4.

Sagsøgerne har vedrørende realiteten gjort gældende, at de anfægtede beslutninger a) ikke indeholder nogen begrundelse eller i al fald en uklar eller uforståelig begrundelse; b) er blevet vedtaget på grundlag af usikre kriterier og derfor er i strid med artikel 13, hvorefter godtgørelse og fritagelse alene kan indrømmes i klare, på forhånd fastlagte situationer; c) ikke indeholder tilfredsstillende oplysninger vedrørende den procedure, der er blevet fulgt, navnlig for så vidt angår høringen af ekspertgruppen, hvilket element således bringes uden for domstolskontrol; d) ikke tager i betragtning, at de nationale myndigheders skødesløse adfærd har bidraget til at vildlede sagsøgerne; e) blev vedtaget uden at der blev givet sagsøgerne adgang til forinden at afgive indlæg og fremføre deres synspunkter; f) blev udstedt som resultat af en procedure, ved hvilken bestemmelserne i artiklerne 5 og 6 i forordning nr. 1575/80 ikke blev overholdt; g) lader den force majeurebetragtning, der dannede grundlag for begæringerne om godtgørelse, ude af betragtning. Lad os begynde med den under a) nævnte mangel. Det gøres herved gældende, at de to beslutninger mangler begrundelse eller i al fald giver uklare eller ligefrem uforståelige grunde for afslaget på godtgørelse. I beslutningerne ses der navnlig bort fra de forhold, sagsøgerne har fremdraget for at godtgøre, at de var i god tro, dengang de indgav anmeldelser, som senere viste sig at være forkerte, altså de svigagtigheder, de var udsat for, da de fra kunderne modtog falske certifikater, samt den omstændighed at de ikke kunne være klar over, at der var tale om forfalskninger, idet der var tale om dokumenter udstedt af tredjelande. Denne søgsmålsgrund støttes på bestemmelsen i EØF-traktatens artikel 190 »Rådets og Kommissionens ... beslutninger skal begrundes ...«. Domstolen har fortolket bestemmelsen på den måde, at Kommissionen er forpligtet til på en klar og sammenhængende måde at anføre de faktiske og retlige omstændigheder, som udgør grundlaget for beslutningen; der er imidlertid intet til hinder for, at det sker summarisk uden imødegåelse af samtlige de af de berørte parter fremførte indsigelser (jir. Domstolens dom af 4. 7. 1963 i sag 24/62, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 407, og som en dom af nyere dato, Domstolens dom af 29. 10. 1980 i de forenede sager 209-215 og 218/78, Van Landewyck m. fl. mod Kommissionen, Sml. 1980, s. 3125). Lad os herefter vurdere begrundelserne i de anfægtede beslutninger i lyset af disse principper. De indeholdes i tre betragtninger. Først gøres der rede for de faktiske omstændigheder; det konstateres, at toldcertifikaterne efter at være blevet undersøgt efter indleveringen til de kompetente toldsteder har vist sig at være falske, og at de varer, de angår, derfor ikke kan fortoldes under anvendelse af en præferencesats; det tages desuden til efterretning, at sagsøgerne har anført, at de har indgivet anmeldelser uden at være bekendt med eller have formodninger om oprindelsesdokumenternes falskhed (altså i absolut god tro), hvilket også de nationale myndigheder bærer en del af ansvaret for, idet de har undladt at meddele dem, at de havde en mistanke om, at certifikaterne ikke var ægte. Dernæst omtales det, at en ekspertgruppe, bestående af repræsentanter fra alle medlemsstaterne, der er nedsat i toldfritagelsesudvalget, har behandlet de to tilfælde på møder den 26. november og den 8. december 1982. I den tredje betragtning findes den egentlige virkelige begrundelse for beslutningerne. Deri fastslås det, at toldklarereren, når han handler i eget navn som tilfældet her har været, er direkte ansvarlig over for statskassen for betaling af importafgifter; hertil føjes, at klarererens ukendskab på indleveringsøjeblikket til oprindelsescertifikaternes falskhed ikke udgør »et særligt forhold« i den i artikel 13 forudsatte betydning, og at opnåelse af godtgørelse er betinget af ikke blot god tro hos deklarereren, men også af, at der foreligger et forhold af nævnte beskaffenhed. Endelig bemærkes det, at ordningen vedrørende efterfølgende kontrol vil blive virkningsløs, hvis man imødekommer en begæring om godtgørelse i tilfælde som det foreliggende. Denne begrundelse angiver efter min mening alle forhold af betydning i deţ foreliggende tilfælde samt de grunde, i henhold til hvilke beslutningen vedtages. Den opfylder altså på alle punkter de krav, der er opstillet i Domstolens praksis. Sagsøgerne har kritiseret den på to punkter: a) den går let hen over de særlige forhold, de har henvist til (nemlig at de ikke kendte og ikke kunne få kendskab til, at dokumenterne var forfalskede); b) der er ikke grundlag for at antage, at ydelse af godtgørelse som hævdet gør efterfølgende kontrol virkningsløs. Over for det førstnævnte kritikpunkt kan man indvende, at det er uden betydning, også selv om det skulle være i overensstemmelse med sandheden. Jeg har just citeret to domme, hvorefter Kommissionen kan undlade at tage stilling til samtlige af den berørte part fremførte argumenter. Det er i al fald utvivlsomt, at Kommissionen i den her foreliggende sag slet ikke har undladt at tage sagsøgernes bemærkninger i betragtning. Den har tværtimod båret sig helt anderledes og — efter min mening — også meget fornuftigt ad. Den har nemlig udtalt, at selv om det af disse bemærkninger fremgår, at sagsøgerne har været i god tro, er dette ikke ensbetydende med, at der foreligger et »særligt forhold«, og at den anden af de i artikel 13 omhandlede betingelser for godtgørelse således ikke er opfyldt. Det andet kritikpunkt kan jeg tillægge nogen betydning, dels fordi Kommissionens argument er korrekt (det kan ikke afvises, at den efterfølgende kontrol ville blive temmelig overflødig, hvis fritagelse eller godtgørelse ydes til alle, der anvender forfalskede certifikater, når blot de er i god tro), og dels og navnlig fordi dette er blevet fremført ad colorandum. For beslutningen som heldhed har det således kun underordnet betydning.