Nøgleord

Sammendrag



Nøgleord

1. Præjudicielle spørgsmål – Domstolens kompetence – grænser – identificering af spørgsmålets genstand

(Art. 234 EF)

2. Præjudicielle spørgsmål – formaliteten – grænser – spørgsmål, som er klart uden relevans, og hypotetiske spørgsmål forelagt i en sammenhæng, der udelukker et hensigtsmæssigt svar

(Art. 234 EF)

3. Internationale aftaler – samarbejdsaftalen mellem EØF og Cartagenaaftalens medlemslande – mestbegunstigelsesklausul – direkte virkning – foreligger ikke

(Samarbejdsaftalen mellem EØF og Cartagenaaftalens medlemslande, art. 4; Rådets forordning nr. 1591/84)

Sammendrag

1. Selv om Domstolen i henhold til artikel 234 EF ikke har kompetence til at anvende en fællesskabsregel på et bestemt tilfælde og dermed til at bedømme en national bestemmelse efter denne regel, kan den dog, som led i det ved denne artikel indførte judicielle samarbejde, på grundlag af oplysningerne i sagens akter forsyne den nationale domstol med de fællesskabsretlige fortolkningselementer, som kan være hensigtsmæssige for den ved vurderingen af denne bestemmelses virkninger.

(jf. præmis 24)

2. De spørgsmål om fællesskabsrettens fortolkning, som den nationale ret stiller på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Domstolen kan kun afslå at tage stilling til en anmodning om præjudiciel afgørelse fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål.

(jf. præmis 27)

3. Artikel 4 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på den ene side og Cartagenaaftalen samt dennes medlemslande Bolivia, Colombia, Ecuador, Peru og Venezuela på den anden side, som blev godkendt ved forordning nr. 1591/84, der indeholder mestbegunstigelsesklausulen, og som finder anvendelse mellem parterne, tillægger ikke privatpersoner rettigheder, som de kan påberåbe sig for domstolene i en medlemsstat.

Den fortolkning, som Domstolen anlagde i dom af 1. marts 2005, sag C-377/02, Van Parys, vedrørende den manglende direkte virkning af mestbegunstigelsesklausulen i rammeaftalen om samarbejde mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Cartagenaaftalen og dens medlemslande, Bolivia, Colombia, Ecuador, Peru og Venezuela, som blev godkendt på Fællesskabets vegne ved afgørelse 98/278, og som erstattede samarbejdsaftalen, finder nemlig ligeledes anvendelse på samarbejdsaftalens artikel 4. Selv om formuleringen af mestbegunstigelsesklausulen i rammeaftalen om samarbejde har en anden ordlyd end mestbegunstigelsesklausulen i samarbejdsaftalen, kan den anderledes affattelse af sidstnævnte aftale imidlertid kun indebære, at klausulen skal fortolkes anderledes for så vidt angår dens eventuelle direkte virkning, såfremt det af aftalernes almindelige opbygning og formålet hermed fremgår, at de kontraherende parter med den afvigende affattelse ønskede at fratage artikel 4 i rammeaftalen om samarbejde den direkte virkning, som tidligere var tillagt samarbejdsaftalens artikel 4.

Der findes imidlertid ikke nogen holdepunkter i rammeaftalen om samarbejde, og navnlig ikke i dens artikel 4, der vidner om, at de kontraherende parter befinder sig i en mindre fordelagtig situation end den, de befandt sig i i henhold til samarbejdsaftalen, og navnlig ikke for så vidt angår mestbegunstigelsesklausulen. En sammenligning af de to aftaler viser tværtimod, at det samarbejde, som parterne har indgået aftale om, gradvist intensiveres.

(jf. præmis 38, 39, 42, 44 og 45 samt domskonkl.)