ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Afsnit III i direktiv 2005/36, som har overskriften »Etableringsfrihed«, indeholder fire kapitler. Kapitel I i dette afsnit III med overskriften »Generel ordning for anerkendelse af uddannelsesbeviser« indeholder artikel 10 med følgende ordlyd: »Dette kapitel gælder for alle erhverv, som ikke er omfattet af kapitel II og III i dette afsnit, og i følgende tilfælde, hvor en ansøger af specifikke og særlige årsager ikke opfylder kravene i disse kapitler: a) for virksomhed som anført i bilag IV, hvis migranten ikke opfylder kravene i artikel 17, 18 og 19 b) for læger på grunduddannelsesniveau og speciallæger, for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og for tandlæger, specialtandlæger, dyrlæger, jordemødre, farmaceuter og arkitekter, hvis migranten ikke opfylder kravene til faktisk og retmæssig erhvervserfaring som omhandlet i artikel 23, 27, 33, 37, 39, 43 og 49 c) for arkitekter, hvis migranten er i besiddelse af et uddannelsesbevis, der ikke er anført i bilag V, punkt 5.7 d) med forbehold af artikel 21, stk. 1, samt artikel 23 og 27 for læger, sygeplejersker, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, farmaceuter og arkitekter, der er i besiddelse af et specialuddannelsesbevis, udstedt efter gennemførelse af en uddannelse, som giver adgang til en titel anført i bilag V, punkt 5.1.1, 5.2.2, 5.3.2, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 og 5.7.1, og udelukkende med henblik på anerkendelse af det relevante speciale e) for sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje og for specialsygeplejersker, der er i besiddelse af et specialuddannelsesbevis, udstedt efter gennemførelse af en uddannelse, som giver adgang til en titel anført i bilag V, punkt 5.2.2, hvis migranten ansøger om anerkendelse i en anden medlemsstat, hvor det relevante erhverv udøves af specialsygeplejersker, der ikke er i besiddelse af et uddannelsesbevis som sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje f) for sygeplejersker, der ikke er i besiddelse af et uddannelsesbevis som sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, hvis migranten ansøger om anerkendelse i en anden medlemsstat, hvor det relevante erhverv udøves af sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, af specialsygeplejersker, der ikke er i besiddelse af et uddannelsesbevis som sygeplejerske med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, eller af specialsygeplejersker, der er i besiddelse af et specialuddannelsesbevis, udstedt efter gennemførelse af en uddannelse, som giver adgang til en titel anført i bilag V, punkt 5.2.2 g) for migranter, der opfylder kravene i artikel 3, stk. 3.«
52

Som generaladvokaten har anført i punkt 85 i forslaget til afgørelse, kan formforskrifterne endvidere være af materiel eller processuel art. Hvad nærmere angår østrigsk ret kan forpligtelsen til at anlægge et omstødelsessøgsmål inden for et år efter indledningen af insolvensbehandlingen, som fremgår af IO’s § 43, stk. 2, ikke blot anses for at have til formål at lette bevisførelsen for, at denne frist er overholdt, men også for at være en materiel betingelse, som anlæggelsen af et sådant søgsmål er undergivet.
45

Hvis Parlamentets argument om, at ophævelsen ved Lissabontraktaten af de særlige procedurer for vedtagelse af gennemførelsesforanstaltninger henhørende under politisamarbejdet og det retlige samarbejde i kriminalsager ville gøre det umuligt at vedtage sådanne foranstaltninger, før de generelle retsregler, der er vedtaget inden for rammerne af dette samarbejde, var blevet ændret for at blive tilpasset Lissabontraktaten, skulle tages til følge, ville det imidlertid føre til netop at komplicere eller endog forhindre den effektive anvendelse af disse retsakter, hvilket ville bringe gennemførelsen af det formål, der forfølges af traktatens ophavsmænd, i fare.
2)

Besvarelsen af det første spørgsmåls litra a) kan påvirkes af, at privilegier som de i hovedsagen omhandlede, der er indrømmet en selvstændig almennyttig bank i medfør af national ret, da denne blev oprettet, i betragtning af dens virksomhed med landbrugskredit og de konkrete opgaver, som denne var pålagt, fortsat gælder, også efter at denne bank har udvidet sin virksomhed til at omfatte al bankvirksomhed, og denne bank er blevet et aktieselskab. Det tilkommer den forelæggende ret at tage stilling til, om de fire kumulative betingelser er opfyldt i betragtning af de relevante faktiske og retlige omstændigheder, som i medfør af Domstolens praksis giver mulighed for at fastslå, at privilegierne udgør en kompensation, der er et vederlag for de af denne bank leverede ydelser til opfyldelse af sine public service-forpligtelser, og at de falder uden for begrebet statsstøtte.
50

Artikel 8, stk. 3, i afgørelse 2005/387 skal følgelig fortolkes i overensstemmelse med artikel 39, stk. 1, EU således, at den alene giver Rådet mulighed for at vedtage en retsakt med henblik på at underkaste et nyt psykoaktivt stof kontrolforanstaltninger efter at have hørt Parlamentet. Det følger heraf, at Parlamentets argument om, at den omstændighed, at denne første bestemmelse ikke fastsætter en forpligtelse til at høre det, indebærer, at den indfører vedtagelsesprocedurer for gennemførelsesforanstaltninger, som er forenklede i forhold til den procedure, der er fastsat med henblik herpå i EU-traktaten, skal forkastes.
22

Det er for det andet den forelæggende rets opfattelse, at de nationale bestemmelser, der er omhandlet i hovedsagen, ligeledes kan være i strid med rammeaftalen. Den i hovedsagen omhandlede pension ved varig uarbejdsdygtighed kan ganske vist ikke – under hensyn til de af Domstolen fastsatte kriterier – anses for at være løn og udgør dermed ikke et ansættelsesvilkår, som er underlagt princippet om forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere på deltid som fastsat i rammeaftalens § 4. Rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), forpligter imidlertid medlemsstaterne til at identificere og tage op til overvejelse hindringer af juridisk eller administrativ art, der kan begrænse mulighederne for deltidsarbejde, og, hvor det er hensigtsmæssigt, fjerne disse hindringer. I det foreliggende tilfælde kan det antages, at de vilkår, på hvilke lakuner i bidragene udfyldes i henhold til spansk lovgivning, udgør en »hindring af juridisk art« for udførelsen af deltidsarbejde, for så vidt som de arbejdstagere, der efter at have mistet et fuldtidsarbejde accepterer en deltidsansættelse, bliver stillet ringere end dem, som ikke accepterer en sådan deltidsansættelse. Dette udgør reelt et væsentligt incitament til ikke at acceptere en deltidsansættelse.
80

I det foreliggende tilfælde er det ganske vist som understreget af Rådet og visse af de intervenerende medlemsstater korrekt, at ud over en henvisning til artikel 293, stk. 2, TEUF som begrundelse for den anfægtede afgørelse angav skrivelsen af 8. maj 2013, hvorved Kommissionens næstformand underrettede formanden for Parlamentet og formanden for Rådet om vedtagelsen af denne afgørelse, ikke nogen oplysninger om begrundelsen for denne afgørelse. Det fremgår imidlertid af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at Kommissionen såvel under møderne i Rådets Gruppe af Finansråder den 26. februar og den 9. april 2013 som under trepartsmøderne den 27. februar og den 25. april 2013 erklærede, at den overvejede at trække forslaget til rammeforordning tilbage med den begrundelse, at den ændring, som Parlamentet og Rådet havde til hensigt at foretage for så vidt angår forslagets artikel 7, ville forvanske forslaget i en sådan grad, at det ville miste sin berettigelse i strid med de forskellige formål, som forfølges hermed.
15

I denne henseende har den forelæggende ret bemærket, at tredje direktivs artikel 2 kræver, at aftaler om lovpligtig forsikring for motorkøretøjer dækker hele Unionens område på grundlag af én enkelt præmie. Denne ret har derfor rejst spørgsmålet om, hvorvidt differentieringen af præmiens størrelse, afhængig af det område, hvor køretøjet anvendes, er i strid med denne artikel. Mens en sådan differentiering er uden betydning for erstatningen til de personer, der lider skade ved færdselsuheld, idet disse sidstnævnte ydes erstatning, uanset på hvilken medlemsstats område dette uheld finder sted, kan den nemlig skade den forsikredes interesse, hvis beskyttelse synes at udgøre et af de formål, der forfølges med tredje direktivs artikel 2. Der er nemlig risiko for, at aftalen om lovpligtig forsikring for motorkøretøjer ikke dækker hele Unionens område som omhandlet i den nævnte artikel, såfremt forsikringsgiver, i tilfælde af at et uheld indtræffer i en anden medlemsstat end den i aftalen omhandlede, kan vende sig mod den forsikrede for at opkræve en del af den erstatning, der er udbetalt til de skadelidte. Endelig skal det ifølge den forelæggende ret afgøres, om en differentiering af præmiens størrelse afhængig af, hvor køretøjet anvendes, er en tilsidesættelse af det formål om fri bevægelighed for varer og personer, der forfølges med første og tredje direktiv, samt af det almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling.
35

Det må således konstateres, at direktiv 2006/115 tildeler medlemsstaterne en mulighed for at fastsætte bestemmelser med en mere vidtgående beskyttelse for så vidt angår den spredning og kommunikation til offentligheden af udsendelser, som radio- og fjernsynsforetagender foretager, end de bestemmelser, der skal indføres i henhold til dette direktivs artikel 8, stk. 3. En sådan mulighed indebærer, at medlemsstaterne kan tildele radio- og fjernsynsforetagender en eneret til at tillade eller forbyde kommunikation til offentligheden af de udsendelser, der foretages under andre vilkår end dem, der er fastsat i denne artikel 8, stk. 3, herunder de udsendelser, hvortil enhver kan få adgang på et individuelt valgt sted, idet der herved forstås, at en sådan ret på ingen måde, således som det fremgår af artikel 12 i direktiv 2006/115, må berøre beskyttelsen af ophavsretten.
Artikel 53, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter er ikke til hinder for, at den ordregivende myndighed med henblik på indgåelsen af kontrakter vedrørende tjenesteydelser af intellektuel karakter på området for uddannelse og konsulentbistand fastsætter et kriterium, som giver mulighed for at vurdere kvaliteten af de hold, som tilbudsgiverne konkret har foreslået med henblik på opfyldelsen af kontrakten, når dette kriterium tager hensyn til disse holds sammensætning og dets medlemmers dokumenterede erfaring samt uddannelsesmæssige og erhvervsmæssige baggrund.
13

Integrationslovens artikel 5 har følgende ordlyd: »1. Uanset det i artikel 3 bestemte gælder integrationspligten ikke for personer: a) som ikke er fyldt 16 år, eller som er ældre end 65 år b) som i mindst 8 år af den skolepligtige alder har opholdt sig i Nederlandene c) som er indehaver af et diplom, certifikat eller et andet dokument udstedt ved bekendtgørelse eller i henhold til bekendtgørelse d) som er skole- eller uddannelsespligtig e) som i forbindelse med skole- eller uddannelsespligten har gennemført en uddannelse, som fører til erhvervelse af et diplom, certifikat eller et andet dokument som omhandlet i litra c) f) som har godtgjort at have tilstrækkelige mundtlige og skriftlige færdigheder i nederlandsk og et godt kendskab til det nederlandske samfund. 2. Integrationspligten gælder heller ikke for: [...] c) udlændinge, som i henhold til lovgivningen i en af Den Europæiske Unions medlemsstater eller i en stat, der er part i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, har opfyldt en integrationsbetingelse for at få status som fastboende udlænding i henhold til direktiv 2003/109 [...] 3. Integrationspligtige, som er indehaver af et ved bekendtgørelse eller i henhold til bekendtgørelse udstedt diplom, certifikat eller et andet dokument, hvoraf fremgår, at de allerede råder over en del af de færdigheder og kundskaber, der omhandles i artikel 7, er fritaget for pligten til at erhverve denne del af kundskaberne eller færdighederne og bestå den tilsvarende del af integrationsprøven. 4. Ved eller i henhold til bekendtgørelse kan der fastsættes nærmere regler for: a) yderligere hel eller delvis fritagelse for integrationspligten b) det i stk. 1, litra b), nævnte ophold, og c) anvendelsen af stk. 1, litra f). 5. Ministeren kan fastsætte regler for forvaltningens gennemførelse af stk. 2, litra d).«
28

Verder LabTec har gjort gældende, at det præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling på grund af sin hypotetiske karakter, eftersom der for det pågældende skatteår, nemlig 2005, ifølge selskabet ikke blev anvendt nogen fem eller ti års periode for den af den forelæggende ret nævnte skatteopkrævning. Finanzamt og den tyske regering har anført, at det præjudicielle spørgsmål er hypotetisk for så vidt angår opkrævningen i rater over fem år, idet opdelingen over en femårsperiode ikke fandt anvendelse i skatteåret 2005. Europa-Kommissionen har ligeledes anført, at det præjudicielle spørgsmål er eller kan være hypotetisk for så vidt angår opkrævningen i rater over fem år. Den har i denne forbindelse anført, at eftersom Finanzamts afgørelse af 19. september 2011 vedrører opkrævning i rater over ti år, er det muligt, at Finanzamt vil være forhindret i efterfølgende at ændre denne periode til fem år.
36

En fortolkning, hvorefter artikel 64, stk. 1, TEUF ikke har til formål at henvise til situationer, der henhører under den frie udveksling af tjenesteydelser, bestyrkes ligeledes ved den omstændighed, at kapitlet om den frie udveksling af tjenesteydelser i modsætning til kapitlet om frie kapitalbevægelser ikke indeholder nogen bestemmelser, som udvider anvendelsesområdet for bestemmelserne til at omfatte tjenesteydere, der er tredjelandsstatsborgere med hjemsted uden for Den Europæiske Union, eftersom formålet med førstnævnte kapitel er at sikre medlemsstaternes statsborgere ret til fri udveksling af tjenesteydelser (dom Fidium Finanz, C-452/04, EU:C:2006:631, præmis 25).
63

For det andet bemærkes, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, ikke – uden at dette bringer formålet med forordning nr. 44/2001 i fare – kan nægte at tage hensyn til en værnetingsklausul, som opfylder kravene i denne forordnings artikel 23, alene fordi den finder, at den ret, der udpeges i henhold til denne klausul, ikke sikrer den fulde virkning af princippet om effektiv gennemførelse af kartelforbuddet, idet offeret for et kartel ikke gives mulighed for at opnå den fulde erstatning for den skade, han har lidt. Det må derimod antages, at de retsmidler, der stilles til rådighed i hver enkelt medlemsstat, suppleret med adgangen til at forelægge præjudicielle spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF, udgør en tilstrækkelig garanti for borgerne i sådanne tilfælde (jf. analogt dom Renault, C-38/98, EU:C:2000:225, præmis 23).
44

Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at de forelagte spørgsmål skal besvares med, at forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at en ret i en medlemsstat anerkender og fuldbyrder – eller at den nægter at anerkende og fuldbyrde – en voldgiftskendelse, der forbyder en part at fremsætte visse påstande ved en ret i denne medlemsstat, for så vidt som denne forordning ikke regulerer anerkendelse og fuldbyrdelse i en medlemsstat af en voldgiftskendelse afsagt af en voldgiftsret i en anden medlemsstat.
8

Artikel 2 i direktiv 98/59 bestemmer: »1. Når arbejdsgiveren påtænker at foretage kollektive afskedigelser, er vedkommende forpligtet til i tilstrækkelig god tid at indlede konsultationer med arbejdstagernes repræsentanter med henblik på at nå frem til en aftale. 2. Konsultationerne skal i det mindste dreje sig om mulighederne for at undgå eller begrænse de kollektive afskedigelser samt for at afbøde følgerne af disse ved hjælp af sociale ledsageforanstaltninger, der navnlig tager sigte på støtte til omplacering eller omskoling af de afskedigede arbejdstagere. [...] 3. For at gøre det muligt for arbejdstagernes repræsentanter at fremsætte konstruktive forslag er arbejdsgiveren forpligtet til i tilstrækkelig god tid under konsultationerne: a) at give dem alle relevante oplysninger, og b) under alle omstændigheder at give dem skriftlig meddelelse om: i) årsagerne til de påtænkte afskedigelser ii) hvor mange arbejdstagere der skal afskediges, og hvilke kategorier de tilhører iii) hvor mange arbejdstagere der normalt beskæftiges, og hvilke kategorier de tilhører iv) i hvilket tidsrum de påtænkte afskedigelser skal finde sted v) hvilke kriterier der tænkes anvendt til at udvælge de arbejdstagere, der skal afskediges, for så vidt det ifølge national lovgivning og/eller praksis er arbejdsgiveren, der har beføjelse hertil vi) efter hvilken metode en eventuel afskedigelsesgodtgørelse tænkes beregnet, når der er tale om en anden godtgørelse end den, der er fastsat i national lovgivning og/eller praksis. Arbejdsgiveren skal sende en genpart af i det mindste den i første afsnit, litra b), nr. i) til v), nævnte skriftlige meddelelse til den kompetente offentlige myndighed. [...]«
35

På baggrund af de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at den gør det muligt for en indehaver af eneretten til spredning af et beskyttet værk at modsætte sig et salgstilbud eller en målrettet reklame vedrørende originalen eller et eksemplar af dette værk, selv om det ikke er godtgjort, at denne reklame har givet anledning til, at en køber i Unionen har erhvervet den beskyttede genstand, for så vidt som den nævnte reklame opfordrer forbrugerne i den medlemsstat, hvor det nævnte værk er ophavsretligt beskyttet, til at erhverve det.
117

Retten har nemlig, efter at den i den appellerede doms præmis 65 mindede om, at »appelkammeret [i den omtvistede afgørelses punkt 37] havde konstateret, at »langt størstedelen af de flasker, der kan fås på markedet, har en cylindrisk del«, i dommens efterfølgende præmis fastslået, at »der imidlertid ikke er noget grundlag for at antage, at appelkammeret i forbindelse med den omtvistede afgørelse ville give sit ordvalg en matematisk betydning i betydningen af »gengivelsen af et tværsnit af en geometrisk form«, [og at det] snarere var i betydningen »en af de mere eller mindre særprægede dele, som en ting kan opdeles i, eller som den er sammensat af« (»any of the more or less distinct parts into which something is or may be divided or from which it is made up«, Oxford Dictionary), at dette ord skal forstås«.
Artikel 14 i konventionen om meddelelse af europæiske patenter, der blev undertegnet i München den 5. oktober 1973, og som trådte i kraft den 7. oktober 1977, i den affattelse, der finder anvendelse på den foreliggende sag (herefter »EPK«), der har overskriften »Den Europæiske Patentmyndigheds sprog«, bestemmer:

»(1) Den Europæiske Patentmyndigheds [(herefter »EPO’s«] officielle sprog er engelsk, fransk og tysk.

(2) Ansøgning om europæisk patent indgives på et af de officielle sprog eller, såfremt den indgives på et andet sprog, oversættes til et af de officielle sprog i henhold til gennemførelsesbestemmelserne. Oversættelsen kan i forbindelse med sagsbehandlingen hos [EPO] korrigeres, således at den stemmer overens med den indgivne ansøgning. Indgives den krævede oversættelse ikke inden for den fastsatte frist, anses ansøgningen for tilbagetaget.

(3) Det af [EPO’s] officielle sprog, på hvilket en europæisk patentansøgning er indleveret, eller til hvilket den er oversat, skal anvendes som behandlingssprog ved enhver behandling ved [EPO], medmindre andet er fastsat i gennemførelsesforskrifterne.

(4) Fysiske og juridiske personer med bopæl eller forretningssted inden for en kontraherende stat, der som officielt sprog har et andet sprog end engelsk, fransk eller tysk, samt statsborgere i den pågældende stat med bopæl i udlandet kan dog inden for en bestemt frist indlevere dokumentation på den pågældende stats officielle sprog. De skal i så fald indlevere en oversættelse til et af [EPO’s] officielle sprog i henhold til gennemførelsesforskrifterne. Såfremt dokumentation ud over de dokumenter, der udgør en del af selve ansøgningen om europæisk patent, ikke indleveres på det foreskrevne sprog, eller såfremt den krævede oversættelse ikke indleveres inden for de fastsatte frister, anses dokumentationen ikke for modtaget.

(5) Europæiske patentansøgninger offentliggøres på behandlingssproget.

(6) De europæiske patentskrifter offentliggøres på behandlingssproget; de omfatter oversættelse af patentkravene til de to andre af [EPO’s] officielle sprog.

[…]

(8) Indførelser i registret over europæiske patenter sker på [EPO’s] tre officielle sprog. I tvivlstilfælde har indførelsen på behandlingssproget gyldighed.«
34

Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at tredje livsforsikringsdirektivs artikel 31, stk. 3, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at et forsikringsselskab på grundlag af generelle nationalretlige principper, såsom de i hovedsagen omhandlede »åbne og/eller uskrevne retsregler«, er forpligtet til at meddele en forsikringstager visse yderligere oplysninger ud over dem, der er anført i dette direktivs bilag II, forudsat at de oplysninger, der kræves, er klare, præcise og nødvendige for, at forsikringstageren virkelig kan forstå de væsentligste elementer i forsikringen, og forudsat at de sikrer et tilstrækkeligt retssikkerhedsniveau, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
69

Henset til de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at punkt 2.1 i bilag III til direktiv 2004/33 skal fortolkes således, at kriteriet for permanent udelukkelse fra at afgive blod som omhandlet i denne bestemmelse, og som vedrører seksuel adfærd, dækker den situation, hvor en medlemsstat – henset til den gældende situation i denne medlemsstat – fastsætter en permanent kontraindikation for bloddonation for mænd, der har haft seksuel kontakt med mænd, når det på baggrund af viden og medicinske, videnskabelige og aktuelle epidemiologiske oplysninger er fastslået, at en sådan seksuel adfærd udsætter disse personer for en stor risiko for at påføre sig alvorlige smitsomme sygdomme, der kan overføres med blodet, og at der under overholdelse af proportionalitetsprincippet ikke findes effektive teknologier til påvisning af sådanne smitsomme sygdomme – eller i mangel af sådanne teknologier – mindre bebyrdende metoder end en sådan kontraindikation for at sikre et højt sundhedsbeskyttelsesniveau hos modtagerne. Det tilkommer den nationale ret at efterprøve, om disse betingelser er opfyldt i den pågældende medlemsstat.
9

I den appellerede doms præmis 60 bemærkede Retten, at appellanterne ikke havde gjort gældende, at de skulle overtræde loven for at have adgang til en domstol, men blot anført, at muligheden for at indbringe en sag til prøvelse af de nationale foranstaltninger, der træffes som led i gennemførelsen af de omtvistede forordninger, for appellanterne i bedste fald er usikker. I dommens præmis 66 og 68 fastslog Retten for det første, at en sådan klageadgang på nationalt plan ikke er udtrykkeligt fastsat i den af Unionen udledte ret, og for det andet, at det i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU bestemmes, at medlemsstaterne tilvejebringer den nødvendige adgang til domstolsprøvelse for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten. I den appellerede doms præmis 69 fandt Retten, at anvendelsen af betingelsen om manglende gennemførelsesforanstaltninger, således som den fremgår af artikel 263, stk. 4, TEUF, imidlertid ikke kan være betinget af, at der findes en effektiv adgang til domstolsprøvelse i medlemsstaternes retsordener, som giver mulighed for at rejse tvivl om den anfægtede EU-retsakts lovlighed. I dommens præmis 70 fandt Retten, at en sådan ordning i hvert konkret tilfælde ville kræve, at Unionens retsinstanser undersøger og fortolker national procesret, hvilket går ud over deres kompetence som led i kontrollen med EU-retsakternes lovlighed.