FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT

JEAN MISCHO

fremsat den 28. januar 2003

Sag C-363/01



Flughafen Hannover – Langenhagen GmbH

mod

Deutsche Lufthansa AG





(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tyskland))

»Lufttransport – adgang til ground handling-markedet i Fællesskabets lufthavne – direktiv 96/67/EF – artikel 16 – opkrævning af et vederlag for adgang til lufthavnsanlæggene – betingelser«

»1) Skal Rådets direktiv 96/67/EF af 15. oktober 1996, navnlig artikel 16, stk. 3, sammenholdt med 25. betragtning, fortolkes således, at en lufthavns forvaltningsorgan i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, er berettiget til udover en brugerbetaling (leje) at forlange et særligt vederlag i form af et adgangsvederlag som betaling for at åbne for muligheden for at opnå en fortjeneste, og som opkræves ud over brugerbetalingen for anlæggene (leje) fra en leverandør af ground handling-ydelser og/eller en bruger, der anvender egen-handling, og som i henhold til aftale skal betale for på lejebasis at få stillet lufthavnsanlæg – konkret: skranke til ground handling af flypassagerer – til rådighed,

eller (andet alternativ) følger det af direktivets bestemmelser kun, at de kriterier, der er nævnt i artikel 16, stk. 3, skal anvendes ved fastsættelsen af brugerbetalingen, og at der kan tages hensyn til lufthavnens forvaltningsorgans interesse i at opnå fortjeneste?

2) Såfremt spørgsmål 1 (første led) besvares bekræftende, har en lufthavns forvaltningsorgan da også krav over for en leverandør af ground handling-ydelser og/eller en bruger, der anvender egen-handling (en leverandør i samme situation som sagsøgte i hovedsagen), selv inden for de områder, hvor der allerede var sikret fri adgang til ground handling-markedet, inden direktivet trådte i kraft, f.eks. vedrørende landbaseret ground handling?

3) Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, skal direktivet da fortolkes således, at en lufthavns forvaltningsorgan i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, er berettiget til at kræve et yderligere adgangsvederlag, som omhandlet i spørgsmål 1, som betaling for tilladelsen til af få »adgang til lufthavnsanlæggene«, selv for en bruger, der anvender egen-handling og/eller en leverandør af ground handling-ydelser, der, som sagsøgte i hovedsagen, indtil ikrafttrædelsen af direktivet eller af de bestemmelser, hvorved direktivet er gennemført i national ret, (kun) har betalt leje for anvendelsen af de pågældende lufthavnsanlæg?

4) Er et krav om et yderligere adgangsvederlag over for en bruger, der anvender egen-handling og/eller en leverandør af ground handling-ydelser, der hidtil har haft fri adgang til markedet for ground handling-ydelser, i dette tilfælde udelukkende inden for egen-handling – uden at der er blevet opkrævet et sådant vederlag, i givet fald endda obligatorisk, for at hindre forskelsbehandling over for andre brugere, der anvender egen-handling, og leverandører af egen-handling ydelser,

a) som allerede hidtil ud over brugerbetaling er blevet opkrævet et yderligere adgangsvederlag?

b) som for første gang har fået adgang til lufthavnsanlægggene på grund af den retsstilling, der er en følge af direktivet, og derfor fra nu af skal betale et adgangsvederlag ud over brugerbetalingen for anvendelsen af lufthavnsanlæggene?

5) Såfremt det i henhold til artikel 16, stk. 3, i Rådets direktiv 96/67/EF af 15. oktober 1996 er berettiget, at en lufthavns forvaltningsorgan opkræver et yderligere vederlag for adgang til markedet, som beskrevet ovenfor, opfylder et vederlag, der opkræves ud over den betaling, der er erlagt for brug af betjeningsskranker, betingelserne i henhold til artikel 16, stk. 3, vedrørende relevans, objektivitet, gennemsigtighed og ikke-diskrimination, når det er fastsat efter antallet af flypassagerer (i dette tilfælde: 0,30 DEM pr. betjent flypassager)?«

»3. Leverandører af tjenesteydelser og brugere, der anvender selv-servicering kan afkræves et gebyr for adgang til lufthavnens installationer og for benyttelsen heraf, som skal dække lufthavnens hermed forbundne omkostninger samt dens omkostninger for at stille installationerne til rådighed, og som afspejler deres niveau […].

Hertil kommer et gebyr for varetagelsen af den mulighed for fortjeneste, som lufthavnsvirksomheden har skabt for tredjemand.«

– Originalsprog: fransk.

– EFT L 272, s. 36.

– KOM(94) 590 endelig udg. af 13.12.1994, punkt 43.

– Dom af 26.11.1998, sag C-7/97, Sml. I, s. 7791.

– »En væsentlig facilitet kan være et produkt, som f.eks. et råstof, eller en ydelse, inklusive adgang til et sted, som f.eks. til en havn eller en lufthavn […]« (forslagets punkt 50).

– Kommissionens beslutning 94/19/EF af 21.12.1993 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 86 (IV/34.689 – Sea Containers mod Stena Sealink – Foreløbige forholdsregler) (EFT 1994 L 15, s. 8).

– Jf. Bronner-dommen.

– Kommissionens direktiv 90/388/EØF af 28.6.1990 om liberalisering af markedet for teletjenester (EFT L 192, s. 10).

– Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/92/EF af 19.12.1996 om fælles regler for det indre marked for elektricitet (EFT 1997 L 27, s. 20).

– Kommissionens forordning (EF) nr. 3652/93 af 22.12.1993 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, på visse kategorier af aftaler mellem virksomheder om edb- reservationssystemer for lufttransportydelser (EFT L 333, s. 37), Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18.1.1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (EFT L 14, s. 1).

– Jf. artikel 6, stk. 2, artikel 7, stk. 2, og artikel 9.

– Jf. betragtning 11 og 14.

– Nævnt ovenfor.

– KOM(96) 75 endelig. EFT 1996 C 124, s. 19.

– Kommissionens beslutning 98/513/EF af 11.6.1998 om en procedure efter EF-traktatens artikel 86 (IV/35.613 – Alpha Flight Services/Aéroports de Paris) (EFT L 230 s. 10).