ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 230/22

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landesgericht Klagenfurt (Østrig) den 30. april 2019 — Verein für Konsumenteninformation mod Volkswagen AG

(Sag C-343/19)

(2019/C 230/27)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Landesgericht Klagenfurt

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Verein für Konsumenteninformation

Sagsøgt: Volkswagen AG

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1215/2012 (1) af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område fortolkes således, at det sted i en medlemsstat, hvor en skade er indtrådt, i en situation som den i hovedsagen omhandlede kan anses for »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået«, når skaden udelukkende består i et formuetab, som en direkte følge af en ansvarspådragende handling, der er foretaget i en anden medlemsstat?

(1) EUT 2012, L 351, s. 1.
1)

Hæfter en person (herefter »P«), som er i fysisk besiddelse af punktafgiftspligtige varer på et tidspunkt, hvor disse varer bliver punktafgiftspligtige i medlemsstat B, for punktafgiften i medfør af artikel 33, stk. 3, i direktiv 2008/118/EF (1) under omstændigheder, hvor personen: a. ikke har nogen retlig interesse eller interesse som den egentlige ejer i de punktafgiftspligtige varer b. transporterede de punktafgiftspligtige varer mod et vederlag på andres vegne mellem medlemsstat A og medlemsstat B, og c. vidste, at de varer, som han var i besiddelse af, var punktafgiftspligtige varer, men ikke vidste og havde ikke grund til at have mistanke om, at varerne var blevet punktafgiftspligtige i medlemsstat B på eller før det tidspunkt, hvor de blev afgiftspligtige?
2)

Kræver EU-retten i sig selv, at en ret i en medlemsstat (der ikke er Rumænien), hvor der er anlagt et søgsmål til prøvelse af en sag om tvangsfuldbyrdelse af en ICSID-voldgiftskendelse, som har retskraft ifølge de i denne medlemsstat gældende nationale procedureregler, ser bort fra kendelsen alene med den begrundelse, at tvangsfuldbyrdelse af denne kendelse — i medfør af en ikke-endelig afgørelse fra Europa-Kommissionen, som er vedtaget efter kendelsen — anses for at være i strid med de europæiske regler om statsstøtte?
1)

Skal artikel 1, stk. 2, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF (1) af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter fortolkes således, at modellen med den ansvarlige kommune, således som den optræder i den i denne sag omhandlede samarbejdsaftale mellem kommuner, opfylder betingelserne for en overdragelse af kompetence, som ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde (C-51/15, Remondis) eller for et horisontalt samarbejde, som ikke er underlagt udbudspligten (C-386/11, Piepenbrock), eller foreligger der i den foreliggende sag et yderligere, tredje tilfælde?
b)

Er de omstændigheder, som i opfordringen til at afgive tilbud er anført som begrundelse for klausulen, og som omhandler konkurrencesituationen inden for linjebustrafik i regionen Helsinki og mindskelse af den driftsrisiko, som overtagelse af et stort trafikvolumen samt gennemførelse af trafik på ændrede linjer medfører for trafiktjenestens kvalitet, relevante for bedømmelsen af, om en begrænsningsklausul som den i hovedsagen omhandlede er lovlig?
Appel iværksat den 16. maj 2019 af Hamas til prøvelse af dom afsagt af Retten (Første Udvidede Afdeling) den 6. marts 2019 i sag T-289/15, Hamas mod Rådet

(Sag C-386/19 P)

(2019/C 220/33)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Hamas (ved avocate L. Glock)

De andre parter i appelsagen: Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Kommissionen

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom af 6. marts 2019, Hamas mod Rådet, T-289/15, ophæves.

— Domstolen træffer endelig afgørelse vedrørende de spørgsmål, der er genstand for appellen.

— Rådet tilpligtes at betale samtlige sagsomkostninger for Retten og Domstolen.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten har påberåbt sig fire anbringender til støtte for sin appel.

For det første har Retten ved at fastslå, at de faktiske omstændigheder, der er gengivet i punkt 15 i bilag A og i punkt 17 i bilag B i begrundelsen for retsakterne af marts 2015, er påberåbt selvstændigt af Rådet, gengivet sagsakterne forkert, erstattet de grunde, der er anført af ophavsmanden til de appellerede retsakter med sine egne og frataget appellanten muligheden for at forberede sit forsvar.

For det andet har Retten tilsidesat artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931 ved at medgive, at en afgørelse truffet af en administrativ myndighed var truffet af en kompetent myndighed som omhandlet i denne bestemmelse, selv om den aldrig havde været genstand for domstolsprøvelse.

For det tredje har Retten tilsidesat artikel 1, stk. 4, i fælles holdning 2001/931, artikel 296 TEUF og appellantens ret til forsvar og ret til en effektiv domstolsbeskyttelse ved at fastslå, at den britiske afgørelse var en afgørelse om domfældelse, og at Rådet derfor var forpligtet til i videst muligt omfang at henholde sig til det skøn, som den myndighed, der havde truffet afgørelsen, havde foretaget.

For det fjerde har Retten ved at fastslå, at Hamas og Hamas IDQ var en enkelt enhed, tilsidesat bevisbyrdereglerne, tilladt Rådet at tilpasse sine grunde under sagens behandling, taget hensyn til beviser uden at efterprøve, om de var relevante, tilsidesat den kontradiktoriske karakter af retsforhandlingerne vedrørende de faktiske omstændigheder, gengivet sagsakterne forkert og tilsidesat princippet om sagernes uafhængighed.
Appel iværksat den 15. april 2019 af Boudewijn Schokker til prøvelse af kendelse afsagt af Retten (Ottende Afdeling) den 8. februar 2019 i sag T-817/17, Schokker mod AESA

(Sag C-310/19 P)

(2019/C 255/25)

Processprog: fransk

Parter

Appellant: Boudewijn Schokker (ved avocats T. Martin og S. Orlandi)

Den anden part i appelsagen: Den Europæiske Unions Luftfartssikkerhedsagentur (EASA)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Annullation af kendelse afsagt den 8. februar 2019 i sag T-817/17, Schokker mod AESA.

— Sagen hjemvises til Retten

— Afgørelsen om appelsagens omkostninger udsættes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Ifølge appellanten begik Retten, for det første, en retlig fejl, ved at frifinde appelindstævnte med en begrundelse, som Retten fremførte ex officio og fejlagtigt kvalificerede som »åbenbar«. Retten tilsidesatte således artikel 126 i Rettens procesreglement og appellantens ret til forsvar.

Appellanten har, for det andet, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at det ville være irrelevant at efterprøve grundene til tilbagetrækningen af det omtvistede ansættelsestilbud, da et ansættelsestilbud under alle omstændigheder altid ville kunne tilbagetrækkes på et hvilket som helst tidspunkt og uden nogen betingelser.
2)

Skal artikel 2 sammenholdt med artikel 4, stk. 3, i traktaten om Den Europæiske Union fortolkes således, at forpligtelsen for Rumænien til at overholde kravene i de rapporter, der er udarbejdet inden for rammerne af MSK, som er oprettet ved Kommissionens afgørelse 2006/928/EF af 13. december 2006, er omfattet af medlemsstatens forpligtelse til at overholde retsstatsprincipperne, herunder for så vidt angår en forfatningsdomstols — et politisk-retslig organ — undladelse af at intervenere med henblik på at fortolke loven og fastlægge de konkrete og obligatoriske måder, hvorpå domstolene skal anvende den, hvilket henhører under den retslige myndigheds enekompetence, og med henblik på at indføre ny lovgivning, hvilket henhører under den lovgivende myndigheds enekompetence? Kræver EU-retten, at virkningerne af en sådan afgørelse truffet af en forfatningsdomstol fjernes? Er EU-retten til hinder for en national retsregel, der regulerer det disciplinære ansvar for den dommer, der undlader at anvende den afgørelse, der er truffet af Curtea Constituțională (forfatningsdomstolen), i forbindelse med det rejste spørgsmål?
4)

Er princippet om domstolenes uafhængighed, der er fastsat i artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som fortolket i Den Europæiske Unions Domstols praksis (dom (Store Afdeling) af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C-64/16, EU:C:2018:117), til hinder for, at der oprettes en afdeling for efterforskning af overtrædelser begået inden for retsvæsenet i tilknytning til anklagemyndigheden ved Înalta Curte de Casație și Justiție, henset til reglerne for udnævnelse/afsættelse af de anklagere, der er ansat i denne afdeling, reglerne for udøvelse af funktioner i forbindelse med denne afdeling samt den måde, hvorpå kompetencen fastlægges, herunder det begrænsede antal stillinger i denne afdeling?
—

Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13, stk. 2, i direktivet om bygningers energimæssige ydeevne (1), idet den har begrænset kravet om, at den energimæssige ydeevne skal vises, til kun at gælde for bygninger, der ejes eller anvendes af den offentlige forvaltning.
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal du travail francophone de Bruxelles (Belgien) den 21. maj 2019 — PN, QO, RP, SQ og TR mod Centre public d’action sociale d’Anderlecht (CPAS)

(Sag C-394/19)

(2019/C 246/14)

Processprog: fransk

Den forelæggende ret

Tribunal du travail francophone de Bruxelles

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: PN, QO, RP, SQ og TR

Sagsøgt: Centre public d’action sociale d’Anderlecht (CPAS)

Præjudicielt spørgsmål

Skal princippet om fællesskabsrettens fulde virkning og beskyttelse, som defineret i Francovich-dommen og i dommen i sagen Brasserie du pêcheur, og direktiv 2004/38/EF (1), fortolkes således, at det, i en situation, hvor en udlænding er frataget retten til ophold uden en forudgående proportionalitetstest som følge af en ukorrekt gennemførelse i national ret, pålægges medlemsstaten at dække sagsøgerens basale behov, ud over lægelige behov, inden for rammerne af sin sociale bistandsordning, indtil der er truffet afgørelse om vedkommendes opholdssituation under overholdelse af EU-retten?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77).
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Berlin (Tyskland) den 19. april 2019 — Ingredion Germany GmbH mod Bundesrepublik Deutschland

(Sag C-320/19)

(2019/C 246/10)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Verwaltungsgericht Berlin

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ingredion Germany GmbH

Sagsøgt: Bundesrepublik Deutschland

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 18, stk. 1, litra c), stk. 2, andet afsnit, i Kommissionens afgørelse 2011/278/EU (1), sammenholdt med artikel 3h, artikel 10a i direktiv 2003/87/EF (2), fortolkes således, at den kapacitetsudnyttelsesfaktor, der gælder for det brændstofrelaterede aktivitetsfaktor, for nytilkomne er begrænset til en værdi på under 100 %?

(1) Kommissionens afgørelse af 27.4.2011 om fastlæggelse af midlertidige EU-regler for harmoniseret gratistildeling af emissionskvoter i henhold til artikel 10a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF (EUT 2011, L 130, s. 1).

(2) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/87/EF af 13.10.2003 om en ordning for handel med kvoter for drivhusgasemissioner i Fællesskabet og om ændring af Rådets direktiv 96/61/EF (EUT 2003, L 275, s. 32).
Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF (1) af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår — i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom — der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Amtsgericht Düsseldorf (Tyskland) den 26. februar 2019 — Flightright GmbH mod Eurowings GmbH

(Sag C-180/19)

(2019/C 246/04)

Processprog: tysk

Den forelæggende ret

Amtsgericht Düsseldorf

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Flightright GmbH

Sagsøgt: Eurowings GmbH

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7, stk. 1, i forordning (EF) nr. 261/2004 (1) fortolkes således, at den distance, der er afgørende for kompensationen, skal beregnes ud fra den samlede rejses længde?

Skal (idet det forudsættes, at forordningen finder anvendelse på den berørte del af rejsen) begrebet »flyvning« altså fortolkes således, at det i forbindelse med reservationer, hvor flypassagerer kun når deres endelige bestemmelsessted med mellemlanding og i givet fald omstigning til en anden flyvemaskine, kun omfatter den strækning, hvor forsinkelsen faktisk er indtrådt, eller skal begrebet »flyvning« i et sådant tilfælde fortolkes således, at det er den samlede transportstrækning fra det første startsted til det endelige bestemmelsessted, der er afgørende for distancen?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 261/2004 af 11.2.2004 om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser og om ophævelse af forordning (EØF) nr. 295/91 (EUT 2004, L 46, s. 1).
2)

Såfremt det første spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i forordning nr. 1924/2006 regulerer bevisbyrden, påhviler bevisbyrden da den virksomhed, som anvender en bestemt sundhedsanprisning, eller den myndighed, som til den nationale domstol indgiver begæring om, at denne forbyder virksomheden fortsat at anvende anprisningen?
1)

Skal artikel 52, stk. 6), litra a), sammenholdt med artikel 54, stk. 1, i direktiv (EU) 2015/2366 (1) (betalingstjenestedirektivet), hvorefter betalingstjenestebrugeren anses for at have godkendt en foreslået ændring af betingelserne i rammeaftalen, medmindre vedkommende over for betalingstjenesteudbyderen har afvist ændringen inden den foreslåede ikrafttrædelsesdato, fortolkes således, at der også i forhold til en forbruger kan aftales en godkendelsesfiktion, der skal gælde fuldstændig ubegrænset for alle tænkelige betingelser i rammeaftalen?
8)

Er det i strid med artikel 3 i direktiv 93/13 og med Domstolens praksis, at national retspraksis kan finde, at en forbruger per se skal vide, at det er finansinstitutternes sædvanlige praksis at opkræve et oprettelsesgebyr, og at det derfor ikke er nødvendigt for långiveren at fremlægge noget bevis for at godtgøre, at vilkåret var genstand for individuel forhandling, eller skal långiveren tværtimod i alle tilfælde godtgøre, at dette vilkår var genstand for individuel forhandling?
Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta (Spanien) den 27. marts 2019 — LG og PK mod Banco Bilbao Vizcaya Argentaria S.A.

(Sag C-259/19)

(2019/C 246/07)

Processprog: spansk

Den forelæggende ret

Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 6 de Ceuta

Parter i hovedsagen

Sagsøgere: LG og PK

Sagsøgt: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria S.A.

Præjudicielle spørgsmål

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (1), navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) i sine domme 44-49 af 23.1.2019 har fastsat et entydigt kriterium om, at kontraktvilkår — i forbrugeraftaler om lån mod pant i fast ejendom — der ikke er individuelt forhandlet, og som foreskriver, at samtlige udgifter ved stiftelse af lån mod pant i fast ejendom skal afholdes af låntageren, er urimelige, og at de forskellige udgifter, som er omfattet af det urimelige kontraktvilkår, der er erklæret ugyldigt, skal fordeles mellem den långivende bankenhed, som er den konciperende part, og låntageren, som er forbruger, med henblik på at begrænse tilbagebetalingen af de beløb, som er blevet betalt uretmæssigt i henhold til national lovgivning?

Er det med henblik på at sikre beskyttelsen af forbrugere og brugere og den EU-retspraksis, der uddyber denne beskyttelse, i henhold til Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, navnlig dettes artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, foreneligt med EU-retten, at Tribunal Supremo (øverste domstol) anlægger en udvidet fortolkning af et kontraktvilkår, som er ugyldigt, fordi det er urimeligt, når ophævelsen af vilkåret og virkningerne heraf ikke har indflydelse på, om låneaftalen mod pant i fast ejendom opretholdes?

(1) EFT 1993, L 95, s. 29.
Appel iværksat den 20. maj 2019 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 7. marts 2019 i sag T-837/16, Kongeriget Sverige mod Europa-Kommissionen

(Sag C-389/19 P)

(2019/C 246/13)

Processprog: svensk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved R. Lindenthal, K. Mifsud-Bonnici og G. Tolstoy, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Kongeriget Sverige, Kongeriget Danmark, Republikken Finland, Europa-Parlamentet og Det Europæiske Kemikalieagentur

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Dom afsagt af Retten (Femte Afdeling) den 7. marts 2019 i sag T-837/16, Kongeriget Sverige mod Europa-Kommissionen, ophæves, Kommissionen frifindes i søgsmålet i første instans og Kongeriget Sverige pålægges at betale sagsomkostningerne.

— Subsidiært hjemvises sagen til Retten til fornyet behandling, og afgørelsen om sagsomkostningerne i første instans og under appelsagen udsættes.

— Der træffes afgørelse om, at den anfægtede afgørelses retsvirkninger opretholdes.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellen vedrører den dom, som Retten (Femte Afdeling) afsagde den 7. marts 2019 i sag T-837/16. I denne dom erklærede Retten Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2016) 5644 final af 7. september 2016 om tilladelse til visse anvendelser af blysulfochromatgul og blychromatmolybdatsulfatrød, ugyldig, og forkastede Kommissionens påstand om, at afgørelsens retsvirkninger skulle opretholdes, indtil Kommissionen kunne foretage en fornyet undersøgelse af ansøgningen om godkendelse.

Kommissionen har fremført fire anbringender til støtte for sin appel.

Første anbringende: Retten begik i de domspræmisser, som vedrører de beviskrav, der skal løftes ved vurderingen af alternativerne, og navnlig i præmis 79, 81, 85, 86, 90 og 101, en åbenbar retlig fejl med hensyn til det beviskrav, der i henhold til artikel 60, stk. 4, finder anvendelse.

Andet anbringende: Retten begik konsekvent en åbenbar retlig fejl i sit ræsonnement og navnlig i præmis 86, 90 og 96, idet den fuldstændig så bort fra Kommissionens skønsmargen med hensyn til at fastsætte tærskelværdier for, hvad der teknisk og økonomisk er gennemførligt ved vurderingen af alternativer som omhandlet i artikel 60, stk. 4, og således anvendte et forkert kriterium ved domstolsprøvelsen, og greb ind i Kommissionens afvejning af sociale, økonomiske og tekniske hensyn.

Tredje anbringende: Retten begik en åbenbar retlig fejl i præmis 86, 97 og 98 med hensyn til den omtvistede afgørelse, idet den for det første ikke tog hensyn til, at der ikke var blevet givet tilladelse til anvendelser, hvor blypigments tekniske egenskaber ikke var nødvendige, og for det andet idet den beskrev betingelserne i den omtvistede afgørelse som om den gav udtryk for, at betingelsen om vurdering af alternativer, jf. artikel 60, stk. 4, ikke var opfyldt.

Fjerde anbringende: Domskonklusionens andet punkt, hvor Retten fastslog, at den omtvistede afgørelses virkninger ikke skulle opretholdes, bygger på en åbenbar retlig fejl i dommens præmis 112.
2)

Bevisbyrden i forbindelse med »tilstedeværelse ved indcheckningen« Såfremt det første spørgsmål, litra a) besvares bekræftende, dvs. såfremt artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004 finder anvendelse på et krav om kompensation fremsat af en passager, der har oplevet en forsinket flyafgang: Er betingelserne i artikel 3, stk. 2, litra a), forhåndsbetingelser, som forbrugeren skal opfylde for at kunne gøre forordningens anvendelse gældende, eller en grund til fritagelse af luftfartsselskabet, som giver det mulighed for at fremlægge passagerlisten med henblik på at godtgøre, at forbrugeren ikke var til stede ved indcheckningen »som foreskrevet og på det tidspunkt, der forud og skriftligt (herunder ved hjælp af elektroniske midler) er angivet af luftfartsselskabet, rejsearrangøren eller et autoriseret rejsebureau, eller, hvis der ikke er angivet noget tidspunkt, senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid« som fastsat i artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004, eftersom den elektroniske udvikling nu muliggør udstedelse af elektroniske boardingkort, der ikke findes i en fysisk form, fravær af enhver tidsstempling af papirboardingkort, fravær af enhver forpligtelse til at give fysisk fremmøde ved en indcheckningsskranke og den omstændighed, at kun luftfartsselskaberne er i besiddelse af alle oplysninger om registrering af passagererne, indtil indcheckningen er afsluttet? Såfremt det første spørgsmål, litra a) besvares bekræftende, dvs. såfremt artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004 finder anvendelse på et krav om kompensation fremsat af en passager, der har oplevet en forsinket flyafgang: Påhviler bevisbyrden i forbindelse med den faktiske tilstedeværelse af passageren, der optræder som sagsøger i retssagen, »som foreskrevet og på det tidspunkt, der forud og skriftligt (herunder ved hjælp af elektroniske midler) er angivet af luftfartsselskabet, rejsearrangøren eller et autoriseret rejsebureau eller, hvis der ikke er angivet noget tidspunkt, senest 45 minutter før den offentliggjorte afgangstid« fastsat i artikel 3, stk. 2, litra a), i forordning (EF) nr. 261/2004, udelukkende passageren henset til den teknologiske udvikling, der nu muliggør udstedelse af elektroniske boardingkort, der ikke findes i en fysisk form, den manglende tidsstempling af papirboardingkort, den manglende forpligtelse til at give fysisk fremmøde ved en indcheckningsskranke og den omstændighed, at kun luftfartsselskaberne er i besiddelse af alle oplysninger om registrering af passagererne, indtil indcheckningen er afsluttet?