Sagsøgte i hovedsagen, regione Toscana, har rejst tvivl om, hvorvidt anmodningen om fortolkning kan antages til realitetsbehandling. Den nationale ret har ikke formuleret noget spørgsmål og ikke udtrykt tvivl om fortolkningen af de omhandlede fællesskabsbestemmelser. Efter rettens opfattelse er den italienske lovgivning uforenelig med direktivet, for så vidt som den indfører subjektive restriktioner, der ikke er forenelige med dette. Domstolen kan i en præjudiciel sag hverken anvende fællesskabsretten på et bestemt sagsforhold eller efterprøve en national retsakts gyldighed i forhold til fællesskabsretten. Den kan dog af det spørgsmål, der er forelagt af den nationale ret, udlede det spørgsmål, der vedrører fortolkningen af traktaten. I nærværende sag har den forelæggende ret imidlertid ikke formuleret noget spørgsmål, og den ønsker i virkeligheden, at Domstolen afsiger en dom om de nationale bestemmelsers forenelighed med fællesskabsretten.

Det eneste abstrakt tænkelige fortolkningsspørgsmål vedrører begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv i artikel 3 i direktiv 72/159. Det drejer sig nærmere bestemt om at få fastslået, om begrebet skal omfatte alle fysiske og juridiske personer og i bekræftende fald, om disse kan støtte en subjektiv ret herpå.

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/159 skal ses i den sammenhæng, hvori direktivet indgår. Direktivet er et af de tre direktiver, der indeholder de fælles regler om landbrugsstrukturerne, og hvis mål er en modernisering af landbrugsbedrifterne. Dets formål er at indføre fælles regler, som ikke nøjes med at koordinere medlemsstaternes politik. Da formålet er en rationalisering, er det kun driftsledere med bestemte egenskaber, der bør have fordel af direktivet. Støtteordningen er fastsat på en måde, som er fælles for alle stater; for så vidt angår modtagerne af støtten, har medlemsstaterne en forpligtelse til at fastlægge en definition i overensstemmelse med reglerne i artikel 3 under hensyn til minimumskravene vedrørende den indkomst, der hidrører fra landbrugsdriften, og den arbejdstid, der anvendes herpå, men i øvrigt bevarer de deres ret til at skønne. Artikel 3, stk. 1, har derfor de kendetegn, der er typiske for en kan-regel. Medlemsstaterne er følgelig ikke forpligtet til at anse alle andre end fysiske personer for driftsledere med henblik på direktivets anvendelse. Dette synspunkt er i øvrigt i overensstemmelse med selve den fællesskabsretlige definitionen af et direktiv, hvorefter dette er bindende for medlemsstaterne med hensyn til det tilsigtede mål, her vedtagelsen af en definition af begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv, der opfylder kravene i artikel 3, stk. 1, men overlader det til medlemsstaterne at bestemme form og midler for gennemførelsen, i dette tilfælde fastlæggelsen af de andre led i definitionen. Formålet med direktivet er en udvælgelse af bestemte driftsledere med særlige egenskaber og ikke at give alle driftsledere uden forskel adgang til støtteordningen.

Forudsat, at medlemsstaten har pligt til ikke at undtage kapitalselskaber (società di capitali) fra begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv, kan denne aldrig skabe en subjektiv ret for sådanne selskaber. En forpligtelse, der er pålagt medlemsstaterne af fællesskabsretten, skal ifølge retspraksis være klar, præcis og ubetinget for at få direkte virkning i national ret, og må ikke indebære udøvelse af et skøn fra medlemsstaternes side, når der er tale om en positiv handlepligt. Artikel 3, stk. 1, nøjes med at opstille visse minimumskrav, samtidig med at den giver medlemsstaterne et vidt skøn med hensyn til definitionen af begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv. Det forhold, at en medlemsstat eventuelt har tilsidesat sine forpligtelser over for Fællesskabet, kan aldrig skabe en subjektiv ret for private, men kan allerhøjst føre til et søgsmål i henhold til EØF-traktatens artikler 169 ff.

Da direktiv 72/159 ikke har til formål at skabe individuelle rettigheder for driftslederne, men at fastlægge markedsstrukturerne, er den forelæggende rets betragtninger om sikring af grundlæggende rettigheder ikke relevante. Det spørgsmål, der er forelagt Domstolen, vedrører i øvrigt ikke direktivets gyldighed. Under alle omstændigheder er begrænsningerne i ejendomsretten og i retten til økonomisk initiativ fuldt ud forståelige og retmæssige, eftersom de er begrundet i almene hensyn.

Regione Toscana har derfor foreslået, at fortolkningsspørgsmålet — forudsat at det kan admitteres — besvares således:

Artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/159 overlader det ganske til medlemsstaterne at definere begrebet driftsleder med landbrug som hovederhverv, dog under hensyntagen til de minimumskrav, som opstilles i direktivet, og forpligter ikke medlemsstaterne til også i denne definition helt eller delvis at medtage juridiske personer eller kapitalselskaber. Artikel 3, stk. 1, stifter navnlig ikke for de driftsledere, som er juridiske personer, en subjektiv ret, som de nationale retter er forpligtet til at beskytte.