Der er mere.

De fælles markedsordninger inden for landbrugssektoren omhandler ikke alene udvekslingen af landbrugsvarerne, men også produktionen deraf.

Det er ganske vist foreskrevet, at den fælles ordning i betragtning af de vigtige eksisterende forskelle mellem medlemsstaterne, hvad angår de nationale markedsordninger samt betingelserne for handelen med landbrugsvarer — hvilke betingelser bl. a. skyldes selve arten af de pågældende varer — kan formes på flere måder inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik (artikel 40, stk. 2).

Pr. definition må enhver fælles markedsordning for at kunne træde i stedet for de eksisterende nationale ordninger, medføre tilsvarende garantier for de pågældende producenters beskæftigelse og levestandard (artikel 43, stk. 3).

Vedrørende den her omhandlede sektor finder jeg, at artikel 43, stk. 3 er blevet gennemført ved forordning nr. 234/68. Som følge heraf er enhver kvantitativ restriktion for produktionen herefter forbudt inden for denne sektor, idet de eneste tilladte undtagelser er dem, der sigter på at fjerne produkter, som ikke er i overensstemmelse med fællesskabsnormerne, eller de afvigelser, der hjemles i artikel 36, eller endelig dem, der er genstand for udtrykkelige bestemmelser.

Fra den 1. juli 1968 har markederne for levende planter og blomsterdyrkningens produkter været undergivet en endelig ordning, om end den i visse henseender endnu ikke er fuldstændig. Det gælder så meget desto mere ved udløbet af overgangsperioden: hvis der ikke er blevet truffet nogen supplerende foranstaltning, skyldes dette, at det ikke er blevet anset for nødvendigt.

Domstolen har imidlertid ved Sail-dommen af 21. marts 1972 (Recueil 1972, s. 119) fastslået, at det i et tilsvarende tilfælde alene tilkom fællesskabsmyndighederne at træffe afgørelse om midlertidig opretholdelse af en hvilken som helst national ordning indebærende organisering, intervention eller kontrol af de pågældende varer. Man kan også hente støtte i dommen af 12. december 1973, Grosoli, i hvilken Domstolen fastslog, at manglen på fællesskabsbestemmelser vedrørende anvendelsen af et importkontingent for en landbrugsvare (i det pågældende tilfælde frosset kød) ikke medførte, at en medlemsstat selv kunne vedtage restriktive foranstaltninger, der kan være i strid med de formål med landbrugspolitikken, som forfølges af fællesskabsmyndighederne.

Ligeledes kan man heller ikke støtte sig på, at der ikke i forordning nr. 234/68 indeholdes noget formelt forbud mod en national bestemmelse (i lighed med det i artikel 12 i Rådets forordning nr. 727/70 af 21. april 1970 om oprettelse af en fælles markedsordning for råtobak indeholdte forbud mod bestemmelser, der giver bestemte fysiske personer eneret til at dyrke tobak), hvis man vil gøre gældende, at en sådan bestemmelse er forenelig med anvendelsen af den gældende forordning. Man kan heller ikke udlede noget af fællesskabsmyndighedernes tolerance over for denne tingenes tilstand.

Intet, hævdes det, tyder på, at dette system indtil nu har skaffet vanskeligheder for afsætningen af konkurrerende produkter fra de importerende medlemsstater. Dette er næppe forbavsende i betragtning af Nederlandenes dominerende stilling, hvad angår produktionen af hyacintløg. Men det drejer sig ikke alene herom: først og fremmest må de personer i andre medlemsstater, der erhvervsmæssig anvender løg — om ikke hos sig selv så dog i Nederlandene — kunne skaffe sig alle de løg til produktionen af afskårne blomster eller til udplantning, som de ønsker, på samme vilkår som deres nederlandske konkurrenter; men derudover må der ikke ske nogen forskelsbehandling mellem producenterne i Nederlandene. Nærværende sag, der ligger tæt op ad de af Van Haaster nævnte fortilfælde, viser imidlertid, at noget sådant ikke er tilfældet. Ordningen er gjort umulig særlig på grund af systemet med dyrkningstilladelser. Selv om det ikke direkte udgør en kvantitativ restriktion for eksporten, fører et sådant system, idet det begrænser produktionen, nødvendigvis til en nedsættelse af de mængder varer, der vil blive bragt ud i handelen mellem medlemsstaterne-.