ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Skal begrebet modkrav i artikel 6, nr. 3, i forordning nr. 44/2001 (1) fortolkes således, at det også omfatter et krav, som fremsættes i form af modkrav i henhold til national lovgivning, efter at en dom, der er afsagt i en procedure om sagsøgtes hovedkrav og der er blevet endelig og eksigibel, under en kassationsankesag er blevet ophævet, og samme sag er blevet hjemvist til førsteinstansretten til fornyet behandling, men sagsøgeren i sit modkrav baseret på uberettiget berigelse har anmodet om tilbagebetaling af det beløb, som sagsøgeren er blevet pålagt at betale i kraft af den dom, som er blevet afsagt i proceduren om sagsøgtes hovedkrav og efterfølgende er blevet ophævet?
2)

Såfremt det af spørgsmål 1 følger, at der er optjent ferietimer i den omtvistede periode, skal artikel 7 i direktiv 2003/88/EF da fortolkes således, at den er til hinder for en bestemmelse som Barps artikel 23, der bestemmer, at der ved udgangen af et optjeningsår kun kan overføres et begrænset antal ferietimer til det følgende år, og at det resterende antal ikke holdte ferietimer fortabes?
a)

Første del: Retten har begået en retlig fejl og har tilsidesat begrundelsespligten, navnlig for så vidt som den lagde til grund, at hver gang myndighederne pålægger visse virksomheder en lovmæssig eller forvaltningsretlig forpligtelse, skal de omkostninger, der er forbundet hermed, automatisk bæres af de pågældende virksomheder, uden at den offentlige myndighed på nogen måde kan ændre noget derved og dette uanset formålet med foranstaltningen og sammenhængen med udøvelsen af offentlige myndigheders prærogativer. Denne tilgang kan ikke tiltrædes, og Retten har ikke givet en forklaring på, hvorfor udgifterne til BSE-test udgjorde en byrde, som en virksomhed normalt skal bære. Retten har endvidere ikke opfyldt sin begrundelsespligt i henhold til artikel 36 sammenholdt med artikel 53 i statutten for Domstolen, idet den navnlig ikke har foretaget en behandling af sagsøgerens forskellige argumenter og henvisninger til fortilfælde i retspraksis eller ikke har anerkendt relevansen af disse.
2)

Er medlemsstaterne forpligtet til at anvende afrundingsreglen i artikel 175, stk. 1, i Rådets direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem, såfremt fradraget reguleres i henhold til artikel 184 ff. i direktiv 2006/112/EF, når pro rata-satsen som omhandlet i direktivets artikel 175, stk. 1, beregnes efter en af de særlige metoder i dette direktivs artikel 173, stk. 2, litra a), b), c) eller d), eller efter artikel 17, stk. 5, tredje afsnit, litra a), b), c) eller d), i Rådets sjette direktiv 77/388/EØF om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/7

Appel iværksat den 8. maj 2015 af Europa-Kommissionen til prøvelse af dom afsagt af Retten (Anden Afdeling) den 27. februar 2015 i sag T-188/12, Patrick Breyer mod Europa-Kommissionen

(Sag C-213/15 P)

(2015/C 245/10)

Processprog: tysk

Parter

Appellant: Europa-Kommissionen (ved P. Van Nuffel og H. Krämer, som befuldmægtigede)

De andre parter i appelsagen: Patrick Breyer, Republikken Finland og Kongeriget Sverige

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den appellerede dom ophæves.

— Der træffes endelig afgørelse i sagen, og søgsmålet forkastes.

— Sagsøgeren i første instans tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Europa-Kommissionen har med appellen nedlagt påstand om ophævelse af dom af 27. februar 2015 afsagt af Retten i sag T-188/12, Breyer mod Kommissionen, for så vidt som Retten annullerede Kommissionens afgørelse af 3. april 2012 om afslag på at give Patrick Breyer fuld aktindsigt i dokumenterne vedrørende Republikken Østrigs gennemførelse af direktiv 2006/24 (1) og i dokumenterne i den sag, der gav anledning til dom af 29. juli 2010, Kommissionen mod Østrig (2), i det omfang der i denne afgørelse blev givet afslag på aktindsigt i de indlæg, som Republikken Østrig havde indgivet i forbindelse med den nævnte sag.

Sagsøgeren støttede sit søgsmål med påstand om annullation af bl.a. den omtvistede afgørelse på et enkelt anbringende, hvormed sagsøgeren i det væsentlige gjorde gældende, at der forelå en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001 (3). Retten annullerede den omtvistede afgørelse i det omfang der for så vidt angår denne afgørelse blev givet afslag på aktindsigt i de indlæg, som Republikken Østrig havde indgivet i forbindelse med denne sag. Retten udtalte vedrørende det klagepunkt, der blev gjort gældende, at de omtvistede indlæg kan kvalificeres som dokumenter som omhandlet i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 1049/2001, sammenholdt med denne forordnings artikel 3, litra a), og følgelig henhører under denne forordnings anvendelsesområde, og at artikel 15, stk. 3, fjerde afsnit, TEUF ikke er til hinder for anvendelsen af forordning nr. 1049/2001 på de omtvistede indlæg på grund af deres særlige karakter.

Kommissionen har støttet sin appel på et enkelt appelanbringende, hvormed den har anfægtet den fortolkning af artikel 15, stk. 3, TEUF, som Retten har lagt til grund for sin konklusion, og hvorefter denne bestemmelse ikke er til hinder for anvendelsen af forordning nr. 1049/2001 på de omtvistede indlæg på grund af deres særlige karakter.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/24/EF af 15.3.2006 om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af direktiv 2002/58/EF (EUT L 105, s. 54).

(2) C-189/09, EU:C:2010:455.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30.5.2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43).
1)

Skal forordning nr. 1698/2005 (1) og særligt dens artikel 71, stk. 3, hvorefter reglerne for udgifters støtteberettigelse fastsættes på nationalt plan med forbehold for de særlige betingelser, der i denne forordning er fastsat for visse foranstaltninger for landdistriktudvikling, fortolkes således, at den er til hinder for den nationale bestemmelse, der er fastsat i artikel 79, stk. 4, i [regeringsdekretet om foranstaltninger for linje 1, 3 og 4 i programmet for udvikling af landdistrikter for Republikken Slovenien for perioden 2007-2013, fra 2010 til 2013 (herefter PRP-dekretet)] og i punkt 3, kapitel VI i udbuddet, hvorefter alene udgifter, der afholdes efter datoen for vedtagelsen af afgørelsen om ret til at få tilkendt midler (indtil investeringens gennemførelse eller senest indtil den 30.6. 2015) er støtteberettigede?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/6

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Judecătoria Sibiu (Rumænien) den 30. april 2015 — Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice (DGRFP) Brașov mod Vasile Toma, Birou Executor Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci

(Sag C-205/15)

(2015/C 245/08)

Processprog: rumænsk

Den forelæggende ret

Judecătoria Sibiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice (DGRFP) Brașov

Sagsøgt: Vasile Toma, Birou Executor Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci

Præjudicielt spørgsmål

Kan artikel 4, stk. 3, TEU og artikel 20, 21 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder fortolkes således, at de er til hinder for en lovgivning som forfatningens artikel 16 og artikel 30 i [Ordonanța de urgență a Guvernului] nr. 80/2013, hvorefter der kun er lighed for loven mellem borgere, der er fysiske personer, og ikke mellem disse og offentligretlige juridiske personer, og som på forhånd fritager offentligretlige juridiske personer for betaling af stempelafgifter og depositum for at få adgang til domstolsprøvelse, mens fysiske personers adgang til domstolsprøvelse betinges af betalingen af stempelafgift/depositum?
I.

For så vidt angår Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (1) (herefter »forordning nr. 593/2008«): 1. Kan en national ret fortolke udtrykket »såfremt det af omstændighederne fremgår« som indgår i artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 593/2008, således, at den undersøgelse af »de omstændigheder, der skal tages i betragtning« med henblik på at afgøre, om det — i henhold til loven i det land, hvor parten har sit sædvanlige opholdssted — med rimelighed kan siges, at der mangler et samtykke, skal omfatte omstændighederne ved indgåelsen af kontrakten, kontraktens genstand og gennemførelsen af kontrakten? 1.1. Skal den virkning, der henvises til i artikel 10, stk. 2, og som er beskrevet i spørgsmål 1, fortolkes således, at den nationale ret — når det under hensyn til, at parten har påberåbt sig [loven i det land, hvor han eller hun har sit sædvanlige opholdssted], følger af de omstændigheder, der skal tages i betragtning, at det ikke er en rimelig virkning af denne parts adfærd, at der antages at foreligge et samtykke til anvendelse af loven efter stk. 1 — skal vurdere eksistensen og gyldigheden af kontraktvilkåret i henhold til loven i det land, hvor den part, der har påberåbt sig kontraktvilkåret, har sit sædvanlige opholdssted? 2. Kan den nationale ret fortolke artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 593/2008 således, at denne ret under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen skønsmæssigt kan bestemme, at et samtykke til anvendelse af den lov, der skal finde anvendelse i henhold til artikel 10, stk. 1 — henset til de omstændigheder, der skal tages i betragtning — ikke er en rimelig virkning af partens adfærd? 3. Såfremt en part i henhold til artikel 10, stk. 2, i forordning nr. 593/2008 påberåber sig loven i det land, hvor den pågældende har sit sædvanlige opholdssted, for at godtgøre, at denne ikke har givet samtykke, skal den nationale ret da tage hensyn til loven i det land, hvor denne part har sit sædvanlige opholdssted, forstået således, at partens samtykke til anvendelse af den lov, der er anført i kontrakten, i henhold til denne medlemsstats lovgivning og under hensyn til de nævnte »omstændigheder« ikke er en rimelig virkning af partens adfærd? 3.1. I et sådant tilfælde er fællesskabsretten da til hinder for, at den nationale ret foretager en fortolkning, hvorefter undersøgelsen af »omstændighederne« med henblik på at bestemme rimeligheden af et manglende samtykke skal omfatte omstændighederne i forbindelse med indgåelsen af kontrakten, genstanden for denne og dens gennemførelse?
2)

Kan en medlemsstat ifalde ansvar som følge af tilsidesættelse af fællesskabsretten, selv inden parten i proceduren har udtømt alle de retsmidler, som parten råder over inden for rammerne af en fuldbyrdelsesprocedure vedrørende en afgørelse truffet i henhold til medlemsstatens retsordning, og kan medlemsstaten henset til de foreliggende faktiske omstændigheder da ifalde ansvar, selv inden fuldbyrdelsesproceduren vedrørende en afgørelse er afsluttet, og inden sagsøgeren har udtømt muligheden for at kræve erstatning for uberettiget berigelse?
1)

Skal artikel 45 TEUF fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en person, der er ansat som tjenestemand i en medlemsstat, mister sin ret til at oppebære tjenestemandspension (Versorgungsbezüge) på grundlag af tjenestemandsforholdet, fordi den pågældende efter eget ønske er udtrådt af tjenestemandsforholdet med henblik på at påbegynde et nyt arbejde i en anden medlemsstat, når de nationale bestemmelser samtidig fastsætter, at denne person på grundlag af den bruttoløn, han har oppebåret i tjenestemandsforholdet, skal forsikres med tilbagevirkende gyldighed i den lovbestemte pensionsforsikring, hvorved de deraf følgende pensionsrettigheder bliver lavere end den mistede ret til tjenestemandspension?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 245/4

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy we Wrocławiu (Polen) den 20. april 2015 — Alicja Sobczyszyn mod Szkoła Podstawowa w Rzeplinie

(Sag C-178/15)

(2015/C 245/05)

Processprog: polsk

Den forelæggende ret

Sąd Rejonowy we Wrocławiu

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Alicja Sobczyszyn

Sagsøgt: Szkoła Podstawowa w Rzeplinie

Præjudicielt spørgsmål

Skal artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (1), hvorefter medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis, fortolkes således, at en lærer, som har afholdt rekreationsorlov som omhandlet i Karta Nauczyciela af 26. januar 1982 (lærerloven af 26.1.1982, Dz. U. 2014, pos. 191 og 1198, herefter »lærerloven«), derudover erhverver ret til ferie efter de almindelige arbejdsretlige bestemmelser i det år, hvor han har afholdt rekreationsorloven?

(1) EUT L 299, s. 9.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 262/2

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato (Italien) den 29. april 2015 — Ciclat Soc. Coop. mod Consip SpA og Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture

(Sag C-199/15)

(2015/C 262/02)

Processprog: italiensk

Den forelæggende ret

Consiglio di Stato

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Ciclat Soc. Coop.

Sagsøgte: Consip SpA og Autorità per la Vigilanza sui Contratti Pubblici di lavori, servizi e forniture

Præjudicielt spørgsmål

Er artikel 45 i direktiv 2004/18 (1), sammenholdt med rimelighedsprincippet samt artikel 49 TEUF og 56 TEUF til hinder for en national lovgivning, der inden for rammerne af en udbudsprocedure over tærskelværdien tillader, at der af egen drift anmodes om en attest, der er udfærdiget af en socialsikringsinstitution (et DURC), og som forpligter den ordregivende myndighed til at anse en attest af hvilken det fremgår, at der foreligger en tidligere begået overtrædelse af pligten til at betale sociale bidrag, som navnlig forelå på tidspunktet for anmodningen om deltagelse — hvilket den økonomiske aktør, som har deltaget i henhold til en positiv og gyldig DURC, imidlertid ikke var bekendt med — og som under alle omstændigheder ikke længere foreligger på tidspunktet for tildelingen eller prøvelsen af egen drift, for en hindring?

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31.3.2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT L 134, s. 114).
2)

Skal artikel 9, stk. 3, fortolkes således, at indehaveren af et EF-varemærke kun kan forlange en rimelig erstatning af en tredjemand på grundlag af artikel 9, stk. 3, andet punktum, for benyttelse af et tegn, der er identisk med EF-varemærket, i perioden fra bekendtgørelse af EF-varemærkeansøgningen til offentliggørelsen af registreringen af EF-varemærket, men ikke erstatning for den sædvanlige værdi af det ved krænkelsen opnåede og skaden, og der heller ikke foreligger et krav på en rimelig erstatning for perioden før bekendtgørelsen af EF-varemærkeansøgningen?
2)

Skal artikel 47 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/18/EF (1) af 31. marts 2004 fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser på hasardspilsområdet, hvorefter bekendtgørelsen af et nyt udbud (således som reguleret ved artikel [10, stk. 9, litra)] g, i lov nr. 44 af 26.4.2012) om udstedelse af koncessioner [fastlægger, at en deltager udelukkes på grund af manglende opfyldelse af kravet] om økonomisk og finansiel formåen, uden at give mulighed for at fremlægge alternative dokumenter som fastsat i den overnationale bestemmelse?
—

Subsidiært: Annullationen af forordning nr. 501/2013 (2), for så vidt som den vedrører sagsøgeren i sagen for Retten, er ikke begrundet, selv ikke såfremt Rådets konstateringer vedrørende omladning var fejlagtige, eftersom Retten fastslog, at sagsøgeren i sagen for Retten havde foretaget samleprocesser, der ikke gik ud over den i grundforordningens artikel 13, stk. 2 fastsatte tærskel, og ligeledes fastslog, at alle de øvrige kriterier for ikke at indrømme sagsøgeren i sagen for Retten en fritagelse fra omgåelsesforanstaltningerne var opfyldt.
b)

Artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning nr. 207/2009 er for det andet blevet tilsidesat med hensyn til varerne »udstyr og anlæg til filtrering af væsker« derved, at den afvigende beskrivende betydning af »ultra.air ultrafilter« forstået som »filterresultat af meget høj kvalitet, som skabes ved hjælp af et ultrafilter«, som Retten for så vidt lagde til grund, slet ikke følger direkte og uden videre overvejelse af varemærket. Retten nåede selv først frem til denne afvigende betydning ved adskillige tankeskridt: For det første skulle den relevante kundekreds fortolke »ultra.air ultrafilter« som »luft af meget høj kvalitet, som skabes ved hjælp af et ultrafilter«. For det andet skulle denne kundekreds nå til den konklusion, at denne angivelige betydning ganske vist ikke var beskrivende for de udstyr og anlæg til filtrering af væsker, der faktisk skulle bedømmes, men derimod for udstyr og anlæg til filtrering af luft. For det tredje skulle denne kundekreds derefter abstrahere fra den konkret konstaterede betydning af »ultra.air ultrafilter« som »filterresultat af meget høj kvalitet, som skabes ved hjælp af et ultrafilter«. Den angivelige betydning, der opnås via disse tankeskridt, omfatter en række ord, som ikke findes i varemærket (»filterresultat«, »høj kvalitet«) og udelader uden videre ord, der findes deri (»air«).
1)

Skal artikel 4, stk. 1 og stk. 2, litra f) og k), i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs (1) fortolkes således, at insolvensbehandlingens virkninger, som reguleres af lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, kan omfatte fortabelse af rettigheden for en kreditor, som ikke har deltaget i insolvensbehandlingen, til at gøre sin fordring gældende i en anden medlemsstat eller udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen angående denne fordring i den pågældende medlemsstat?
2)

Skal de nævnte artikler fortolkes således, at de er til hinder for, at medlemsstaten kan anvende princippet om anvendelse med tilbagevirkende kraft af mildere straffe (in mitius) over for personer, der inden den 1. januar 2007 (eller en anden senere dato, hvor traktaten opnåede fuld virkning), dvs. det tidspunkt, hvor Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske Union fik virkning, overtrådte artikel 12 i lovdekret nr. 286/1998 om konsoliderede bestemmelser om indvandring ved at have ydet bistand til indvandring af rumænske statsborgere, hvilket fra den 1. januar 2007 ikke længere betragtes som en lovovertrædelse?
1)

Er artikel 15, stk. 1, i direktiv 2011/64/EU (1), alene eller læst i sammenhæng med artikel 20 og 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (2) af 7. december 2000, til hinder for en national foranstaltning, der forpligter detailhandlere til at overholde mindstepriser, idet det er dem forbudt at anvende en pris på tobaksvarer, der er lavere end den pris, som fabrikanten/importøren har anført på banderolen?
2)

Skal artikel 17 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder sammenholdt med chartrets artikel 52 fortolkes således, at gennemførelsen af de retsvirkninger, der følger af artikel 71, stk. 2, i forordning nr. 817/2004, er forenelig med disse bestemmelser, når det drejer sig om støtte til miljøvenligt landbrug, som er tildelt for en del af et areal, for hvilket det gælder, at betingelserne for at modtage støtte er blevet opfyldt i fem år?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 262/9

Anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgien) den 29. maj 2015 — Vivium SA mod Belgische Staat

(Sag C-250/15)

(2015/C 262/12)

Processprog: nederlandsk

Den forelæggende ret

Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen

Parter i hovedsagen

Sagsøger: Vivium SA

Sagsøgt: Belgische Staat

Præjudicielt spørgsmål

Er EU-retten, særligt effektivitetsprincippet og ækvivalensprincippet, til hinder for anvendelse af en medlemsstats lovgivning, hvorefter fristerne for de administrative klagemuligheder og retslige retsmidler, hvormed forvaltningsorganers retsakter og handlinger, der støttes på en bestemmelse i national ret, kan anfægtes, ikke genåbnes, såfremt det i en dom fra Den Europæiske Unions Domstol i henhold til artikel 267 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (tidligere artikel 34 EF) bestemmes, at en forskrift i den nationale ret er i strid med EU-retten, hvorimod enhver, der er berørt, kan anlægge sag ved den nationale forfatningsdomstol med henblik på ophævelse af en bestemmelse i national ret, såfremt det i en dom fra denne forfatningsdomstol, der er afsagt i anledning af et præjudicielt spørgsmål fra en national retsinstans, er blevet fastslået, at denne nationalretlige bestemmelse er forfatningsstridig, og denne annullationsdom fra forfatningsdomstolen genåbner fristerne for de administrative klagemuligheder og retslige retsmidler til anfægtelse af forvaltningsorganers retsakter og handlinger, som støttes på den ophævede nationale retsforskrift?
DA Den Europæiske Unions Tidende C 262/3

Appel iværksat den 4. maj 2015 af Nissan Jidosha KK til prøvelse af dom afsagt af Retten (Tredje Afdeling) den 4. marts 2015 i sag T-572/12 — Nissan Jidosha KK mod Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

(Sag C-207/15 P)

(2015/C 262/04)

Processprog: engelsk

Parter

Appellant: Nissan Jidosha KK (ved barrister B. Brandreth og abogada D. Cañadas Arcas)

Den anden part i appelsagen: Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design)

Appellanten har nedlagt følgende påstande

— Den dom, der blev afsagt af Retten den 4. marts 2015 (sag T-572/12), ophæves.

— Den afgørelse, der blev truffet af Første Appelkammer den 6. september 201[2] (sag R 2469/2011-1), annulleres.

— Harmoniseringskontoret tilpligtes at betale appellantens omkostninger.

Anbringender og væsentligste argumenter

Appellanten gør gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fortolkede artikel 47 i EF-varemærkeforordning (EF) nr. 207/2009 (1) (»EF-varemærkeforordningen«). Retten begik navnlig en fejl ved at antage, at artikel 47 ikke tillader på hinanden følgende ansøgninger om fornyelse. Ud over Rettens fejlagtige fortolkning af EF-varemærkeforordningens artikel 47 fortolkede Retten EF-varemærkeforordningens artikel 48 fejlagtigt, idet den antog, at den kun fandt anvendelse på tegnet i EF-varemærket.

a. Rettens fortolkning af artikel 47, stk. 3, er selvmodsigende.

b. Rettens fortolkning af artikel 47, stk. 3, kræver et de facto afkald på en del af varemærket, hvilket er i strid med ordlyden af EF-varemærkeforordningens artikel 50.

c. Det krav på retssikkerhed, som Retten har krævet, opstår ved de handlinger, som Harmoniseringskontoret har foretaget. Dette fremgår ikke af Rettens fortolkning af artikel 47, stk. 3, og retssikkerhed er ligeledes mulig i henhold til appellantens fortolkning. I den foreliggende sag blev Harmoniseringskontorets handlinger foretaget på det grundlag, at der var blevet givet afkald på varemærket, hvilket Retten anså for at være en retlig fejl.

d. Den fortolkning af artikel 47, stk. 3, som appellanten har fremført, udelukkes ikke af artiklens ordlyd.

e. Fortolkningen af artikel 48 konkluderer fejlagtigt, at artiklen kun vedrører det tegn, som EF-varemærket er sammensat af.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EF-varemærker (EUT L 78, s. 1).