ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Til støtte for appellen har appellanten i det væsentlige fremført syv anbringender om for det første en tilsidesættelse af artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, for så vidt som det var med urette, at Retten afviste appellantens anden påstand fra realitetsbehandling, for det andet en tilsidesættelse af artikel 61, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, for så vidt som Retten anlagde et fejlagtigt skøn ved sin bedømmelse af betingelserne for erstatningssøgsmål, for det tredje en tilsidesættelse af artikel 84, stk. 1, i Rettens procesreglement, for så vidt som det var med urette, at Retten afviste anbringendet om en tilsidesættelse af artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og af princippet om god forvaltning som et nyt anbringende, for det fjerde en tilsidesættelse af artikel 8 i direktiv 93/42 samt af artikel 28 ff. TEUF, for så vidt som disse bestemmelser tillægger borgerne rettigheder, for det femte en fejl begået af Retten ved dens undersøgelse af årsagsforbindelse mellem Kommissionens adfærd og det påberåbte tab, for det sjette den manglende hensyntagen til et udkast til afgørelse fra Kommissionen og for det syvende en tilsidesættelse af artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), og af chartrets artikel 47, for så vidt som Retten med urette forkastede appellantens begæring om bevisoptagelse.
Af nævnte forordnings artikel 8 med overskriften »Mulighed for at nægte at modtage dokumentet« fremgår:

»1. Den modtagende instans underretter under anvendelse af formularen i bilag II adressaten om, at han kan nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet til den modtagende instans senest en uge efter, hvis det ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et af følgende sprog:

a) et sprog, som adressaten forstår, eller

b) modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted.

2. Har den modtagende instans fået oplyst, at adressaten nægter at modtage dokumentet, jf. stk. 1, underretter den straks den fremsendende instans herom ved hjælp af den i artikel 10 omhandlede attest og returnerer anmodningen og de dokumenter, der ønskes oversat, til den fremsendende instans.

3. Har adressaten nægtet at modtage dokumentet, jf. stk. 1, kan forkyndelsen af dokumentet afhjælpes ved, at dokumentet forkyndes for adressaten i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning ledsaget af en oversættelse til et af de i stk. 1 omhandlede sprog. I så fald er datoen for dokumentets forkyndelse den dato, på hvilken dokumentet ledsaget af oversættelsen forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning. Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, på hvilken det oprindelige dokument blev forkyndt, jf. artikel 9, stk. 2.

4. Stk. 1, 2 og 3 finder også anvendelse på de fremsendelses- og forkyndelsesmåder for retslige dokumenter, der er omhandlet i afdeling 2.

5. Ved anvendelsen af stk. 1 underretter de diplomatiske eller konsulære repræsentanter, hvis forkyndelsen foretages efter artikel 13, eller myndigheden eller personen, hvis forkyndelsen foretages efter artikel 14, adressaten om, at han kan nægte at modtage dokumentet, og at ethvert dokument, der nægtes modtaget, skal sendes til de pågældende repræsentanter eller til den pågældende myndighed eller person.«
63

Det fremgår i denne forbindelse af de sagsakter, Domstolen er blevet forelagt, at den nationale lovgiver med vedtagelsen af loven af 2004 bestemte, at når en arbejdsgiver, der deltager i en dækket supplerende ydelsesbaseret forsikringsordning, bliver insolvent, skal den omhandlede ordnings finansieringsniveau undersøges, og navnlig skal ordningens beskyttede forpligtelser og dens aktiver vurderes. I henhold til denne lov gælder, at såfremt denne vurdering, efter at den er blevet godkendt af bestyrelsen for PPF, viser, at ordningens aktiver er tilstrækkelige til at betale omkostningerne ved de beskyttede forpligtelser, skal ordningen, selv om den er underlagt bestyrelsen for PPF’s anvisninger, fortsat bestyres af dens administratorer. Hvis det derimod viser sig, at ordningens aktiver er utilstrækkelige, foreskriver loven af 2004, at bestyrelsen for PPF overtager ansvaret for ordningen, hvilket indebærer, at dens administratorer fritages for deres forpligtelser vedrørende pension, og at bestyrelsen for PPF er forpligtet til at sikre betalingen af godtgørelserne.
Den 20. februar 2009 sendte Kommissionen Den Tjekkiske Republik en meddelelse i henhold til artikel 11, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (EUT 2006, L 171, s. 90) i forbindelse med en revisionsundersøgelse, der blev gennemført under sagsnummer VT/VI/2009/101/CZ med henblik på at kontrollere, om Den Tjekkiske Republiks foranstaltninger til omstrukturering og omstilling af vindyrkningsarealer var i overensstemmelse med betingelserne for at yde støtte på dette område for produktionssåret 2007/2008. Denne meddelelse er affattet som følger:

»Dette resultat gør det imidlertid tydeligt, at omstruktureringsforanstaltningerne i det væsentlige har været begrænset til uden yderligere indgreb at beskytte det eksisterende vindyrkningsareal mod dyr. Denne tilgang er problematisk i forhold til overholdelse af artikel 11, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1493/1999, hvorefter ordningens formål er at tilpasse produktionen til efterspørgslen på markedet. Såfremt omstruktureringen i Den Tjekkiske Republik kun er begrænset til at beskytte det eksisterende vindyrkningsareal mod dyr, er udgiften prima facie ikke støtteberettiget, da den ikke er forbundet med de i forordningen fastsatte krav«. I samme skrivelse erklærede Kommissionen, at de tjekkiske myndigheder »skulle træffe alle nødvendige foranstaltninger for at afhjælpe mangler og manglende overholdelse.«
18

Kreyenhop & Kluge påklagede denne afgørelse. Under klagesagen vedtog Kommissionen den 11. juli 2014 gennemførelsesforordning nr. 767/2014, hvorefter instant-nudelretter, der er sammenlignelige med dem, der er omhandlet i den foreliggende sag, blev tariferet som pastaprodukter, der herved henhører under pos. 1902 i KN, og ikke som suppe og bouillon (pos. 2104 i KN). Inden for pos. 1902 anser denne gennemførelsesforordning disse instant-nudelretter for at være »tørrede« henhørende under underposition 19023010 i KN. Efter en drøftelse af dette spørgsmål mellem den tyske toldmyndighed og Kommissionen offentliggjorde sidstnævnte den 4. marts 2015 en ny version af de forklarende bemærkninger til KN. Det fremgår af disse forklarende bemærkninger, at stegte pastaprodukter ligeledes skal anses for »tørrede« som omhandlet i denne underposition 19023010.
Skal artikel 1, stk. 4, i [andet direktiv] fortolkes således, at [fonden] – der på grund af en manglende ansvarsforsikring betalte erstatning til tredjeparter, der led skade som følge af en færdselsulykke forårsaget af et motorkøretøj, som uden ejerens samtykke og vidende var blevet fjernet fra den private grund, hvor det var parkeret – har ret til subrogation over for køretøjets ejer, uanset om sidstnævnte har et ansvar for ulykken?

eller

skal bestemmelsen fortolkes således, at [fondens] subrogation over for ejeren afhænger af, om betingelserne for at ifalde erstatningsansvar er opfyldt, herunder navnlig den omstændighed, at ejeren faktisk rådede over køretøjet, da ulykken fandt sted?«
16

Kommissionen har i øvrigt foretaget en ukorrekt læsning af retspraksis. For det første bekræfter dom af 24. juni 2014, Parlamentet mod Rådet (C-658/11, EU:C:2014:2025), ganske rigtigt, at proceduren for vedtagelse af afgørelser om fastlæggelse af, hvilke holdninger der skal indtages på Unionens vegne i et organ nedsat ved en aftale, skal anses for at være en ensartet og almengyldig procedure, der finder anvendelse på alle Unionens politik- og arbejdsområder. Denne dom opstiller imidlertid i præmis 53 et princip, hvorefter denne procedure skal tage hensyn til de særlige karakteristika, som traktaterne fastsætter for hvert af Unionens arbejdsområder, bl.a. for så vidt angår institutionernes beføjelser. FUSP-området har imidlertid særlige karakteristika af processuel og materiel art, og disse skal derfor tages i betragtning ved anvendelsen af den generelle procedure, der er omhandlet i artikel 218, stk. 9, TEUF. Under udøvelsen af sine beføjelser på dette område er Rådet navnlig kun bemyndiget til at træffe afgørelse med kvalificeret flertal i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 31, stk. 2 og 3, TEU. Der er ingen bestemmelse i EUF-traktaten, der kan anvendes til at fastsætte en anden undtagelse uden at tilsidesætte artikel 40, stk. 2, TEU.
172

Det følger af Domstolens praksis, at en virksomhed, der har deltaget i en samlet og kompleks overtrædelse ved egne handlinger, der falder ind under de i artikel 101, stk. 1, TEUF omhandlede begreber aftaler eller samordnet praksis med et konkurrencebegrænsende formål, og som havde til formål at bidrage til gennemførelsen af overtrædelsen i sin helhed, ligeledes kan være ansvarlig for de handlinger, som andre virksomheder har foretaget som led i den samme overtrædelse, for så vidt angår hele det tidsrum, hvor virksomheden har deltaget i den nævnte overtrædelse. Dette er tilfældet, såfremt der er ført bevis for, at virksomheden ved sin egen adfærd havde til hensigt at bidrage til de fælles mål, som deltagerne som helhed forfulgte, og at den havde kendskab til den ulovlige adfærd, som de øvrige virksomheder havde planlagt eller udvist med de samme mål for øje, eller at den med rimelighed kunne forudse dem, og at den var indstillet på at løbe den dermed forbundne risiko (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens, C-441/11 P, EU:C:2012:778, præmis 42, og af 24.6.2015, Fresh Del Monte Produce mod Kommissionen og Kommissionen mod Fresh Del Monte Produce, C-293/13 P og C-294/13 P, EU:C:2015:416, præmis 157).
Nævnte direktivs artikel 46 med overskriften »Retten til effektive retsmidler« bestemmer:

»1. Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:

a) en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse: i) om at betragte en ansøgning som grundløs hvad angår flygtningestatus og/eller subsidiær beskyttelsesstatus

[…]

3. For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til [Europa-Parlamentets og Rådets] direktiv 2011/95/EU [af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9)], i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans.

[…]

5. Med forbehold af stk. 6 tillader medlemsstaterne, at ansøgerne forbliver på området, indtil fristen for at udøve retten til et effektivt retsmiddel er udløbet, og, såfremt ansøgeren har udøvet denne ret inden udløbet af fristen, indtil behandlingen af sagen er afsluttet.

6. I tilfælde af, at der træffes en afgørelse

a) om at betragte en ansøgning som åbenbart grundløs i overensstemmelse med artikel 32, stk. 2, eller grundløs efter en undersøgelse i overensstemmelse med artikel 31, stk. 8, undtagen i tilfælde, hvor disse afgørelser er baseret på de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 31, stk. 8, litra h)

b) om at betragte en ansøgning som en ansøgning, der kan afvises i henhold til artikel 33, stk. 2, litra a), b) eller d)

c) om at afvise at genoptage ansøgerens sag, efter at den er blevet afbrudt i medfør af artikel 28, eller

d) om at undlade at foretage nogen, eller nogen fuldstændig, behandling af ansøgningen i henhold til artikel 39

har en domstol eller et domstolslignende organ beføjelse til, enten efter anmodning fra den berørte ansøger eller ex officio, at afgøre, om ansøgeren kan forblive på medlemsstatens område, såfremt udfaldet af en sådan afgørelse er, at ansøgeren fratages retten til at forblive i medlemsstaten, og hvor retten i sådanne tilfælde til at forblive i medlemsstaten, indtil sagen er afgjort, ikke er omhandlet i national ret.

[…]«
3

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (EFT 1998, L 204, s. 37), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/48/EF af 20. juli 1998 (EFT 1998, L 217, s. 18), fastsætter: »I dette direktiv forstås ved: 1) »produkt«: alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter, herunder også fiskeriprodukter 2) »tjeneste«: enhver tjeneste i informationssamfundet, dvs. enhver tjeneste, der normalt ydes mod betaling, og som teleformidles ad elektronisk vej på individuel anmodning fra en tjenestemodtager […] 3) »teknisk specifikation«: en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder forskrifter for varen vedrørende handelsmæssig betegnelse, terminologi, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering samt procedurer for overensstemmelsesvurdering […] 4) »andet krav«: et krav, der ikke er en teknisk specifikation, og som pålægges et produkt af bl.a. forbruger- eller miljøbeskyttelseshensyn, og som vedrører produktets livscyklus efter markedsføring, såsom betingelser for anvendelse, genanvendelse, genbrug eller bortskaffelse, når disse betingelser kan influere betydeligt på sammensætningen af produktet, dets natur eller afsætningen af det 5) »forskrift vedrørende tjenester«: et krav af generel karakter vedrørende adgang til at optage og udøve virksomhed i forbindelse med tjenester, der er omhandlet i denne artikels nr. 2, navnlig bestemmelser vedrørende tjenesteyderen, tjenesterne og tjenestemodtageren, dog undtaget forskrifter, der ikke specifikt tager sigte på de i samme nr. definerede tjenester. […] 11) »teknisk forskrift«: en teknisk specifikation eller et andet krav eller en forskrift vedrørende tjenester, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes ved markedsføring, levering eller anvendelse af en tjeneste, eller etablering af en operatør af tjenester i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, samt medlemsstaternes love og administrative bestemmelser vedrørende forbud mod fremstilling, import, markedsføring eller anvendelse af et produkt eller forbud mod levering eller anvendelse af en tjeneste eller mod, at en tjenesteyder etablerer sig, jf. dog artikel 10. […] Direktivet gælder ikke foranstaltninger, som medlemsstaterne anser for nødvendige inden for rammerne af traktaten for at sikre beskyttelsen af personer og navnlig arbejdstagere under anvendelsen af produkterne, såfremt foranstaltningerne ikke berører produkterne.«
45

I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen anført, at nederlandsk ret på visse andre områder inden for forvaltningsretten end på området for international beskyttelse tillægger appeller automatisk opsættende virkning. Det skal imidlertid bemærkes, at ingen af de procesdeltagere, som har indgivet indlæg for Domstolen, har udtrykt tvivl med hensyn til, om ækvivalensprincippet er overholdt i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning. De sagsakter, som Domstolen råder over, indeholder under alle omstændigheder hverken elementer, som gør det muligt at vurdere, om appeller iværksat inden for disse områder med hensyn til deres genstand, søgsmålsgrundlag og væsentligste forhold er sammenlignelige med den i hovedsagen omhandlede appel, eller at undersøge, om førstnævnte appelsager skal anses for at være mere gunstige end sidstnævnte med hensyn til de elementer, der er omhandlet i nærværende doms præmis 44.
5

Artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 561/2006 har følgende ordlyd: »1. Medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om sanktioner for overtrædelse af bestemmelserne i denne forordning og forordning (EØF) nr. 3821/85 og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at de iværksættes. Sanktionerne skal være effektive, stå i rimeligt forhold til overtrædelsen, have afskrækkende virkning og må ikke medføre forskelsbehandling. Der må for samme overtrædelse af denne forordning og af forordning (EØF) nr. 3821/85 ikke pålægges mere end én sanktion eller indledes mere end én retsforfølgning. Medlemsstaterne meddeler Kommissionen disse foranstaltninger og sanktionsbestemmelser inden den dato, der er fastsat i artikel 29, stk. 2. Kommissionen underretter medlemsstaterne herom. 2. En medlemsstat giver de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge en virksomhed og/eller en fører en sanktion for overtrædelse af denne forordning, når overtrædelsen konstateres på denne medlemsstats område, og overtrædelsen ikke allerede har givet anledning til en sanktion, også selv om overtrædelsen er begået på en anden medlemsstats eller et tredjelands område. En medlemsstat kan undtagelsesvis, når der er konstateret en overtrædelse: – som ikke er begået på den pågældende medlemsstats område, og – som er begået af en virksomhed etableret i en anden medlemsstat eller i et tredjeland eller af en fører, hvis ansættelsessted er i en anden medlemsstat eller et tredjeland indtil den 1. januar 2009 i stedet for at pålægge en sanktion underrette den kompetente myndighed i den medlemsstat eller det tredjeland, hvor virksomheden er etableret, eller hvor føreren har sit ansættelsessted, om omstændighederne i forbindelse med overtrædelsen.«
§ 172 i lov om civil retspleje bestemmer:

»1) Retten kan selv uden udtrykkelig begæring fra sagsøgeren og uden at høre den sagsøgte udstede et betalingspåkrav, såfremt retten til betaling af en pengesum på grundlag af de af sagsøgerens anførte omstændigheder gøres gældende i stævningen. Retten pålægger i betalingspåkravet sagsøgte, inden 15 dage efter forkyndelsen af dette, til sagsøgeren at betale den forfaldne fordring og sagsomkostningerne, eller inden for denne frist at rejse indsigelse ved den retsinstans, som har udstedt betalingspåkravet. Indsigelsen mod betalingspåkravet skal begrundes for så vidt angår realiteten. […]

[…]

3) Hvis retten ikke udsteder et betalingspåkrav, træffer den afgørelse om, at der skal afholdes et retsmøde.

[…]

7) Hvis der i stævningen påberåbes en ret, som delvis er i åbenbar modstrid med lovgivningen, udsteder retten kun et betalingspåkrav, med sagsøgerens samtykke, for den del, som ikke er berørt af den nævnte modstrid; når dette samtykke er afgivet, omfatter proceduren herefter kun denne del af stævningen, og retten tager ikke stilling til resten. Genstanden for proceduren er, selv efter udstedelsen af betalingspåkravet, den del af stævningen, med hensyn til hvilken retten har truffet afgørelse med udstedelsen af det nævnte betalingspåkrav; denne bestemmelse finder ligeledes anvendelse, hvis der er rejst en indsigelse.

[…]

9) I tilfælde af, at der fremsættes krav om ret til betaling af et pengebeløb i henhold til en kontrakt indgået med en forbruger, og i det tilfælde, hvor sagsøgte er en forbruger, udsteder retten ikke et betalingspåkrav, hvis kontrakten indeholder urimelige kontraktvilkår.«
80

For så vidt som Kongeriget Spaniens argument skal anses for at foreholde Retten ikke at have anført grundene til, at den ikke henviste til de forhold i national ret, der er omhandlet i nærværende doms præmis 78, skal det bemærkes, at det alene tilkommer Retten at bedømme beviser, der er fremlagt for den. Retten er – ud over at den er forpligtet til at overholde de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse og til at afholde sig fra at gengive beviserne forkert – ikke forpligtet til udtrykkeligt at begrunde sin bedømmelse af, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, som den har fået forelagt, og navnlig ikke når den finder, at disse er uden betydning eller uden relevans for sagens afgørelse (dom af 26.4.2018, Cellnex Telecom og Telecom Castilla-La Mancha mod Kommissionen, C-91/17 P og C-92/17 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2018:284, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
hurtigst muligt, som hastesag, hvis det lader sig gøre, og om nødvendigt ved en afsluttende procedure med hensyn til sagens substans, at træffe andre foranstaltninger end de i litra a) og b) nævnte, der har til formål at bringe den konstaterede overtrædelse til ophør og forhindre, at der påføres de pågældende interesser skade, herunder især muligheden for at kræve betaling af et bestemt beløb, såfremt overtrædelsen ikke bringes til ophør eller undgås

Medlemsstaterne kan foretage dette valg for så vidt angår samtlige ordregivere eller for visse kategorier af ordregivere, der fastlægges på grundlag af objektive kriterier, idet de under alle omstændigheder skal sikre, at de trufne foranstaltninger er effektive hvad angår det formål at forhindre, at der påføres de pågældende interesser skade.
18

Til støtte for sin foreløbige undersøgelse forklarede Kommissionen for det første, at sandsynligheden for, at det kunne fastslås, at artikel 101 TEUF og/eller 102 TEUF var overtrådt, var meget begrænset, idet der ikke forelå tilstrækkelige beviser til støtte for klagen, og fordi det i det foreliggende tilfælde var vanskeligt at fastslå, at RWA Raiffeisen Ware Austria indtog en dominerende stilling eller en kollektiv dominerende stilling, og som følge heraf påvise misbrug af en sådan stilling. Ifølge Kommissionen kan den retspraksis, der fremgår af dom af 17. juli 1998, ITT Promedia mod Kommissionen (T-111/96, EU:T:1998:183), og af 1. juli 2010, AstraZeneca mod Kommissionen (T-321/05, EU:T:2010:266), ikke finde anvendelse på situationer, hvor virksomheder underretter nationale myndigheder om andre virksomheders angivelige ulovlige adfærd eller handlinger eller udøver pres for, at der indledes administrative eller strafferetlige sager mod sidstnævnte virksomheder. For det andet fandt Kommissionen, at de ressourcer, der er nødvendige til den begærede undersøgelse, sandsynligvis ville være uforholdsmæssigt store, henset til den begrænsede sandsynlighed for godtgørelse af en overtrædelse. For det tredje fandt Kommissionen, at de nationale myndigheder og domstole på det pågældende stadium kunne være bedre egnet til at behandle de i klagen rejste spørgsmål.
53

Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at Haagerprotokollens artikel 4, stk. 3, skal fortolkes således, at den bidragsberettigede ikke har »indbragt sagen« i denne bestemmelses forstand for den kompetente myndighed i den stat, på hvis område den bidragspligtige har sit sædvanlige opholdssted, når den bidragsberettigede giver møde i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 5 i forordning nr. 4/2009, ved at fremsætte indsigelse under en sag, som den bidragspligtige har indbragt for denne myndighed.