2.

Ganske vist kan medlemsstaterne efter EØF-traktatens artikel 36 for at beskytte de i artiklen nævnte retsgoder undtage fra forbudet mod kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Det er imidlertid ikke nok at påberåbe sig en af de i artiklen nævnte retsgoder, men det må bevises, at den vedtagne ordning »er begrundet«, dvs. er nødvendig for at beskytte det retsgode, som hævdes at være i fare. Restriktionen er imidlertid kun begrundet, såfremt den ikke udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne, jf. EØF-traktatens artikel 36, andet pkt. Domstolen har i dommen i Dassonvillesagen anført følgende om beskyttelse af oprindelsesbetegnelser : »Så længe der ikke er skabt en fællesskabsordning, som garanterer forbrugerne, at et produkts oprindelsesbetegnelse er ægte, kan en medlemsstat imidlertid kun træffe foranstaltninger til hindring af illoyal praksis i denne forbindelse, såfremt sådanne foranstaltninger er rimelige, og hvis de krævede bevismidler ikke bevirker, at samhandelen mellem medlemsstaterne hæmmes, og følgelig er tilgængelige for alle deres statsborgere; selv uden at skulle undersøge, hvorvidt sådanne foranstaltninger omfattes af artikel 36 eller ej, kan disse i al fald ikke i kraft af det princip, som er udtrykt i denne artikels andet punktum, udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.« En handelsordning udgør en vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen, »når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat«, eller »når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet«, jf. ordlyden i direktiv 70/50 af 22. december 1969 (EFT 1970 I, s. 10). Spørgsmålet er altså, om det formål, der tilstræbes ved det krævede bevis for en vares oprindelse, kan opnås lige så godt ved andre formaliteter, som ikke blot de direkte importører, men også parallelimportørerne kan opfylde. Kravet om, at der forelægges et oprindelsescertifikat i henhold til artikel 1 i kongelig anordning nr. 57 udgør kun en vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen, såfremt beskyttelsen af oprindelsesbetegnelser ikke kan ske ved andre effektive midler, som har mindre virking på det grundlæggende princip om frie varebevægelser. Oprindelsesbetegnelser — alle sagens parter er tilsyneladende enige herom — karakteriserer et produkt, som stammer fra et bestemt geografisk område, og som i kraft af nærmere angivne faktorer udviser særlige egenskaber og kendetegn, som er egnet til at individualisere det. Formålet, som begrunder deres indførsel og en eventuel hermed forbunden besværliggørelse af samhandelen, er, at beskytte producenterne mod forfalskninger og tilbyde forbrugerne en kvalitetsgaranti (jf. her også sag 12/74, Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland, dom af 20. 2. 1975, Sml. 1975, s. 181). Som vi har set under sagen, findes der intet perfekt middel til at nå dette mål hundrede procent. Men ordningen med oprindelsescertifikater, der følger med varerne — og også dette synes sagens parter enige om — udgør en helt igennem praktisk ordning, hvorved producenten kan garantere produktets alder og særlige fremstilling. Parallelimportøren kan naturligvis ganske vist have vanskeligere ved at opnå et sådant dokument end den direkte importør. En sådan besværliggørelse af handelen er under alle omstændigheder ikke berettiget, når det pågældende certifikat også kræves af en person, der ikke er i stand til at fremskaffe det uden videre, og hvor der ikke er nogen rimelig grund til at betvivle, at varen er forskriftsmæssig og ægte. Efter Kommissionen opfattelse må en sådan tvivl i hvert fald udelukkes, når der er tale om flasker, som tappes i oprindelseslandet, og som har en lukkeindretning, som bliver ubrugelig, når den åbnes. Den belgiske, franske og britiske regering mener imidlertid ikke, at denne ordning giver tilstrækkelig mulighed for at forhindre illoyal konkurrence og udelukke bedragerier, som kan skade forbrugernes sundhed. Navnlig repræsentanten for Storbritannien har henvist til, at lukkeindretningerne yder en ringere garanti mod forfalskning end de dokumenter, som garanterer oprindelsesbetegnelsen. Hertil har den belgiske repræsentant tilføjet, at forfalskningen af et dokument i Belgien desuden er sanktioneret med en hårdere straf end den blotte efterligning af en lukkekapsel. Endvidere har repræsentanterne for alle tre regeringer henvist til det problem, der opstår ved, at f.eks. whisky ikke blot eksporteres i flasker, men også i fade. I det tilfælde, hvor whisky tappes på flakse fra fad i en anden medlemsstat, kan den af Kommissionen foreslåede lukkeindretning imidlertid ikke yde tilstrækkelig garanti, da kontrollen ikke er lige streng i alle lande. I modsætning til spirituosa findes der inden for vinsektoren en ensartet markedsordning for vin, som sikrer samme kontrol i alle medlemsstater. Det er udelukkende derfor, der ikke behøver foreligge et oprindelsescertifikat ved indførsel af vin på flasker. Ifølge den belgiske regering har Kommissionen i øvrigt heller ikke selv tillid til dens egen foreslåede lukkeordning, hvilket fremgår af, at den også kræver følgedokumenter for spirituosa, som importeres fra tredjelande. Hvis jeg, ved vurderingen af dette anbringende, må begynde med det sidste argument, skal jeg hertil bemærke, at forbudet mod foranstaltninger mod tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner kun gælder for samhandelen inden for Fællesskabet, og ikke for handelen med tredjelande. Da princippet om de frie varebevægelser ikke finder anvendelse på sidstnævnte, står det Kommissionen frit at anvende et hvilket som helst middel, der er egnet til at forhindre bedragerier vedrørende produktets kvalitet. Samhandelen inden for Fællesskabet er derimod, som tidligere nævnt, underlagt det grundlæggende princip om de frie varebevægelser, hvorfor kun de foranstaltninger er lovlige, som udgør det mindst indgribende middel til at afværge truslen. For så vidt angår argumentet om risikoen for forfalskning og forskellen imellem straffene, er det formålstjenligt — uden at jeg skal komme ind på de faktiske omstændigheder, såsom spørgsmålet om garantien mod forfalskninger — særlig at fremhæve en række punkter, som viser, at kongeriget Belgien og de to intervenienter tilsyneladende også kan forestille sig en løsning af den art, Kommissionen har foreslået. Således har Belgien i artikel 1, stk. 1, i den ministerielle bekendtgørelse, der i mellemtiden på ny er blevet ophævet, fundet det tilstrækkeligt, når de beholdere, der indføres direkte fra oprindelseslandet, og som er bestemt til salg til forbrugere, er forsynet med en lukkeindretning, som bliver ubrugelig, hvis den åbnes, samt med etiketter indeholdende producentens navn og adresse og angivelse af, at produktet er blevet aftappet i oprindelseslandet. Såfremt disse betingelser anses for tilstrækkelige ved de direkte importer, kan jeg ikke se, hvorfor de ikke skulle kunne yde sammen garanti ved de parallelle importer. Når den belgiske regering har erklæret, at kapslingen i en anden medlemsstat end producentstaten forekommer den utilstrækkelig, erkender den samtidig, at denne garanti anses for tilstrækkelig, når aftapningen sker på oprindelsesstedet. Indvendingen om, at den af Kommissionen foreslåede ordning ikke yder tilstrækkelig garanti mod forfalskning, og straffene er forskellige, taber endvidere i betydning ved at den belgiske regering har indrømmet, at den er indforstået med den nævnte lukkeordning, såfremt aftapningen blev kontrolleret ens i alle medlemsstater. Endelig har også repræsentanter for den franske regering bekræftet, at ordningen med oprindelsesbetegnelser for bestemte drikkevarer såsom æblemost, øl og vin i Frankrig er blevet erstattet af en tilsvarende ordning med lukning af beholderne, og at alene spiritus endnu ikke er omfattet heraf, hvilket imidlertid skyldes hensyn til skattekontrollen. Disse få eksempler viser efter min opfattelse, at der også i kongeriget Belgien kan tænkes en ordning, som i mindre grad begrænser samhandelen, idet den gør det muligt for den importør, der ikke erhverver varen direkte i oprindelseslandet, at bevise varens ægthed ved hjælp af det beskrevne middel, som synes tilstrækkeligt egnet til at kunne tjene som et sådant bevis. Man må imidlertid give den belgiske regering og intervenienterne ret i, at situationen er anderledes, når spiritussen eksporteres i fade og tappes på flasker i en medlemsstat, som ikke er producentstat og derefter reeksporteres. Så længe der ikke er indført en ensartet kontrol, må man navnlig give den britiske regering medhold i, at lukkeordningen ikke yder nogen garanti for, at indholdet i flaskerne svarer til indholdet i fadene, og at de hygiejniske mindstekrav er blevet overholdt ved aftapningen. For at sikre dette består der efter min opfattelse også kun en mulighed, nemlig at lade spiritussen ledsage af et officielt dokument, der attesterer varens ret til oprindelsesbetegnelsen. Beskyttelse af de retsgoder, som er nævnt i artikel 36, må i hvert fald være tilstrækkelig sikret, selv om der — som bestemt i artikel 1, stk. 2, i den ministerielle bekendtgørelse af 2. december 1976 — foruden det originale certifikat også anerkendes fotokopier eller et certifikat, udstedt af myndighederne i afsendelseslandet, som attesterer varens ret til oprindelsesbetegnelsen. Som vi har hørt, er det imidlertid kun en brøkdel af spiritus, der eksporteres i fade, for whisky's vedkommende f.eks. 25 %. Som konklusion kan det således fastslås, at reglerne i artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 i den nuværende version og fortolkning i de administrative bestemmelser, heller ikke kan begrundes i hensynet til beskyttelse af de retsgoder, der er nævnt i artikel 36. Efter Domstolens faste praksis er det altså overhovedet ikke nødvendigt at gå ind på spørgsmålet om, hvorvidt et af de i artikel 36 nævnte retsgoder er i fare, og i givet fald hvilket. Da imidlertid især sagsøgte og regeringen for Det forenede Kongerige har bygget deres argumentation, ikke blot på hensynet til beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret men også på hensynet til den offentlige sundhed, skal jeg gøre en sidste bemærkning herom. Vi har hørt, at intet er til hinder for at importere og sælge whisky i Belgien uden fremlæggelse af oprindelsescertifikat, såfremt produktet blot betegnes »whisky«. På den anden side indeholder betegnelsen »Scotch whisky« et kvalitativt aspekt, der er egnet til at forhøje denne vares handelsværdi. Såfremt Belgien var af den opfattelse, at whisky uden oprindelsesbetegnelse indebar en fare for den offentlige sundhed, kunne det vanskeliggøre eller endog forbyde indførselen af et sådant produkt under henvisning til artikel 36. Da dette imidlertid ikke er sket, kan indførselen af et kvalitativt bedre produkt ikke vanskeliggøres under henvisning til den offentlige sundhed.