ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/20

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal de première instance de Namur (Belgien) den 26. november 2008 — Atenor Group SA mod État belge — SPF Finances

(Sag C-514/08)

(2009/C 32/32)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal de première instance de Namur

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Atenor Group SA

Sagsøgt: État belge — SPF Finances

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 4, første led, i Rådets direktiv 90/435/EØF af 23. juli 1990 om fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater (1) til hinder for en national lovgivning, som underlægger muligheden for at fradrage udbytte modtaget i form af samlet skattepligtige indkomst (»DBI«) en betingelse om, at moderselskabet har et skattepligtigt overskud?

(1) EFT L 225, s. 6.
—

2/A principalt: (2/A.1) den omtvistede afgørelse annulleres; (2/A.2) om fornødent annulleres afregning nr. 58; (2/A.3) om fornødent annulleres den relevante klage; (2/A.4) indstævnte tilpligtes at betale appellanten 324,09 EUR, eller det større eller mindre beløb, Domstolen finder retfærdigt og rimeligt; (2/A.5) om fornødent tilpligtes indstævnte at betale appellanten det efter de gældende regler skyldige beløb, og som han endnu ikke har fået godtgjort for lægekonsultationen den 28. september 2005; (2/A.6) indstævnte tilpligtes at betale appellanten morarenter af ovenstående beløb for det tidsrum, der fremgår af sagsakterne; (2/A.7) indstævnte tilpligtes at betale samtlige appellantens sagsomkostninger, eller
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/13

Sag anlagt den 5. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-475/08)

(2009/C 32/22)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved M. Patakia og B. Schima, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/55/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for naturgas og om ophævelse af direktiv 98/30/EF (1), idet: det ikke som fastsat i direktivets artikel 7 har udpeget systemoperatører. det i strid med artikel 18 i direktiv 2003/55/EF, sammenholdt med direktivets artikel 25, stk. 2, ikke udelukkende har fastsat en reguleret adgang til systemet, men også en adgang efter forhandling. det ikke har gennemført artikel 22, stk. 3, litra d) og e), og stk. 4, i direktiv 2003/55/EF.

— Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Til støtte for søgsmålet gør Kommissionen tre anbringender gældende.

Den kritiserer for det første Kongeriget Belgien for ikke at have udpeget systemoperatører for transport og oplagring af gas og for terminaler til flydende naturgas, således som det er fastsat i artikel 7 og 11 i direktiv 2003/55/EF.

Kongeriget Belgien kritiseres endvidere for at skabe retsusikkerhed i forhold til nye aktører på markedet, for så vidt som det frembringer det indtryk, at adgang til systemet efter forhandling udgør et alternativ til reguleret adgang. Det fremgår klart af artikel 18 og artikel 25, stk. 2, i direktiv 2003/55/EF, at den regulerede adgang er tredjemands eneste mulighed for adgang til systemet, og at det påhviler den regulerende myndighed at fastsætte eller godkende i det mindste de metoder, der anvendes til at beregne eller fastsætte tarifferne, inden de træder i kraft.

Endelig gør Kommissionen gældende, at Kongeriget Belgien ved at fritage nye store naturgasanlæg fra direktivets anvendelsesområde ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af direktivets artikel 22, stk. 3, litra d), for så vidt angår forpligtelsen til at offentliggøre beslutningen, og af samme direktivs artikel 22, stk. 3, litra e), vedrørende forpligtelsen om samråd med andre berørte medlemsstater eller regulerende myndigheder i tilfælde af sammenkobling af deres infrastruktur. Endvidere har Kongeriget Belgien i sin nationale lovgivning undladt at fastsætte den forpligtelse til straks at give Kommissionen meddelelse om beslutning om en sådan undtagelse samt om alle relevante oplysninger i forbindelse hermed, som er fastsat i direktivets artikel 22, stk. 4.

(1) EUT L 176, s. 57.
2)

Giver overgangsbestemmelserne i artikel 8, stk. 2 og 3, i direktivet [2001/84/EF] af 27. september 2001 Frankrig mulighed for at have en undtagelsesordning?
1.

Det fastslås, at Det Forenede Kongerige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til i Rådets direktiv 85/337/EØF (1), med senere ændringer, da det ikke har sørget for, at konkrete afgørelser om, at der i henhold til artikel 4, stk. 2, ikke skal foretages en vurdering af indvirkningerne på miljøet, støttes af en tilstrækkelig begrundelse, og da det ikke har underlagt ansøgninger om mineralske planlægningstilladelser, indgivet i Wales før den 15. november 2000, direktivets krav.
—

Det fastslås, at Kongeriget Sverige har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/70/EF af 1. august 2006 om fastsættelse af gennemførelsesforanstaltninger til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF for så vidt angår definitionen af politisk udsat person og de tekniske kriterier for lempede procedurer med hensyn til kundelegitimation og for undtagelse i tilfælde, hvor en finansiel aktivitet udøves lejlighedsvis eller i et meget begrænset omfang (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser til gennemførelse af direktivet, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
—

Det fastslås, at Republikken Polen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Kommissionens direktiv 2006/70/EF af 1. august 2006 om fastsættelse af gennemførelsesforanstaltninger til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF for så vidt angår definitionen af politisk udsat person og de tekniske kriterier for lempede procedurer med hensyn til kundelegitimation og for undtagelse i tilfælde, hvor en finansiel aktivitet udøves lejlighedsvis eller i et meget begrænset omfang (1), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/17

Appel iværksat den 17. november 2008 af Praia Haus GmbH til prøvelse af dom afsagt den 17. september 2008 af Retten i Første Instans (Ottende Afdeling) i sag T-226/07 — Praia Haus GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-494/08 P)

(2009/C 32/26)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Prana Haus GmbH (ved Rechtsanwalt N. Hebeis)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dommen af 17. september 2008 afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Ottende Afdeling) i sag T-226/07, Prana Haus GmbH mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design), ophæves.

— Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Sagens genstand er spørgsmålet om, hvorvidt begrebet »PRANAHAUS« kan beskyttes som varemærke for varerne »indspillede billled- og lydbærere af alle slags; tryksager« og for »detailvirksomhed […] for dagligvarer […]«. Retten i Første Instans var af den opfattelse, at »PRANAHAUS« er en angivelse, som direkte og konkret beskriver de omhandlede varer og tjenesteydelser.

Med den foreliggende appel gør appellanten gældende, at der er sket tilsidesættelse af bestemmelsen om den absolutte registreringshindring for beskrivende angivelser i EF-varemærkeforordningens artikel 7, stk. 1, litra c).

Det er appellantens opfattelse, at Retten i strid med bestemmelsens ordlyd har fortolket det retlige begreb »at betegne« i artikel 7, stk. 1, litra c), for vidtgående. Desuden er der sket en fejlagtig efterprøvelse af, hvorvidt betegnelsen »PRANAHAUS« har en tilstrækkelig direkte og konkret forbindelse til de omhandlede varer og tjenesteydelser, således at den berørte kundekreds »umiddelbart, uden yderligere overvejelse« ser en »betegnelse« af disse varer eller tjenesteydelser som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c). Retten har ikke i denne efterprøvelse taget hensyn til, at der, for at der kan ses blot et skjult indhold i begrebet »PRANAHAUS«, kræves flere komplicerede tankeprocesser. I denne forbindelse har Retten desuden ikke taget hensyn til flere faktiske omstændigheder af betydning for afgørelsen, og den har dermed fordrejet det faktiske grundlag. Herudover har Retten ikke givet den påkrævede begrundelse for, hvordan begrebet »PRANAHAUS« er beskrivende for de omhandlede varer og tjenesteydelser. Tilsvarende har Retten under tilsidesættelse af Domstolens retspraksis lagt til grund, at medkonkurrenterne har et friholdelsesbehov i forhold til betegnelsen »PRANAHAUS«.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/108/EF af 15. december 2004 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elektromagnetisk kompatibilitet og om ophævelse af direktiv 89/336/EØF (1), idet det ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, som er nødvendige for at efterkomme direktivet og idet det under alle omstændigheder ikke har meddelt disse til Kommissionen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/15

Sag anlagt den 10. november 2008 — Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-482/08)

(2009/C 32/24)

Processprog: engelsk

Parter

Sagsøger: Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (ved V. Jackson, som befuldmægtiget, og barrister T. Ward)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2008/633/RIA af 23. juni 2008 om adgang til søgning i visuminformationssystemet (VIS) for de udpegede myndigheder i medlemsstaterne og for Europol med henblik på forebyggelse, afsløring og efterforskning af terrorhandlinger og andre alvorlige strafbare handlinger (1) annulleres.

— Det fastslås, at bestemmelserne i afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS — efter annulleringen af afgørelsen — betragtes som bestående, undtagen i det omfang bestemmelserne udelukker Det Forenede Kongerige fra at deltage i anvendelsen af afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Det Forenede Kongerige blev nægtet adgang til at deltage i vedtagelsen af afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS under henvisning til, at foranstaltningen ifølge Rådet udgør et led i udviklingen af bestemmelserne i Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige ikke deltager i — navnlig den fælles visumpolitik. Som følge heraf er det Rådets opfattelse, at Det Forenede Kongerige ikke er bundet af afgørelsen eller underlagt dens anvendelse.

Det Forenede Kongerige gør gældende, at Rådet med urette har konkluderet, at afgørelsen udgør et led i udviklingen af bestemmelserne i Schengenreglerne, som Det Forenede Kongerige ikke deltager i. Afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS udgør ikke et led i udviklingen af den fælles visumpolitik, men snarere en foranstaltning på området for politisamarbejde. Hverken formålet med eller indholdet af afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS vedrører den fælles visumpolitik. Den vedrører snarere udelukkende udveksling af oplysninger indført af visummyndigheder med udpegede retshåndhævende myndigheder og Europol med henblik på forebyggelse, afsløring og efterforskning af terrorhandlinger og andre alvorlige strafbare handlinger. Dette afspejles i Rådets valg af retsgrundlag, nemlig artikel 30, stk. 1, litra b), og artikel 34, stk. 2, litra c), EU.

Afgørelsen vedrørende politiets adgang til VIS påstås derfor annulleret under henvisning til, at en udelukkelse af Det Forenede Kongerige fra dens vedtagelse udgør en tilsidesættelse af et væsentligt formkrav og/eller en tilsidesættelse af traktaten, jf. artikel 35, stk. 6, EU.

(1) EUT L 218, s. 129.
1)

Er de principper, som De Europæiske Fællesskabers Domstol har opstillet i dommene af 26. juni 2008 (forenede sager C-329/06 og C-343/06, Wiedemann, og forenede sager C-334/06 — C-336/06, Zerche) til hinder for, at nationale kørekortmyndigheder og domstole i værtsmedlemsstaten ved prøvelsen af, om udstedelsesmedlemsstaten iagttog bopælskravet i henhold til artikel 9 i direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort (1), da kørekortet blev udstedt, til skade for kørekortindehaveren støtter sig på de forklaringer og oplysninger, som denne har afgivet under en forvaltningssag eller retssag, fordi vedkommende var forpligtet hertil som led i en i medfør af national ret pålagt pligt til at medvirke ved opklaringen af de faktiske omstændigheder, som er relevante for sagens afgørelse?
1)

Skal artikel 6 i EU-traktaten, artikel 3 i tillægsprotokol nr. 1 til EMRK, der blev sat i kraft ved lov nr. 848 af 1955, artikel 2 i tillægsprotokol nr. 4 til EMRK, artikel 25 i den internationale konvention om civile og politiske rettigheder, der blev sat i kraft ved lov nr. 881 af 1977, anses for at være forenelige med de regionale bestemmelser i artikel 1c, artikel 14a, stk. 13, litra c), artikel 15, stk. 3, litra d), artikel 16a, stk. 7, litra a), artikel 17b, stk. 4, litra b) og c), i regionallov nr. 29 af 1951, hvorefter statsborgere, som ikke har bopæl på Sicilien, ikke kan stille op ved valg til Assemblea Regionale Siciliana?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 32/13

Sag anlagt den 4. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Belgien

(Sag C-474/08)

(2009/C 32/21)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved M. Patakia og B. Schima, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Kongeriget Belgien

Sagsøgerens påstande

Det fastslås at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (1) idet:

— det ikke har vedtaget, at afslag på adgang til distributions- eller transmissionsnettet kan indbringes for den regulerende myndighed, der inden for en frist på to måneder træffer afgørelse med bindende virkning, som bestemt i direktivets artikel 23, stk. 5

— det har borttaget visse elementer, der er bestemmende for beregningen af tariffer, fra den regulerende myndigheds bemyndigelse, som fastlagt i artikel 23, stk. 2, i direktiv 2003/54/EF.

Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen gør for det første gældende, at artikel 23, stk. 5, i direktiv 2003/54/EF ikke er gennemført i belgisk ret. De relevante bestemmelser i den belgiske lovgivning vedrørende markedsordningen for elektricitet har en så generel karakter, at det ikke er muligt at fastslå med sikkerhed, om der foreligger en individuel klageadgang vedrørende afgørelser om afslag på adgang til distributions- eller transmissionsnettet. Særlig er der i disse bestemmelser ikke fastsat nogen præcis proceduremæssig ramme eller nogen svarfrist for den regulerende myndighed, der i dette tilfælde er Commission nationale de régulation de l'électricité (den nationale kommission for regulering af elektricitet, herefter »CRE«).

Kommissionen kritiserer for det andet Kongeriget Belgien for at have tilsidesat artikel 23, stk. 2, i direktiv 2003/54/EF, for så vidt som det har tillagt Kongen, dvs. en anden myndighed end CRE, beføjelsen til at fastsætte nærmere bestemmelser om afskrivning og overskudsmargen vedrørende investeringer af national og europæisk interesse. Denne fremgangsmåde er ikke forenelig med ovennævnte artikel, idet den regulerende myndighed i disse to tilfælde tilsyneladende ikke har nogen indflydelse på de fremgangsmåder, der anvendes ved beregningen eller fastsættelsen af tarifferne for transmission og distribution.

(1) EUT L 176, s. 37.
2)

Er en person, der i øvrigt opfylder betingelserne som »privatunderviser« som omhandlet i den i spørgsmål 1 nævnte bestemmelse, udelukket fra denne personkreds, når vedkommende — også (helt eller delvist) modtager betaling for sin undervisning, når der ikke er tilmeldt nogen deltagere til en konkret undervisning, men vedkommende allerede har leveret forberedelsesydelser herfor, eller — gentagne gange og fortløbende over et betydeligt tidsrum får til opgave at afholde de pågældende undervisnings- og eksamensydelser, eller — ud over sin umiddelbare undervisningsvirksomhed i forbindelse med det pågældende kursus indtager en faglig og/eller organisatorisk overordnet position i forhold til de andre docenter?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/29

Sag anlagt den 25. november 2008 — Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Franske Republik

(Sag C-512/08)

(2009/C 44/48)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber (ved G. Rozet og E. Traversa, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Den Franske Republik

Sagsøgerens påstande

— Det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 49, — idet den på grundlag af artikel R-332-4 i Code de la sécurité sociale (lov om social sikring) har betinget godtgørelsen i forbindelse med lægelig behandling, som kan modtages i en [læge-]praksis ude[n for Frankrig], og hvortil kræves anvendelse af tungt udstyr, som anført i kapitel II, artikel R-712-2, i Code de la santé publique (lov om den offentlige sundhed), af udstedelse af en forhåndstilladelse; [og] — idet den ikke i artikel R-332-4 eller nogen anden bestemmelse inden for rammerne af fransk ret har fastsat mulighed for at tildele en patient, som er dækket af den franske sociale sikringsordning, en supplerende godtgørelse under de omstændigheder, der er fastslået i præmis 53 i dommen af 12. juli 2001, Vanbraekel m.fl. (sag C-368/98).

— Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Kommissionen har anført to klagepunkter til støtte for søgsmålet.

Med det første klagepunkt har Kommissionen anfægtet det af sagsøgte opstillede krav, hvorefter der skal indhentes en forhåndstilladelse for at kunne få godtgørelse for visse former for anden behandling end hospitalsbehandling, som er udført i en anden medlemsstat. Hvis dette krav faktisk er berettiget, når det angår lægelig behandling udført på et hospital, på grund af behovet for at sikre både en tilstrækkelig og vedvarende adgang til et udvalg af hospitalsbehandling af høj kvalitet og at kunne kontrollere udgifterne herved, synes kravet uforholdsmæssigt, når det drejer sig om anden behandling end hospitalsbehandling. Der er flere faktorer, som kan begrænse en eventuel økonomisk konsekvens af at afskaffe forhåndstilladelsen, såsom medlemsstaternes mulighed for at fastslå omfanget af den dækning, der i henhold til sygesikringen tilkommer de forsikrede, eller fastslå på hvilke nationale vilkår ydelserne tildeles, for så vidt som vilkårene hverken er diskriminerende eller hindrer den frie bevægelighed for personer.

Med det andet klagepunkt har Kommissionen desuden påtalt, at der i fransk ret ikke er nogen bestemmelse, hvorefter en patient, som er dækket af den franske sociale sikringsordning, kan tildeles en supplerende godtgørelse under de omstændigheder, der er fastslået i præmis 53 i dommen af 12. juli 2001 i sagen Vanbraekel m.fl., det vil sige en godtgørelse svarende til differencen i forhold til det beløb, patienten ville have haft ret til, hvis han havde fået hospitalsbehandling i sin egen medlemsstat. Følgelig nyder de patienter, som er dækket af den franske sociale sikringsordning, ikke fuldt godt af de rettigheder, der tilkommer dem i henhold til af EF-traktatens artikel 49, således som denne fortolkes af Domstolen.
—

Det fastslås, at i forbindelse med det samlede turistprojekt »Is Arenas« i Narbolia Kommune, der påvirker levestederne og arterne i lokaliteten ITB032228 »Is Arenas« — har Den Italienske Republik tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 92/43/EØF (1), idet den ikke inden den 19. juli 2006 vedtog beskyttelsesforanstaltninger, som under hensyn til det bevaringsformål, der forfølges med direktivet, er egnede til at sikre den økologiske interesse, som det foreslåede SIC ITB032228 »Is Arenas« har på nationalt plan, og idet den særligt har forbudt et indgreb, der kan bringe denne lokalitets økologiske kendetegn i alvorlig fare, — og har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 92/43/EØF ved ikke efter den 19. juli 2006 at have vedtaget passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne samt forstyrrelse af de arter, for hvilke det pågældende SIC blev udpeget.
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er det tilstrækkeligt til, at der er tale om en virksomhed, der er »rettet mod« [forbrugerens bopælsmedlemsstat] som omhandlet i artikel 15, stk. 1, litra c), i forordning nr. 44/2001, at der er adgang til en formidlers netsted på internettet?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 44/37

Sag anlagt den 22. december 2008 — Europa-Parlamentet mod Rådet for Den Europæiske Union

(Sag C-566/08)

(2009/C 44/63)

Processprog: fransk

Parter

Sagsøger: Europa-Parlamentet (ved R. Passos, G. Mazzini og D. Gauci, som befuldmægtigede)

Sagsøgt: Rådet for Den Europæiske Union

Sagsøgerens påstande

— Rådets afgørelse 2008/780/EF af 29. september 2008 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af fiskeriaftale for det sydlige Indiske Ocean (1) annulleres på grund af en tilsidesættelse af EF-traktaten.

— Rådet for Den Europæiske Union tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Søgsmålsgrunde og væsentligste argumenter

Europa-Parlamentet har påberåbt sig et enkelt anbringende til støtte for sit søgsmål, idet det gør gældende, at den anfægtede afgørelse er blevet udstedt i henhold til en ukorrekt hjemmel. Ifølge sagsøgeren fremgår det således klart såvel af fortolkningen af artikel 300 EF, som af indholdet af den i sagen omhandlede aftale, at sidstnævnte netop henhører under den kategori af aftaler, hvorved der etableres en specifik institutionel ramme med særlige samarbejdsprocedurer. Følgelig skulle den omtvistede afgørelse have været vedtaget i henhold til artikel 37 EF, sammenholdt med artikel 300, stk. 2, første afsnit, første punktum, og artikel 300, stk. 3, andet afsnit, EF — som kræver samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet — og ikke i henhold til artikel 37 EF, sammenholdt med artikel 300, stk. 2, første afsnit, første punktum, og artikel 300, stk. 3, første afsnit, EF, der alene kræver høring af denne institution.

(1) EUT L 268, s. 27.
—

Det fastslås, at Storhertugdømmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (1), idet det ikke har vedtaget de nødvendige love og administrative bestemmelser for at efterkomme direktivet og under alle omstændigheder ikke har underrettet Kommissionen herom.
2)

Skal det i denne rammeaftales § 4, stk. 2, fastsatte princip om pro rata temporis fortolkes således, at det er til hinder for en national lovbestemmelse som L-VBG's § 55, stk. 5, hvorefter endnu ikke afholdt ferie skal tilpasses den nye arbejdstid forholdsmæssigt i tilfælde af, at en arbejdstagers arbejdstid ændres, hvilket indebærer, at en arbejdstager, som nedsætter sin arbejdstid fra fuldtid til deltid, får nedsat den ret til ferie, som den pågældende har optjent som fuldtidsansat, eller den pågældende som deltidsansat kun kan afholde denne ferie med nedsatte feriepenge?