Der findes ingen bestemmelse i traktaterne eller noget princip, der giver Retten kompetence til at træffe afgørelse om en påstand om, at en sagsøger beskyttes, eller at der tillades en ret til at tage til genmæle for en eller flere sagsøgere. På denne baggrund må en sådan påstand forkastes, idet den er nedlagt over for en retsinstans, der åbenbart ikke har kompetence til at træffe afgørelse herom.

Den af TEU og TEUF affødte ret, der udspringer af en autonom retskilde, kan i kraft af sin natur ikke vige for nationale retsregler, af hvilken art disse end måtte være, uden at retsgrundlaget for selve Unionen bliver bragt i fare. Følgelig kan en national bestemmelse ikke med føje påberåbes til støtte for et annullationssøgsmål til prøvelse af en EU-retsakt.

Det følger af artikel 16, stk. 9, TEU, artikel 18, stk. 3, TEU og artikel 2, stk. 5, andet afsnit, i Rådets forretningsorden, at den myndighed, der er kompetent til at underskrive de retsakter, der vedtages af rådssammensætningen for udenrigsanliggender, i princippet er Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik. Denne sidstnævnte kan dog efter behov lade sig erstatte af det medlem af denne rådssammensætning, der repræsenterer den medlemsstat, som varetager det halvårlige formandskab for Rådet, uden at skulle begrunde dette med en underskriftsbemyndigelse.

En fejl, der er begået ved angivelsen af den relevante bestemmelse, kan ikke medføre, at klagepunktet afvises, hvis klagepunktets genstand og den nødvendige korte fremstilling heraf fremgår tilstrækkelig klart af stævningen. Det følger heraf, at det heller ikke påhviler en sagsøger udtrykkeligt at angive den særlige retsregel, der er genstand for klagepunktet, forudsat at argumentationen er tilstrækkeligt klar til, at modparten og Unionens retsinstanser uden videre kan identificere bestemmelsen.

Artikel 17, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder sikrer ejendomsretten. Denne ret udgør dog ikke en absolut forrettighed. Det følger af nævnte charters artikel 52, stk. 1, at en begrænsning i udøvelsen af ejedomsretten, for at være i overensstemmelse med EU-retten, under alle omstændigheder skal opfylde tre betingelser. For det første skal begrænsningen være fastlagt i lovgivningen, og den omhandlede foranstaltning skal derfor have lovhjemmel. For det andet skal den vedrøre et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådan af Unionen. For det tredje må begrænsningen ikke være uforholdsmæssig. I henseende til denne sidste betingelse skal begrænsningen på den ene side være nødvendig og proportional i forhold til det forfulgte formål, og på den anden side må det væsentligste indhold af den pågældende rettighed eller frihed ikke krænkes.

Den første af disse betingelser opfyldes ikke af en afgørelse om gennemførelse af en afgørelse om indefrysning af midler over for visse personer og enheder på baggrund af situationen i Tunesien, som anvender et andet kriterium end dét, der er fastsat i den afgørelse, der udgør dens lovhjemmel. Dette er tilfældet, når en sådan gennemførelsesafgørelse indføjer sagsøgeren blandt de personer, der er omfattet af en indefrysning af aktiver, med den begrundelse, at han var genstand for en retslig efterforskning for handlinger begået som led i hvidvaskning af penge, skønt den oprindelige afgørelse pålægger indefrysning af midler, der besiddes af personer, der er ansvarlige for uretmæssig tilegnelse af statens midler, eftersom det dels ikke er godtgjort, at begrebet uretmæssig tilegnelse af statens midler i forhold til den omhandlede stats strafferet dækker begrebet hvidvaskning af penge, og den definition af hvidvaskning af penge, der fremgår af artikel 1, stk. 2, i direktiv 2005/60 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme, dels ikke svarer til de blotte handlinger, der gør det muligt at fortie den ulovlige oprindelse af aktiver, der stammer fra uretmæssige tilegnelser af statens midler. En sådan gennemførelsesafgørelse kan ikke anses for at være fastlagt i lovgivningen som omhandlet i artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

(jf. præmis 75, 78-81, 91 og 93-96)