En nøje iagttagelse af disse principper er af væsentlig betydning for, at det kan sikres, at subsidiaritetsprincippet, jf. artikel 5, stk. 2, EF, overholdes. Dette princip påhviler fællesskabsinstitutionerne, når de udøver deres lovgivningsmæssige funktioner. I henhold til dette princip handler Fællesskabet på de områder, som ikke hører ind under dets enekompetence, kun hvis og i det omfang målene for den påtænkte handling ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne og derfor på grund af den påtænkte handlings omfang eller virkninger bedre kan gennemføres på fællesskabsplan. Inden for et område, såsom miljøområdet, hvorom der er fastsat bestemmelser i artikel 174 EF til 176 EF, og hvor kompetencen er delt mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, ligger bevisbyrden derfor hos Fællesskabet, dvs. hos Kommissionen, som skal godtgøre, i hvilket omfang medlemsstatens kompetencer og følgelig dens råderum er begrænset.

Når der er tale om gennemførelsen af et direktiv på miljøområdet, og når direktivet ikke foreskriver, hvilken form og hvilke midler der skal anvendes for at nå et særligt mål, kan medlemsstaten i princippet handle frit for så vidt angår valget af, hvilken form og hvilke midler der er egnede til at opnå nævnte mål. Hvis der ikke findes en fællesskabsretlig bestemmelse, som klart og præcist fastlægger, hvilken form og hvilke midler medlemsstaten skal anvende, tilkommer det Kommissionen ved udøvelsen af sin kontrolbeføjelse bl.a. i henhold til artikel 211 EF og 226 EF i fornødent omfang at godtgøre, at de midler, medlemsstaten har anvendt i denne forbindelse, er i strid med fællesskabsretten.

Det følger af artikel 9, stk. 1 og 3, og artikel 11, stk. 2, i direktiv 2003/87 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af direktiv 96/61, at det kun er medlemsstaten, der har kompetence til dels at udarbejde den nationale tildelingsplan (NAP), hvori den foreslår, hvorledes de i direktivet fastsatte mål vedrørende drivhusgasemissionerne skal nås, og som den forelægger for Kommissionen, dels at træffe endelig afgørelse om fastsættelsen af den samlede mængde kvoter, den skal tildele for hver femårsperiode, og om fordelingen af denne mængde mellem de erhvervsdrivende. Ved udøvelsen af de nævnte kompetencer har medlemsstaten derfor et vist råderum, når det drejer sig om at vælge, hvilke foranstaltninger der efter dens opfattelse er de bedst egnede med hensyn til at nå det i direktivet fastsatte mål i det nationale energimarkeds specifikke sammenhæng.

Til gengæld har Kommissionen i henhold til artikel 9, stk. 3, i direktiv 2003/87 beføjelse til at kontrollere NAP’en. Den har således bemyndigelse til at prøve, om den NAP, medlemsstaten har forelagt, er forenelig med kriterierne i bilag III til direktivet og med bestemmelserne i dets artikel 10, og til ved en begrundet beslutning at afvise planen med den begrundelse, at den er uforenelig med de nævnte kriterier og bestemmelser. Det fremgår ligeledes af direktivets artikel 9, stk. 3, at medlemsstaten i tilfælde af, at NAP’en er blevet afvist, kun kan træffe afgørelse i henhold til artikel 11, stk. 1 eller 2, hvis de ændringer i planen, hvorom medlemsstaten har stillet forslag som følge af afvisningen, er blevet godkendt af Kommissionen.

Ved udøvelsen af sin beføjelse til at kontrollere NAP’en har Kommissionen en skønsmargen, for så vidt som kontrollen foranlediger den til at foretage sine egne komplekse økonomiske og økologiske vurderinger under hensyn til det generelle mål om reduktion af drivhusgasemissionerne ved hjælp af en ordning for handel med kvoter, som er økonomisk effektiv og velfungerende. Heraf følger, at Fællesskabets retsinstanser inden for rammerne af deres legalitetsprøvelse i denne henseende udøver fuld kontrol med, at Kommissionen anvender de relevante retsregler korrekt. Retten kan derimod ikke sætte sig i Kommissionens sted, når Kommissionen i denne sammenhæng skal foretage komplekse økonomiske og økologiske vurderinger. Retten er i denne henseende forpligtet til alene at kontrollere, om den omhandlede foranstaltning er åbenbart urigtig eller behæftet med magtfordrejning, om den kompetente myndighed åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn, og om de processuelle garantier, der i denne forbindelse er af særlig stor betydning, er overholdt.

Med hensyn til sine vurderinger af spørgsmålet, om de forskellige medlemsstaters NAP’er er forenelige med kriterierne i direktivets bilag III, står det Kommissionen frit at vælge et fælles sammenligningspunkt. Den kan i dette øjemed bl.a. udarbejde og anvende sin egen økonomiske og økologiske mode, og den råder i denne forbindelse over en skønsmargen, hvorfor anvendelsen af et sådant fælles referencepunkt i en beslutning om afvisning af en NAP kun kan anfægtes med den begrundelse, at den er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn.

Kommissionen har derimod overskredet grænserne for sine kontrolbeføjelser i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1 og 3, og artikel 11, stk. 2, ved at fastsætte en specifik kvotemængde, hvoraf enhver overskridelse anses for uforenelig med de i direktiv 2003/87 fastsatte kriterier, og ved at forkaste en medlemsstats nationale plan, i den udstrækning den heri foreslåede samlede mængde kvoter overstiger denne tærskel. Når Kommissionen i den dispositive del i en beslutning, hvori den afviser en NAP, dikterer en specifik grænse, beregnet på grundlag af dens egen økonomiske model og dens eget valg af data, for den samlede mængde kvoter, en medlemsstat har ret til at fastsætte, sætter den sig i praksis i medlemsstatens sted ved fastsættelsen af denne samlede mængde. En sådan bestemmelse vil kunne nødsage medlemsstaten til at ændre sin NAP, således at den samlede mængde kvoter svarer nøjagtigt til den grænse, Kommissionen har angivet i sin beslutning om afvisning. Medlemsstaten er i et sådant tilfælde forpligtet til at fastsætte en samlet mængde, der er lig med eller mindre end den af Kommissionen angivne grænse, da den i modsat fald ikke ville kunne vedtage en beslutning i overensstemmelse med den nævnte artikel 11, stk. 2.

En sådan beslutning om afvisning fratager den nævnte artikel 11, stk. 2, dens effektive virkning, da det ifølge denne bestemmelse tilkommer medlemsstaten, og ikke Kommissionen, at træffe afgørelse om den samlede mængde kvoter, medlemsstaten skal tildele.

(jf. præmis 53-55, 60 og 63-65)