RETTENS DOM (Anden Afdeling)

7. juli 1998

Forenede sager T-116/96, T-212/96 og T-215/96

Italo Teichini m.fl.

mod

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

»Tjenestemænd — pensioner — justeringskoefficient — fastsættelse — vekselkurs — tilpasning med tilbagevirkende gyldighed«

Fuldstændig gengivelse på italiensk II-947

Angående:

Påstande dels om annullation af sagsøgernes pensionsopgørelser, for så vidt som de med tilbagevirkende gyldighed for perioden mellem den 1. juli 1995 og den 31. december 1995 anvender justeringskoefficienten 81,7, som er fastsat for Italiens vedkommende ved Rådets forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 2963/95 af 18. december 1995 om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 310, s. 1), dels om tilpasning af de omtvistede pensionsopgørelser og om erstatning.

Udfald:

Frifindelse.

Resumé af dom

Sagsøgerne, som er forhenværende tjenestemænd ved Kommissionen i Bruxelles, er bosat i Italien, og modtager hver især enten alderspension (Telchini og Gillet) eller invalidepension (Palermo). Deres pensioner udbetales i belgiske francs og indsættes på deres bankkonti i Belgien, idet hver af sagsøgerne i medfør af artikel 45 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (vedtægten) har valgt at få ydelserne udbetalt i det lands valuta, hvor den institution, de tilhørte, har sæde.

Den 18. december 1995 vedtog Rådet forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 2963/95 om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 310, s. 1) (forordning m. 2963/95). Forordningen trådte i kraft den 23. december 1995 og afløste Rådets forordning (EKSF, EF, Euratom) m. 3161/94 af 19. december 1994 om tilpasning med virkning fra 1. juli 1994 af vederlag til tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner (EFT L 335, s. 1) (forordning nr. 3161/94), hvorved der for Italiens vedkommende var blevet fastsat en justeringskoefficient på 94,2.

Ved artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2963/95 fastsattes med virkning fra 1. juli 1995 en justeringskoefficient for Italien på 81,7, som i henhold til artikel 6, stk. 3, fandt anvendelse på pensioner.

I pensionsopgørelserne for januar 1996 anvendte Kommissionen denne justeringskoefficient på de ydelser, der blev udbetalt til sagsøgerne, og derefter påbegyndte den fra februar 1996 at regne en tilbagesøgning fordelt over seks måneder af de beløb, som de pågældende havde fået udbetalt for meget mellem den 1. juli 1995 og den 31. december 1995.

Da sagsøgerne konstaterede, at deres pensioner var nedsat som følge af anvendelsen af den nye justeringskoefficient og tilbagesøgningen med tilbagevirkende gyldighed af en del af de beløb, de havde fået udbetalt i andet halvår 1995, indgav de henholdsvis den 22. februar, den 2. april og den 29. maj 1996 klager i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. De udtrykkelige afgørelser om afvisning af klagerne blev meddelt sagsøgerne henholdsvis den 22. juli, den 17. september og den 21. september 1996.

Påstandene om, at det fastslås, at der skal ske en tilpasning af de omtvistede pensionsopgørelser (sag T-l 16/96)

Formaliteten

Fællesskabets retsinstanser har ikke kompetence til i forbindelse med legalitetskontrollen at foreskrive, hvilke forholdsregler den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, skal træffe som følge af dommen. De kan alene tilpligte institutionen at behandle sagen på ny, for så vidt som det i henhold til traktatens artikel 176 er den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, der har pligt til at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger (præmis 25).

Henvisningtil: Retten, 14. december 1995. sag T-285/94, Pfloeschnermod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 889, præmis 22.

Heraf fulgte, at sagsøgerens påstande om, at Kommissionen tilpligtedes at foretage en tilpasning af pensionsopgørelserne til de beløb, han hævdede at have til gode, måtte afvises (præmis 26).

Påstandene om annullation

Det første anbringende om, at beregningen af justeringskoefficienten er åbenbart forkert

1. Formaliteten for så vidt angår anbringendet i sag T-116/96

Intervenienten rejste spørgsmålet om, hvorvidt det første anbringende i sag T-l 16/96 kunne admitteres, idet sagsøgeren ikke havde påberåbt sig det i sin klage.

For ikke at blive afvist skal et anbringende, der gøres gældende over for Retten, forinden have været påberåbt under den administrative procedure, for at ansættelsesmyndigheden kan have et tilstrækkelig præcist kendskab til de klagepunkter, som den pågældende fremfører mod den anfægtede afgørelse. Selv om de påstande, der nedlægges for Retten, kun kan have samme genstand som dem, der er fremsat i klagen, og kun kan indeholde klagepunkter, der hviler på samme grundlag som dem, der er angivet i klagen, kan disse klagepunkter derfor for Retten uddybes ved fremsættelse af anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis figurerer i klagen, men som er snævert forbundet hermed (præmis 32).

Henvisning til: Retten, 29. marts 1990, sag T-57/89, Alexandrakis mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 8 og 9; Retten, 6. juni 1996, sag T-262/94, Baiwir mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 739, præmis 40 og 41.

I den foreliggende sag udgjorde det af sagsøgeren fremførte anbringende faktisk -således som han gjorde gældende - en uddybning af et klagepunkt, der var fremsat i forbindelse med klagen, om, at den nedsatte justeringskoefficient var anvendt forkert. Heraf fulgte, at anbringendet kunne admitteres (præmis 33 og 34).

2. Realiteten

— Det første led i anbringendet om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 64

For at sikre alle tjenestemænd et vederlag, der medfører samme købekraft uanset tjenestestedet, bestemmer vedtægtens artikel 64, stk. 1, at tjenestemandens vederlag udtrykt i belgiske francs skal korrigeres med en koefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhængig af de forskellige tjenestesteders levevilkår. I henhold til vedtægtens artikel 64, stk. 2, og artikel 65 er justeringskoefficienten 100 for Bruxelles og Luxembourg, og for de øvrige lande fastsættes den af Rådet, som træffer afgørelse med kvalificeret flertal efter forslag fra Kommissionen (præmis 45).

Med hensyn til de i vedtægtens artikel 77-81 omhandlede pensioner, herunder alderspensionerne og invalidepensionerne til forhenværende tjenestemænd, bestemmer vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, at de korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for det land, hvor den pensionsberettigede godtgør at være bosiddende. Selv om vedtægtens artikel 82 ikke udtrykkeligt henviser til vedtægtens artikel 64, som finder anvendelse på tjenestemændenes vederlag, henviser den ikke desto mindre til den justeringskoefficient, der er fastsat for hvert enkelt land, og som netop fastsættes efter de kriterier, der er nævnt i denne artikel (præmis 46).

Henvisning til: Pfloeschner mod Kommissionen, a.st., præmis 48.

I den foreliggende sag gjorde sagsøgerne gældende, at den justeringskoefficient, der var fastsat for Italien ved forordning nr. 2963/95, var i modstrid med vedtægtens artikel 64, fordi fremgangsmåden ved beregningen af koefficienten byggede på et kriterium, der ikke henhører under denne artikel, nemlig på forholdet mellem købekraftspariteter og vekselkurser (præmis 47).

Forordning nr. 2963/95 er en gennemførelsesforordning til vedtægten, som udtrykkelig er udstedt under henvisning til vedtægtens artikel 63-65a og artikel 82, samt til bilag XI til vedtægten, og den kan som følge heraf i medfør af princippet om regelhierarkiet ikke fravige principperne i disse bestemmelser. Det var derfor retmæssigt, at der i forordningens artikel 6, stk. 1, var fastsat en justeringskoefficient for Italien, som i medfør af artikel 6, stk. 4, fandt anvendelse på pensioner, og som var beregnet på grundlag af forholdet mellem på den ene side købekraftspariteten mellem Bruxelles, som er den by, der lægges til grund, og hovedstaden i den pågældende medlemsstat, og på den anden side den officielle vekselkurs på medlemsstatens valuta, som er omhandlet i vedtægtens artikel 63, stk. 2, dvs. den vekselkurs, der anvendtes ved gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget den 1. juli i det pågældende år, idet det herved sikredes, at købekraften på dette tidspunkt var den samme for så vidt angik pensioner udbetalt i Bruxelles og korrigeret med en koefficient på 100% og pensioner udbetalt i Italien (præmis 48 og 49 og præmis 51-55)

Henvisning til: Domstolen, 5. februar 1998, sag C-30/96P, Abello m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 377; Retten, 27. oktober 1994, T-536/93, Benzlermod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 777, præmis 32 og 33; Retten, 7. december 1995, forenede sager T-544/93 og T-566/93, Abello m.fl. mod Kommissionen, Sml. pers. II, s. 815, præmis 40.

Med hensyn til den ulovlighedsindsigelse, der var rejst i sag T-212/96 og sag T-215/96 med hensyn til bestemmelserne i bilag XI til vedtægten, blev den først fremsat af sagsøgerne i replikkerne. I henhold til procesreglementets artikel 48, stk. 2, første afsnit, må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. I de foreliggende sager kunne bestemmelserne i bilag XI til vedtægten ikke anses for at være kommet frem under retsforhandlingerne, således at den forsinkede fremsættelse af ulovlighedsindsigelsen var begrundet (præmis 57, 58 og 59).

Henvisning til: Retten, 18. december 1997, sag T-12/94, Daffixmod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1197, præmis 116, og de heri nævnte afgørelser.

Heraf fulgte, at det første led i det første anbringende måtte forkastes (præmis 61).

— Det andet led i det første anbringende om tilsidesættelse af vedtægtens artikel 63, stk. 2, og artikel 82, stk. 1, fjerde afsnit, samt af artikel 45 i bilag VIII til vedtægten

I medfør af vedtægtens artikel 82, stk. 1, fjerde afsnit, »udbetales pensioner, der er udtrykt i belgiske francs, i en af de valutaer, der er nævnt i artikel 45 i bilag VIII, og på de betingelser, der er nævnt i artikel 63, stk. 2«. Artikel 45 i bilag VIII til vedtægten giver modtagerne af en pension valget mellem at få ydelserne udbetalt enten i hjemlandets eller det lands valuta, hvor den institution, de tilhørte, har sæde, her i belgiske francs. I vedtægtens artikel 63, stk. 2, præciseres det, at »vederlag udbetalt i en anden valuta end belgiske francs beregnes på grundlag af de vekselkurser, der anvendes ved gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget den 1. juli [i det pågældende år]«. I modsætning til, hvad sagsøgerne gjorde gældende, kunne disse bestemmelser ikke indvirke på de principper, der gælder for beregningen af justeringskoefficienterne, og som er opstillet i vedtægtens artikel 64-65a og artikel 82, samt i bilag XI til vedtægten.

Artikel 45 i bilag VIII til vedtægten, som giver modtagerne valget mellem at få ydelserne udbetalt enten i hjemlandets, opholdslandets eller det lands valuta, hvor den institution, de tilhørte, har sæde, og hvortil der henvises i vedtægtens artikel 82, stk. 1, fjerde afsnit, omhandler kun udbetalingen af ydelserne. Heraf fulgte, at sagsøgernes valg af den valuta, ydelserne skulle udbetales i, ikke kunne være til hinder for, at deres pensioner i henhold til vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, blev korrigeret med den koefficient, der var fastsat for Italien, hvor de var bosiddende, på grundlag af forholdet mellem købekraftspariteten for Italien og den officielle vekselkurs på dets valuta, som er omhandlet i vedtægtens artikel 63, stk. 2, nemlig den vekselkurs, der anvendtes ved gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget den 1. juli i det pågældende år (præmis 70 og 71).

Henvisning til: Domstolen, 11. marts 1982, sag 127/80, Grogan mod Kommissionen, Sml. s. 869, præmis 14 og 15.

Med hensyn til det af sagsøgeren i sag T-116/96 anførte, hvorefter der var foretaget en »dobbelt omregning«, bemærkede Retten blot, at der i den anfægtede pensionsopgørelse, som var udtrykt i belgiske francs, i kolonnen »kurs« var angivet en vekselkurs på »1,0000000«, således at der i det beløb, der faktisk blev udbetalt, kun var taget hensyn til den justeringskoefficient, der var fastsat for Italiens vedkommende (præmis 73).

Heraf fulgte, at det andet led i det første anbringende måtte forkastes (præmis 74).

Det andet anbringende om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af velerhvervede rettigheder

En tjenestemand kan ikke til støtte for at anfægte gyldigheden af en ny forordningsbestemmelse påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, navnlig ikke inden for et område, hvor der sker en konstant tilpasning efter ændringerne i den økonomiske situation, som f.eks. ved fastsættelsen af de justeringskoefficienter, hvorefter tjenestemændenes pensioner korrigeres, og når der ikke foreligger præcise forsikringer fra administrationen (præmis 83, 84, 85 og 131).

Henvisning til: Domstolen, 14. juni 1988, sag 33/87, Christianosmod Domstolen, Sml. s. 2995, præmis 23; Retten, 22. juni 1994, forenede sager T-98/92 og T-99/92, Di Marzio og Lebedef mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 541, præmis 68; Retten, 11. december 1996, sag T-177/95, Barraux m.fl. mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 1451, præmis 47.

I bestemmelserne i bilag VIII til vedtægten foretages der en klar sondring mellem fastsættelse af »pensionsrettigheder«, hvorom der findes nærmere bestemmelser i kapitel 2 i bilaget, og »udbetalingen af pensionsydelserne«, som reguleres af artikel 45 og 46 i bilaget. Selv om ændringerne i de beløb, der faktisk blev udbetalt, som skyldtes samspillet mellem valutakurserne og justeringskoefficienterne, havde virkning på udbetalingen af pensionsydelserne efter de sidstnævnte artikler, indebar de dog ikke noget indgreb i pensionsrettighederne, sådan som de er fastsat i henhold til kapitel 2 i bilaget og med deres egenskab af at være grundlag for beregningen af de faktisk udbetalte ydelser (præmis 89 og 90).

Henvisning til: Grogan mod Kommissionen, a.st., præmis 14og 15; Domstolen, 11. marts 1982, sag 164/80, De Pascale mod Kommissionen, Sml. s. 909, præmis 16 og 17; Domstolen, 11. marts 1982, sag 167/80, Curtis mod Parlamentet, Sml. s. 931, præmis 16 og 17.

Heraf fulgte, at det andet anbringende ikke var velbegrundet og derfor måtte forkastes (præmis 92).

Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet

Ligebehandlingsprincippet er for de pensionsberettigedes vedkommende overholdt, for så vidt som de justeringskoefficienter, der finder anvendelse, skal sikre alle forhenværende tjenestemænd ydelser med samme købekraft, uanset hvor de har bopæl. Med henblik herpå skal pensioner efter vedtægtens artikel 82, stk. 1, andet afsnit, korrigeres med den justeringskoefficient, der er fastsat for det land, hvor den pensionsberettigede godtgør at være bosiddende. Med forbehold af bestemmelserne om fastsættelse af særlige justeringskoefficienter for visse, nærmere angivne steder skal de pensioner, der udbetales til pensionsberettigede, der er bosat i samme land, derfor korrigeres med samme justeringskoefficient, uanset det valg disse personer i medfør af artikel 45 i bilag VIII til vedtægten har foretaget med hensyn til den valuta, pensionerne skal udbetales i. Valget af bopælslandet som kriterium for bedømmelsen af de pensionsberettigedes levevilkår og købekraft er begrundet i, at begrebet bopæl i henhold til vedtægtens artikel 82 skal forstås som det sted, hvor den forhenværende tjenestemand faktisk har etableret centret for sine interesser, og dermed som det sted, hvor han anses for at give sine penge ud. Selv om en pension teoretisk kan have forskellig købekraft, alt efter hvilket land den pensionsberettigede vælger at give sine penge ud i, kunne denne omstændighed derfor ikke indebære, at det lighedsprincip, som vedtægtens artikel 82 netop skal sikre overholdelsen af, var tilsidesat (præmis 101-109).

Henvisning til: Domstolen, 14. juli 1988, sag 284/87, Schäflein mod Kommissionen, Sml. s. 4475, præmis 9; Pfloeschnermod Kommissionen, a.st., præmis 47.

Med hensyn til påstanden om, at der ikke var taget hensyn til inflationstakten i Italien ved beregningen af den omtvistede justeringskoefficient, for så vidt som der var fastsat en højere justeringskoefficient for andre medlemsstater med en stærk valuta, bemærkede Retten blot, at sagsøgerne ikke tog hensyn til den nærmere fremgangsmåde ved beregningen af justeringskoefficienterne, der er fastsat i artikel 3, stk. 5, i bilag XI til vedtægten, og som bygger på forholdet mellem købekraftspariteterne og vekselkurserne (præmis 110).

Det fjerde anbringende måtte derfor forkastes (præmis 111).

Det tredje anbringende om, at det var ulovligt at tilbagesøge beløbene med tilbagevirkende gyldighed

Selv om retssikkerhedsprincippet i almindelighed forbyder, at en fællesskabsretsakt gives gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før aktens offentliggørelse, kan dette rent undtagelsesvis tillades, når det tilstræbte formål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt. Dette er tilfældet for så vidt angår forordning nr. 2963/95. Formålet med vedtagelsen af forordningen, nemlig at sikre samme købekraft, fordrer nemlig, at forordningen har tilbagevirkende gyldighed, for så vidt som det først er muligt at konstatere en udvikling i leveomkostningerne efter at den har fundet sted (præmis 129 og 130).

Henvisningtil: Domstolen, 11. juli 1991, sag C-368/89, Crispoltoni, Sml. I, s. 3695, præmis 17; Domstolen, 23. januar 1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 221; Barraux m.fl. mod Kommissionen, a.st., præmis 45 og 46.

Sagsøgerne er med den nødvendige omhu blevet underrettet om muligheden for tilbagesøgning med tilbagevirkende gyldighed af de beløb, der var udbetalt fra den 1. juli 1995. Den omstændighed, at de ikke havde kendskab til det nøjagtige beløb, som var genstand for tilbagesøgning, var uden betydning, eftersom dette beløb kun kunne fastsættes efterfølgende, efter at Rådet ved årets slutning havde vedtaget nye justeringskoefficienter i overensstemmelse med artikel 3, stk. 1, i bilag XI til vedtægten (præmis 136).

Der kunne heller ikke gives sagsøgerne medhold i klagepunktet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet (præmis 138).

Argumentet om, at tilbagesøgningen skulle have været fordelt over tolv måneder, måtte forkastes. Sagsøgerens argument i sag T-212/96 om, at der var risiko for en forringelse af hans invalidepension, måtte ligeledes forkastes (præmis 142 og 143)

Heraf fulgte, at det tredje anbringende måtte forkastes.

Konklusion:

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.