FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

PHILIPPE LÉGER

fremsat den 3. februar 2005 ( )

Sag C-409/03

Société d'Exportation des Produits Agricoles SA (SEPA)

mod

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof (Tyskland))

»Landbrug – eksportrestitutioner – forordning (EØF) nr. 3665/87 – artikel 13 – begrebet sædvanlig handelskvalitet – kød, der stammer fra dyr, der er blevet slagtet ved særlig nødslagtning – kød egnet til konsum – kød, der i Fællesskabet kun kan frigives til konsum på det lokale marked – retssikkerhedsprincippet«

1. Den foreliggende sag vedrører fortolkningen af begrebet »sædvanlig handelskvalitet« i artikel 13 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter ( ).

2. Domstolen anmodes om at tage stilling til, om oksekød, som stammer fra dyr, der er blevet slagtet ved en særlig nødslagtning i henhold til direktiv 64/433/EØF ( ), og som er erklæret egnet til konsum, kan anses for at være af sædvanlig handelskvalitet og give ret til eksportrestitutioner, når kødet inden for Fællesskabet kun kan afsættes på det »lokale marked«. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om begrebet sædvanlig handelskvalitet er underlagt en betingelse om, at det pågældende produkt skal være af en gennemsnitlig kvalitet.

I – De relevante retsforskrifter

A – Fællesskabsretlige bestemmelser

1. Den fælles markedsordning for oksekød

3. Inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik har oksekød, som en række andre landbrugsprodukter, været genstand for en fælles markedsordning, der primært har til formål at opnå de i artikel 33 EF nævnte mål, dvs. bl.a. at stabilisere markedet for det pågældende produkt og sikre den pågældende landbrugsbefolkning en rimelig levestandard. Med henblik herpå er der blevet indført en fælles ordning for handel med oksekød med tredjelande, hvilken ordning bl.a. indebærer eksportrestitutioner.

4. Formålet med disse eksportrestitutioner er at udligne forskellen mellem priserne inden for Fællesskabet og på verdensmarkedet ( ). De finansieres over Fællesskabets budget, nærmere bestemt af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL). Disse restitutioner er beløbsmæssigt de samme for samtlige fællesskabsproducenter af det samme produkt, men kan variere afhængigt af produktets bestemmelsessted ( ). De nævnte restitutioner har ligeledes til formål at sikre Fællesskabets deltagelse i den internationale handel med oksekød ( ).

2. Fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner

5. De fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter er udstedt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber. Dette regelsæt er ofte blevet ændret. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt forordning nr. 3665/87 anvendelse.

6. I henhold til niende betragtning til forordning nr. 3665/87 »[bør] produkterne være af en sådan kvalitet, at de kan afsættes på normale betingelser«, for at der kan tildeles eksportrestitutioner.

7. Artikel 13 i forordning nr. 3665/87, der er genstand for anmodningen om fortolkning i den foreliggende sag, bestemmer:

»Der ydes ingen restitution, når produkterne ikke er af sund og sædvanlig handelskvalitet, og hvis disse produkter er bestemt til konsum, når deres anvendelse til dette formål er udelukket eller i betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand«.

8. Forud for de faktiske omstændigheder i hovedsagen blev forordning nr. 3665/87 ophævet og erstattet af forordning (EF) nr. 800/1999 ( ), hvortil den forelæggende ret og parterne henviser. Artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 800/1999 har følgende ordlyd:

»Der ydes ingen restitution, hvis produkterne ikke er af sund og sædvanlig handelskvalitet den dag, udførselsangivelsen antages.

Produkterne opfylder kravet i første afsnit, hvis de kan afsættes på Fællesskabets område på normale betingelser og under den betegnelse, der fremgår af restitutionsansøgningen, og, når de er bestemt til konsum, hvis deres anvendelse til dette formål ikke er udelukket eller i betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand.

Undersøgelsen af, om produkterne opfylder kravene i første afsnit, foretages i overensstemmelse med de normer og sædvaner, der gælder i Fællesskabet [...]«

9. Artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 800/1999 gennemfører det mål, der nævnes i 28. betragtning til forordningen, hvorefter »produkterne bør være af en sådan kvalitet, at de kan afsættes på normale betingelser på EF’s område«.

10. Hvad angår de ændringer i Fællesskabets retsorden, der er indtruffet efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, men som kan være af interesse for den foreliggende sag, skal også nævnes forordning (EF) nr. 450/2000 ( ), der specifikt vedrører eksportrestitutioner for oksekød. Af tredje betragtning til denne forordning fremgår, at »ydelsen af restitutionen bør forbeholdes produkter, der kan omsættes frit i Fællesskabet«, og dens artikel 1 bestemmer, at de produkter, der kan tildeles denne restitution, er dem, der er forsynet med den sundhedsmærkning, der er fastsat i bilag I, kapitel XI, i direktiv 64/433.

3. De hygiejnemæssige foranstaltninger, der finder anvendelse på handel med oksekød inden for Fællesskabet

11. Med henblik på at indføre et indre marked inden for Fællesskabet for kød fra visse dyrearter, herunder kødkreaturer, vedtog Fællesskabet bestemmelser for at standardisere de hygiejnebetingelser, der skal overholdes i slagterierne og opskæringsvirksomhederne samt i forbindelse med lagring og transport.

12. De bestemmelser, som er relevante for hovedsagen, er de i direktiv 64/433 indeholdte. Begrebet »særlig nødslagtning« defineres i artikel 2, litra n), i det nævnte direktiv som »enhver slagtning, der udføres efter ordre fra en dyrlæge på grund af et ulykkestilfælde eller alvorlige fysiologiske forstyrrelser eller funktionsforstyrrelser«. Denne bestemmelse præciserer endvidere, at nødslagtning finder sted uden for slagteriet, dersom dyrlægen skønner, at det er umuligt at transportere dyret, eller at transporten ville påføre dyret unødig lidelse.

13. I henhold til artikel 6, stk. 1, litra e), i direktiv 64/433 drager medlemsstaterne omsorg for, at kød af dyr, der er blevet slagtet ved en særlig nødslagtning, kun frigives til konsum på det »lokale marked« og kun, hvis betingelserne nævnt i bestemmelsen er opfyldt. Det kræves bl.a., at dyret, efter det er aflivet, afblødt og eventuelt har fået udtaget organerne på stedet under tilstedeværelse af en dyrlæge, hurtigst muligt transporteres til et godkendt slagteri, ledsaget af en erklæring fra den dyrlæge, der har beordret aflivningen, og som er udarbejdet i henhold til de på fællesskabsplan fastsatte normer. Slagtekroppen skal derefter undersøges af en embedsdyrlæge i henhold til de betingelser, som er fastsat i direktiv 64/433, i givet fald suppleret med en bakteriologisk undersøgelse, for helt eller delvist at fastlægge, om slagtekroppen er egnet til konsum. Begrebet »lokalt marked« defineres ikke.

14. Artikel 6, stk. 1, litra h), i direktiv 64/433 bestemmer, at kødet skal være forsynet med et nationalt stempel, der ikke kan forveksles med EF-stemplet.

B – Nationale bestemmelser

15. § 13 i Fleischhygienegesetz (den tyske lov om kødhygiejne) ( ) bestemmer, at dyr, som af særlige grunde skal slagtes, eller som udskiller sygdomsfremkaldende partikler, kun må slagtes i særlige slagterier, såkaldte »isolationsslagterier«, og at kød fra sådanne slagtninger kun må bringes i handelen som fødevarer fra isolationsslagteriernes salgssteder, som er særligt autoriserede og overvågede af de kompetente myndigheder, og skal betegnes som sådant kød.

16. Fleischhygieneverordnung (den tyske bekendtgørelse om kødhygiejne) ( ), der fastsætter de nærmere gennemførelsesbestemmelser for den nævnte lov, bestemmer, at kød fra isolationsslagterier må kun bringes i handelen, når det stammer fra dyr, der er blevet undergivet en undersøgelse før slagtningen og er fundet egnet til konsum. Det bestemmes ligeledes heri, at dette kød kun må sælges direkte til den endelige forbruger.

17. Disse bestemmelser blev truffet med henblik på at gennemføre direktiv nr. 64/433.

II – De faktiske omstændigheder i hovedsagen

18. I november 1997 indgav Société d’Exportation des Produits Agricoles ( ) til de kompetente tyske myndigheder en udførselsangivelse på 222 kasser frosset oksekød fra dyr, som var slagtet på »isolationsslagterier«.

19. Den kompetente myndighed såvel som Finanzgericht Hamburg (Tyskland) i den efterfølgende appel afslog at give SEPA eksportrestitutioner for dette kød med den begrundelse, at sidstnævnte ikke var af sædvanlig handelskvalitet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 13 i forordning nr. 3665/87. Begge instanser begrundede denne vurdering med, at det pågældende kød i henhold til tysk lovgivning ikke kunne sælges i hele Fællesskabet, men udelukkende i Tyskland og med en række begrænsninger.

20. Sagsøgte har iværksat revisionsanke ved Bundesfinanzhof (Tyskland) til prøvelse af Finanzgerichts afgørelse.

III – De præjudicielle spørgsmål

21. Bundesfinanzhof bemærker i forelæggelseskendelsen først og fremmest, at produkterne beregnet til konsum ikke blot skal være af sund kvalitet, men ligeledes være af sædvanlig handelskvalitet. Ifølge den nationale ret indebærer begrebet sædvanlig handelskvalitet efter Domstolens retspraksis ( ) samt efter ordlyden af niende betragtning til direktiv nr. 3665/87 og artikel 21 i forordning nr. 800/1999, at det pågældende produkt kan afsættes på Fællesskabets område på normale betingelser og under den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om restitution. Den nationale ret bemærker dernæst, at den står over for følgende to spørgsmål.

22. For det første forekommer det retten tvivlsomt, om begrebet sædvanlig handelskvalitet udelukker produkter, der er underlagt særlige restriktioner såsom kontrolforanstaltninger eller en begrænsning af salget til visse afsætningskanaler, fra sit anvendelsesområde.

23. Ifølge den nationale ret har de fællesskabsretlige bestemmelser og den tyske lovgivning om kød fra dyr, som skal slagtes af særlige grunde, ikke til formål at forbyde afsætning af det pågældende kød, hvorfor de heller ikke kan indeholde et forbud mod at eksportere dette, forudsat at det er fundet egnet til konsum. Et sådant forbud følger heller ikke af artikel 6 i direktiv 64/433, der bestemmer, at kød af dyr, der er blevet slagtet ved nødslagtning, kun kan frigives til konsum på det lokale marked og kun på de i bestemmelsen angivne betingelser. Det nævnte direktiv fastsætter ikke regler for handel ud af Fællesskabet og giver intet grundlag til at udstrække den afsætningsbegrænsning, der er fastsat på fællesskabsniveau, til at omfatte tredjelande.

24. En udelukkelse af det pågældende kød, der er egnet til konsum, fra rækken af produkter, der kan give anledning til eksportrestitution, stemmer ikke overens med Domstolens praksis, hvorefter begrebet sædvanlig handelskvalitet afhænger af muligheden for at afsætte de pågældende produkter. En sådan udelukkelse er heller ikke i Fællesskabets interesse, eftersom kødet kan forhandles på en del af fællesmarkedet.

25. For det andet er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt begrebet sædvanlig handelskvalitet indeholder en forudsætning om en bestemt, gennemsnitlig kvalitet, og dermed udelukker produkter af ringere kvalitet, som dog sædvanligvis omsættes under den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om restitution. Den bemærker i denne henseende, at bestemmelserne om eksportrestitution som udgangspunkt fastlægger standardrestitutionssatser uden hensyn til varens kvalitet. Den nationale ret anfører dog, at Domstolen i den nævnte dom i sagen Frankrig mod Kommissionen har fastslået, at et produkt, som var behæftet med en skjult mangel, ikke var af sædvanlig handelskvalitet, selv om det ikke var blevet fastslået, at produktet på grund af denne mangel ikke kunne afsættes.

26. Det er på baggrund heraf, at Bundesfinanzhof har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»1) Stiller artikel 13 i […] forordning […] nr. 3665/87 […] med begrebet »sædvanlig handelskvalitet« krav om, at produktion og afsætning af de pågældende produkter udelukkende er underlagt almindeligt gældende retlige krav, således som disse finder anvendelse for ethvert produkt af samme art, og udelukker bestemmelsen dermed, at der ydes eksportrestitution for produkter, for hvilke der gælder særlige begrænsninger, navnlig med hensyn til deres produktion, behandling eller afsætning, som f.eks. krav om en særlig undersøgelse af produktets egnethed til menneskeføde eller en begrænsning til bestemte afsætningskanaler?

2) Stiller artikel 13 i […] forordning […] nr. 3665/87 […] med begrebet »sædvanlig handelskvalitet« krav om, at det produkt, der skal udføres, er af en gennemsnitlig kvalitet, og udelukker bestemmelsen dermed, at der ydes eksportrestitution for produkter af ringere kvalitet, der dog sædvanligvis omsættes under den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om restitution? Er dette også tilfældet, når den ringere kvalitet ikke har haft nogen indflydelse på handelens gennemførelse?«

IV – Stillingtagen

A – Første præjudicielle spørgsmål

27. Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13 i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at kød egnet til konsum ikke kan anses for at være af sædvanlig handelskvalitet og give ret til tildeling af eksportrestitutioner, når salget heraf til konsum inden for Fællesskabet er begrænset til det lokale marked, fordi kødet stammer fra et dyr, der er blevet slagtet ved nødslagtning i den i direktiv 64/433 omhandlede forstand.

28. Kommissionen har anført, at sådant kød ikke kan betragtes som værende af en sund og sædvanlig handelskvalitet, da det kun er frigivet til konsum i Fællesskabet på det lokale marked og med en særlig oprindelsesmærkning. Kommissionen har bemærket, at denne begrænsning ikke er begrundet i et ringere sundhedsmæssigt niveau. Ifølge Kommissionen pålægges begrænsningen på grund af kødets eventuelt ringere holdbarhed, eftersom det, som følge af de omstændigheder, under hvilke det er tilvejebragt, kan være lettere fordærveligt. Fællesskabslovgiver har af forsigtighedsgrunde ønsket at begrænse distributionen af kødet til det lokale marked for således at undgå, at dette kød transporteres over lang afstand og fortæres efter en for lang periode. Kommissionen er af den opfattelse, at selv om artikel 6 i direktiv 64/433, der udelukkende vedrører handelen inden for Fællesskabet, ikke forbyder udførsel af sådant kød, ville det ikke desto mindre være paradoksalt at fremme salget heraf i tredjelande gennem eksportrestitutioner.

29. Kommissionen har således gjort gældende, at sådant kød ikke kan anses for at være kød, der kan sælges under »normale betingelser«, som omhandlet i niende betragtning til forordning nr. 3665/87, der gentager domskonklusionen i Muras-dommen. Kommissionen har i denne henseende bemærket, at artikel 21 i forordning nr. 800/1999 blot har henvist til denne retspraksis uden at ændre på betingelserne for at få tildelt eksportrestitution.

30. Selv om den nationale ret ikke har rejst dette spørgsmål, har Kommissionen endvidere anført, at kød, der stammer fra dyr, der er blevet nødslagtet, heller ikke opfylder den anden betingelse i artikel 13 i forordning nr. 3665/87, hvorefter anvendelsen til dette formål af det pågældende produkt, hvis det er bestemt til konsum, ikke må være udelukket eller i betydelig grad forringet. Kommissionen har bemærket, at begrænsningen af salget af det nævnte kød til alene at omfatte det lokale marked og kravet om en særlig mærkning udgør en væsentlig restriktion for dets anvendelse til konsum.

31. Hauptzollamt Hamburg-Jonas har forsvaret det samme synspunkt som Kommissionen og har endvidere gjort gældende, at artikel 13 i forordning nr. 3665/87 ligeledes tilsigter at nedbringe overskuddet af oksekød på fællesmarkedet. Der er derfor ifølge denne myndighed ingen grund til at tildele eksportrestitutioner til kød, der kun kan afsættes på det lokale marked.

32. Selv om Kommissionens og Hauptzollamt Hamburg-Jonas’ synspunkt kan synes tillokkende, vil jeg dog efter nærmere overvejelser ikke foreslå Domstolen at tilslutte sig dette. Ligesom den græske regering og SEPA mener jeg ikke, at artikel 13 i forordning nr. 3665/87, således som den er affattet, gør det muligt at udelukke, at det kød, hvis afsætning til konsum i Fællesskabet er begrænset til det lokale marked, kan anses for at være af »sædvanlig handelskvalitet« som omhandlet i den nævnte artikel, og at det derfor kan give ret til eksportrestitutioner. Forud for en fremstilling af de grunde, som denne vurdering direkte er baseret på, forekommer det mig hensigtsmæssigt at nævne de præmisser, det præjudicielle spørgsmål bygger på.

33. Det er først og fremmest ubestridt, at et produkt efter ordlyden af artikel 13 i forordning nr. 3665/87 kun kan give adgang til eksportrestitutioner, hvis det er af sund kvalitet, dvs. egnet til konsum. Hvad angår det kød, for hvilket SEPA har indgivet en eksportansøgning, fremgår det klart af de oplysninger, den nationale ret har fremlagt, at kødet er erklæret egnet til konsum af den kompetente dyrlæge. Dette bekræftes af indholdet af det forelagte præjudicielle spørgsmål, eftersom den forelæggende ret udelukkende ønsker oplyst, om sådant kød kan anses for at være af »sædvanlig handelskvalitet«, og at kødet således anses for at være »sundt« og kan give ret til eksportrestitutioner i henhold til forordning nr. 3665/87.

34. Herefter synes det vigtigt at fremhæve, at kød, der stammer fra dyr, der er blevet nødslagtet, kun kan erklæres egnet til konsum, såfremt det overholder de krav, der opstilles i artikel 6, stk. 1, litra e), i direktiv 64/433, der har harmoniseret de betingelser, der gør det muligt at erklære kød egnet til konsum i samtlige medlemsstater. Fællesskabslovgiver har ikke opstillet mindre skrappe krav for så vidt angår garantien for, at kødet ikke udgør nogen fare for forbrugernes sundhed, når det er bestemt til lokale forbrugere og ikke til samtlige forbrugere i Fællesskabet. Artikel 6, stk. 1, litra e), i direktiv 64/433 præciserer således, at den undersøgelse, hvorefter kød, der stammer fra dyr, som er blevet nødslagtet, kan erklæres egnet til konsum, skal udføres i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, punkt A, litra d), i det nævnte direktiv, dvs. under samme betingelser som dem, der gælder for et dyr, der slagtes under normale forhold i et godkendt slagteri og hvis kød kan afsættes i hele Fællesskabet.

35. Som Kommissionen nævner i sit indlæg, er det pågældende kød, skønt det i Fællesskabet kun kan afsættes til konsum på det lokale marked, ikke sundhedsmæssigt ringere end kød, der stammer fra dyr, der er blevet slagtet under normale forhold i et godkendt slagteri og som ligeledes er erklæret egnet til konsum i overensstemmelse med den undersøgelse, som foreskrives i artikel 3, stk. 1, punkt A, litra d), i direktiv 64/433, og som kan afsættes i samtlige medlemsstater.

36. Selv om begrebet sund kvalitet er et retligt begreb, er den forelæggende rets vurdering, hvorefter det pågældende kød anses for at være af sund kvalitet, baseret på en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, hvilken bedømmelse henhører under dens eget kompetenceområde. Det er fast retspraksis, at inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 EF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhører bedømmelsen af de faktiske omstændigheder i hovedsagen, i lyset af hvilke fællesskabsretten skal fortolkes, under den nationale rets kompetence ( ). Tilsvarende tilkommer det alene de kompetente nationale myndigheder og den forelæggende ret at vurdere, om den anvendte metode for dybfrysning af det pågældende kød, der af SEPA eksporteres til Gabon og Comorerne, fjerner enhver risiko for en forringelse af kødets sundhedsmæssige kvalitet, inden det når frem til markederne i bestemmelseslandene; en risiko, der i givet fald kunne opstå på grund af kødets større fordærvelighed som følge af de omstændigheder, hvorunder det er tilvejebragt.

37. Derfor mener jeg, at det første præjudicielle spørgsmål skal undersøges ud fra den forudsætning, at det er ubestridt, at det pågældende kød er erklæret egnet til konsum, at det kan erklæres egnet til konsum på det lokale marked i en medlemsstat, og at den nationale ret ligeledes har fundet, at kødet var af sund kvalitet og følgelig kunne eksporteres til et tredjeland og give ret til eksportrestitutioner i henhold til forordning nr. 3665/87.

38. Den foreliggende tvist vedrører følgelig spørgsmålet om, hvorvidt sådant kød kan anses for at være af »sædvanlig handelskvalitet« i henhold til artikel 13 i forordning nr. 3665/87. Den drejer sig med andre ord om, hvorvidt den omstændighed, at afsætningen af det nævnte kød til konsum i Fællesskabet begrænses til det lokale marked og at kødet skal være forsynet med en mærkning, der angiver dets oprindelse, er tilstrækkeligt til at udelukke, at det kan være af »sædvanlig handelskvalitet« i henhold til denne bestemmelse, således som Kommissionen og Hauptzollamt Hamburg-Jonas hævder.

39. Det kan være nødvendigt først at præcisere, som den nationale ret og samtlige intervenienter har gjort det, at en sådan udelukkelse ikke kan følge af en anvendelse af bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, litra e), i direktiv 64/433, hvorefter kød, der stammer fra et dyr, som er blevet nødslagtet, kun kan erklæres egnet til konsum på det lokale marked, eftersom det nævnte direktiv ikke har til formål at harmonisere handelen med fersk kød mellem Fællesskabet og tredjelande. En sådan udelukkelse kan kun baseres på bestemmelserne i artikel 13 i forordning nr. 3665/87. Ligesom den græske regering og SEPA mener jeg ikke, at denne artikel, således som den er affattet, gør det muligt at tiltræde den af Kommissionen og Hauptzollamt Hamburg-Jonas forfægtede fortolkning uden derved at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet.

40. Det skal bemærkes, at dette princip udgør et grundlæggende princip i Fællesskabsretten ( ). Det indebærer, at fællesskabslovgivningen skal være klar og dens anvendelse forudsigelig for de retsundergivne. Det er ligeledes fast retspraksis, at kravet om klarhed og forudsigelighed gør sig gældende med særlig styrke, for så vidt angår bestemmelser, der som i den foreliggende sag kan have økonomiske virkninger ( ).

41. Domstolen har ofte anvendt dette princip på området for den fælles landbrugspolitik i forbindelse med sager anlagt mod kommissionsbeslutninger om afslag på at afholde en medlemsstats udgifter på tidspunktet for regnskabsafslutningen for EUGFL. Domstolen har fundet, at en kommissionsbeslutning baseret på en bestemmelse, som de berørte ikke havde haft kendskab til i rette tid, er i strid med dette princip. Det er således fastslået, at når en medlemsstat på det tidspunkt, hvor den tildelte eksportrestitutioner i fiskerisektoren, hverken havde kendskab til eller med sikkerhed kunne forudse de regler, der først blev fastsat efter regnskabsårets udløb, og som fastsatte fiskerikvoter med tilbagevirkende kraft, kunne Kommissionen ikke påberåbe sig en manglende overholdelse heraf som begrundelse for at nægte at lade EUGFL finansiere de pågældende restitutioner ( ). Tilsvarende har Domstolen i forbindelse med gennemførelsen af en kælvningspræmie fastslået, at såfremt Kommissionen beslutter at knytte økonomiske virkninger til de nationale myndigheders manglende overholdelse af en rimelig frist til at behandle ansøgninger om præmier fra de erhvervsdrivende, skal denne frist meddeles i god tid til samtlige medlemsstater ( ).

42. Domstolen har ligeledes fastslået, at dette princip er til hinder for, at et begreb indeholdt i en fællesskabsretlig tekst fortolkes på en måde, der uden at dette er påkrævet fraviger den sædvanlige betydning af det anvendte udtryk. I sagen Danmark mod Kommissionen ( ) var spørgsmålet, hvorledes man skulle fortolke en forordning, der fastsatte eksportrestitutioner for konserveret oksekød i forhold til procentdelen af kød, med undtagelse af slagteaffald og fedt. Domstolen fastslog, at i mangel af en fællesskabsretlig definition af begreberne »kød« og »fedt« og af klare modsatrettede angivelser i den pågældende tekst skulle begrebet »kød« tillægges den betydning, som det har i sædvanlig sprogbrug ( ). Den udledte heraf, at dette begreb ikke kunne fortolkes således, at der skulle ses bort fra enhver fedtmængde, som kan være indeholdt i selve muskelvævet, som ikke fysisk kan udtages af den anvendte udskæring og som ikke er umiddelbart synlig med det blotte øje ( ). Domstolen præciserede, at den omstændighed, at den bestemmelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen, blev givet et andet indhold i en senere tekst, ikke kunne have betydning for fortolkningen af den pågældende bestemmelse ( ).

43. Retssikkerhedsprincippet er anvendt på samme måde bl.a. i forbindelse med artikel 9 i forordning (EØF) nr. 859/89 ( ), som vedrører opkøb af oksekød ved en licitationsprocedure, og som i stk. 1 bestemmer, at den »bydende« forpligter sig til at overholde samtlige bestemmelser for de pågældende opkøb, og i stk. 2, at de »pågældende« kun kan indgive ét bud pr. kategori og licitation. Domstolen fastslog, at i henhold til retssikkerhedsprincippet kan denne bestemmelses ordlyd ikke anvendes som grundlag for en fortolkning, hvorefter de bydende på grund af en forskellig betydning af ordene »pågældende« og »bydende« kun kan indgive ét bud i forbindelse med en licitation, når de tilhører samme koncern ( ). Domstolen præciserede, at en sådan fortolkning ville svare til med tilbagevirkende kraft at anvende en senere tekst, der i fællesskabslovgivningen havde indført bestemmelser om forholdet mellem de bydende ( ).

44. Denne retspraksis bør finde anvendelse i den foreliggende sag af følgende grunde.

45. Såfremt man henholder sig til ordlyden af artikel 13 i forordning nr. 3665/87, fremgår det, at bestemmelsen blot foreskriver, at der ikke ydes nogen restitution, når produkterne ikke er af sund og sædvanlig handelskvalitet, og hvis disse produkter er bestemt til konsum, når deres anvendelse til dette formål er udelukket eller i betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand.

46. Artikel 13 i forordning nr. 3665/87 bestemmer således ikke, at tildelingen af eksportrestitutioner ligeledes er betinget af, at det pågældende produkt, ud over at være af sund og sædvanlig handelskvalitet, skal kunne afsættes til konsum i hele Fællesskabet ( ).

47. Tilsvarende synes et sådant krav vanskeligt at udlede af udtrykket »loyale et marchande« [o.a.: der i den franske sprogversion af den omhandlede bestemmelse modsvarer »sædvanlig handels(kvalitet)« i den danske sprogversion]. Adjektiverne »loyale« og »marchande« betyder henholdsvis »qui est conforme à la loi« (»som er i overensstemmelse med loven«) og »qui est propre au commerce« (»som er egnet til handel«). Udtrykket »qualité loyale et marchande«, der anvendes i handelsforhold, betyder, at det solgte har de kvaliteter, der kræves efter loven eller handelssædvane ( ). Som SEPA har gjort gældende, vedrører disse adjektiver således det pågældende produkts egne karakteristika og dækker ikke over nogen særlige betingelser for så vidt angår det geografiske område, hvori det kan afsættes. En undersøgelse af størstedelen af de øvrige sprogversioner af dette udtryk i forordning nr. 3665/87 har ikke givet anledning til en anden vurdering af betydningen af dette udtryk ( ).

48. I modsætning til Kommissionen mener jeg heller ikke, at den anden betingelse i artikel 13 i forordning nr. 3665/87, hvorefter anvendelsen af de pågældende produkter, når de er bestemt til konsum, ikke må være »udelukket eller i betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand«, nødvendigvis skal forstås således, at en begrænsning af afsætningen af disse produkter i Fællesskabet til det lokale marked, med angivelse af produkternes oprindelse, udgør en væsentlig forringelse af deres anvendelse. Dette krav kan lige så vel fortolkes således, at det udelukkende vedrører vilkårene for, at produkterne kan fortæres eller anvendes til menneskeføde, uden nogen henvisning til det geografiske område, hvori produkterne må afsættes.

49. Niende betragtning til forordning nr. 3665/87, der ikke i sig selv har nogen bindende virkning, men som indeholder fællesskabslovgivers intention om at gennemføre forordningens artikel 13, og som således skal tages i betragtning ved fortolkningen af den nævnte artikel, indeholder heller ingen afgørende bidrag til besvarelsen af det foreliggende spørgsmål. Den nævner blot, at »produkterne bør være af en sådan kvalitet, at de kan afsættes på normale betingelser«, uden at præcisere, hvad der skal forstås ved udtrykket »normale betingelser«.

50. Heller ikke i opbygningen af og formålene med forordning nr. 3665/87 finder jeg noget, der kan styrke den fortolkning, der fremføres af Kommissionen og Hauptzollamt Hamburg-Jonas. Hvad særligt angår formålene med den nævnte ordning kan det ganske vist hævdes, som intervenienterne har gjort det, at for så vidt som eksportrestitutionerne er finansieret af fællesskabsbudgettet, skal tildelingen af disse forbeholdes de produkter, der »mest fortjener det« og som er de produkter, der er erklæret egnet til afsætning i hele Fællesskabet. Det kan imidlertid mod dette argument indvendes, som Bundesfinanzhof har gjort det, at kød, der stammer fra dyr, der er blevet nødslagtet, også – på det lokale marked – konkurrerer med det kød, der kan sælges i hele Fællesskabet, således at finansieringen af dets eksport til tredjelande kan bidrage til at gennemføre den målsætning om stabilisering af fællesmarkedet, der tilstræbes ved ordningen med eksportrestitutioner.

51. På baggrund af ovenstående mener jeg derfor ikke, at artikel 13 i forordning nr. 3665/87, således som den er affattet, af de erhvervsdrivende kunne forstås således, at tildelingen af eksportrestitutioner for kød var underlagt et krav om, at dette kød kunne sælges til konsum i hele Fællesskabet.

52. På samme baggrund mener jeg ikke, at artikel 21 i forordning nr. 800/1999, for så vidt som den udtrykkeligt bestemmer, at de produkter, der er af sund og sædvanlig handelskvalitet, er dem, der »kan afsættes i hele Fællesskabet på normale betingelser«, på dette punkt må anses for blot at være en præcisering af artikel 13 i forordning nr. 3665/87. Såfremt den nævnte artikel 21 – således som intervenienterne har gjort gældende, og som også jeg er tilbøjelig til at tro – skal forstås således, at den udtrykkeligt foreskriver, at produkter, der giver adgang til eksportrestitution, skal kunne afsættes i hele Fællesskabet, tilføjer den efter min mening en betingelse, som forordning nr. 3665/87 ikke indeholder. Denne yderligere betingelse kan således ikke anvendes med tilbagevirkende kraft på omstændigheder, der er indtruffet før ikrafttrædelsen af forordning nr. 800/1999.

53. Min analyse af artikel 13 i forordning nr. 3665/87 bekræftes efter min opfattelse ligeledes af forordning nr. 450/2000 om eksportrestitutioner inden for oksekødssektoren, i hvis tredje betragtning det anføres, at »ydelsen af restitutionen bør forbeholdes produkter, der kan omsættes frit i Fællesskabet«, og som i sin artikel 1 følgelig har ændret forordning (EF) nr. 2698/1999 ( ). Den omstændighed, at forordning nr. 450/2000, således som Kommissionen forklarede under retsmødet, har vist sig nødvendig på grund af de forskellige fortolkninger, som den tidligere lovgivning, og navnlig artikel 21 i forordning nr. 800/99, har givet anledning til, viser i endnu højere grad, at artikel 13 i forordning nr. 3665/87 ikke var tilstrækkelig klar og præcis til, at de berørte retsundergivne kunne forstå, at tildelingen af eksportrestitutioner var betinget af, at de pågældende produkter kunne afsættes til konsum i hele Fællesskabet.

54. Derfor mener jeg, at den fortolkning, der skal anlægges af artikel 13 i forordning nr. 3665/87, er den, der er mest i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet.

55. På baggrund heraf foreslår jeg Domstolen at besvare det første præjudicielle spørgsmål med, at artikel 13 i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at bestemmelsen udelukker, at kød egnet til konsum kan anses for at være af sædvanlig handelskvalitet og åbne mulighed for eksportrestitutioner, når dets afsætning til konsum i Fællesskabet er begrænset til det lokale marked, fordi kødet stammer fra et dyr, som er blevet nødslagtet i henhold til direktiv 64/433.

B – Andet præjudicielle spørgsmål

56. Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om forordning nr. 3665/87 alene betinger tildelingen af eksportrestitutioner af kravet om, at det pågældende kød svarer til den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om restitution, eller om det ligeledes er nødvendigt, at det nævnte kød er af en gennemsnitlig kvalitet, i begrebets subjektive eller handelsmæssige betydning.

57. Den forelæggende ret ønsker således i det væsentlige oplyst, om begrebet sædvanlig handelskvalitet i artikel 13 i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at den eksporterede vare skal være af en gennemsnitlig kvalitet, således at tildelingen af eksportrestitutioner udelukkes, når varen er af en ringere kvalitet, også selv om den kan sælges under den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om restitution.

58. I lighed med samtlige intervenienter er jeg af den opfattelse, at begrebet sædvanlig handelskvalitet i artikel 13 i forordning nr. 3665/87 ikke indebærer et krav om, at det pågældende produkt er af en gennemsnitlig kvalitet i ordets handelsmæssige betydning. Som Domstolen fastslog i Muras-dommen udgør udtrykket »sund og sædvanlig handelskvalitet« en almindelig og objektiv betingelse for ydelsen af restitution uanset de krav til type og kvalitet, der i øvrigt fremgår af de forordninger, som fastsætter restitutionsbeløbene for hvert enkelt produkt ( ).

59. Det samme begreb i artikel 13 i forordning nr. 3665/87 har ikke på dette punkt et andet indhold. Som den forelæggende ret har påpeget, indebærer det et krav om, at varen kan sælges på normale handelsvilkår under den betegnelse, der er benyttet i ansøgningen om eksportrestitution. Det kræves ikke, at den pågældende vare er af en særlig kvalitet i ordets subjektive eller handelsmæssige betydning. Denne vurdering er ligeledes i overensstemmelse med ordningen for eksportrestitutioner, der, som det er tilfældet for oksekød, fastsætter de samme restitutionstakster for de pågældende varer i forhold til deres position eller underposition i et nomenklatur benævnt »kombineret nomenklatur«, der tjener til at klassificere varerne i relation til den fælles toldtarif ( ).

60. Uanset den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for, har Domstolen efter min mening ikke i den ovennævnte sag i dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen anlagt et standpunkt, der er i strid med denne analyse. I den pågældende sag anfægtede den franske regering Kommissionens beslutning om at udelukke EUGFL-finansiering af eksporten af 76 500 kilo smelteost fra mejerivirksomheden Bel til Saudi-Arabien. Regeringen gjorde gældende, at den pågældende ost var ankommet til bestemmelseslandet, og at det først var efter påbegyndelsen af salget heraf, at importøren besluttede at trække produktet tilbage fra markedet, da han fandt, at konsistensen af ostemassen var for blød i forhold til produktets normale standard.

61. Domstolen fandt, at Kommissionens beslutning var velbegrundet, idet det pågældende produkt på udførselsdagen var behæftet med en skjult mangel, og således ikke var af sund og sædvanlig handelskvalitet, jf. artikel 13 i forordning nr. 3665/87 ( ). Den tilføjede, at samfundet i modsat fald ville skulle bære konsekvenserne af en producents tilsidesættelse af sine kontraktlige forpligtelser til at levere et lødigt produkt.

62. I den pågældende sag var afslaget på tildeling af eksportrestitutioner således ikke begrundet i den omstændighed, at det pågældende produkt ganske enkelt var af en ringere kvalitet end den normale handelskvalitet, men derimod i, at varen var behæftet med en skjult mangel på tidspunktet for dens eksport, således at den ikke kunne anvendes i overensstemmelse med dens betegnelse.

63. På baggrund heraf foreslår jeg Domstolen at besvare det andet præjudicielle spørgsmål med, at begrebet sædvanlig handelskvalitet i artikel 13 i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at det ikke indebærer et krav om, at den eksporterede vare er af en gennemsnitlig kvalitet, således at tildelingen af eksportrestitutioner er udelukket, når varen er af en ringere kvalitet, også selv om den kan sælges under den betegnelse, der er anført i ansøgningen om restitution.

V – Forslag til afgørelse

64. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare de af Bundesfinanzhof stillede spørgsmål således:

»1) Artikel 13 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke udelukker, at kød egnet til konsum kan anses for at være af sædvanlig handelskvalitet og åbne mulighed for eksportrestitutioner, når dets afsætning til konsum i Fællesskabet er begrænset til det lokale marked, fordi kødet stammer fra et dyr, som er blevet nødslagtet i henhold til Rådets direktiv af 26. juni 1964 om sundhedsmæssige problemer vedrørende handelen med fersk kød inden for Fællesskabet, som sidst ændret ved Rådets direktiv 95/23/EF af 22. juni 1995.

2) Begrebet »sædvanlig handelskvalitet« i artikel 13 i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at det ikke indebærer et krav om, at den eksporterede vare er af en gennemsnitlig kvalitet, således at tildelingen af eksportrestitutioner er udelukket, når varen er af en ringere kvalitet, også selv om den kan sælges under den betegnelse, der er anført i ansøgningen om restitution.«