RETTEN FOR EU-PERSONALESAGERS DOM (Anden Afdeling)

28. juni 2016

FV

mod

Rådet for Den Europæiske Union

»Personalesag — bedømmelse — bedømmelsesrapport — retlig interesse — nedsættelse af de analytiske vurderinger — henvisning af en sag til bedømmelsesudvalget — den anden bedømmers ændring af visse vurderinger, som ikke berører den samlede bedømmelse — åbenbart urigtigt skøn — begrundelsespligt — omsorgspligt«

Angående:

Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som finder anvendelse på Euratomtraktaten i medfør af dennes artikel 106a, hvorunder FV har nedlagt påstand om annullation af hans bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. januar til den 31. december 2013.

Udfald:

Rådet for Den Europæiske Union frifindes. FV bærer sine egne omkostninger og betaler de af Rådet for Den Europæiske Union afholdte omkostninger.

Sammendrag

Hvad angår en tjenestemands eller en tidligere tjenestemands interesse i at få en karriereudviklingsrapport, der vedrører tjenestemanden selv, annulleret, bemærkes, at karriereudviklingsrapporten udgør de overordnedes vurdering af den måde, hvorpå den bedømte tjenestemand har udført de arbejdsopgaver, han er blevet pålagt, og af dennes adfærd i den pågældende periode, og at karriereudviklingsrapporten uafhængigt af dens fremtidige nytte udgør et skriftligt og formelt bevis for kvaliteten af det arbejde, som tjenestemanden har udført. En sådan vurdering er ikke en simpel beskrivelse af de arbejdsopgaver, der er løst i den relevante periode, men omfatter også en vurdering af de menneskelige kvaliteter, som den bedømte person har udvist under udøvelsen af sit erhverv. Hver tjenestemand har således ret til, at hans arbejde evalueres ved en vurdering, der er behørigt udført på en retfærdig måde. Henset til princippet om ret til en effektiv domstolsprøvelse tilkommer der under alle omstændigheder tjenestemanden en ret til at anfægte sin karriereudviklingsrapport på grund af dens indhold, eller fordi den ikke er blevet udfærdiget efter vedtægtens forskrifter. I denne forbindelse berører en bedømmelsesrapport, som spiller en vigtig rolle i forbindelse med forløbet af tjenestemanden karriere, principielt kun den bedømte persons interesser indtil det tidspunkt, hvor hans arbejdsopgaver ophører definitivt, således at den pågældende tjenestemand efter dette definitive ophør principiel ikke længere kan anlægge et søgsmål, medmindre det godtgøres, at der foreligger særlige omstændigheder, som berettiger en personlig og aktuel interesse i at opnå annullation af den pågældende bedømmelsesrapport. Den bedømte tjenestemands interesse i at anfægte sin bedømmelsesrapport på grund af dennes indhold vedvarer under alle omstændigheder, når hans bedømmelsesrapport indeholder udtrykkeligt negative bedømmelser vedrørende hans tjenstlige indsats og adfærd i tjenesten. (jf. præmis 44, 46 og 49) Henvisning til: Domstolen: kendelse af 19. oktober 1999, N mod Kommissionen, C-21/99 P, EU:C:1999:508, præmis 24, og dom af 22. december 2008, Gordon mod Kommissionen, C-198/07 P, EU:C:2008:761, præmis 43-45 Den Europæiske Unions Ret: dom af 12. juli 2011, Kommissionen mod Q, T-80/09 P, EU:T:2011:347, præmis 157 og 162

Det tilkommer ikke Personaleretten at sætte sin vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de personer, der har til opgave at vurdere den bedømte persons arbejde, idet Unionens institutioner råder over et vidt skøn ved bedømmelsen af deres tjenestemænds arbejde. Den retlige prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager af bedømmelsesrapporternes indhold, er derfor begrænset til en prøvelse af, at fremgangsmåden er forskriftsmæssig, at de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt at der ikke foreligger en åbenbar fejlbedømmelse eller magtfordrejning. Det tilkommer således ikke Personaleretten at kontrollere rigtigheden af den vurdering, som administrationen har foretaget af en tjenestemands faglige kvalifikationer, når denne bedømmelse indebærer komplekse subjektive vurderinger, som ifølge selve deres beskaffenhed ikke kan kontrolleres objektivt. Det følger heraf, at for at godtgøre, at administrationen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder, der kan begrunde, at en bedømmelsesrapport annulleres, skal de beviser, som det påhviler sagsøgeren at fremlægge, være tilstrækkeligt stærke til at bevirke, at de vurderinger, administrationen har lagt til grund, bliver usandsynlige. Med andre ord skal anbringendet om en åbenbar fejl forkastes, såfremt den anfægtede bedømmelse – uanset de beviser, sagsøgeren har fremført – fortsat kan anses for at være korrekt og sammenhængende. (jf. præmis 66 og 67) Henvisning til: Domstolen: dom af 1. juni 1983, Seton mod Kommissionen, 36/81, 37/81 og 218/81, EU:C:1983:152, præmis 23 Retten i Første Instans: dom af 12. december 1996, AIUFFASS og AKT mod Kommissionen, T-380/94, EU:T:1996:195, præmis 59, og af 12. februar 2008, BUPA m.fl. mod Kommissionen, T-289/03, EU:T:2008:29, præmis 221 Personaleretten: dom af 29. september 2011, AJ mod Kommissionen, F-80/10, EU:F:2011:172, præmis 32 og 35 og den deri nævnte retspraksis, og af 8. oktober 2015, FT mod AEMF, F-39/14, EU:F:2015:117, præmis 74

Bedømmeren råder over en vid skønsbeføjelse ved vurderingen af de bedømtes arbejde. En sådan skønsbeføjelse indebærer, at bedømmerne ikke er forpligtede til i bedømmelsesrapporten at anføre alle faktiske og retlige omstændigheder, der er relevante, til støtte for deres bedømmelse eller til at undersøge og besvare alle de punkter, som bestrides af den bedømte. De beskrivende bemærkninger i en bedømmelsesrapport har desuden til formål at begrunde de analytiske vurderinger, der er anført i rapporten, og tjener som grundlag for udfærdigelsen af bedømmelsen og gør det muligt for tjenestemanden eller den ansatte at forstå den opnåede bedømmelse. Følgelig skal bemærkningerne, henset til deres afgørende rolle ved udfærdigelsen af bedømmelsesrapporten, være sammenhængende med de tildelte point på en sådan måde, at bedømmelsen skal anses for en talmæssig eller analytisk gengivelse af bemærkningerne. Henset til det særdeles vide skøn, bedømmerne har, kan en eventuel manglende sammenhæng i en bedømmelsesrapport imidlertid kun begrunde en annullation, hvis den er åbenbar. (jf. præmis 88 og 89) Henvisning til: Personaleretten: dom af 10. september 2009, van Arum mod Parlamentet, F-139/07, EU:F:2009:105, præmis 88, og af 23. oktober 2013, Solberg mod OEDT, F-148/12, EU:F:2013:154, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis

Psykisk chikane defineres således, at den omfatter handlinger, som objektivt har haft konsekvenser, som medfører, at offeret miskrediteres, eller at vedkommendes arbejdsvilkår forringes. Eftersom de pågældende handlinger i henhold til vedtægtens artikel 12a, stk. 3, skal have karakter af misbrug, følger det heraf, at kvalificeringen som chikane er underlagt en betingelse om, at denne skal være en tilstrækkelig objektiv realitet, således at en upartisk og fornuftig iagttager, hvis følsomhed er normal, og som befinder sig i samme situation, vil anse den for at være overdreven og kritisabel. En bedømmelse af den bedømte tjenestemands præstationer af en overordnet kan ikke, selv om denne er kritisk, i sig selv kvalificeres som chikane. (jf. præmis 104 og 105) Henvisning til: Personaleretten: dom af 2. juli 2009, Giannini mod Kommissionen, F-49/08, EU:F:2009:76, præmis 136, og af 16. maj 2012, Skareby mod Kommissionen, F-42/10, EU:F:2012:64, præmis 65