsættelsen af eksportprisen. Det andet anbringende vedrører det af Silmak afgivne pristilsagn. Med det tredje anbringende har sagsøgerne bestridt fastlæggelsen af skaden. Med det fjerde anbringende har sagsøgerne rejst tvivl om den fastslåede årsagsforbindelse mellem dumpingimporterne og skaden. Endelig har sagsøgerne med det femte anbringende kritiseret Kommissionen for ikke at have efterkommet deres anmodninger om supplerende ikke-fortrolige oplysninger om klagen.

1. Det første anbringende vedrørende anvendelsen af en teoretisk fortjenstmargen i forbindelse med beregning af eksportprisen

Det første anbringendes første led om en urigtig retsanvendelse i forbindelse med fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 9

Parternes argumenter

23 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet foretog en urigtig retsanvendelse i forbindelse med fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 9 (nu artikel 2, stk. 9, i forordning nr. 1225/2009), for så vidt som det fandt, at der i medfør af denne artikel var pligt til at anvende en teoretisk fortjenstmargen for en ikke-forbundet importør frem for en forretningsmæssigt forbundet importørs faktiske fortjenstmargen. Sagsøgerne er af den opfattelse, at selv om grundforordningens artikel 2, stk. 9, ikke foreskriver en bestemt metode til at fastlægge en rimelig fortjenstmargen, forbyder denne bestemmelse ikke Rådet at anvende forretningsmæssigt forbundne importørers faktiske fortjenstmargen, hvilket fremgår af denne institutions tidligere praksis. Under alle omstændigheder tvinger hverken grundforordningens artikel 2, stk. 9, eller en angiveligt ældre praksis juridisk Rådet til at anvende ikke-forbundne importørers fortjenstmargen.

24 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

25 Indledningsvis bemærkes, at grundforordningens artikel 2, stk. 8 (nu artikel 2, stk. 8, i forordning nr. 1225/2009), bestemmer, at eksportprisen er den pris, der faktisk er betalt eller skal betales for varen, når den sælges fra eksportlandet til Fællesskabet. I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, første afsnit (nu artikel 2, stk. 9, første afsnit, i forordning nr. 1225/2009), kan eksportprisen, hvis der ikke foreligger nogen eksportpris, eller det viser sig, at der ikke kan fæstes lid til eksportprisen på grund af en forretningsmæssig forbindelse eller en kompensationsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, beregnes på grundlag af den pris, hvortil de indførte varer første gang videresælges til en uafhængig køber, eller, hvis varerne ikke videresælges til en uafhængig køber eller ikke videresælges i den stand, hvori de er indført, på ethvert rimeligt grundlag.

26 Det fremgår således af grundforordningens artikel 2, stk. 9, at Kommissionen og Rådet i to tilfælde kan anse eksportprisen for at være upålidelig, nemlig hvis der består en forretningsmæssig forbindelse mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, eller hvis der foreligger en kompensationsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart. I alle andre tilfælde er institutionerne ved afgørelsen af, om der foreligger dumping, forpligtede til at tage udgangspunkt i eksportprisen, hvis en sådan eksisterer (Rettens dom af 21.11.2002, sag T-88/98, Kundan og Tata mod Rådet, Sml. II, 4897, præmis 49).

27 Endvidere bemærkes, at når eksportprisen er beregnet på grundlag af den første salgspris til en uafhængig køber eller på ethvert rimeligt grundlag, foretages der i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 9, andet afsnit (nu artikel 2, stk. 9, andet afsnit, i forordning nr. 1225/2009), justeringer for alle omkostninger, der påløber mellem import og videresalg, samt forventet fortjeneste med henblik på at fastsætte en realistisk eksportpris, frit Fællesskabets grænse. Ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 9, tredje afsnit (nu artikel 2, stk. 9, tredje afsnit, i forordning nr. 1225/2009), indbefatter de omkostninger, for hvilke der skal foretages justeringer, en rimelig margen til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.

28 Selv om grundforordningens artikel 2, stk. 9, bestemmer, at der skal foretages en justering for forventet fortjeneste, fastsætter denne bestemmelse ikke, som hævdet af parterne, en metode til beregning eller fastlæggelse af den nævnte fortjenstmargen. Den henviser kun til den fortjenstmargen, der justeres for, skal være rimelig.

29 Af retspraksis følger, at en sådan rimelig fortjenstmargen, når der eksisterer en forretningsforbindelse mellem en producent og importør i Fællesskabet, ikke kan beregnes på grundlag af oplysninger fra den importør, med hvilken der består en forretningsforbindelse, idet disse kan være påvirket af denne forretningsmæssige forbindelse, men på grundlag af oplysninger fra en uafhængig importør [jf. for så vidt angår artikel 2, stk. 8, litra b), i Rådets forordning (EØF) nr. 2176/84 af 23.7.1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det europæiske økonomiske Fællesskab (EFT L 201, s. 1), der i det væsentlige er identisk med grundforordningens artikel 2, stk. 9, Domstolens domme af 5.10.1988, forenede sager 273/85 og 107/86, Silver Seiko m.fl. mod Rådet, Sml. s. 5927, præmis 25, og forenede sager 277/85 og 300/85, Canon m.fl. mod Rådet, Sml. s. 5731, præmis 32].

30 Heraf følger, henset til det foregående, at grundforordningens artikel 2, stk. 9, skal fortolkes således, at institutionerne kan vælge mellem at bruge en forretningsmæssigt forbundet importørs faktiske fortjenstmargen eller at bruge en teoretisk fortjenstmargen for ikke-forbundne importører, idet den eneste betingelse er, at nævnte margen er rimelig.

31 I lyset af disse principper undersøges det af sagsøgerne hævdede, hvorefter Rådet foretog en urigtig retsanvendelse i forbindelse med fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 9.

32 Først og fremmest bemærkes, at parterne er enige om, at salg af det af sagsøgerne fremstillede ferrosilicium i undersøgelsesperioden blev gennemført ved hjælp af selskaber, der var forretningsmæssigt forbundne med dem. Heraf følger, at institutionerne ikke var forpligtede i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 8, til at tage udgangspunkt i den faktiske eksportpris, dvs. den pris, der faktisk blev betalt for den vare, der blev solgt fra eksportlandet til Fællesskabet. Tværtimod kunne grundforordningens artikel 2, stk. 9, dvs. beregning af eksportprisen, finde anvendelse på tilfældet i denne sag, hvilket også indebar, at institutionerne var frit stillede med hensyn til valg af metode til fastlæggelse af en rimelig fortjenstmargen.

33 Dernæst bemærkes, at sagsøgerne ikke har bestridt det her fastslåede. De har tværtimod bekræftet, at institutionerne kunne vælge mellem en uafhængig importørs teoretiske fortjenstmargen og en forretningsmæssigt forbundet importørs faktiske fortjenstmargen. Ikke desto mindre præciserede de i svaret på et af Retten stillet spørgsmål via en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse, at de er af den opfattelse, at det fremgår af institutionernes formuleringer i såvel punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger som i 41. betragtning til den anfægtede forordning, at institutionerne anså sig for at være forpligtede i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, til at anvende en uafhængig importørs teoretiske fortjenstmargen ved beregningen af eksportprisen.

34 Det er Rettens vurdering, at punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger og 41. betragtning til den anfægtede forordning ikke understøtter det af sagsøgerne hævdede. Institutionerne har nemlig deri anført, at der ifølge fast praksis skal anvendes en fortjeneste, som bygger på uafhængige importørers faktiske fortjeneste. En sådan tilkendegivelse udgør på ingen måde en pligt til at anvende en uafhængig importørs teoretiske fortjenstmargen. Den udgør blot en henvisning til institutionernes sædvane, hvorefter nævnte margen almindeligvis anvendes ved beregning af eksportprisen, når eksportøren og importøren er forretningsmæssigt forbundne.

35 En sådan fortolkning af punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger og 41. betragtning til den anfægtede forordning, hvorefter institutionerne blot tilsigtede at referere til en sædvane, som afhængigt af omstændighederne følges eller ikke følges, bekræftes af institutionernes tidligere praksis, sådan som sagsøgerne selv har beskrevet den i deres skriftlige indlæg. Således har sidstnævnte deri henvist til Rådets forordning (EØF) nr. 374/87 af 5. februar 1987 om endelig opkrævning af de beløb, for hvilke der er stillet sikkerhed i form af midlertidig antidumpingtold, og om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af lejehuse med oprindelse i Japan (EFT L 35, s. 32), hvori Rådet anvendte forretningsmæssigt forbundne importørers faktiske fortjenstmargen ved beregningen af eksportprisen.

36 Henset til det foregående konkluderes, at anvendelsen i denne sag af en teoretisk fortjenstmargen for ikke-forbundne importører ikke er udslag af, at institutionerne mente sig forpligtede til at gøre brug heraf, men er udslag af institutionernes valg af at anvende ikke-forbundne importørers fortjeneste, idet en forretningsmæssigt forbundet importørs fortjeneste er påvirket af videresalgsprisen mellem de forretningsmæssigt forbundne selskaber.

37 Heraf følger, at der i modsætning til det af sagsøgerne anførte ikke er foretaget en urigtig retsanvendelse i denne henseende.

38 For fuldstændighedens skyld bemærkes, at institutionerne ifølge fast retspraksis råder over vide skønsmæssige beføjelser med hensyn til handelspolitiske beskyttelsesforanstaltninger, således at Unionens retsinstanser blot skal foretage en begrænset retslig prøvelse (Rettens dom af 29.1.1998, sag T-97/95, Sinochem mod Rådet, Sml. II, s. 85, præmis 51, og af 17.7.1998, sag T-118/96, Thai Bicycle mod Rådet, Sml. II, s. 2991, præmis 32 og 33). Fastlæggelsen af en rimelig fortjenstmargen udgør ingen undtagelse i forhold til anvendelsen af denne retspraksis, eftersom den nødvendigvis indebærer komplekse økonomiske vurderinger (jf. analogt Rettens dom af 30.3.2000, sag T-51/96, Miwon mod Rådet, Sml. II, s. 1841, præmis 42, og dommen i sagen Kundan og Tata mod Rådet, nævnt i præmis 26 ovenfor, præmis 50).

39 I dette led af det første anbringende har sagsøgerne imidlertid blot gjort gældende, at Rådet foretog en urigtig retsanvendelse i forbindelse med fortolkningen af grundforordningens artikel 2, stk. 9, for så vidt som det med urette vurderede, at det havde pligt til at anvende uafhængige importørers teoretiske fortjenstmargen, selv om denne bestemmelse ikke forbyder anvendelsen af forretningsmæssigt forbundne importørers faktiske fortjenstmargen, men de har på intet tidspunkt forsøgt at påvise, at institutionerne foretog et åbenbart urigtigt skøn ved at beslutte at anvende en sådan teoretisk fortjenstmargen frem for at anvende en ikke-forbundet importørs faktiske fortjenstmargen.

40 Det følger heraf, at det første anbringendes første led må forkastes som ugrundet.

Det første anbringendes andet led om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Parternes argumenter

41 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat den begrundelsespligt, der er fastsat i artikel 253 EF, eftersom det uden passende begrundelse besluttede at afvise anvendelsen af den med dem forbundne importørs faktiske fortjenstmargen og at beregne eksportprisen på grundlag af den teoretiske fortjenstmargen, som en uafhængig importør ville have haft.

42 Dels har Rådet nemlig ikke på noget tidspunkt meddelt sagsøgerne, af hvilke grunde det vurderede, at den med dem forbundne importørs faktiske fortjeneste var mindre rimelig end en teoretisk fortjenstmargen beregnet på grundlag af ikke-forbundne importørers fortjenstmargener. Dels udgør Rådets blotte henvisning til dets tidligere praksis, hvorefter det anvendte en teoretisk fortjenstmargen beregnet på grundlag af ikke-forbundne importørers fortjenstmargen, ikke en tilstrækkelig forklaring i forhold til artikel 253 EF.

43 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

44 Ifølge fast retspraksis skal det af den begrundelse, der kræves efter artikel 253 EF, klart og utvetydigt fremgå, hvilke betragtninger den EU-myndighed, som har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte kan gøre sig bekendt med baggrunden for den trufne foranstaltning og dermed blive i stand til at forsvare deres rettigheder, og således at Unionens retsinstanser kan udøve deres kontrol (Domstolens dom af 30.9.2003, sag C-76/01 P, Eurocoton m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 10091, præmis 88, og Rettens dom af 12.10.1999, sag T-48/96, Acme mod Rådet, Sml. II, s. 3089, præmis 141).

45 I denne forbindelse bemærkes, at Rådet ikke er forpligtet til at behandle alle de faktiske og retlige spørgsmål, der under den administrative procedure er fremført af de berørte parter, i begrundelsen for en forordning (Rettens dom af 20.10.1999, sag T-171/97, Swedish Match Philippines mod Rådet, Sml. II, s. 3241, præmis 82). Endvidere kræves det ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige faktiske eller retlige momenter, som er relevante, idet spørgsmålet, om begrundelsen opfylder kravene, bl.a. skal vurderes i forhold til den sammenhæng, hvori retsakten indgår, samt på baggrund af alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (Rettens dom af 28.9.1995, sag T-164/94, Ferchimex mod Kommissionen, Sml. II, s. 2681, præmis 118). Det er tilstrækkeligt, at Rådet redegør for de faktiske og retlige betragtninger, der har været af væsentlig betydning for forordningens opbygning (jf. i denne retning Rettens dom af 18.9.1996, sag T-387/94, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 961, præmis 103 og 104).

46 I denne sag har Rådet i 41. betragtning til den anfægtede forordning og i punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger forklaret for det første, at den fortjeneste, som anvendtes ved beregning af eksportprisen i den midlertidige fase, svarede til den pågældende forretningsmæssigt forbundne importørs; for det andet, at den fortjeneste, som anvendtes, ifølge EU-institutionernes faste praksis skulle tage udgangspunkt i uafhængige importørers faktiske fortjeneste; og for det tredje, at den fortjenstmargen, som anvendtes i den midlertidige fase, således skulle have været justeret, hvilket gav sig udslag i anvendelse af en lidt højere fortjeneste, hvorimod sagsøgerne har anført, at fortjenesten var overvurderet.

47 I modsætning til det af sagsøgerne anførte fremgår det klart og utvetydigt af 41. betragtning til den anfægtede forordning og af punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger, at den beslutning, som institutionerne traf på tidspunktet for vedtagelsen af de endelige antidumpingforanstaltninger, om at afvise at anvende den med sagsøgerne forretningsmæssigt forbundne importørs faktiske fortjenstmargen og at beregne eksportprisen på grundlag af den teoretiske fortjenstmargen, som en uafhængig importør ville have haft, er den direkte følge af forbindelsen mellem sagsøgerne og deres importør. Derved har institutionerne tilkendegivet over for sagsøgerne, at de skønnede, at det var mere rimeligt at benytte en teoretisk fortjenstmargen for ikke-forbundne importører end en forretningsmæssigt forbundet importørs fortjenstmargen.

48 Desuden bemærkes, at sagsøgerne i deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger har anfægtet institutionernes beslutning om anvendelse af en teoretisk fortjenstmargen, hvilket viser, at de fuldt ud havde forstået institutionernes ræsonnement og var i stand til at forsvare deres rettigheder. Særligt har sagsøgerne for det første fremstillet grundene til, at det efter deres opfattelse i denne sag var uhensigtsmæssigt at anvende et ikke-forbundet selskabs fortjenstmargen. For det andet har de forklaret, at den forretningsmæssigt forbundne importørs faktiske fortjenstmargen var pålidelig og rimelig. For det tredje har de gjort gældende, at ingen af grundforordningens bestemmelser var til hinder for, at Kommissionen havde anvendt et forretningsmæssigt forbundet selskabs faktiske fortjenstmargen, selv om det var Kommissionens faste praksis at anvende en uafhængig importørs teoretiske fortjenstmargen.

49 Det første anbringendes andet led må følgelig forkastes som ugrundet.

Det første anbringendes tredje led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar

Parternes argumenter

50 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat deres ret til forsvar, for så vidt som de ikke har kunnet forsvare deres interesser hensigtsmæssigt på grund af den manglende begrundelse. Således har Rådet ikke på noget tidspunkt forud for dets indgivelse af svarskriftet givet sagsøgerne mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til dets argument til støtte for anvendelsen af den teoretiske fortjenstmargen. Navnlig var det først i svarskriftet, at Rådet forklarede karakteren af den fejl, der var blevet begået i forordningen om midlertidig told i forbindelse med fastsættelsen af den faktiske fortjenstmargen, og sagsøgerne blev først bekendt med denne fejl den 3. marts 2008, hvilket var efter vedtagelsen af den anfægtede forordning.

51 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

52 Det fremgår af retspraksis, at de krav, der følger af iagttagelsen af retten til forsvar, skal overholdes ikke blot inden for rammerne af procedurer, der kan føre til sanktioner, men også i forbindelse med undersøgelser, der går forud for vedtagelsen af antidumpingforordninger, som kan påvirke de berørte virksomheder umiddelbart og individuelt og påføre dem skade (Domstolens dom af 27.6.1991, sag C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, Sml. I, s. 3187, præmis 15). De berørte virksomheder skal særligt have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade (dommen i sagen Al-Jubail Fertilizer mod Rådet, præmis 17).

53 Det er i lyset af ovenstående betragtninger, at det skal kontrolleres, om Rådet har tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar.

54 Først bemærkes vedrørende sagsøgernes argument, hvorefter Rådet ikke på noget tidspunkt forud for svarskriftet havde givet dem mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til dets argument til støtte for anvendelsen af den teoretiske fortjenstmargen, at det, som anført i præmis 47-48 ovenfor, fremgår klart og utvetydigt af såvel punkt 41 i dokumentet med endelige oplysninger som af 41. betragtning til den anfægtede forordning, at institutionernes beslutning om at afvise at anvende den med sagsøgerne forretningsmæssigt forbundne importørs faktiske fortjenstmargen var den direkte følge af forbindelsen mellem sagsøgerne og deres importør. Desuden har sagsøgerne i deres bemærkninger til dokumentet med endelige oplysninger anfægtet institutionernes beslutning om at anvende en teoretisk fortjenstmargen. Heraf følger, at sagsøgerne ikke alene har været i stand til på hensigtsmæssig vis at tilkendegive deres synspunkt om anvendelsen af en teoretisk fortjenstmargen, men tilmed, at de faktisk har tilkendegivet deres synspunkt i denne henseende.

55 Til sagsøgernes argument, hvorefter Rådet først i svarskriftet havde givet dem en forklaring vedrørende karakteren af den fejl, der var blevet begået ved fastlæggelsen af den faktiske fortjenstmargen, bemærkes, at den faktiske fortjenstmargen blev anvendt ved beregningen af eksportprisen i forbindelse med indførelsen af midlertidige antidumpingforanstaltninger. Derimod fremgår det af 41. betragtning til den anfægtede forordning, at der ved indførelsen af endelige antidumpingforanstaltninger anvendtes en teoretisk fortjenstmargen. Sagsøgerne har imidlertid ikke påvist, hvorledes de forklaringer, som de mener at have modtaget for sent, var af betydning for forsvaret af deres interesser i forhold til vedtagelsen af den anfægtede forordning.

56 Heraf følger, at sagsøgernes ret til forsvar ikke er blevet tilsidesat.

57 Det første anbringendes tredje led må følgelig forkastes som ugrundet.

Det første anbringendes fjerde led om tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik

Parternes argumenter

58 Sagsøgerne har i replikken gjort gældende, at Rådet ikke har efterkommet sin forpligtelse til at udvise omhu og har tilsidesat princippet om god forvaltningsskik. Det fremgår nemlig af svarskriftet, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, som sagsøgerne var forhindret i at anfægte i stævningen, fordi Rådet ikke havde undersøgt deres argumenter i tide.

59 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

60 I henhold til artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og til artikel 44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement skal stævningen indeholde en angivelse af søgsmålets genstand, sagsøgerens påstande og en kort fremstilling af søgsmålsgrundene. Disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og at Retten kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, eventuelt kortfattet, men dog på en sammenhængende og forståelig måde fremgår af selve stævningen (Rettens dom af 6.5.1997, sag T-195/95, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 679, præmis 20, og af 3.2.2005, sag T-19/01, Chiquita Brands m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315, præmis 64).

61 De faktiske og retlige omstændigheder, som sagsøgerne støtter dette klagepunkt på, fremgår imidlertid ikke på en forståelig måde af deres skriftlige indlæg. Således har de hævdet, at eftersom Rådet ikke havde undersøgt deres argumenter i tide, var de forhindret i at anfægte et åbenbart urigtigt skøn. Sagsøgerne har dog hverken præciseret, hvilke argumenter de henviser til, eller hvilket urigtigt skøn det drejer sig om.

62 Det første anbringendes fjerde led må derfor afvises fra realitetsbehandling, og følgelig må det første anbringende forkastes i sin helhed.

2. Det andet anbringende vedrørende det af Silmak afgivne pristilsagn

Det andet anbringendes første led om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling

Parternes argumenter

63 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat princippet om forbud mod forskelsbehandling, for så vidt som det fremlagde dokumentet med midlertidige oplysninger førtidigt for Silmak, hvilket gav selskabet mulighed for at afgive et pristilsagn. De har hævdet, at Rådet undlod at fremlægge nævnte dokument samtidigt for dem, selv om de befandt sig i samme situation som Silmak. Desuden har de gjort gældende, at det følger af Domstolens dom af 11. juli 1990, Sermes (sag C-323/88, Sml. I, s. 3027, præmis 46 og 47), at en »forskelsbehandling« ikke kan være begrundet i forskel på de berørte parters juridiske status, medmindre der er hjemmel for denne forskel. Rådet har imidlertid selv henvist til en fast praksis og ikke til en retsakt.

64 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

65 Princippet om forbud mod forskelsbehandling forbyder dels, at ens situationer behandles forskelligt, dels at forskellige situationer behandles ens, medmindre der foreligger objektive grunde herfor (Domstolens dom af 27.1.2005, sag C-422/02 P, Europe Chemi-Con (Deutschland) mod Rådet, Sml. II, s. 791, præmis 33).

66 Retten vurderer i denne henseende, at sagsøgerne og Silmak ikke kunne anses for at befinde sig i ens situationer.

67 Det bemærkes, at Rådet nemlig i sine skriftlige indlæg har forklaret, at institutionerne handlede i overensstemmelse med principperne i konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Essen (Tyskland) af 9. og 10. december 1994 samt med artikel 36, stk. 2, i stabiliserings- og associeringsaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien på den anden side (EUT 2004 L 84, s. 13, herefter »stabiliserings- og associeringsaftalen«). I henhold til disse principper har Kommissionen etableret en fast praksis for antidumpingundersøgelser i kandidatlandene til tiltrædelse af Den Europæiske Union, hvorefter den ca. to måneder før indførelsen af midlertidige foranstaltninger informerer Stabiliserings- og Associeringsrådet, den berørte regering og de berørte eksporterende producenter om de omstændigheder, der er grundlaget for, at den anbefaler indførelsen af midlertidige foranstaltninger. Rådet har præciseret, at denne information, der udelukkende vedrører de omstændigheder, som dumpingen beror på, først og fremmest har til formål at give eksportøren mulighed for at afgive et tilbud om pristilsagn.

68 Det er vigtigt at tilføje, i lighed med det af Rådet anførte, at stabiliserings- og associeringsaftalens artikel 36, stk. 2, fastsætter, dels at Stabiliserings- og Associeringsrådet skal underrettes om dumpingtilfældet, så snart en undersøgelse er indledt, dels at der kan træffes passende foranstaltninger, hvis den pågældende dumpingpraksis ikke er bragt til ophør, eller der ikke inden 30 dage efter, at sagen er indbragt for Stabiliserings- og Associeringsrådet, er blevet fundet nogen anden tilfredsstillende løsning. Af denne bestemmelse følger, at der nødvendigvis må finde forhandlinger sted mellem Kommissionen og eksporterende producenter i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien før indførelsen af midlertidige foranstaltninger, da der ellers ikke kan findes nogen tilfredsstillende løsning i bestemmelsens forstand. Af samme grund følger det af denne bestemmelse, at de eksporterende producenter skal gøres bekendt med de betragtninger og væsentlige omstændigheder, der ligger til grund for, at institutionerne anbefaler indførelsen af midlertidige foranstaltninger, da førstnævnte ellers vil have vanskeligt ved at foreslå en tilfredsstillende løsning.

69 Da Silmak er producent i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, har selskabet nydt godt af anvendelsen af denne bestemmelse og modtaget dokumentet med foreløbige oplysninger førtidigt, hvilket satte det i stand til at give Kommissionen et tilbud om pristilsagn. Følgelig var den førtidige fremlæggelse af nævnte dokument for Silmak ikke i strid med forbuddet mod forskelsbehandling, eftersom dette selskab i kraft af anvendelsen af stabiliserings- og associeringsaftalens artikel 36, stk. 2, befandt sig i en situation, som var forskellig fra sagsøgernes.

70 Sagsøgernes argument vedrørende dommen i sagen Sermes i præmis 63 ovenfor ændrer ikke ved denne konklusion.

71 For det første anførte Domstolen nemlig ikke – modsat det af sagsøgerne hævdede – i generelle vendinger i denne dom, at en »forskelsbehandling« kun kan være begrundet i forskel på de berørte parters juridiske status på betingelse af, at der er hjemmel for denne forskel. I den sag, der gav anledning til denne dom, hævdede sagsøgeren, at anvendelsen af de særlige bestemmelser om den tyske indenrigshandel, hvorefter udførsler fra Den Tyske Demokratiske Republik til Forbundsrepublikken Tyskland kunne gennemføres uden antidumpingtold, indebar en »forskelsbehandling«. Domstolen bemærkede hertil i dommen, at den forskellige behandling, som Sermes havde henvist til, havde en normativ hjemmel i en protokol, der udgør en del af traktaten, og følgelig ikke kunne betragtes som en »forskelsbehandling«. Dermed nøjedes Domstolen med at anføre, at det forhold, at en protokol, der udgjorde en del af traktaten, fastsatte særlige bestemmelser om den tyske indenrigshandel, udgjorde en objektiv grund til at favorisere eksporterende producenter i Den Tyske Demokratiske Republik, hvilket er i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 65 ovenfor.

72 For det andet er det under alle omstændigheder vigtigt at bemærke, at den forskellige behandling af Silmak og sagsøgerne i denne sag, således som det er anført i præmis 68 ovenfor, havde en normativ hjemmel, nemlig stabiliserings- og associeringsaftalens artikel 36, stk. 2.

73 For fuldstændighedens skyld bemærkes, at sagsøgerne ikke har ført tilstrækkeligt bevis for, at godtgørelsen af en »forskelsbehandling« med hensyn til den førtidige udbredelse af dokumentet med foreløbige oplysninger kunne have haft betydning for lovligheden af den anfægtede forordning og således begrunde annullation heraf. Forespurgt herom under retsmødet henviste sagsøgerne til, at de i deres skriftlige indlæg havde forklaret, at Rådet som følge af denne »forskelsbehandling« havde fastslået en forpligtelse i den anfægtede forordning til at betale antidumpingtold for sagsøgernes vedkommende i fem et halvt år og for Silmaks vedkommende kun i fem år.

74 Hvis det antages, at denne udtalelse skal fortolkes som udtryk for, at den anfægtede forordning skal annulleres, for så vidt som den angår sagsøgerne, eftersom Silmak også skulle have været pålagt en forpligtelse til at betale antidumpingtold i fem et halvt år, bemærkes imidlertid for det første, at overholdelsen af ligebehandlingsprincippet eller princippet om forbud mod forskelsbehandling ifølge retspraksis som anført i præmis 65 ovenfor skal forenes med overholdelsen af legalitetsprincippet, hvilket indebærer, at ingen til egen fordel kan påberåbe sig en ulovlighed, der er begået til fordel for andre (jf. i denne retning Domstolens dom af 4.7.1985, sag 134/84, Williams mod Revisionsretten, Sml s. 2225, præmis 14 og den deri nævnte retspraksis, og Rettens dom af 14.5.1998, sag T-308/94, Cascades mod Kommissionen, Sml. II, s. 925, præmis 259, og af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 367). Følgelig kan sagsøgerne ikke støtte deres påstand om annullation af den anfægtede forordning, for så vidt som den vedrører dem, på den omstændighed, at nævnte forordning retsstridigt pålægger Silmak en betalingsforpligtelse, som kun gjaldt i fem år.

75 Hvis det antages, at denne udtalelse skal fortolkes som udtryk for, at den anfægtede forordning skal annulleres, for så vidt som den angår sagsøgerne, eftersom de ligesom Silmak skulle have været pålagt en betalingsforpligtelse, som kun gjaldt i fem år, bemærkes for det andet, således som det fremgår af 132. betragtning til den anfægtede forordning, at sagsøgerne har tilbudt Kommissionen et pristilsagn, og at sidstnævnte afviste dette tilsagn. Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument, hvormed det tilsigtes godtgjort, at et pristilsagn, som de kunne have tilbudt tidligere – samtidigt med Silmak – ville have haft et andet indhold end det tilsagn, som de afgav efter fremlæggelsen af dokumentet med endelige oplysninger, og at der derfor ville have været en større chance for, at Kommissionen havde accepteret det. Følgelig kunne godtgørelse af en »forskelsbehandling« til Silmaks fordel under alle omstændigheder ikke have begrundet annullation af den anfægtede forordning.

76 Henset til samtlige ovenstående betragtninger må det andet anbringendes første led forkastes som ugrundet.

Det andet anbringendes andet led om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 6, stk. 7, artikel 8, stk. 4, og artikel 20, stk. 1

Parternes argumenter

77 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 20, stk. 1, artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4 (nu artikel 20, stk. 1, artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4, i forordning nr.°1225/2009).

78 For det første har sagsøgerne anført, at grundforordningens artikel 20, stk. 1, fastsætter, at eksportørerne kun kan få fremlagt dokumentet med foreløbige oplysninger efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger og efter skriftlig anmodning herom. Ifølge sagsøgerne fremlagde Kommissionen imidlertid dokumentet med midlertidige oplysninger for Silmak den 11. juli 2007 før vedtagelsen af forordningen om midlertidig told, selv om Silmak ikke havde indgivet nogen anmodning herom.

79 For det andet har sagsøgerne anført, at det pristilsagn, som Silmak havde afgivet på baggrund af den retsstridige udbredelse af dokumentet med midlertidige oplysninger, først efter den formelle offentliggørelse af forordningen om midlertidig told blev føjet til de ikke-fortrolige sagsakter i sagen, hvilket efter deres opfattelse var i strid med grundforordningens artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4. Sagsøgerne opnåede nemlig først kendskab til pristilsagnet gennem forordningen om midlertidig told og kunne først studere det i dets ikke-fortrolige version fra den 3. september 2007.

80 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

81 Først bemærkes vedrørende klagepunktet om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 20, stk. 1, at denne bestemmelse omhandler informering af parterne. Nævnte bestemmelse fastsætter nærmere bestemt, at de berørte parter har mulighed for at anmode om at få fremlagt de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke der er indført midlertidige foranstaltninger, og den fastlægger den praktiske fremgangsmåde herfor. Således fastsætter artikel 20, stk. 1, at anmodninger om fremlæggelse af oplysninger skal indgives skriftligt umiddelbart efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og at fremlæggelse af oplysningerne skal finde sted skriftligt hurtigst muligt herefter.

82 Der er dog ikke, som hævdet af sagsøgerne, noget grundlag i denne bestemmelses ordlyd for at konkludere, at dokumentet med foreløbige oplysninger kun kan fremlægges for eksportørerne efter indførelsen af de midlertidige foranstaltninger og efter anmodning. Mens det af grundforordningens artikel 20, stk. 1, kan udledes, at de berørte parter ikke kan indgive anmodning om fremlæggelse af oplysninger før indførelsen af de midlertidige foranstaltninger, og at de skal indgive anmodningen skriftligt, forbyder bestemmelsen ikke Kommissionen at tage initiativet til fremlæggelsen af oplysningerne før indførelsen af de midlertidige foranstaltninger og uden at have modtaget en skriftlig anmodning herom.

83 Følgelig bygger sagsøgernes klagepunkt på en fejlfortolkning af grundforordningens artikel 20, stk. 1, og det skal derfor forkastes.

84 Herefter bemærkes vedrørende klagepunktet om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4, for det første, at grundforordningens artikel 6, stk. 7, i det væsentlige fastsætter, at de berørte parter på skriftlig anmodning kan få indsigt i de ikke-fortrolige sagsakter i sagen, og at de kan fremkomme med deres bemærkninger til indholdet af nævnte sagsakter, samt at Kommissionen skal tage hensyn til disse bemærkninger. For det andet fastsætter grundforordningens artikel 8, stk. 4, at parter, der afgiver et tilsagn, skal indgive en ikke-fortrolig version af et sådant tilsagn, således at det kan stilles til rådighed for parter, der er berørt af undersøgelsen.

85 Igen bemærkes, at intet i disse bestemmelsers ordlyd understøtter det af sagsøgerne hævdede, hvorefter den omstændighed, at det af Silmak afgivne pristilsagn først efter den formelle offentliggørelse af forordningen om midlertidig told blev føjet til de ikke-fortrolige sagsakter i sagen, var i strid med grundforordningens artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4. Mens disse bestemmelser fastsætter, dels at parter, som har afgivet et pristilsagn, skal indgive en ikke-fortrolig version af dette tilsagn, dels at Kommissionen skal give de berørte parter, som skriftligt har anmodet herom, indsigt i nævnte ikke-fortrolige version, indeholder de ingen indikation – og så meget desto mere ingen forpligtelse – med hensyn til, på hvilket tidspunkt en kopi af pristilsagnet skal tilføjes de ikke-fortrolige sagsakter i sagen.

86 Følgelig må dette klagepunkt i lighed med det foregående anses for at bygge på en fejlfortolkning af grundforordningens artikel 6, stk. 7, og artikel 8, stk. 4, og det skal derfor forkastes.

87 I øvrigt bemærkes, at en procedurefejl, som den sagsøgerne har påberåbt sig i denne sag, kun kan føre til annullation af den anfægtede forordning, i det omfang den efter sin karakter konkret kan påvirke deres ret til forsvar og på den måde nævnte forordnings indhold (jf. i denne retning Domstolens dom af 10.7.1980, sag 30/78, Distillers Company mod Kommissionen, Sml. s. 2229, præmis 26).

88 Sagsøgerne har imidlertid ikke fremført noget argument, hvormed det tilsigtes godtgjort, at et pristilsagn, som de kunne have tilbudt tidligere – efter at have set Silmaks tilsagn og dokumentet med foreløbige oplysninger – for det første ville have haft et andet indhold end det tilsagn, som de afgav efter fremlæggelsen af dokumentet med endelige oplysninger, og for det andet, at der ville have været en større chance for, at Kommissionen havde accepteret det. Følgelig har de ikke påvist, at den anfægtede forordning ville have haft et andet indhold, hvad dem angår, uden den procedurefejl, som de har påberåbt sig.

89 I betragtning af det foregående må det andet anbringendes andet led forkastes som ugrundet.

Det andet anbringendes tredje led om tilsidesættelse af begrundelsespligten

Parternes argumenter

90 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat sin begrundelsespligt. Til trods for, at de i deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger havde påberåbt sig tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling, har Rådet ikke på noget tidspunkt – heller ikke i den anfægtede forordning – angivet, af hvilke grunde det udbredte dokumentet med foreløbige oplysninger førtidigt, indledte drøftelser vedrørende pristilsagn og godtog nævnte tilsagn.

91 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

92 Dette klagepunkt skal undersøges i lyset af den retspraksis, der er nævnt i præmis 44-45 ovenfor.

93 I denne sag fremstillede Kommissionen i 175. og 180. betragtning til forordningen om midlertidig told grundene til, at den havde fundet, at Silmaks tilsagn kunne godtages. Ligeledes angav Rådet i 130.-132. betragtning til den anfægtede forordning grundene til, at det havde besluttet ikke at godtage pristilsagn afgivet af fire eksporterende producenter og at trække godtagelsen af det af Silmak afgivne pristilsagn tilbage. Derved har institutionerne overholdt de krav, der er fastsat i den retspraksis, der er nævnt i præmis 44 og 45 ovenfor.

94 Ifølge nævnte retspraksis og i modsætning til det af sagsøgerne hævdede havde Rådet derimod ikke pligt til at reagere på deres bemærkninger om, at princippet om forbud mod forskelsbehandling var tilsidesat som følge af den førtidige udbredelse af dokumentet med foreløbige oplysninger. Mens grundene til, at Kommissionen godtager eller afviser pristilsagn, som er afgivet til den, er af væsentlig betydning for den anfægtede forordnings opbygning, kan det nemlig ikke antages, at det samme gælder grundene til, at dokumentet med endelige oplysninger blev udbredt førtidigt til Silmak. I denne forbindelse henvises der til, at det allerede er fastslået i præmis 73-75 ovenfor, at godtgørelsen af en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling med hensyn til den førtidige udbredelse af nævnte dokument ikke kunne have betydning for lovligheden af den anfægtede forordning. Heraf følger, at selv hvis det antages, at sagsøgerne havde fået oplyst grundene til, at dokumentet med foreløbige oplysninger var blevet udbredt førtidigt, ville sådanne forklaringer ikke have afklaret for dem, hvorfor deres pristilsagn var blevet afvist, og Silmaks pristilsagn først var blevet godtaget i den midlertidige fase og derpå blev afvist i den endelige fase. Med andre ord kan grundene til, at dokumentet med førtidige oplysninger blev udbredt førtidigt, ikke anses for at være grundlaget for den anfægtede forordning, således at sagsøgerne ikke kan forstå forordningen uden at have fået disse grunde forklaret.

95 Følgelig må det andet anbringendes tredje led forkastes som ugrundet.

Det andet anbringendes fjerde led om tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar

Parternes argumenter

96 Sagsøgerne er af den opfattelse, at deres ret til forsvar er blevet tilsidesat, for så vidt som Silmaks pristilsagn ikke blev føjet til de ikke-fortrolige sagsakter i tide, dvs. på det tidspunkt, hvor de ikke-fortrolige sagsakter kunne have været til gavn for de berørte parter med henblik på udøvelsen af deres ret til forsvar. Mens Rådet nemlig har hævdet at have føjet nævnte tilsagn til de ikke-fortrolige sagsakter i sagen den 3. august 2007, har sagsøgerne gjort opmærksom på, at den kopi af tilsagnet, som er kommet til deres kundskab, er dateret den 3. september 2007, hvilket betyder, at det reelt ikke er blevet føjet til de ikke-fortrolige sagsakter før denne dato. Dermed har sagsøgerne ikke været i stand til at afgive et pristilsagn før vedtagelsen af de foreløbige foranstaltninger, og deres ret til forsvar er blevet tilsidesat.

97 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

98 Det følger af den retspraksis, der er henvist til i præmis 52 ovenfor, at de berørte virksomheder skal have været i stand til under den administrative procedure at give effektivt udtryk for deres opfattelse. Det følger ligeledes af retspraksis, at en tilsidesættelse af retten til forsvar ikke foreligger, hvis det kan anses for godtgjort, at sagsøgerne til trods for en af institutionerne begået procedurefejl har været i stand til under den administrative procedure at give effektivt udtryk for deres opfattelse (Rettens dom af 19.11.1998, sag T-147/97, Champion Stationery m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 4137, præmis 79). Dvs. at det påhviler sagsøgeren at bevise, at denne bedre ville have været i stand til at varetage sit forsvar, hvis nævnte procedurefejl ikke var blevet begået (jf. i denne retning Domstolens dom af 8.7.1999, sag C-51/92 P, Hercules Chemicals mod Kommissionen, Sml. I, s. 4235, præmis 81, og af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 318).

99 I denne sag har sagsøgerne hævdet, at den ikke-fortrolige version af det af Silmak afgivne pristilsagn skulle have været føjet til sagsakterne i sagen den 3. august 2007 før vedtagelsen af forordningen om midlertidig told. De forklarer dog ikke, dels hvorledes denne procedurefejl har hindret dem i at give effektivt udtryk for deres opfattelse, dels hvorledes de bedre ville have været i stand til at varetage deres forsvar, hvis nævnte procedurefejl ikke var blevet begået. Selv om sagsøgerne ikke har haft indsigt i den ikke-fortrolige version af det af Silmak afgivne pristilsagn før vedtagelsen af forordningen om midlertidig told, har de ikke desto mindre været i stand til at afgive et sådant tilsagn til Kommissionen efter fremlæggelsen af dokumentet med endelige oplysninger, således som det er anført i 132. betragtning til den anfægtede forordning. Sagsøgerne har ikke ført bevis for, at et pristilsagn, som de kunne have tilbudt tidligere – efter at have set Silmaks tilsagn – for det første ville have haft et andet indhold end det tilsagn, som de afgav efter fremlæggelsen af dokumentet med endelige oplysninger, og for det andet, at der ville have været en større chance for, at Kommissionen havde accepteret det. Derfor må sagsøgerne anses for ikke at ville have været bedre i stand til at varetage deres forsvar, hvis de havde haft indsigt i Silmaks tilsagn før vedtagelsen af forordningen om midlertidig told.

100 Følgelig kan institutionerne ikke kritiseres for at have tilsidesat sagsøgernes ret til forsvar. Heraf følger, at det andet anbringendes fjerde led må forkastes som ugrundet.

101 På baggrund af det anførte skal det andet anbringende forkastes i sin helhed.

3. Det tredje anbringende vedrørende fastlæggelsen af skaden

Parternes argumenter

102 Sagsøgerne har gjort gældende, at Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 6 (nu artikel 3, stk. 6, i forordning nr. 1225/2009), eftersom størsteparten af industrien i EF-erhvervsgrenen ikke er blevet påført nogen skade. Det er nemlig ubestridt, at FerroAtlántica SL og FerroPem SAS, som er to producenter af ferrosilicium i Fællesskabet, der i undersøgelsesperioden repræsenterede en meget betydelig del af EF-erhvervsgrenen vurderet ud fra deres produktionskapacitet, produktionsmængde og kapacitetsudnyttelse, ikke blev påført nogen skade i denne periode, hvor deres produktion, omsætning og grad af kapacitetsudnyttelse var stabil og endda stigende. Ikke desto mindre vurderede Rådet på grundlag af grundforordningens artikel 4 og artikel 3, stk. 5 (nu artikel 4 og artikel 3, stk. 5, i forordning nr. 1225/2009), at det måtte fastsætte den betydelige skade, som hele EF-erhvervsgrenen var blevet påført. Derved begik Rådet efter sagsøgernes opfattelse åbenbart flere »væsentlige fejl«.

103 For det første er anførelsen af, at Rådet ved vurderingen af skaden kun må tage hensyn til de økonomiske faktorer, der påvirker alle producenter i EF-erhvervsgrenen på samme måde, behæftet med en retlig fejl. Sagsøgerne har i denne forbindelse anført, at selv om grundforordningens artikel 3 faktisk fordrer, at en væsentlig skade fastlægges for en EF-erhvervsgren, præciserer denne bestemmelse ikke, om Kommissionen kun skal basere sig på de samlede resultater, som producenterne i Fællesskabet har, i form af vægtet gennemsnit, eller om den også må tage hensyn til resultatet hos den enkelte producent i Fællesskabet.

104 For det andet har sagsøgerne henvist til, at det påhviler Rådet at påvise, om der foreligger væsentlig skade i den forstand, hvori udtrykket anvendes i grundforordningens artikel 3, stk. 1 og 6 (grundforordningens artikel 3, stk. 1, er nu artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009). Sagsøgerne har først og fremmest anført, at når størsteparten af producenterne i EF-erhvervsgrenen ikke er blevet påført skade, kan der ikke foreligge nogen væsentlig skade for EF-erhvervsgrenen ud fra hverken et juridisk eller faktuelt synspunkt. Endvidere er foranstaltninger, som er foreskrevet på disse betingelser, efter sagsøgernes opfattelse uforholdsmæssige. Endelig har sagsøgerne hævdet, at konstateringen af, at der foreligger skade for en EF-erhvervsgren, hvoraf størsteparten ikke er blevet påført skade, ikke kan anses for at være baseret på et »troværdigt og tillidsvækkende bevis« eller for at være foretaget på rimelig vis. Grundforordningens artikel 3, stk. 2 (nu artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1225/2009), fordrer imidlertid, at en sådan konstatering baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse af den påståede dumpingimports indvirkning på EF-erhvervsgrenen.

105 For det tredje er sagsøgerne af den opfattelse, at Rådets fremgangsmåde, som bestod i at fastlægge skaden på grundlag af de samlede resultater, som EF-erhvervsgrenen havde, i form af vægtet gennemsnit, ikke er fastsat i grundforordningen, og at det ved nævnte forordning så meget desto mere ikke er bestemt, at det er den eneste metode til konstatering af, om der foreligger skade. Såfremt Rådets fremgangsmåde, som bestod i at fastlægge skaden på grundlag af de samlede resultater, som EF-erhvervsgrenen havde, i form af vægtet gennemsnit, er korrekt, vil denne fremgangsmåde desuden være i strid med forbuddet mod misbrug af beføjelser, der er et generelt princip i EU-retten, således som det er fastslået i retspraksis.

106 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

107 Sagsøgerne har nærmere bestemt bestridt Rådets konklusion, hvorefter EF-erhvervsgrenen er blevet påført skade, hvorimod sagsøgerne er af den opfattelse, at to producenter i Fællesskabet, der repræsenterede størsteparten af EF-erhvervsgrenen, havde en stabil og endda stigende produktion, omsætning og grad af kapacitetsudnyttelse. De har hævdet, at Rådet derved tilsidesatte grundforordningens artikel 3, stk. 6.

108 Behandlingen af det tredje anbringende må foretages i to etaper. Først fortolkes grundforordningens artikel 3, stk. 6, og mere generelt nævnte forordnings artikel 3, som vedrører konstateringen af, om der foreligger skade, med henblik på at fastslå, hvilke krav sidstnævnte bestemmelse stiller til institutionerne med hensyn til metoden til fastsættelse af skaden. Dernæst efterprøves, om institutionerne har handlet i overensstemmelse med principperne i denne bestemmelse, herunder henset til FerroPems og FerroAtlánticas situtation, som sagsøgerne har beskrevet den.

109 Først bemærkes, hvad angår fortolkningen af grundforordningens artikel 3, stk. 6, som ifølge sagsøgerne er tilsidesat, at bestemmelsen indeholder tre principper. For det første indebærer vurderingen af skaden, at institutionerne skal påvise dumpingimportens indvirkning på EF-erhvervsgrenen. For det andet præciserer denne bestemmelse, at det er følgevirkninger af dumpingimportens omfang og/eller prisniveau, der skal påvises. For det tredje skal skaden være væsentlig.

110 Derimod foreskriver denne bestemmelse ikke en metode, som institutionerne skal følge ved undersøgelsen af de følgevirkninger, som dumpingimportens omfang og/eller priser har på EF-erhvervsgrenen. I denne forbindelse skal der henvises til grundforordningens artikel 3, stk. 2 og 5. Grundforordningens artikel 3, stk. 2, fastsætter i generelle vendinger, at en konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse. Grundforordningens artikel 3, stk. 5, fastsætter, at undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation. Bestemmelsen indeholder en liste, der ikke er udtømmende, over relevante økonomiske faktorer og forhold og præciserer, at hverken en eller flere af disse faktorer nødvendigvis er udslagsgivende for afgørelsen.

111 Det fremgår dermed, nærmere bestemt ved at læse grundforordningens artikel 3, stk. 2, 5 og 6, i sammenhæng, at konstateringen af skade indebærer en objektiv undersøgelse baseret på positivt bevismateriale af de følgevirkninger, som dumpingimportens omfang og/eller prisniveau har på situationen i den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet, og at denne undersøgelse omfatter en vurdering af de økonomiske faktorer og forhold, der er relevante for denne erhvervsgrens situation.

112 Endvidere præciseres, at begrebet erhvervsgren i Fællesskabet, som grundforordningens artikel 3, stk. 2, 5 og 6, henviser til, er defineret i samme forordnings artikel 4, stk. 1 (nu artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1225/2009), der fastsætter, at der ved »erhvervsgren i Fællesskabet« forstås samtlige producenter i Fællesskabet eller de af dem, hvis samlede produktion af de pågældende varer udgør en betydelig del, som defineret i artikel 5, stk. 4 (nu artikel 5, stk. 4, i forordning nr. 1225/2009), af den samlede produktion i Fællesskabet af sådanne varer.

113 Grundforordningens artikel 5 omhandler indledningen af antidumpingproceduren. Bestemmelsens stk. 4 bestemmer, at den klage, på grundlag af hvilken proceduren er indledt, anses for at være indgivet af eller på vegne af en EF-erhvervsgren, hvis den har tilslutning fra de producenter i Fællesskabet, hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af den pågældende vare i Fællesskabet.

114 Følgelig fremgår det for det første af analysen af de bestemmelser, der er nævnt i præmis 109-113 ovenfor, at det, selv om institutionernes undersøgelse skal føre til den konklusion, at en EF-erhvervsgren er blevet påført væsentlig skade, ikke er et krav, at alle relevante økonomiske faktorer og forhold udviser en negativ tendens. For det andet skal institutionerne undersøge dumpingimportens følgevirkninger på hele EF-erhvervsgrenens situation – dvs. på alle producenterne i Fællesskabet eller i det mindste på situationen for de producenter i Fællesskabet, der har tilsluttet sig indledningen af antidumpingproceduren, og hvis samlede produktion udgør mere end 50% af den samlede produktion af den pågældende vare i Fællesskabet – men de kan frit vælge, hvilken metode de vil anvende for at nå frem til dette resultat. Som anført af sagsøgerne, kan institutionerne f.eks. lige så vel vælge at påvise, at hver enkelt producent i Fællesskabet er påført skade, som at påvise forekomsten af en sådan skade på grundlag af samlede resultater eller et vægtet gennemsnit heraf for alle de producenter i Fællesskabet, der udgør en erhvervsgren i Fællesskabet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i grundforordningens artikel 4, stk. 1, og artikel 5, stk. 4.

115 Herefter efterprøves, om institutionernes undersøgelse i denne sag er foretaget i overensstemmelse med grundforordningens artikel 3, stk. 6, og mere generelt samme forordnings artikel 3, som den er fortolket i præmis 109-114 ovenfor.

116 Indledningsvis bemærkes, at Unionens institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge (jf. Domstolens dom af 27.9.2007, sag C-351/04, IKEA Wholesale, Sml. I, s. 7723, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis, og af 3.9.2009, sag C-535/06 P, Mosaer Baer India mod Rådet, Sml. I, s. 7051, præmis 85).

117 Det følger af fast retspraksis, at konstateringen af, om der foreligger skade, kræver, at der foretages en bedømmelse af en række komplicerede omstændigheder, og domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (dommen i sagen Mosaer Baer India mod Rådet, nævnt i præmis 116 ovenfor, præmis 86).

118 I denne forbindelse bemærkes, at institutionerne har vurderet skaden på grundlag af oplysninger vedrørende seks producenter i Fællesskabet, herunder FerroPem og FerroAtlántica. Endvidere bemærkes, at de forklaringer, som Kommissionen har fremlagt i denne forbindelse, fremgår af 77. og 78. betragtning til forordningen om midlertidig told og ikke er bestridt af sagsøgerne. Således har Kommissionen forklaret, at der i undersøgelsesperioden var syv producenter af ferrosilicium i Fællesskabet, at klagen, som lå til grund for den antidumpingprocedure, der gav anledning til den anfægtede forordning, var indgivet af fem producenter i Fællesskabet, at den sjette producent i Fællesskabet havde valgt at tilslutte sig proceduren ved at deltage samarbejdende i undersøgelsen, og at den syvende producent ikke havde taget stilling og ikke havde fremlagt nogen oplysninger. Ifølge Kommissionen stod de seks samarbejdsvillige producenter i Fællesskabet for 95% af Fællesskabets produktion af ferrosilicium i undersøgelsesperioden.

119 På dette grundlag undersøgte institutionerne, hvordan de relevante økonomiske faktorer og forhold havde udviklet sig i forhold til situationen i EF-erhvervsgrenen, i overensstemmelse med grundforordningens artikel 3, stk. 5. Denne undersøgelse blev foretaget på grundlag af samlede resultater eller et vægtet gennemsnit, afhængigt af karakteren af de økonomiske faktorer og forhold hos de seks producenter i Fællesskabet, som havde udvist samarbejdsvillighed i forbindelse med undersøgelsen. Således har Kommissionen i 91.-106. betragtning til forordningen om midlertidig told bl.a. vurderet udviklingen i produktionen i Fællesskabet, produktionskapaciteten, kapacitetsudnyttelsen, lagerbeholdningen, omsætningen, markedsandelene, vægtede gennemsnitspriser, rentabiliteten, likviditetsstrømmene, investeringerne, forrentningerne af investeret kapital, mulighederne for at tilvejebringe kapital, beskæftigelsen, produktiviteten og lønningerne. Sagsøgerne har ikke bestridt taloplysningerne i nævnte betragtninger. Kommissionen har i 107.-109. betragtning til forordningen om midlertidig told konkluderet, at selv om visse økonomiske forhold var forblevet stabile eller havde udvist en positiv tendens, blev EF-erhvervsgrenens situation samlet set markant forværret i den betragtede periode. Denne analyse har Rådet tilsluttet sig i dens helhed i 82. betragtning til den anfægtede forordning.

120 Nærmere bestemt viste den undersøgelse, der er foretaget i henholdsvis 91., 93. og 95. betragtning til forordningen om midlertidig told af udviklingen i produktionen, i kapacitetsudnyttelsen og i omsætningen, en negativ tendens, selv om oplysningerne fra FerroPem og FerroAtlántica, der var omfattet af undersøgelsen, var stabile og viste en positiv udvikling, således som sagsøgerne har hævdet.

121 Følgelig må den metodik, som institutionerne har anvendt i forbindelse med denne undersøgelse, dvs. brugen af samlede resultater eller et vægtet gennemsnit, anses for at være i overensstemmelse med grundforordningens artikel 3, stk. 6, og mere generelt nævnte forordnings artikel 3, som den er fortolket i præmis 109-114 ovenfor. Heraf følger, at da ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter kan påvise, at denne undersøgelse beror på et åbenbart urigtigt skøn, kan der ikke rejses tvivl om denne undersøgelse.

122 For det første er det argument, hvorefter anførelsen af, at Rådet ved vurderingen af skaden kun må tage hensyn til de økonomiske faktorer, der påvirker alle producenter i EF-erhvervsgrenen på samme måde, er behæftet med en retlig fejl, nemlig uden betydning, eftersom Rådet som anført i præmis 119 og 120 ovenfor ikke nøjedes med kun at tage hensyn til de økonomiske faktorer, der påvirkede alle producenterne i EF-erhvervsgrenen på samme måde.

123 For det andet er det argument, hvorefter konstateringen af, at der foreligger skade for en EF-erhvervsgren, hvoraf størsteparten ikke er blevet påført skade, ikke kan anses for at være baseret på et »troværdigt og tillidsvækkende bevis« eller for at være foretaget på rimelig vis, ikke overbevisende. Dels er det nemlig fastslået i præmis 119 og 120 ovenfor, at oplysningerne fra FerroPem og FerroAtlántica blev taget i betragtning, og at den af institutionerne foretagne undersøgelse er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 3, stk. 6, og mere generelt nævnte forordnings artikel 3. Dels har sagsøgerne ikke fremført nogen omstændigheder med henblik på at påvise, at nævnte undersøgelse beror på et åbenbart urigtigt skøn, f.eks. at oplysningerne fra FerroPem og FerroAtlántica om produktionen, om omsætningen og om produktionskapaciteten skulle have været behandlet som vægtede og ikke samlede resultater.

124 For det tredje må sagsøgernes klagepunkt om misbrug af beføjelser afvises grundet manglende klarhed i henhold til artikel 21, stk. 1, i statutten for Domstolen, der i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, finder anvendelse på Retten, og til artikel 44, stk. 1, litra c) og d), i Rettens procesreglement som fortolket i den retspraksis, der er henvist til i præmis 60 ovenfor.

125 Det følger heraf, at det tredje anbringende delvist må forkastes og delvist afvises.

4. Det fjerde anbringende vedrørende analysen af årsagsforbindelsen mellem dumpingimporterne og skaden

126 Det fjerde anbringende består af seks led.

4. Det fjerde anbringendes første led om den indvirkning, det havde på EF-erhvervsgrenen, at producenter i tredjelande trak sig tilbage fra markedet i Fællesskabet, og at visse producenter i Fællesskabet omstillede og reducerede deres produktion

Parternes argumenter

127 For det første har sagsøgerne hævdet, at Rådets konklusion vedrørende indvirkningen af dumpingimportens omfang på EF-erhvervsgrenen, som er indeholdt i 112.-114. betragtning til forordningen om midlertidig told og fastholdt i 86. betragtning til den anfægtede forordning, åbenbart er behæftet med fejl og er i strid med grundforordningens artikel 3, stk. 6. De har nemlig henvist til, at de i deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger påviste, at selv hvis erhvervsgrenen er blevet påført en skade, kan denne ikke være forårsaget af dumpingimporten, da denne import ikke gav mulighed for at overtage nogen markedsandel, som producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet ikke frivilligt havde undladt at indtage.

128 I denne forbindelse er sagsøgerne først og fremmest af den opfattelse, at de har påvist, at dumpingimportens stigende omfang for en stor dels vedkommende skyldtes et »tomrum«, der var opstået efter, at producenter i Norge, på Island og i Venezuela havde trukket sig tilbage fra markedet i Fællesskabet, og at producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet ikke havde mulighed for at efterkomme den deraf følgende efterspørgsel fra kunder i Fællesskabet. Den resterende del af dumpingimportens stigende omfang kan forklares med, at en producent af ferrosilicium, OFZ a.s., gik over til at producere en anden vare, at en stor producent i Fællesskabet, Huta Laziska S.A., reducerede sin produktion i meget væsentligt omfang som følge af en alvorlig strid med selskabets energiudbyder, og at en anden producent af ferrosilicium i Fællesskabet, Vargön Alloys AB, reducerede sin produktion på grund af store energiomkostninger.

129 Dernæst har sagsøgerne tilføjet, at selv hvis det skulle vise sig at være rigtigt, at erstatningen af ferrosilicium fra tredjelande ikke var årsag til, at EF-erhvervsgrenen fik reduceret sin markedsandel, og at den havde en uudnyttet kapacitet og dumpingpriser, betyder dette ikke i sig selv, at dumpingimporten udgjorde den reelle årsag til dens ringe konkurrencedygtighed. Således var den stigende import fra Venezuela og Island i betydeligt omfang skyld i EF-erhvervsgrenens produktionsnedgang ligesom de frivillige tiltag, som producenterne i Fællesskabet tog som følge af strid med energiudbydere og stigende produktionsomkostninger.

130 For det andet har sagsøgerne i replikken på grundlag af procesreglementets artikel 48, stk. 2, hævdet, at Rådet har foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved fastlæggelsen af omfanget af og årsagen til EF-erhvervsgrenens frivillige produktionsnedgang. Særligt er det af Rådet anførte, hvorefter Huta Laziska skulle være gået over til at producere siliciummangan grundet strømsvigt og skulle have indstillet sin produktion af ferrosilicium, i strid med oplysningerne i de af sagsøgerne og klagerne fremlagte sagsakter; det af Rådet anførte, hvorefter OFZ ikke havde omlagt sin produktion til siliciummangan, strider mod, hvad klagerne har angivet, og mod OFZ’s regnskaber; det af Rådet anførte, hvorefter Vargön Alloys af tekniske årsager ikke var i stand til at omstille sin produktion til ferrokrom, er urigtigt, hvilket fremgår af dette selskabs regnskab, og selv samme regnskab er baggrunden for, at sagsøgerne anførte, at Vargön Alloys havde besluttet at indstille sin produktion på grund af strømsvigt.

131 For det tredje har sagsøgerne ligeledes i replikken hævdet, at det udgør en tilsidesættelse af deres ret til forsvar, at det af Rådet anførte vedrørende Huta Laziska og OFZ, som der er henvist til i præmis 130 ovenfor, først fremgik af svarskriftet.

132 For det fjerde har sagsøgerne gjort gældende, at Rådet har tilsidesat sin pligt til at udvise omhu, som den er fastsat bl.a. i Rettens dom af 13. juli 2006, Shandong Reipu Biochemicals mod Rådet (sag T-413/03, Sml. II, s. 2243, præmis 49), og sin begrundelsespligt. Således har Rådet i dokumentet med endelige oplysninger som respons på de af sagsøgerne fremførte argumenter, der er gengivet i præmis 128 ovenfor, erkendt, at den omtvistede import havde kunnet erstatte importen fra tredjelandene. I forbindelse med vurderingen af, om der foreligger årsagsforbindelse, har det imidlertid anført, at den stigende dumpingimport »ligeledes faldt sammen med en betydelig omsætningsnedgang for EF-erhvervsgrenen (-37%) og med et betydeligt tab af markedsandele (-11%), hvilket faktisk synes at bevise en klar årsagsforbindelse mellem dumpingimporten og den skade, der er lidt af EF-erhvervsgrenen«. Dette ræsonnement udgør blot en gentagelse af den konklusion, som allerede blev draget i forordningen om midlertidig told, og det imødegår ikke sagsøgernes argumenter, hvilket efter deres opfattelse viser, at Rådet hverken har analyseret disse argumenter med den fornødne omhu eller givet en tilstrækkelig begrundelse.

133 Rådet har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgernes argumenter.

Rettens bemærkninger

– Klagepunktet vedrørende de markedsandele, som blev ledige efter producenter i tredjelande og i Fællesskabet

134 Sagsøgerne har nærmere bestemt hævdet, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 6, idet de ikke tog i betragtning, at dumpingimporten indtog de markedsandele, som forinden var blevet ledige efter producenter i tredjelande og i Fællesskabet.

135 Hertil bemærkes for det første, at det ifølge grundforordningens artikel 3, stk. 6, skal påvises, at dumpingimportens omfang og/eller prisniveau påvirker en EF-erhvervsgren.

136 For det andet forudsætter spørgsmålet, om en EF-erhvervsgren har lidt skade, og om denne skade kan tilskrives dumpingimport, samt om andre kendte faktorer har bidraget til den skade, som EF-erhvervsgrenen har lidt, ifølge fast retspraksis en vurdering af komplicerede økonomiske forhold, i forbindelse med hvilken institutionerne har en vid skønsbeføjelse. Heraf følger, at Unionens retsinstansers prøvelse af institutionernes vurdering må begrænses til en kontrol af, om formforskrifterne er overholdt, om de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, samt til, om der foreligger en åbenbar fejl i vurderingen af de nævnte faktiske omstændigheder, eller om der er begået magtfordrejning (jf. i denne retning Rettens dom af 14.3.2007, sag T-107/04, Aluminium Silicon Mill Products mod Rådet, Sml. II, s. 669, præmis 71, og af 17.12.2008, sag T-462/04, HEG og Graphite India mod Rådet, Sml. II, s. 3685, præmis 120).

137 I lyset af ovenstående betragtninger bemærkes, at Kommissionen i 112.-114. betragtning til forordningen om midlertidig told klart og præcist fremstillede grundene til, at den vurderede, at dumpingimporten havde haft en betydelig negativ indvirkning på EF-erhvervsgrenen.

138 Først fremstillede den nemlig i 112. betragtning til forordningen om midlertidig told de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke den havde draget sin konklusion: Mængden af dumpingimporten steg betragteligt i den betragtede periode, og den hertil svarende markedsandel i Fællesskabet steg også; selv om gennemsnitsprisen for denne import steg i den betragtede periode, var de stadig betydeligt lavere end EF-erhvervsgrenens priser i samme periode; i undersøgelsesperioden underbød gennemsnitsprisen for dumpingimporten EF-erhvervsgrenens priser med 3,7%-11%, alt efter hvilken eksporterende producent det drejede sig om, med undtagelse af tre samarbejdende eksporterende producenter, for hvilke der ikke kunne konstateres underbud, og de priser, som EF-erhvervsgrenen anvendte, var faldet.

139 Derefter vurderede den i 113. betragtning til forordningen om midlertidig told disse faktiske omstændigheder. I denne forbindelse fremhævede den, at stigningen i importmængden til meget lave priser og importens erobring af markedsandele i den betragtede periode faldt sammen med forværringen af EF-erhvervsgrenens situation. Desuden var EF-erhvervsgrenen ifølge Kommissionen ikke i stand til at hæve sine priser til et niveau, der kunne have dækket alle dens omkostninger, da dens salgspriser i undersøgelsesperioden blev underbudt af dumpingimporten.

140 Denne vurdering tilsluttede Rådet sig i 85. og 86. betragtning til den anfægtede forordning.

141 Sagsøgerne har anfægtet denne vurdering. De mener, at dumpingimporten ikke kan have forårsaget skaden, eftersom denne import blot udfyldte de markedsandele, der forinden var blevet ledige efter dels de norske, islandske og venezuelanske eksporterende producenter, dels de tre producenter af ferrosilicium i Fællesskabet, OFZ, Huta Laziska og Vargön Alloys, som havde reduceret eller omstillet deres produktion.

142 Det af sagsøgerne anførte er dog ikke overbevisende af to grunde.

143 For det første er det ikke tilstrækkeligt underbygget med beviser. Således har sagsøgerne navnlig henvist til deres bemærkninger til dokumentet med foreløbige oplysninger, hvori de hævder at have fremlagt beviser, der godtgør, dels at dumpingimportens stigende omfang for størstedelens vedkommende skyldtes et »tomrum«, der var opstået, efter at producenter i Norge, på Island og i Venezuela havde trukket sig tilbage fra markedet i Fællesskabet, og at producenterne af ferrosilicium i Fællesskabet ikke havde mulighed for at efterkomme den deraf følgende efterspørgsel fra kunder i Fællesskabet, dels at den resterende del af dumpingimportens stigende omfang kan forklares med, at OFZ, Huta Laziska og Vargön Alloys besluttede at reducere og ændre deres produktion.

144 Imidlertid bemærkes, at sagsøgerne har fremlagt beviser på, at importen fra Norge faldt i 2005 og i undersøgelsesperioden. Endvidere har de fremlagt en oversigt, hvoraf fremgår, at importen fra Island og Venezuela faldt i 2005, men også, at den steg igen i 2006. De har ligeledes fremlagt beviser på, at OFZ, Huta Laziska og Vargön Alloys reducerede eller omstillede deres produktion, og at reduktionen for så vidt angår Huta Laziska skyldtes en tvist med selskabets elektricitetsudbyder.

145 Det konstateres, at sagsøgerne – bortset fra for Huta Laziskas vedkommende – ikke har fremlagt beviser på, at nedgangen i importen fra Norge, Island og Venezuela samt nedgangen i produktionen i Fællesskabet ikke skyldtes dumpingimporten.

146 Desuden har sagsøgerne ikke påvist en klar og præcis sammenhæng mellem dumpingimportens stigende mængde og det tomrum, som de norske, islandske og venezuelanske eksporterende producenter samt OFZ, Huta Laziska og Vargön Alloys efterlod.

147 For det andet har sagsøgerne kun fremstillet de faktiske omstændigheder mangelfuldt og delvist, og de har set bort fra flere væsentlige økonomiske faktorers udvikling.

148 Først og fremmest har sagsøgerne underkendt prisens påvirkning. Det bemærkes, som Rådet har gjort det, at udviklingen med hensyn til importens omfang skal vurderes i sammenhæng med dumpingimportens priser, og at sidstnævnte priser skal sammenholdes med de priser, der anvendtes ved importen fra tredjelande, og EF-erhvervsgrenens priser. I denne sag er den import fra tredjelande, der faldt væk og efterlod et »tomrum« på markedet, kendetegnet ved højere priser end dumpingimportens priser. Desuden blev EF-erhvervsgrenens priser underbudt af denne import.

149 Endvidere har sagsøgerne underkendt den omstændighed, at EF-erhvervsgrenens markedsandel for størstepartens vedkommende blev mindre. Hvis dumpingimporten blot havde udfyldt de markedsandele, der blev efterladt af eksporterende producenter i andre tredjelande, ville EF-erhvervsgrenens markedsandel være forblevet stabil. Følgelig skulle sagsøgerne have påvist, at den markedsandel, som EF-erhvervsgrenen tabte i den betragtede periode, svarede til OFZ’s, Huta Laziskas og Vargön Alloys’ produktionsnedgang, hvilket de ikke har gjort.

150 Endelig har sagsøgerne set bort fra den omstændighed, at producenterne i Fællesskabet havde en uudnyttet produktionskapacitet. Sagsøgerne har imidlertid hævdet, at producenterne i Fællesskabet frivilligt besluttede ikke at udnytte denne kapacitet, men uden at bevise det.

151 Følgelig kan ingen af de af sagsøgerne fremførte argumenter anses for at påvise, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 6, i forbindelse med vurderingen indeholdt i 112.-114. betragtning til forordningen om midlertidig told og fastholdt i 85. og 86. betragtning til den anfægtede forordning.

152 Heraf følger, at dette klagepunkt må forkastes som ugrundet.

– Klagepunktet vedrørende omfanget af og årsagen til EF-erhvervsgrenens frivillige produktionsnedgang

153 Sagsøgerne har nærmere bestemt hævdet, at de forklaringer, som Rådet afgav i svarskriftet vedrørende vurderingen af omfanget af og årsagen til reduktionen og omstillingen af OFZ’s, Huta Laziskas og Vargön Alloys’ produktion, er udtryk for et åbenbart urigtigt skøn, som de ikke kunne gøre gældende i stævningen.

154 Det bemærkes, at dette klagepunkt har samme formål som det foregående klagepunkt, nemlig at det fastslås, at institutionerne har foretaget et åbenbart urigtigt skøn og har tilsidesat grundforordningens artikel 3, stk. 6, fordi de foretog en urigtig vurdering af indvirkningen af dumpingimportens omfang på EF-erhvervsgrenen, og særligt fordi de undlod at tage hensyn til, at OFZ, Huta Laziska og Vargön Alloys frivilligt havde reduceret og omstillet deres produktion.

155 For så vidt som det foregående klagepunkt er blevet forkastet som ugrundet, må dette klagepunkt forkastes med samme begrundelse.

– Klagepunktet vedrørende tilsidesættelse af sagsøgernes ret til forsvar

156 Sagsøgerne har nærmere bestemt gjort gældende, at det udgø