Nærværende sag er det retslige efterspil af en tvist mellem Kommissionen og Teresita Porta, gift Pace, i forbindelse med den undervisningsvirksomhed, hun i 17 år har udført for Euratom.

Fra begyndelsen af undervisningsåret 1963/64 til slutningen af undervisningsåret 1979/80 har sagsøgeren undervist i italiensk sprog og kultur under de »faglige uddannelseskurser« ved Det fælles Forskningscenter i Ispra. Mens hun i de første 5 år underviste, uden at der var indgået nogen skriftlig kontrakt, fastsatte centrets direktør senere, nemlig fra 1969 til 1975, hvert år ved skrivelse til hende både undervisningens varighed, svarende til et fuldt skoleår (dvs. fra 15. september til 15. juli det følgende år) samt hendes løn, der blev beregnet på timebasis. Fra og med undervisningsåret 1976/77 blev forholdet mellem sagsøgeren og centret i Ispra reguleret ved en mere detaljeret kontrakt (affattet på fransk og underskrevet af begge parter); kontrakten blev i dens pkt. 6 betegnet som en kontrakt om »prestazione d'opere«. I en anden klausul hedder det, at kontrakten er undergivet italiensk lov. Til trods herfor anerkendte læreren at have fået besked om, at det tilkom hende selv at varetage sin retlige stilling i forhold til den italienske social- og skattelovgivning, »idet institutionen ikke har nogen forpligtelse i så henseende, henset til nærværende kontrakts karakter«. Endelig erklærede parterne i kontraktens pkt. 8, at i medfør af EKSF-traktatens artikel 42, EØF-traktatens artikel 181 og Euratom-traktatens artikel 153, har »alene [De europæiske Fællesskabers Domstol] * * * kompetence til at træffe afgørelse om enhver tvist vedrørende nærværende kontrakts gyldighed, fortolkning eller gennemførelse«.

Den 16. juli 1980 sendte Porta en skrivelse til Centrets direktør; heri krævede hun med henvisning til, at ansættelsesforholdet var undergivet italiensk lov, at ansættelsesforholdet fra 1963 skulle anses for et ansættelsesforhold på ubestemt tid, hvorfor hun havde krav på løn i de måneder, hvor skolen var lukket, på ferie eller en tilsvarende godtgørelse, på sygeforsikrings- og understøttelsesbidrag og på en pensionsordning.

Den 12 september s.a. svarede Centrets direktør, at de midlertidige kontrakter, der hvert år var indgået mellem Centret og sagsøgeren, indebærer, at ansættelsesforholdet ikke kunne betragtes som et »egentligt ansættelsesforhold«, men som et »selvstændigt arbejde«, hvilket følger af selve kontraktens ordlyd. I medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, indbragte Porta herefter ved skrivelse af 2. oktober 1980 til formanden for EFKommissionen en klage over afvisningen som indeholdt i nævnte skrivelse af 12. september. Da hun ikke modtog svar, anlagde hun den 6. maj 1981 sag med påstand om annullation af den stiltiende afvisning af ovennævnte klage.

Sagsøgeren havde i medfør af EØF-traktatens artikel 186 (jfr Euratom-traktatens artikel 158) nedlagt påstand om, at Domstolen ved foreløbig forholdsregel skulle tilpligte Kommissionen at betale hende den løn, hun havde krav på for indeværende undervisningsår, men i replikken har hun oplyst, at dette beløb i mellemtiden er blevet betalt. De principale påstande er i øvrigt: Kommissionen dømmes til at betale sagsøgeren en løn svarende til den, der gælder efter den kollektive overenskomst i Italien for privat undervisning, samt, at Kommissionen dømmes til, fra ansættelsesforholdets ophør, at anerkende sagsøgerens rettigheder i henhold til pensionsordningen for ansatte i Fællesskabet. Endelig har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.