ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Den kompetente myndighed kan trods de dokumenter, som eksportøren har fremlagt i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 615/98 af 18. marts 1998 om særlige gennemførelsesbestemmelser for ordningen med eksportrestitutioner for så vidt angår kvægs velfærd under transport, skønne, at direktiv 91/628/EØF om beskyttelse af dyr under transport, som ændret ved direktiv 95/29, ikke er blevet overholdt i overensstemmelse med nævnte forordnings artikel 5, stk. 3. Den kompetente myndighed kan dog kun drage denne konklusion på grundlag af de dokumenter, der er nævnt i artikel 5 i forordning nr. 615/98, de rapporter vedrørende dyrenes sundhed, som er nævnt i samme forordnings artikel 4, eller på grundlag af andre objektive oplysninger af betydning for dyrenes velfærd, som rejser tvivl om de af eksportøren fremlagte dokumenter, idet denne i givet fald har bevisbyrden for, at de oplysninger, som den kompetente myndighed påberåber sig til støtte for, at direktiv 91/628, ikke er blevet overholdt, er irrelevante.

Den kompetente myndighed kan i medfør af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 615/98 om særlige gennemførelsesbestemmelser for ordningen med eksportrestitutioner for så vidt angår kvægs velfærd under transport afslå at udbetale eksportrestitutionen på grund af tilsidesættelsen af bestemmelserne i direktiv 91/628 om beskyttelse af dyrs sundhed under transport, som ændret ved direktiv 95/29, selv om der ikke foreligger oplysninger, der gør det muligt at fastslå, at de transporterede dyrs velfærd konkret har lidt skade.

Det fremgår således, at fællesskabslovgiver har antaget på grundlag af videnskabelige og veterinære undersøgelser samt vurderinger vedrørende anvendelsen af fællesskabslovgivningen på området for beskyttelse af dyr, at disses velfærd kan lide skade og ikke længere kan sikres, såfremt bestemmelserne i direktiv 91/628 om dyrs sundhed tilsidesættes. En sådan opfattelse forekommer i øvrigt fuldt ud begrundet under hensyn til, at det ikke altid er muligt i praksis for den kompetente myndighed at fastslå, at dyrene konkret er blevet påført lidelser eller kommet til skade på grund af tilsidesættelsen af disse bestemmelser.

(jf. præmis 48, 49 og 52 samt domskonkl. 2)
Foranstaltninger, der indeholder nærmere bestemmelser for, hvorledes eneret til at dække begivenheder af væsentlig samfundsmæssig interesse kan udøves, og som er truffet af en medlemsstat og godkendt ved en beslutning fra Kommissionen, hvori det fastslås, at foranstaltningerne er forenelige med fællesskabsretten, pålægger nævnte tv-spredningsforetagender en vis række begrænsninger. I det omfang disse begrænsninger vedrører de betingelser, som gælder for disse foretagender ved deres erhvervelse af tv-rettighederne til angivne begivenheder fra indehaveren af de eksklusive tv-rettigheder, har de foranstaltninger, der er truffet af denne medlemsstat, og den beslutning, hvorved foranstaltningerne godkendes, til virkning, at rettigheder, der indehaves af et selskab, der har erhvervet tv-rettigheder, møder begrænsninger, der ikke eksisterede på det tidspunkt, hvor selskabet erhvervede disse rettigheder, og som gør det vanskeligere at udnytte disse. En sådan beslutning fra Kommissionen berører således umiddelbart retsstillingen for indehaveren af disse rettigheder. Endvidere skyldes den skade, der er tilføjet nævnte indehavers retsstilling, blot kravet om at nå det resultat, der er fastsat i disse foranstaltninger og i Kommissionens beslutning, uden at de nationale myndigheder har noget skøn med hensyn til gennemførelsen af dette resultat, der vil kunne påvirke denne situation.

(jf. præmis 50-52, 59, 62 og 63)
1)

Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 43 EF og 49 EF om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser samt de tilsvarende bestemmelser i aftalen af 2. maj 1992 om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, dvs. aftalens artikel 31 og 36, idet det har opretholdt en ordning med fradrag for udgifter i forbindelse med forskning, udvikling og teknologisk innovation, som er mindre fordelagtig for udgifter, der afholdes i udlandet, end for udgifter, der afholdes i Spanien, idet en sådan ordning følger af bestemmelserne i artikel 35 i lov om selskabsskat, som ændret ved kongeligt lovdekret nr. 4/2004 af 5. marts 2004.
Fastsættelsen af metoder og kriterier med henblik på fordelingen af indgående moms mellem økonomisk virksomhed og ikke-økonomisk virksomhed, jf. sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, henhører under medlemsstaternes skønsbeføjelse, idet medlemsstaterne under udøvelsen af denne beføjelse skal tage hensyn til dette direktivs formål og opbygning og herved fastsætte en beregningsmetode, som objektivt afspejler, hvilken del af de forudgående udgifter der reelt skal henføres til hver af disse to former for virksomhed.

Medlemsstaterne er beføjede til i givet fald at anvende en fordelingsnøgle baseret på investeringens art eller en fordelingsnøgle baseret på transaktionens art eller enhver anden egnet fordelingsnøgle uden at være forpligtede til kun at anvende en enkelt af disse metoder.

(jf. præmis 38 og 39 samt domskonkl. 2)
Sag C-285/06

Heinrich Stefan Schneider

mod

Land Rheinland-Pfalz

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)

»Landbrug — forordning (EF) nr. 1493/1999 og nr. 753/2002 — den fælles markedsordning for vin — beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter — beskyttelse af traditionelle betegnelser — oversættelse til et andet sprog — anvendelse på vine hidrørende fra en anden produktionsmedlemsstat«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat V. Trstenjak fremsat den 25. oktober 2007 I - 1504

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 13. marts 2008 I - 1535

Sammendrag af dom

Artikel 47, stk. 2, litra c), i forordning nr. 1493/1999 om den fælles markedsordning for vin, sammenholdt med afsnit B, nr. 3, i bilag VII til denne forordning og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 753/2002 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1493/1999 for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter, som ændret ved forordning nr. 1512/2005, skal fortolkes således, at anvendelsen af en angivelse, som vedrører en produktions-, fremstillings- eller lagringsmetode eller en vins kvalitet, kun er lovlig i henhold til disse bestemmelser, såfremt denne angivelse ikke hos de personer, til hvem den er rettet, vil kunne skabe en risiko for forveksling mellem nævnte angivelse og de supplerende traditionelle udtryk, der er omhandlet i punkt B, nr. 1, litra b), femte led, i nævnte bilag VII, og i artikel 23 i forordning nr. 753/2002. Det tilkommer den forelæggende ret at bedømme, om de i hovedsagen omhandlede benævnelser kan skabe en sådan risiko. (jf. præmis 28, 29, 31 og 32 samt domskonkl. 1)

Artikel 24, stk. 2, litra a), i forordning nr. 753/2002 om visse gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1493/1999 for så vidt angår beskrivelse, betegnelse, præsentation og beskyttelse af visse vinprodukter, som ændret ved forordning nr. 1512/2005, skal fortolkes således, at der kan være tale om uretmæssig efterligning eller antydning af et traditionelt udtryk som omhandlet i denne bestemmelse, såfremt det pågældende udtryk er oversat til et andet sprog end det, hvori udtrykket er angivet i bilag III til forordningen, såfremt denne oversættelse vil kunne skabe forveksling eller vildlede de personer, til hvem den er rettet. Det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet i den sag, den er blevet forelagt. (jf. præmis 39, 43 og 44 samt domskonkl. 2)
Forenede sager C-287/06 — C-292/06

Deutsche Post AG m.fl.

mod

Bundesrepublik Deutschland

(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Köln)

»Posttjenester — direktiv 97/67/EF — område forbeholdt en befordringspligtig posttjenestevirksomhed — særlige takster ved erhvervskunders indlevering af mindstemængder af forsorterede forsendelser til særlige indleveringssteder — afslag på sådanne takster til konsolidatorer, der erhvervsmæssigt og i eget navn indsamler forsendelser fra flere afsendere«

Domstolens dom (Første Afdeling) af 6. marts 2008 I - 1245

Sammendrag af dom

Fri udveksling af tjenesteydelser – posttjenester i Fællesskabet – direktiv 97/67 – tjenester forbeholdt befordringspligtig posttjenestevirksomhed

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67, art. 12, femte led)

Artikel 12, femte led, i direktiv 97/67 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved direktiv 2002/39, der pålægger medlemsstaterne at træffe foranstaltninger, der sikrer, at taksterne for hver ydelse, der omfattes af befordringspligten, respekterer gennemsigtighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling og bestemmer, at disse takster i lighed med de dertil knyttede betingelser skal gælde ens både over for forskellige kunder og i forholdet mellem kunder og de befordringspligtige virksomheders ligestillede tjenesteelementer, skal fortolkes således, at det er til hinder for, at det nægtes virksomheder, der erhvervsmæssigt og i eget navn indsamler postforsendelser fra flere afsendere, de særlige takster, som en national befordringspligtig posttjenestevirksomhed på området for sin eksklusive licens indrømmer erhvervskunder ved indlevering af mindstemængder af forsorterede brevforsendelser til brevcentre.

Aktiviteter såsom konsolidatorers indsamling af brevforsendelser hos forskellige afsendere, forsortering af disse brevforsendelser samt transport af disse til indleveringssteder henhører ikke under det område, der kan være forbeholdt den befordringspligtige posttjenestevirksomhed i medfør af artikel 7, stk. 1, i direktiv 97/67, hvorefter denne bestemmelse ikke kan påberåbes med henblik på at begrunde en behandling af de pågældende konsolidatorer, der er forskellig fra den behandling, som udøves over for den pågældende virksomheds erhvervskunder.

Selv om det er korrekt, at artikel 12, femte led, i direktiv 97/67 ikke tager stilling til spørgsmålet, om en befordringspligtig posttjenestevirksomhed skal eller ikke skal indrømme adgang til postnettet på andre betingelser og på andre punkter end dem, der gælder for traditionel brevforsendelsestjeneste, fremgår det imidlertid af ordlyden af den pågældende bestemmelse, at den pålægger medlemsstaterne en streng forpligtelse til at overholde gennemsigtighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling i det tilfælde, hvor en sådan adgang til særlige takster rent faktisk indrømmes af denne tjenesteyder.

(jf. præmis 27, 28, 31, 35, 41 og 44 samt domskonkl.)
Sag C-446/06

A.G. Winkel

mod

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven)

»Oksekød — fælles markedsordning — forordning (EF) nr. 1254/1999 — artikel 3, litra f) — tildeling af ammekopræmie — betingelser svarende til sædvanlig opdrætspraksis«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat Y. Bot fremsat den 6. december 2007 I - 1169

Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 28. februar 2008 I - 1181

Sammendrag af dom

Landbrug – fælles markedsordning – oksekød – præmie for opretholdelse af besætninger af ammekøer

[Rådets forordning nr. 1254/1999, art. 3, litra f)]

Artikel 3, litra f), i forordning nr. 1254/1999 om den fælles markedsordning for oksekød, som ændret ved forordning nr. 1512/2001, er ikke til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter retten til ammekopræmie forudsætter, at betingelser svarende til sædvanlig opdrætspraksis, hvorved der kræves dels en vis kælvningshyppighed, dels at kalven er blevet ammet af sin moder i en periode på fire måneder fra fødslen, er opfyldt.

I mangel af en præcis definition af begrebet ammekøer i forordning nr. 2342/1999 om gennemførelsesbestemmelser for forordning nr. 1254/1999 er det tilladt medlemsstaterne med henblik på at fastslå betingelserne for præmieberettigelse og at kontrollere, at ansøgningerne om præmie vedrører berettigede dyr i overensstemmelse med formålene med disse forordninger, samt forordning nr. 2419/2001 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF-støtteordninger, der indførtes ved forordning nr. 3508/92, at foretage præciseringer af nævnte begreb på grundlag af sædvanlig opdrætspraksis på deres område.

Fremgangsmåden med anvendelse af betingelser for så vidt angår den enkelte ko i stedet for hele besætningen styrker desuden på grund af sin klarhed retssikkerheden og virker befordrende på de kompetente nationale myndigheders kontrol med præmieansøgningernes forskriftsmæssighed. Den er således i princippet ikke i strid med nævnte forordning.

(jf. præmis 41, 45 og 49 samt domskonkl.)
Direktiv 92/85 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere, som er gravide, som lige har født, eller som ammer, og navnlig forbuddet mod afskedigelse af gravide arbejdstagere i direktivets artikel 10, nr. 1, skal fortolkes således, at de ikke omfatter en kvindelig arbejdstager, som undergår en in vitro-befrugtning, når befrugtningen af arbejdstagerens æg med hendes partners sædceller allerede har fundet sted på tidspunktet for meddelelsen af afskedigelsen, således at der findes in vitro-befrugtede æg, men disse imidlertid endnu ikke er blevet sat op i kvindens livmoder.

I denne henseende kan den beskyttelse, der er indført ved artikel 10 i direktiv 92/85, af retssikkerhedsmæssige grunde ikke udvides til at omfatte en sådan arbejdstager. De pågældende æg, før de opsættes i den berørte kvindes livmoder, kan nemlig i visse medlemsstater opbevares i en kortere eller længere periode, og de i sagen omhandlede nationale bestemmelser giver i denne henseende mulighed for at opbevare de befrugtede æg i en periode på maksimalt ti år. At anvende beskyttelsen mod afskedigelse i artikel 10 i direktiv 92/85 på en arbejdstager før opsætningen af de befrugtede æg kunne således få den konsekvens, at den pågældende arbejdstager blev omfattet af beskyttelsen, selv om opsætningen af en eller anden grund blev udsat i flere år, eller der blev givet endelig afkald herpå, såfremt in vitro-befrugtningen blot var iværksat som en sikkerhedsforanstaltning.

(jf. præmis 41, 42 og 53 samt domskonkl.)
De grunde, der er anført i 19. og 24. betragtning til direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne, har under hensyntagen til den politiske betydning, det har, at et land udpeges som et sikkert oprindelsesland, og de følger, som betydningen af begrebet sikkert tredjeland kan få for asylansøgere, til formål at begrunde høring af Parlamentet vedrørende udfærdigelsen af listerne over sikre lande og de ændringer, der skal foretages heraf, og ikke at give en passende begrundelse for, at en gennemførelsesbeføjelse, som har specifik karakter, skal forbeholdes Rådet.

Når der på fællesskabsplan skal træffes gennemførelsesforanstaltninger vedrørende en basisretsakt, tilkommer det sædvanligvis Kommissionen at udøve denne kompetence i henhold til artikel 202 EF. Rådet har pligt til behørigt under hensyn til arten og indholdet af den basisretsakt, der skal gennemføres, at begrunde en undtagelse til reglen.

At indrømme en institution muligheden for at indføre afledte retsgrundlag, uanset om der sker en skærpelse eller lempelse af kravene til vedtagelsen af en retsakt, svarer til at tilkende institutionen en lovgivningsbeføjelse, som går ud over, hvad der er fastsat ved traktaten. Det indebærer endvidere, at institutionen gives mulighed for at krænke princippet om institutionel ligevægt, som sikrer, at hver enkelt institution udøver sine beføjelser under hensyntagen til de øvrige institutioners beføjelser.

Med henblik på at fastslå, om vedtagelse eller ændring af listerne over sikre lande ved lov eller den eventuelle beslutning om at anvende artikel 202, tredje led, EF, i form af delegation eller med forbehold for gennemførelsesbeføjelsen, henhører under artikel 67, stk. 1 eller 5, EF, skal det vurderes, om Rådet med vedtagelsen af direktiv 2005/85 om minimumsstandarder for procedurer for tildeling og fratagelse af flygtningestatus i medlemsstaterne har vedtaget fællesskabsbestemmelser, som fastlægger fælles regler og grundlæggende principper for de områder, som omhandles i artikel 63, stk. 1, nr. 1, EF og artikel 63, stk. 1, nr. 2, litra a), EF.

Eftersom direktiv 2005/85 fastsætter detaljerede kriterier for den efterfølgende udarbejdelse af lister over sikre lande, har Rådet ved nævnte retsakt vedtaget »fællesskabsbestemmelser, som fastlægger fælles regler og grundlæggende principper« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 67, stk. 5, første led, EF, således at den fælles beslutningsprocedure skal finde anvendelse.

(jf. præmis 63, 65 og 66)
Uanset at der eksisterer en vis overlapning i anvendelsesområderne for de absolutte hindringer for registrering af et varemærke som nævnt i artikel 7, stk. 1, litra b)-d), i forordning nr. 40/94 om EF-varemærker, følger det ikke desto mindre af fast retspraksis, at alle de registreringshindringer, der er nævnt i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 40/94, indbyrdes er uafhængige og kræver en separat efterprøvelse. Desuden skal de nævnte registreringshindringer fortolkes i lyset af den almene interesse, der ligger til grund for hver enkelt af dem, og den almene interesse, der tages i betragtning ved efterprøvelsen af de enkelte registreringshindringer, kan eller skal afspejle forskellige overvejelser, alt efter hvilken registreringshindring der er tale om.

I denne forbindelse er den almene interesse, der ligger til grund for artikel 7, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, åbenbart sammenfaldende med varemærkets væsentligste funktion, der er at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, som er omfattet af varemærket, over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse.

Et varemærkes særpræg kan således ikke bedømmes udelukkende ved at foretage en analyse af varemærkets beskrivende karakter som omhandlet i artikel 7, stk. 1, litra c), uden nogen individuel efterprøvelse af registreringshindringen i samme forordnings artikel 7, stk. 1, litra b). En sådan efterprøvelse undlader nemlig at inddrage hensynet til den almene interesse, som sidstnævnte bestemmelse specifikt tilsigter at beskytte, nemlig at garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, som er omfattet af varemærket.

Mens kriteriet, hvorefter et varemærke, der er sammensat af beskrivende bestanddele, ville kunne opfylde registreringsbetingelserne i det omfang, ordet er blevet en del af daglig sprogbrug og heri har fået sin egen betydning, desuden er relevant inden for rammerne af artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 40/94, finder det ingen anvendelse ved fortolkningen af forordningens artikel 7, stk. 1, litra b). Uanset at dette kriterium således gør det muligt at udelukke brugen af et varemærke til at beskrive en vare eller tjenesteydelse, gør kriteriet det dog ikke muligt at fastslå, hvorvidt et varemærke over for forbrugeren eller den endelige bruger kan garantere oprindelsen af varen eller tjenesteydelsen, som er omfattet af varemærket.

(jf. præmis 54-56, 58, 59, 61 og 62)
Selv om fællesskabsordningen vedrørende tildeling af støtte og præmier ikke udtrykkeligt forpligter medlemsstaterne til at indføre overvågnings- og kontrolforanstaltninger, som de af Kommissionen anførte, ved afslutning af EUGFL-regnskaber, og nedsætte det areal, der skal tages i betragtning ved støttens beregning, når det anmeldte areal er større end det, der er indlæst i systemet for geografisk informationssystemteknik (GIS), forholder det sig ikke desto mindre således, at denne forpligtelse alt efter omstændighederne kan fremgå forudsætningsvis af den omstændighed, at det efter den pågældende ordning påhviler medlemsstaterne at indføre et effektivt kontrol- og overvågningssystem.

For det første er den administrative kontrol og kontrol på stedet af fællesskabslovgiver fastlagt som to kontrolmuligheder, der ganske vist adskiller sig fra hinanden, men også skal supplere hinanden. For det andet skal den administrative kontrol, som ligger forud for kontrol på stedet, foretages på en sådan måde, at de nationale myndigheder kan drage de mulige konklusioner med hensyn til, hvorvidt det er sikkert eller tvivlsomt, om betingelserne for tildeling af støtte og præmier er opfyldt. I mangel af kontrol på stedet eller nogen anden supplerende kontrol ville hverken de anmeldte arealer eller dem, der hidrører fra GIS, kunne bekræftes som nøjagtige. Således kan den mellem disse to oplysningskilder indbyrdes modstrid udgøre en afvigelse, der tyder på en risiko for tab for EUGFL, som medfører, at den omhandlede medlemsstat skal vedtage kontrolforanstaltninger vedrørende enten kontrol på stedet eller en anden supplerende kontrol.

(jf. præmis 68, 70, 72, 73 og 75)
Sag C-456/06

Peek & Cloppenburg KG

mod

Cassina SpA

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof)

»Ophavsret — direktiv 2001/29/EF — artikel 4, stk. 1 — spredning til almenheden ved salg eller på anden måde af det originale værk eller et eksemplar heraf — brug af reproduktioner af ophavsretligt beskyttede møbler som udstillingsinventar i et salgslokale og som dekoration i et udstillingsvindue — ingen overdragelse af ejendomsretten hertil eller besiddelsen heraf«

Forslag til afgørelse fra generaladvokat E. Sharpston fremsat den 17. januar 2008 I - 2733

Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 17. april 2008 I - 2750

Sammendrag af dom

Tilnærmelse af lovgivningerne – ophavsret og beslægtede rettigheder – direktiv 2001/29 – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – spredningsretten

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29, art. 4, stk. 1)

Begrebet spredning til almenheden på anden måde end ved salg af det originale værk eller et eksemplar heraf, som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet, indebærer udelukkende en overdragelse af ejendomsretten over den pågældende genstand. Følgelig udgør den omstændighed, at almenheden gives mulighed for at gøre brug af reproduktioner af et ophavsretligt beskyttet værk, eller at disse reproduktioner fremvises offentligt, men uden at der gives mulighed for at gøre brug af reproduktionerne, ikke en sådan form for spredning.

Begrebet spredning »ved salg eller på anden måde« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 skal nemlig fortolkes i lyset af definitionerne i traktaten om ophavsret inden for Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) og i WIPO-traktaten om fremførelser og fonogrammer, eftersom direktivet har til formål på fællesskabsniveau at gennemføre de forpligtelser, der i henhold til disse traktater påhviler Fællesskabet. Disse traktater forbinder imidlertid udelukkende begrebet udbredelse med overdragelsen af ejendomsretten.

En fortolkning af de bestemmelser, der vedrører udtømningen af spredningsretten i traktaten om ophavsret og i direktiv 2001/29, fører til samme konklusion. Da artikel 4, stk. 2, i direktivet således fastsætter, at spredningsretten udtømmes ved det første salg eller anden overdragelse af ejendomsretten over genstanden, skal udtrykket »på anden måde« i artikel 4, stk. 1, fortolkes på samme måde, da de to bestemmelser udgør en helhed.

Disse konklusioner anfægtes ikke af 9.-11. betragtning til direktiv 2001/29, hvorefter udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret bør være et højt beskyttelsesniveau, ophavsmændene bør modtage et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og beskyttelsesordningen for ophavsret skal være effektiv og rigoristisk. Denne beskyttelse kan nemlig kun gennemføres inden for de rammer, som fællesskabslovgiver har udstukket.

(jf. præmis 31-38 og 41 samt domskonkl.)