ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 204/27

Sag anlagt den 4. maj 2011 — L'Oréal mod KHIM — United Global Media Group (MyBeauty)

(Sag T-240/11)

2011/C 204/48

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: L'Oréal (Paris, Frankrig) (ved advokaterne A. von Mühlendahl og S. Abel)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: United Global Media Group, Inc. (El Segundo, USA)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 3. februar 2011 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 898/2010-1) annulleres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder sagsøgerens omkostninger i sagen for appelkammeret.

— Såfremt den anden part i sagen for appelkammeret intervenerer i sagen for Retten, tilpligtes denne subsidiært at betale sagens omkostninger, herunder sagsøgerens omkostninger i sagen for appelkammeret.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: L'Oréal

Det omhandlede EF-varemærke: Figurmærket »MyBeauty TV« for varer i klasse 3, 35 og 41 — EF-varemærkeansøgning nr. 6406755

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: United Global Media Group, Inc.

Begrundelse for indsigelsen: Den anden part i sagen støttede indsigelsen på varemærkeforordningens artikel 8, stk. 4, idet denne påstod at være indehaver af en række ældre uregistrerede varemærker, som lignede sagsøgers varemærke.

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen forkastet. Hvad angår sagens omkostninger bemærkede indsigelsesafdelingen, at indsigeren, som tabende part, normalt betaler omkostningerne for sagsøgers repræsentation, men eftersom sagsøgeren ikke lod sig repræsentere som omhandlet i varemærkeforordningens artikel 93, var der ikke afholdt nogen omkostninger.

Appelkammerets afgørelse: Afslog klagen, og pålagde sagsøgeren at betale indsigerens omkostninger.

Søgsmålsgrunde: Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede afgørelse skal annulleres, idet den er i strid med artikel 85, stk. 1, i Rådets forordning nr. 207/2009. I henhold til denne bestemmelse pålægges det den tabende part i en indsigelsessag at betale de omkostninger, som er afholdt af den part, der har fået medhold. I henhold til varemærkeforordningens artikel 85, stk. 1, er denne forpligtelse ikke begrænset til de omkostninger, de er afholdt for repræsentation som omhandlet i varemærkeforordningens artikel 93, stk. 1. Regel 94 i forordning nr. 2868/95 indeholder heller ikke nogen bestemmelse, hvoraf det fremgår, at det udelukkende er omkostninger til faglig repræsentation, der skal godtgøres. Regel 94 i forordning nr. 2868/95 fastsætter blot et »loft« for de omkostninger, som kan godtgøres i tilfælde af, at den part, der får medhold, har benyttet en faglig repræsentant. Såfremt regel 94 i forordning nr. 2686/95 fortolkes således, at den er til hinder for godtgørelse af sådanne omkostninger som de i sagen omhandlede, er denne bestemmelse i strid med varemærkeforordningens artikel 85, stk. 1, og dermed uanvendelig.
2)

Med det andet anbringende har sagsøgerne gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er i strid med artikel 4, stk. 4 og 6, i forordning nr. 1049/2001, for så vidt som Kommissionen ikke rådførte sig med anmelderne med henblik på at vurdere, om der forelå forretningsmæssige interesser, der kunne udelukke udbredelse, og ikke fremlagde tilstrækkeligt bevis for, at det var åbenbart, at dokumenterne ikke kunne udbredes.
5)

Med det femte anbringende gør sagsøgeren gældende, at den anfægtede afgørelse er retsstridig på grund af tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet. Den frist på få dage, som Kommissionen gav for at fremsætte bemærkninger vedrørende det spørgeskema, der er vedlagt meddelelsen af 4. november, var klart utilstrækkelig til, at retten til at blive hørt rent faktisk kunne udøves. Endvidere adskiller indholdet af meddelelsen af 4. november sig i nogen grad fra indholdet i den anfægtede afgørelse. Heraf følger, at Kommissionen har forhindret adressaterne i at fremføre deres forsvar vedrørende de forskellige spørgsmål, som efterfølgende blev indsat i den endelige retsakt. Kommissionen har desuden set bort fra bemærkningerne i mange henseender. Den proceduremæssige dialog, der blev åbnet, har følgelig ikke haft nogen virkning overhovedet, hvilket har tilsidesat sagsøgerens ret til forsvar og stilling i proceduren.
1)

Det første anbringende vedrører tilsidesættelsen af forordning nr. 1234/2007 (1) og manglende retsgrundlag. Ved tilsidesættelsen af forordning nr. 1234/2007 forøger den anfægtede forordning nr. 222/2011 produktionskvoterne for sukker, der er tildelt de indenlandske producenter. Ifølge sagsøgerne har Kommissionen ikke en sådan skønsbeføjelse eller en udtrykkelig bemyndigelse til at nedsætte produktionskvoterne. For at opnå et tilsvarende resultat og uanset Kommissionens forpligtelse til at pålægge en særlig overskudsafgift, som er af en størrelse, der har en afskrækkende virkning, fastsættes overskudsafgiften imidlertid i forordning nr. 222/2011 ulovligt til 0 EUR for overskudssukker uden for kvoten. I forsøget på at korrigere de markedsforstyrrelser, der er forårsaget af et importunderskud, tager hverken forordning nr. 222/2011 eller forordning nr. 302/2011 hensyn til den prioritet, som forordning nr. 1234/2007 retligt forbeholder importforanstaltninger og heltidsraffinaderier.
—

Med disse anbringender gør appellanten gældende, at det organ, der traf de anfægtede afgørelser, var inkompetent, at der foreligger en retsstridig afvisning af at afsige en udeblivelsesdom, at Kommissionens fristforlængelser var retsstridige, at den foreliggende sag ikke blev forenet med andre sager, der verserer mellem parterne, at der foreligger en urigtig fremstilling af de faktiske omstændigheder i retsmøderapporten og i den appellerede dom, at den refererende dommer var inhabil, at sprogordningen for Personaleretten blev tilsidesat, at appellanten blev udsat for forskelsbehandling på grundlag af sprog, og at visse sagsakter ikke blev oversat.
—

Argumenter, der er fremført til støtte for dette anbringende: Med præferencetariffen for sagsøgeren har den italienske stat grebet ind for at fjerne en urimeligt ufordelagtig situation og for at lette de uforholdsmæssigt store udgifter til energiforbrug, der skyldes utilstrækkelige forbindelser for ø-nettet på det nationale net. Derfor var betingelserne for tilstedeværelsen af en økonomisk fordel og foranstaltningens selektive karakter ikke opfyldt. Endvidere var udligningskassens indgreb kun en mulighed, således at den pågældende foranstaltning ikke kunne kvalificeres som statsmidler. Endelig kunne foranstaltningen ikke have nogen indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne, idet der ikke er samhandel inden for Fællesskabet for zinkmarkedet.
3)

Tredje anbringende om ukorrekt anvendelse af artikel 107, stk. 1, TEUF — magtfordrejning Såfremt den omhandlede foranstaltning alligevel anses for støtte, er sagsøgeren af den opfattelse, at den falder ind under anvendelsesområdet for Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til miljøbeskyttelse; der kan under alle omstændigheder drages en parallel mellem den anmeldte godtgørelse i henhold til § 22, litra c), i ÖSG og reglerne for kontrollen af lempelser fra harmoniserede energiafgifter i henhold til retningslinjernes kapitel 4, hvorfor godtgørelsesordningen følgelig skal godkendes på grundlag af en sådan analogi. Foruden en analog anvendelse af retningslinjerne kunne der også argumenteres for at drage en analogislutning til den generelle gruppefritagelsesforordnings artikel 25.
—

Den af Europa-Parlamentets præsidium trufne afgørelse af 1. april 2009 om ændring af lovgrundlaget for den anfægtede afgørelse er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som den baserer sig på en ubegrundet bedømmelse af pensionsfondens økonomiske situation.
2)

Andet anbringende: Der foreligger en tilsidesættelse af EU-retten ved den fejlagtige fastsættelse af anvendelsesområdet for og retsvirkningen af vedtægtens artikel 1e, stk. 2 For det andet har Personaleretten ligeledes under tilsidesættelse af EU-retten og uden begrundelse anlagt en fejlagtig fortolkning af anvendelsesområdet for vedtægtens artikel 1e, stk. 2, hvorefter der gælder en almindelig forpligtelse for institutionerne til at tildele tjenestemændene arbejdsvilkår, der opfylder sundheds- og sikkerhedsstandarder, der mindst svarer til den standard, der er fastsat i de direktiver, der vedtages i henhold til artikel 153 TEUF. Artikel 1e, stk. 2, der blev indsat ved vedtægtsreformen i 2004, har imidlertid til formål at udfylde et hul med hensyn til de i vedtægten manglende tekniske forskrifter til sikring af tjenestemændenes sundhed og sikkerhed i institutionerne (f.eks. med hensyn til brandsikring, farlige stoffer, udluftning, ergonomi osv.) Nu giver vedtægten således adgang til at anvende de tekniske minimumstandarder i direktiverne eller dem, der fastsættes i den nationale gennemførelseslovgivning hertil. Imidlertid hverken kan eller skal denne bestemmelse anvendes på vedtægtslovgivers efterfølgende regulering af arbejdsvilkårene med hensyn til overførsel af ferie og udbetaling af godtgørelse for ikke afholdt ferie. Ved at nå frem til dette resultat har Personaleretten ikke blot tilsidesat gældende vedtægtsbestemmelser og Rettens praksis, men også retssikkerhedsprincippet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 226/30

Sag anlagt den 17. juni 2011 — Kadio Morokro mod Rådet

(Sag T-316/11)

2011/C 226/59

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Mathieu Kadio Morokro (Cocody, Côte d'Ivoire) (ved advokat S. Le Damany)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:

— Rådets afgørelse 2011/221/FUSP af 6. april 2011 (1) og Rådets forordning (EU) nr. 330/2011 af 6. april 2011 (2) annulleres, for så vidt som de angår sagsøgeren.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremført et anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten, idet den anfægtede afgørelse og den anfægtede forordning tilsidesætter artikel 296 TEUF, ifølge hvilken retsakter udstedt af Den Europæiske Unions institutioner skal begrundes. Sagsøgeren gør for det første gældende, at betragtningerne til retsakterne ikke gør det muligt at forstå, hvorfor han er blevet opført på listen over personer, der er anført i bilagene til afgørelsen og forordningen og over for hvem der er truffet visse restriktive foranstaltninger, og for det andet at den manglende begrundelse fratager sagsøgeren muligheden for effektivt at anfægte de restriktive foranstaltninger, som er pålagt ham.

(1) Rådets afgørelse 2011/221/FUSP af 6.4.2011 om ændring af Rådets afgørelse 2010/656/FUSP om forlængelse af de restriktive foranstaltninger over for Côte d'Ivoire (EUT L 93, s. 20).

(2) Rådets forordning (EU) nr. 330/2011 af 6.4.2011 om ændring af forordning (EF) nr. 560/2005 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder på baggrund af situationen i Côte d’Ivoire (EUT L 93, s. 10).
DA Den Europæiske Unions Tidende C 226/29

Sag anlagt den 16. juni 2011 — Alumina mod Rådet

(Sag T-304/11)

2011/C 226/58

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Alumina d.o.o. (Zvornik, Bosnien-Hercegovina) (ved advokaterne J.-F. Bellis og B. Servais)

Sagsøgt: Rådet for den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Annullation af antidumpingtold pålagt appellanten ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 464/2011 af 11. maj 2011 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af zeolit A i pulverform med oprindelse i Bosnien-Hercegovina.

— Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren anført to anbringender.

For det første er appellanten af den opfattelse, at antidumpingtolden, som er pålagt i henhold til det anfægtede forordning, er ulovlig i det omfang beregningsmetoden for den beregnede normalværdi er i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 6. Ved beregningen af den normale værdi har den sagsøgte anvendt en fortjenstmargen på 58,89 % beregnet på grundlag af priserne for appellantens ikke-repræsentative hjemmemarkedssalg. Brugen af en sådan fortjenstmargen er uforenelig med grundforordningens artikel 2. Beregningen af den normale værdi er nemlig grundlæggende selvmodsigende i det omfang den beregningsmetode, som er blevet anvendt af den sagsøgte for at beregne den normale værdi, fører til det samme resultat, som hvis den normale værdi havde været baseret på priserne for det ikke-repræsentative hjemmemarkedssalg. En sådan metode er i strid med Kommissionens og Rådets, såvel som Rettens og Domstolens faste praksis. Ydermere er den fastsatte fortjenstmargen på 58,89 % ikke »rimelig«. Endelig støtter den sagsøgte sig fejlagtigt på den praksis, der følger af WTO's tidligere afgørelser, for at anvende en fortjenstmargen, som ikke er »rimelig« ved beregningen af den normale værdi, der finder anvendelse på appellantens eksport.

For det andet er appellanten tillige af den opfattelse, at den anvendte metode til at beregne den normale værdi er i strid med grundforordningens artikel 2, stk. 6, første punktum, idet appellantens hjemmemarkedssalg ikke havde fundet sted ved »normal handel« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i stk. 1, afsnit 3, og stk. 3, afsnit 2, i grundforordningens artikel 2.
3)

Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af begrundelsespligten, for så vidt som indefrysningen for det første udgør en sanktion, som blev besluttet af et politisk organ, for det andet fordi den anfægtede forordning intet nævner om en procedure for slettelse, for det tredje fordi sagsøgerens grundlæggende rettigheder blev krænket på hvert trin i proceduren, og for det fjerde fordi begrundelsen for foranstaltningerne er generel, uden grundlag, vag og upræcis.
5)

Femte anbringende vedrører overtrædelse af proportionalitetsprincippet i det omfang appellanterne har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitetsprincippet ved at vælge at erklære støtteordningen lovlig i kraft af fastsættelse af betingelser med tilbagevirkende kraft, i stedet for klart og enkelt at fastslå dens uforenelighed, og ved samtidig at fritage Den Franske Republik fra at tilbagesøge støtten fra støttemodtagere.
—

Sagsøgeren gør gældende, at den anfægtede afgørelse overskrider de grænser for nødvendighed, som er fastsat i artikel 18, og tilsidesætter proportionalitetsprincippet for så vidt som den anmoder om oplysninger, som ikke er nødvendige, for så vidt som den ikke blandt flere egnede foranstaltninger har valgt den foranstaltning, som er mindst til ulempe for virksomheden og for så vidt som begæringerne er forbundet med for store omkostninger for sagsøgeren.
—

Der iværksættes foreløbige retsmidler som foreskrevet i Århuskonventionen ved at pålægge Kommissionen inden for en nærmere fastsat frist at give aktindsigt i alle de ønskede dokumenter, medmindre de er beskyttet af en absolut undtagelse i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1049/2001.
4)

Ifølge det fjerde anbringende har Kommissionen foretaget åbenbare retlige fejl ved anvendelsen og fortolkningen af betingelsen om, at der skal foreligge en økonomisk fordel ifølge artikel 107, stk. 1, TEU, idet den fejlagtigt har fastslået, at den påståede fritagelse for skatter, der tilkom Ellinikos Xryssos udgjorde en økonomisk fordel.
—

Rådets afgørelse 2011/172/FUSP af 21. marts 2011 om restriktive foranstaltninger over for visse personer, enheder og organer på baggrund af situationen i Egypten (EUT 2011 L 76, s. 63) annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
1)

Ved det første anbringende gøres det gældende, at artikel 29 TEU er et fejlagtigt og/eller utilstrækkeligt retsgrundlag for Rådets afgørelse 2011/172/FUSP, idet: — nævnte afgørelse ikke har et udenrigspolitisk formål — vedtagelsen af en sådan afgørelse (og af Rådets forordning (EU) nr. 270/2011) udgør magtmisbrug, og — optagelsen af sagsøgeren i bilaget til Rådets afgørelse 2011/172/FUSP (og den tilhørende forordning) var irrationel.
—

Harmoniseringskontoret og de øvrige parter i sagen tilpligtes at bære deres egne omkostninger og betale sagsøgerens omkostninger i sagen for Harmoniseringskontoret og for Retten.
5)

Femte anbringende om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, idet genstanden for inspektionen falder uden for Kommissionens kompetence, og idet Kommissionen under alle omstændigheder ligeledes kunne have opnået de relevante informationer hos det kompetente Bundesnetzagentur (national tilsynsmyndighed) eller gennem en simpel begæring om oplysninger fra sagsøgerne.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 238/18

Sag anlagt den 13. maj 2011 — FairWild Foundation mod KHIM — Wild (FAIRWILD)

(Sag T-247/11)

2011/C 238/33

Stævningen er affattet på tysk

Parter

Sagsøger: FairWild Foundation (Weinfelden, Schweiz) (ved advokaterne P. Neuwald og S. Müller)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Rudolf Wild GmbH & Co. KG (Eppelheim, Tyskland)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 3. marts 2011 af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1014/2010-1) annulleres.

— Indsigelsen mod registrering af det internationale varemærke nr. 950 962»FAIRWILD« forkastes.

— Sagsøgte og indsigeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder sagsøgerens omkostninger for appelkammeret.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: FairWild Foundation

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »FAIRWILD« for varer i klasse 3, 5, 29 og 30 — international varemærkeregistrering nr. 950 962

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Rudolf Wild GmbH & Co. KG

Det påberåbte varemærke eller tegn: EF-ordmærket »WILD« for varer i klasse 3, 9, 29, 30 og 32

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen delvist taget til følge

Appelkammerets afgørelse: Indsigelsesafdelingens afgørelse delvist annulleret

Søgsmålsgrunde: Tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, idet appelkammeret urigtigt lagde til grund, at der forelå risiko for forveksling mellem de omhandlede varemærker. Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret urigtigt antog, at betydningen af tegnet »WILD« kun er kendt af den tysk- og engelsktalende offentlighed, og for det andet lagde til grund, at dette begreb ikke er beskrivende for de varer, der er omfattet af det varemærke, som indsigelsen var støttet på. På dette grundlag begik appelkammeret en retlig fejl ved at fastslå, at det varemærke, som indsigelsen var støttet på, havde gennemsnitligt særpræg og en gennemsnitlig grad af lighed med den følge, at bedømmelsen af de indbyrdes forbundne faktorer ved risikoen for forveksling fik et negativt udfald i forhold til sagsøgeren.
—

Det gøres i denne forbindelse for det første gældende, at de oplysninger, der anmodes om ved den anfægtede afgørelse, ikke har nogen forbindelse med den påståede, undersøgte overtrædelse, og Kommissionen har derfor ikke mulighed for at efterprøve noget indicium, som kan begrunde undersøgelsen i forhold til Valderrivas. Som følge heraf er det sagsøgerens opfattelse, at nødvendighedskravet ikke er opfyldt, som artikel 18 i forordning nr. 1/2003 er betinget af ved udøvelsen af beføjelsen til at anmode om oplysninger. Sagsøgeren anfører endvidere, at den omstændighed, at afgørelsen ikke indeholder nogen henvisning til sådanne indicier, ikke gør det muligt at omgå Rettens påkrævede efterprøvelse af nødvendigheden.
—

Det gøres i denne forbindelse gældende, at Kommissionen har overskredet de grænser, der er fastlagt med denne bestemmelse og ved Domstolens retspraksis, for udøvelsen af sine beføjelser, idet den endvidere har krævet oplysninger, som den ved, at sagsøgerne ikke er i besiddelse af. Endvidere kræves det ifølge anmodningen, at sagsøgerne ikke blot fremskaffer, men også behandler millioner af økonomiske data, hvorved Kommissionen således overlader de forberedende undersøgelser, der tilkommer Kommissionen at foretage, til sagsøgerne.
—

Appellanten gives medhold i de for Personaleretten nedlagte annullations- og erstatningspåstande, idet det imidlertid præciseres, at appellanten, som vil være tilfreds med en ophævelse af den appellerede dom, er villig til kun at blive tildelt en symbolsk erstatning på 1 EUR for den skade, der er forvoldt ham.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 238/29

Sag anlagt den 14. juni 2011 — Leopardi Dittajuti mod KHIM — Llopart Vilarós (CONTE LEOPARDI DITTAJUTI)

(Sag T-303/11)

2011/C 238/50

Stævningen er affattet på engelsk

Parter

Sagsøger: Piervittorio Francesco Leopardi Dittajuti (Numana, Italien) (ved advokaterne D. De Simone, D. Demarinis og G. Orsoni)

Sagsøgt: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM)

Den anden part i sagen for appelkammeret: Pedro Llopart Vilarós (Sant Sadurní D’Anoia, Spanien)

Sagsøgerens påstande

— Afgørelse truffet den 6. april 2011 af Andet Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (sag R 1437/2010-2) annulleres og det pålægges følgelig Harmoniseringskontoret at vedtage de til fuldbyrdelse af dommen nødvendige foranstaltninger.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Ansøger om EF-varemærket: Piervittorio Francesco Leopardi Dittajuti

Det omhandlede EF-varemærke: Ordmærket »CONTE LEOPARDI DITTAJUTI« for varer og tjenesteydelser i klasse 33, 35, 40 og 43 — EF-varemærkeansøgning Nr. 6428338

Indehaver af det i indsigelsessagen påberåbte varemærke eller tegn: Pedro Llopart Vilarós

Det påberåbte varemærke eller tegn: Den spanske varemærkeregistrering nr. 2073540 af figurmærket »Leopardi« for varer i klasse 33

Indsigelsesafdelingens afgørelse: Indsigelsen taget til følge for en del af de omtvistede varer og tjenesteydelser

Appelkammerets afgørelse: Klagen afvist fra realitetsbehandling

Søgsmålsgrunde: Urigtig fortolkning af artikel 60 i Rådets forordning nr. 207/2009, af regel 49, stk. 1, og regel 20, stk. 7, litra c), i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95, der finder anvendelse på appelsager i henhold til regel 50, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95, idet appelkammeret: (i) urigtigt fandt, at der ikke skulle ske udsættelse af sagen eller udvidelse af fristen, som begæret af parterne i forening, (ii) ukorrekt først tog hensyn til parternes fælles begæring efter udløbet af fristen for indgivelse af den begrundede klage og således hindrede den omhandlede part i at indgive denne inden for den behørige frist og var årsag til, at fristen udløb, og (iii) foretog tilsidesættelse af formkrav, idet det ikke tog hensyn til anbringenderne, selv om de relevante angivelser var foretaget efter udløbet af tidsfristen, hvilket også er i strid med det generelle princip om procesøkonomi og beskyttelse af gyldigheden af dokumenterne i sagen.
3)

Tredje anbringende om,, at den fastsatte frist er uforholdsmæssig — Fristen på to uger, inden for hvilken spørgsmål 11 skal besvares, var ikke tilstrækkelig for sagsøgeren. — Kommissionen nedsatte fristen for besvarelsen af spørgsmål 11 fra to måneder i sit udkast til afgørelse til to uger i den anfægtede afgørelse uden nogen begrundelse for dette. — Det var umuligt for sagsøgeren at svare inden for fristen på to uger. Kommissionen afviste dog kategorisk sagsøgerens anmodning om forlængelse af denne frist. — På grund af omfanget af de anmodede oplysninger, vanskelighederne ved at indsamle oplysningerne og sagsøgerens individuelle situation var det strengt nødvendigt for sagsøgeren med en længere frist.
1)

Med første anbringende gøres gældende, at væsentlige formforskrifter er tilsidesat. Sagsøgeren bebrejder Rådet for Den Europæiske Union dels for den manglende begrundelsespligt, dels for tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, idet de restriktive foranstaltninger går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de mål, som forfølges af Rådet for Den Europæiske Union.