Forslag til afgørelse fra generaladvokat La Pergola fremsat den 9. september 1999. - Dansommer A/S mod Andreas Götz. - Anmodning om præjudiciel afgørelse: Landgericht Heilbronn - Tyskland. - Bruxelles-konventionen - Artikel 16, nr. 1 - Enekompetence i sager om leje eller forpagtning af fast ejendom - Anvendelsesområde. - Sag C-8/98.



Samling af Afgørelser 2000 side I-00393



Generaladvokatens forslag til afgørelse

1 I den foreliggende sag har Landgericht Heilbronn anmodet Domstolen om at træffe afgørelse vedrørende fortolkningen af Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter »konventionen«) (1). Domstolen anmodes nærmere bestemt om at fastlægge anvendelsesområdet for konventionens artikel 16, nr. 1, hvorefter retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende, har enekompetence i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning.

Den faktiske og retlige baggrund

2 I 1995 reserverede Andreas Götz, som er tysk statsborger med bopæl i Tyskland, hos Dansommer A/S (herefter »Dansommer«), et dansk aktieselskab, en feriebolig i Danmark, hvor han ville holde ferie i 14 dage.

Ferieboligen tilhørte ikke Dansommer, men en privatperson med bopæl i Danmark. Ifølge forelæggelseskendelsen optrådte Dansommer kun som formidler.

Det fremgår af kontraktens almindelige betingelser, at det vederlag, Andreas Götz betalte, ud over brugen af ejendommen i den aftalte periode, også omfattede en afbestillingsforsikring til fordel for ham. I de almindelige betingelser bestemtes det også, at Dansommer sikrede tilbagebetaling af det beløb, der var betalt for rejsen. Dansommer var ikke forpligtet til at erlægge andre ydelser end de her nævnte.

3 Efter Andreas Götz' ophold i ferieboligen anlagde Dansommer sag mod ham ved Amtsgericht Heilbronn. Sagsøgeren gjorde gældende, at sagsøgte ikke havde rengjort boligen tilfredsstillende før afrejsen, ligesom tæppebelægningen og børnesikringen af bageovnen var beskadiget.

Den forelæggende ret har præciseret, at Dansommer optræder i hovedsagen som indtrådt i ferieboligejerens rettigheder.

4 Dansommer fik ikke medhold og indbragte sagen for Landgericht Heilbronn, som har forelagt sagen for Domstolen. Den forelæggende ret mener ikke, at sagen kan afgøres, før der er taget stilling til et spørgsmål om kompetencen i henhold til Bruxelles-konventionen. Den nævnte konvention indeholder nemlig specielle kompetenceregler i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, hvor der er enekompetence for retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende. Konkret drejer det sig om bestemmelsen i konventionens artikel 16, som lyder således:

»Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:

1) a) i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende

b) i sager om leje- og forpagtningskontrakter vedrørende fast ejendom, der er indgået til midlertidig privat brug for et tidsrum af højst seks på hinanden følgende måneder, er dog også retterne i den kontraherende stat, hvor sagsøgte har bopæl, kompetente, under forudsætning af, at ejer og lejer eller forpagter er fysiske personer, og at de har bopæl i samme kontraherende stat.«

5 Den forelæggende ret har anført, at artikel 16, nr. 1, litra b), ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, da sagsøgeren har bopæl i Danmark, mens lejeren har bopæl i Tyskland. Retten har derfor forelagt Domstolen spørgsmålet, om en kontrakt som den i hovedsagen omtvistede falder ind under anvendelsesområdet for artikel 16, nr. 1, litra a). Hvis dette er tilfældet, har de danske retter enekompetence. Landgericht har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:

»Finder artikel 16, nr. 1, litra a), i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, anvendelse på kontrakter om overladelse af brugen af en feriebolig, når den forpligtelse, rejsearrangøren har påtaget sig, kun går ud på at stille en feriebolig til rådighed, samtidig med at der ifølge standardformular indgås en afbestillingsforsikring, og ejeren og lejeren af ferieboligen ikke har bopæl i samme kontraherende stat?«

Sagens realitet

6 Det må først fastslås, at sagen - som den forelæggende ret har anført - må undersøges på baggrund af artikel 16, nr. 1, litra a), og ikke på baggrund af litra b) i samme bestemmelse. Efter den sidstnævnte bestemmelse kræves det, at begge parter er fysiske personer og har bopæl i samme kontraherende stat; disse betingelser er ikke opfyldt i den foreliggende sag, hvor Dansommer er et aktieselskab med hjemsted i Danmark, og Andreas Götz er en fysisk person med bopæl i Tyskland.

Den undersøgelse, Domstolen skal foretage, vedrører derfor spørgsmålet om, hvorvidt artikel 16, nr. 1, litra a), finder anvendelse i sagen. I denne forbindelse er der fremsat to forskellige teser, som kan sammenfattes som følger:

Ifølge den første opfattelse kan den kontrakt, der er indgået mellem Andreas Götz og Dansommer, ikke kvalificeres som leje i konventionens artikel 16's forstand (2). Der er derimod tale om en blandet aftale, der går ud på, at en erhvervsdrivende, Dansommer, leverer turistmæssige ydelser til en forbruger, Andreas Götz. Da der ikke foreligger noget krav, der kan henføres under et lejeforhold, kan reglen om enekompetence, forum rei sitae, i konventionens artikel 16 ikke finde anvendelse.

Efter den modsatte opfattelse finder konventionens artikel 16 derimod anvendelse på grund af det omtvistede lejeforholds art (3). Formålet med den mellem parterne indgåede kontrakt var nemlig at overlade Andreas Götz brugen af en fast ejendom i den aftalte periode. De andre ydelser, der var aftalt mellem parterne (afbestillingsforsikring og garanti for tilbagebetaling af det beløb, der var betalt for rejsen), er kun accessoriske og ændrer ikke denne funktion.

7 Jeg vil straks sige, at den opfattelse, hvorefter konventionens artikel 16 ikke finder anvendelse, efter min mening hverken støttes af bestemmelsens ratio eller af Domstolens praksis.

Med hensyn til det første aspekt - dvs. bestemmelsens formål - bemærkes, at der efter konventionens artikel 16, nr. 1, gælder en regel om enekompetence for retterne på det sted, hvor den faste ejendom er beliggende, som ikke kan fraviges af parterne (4). Denne kompetencefordelings ratio legis hviler - som generaladvokat Darmon anførte i Webb-sagen - »på nærhedsprincippet ...«. De nævnte retter er nemlig »bedst ... i stand til at skaffe sig kendskab til de faktiske forhold og anvende de gældende retsregler og sædvaner, som normalt er reglerne og sædvanerne i den stat, hvor ejendommen er beliggende ...« (5). Ifølge Domstolen forklarer dette hensyn - »til en god retspleje« (6) - »hvorfor retterne i det land, hvor ejendommen er beliggende, er tillagt en eksklusiv kompetence med hensyn til leje eller forpagtning af fast ejendom ... dvs. navnlig med hensyn til stridigheder mellem parterne om eksistensen eller fortolkningen af vedkommende aftale, om erstatning af skader forvoldt af lejeren ...« (7).

Denne passus i præmisserne er efter min opfattelse et afgørende fortolkningsbidrag ved afgørelsen af den foreliggende sag. Selv om der nemlig i Domstolens praksis er en tendens til ikke at fortolke artikel 16 »videre, end dens formål kræver« (8), betyder dette ikke, at bestemmelsen skal have et alt for begrænset anvendelsesområde, da dette indebærer en risiko for, at den ratio, der ligger til grund for bestemmelsen, tilsidesættes. Formålet med hovedsagen er netop at opnå erstatning af de skader, Andreas Götz angiveligt har forårsaget på den pågældende ejendom. Og efter Domstolens praksis er nødvendigheden af at lade denne tvist pådømme af retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende - dvs. en dansk ret - netop berettiget under hensyntagen til formålet med artikel 16, nr. 1, litra a).

8 Denne konklusion bekræftes i øvrigt af Domstolens praksis, hvori det nøje er angivet, hvilke sager der falder ind under konventionens artikel 16, nr. 1's anvendelsesområde. Jeg vil navnlig henvise til Rösler-dommen (9), hvoraf der kan udledes to oplysninger, der er vigtige for afgørelsen af denne sag.

Den første er, at den omhandlede bestemmelse »finder anvendelse på enhver aftale om leje af en fast ejendom, også selv om aftalen alene gælder for et kortere tidsrum og kun vedrører en brugsret til en feriebolig« (10). Derfor er den blotte omstændighed, at den faste ejendom kun stilles til rådighed for et kort ferieophold - som det netop er sket i hovedsagen - ikke til hinder for anvendelsen af artikel 16, nr. 1.

Den anden oplysning, der har relevans for afgørelsen af den foreliggende sag, er, at Domstolen i Rösler-dommen har foretaget en sondring mellem sager, der direkte står i forbindelse med lejekontrakten - hvor den stedlige ret har enekompetence - og sager, som kun indirekte står i forbindelse med brugen af ejendommen, hvor anvendelsen af artikel 16, nr. 1, ikke er berettiget. Blandt de sager, der direkte står i forbindelse med lejeforholdet, nævnes i dommen netop sager som den, der er tale om i hovedsagen, dvs. sager om den behørige anvendelse af ejendommen og om eventuel »reparation af skader forvoldt af lejeren« (11).

I overensstemmelse med denne praksis mener jeg derfor, at det tilfælde, der er beskrevet af den forelæggende ret, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 16, nr. 1, litra a), Det krav, der er fremsat af sagsøgeren i hovedsagen, vedrører nemlig direkte brugen af den lejede ejendom i Rösler-dommens forstand, og dette indebærer, at sagen skal behandles af retten på det sted, hvor ejendommen er beliggende.

9 Dernæst mener jeg ikke, at det resultat, jeg er gået ind for i det foregående, kan svækkes af Domstolens afgørelse i Hacker-sagen (12). I denne sag udelukkede Domstolen, at artikel 16, nr. 1, kunne finde anvendelse, under henvisning til, at der var tale om en »blandet aftale«, hvor brugen af en fast ejendom kun var et (ikke fremherskende) element i »en helhed af tjenesteydelser mod en af kunden betalt samlet pris ...« (13). Disse ydelser bestod - ud over en korterevarende overladelse af brugen af en feriebolig - i »oplysninger og rådgivning i forbindelse med at rejsearrangøren forelægger kunden en række ferietilbud, foruden reservation af en bolig i det af kunden valgte tidsrum, pladsreservation med henblik på befordring, modtagelse på stedet og i givet fald en afbestillingsforsikring« (14).

I den foreliggende sag forholder det sig imidlertid anderledes. Kontraktforholdet mellem Dansommer og Andreas Götz vedrører ikke en helhed af uensartede tjenesteydelser af den type, der er beskrevet i Hacker-dommen. Formålet med dette kontraktforhold - eller rettere kontraktens »funktion« - var i første række at sikre Andreas Götz brugen af en fast ejendom, om end for en begrænset periode og med et turistmæssigt formål. Ud over denne fremherskende funktion var der ikke aftalt andre ydelser eller ydelser af anden art, der kunne ændre kvalifikationen af kontraktforholdet. De eneste bestemmelser, den forelæggende ret omtaler, som ikke direkte står i forbindelse med brugen af den faste ejendom, er afbestillingsforsikringen og garantien for tilbagebetaling af det beløb, der var betalt for rejsen. Der er imidlertid helt klart tale om accessoriske aftaler, der er neutrale i forhold til kvalifikationen af den indgåede aftale, og som kan indføjes i en hvilken som helst kontrakt, uden at kvalifikationen af den ændres.

Til forskel fra Hacker-sagen står vi derfor her over for en kontrakt, hvor der ikke skal præsteres en blandet helhed af tjenesteydelser, men som udelukkende vedrører brugen af en fast ejendom mod vederlag. Dette er den typiske funktion af leje i henhold til konventionens artikel 16, nr. 1, litra a), således som dette begreb fortolkes i Domstolens praksis.

10 Endelig mener jeg ikke, at anvendelsen af konventionens artikel 16, nr. 1, må udelukkes alene af den grund, at Dansommer ikke er ejer af den pågældende ejendom. Som den forelæggende ret har præciseret, optræder Dansommer nemlig i hovedsagen som indtrådt i ejerens rettigheder; dette betyder, at Dansommer træder i stedet for indehaveren af rettighederne over ejendommen og gør dennes rettigheder gældende ved domstolene, som om selskabet var ejer. Med andre ord ændrer subrogationen ikke karakteren af det omtvistede retsforhold, som forbliver uændret bortset fra det personskifte, som har fundet sted.

Domstolens dom i Shearson-sagen (15) ændrer efter min mening ikke denne konklusion. I denne sag var der nemlig tale om at undersøge, om de specielle regler i konventionens artikel 13 ff. om forbrugerkontrakter kunne påberåbes af et selskab, som ikke har denne egenskab, men blot optræder som cessionar i relation til forbrugeren. Domstolen udelukkede med rette dette under henvisning til, at konventionen »er begrundet i et ønske om at beskytte forbrugeren som den part i kontrakten, der må antages at være økonomisk set svagere og retligt set mindre erfaren end medkontrahenten« (16). Domstolen udledte heraf, at den »beskyttelsesfunktion, der er knyttet til disse bestemmelser, må indebære, at de specielle kompetenceregler, der ved konventionen er indført med henblik herpå, ikke udvides til at omfatte personer, som ikke har behov for beskyttelsen« (17). Med andre ord »beskytter konventionen kun forbrugeren, for så vidt som han personligt er sagsøger eller sagsøgt i en sag« (18).

Dette ræsonnement kan imidlertid ikke anvendes i den foreliggende sag. Den specielle kompetence i henhold til artikel 16 er nemlig ikke indført til personlig fordel for indehaveren af retten over den faste ejendom. Den er snarere begrundet i et objektivt behov, nemlig at i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning henvises til den ret, som - fordi den ligger i nærheden - bedst er i stand til at behandle dem. Formålet er kort sagt at foretage en fornuftig kompetencefordeling, idet forum rei sitae begunstiges for at sikre en »god retspleje«. Det er let at konstatere, at dette behov er permanent og derfor skal opfyldes, uanset om sagen anlægges direkte af rettighedsindehaveren eller af en anden, som er indtrådt i dennes retsstilling.

Forslag til afgørelse

11 Efter det ovenfor anførte skal jeg foreslå Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Landgericht Heilbronn, som følger:

»Artikel 16, nr. 1, litra a), i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at bestemmelsen finder anvendelse i et tilfælde, hvor ejeren og lejeren af den faste ejendom ikke har bopæl i samme kontraherende stat, og hvor rejsearrangørens kontraktlige forpligtelse blot består i at stille en feriebolig til rådighed, hvortil kommer rent accessoriske aftaler om afbestillingsforsikring og sikkerhed for tilbagebetaling af det beløb, kunden har betalt for rejsen.«

(1) - EFT 1978 L 304, s. 17, som ændret ved tiltrædelseskonventionen af 9.10.1978 (EFT L 304, s. 1 - den ændrede tekst - s. 77), af 25.10.1982 (EFT L 388, s. 1) og af 26.5.1989 (EFT L 285, s. 1).

(2) - Denne opfattelse forfægtes af Andreas Götz, af Dansommer og - om end med en anden begrundelse - af Kommissionen. Det Forenede Kongeriges regering havde i sit skriftlige indlæg tilsluttet sig denne opfattelse, men ændrede under den mundtlige forhandling sit standpunkt derhen, at konventionens artikel 16, nr. 1, litra a), finder anvendelse i den foreliggende sag.

(3) - Denne opfattelse forfægtes af den spanske, den italienske og den franske regering.

(4) - Enekompetencen i henhold til artikel 16 kan ikke fraviges ved en værnetingsaftale til fordel for retterne i en anden kontraherende stat (artikel 17) og ej heller ved en stiltiende værnetingsaftale (artikel 18). Desuden skal retten i en anden stat end den, hvor retterne har enekompetence i henhold til artikel 16, i medfør af konventionens artikel 19 på embeds vegne erklære sig inkompetent. Endelig kan en retsafgørelse truffet i modstrid med artikel 16 ikke anerkendes (artikel 28) eller fuldbyrdes (artikel 34).

(5) - Dom af 17.5.1994, sag C-294/92, Sml. I, s. 1717, punkt 18 i forslaget.

(6) - Dom af 14.12.1977, sag 73/77, Sanders, Sml. s. 2383, præmis 17.

(7) - Sanders-dommen, præmis 15.

(8) - Dom af 9.6.1994, sag C-292/93, Lieber, Sml. I, s. 2535, præmis 12. Begrundelsen for denne tendens er, at artikel 16, nr. 1, litra a), »har den virkning, at parterne fratages den ret til valg af værneting, som de ellers ville have, og at de i visse tilfælde kan sagsøges ved en ret, som ikke er nogen af parternes hjemting«.

(9) - Dom af 15.1.1985, sag 241/83, Sml. s. 99.

(10) - Rösler-dommen, præmis 25.

(11) - Præmis 29. Min fremhævelse.

(12) - Dom af 26.2.1992, sag C-280/90, Sml. I, s. 1111. Denne dom påberåbes til støtte for den opfattelse, hvorefter konventionens artikel 16, nr. 1, litra a), ikke finder anvendelse i den foreliggende sag.

(13) - Præmis 15.

(14) - Præmis 14.

(15) - Dom af 19.1.1993, sag C-89/91, Sml. I, s. 139.

(16) - Præmis 18. Min fremhævelse.

(17) - Præmis 19. Min fremhævelse.

(18) - Præmis 23. Min fremhævelse.