Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94 – anvendelsesområde – national lovgivning, hvorefter der udbetales løn, som forfalder efter den 60. arbejdsdag efter indledningen af en procedure til anfægtelse af afskedigelser, med undtagelse af ugyldige afskedigelser – ligebehandling – vurdering i medfør af artikel 51 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ikke omfattet

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og art. 51, stk. 1; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94, art. 3, 4 og art. 11, stk. 1)

Sammendrag

En national lovgivning, hvorefter en arbejdsgiver kan anmode den pågældende stat om betaling af den løn, som under en procedure til anfægtelse af en afskedigelse forfalder efter den 60. arbejdsdag efter sagsanlægget, og hvorefter arbejdstageren, i tilfælde af at arbejdsgiveren ikke har udbetalt lønnen og er foreløbig insolvent, gennem lovbestemt subrogation direkte kan fremsætte et krav om betaling af lønnen over for staten, er ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2008/94 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, og den kan således ikke undersøges i forhold de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, og navnlig dets artikel 20.

Ifølge artikel 51 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder påhviler det kun medlemsstaterne at respektere de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved Unionens retsorden, når de handler inden for EU-rettens anvendelsesområde. Begrebet »gennemførelse af EU-retten« som omhandlet i artikel 51 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder forudsætter i denne forbindelse, at der foreligger en vis grad af tilstrækkelig tilknytning mellem en EU-retsakt og den omhandlede nationale foranstaltning, som går ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den indirekte virkning, som et område kan have på et andet. Domstolen har navnlig fastslået, at EU’s grundlæggende rettigheder ikke fandt anvendelse på en national lovgivning, som følge af at EU-reglerne på det pågældende område ikke opstillede nogen specifik forpligtelse for medlemsstaterne for så vidt angik den i hovedsagen omtvistede situation. Den omstændighed alene, at en national foranstaltning er omfattet af et område, hvor Unionen har kompetence, bevirker følgelig ikke, at den falder under EU-rettens anvendelsesområde, og bevirker således heller ikke, at Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder finder anvendelse. For at afgøre, om en national lovgivning henhører under gennemførelsen af EU-retten som omhandlet i artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal der foretages en efterprøvelse af bl.a., om den pågældende nationale lovgivning har til formål at gennemføre en EU-retlig bestemmelse, denne lovgivnings karakter, og om den forfølger andre formål end dem, der er omfattet af EU-retten, selv om den indirekte vil kunne påvirke sidstnævnte, samt om der foreligger specifikke EU-retlige bestemmelser på området, eller som kan påvirke den.

Den nationale lovgivning forfølger for det første et andet mål end at yde arbejdstagerne en minimumsbeskyttelse i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens således som omhandlet i direktiv 2008/94, nemlig muligheden for at kunne kræve erstatning af medlemsstaten for de negative følgevirkninger af retssager, som varer mere end 60 arbejdsdage. Denne godtgørelse kan hverken påvirke eller begrænse den minimumsbeskyttelse, som medlemsstaten i henhold til direktivets artikel 3 og 4 yder arbejdstagerne gennem den nationale garantiinstitution. Hvad angår direktivets artikel 11, stk. 1, fremgår det udelukkende af denne bestemmelse, at direktiv 2008/94 ikke berører medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne. Ifølge ordlyden af denne bestemmelse, som fremgår af kapitel V med overskriften »Almindelige og afsluttende bestemmelser«, giver den ikke medlemsstaterne mulighed for at lovgive i henhold til EU-retten, men begrænser sig til – til forskel fra de muligheder, som følger af direktivets kapitel I og II – at anerkende medlemsstaternes beføjelse til i henhold til national ret at fastlægge gunstigere regler uden for rammerne af den ved dette direktiv indførte ordning. En bestemmelse i national ret, som blot yder arbejdstagerne en mere fordelagtig beskyttelse som følge af udøvelsen af medlemsstaternes enekompetence, som er bekræftet i artikel 11, stk. 1, i direktiv 2008/94, er således ikke omfattet anvendelsesområdet for dette direktiv. Endelig er der ikke risiko for, at den omhandlede lovgivning skader EU-rettens enhed, forrang og effektive virkning, idet den hverken kan påvirke eller begrænse den minimumsbeskyttelse, som er sikret i henhold til artikel 3 og 4 i direktiv 2008/94.

(jf. præmis 33-37, 41, 43-45, 47 og 49 samt domskonkl.)