Jeg skal først gennemgå baggrunden for og formålet med den retsakt, der skal fortolkes. Da fællesskabslovgiver havde konstateret, at bestemmelserne om lygter på motorkøretøjer var meget forskellige fra land til land, blev det anset for formålstjenligt at tvinge medlemsstaterne til at vedtage ensartede bestemmelser enten som tillæg til eller i stedet for deres nugældende bestemmelser »særlig med henblik på, at fremgangsmåden for EØF-typegodkendelse, i henhold til Rådets direktiv 70/156... kan anvendes for alle køretøjstyper«. Direktivet er derfor det første skridt i en politik, som har et helt anderledes ambitiøst sigte, nemlig at indføre én enkelt typeattest, på grundlag af hvilken køretøjer fremstillet i en medlemsstat kan godkendes i alle andre medlemsstater i Fællesskabet uden yderligere kontrol.

Dette resultat er man stadig langt fra nået til, men visse af de betingelser, som vil gøre det muligt, er allerede opstillet. Dette gælder således netop på det område, der interesserer os her; her skal medlemsstaterne nemlig efter direktiv 76/756's ikrafttræden, og i det mindste for så vidt angår køretøjer bestemt til eksport eller hidrørende fra andre medlemsstater, afholde sig fra at indføre nye tekniske forskrifter, ligegyldigt hvilken karakter de har, og hvad formålet er med dem. I modsat fald ville forskriften om en anordning, der ikke er fastsat i direktivet, og som en medlemsstat indfører på sit eget område, forhindre godkendelsen (og dermed salget) på dette område af køretøjer fremstillet i andre medlemsstater i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen; og køretøjer fremstillet i den pågældende medlemsstat ville støde på de samme forhindringer, når de eksporteres til lande, som ikke tillader en sådan anordning.

Formålet med artikel 2 er imidlertid netop at forhindre ulemper. Denne bestemmelse tager nemlig sigte på at sætte alle europæiske fabrikanter i stand til at bringe deres produkter i omsætning i hele Fællesskabet, uden at de skal være tvunget til at forsyne dem med særlige anordninger for hver enkelt medlemsstat, som de er bestemt for; dette er — efter min opfattelse — tilstrækkeligt til at tilbagevise den fortolkning af denne bestemmelse, den britiske regering har foreslået.

Det argument, som samme regering har fremført under retsmødet, om at de forskellige direktiver om tilnærmelse først får virkning, når der findes en »fuldstændig« lovgivning, dvs. en lovgiving, som regulerer alle aspekter af færdslen med motorkøretøjer, kan ikke tiltrædes. Herved tages der nemlig ikke hensyn til, at den harmoniseringsproces, som jeg har hentydet til, er foregået gradvis, således at den ene sektor er blevet inddraget efter den anden, og at gennemførelsen af det endelige mål — gennemførelse af en fælles typeattest — er afhængig af, at hvert enkelt direktiv nøje overholdes.

Endelig er det uden betydning, at Kommissionen aldrig over for Det Forenede Kongerige har anfægtet de forskrifter, det har indført om godkendelse af ambulancer og udrykningskøretøjer. I den forbindelse er det tilstrækkeligt at anføre, at yderligere indretninger for specialkøretøjer ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 76/756, som det klart fremgår af punkt 10.3 i bilag I til direktiv 70/156 af 6. februar 1970 (EFT 1970 I, s. 82).