ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Artikel 1 i direktiv 98/34 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester, som ændret ved direktiv 98/48, skal fortolkes således, at en national bestemmelse, som fastsætter, at en driftstilladelse til spillekasinoer er nødvendig for udøvelsen af virksomhed med roulettespil, kortspil, terningespil og automatspil, ikke er omfattet af begrebet »teknisk forskrift« i dette direktivs forstand, som er underlagt forpligtelsen til at give meddelelse i henhold til nævnte direktivs artikel 8, stk. 1, hvis tilsidesættelse sanktioneres med, at en sådan regel ikke kan bringes i anvendelse.

For det første udgør en sådan bestemmelse således ikke en »teknisk specifikation« som omhandlet i artikel 1, nr. 3), i direktiv 98/34, idet den ikke vedrører produktet eller dets emballering som sådan og ikke fastsætter et af de kendetegn, der kræves af et produkt. For det andet er den ikke omfattet af kategorien »forskrifter vedrørende tjenester« i informationssamfundet som omhandlet i artikel 1, nr. 5), i direktiv 98/34, idet den ikke vedrører informationssamfundets tjenester som omhandlet i dette direktivs artikel 1, nr. 2). Den kan for det tredje ikke anses for at være et »andet krav« som omhandlet i artikel 1, nr. 4), i direktiv 98/34, idet den tilladelse, der kræves af denne nationale bestemmelse til afholdelsen af hasardspil, udgør en betingelse, som pålægges med hensyn til arrangering af sådanne spil, og ikke med hensyn til de omhandlede produkter ved at forbyde, at de anvendes uden for kasinoerne. Endelig kan en sådan bestemmelse ikke anses for at være en teknisk forskrift, der henhører under kategorien om forbud, for så vidt som de nationale bestemmelser, der begrænser sig til at fastlægge betingelserne for oprettelse af virksomheder eller disses levering af tjenesteydelser, såsom bestemmelser, der underlægger udøvelsen af en erhvervsmæssig virksomhed en forudgående godkendelse, ikke udgør tekniske forskrifter som omhandlet i artikel 1, nr. 11), i direktiv 98/34.

(jf. præmis 23, 24, 27, 29, 30 og 33 samt domskonkl.)
Artikel 28 i forordning nr. 593/2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) skal fortolkes således, at en aftale om et ansættelsesforhold, der er opstået før den 17. december 2009, kun er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde, for så vidt som ansættelsesforholdet i henhold til en gensidig aftale mellem de kontraherende parter, der har manifesteret sig fra denne dato, er blevet ændret i et sådant omfang, at det må antages, at en ny aftale er blevet indgået fra den nævnte dato, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.

EU-lovgiver har således udelukket, at Rom I-forordningen skal have en sådan øjeblikkelig anvendelse, at fremtidige virkninger af aftaler, der er indgået før den 17. december 2009, falder ind under dens anvendelsesområde. Det følger heraf, at en gensidig aftale mellem de kontraherende parter efter den 16. december 2009 om at fortsætte opfyldelsen af en tidligere indgået aftale ikke kan føre til, at Rom I-forordningen skal finde anvendelse på dette aftaleforhold, medmindre den vilje, som EU-lovgiver klart har givet udtryk for, tilsidesættes. EU-lovgivers valg ville blive draget i tvivl, såfremt enhver, selv mindre ændring, som parterne foretager efter den 17. december 2009 i en aftale, som oprindeligt blev indgået før denne dato, var tilstrækkelig til, at denne aftale kunne falde ind under forordningens anvendelsesområde, og det ville være i strid med retssikkerhedsprincippet. Det er derimod ikke udelukket, at en aftale, der er indgået før den 17. december 2009, fra denne dato ændres efter aftale mellem parterne i et sådant omfang, at ændringen ikke blot svarer til en ren ajourføring eller tilpasning af den pågældende aftale, men er en stiftelse af et nyt retsforhold mellem de kontraherende parter, således at den oprindelige aftale skal anses for at være blevet erstattet af en ny aftale, der er indgået fra denne dato, som omhandlet i Rom I-forordningens artikel 28.

(jf. præmis 33-37 og 39 samt domskonkl. 1)
Dels artikel 4, stk. 1, og artikel 4, stk. 4, første afsnit, i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 2004/66, dels artikel 9, stk. 1, første afsnit, og artikel 10 i direktiv 2006/112 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således, at flere civilretlige selskaber, der udadtil optræder selvstændigt som sådanne over for deres leverandører, de offentlige myndigheder og i et vist omfang deres kunder, og som hver især varetager deres egen produktion ved i det væsentlige at gøre brug af egne produktionsmidler, men som markedsfører en stor del af deres produkter under et fælles mærke gennem et kapitalselskab, hvis andele ejes af selskabsdeltagerne i de civilretlige selskaber og af andre medlemmer af den pågældende familie, skal anses for selvstændige merværdiafgiftspligtige (moms) virksomheder.

De ord, der anvendes i sjette direktivs artikel 4, stk. 1, første afsnit, og i artikel 9, stk. 1, i direktiv 2006/112, herunder ordet »enhver«, giver i denne henseende begrebet »afgiftspligtig person« en bred fortolkning, der er koncentreret om uafhængigheden under udøvelse af økonomisk virksomhed, således at enhver fysisk eller juridisk person – såvel offentligretlig som privat, og selv enheder uden status som juridisk person – der objektivt opfylder kriterierne i bestemmelsen, skal anses for momspligtige personer. For at fastslå, om økonomisk virksomhed bliver udøvet selvstændigt, skal det således undersøges, om den pågældende person udøver sin virksomhed i eget navn, for egen regning og på eget ansvar, og om den pågældende selv bærer den økonomiske risiko, der er forbundet med udøvelsen af denne virksomhed. Det forhold, at der er et vist samarbejde mellem de civilretlige selskaber og et kapitalselskab, bl.a. med hensyn til markedsføringen af deres produkter under et fælles mærke, er i denne forbindelse ikke tilstrækkeligt til at rejse tvivl om disse civilretlige selskabers selvstændighed over for det sidstnævnte selskab.

(jf. præmis 27, 28, 31 og 34 samt domskonkl. 1)
1)

Den Portugisiske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 16, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1071/2009 af 21. oktober 2009 om fælles regler om betingelser for udøvelse af vejtransporterhvervet og om ophævelse af Rådets direktiv 96/26/EF, idet den ikke har oprettet et nationalt elektronisk register over vejtransportvirksomheder, og idet den ikke har sammenkoblet det med de andre medlemsstaters nationale elektroniske registre.
Den Europæiske Unions Domstol er ikke kompetent til at vurdere gyldigheden af artikel 21, stk. 2, i forordning nr. 469/2009 om det supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, som ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Kroatiens tiltrædelse af Den Europæiske Union samt om tilpasning af traktaten om Den Europæiske Union, traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Atomenergifællesskab.

Artikel 267, stk. 1, litra b), TEUF tillægger Domstolen kompetence til at afgøre præjudicielle spørgsmål om fortolkningen og gyldigheden af retsakter udstedt af Unionens institutioner, organer, kontorer eller agenturer. Dette er ikke tilfældet for så vidt angår de tilpasninger, der vedlægges i bilag til en tiltrædelsesakt, som fastlægges ved en aftale mellem medlemsstaterne og den ansøgende stat, og som ikke udgør en retsakt, der er udstedt af en institution, men er primærretlige bestemmelser, som kun kan suspenderes, ændres eller ophæves efter de fremgangsmåder, der er fastsat i de oprindelige traktater. I denne henseende blev artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 1768/92 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler indført i denne ved akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union. Forordning nr. 469/2009 har kodificeret forordning nr. 1768/92 således, at artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 1768/92 er blevet artikel 21, stk. 2, i forordning nr.469/2009.

(jf. præmis 26, 27, 29, 30 og 33 samt domskonkl. 1)
Artikel 4, litra a) og c), og artikel 5, stk. 1 og 2, i direktiv 91/250 om retlig beskyttelse af edb-programmer skal fortolkes således, at selv om den første erhverver af kopien af et edb-program, der er ledsaget af en licens til ubegrænset brug, har ret til at videresælge denne kopi og dens licens som brugt til en senere erhverver, kan han derimod ikke, når det originale fysiske medium, som han oprindelig fik overdraget, er beskadiget, ødelagt eller mistet, give denne senere erhverver sin sikkerhedskopi af dette edb-program uden rettighedshaverens tilladelse.

Den, der retmæssigt har erhvervet kopien af et edb-program, og som er i besiddelse af en licens til ubegrænset brug af dette edb-program, men som ikke længere er i besiddelse af det oprindelige fysiske medium, hvorpå denne kopi oprindeligt blev leveret, fordi han har ødelagt, beskadiget eller mistet den, kan nemlig ikke alene af denne grund blive frataget enhver mulighed for at videresælge den nævnte kopi som brugt til en tredjemand, idet udtømmelse af spredningsrettigheden, der er fastsat i artikel 4, litra c), i direktiv 91/250, ellers fratages sin effektive virkning.

Den, der retmæssigt har erhvervet licensen til ubegrænset brug af kopien af et brugt edb-program, skal følgelig kunne foretage downloading af dette program fra rettighedshaverens hjemmeside, idet denne downloading udgør en reproduktion, der er nødvendig for, at han kan benytte edb-programmet efter dets formål.

Den første erhverver af kopien af et edb-program – hvortil rettighedshaverens spredningsret er udtømt i henhold til artikel 4, litra c), i direktiv 91/250 – som foretager et videresalg af programmet, skal imidlertid gøre enhver kopi, der er i hans besiddelse, ubrugelig på tidspunktet for videresalget med henblik på at undgå en krænkelse af denne rettighedshavers eneret til reproduktion af sit edb-program, som er fastsat i dette direktivs artikel 4, litra a).

(jf. præmis 53-55, 57 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at en sag om omstødelse af ægteskab, som er anlagt af tredjemand, efter at en af ægtefællerne er afgået ved døden, er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003.

Hvad for det første angår ordlyden af denne bestemmelse bemærkes, at denne bestemmelse angiver spørgsmål vedrørende omstødelse af ægteskab som et af de spørgsmål, der er omfattet af forordningens anvendelsesområde, uden at der sondres efter tidspunktet for anlæggelsen af en sådan sag i forhold til en af ægtefællernes død eller efter identiteten af den, der har ret til at anlægge en sådan sag.

En sådan fortolkning understøttes for det andet af den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår. I denne henseende indeholder samme forordnings artikel 1, stk. 3, en udtømmende opregning af de spørgsmål, som er udelukket fra anvendelsesområdet for denne forordning. En sag om omstødelse af ægteskab, der anlægges af tredjemand, efter at en af ægtefællerne er afgået ved døden, optræder imidlertid ikke blandt disse udelukkede områder.

For det tredje bekræftes denne fortolkning også af det mål, som forfølges med denne forordning, som bidrager til at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvor der er fri bevægelighed for personer. Det ville imidlertid være til skade for opfyldelsen af det nævnte mål at udelukke en sag om omstødelse af ægteskab, der anlægges af tredjemand, efter at en af ægtefællerne er afgået ved døden, fra anvendelsesområdet for forordning nr. 2201/2003, for så vidt som dette vil kunne øge retsusikkerheden som følge af fraværet af en fælles lovgivningsramme på området, hvilket så meget desto mere vil være tilfældet, som forordning nr. 650/2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis hverken omfatter spørgsmål vedrørende fysiske personers retlige status eller familieretlige forhold.

(jf. præmis 27-30, 32-34 og 37 samt domskonkl. 1)
I forbindelse med sammenligningen mellem den normale værdi og eksportprisen kan en justering i henhold til artikel 2, stk. 10, litra i), i forordning nr. 1225/2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (grundforordningen), imidlertid ikke foretages, når en producent med hjemsted i en tredjestat og dennes forbundne distributør med ansvar for eksport til EU danner én enkelt økonomisk enhed.

Den omstændighed, at der inden for en gruppe af virksomheder bestående af selskaber, som er selvstændige juridiske personer, sker en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg, er ikke til hinder for, at der er tale om én enkelt økonomisk enhed, som på denne måde udøver en samlet erhvervsmæssig virksomhed, der i andre tilfælde udøves af en enhed, som samtidig er en enkelt juridisk person.

Under disse omstændigheder sikres det gennem anerkendelsen af, at der foreligger én enkelt økonomisk enhed, at de omkostninger, der uundgåeligt indgår i salgsprisen for en vare, når denne sælges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke lades ude af betragtning i tilfælde, hvor den pågældende salgsvirksomhed udøves af et selskab, som er en selvstændig juridisk person, men som producenten har økonomisk kontrol over.

Det følger heraf, at den distributør, der danner én enkelt økonomisk enhed med en producent, der har hjemsted i en tredjestat, ikke kan anses for at udøve samme funktion som en agent, der arbejder på provisionsbasis som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra i).

Inden for rammerne af analysen af spørgsmålet, om der foreligger én enkelt økonomisk enhed mellem en producent og dennes forbundne distributør, er det afgørende, at den økonomiske virkelighed i forholdet mellem denne producent og denne distributør tages i betragtning. I betragtning af kravet om en konstatering, der afspejler den økonomiske virkelighed i forholdet mellem denne producent og denne distributør, er EU-institutionerne forpligtede til at tage samtlige relevante faktorer, der gør det muligt at fastlægge, om denne distributør udøver samme funktion som en integreret salgsafdeling hos denne producent, i betragtning. Disse faktorer kan ikke være begrænset til den funktion, der udøves af den forbundne distributør alene i forhold til salg af eksemplarer af den pågældende vare, der er produceret af den producent, der angiver at danne én enkelt økonomisk enhed med denne distributør. Den omstændighed, at en producent med hjemsted i en tredjestat direkte fakturerer en del af eksportsalget til EU, er en relevant faktor, som disse institutioner ligeledes kan tage i betragtning.

(jf. præmis 39-44, 49 og 56)
Sag C-92/15

Sven Mathys

mod

De Grave Antverpia NV

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af hof van beroep te Antwerpen)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 96/75/EF — befragtningssystemer og prisdannelse inden for varetransport ad indre vandveje — rækkevidde — artikel 1, litra b) — begrebet »fragtfører« — artikel 2 — frihed til at indgå aftaler og forhandle priser«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 12. oktober 2016

Transport – transport ad indre vandveje – direktiv 96/75 – befragtningssystemer og prisdannelse inden for varetransport – fragtfører – begreb – nationale bestemmelser, som tillader en person, som ikke opfylder definitionen på fragtfører, at indgå en transportaftale i egenskab af fragtfører – lovlighed

[Rådets direktiv 96/75, art. 1, litra b), og art. 2]

Inden for varetransport ad indre vandveje skal artikel 1, litra b), i direktiv 96/75 om befragtningssystemer og prisdannelse inden for national og international varetransport ad indre vandveje i Fællesskabet, for så vidt som en fragtfører heri defineres som en ejer eller befragter af et eller flere indlandsfartøjer, og dette direktivs artikel 2, for så vidt som denne bestemmer, at aftaler på dette område indgås frit mellem de berørte parter, fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser som tillader en person, som ikke opfylder denne definition, at indgå en transportaftale i egenskab af fragtfører.

Direktiv 96/75 regulerer således på ingen måde en intervention ved befragtningsmæglere eller ved personer, der uden at være i besiddelse af midlerne til udøvelse af en aktivitet i form af transport ad indre vandveje ikke desto mindre personligt forpligter sig til at gennemføre en sådan transport ved anvendelse af en skippers tjenester. Kvalificeringen i national ret af en part i disse aftaler som befragtningsmægler eller befragter er derfor uden betydning for fortolkningen af dette direktiv.

(jf. præmis 34 og 36 samt domskonkl.)
Som foreskrevet ved artikel 65, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker kan Retten kun ophæve eller omgøre en afgørelse truffet af et appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret »under påberåbelse af inkompetence, væsentlige formmangler eller overtrædelse af traktaten, af [nævnte] […] forordning eller af retsregler vedrørende deres gennemførelse eller under påberåbelse af magtfordrejning«. Heraf følger, at Retten kun kan ophæve eller omgøre den anfægtede afgørelse, hvis den på det tidspunkt, den blev truffet, var behæftet med en af disse ophævelses- eller omgørelsesgrunde. Retten kan derimod ikke ophæve eller omgøre en sådan afgørelse af årsager, der indtræder, efter at afgørelsen er truffet.

Henset til disse betragtninger og for så vidt som det faktiske tidspunkt for fortabelsen af det ældre varemærke, der ligger til grund for indsigelsen mod registreringen af det ansøgte varemærke, ligger efter tidspunktet for appelkammerets afgørelse vedrørende indsigelsen, er Retten ved dens efterprøvelse af lovligheden af denne afgørelse ikke forpligtet til at tage hensyn til EUIPO’s afgørelse, der erklærerede varemærket fortabt.

(jf. præmis 27 og 30)
Undersøgelsen af det tredje spørgsmål har ikke påvist forhold, der kan påvirke gyldigheden af de lofter for vandindhold i frossent kyllingekød, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i Kommissionen forordning (EF) nr. 543/2008 af 16. juni 2008 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår handelsnormer for fjerkrækød – og bilag VI og VII hertil – som ændret ved Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 1239/2012 af 19. december 2012.

I artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 543/2008 og bilag VI og VII til denne forordning defineres indholdet og rækkevidden af forældelsesfristerne fastsat heri klart. Disse bestemmelser fastsætter utvetydigt såvel de produkter, de vedrører, nemlig frosne og dybfrosne kyllinger, som den grænseværdi for vandindhold, der ikke må overskrides.

Eftersom bilag VI og VII til forordning nr. 543/2008, som ændret ved gennemførelsesforordning nr. 1239/2012, er tilstrækkeligt præcise til, at der kan gennemføres kontroller af frosne og dybfrosne kyllinger, der er bestemt til eksport med eksportrestitution, betyder den omstændighed, at en medlemsstat ikke har vedtaget de praktiske foranstaltninger, hvis vedtagelse foreskrives i denne forordnings artikel 18, stk. 2, ikke, at disse kontroller ikke kan gøres gældende over for de berørte virksomheder.

(jf. præmis 23, 30 og 52 samt domskonkl. 1 og 3)
Forenede sager C-680/15 og C-681/15

Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH

mod

Ivan Felja

og

Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH

mod

Vittoria Graf

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht)

»Præjudiciel forelæggelse – overførsel af virksomhed – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23/EF – artikel 3 – arbejdskontrakt – en medlemsstats lovgivning, som tillader indgåelse af bestemmelser, hvori der henvises til kollektive overenskomster, der er indgået efter tidspunktet for overførslen – håndhævelse over for erhververen«

Sammendrag – Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 27. april 2017

Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – overførsel af virksomheder – varetagelse af arbejdstagernes rettigheder – direktiv 2001/23 – rettigheder og pligter som omhandlet i artikel 3 – individuel ansættelseskontrakt, hvori der henvises til en kollektiv overenskomst – national lovgivning, som tillader indgåelse af bestemmelser, hvori der henvises til kollektive overenskomster, der er indgået efter tidspunktet for overførslen – lovlighed – betingelse – pligt til i national ret at give erhververen mulighed for en tilpasning såvel ved aftale som ensidigt

(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 16; Rådets direktiv 2001/23, art. 3)

Artikel 3 i Rådets direktiv 2001/23/EF af 12. marts 2001 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varetagelse af arbejdstagernes rettigheder i forbindelse med overførsel af virksomheder eller bedrifter eller af dele af virksomheder eller bedrifter, sammenholdt med artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at opretholdelsen af de rettigheder og pligter, der for overdrageren følger af en ansættelseskontrakt, i tilfælde af en overførsel af bedriften omfatter den bestemmelse, som overdrageren og arbejdstageren har aftalt i henhold til princippet om partsautonomi, hvorefter ansættelsesforholdet er reguleret ikke kun af den kollektive overenskomst, der er gældende på tidspunktet for overførslen, men ligeledes af kollektive overenskomster, der indgås efter denne overførsel, og som supplerer, ændrer eller erstatter denne, når national ret giver erhververen mulighed for en tilpasning såvel ved aftale som ensidigt.

(jf. præmis 29 og domskonkl.)
For det første fremgår det i denne forbindelse af første, femte og sjette betragtning til samme direktiv, at dette, som tilsigter at gennemføre det indre marked for direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, bygger på to principper. Disse består dels i oprettelsen af en enkelt tilladelse, der, når den er tildelt, giver forsikringsselskaberne mulighed for at udøve deres virksomhed i hele Unionen, dels i princippet om hjemlandstilsyn med forsikringsselskaber.

I forfølgelsen af dette formål bestemmer direktiv 92/49 indledningsvis i artikel 4, at ansøgning om den enkelte tilladelse skal indgives til hjemlandets myndigheder, idet det præciseres, at direktivets artikel 6 fastlægger betingelserne for tildeling af denne tilladelse, hvorunder findes betingelsen om det pågældende selskabs lederes hæderlighed. Det fremgår endvidere af direktivets artikel 14, at det ligeledes tilkommer hjemlandet at tilbagekalde en tilladelse, der er meddelt et forsikringsselskab, som ikke længere opfylder adgangsbetingelserne eller groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det i medfør af de bestemmelser, som gælder for det.

Det følger heraf, at det alene er hjemlandets kompetente myndigheder og ikke myndighederne i andre medlemsstater, der kan efterprøve, om et forsikringsselskab opfylder betingelsen vedrørende selskabets lederes hæderlighed.

(jf. præmis 42-44)
Begrebet »overføring til almenheden« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet skal fortolkes således, at det omfatter salg af en medieafspiller som den i hovedsagen omhandlede, hvorpå der er præinstalleret add-ons, der er tilgængelige på internettet, og som indeholder hyperlinks til websteder, der er frit tilgængelige for offentligheden, og hvor værker, der er ophavsretligt beskyttede, stilles til rådighed for almenheden uden rettighedshavernes tilladelse.

(jf. præmis 53 og domskonkl. 1)