DOMSTOLENS DOM (FEMTE AFDELING) AF 11. DECEMBER 1990. - JOSEF PASTAETTER MOD HAUPTZOLLAMT BAD REICHENHALL. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: FINANZGERICHT MUENCHEN - TYSKLAND. - TILLAEGSAFGIFT PAA MAELK. - SAG C-217/89.



Samling af Afgørelser 1990 side I-04585



Sammendrag

Dommens præmisser

Afgørelse om sagsomkostninger

Afgørelse



Nøgleord

++++

Landbrug - faelles markedsordning - maelk og mejeriprodukter - tillaegsafgift paa maelk - tildeling af afgiftsfrie referencemaengder - producenter som har indstillet leverancerne i henhold til praemieordningen for ikke-markedsfoering eller omstilling - tildeling af en saerlig referencemaengde - beregning paa grundlag af leverancer i aaret inden indgivelse af ansoegningen om ikke-markedsfoerings eller omstillingspraemie - anvendelig nedskaeringssats - valg af sats der straffer de paagaeldende producenter - princippet om beskyttelse af den berettigede forventning - tilsidesaettelse

(Raadets forordninger nr. 1078/77 og nr. 857/84, art. 2 og 3a, stk. 2)

Sammendrag

Artikel 3a, stk. 2, i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 764/89, er ugyldig, for saa vidt den begraenser den saerlige referencemaengde, der i henhold til bestemmelsen kan tildeles maelkeproducenter, som ikke har kunnet levere maelk i referenceaaret paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77, til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.

Selv om faellesskabslovgiver gyldigt kan nedskaere maengden af disse leverancer med en procentsats for at sikre, at de producenter, der er bundet af en saadan forpligtelse, ikke begunstiges urimeligt i forhold til de producenter, der er omfattet af artikel 2 i forordning nr. 857/84, og som fortsatte med at levere maelk i referenceaaret, er princippet om beskyttelse af den berettigede forventning imidlertid til hinder for, at procentsatsen fastsaettes paa et saa hoejt niveau i forhold til nedskaeringsprocenten for de sidstnaevnte producenter, at anvendelsen heraf svarer til en begraensning, der rammer de paagaeldende producenter netop paa grund af deres forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77. En nedskaering paa 40%, som er over dobbelt saa hoej som den hoejest anvendte sats for producenter, der er omfattet af artikel 2 i forordning nr. 857/84, er derfor ikke lovlig.

Dommens præmisser

1 Ved kendelse af 14. juni 1989, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 10. juli s.aa., har Finanzgericht Muenchen i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende gyldigheden af artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 (EFT L 84, s. 2).

2 Spoergsmaalene er rejst under en retssag mellem Josef Pastaetter, der driver en landbrugsbedrift, og Hauptzollamt Bad Reichenhall (hovedtoldkontoret i Bad Reichenhall) vedroerende en referencemaengde i henhold til ordningen om tillaegsafgift paa maelk.

3 Pastaetter fik tildelt en omstillingspraemie i henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 af 17. maj 1977 om indfoerelse af en praemieordning for ikke-markedsfoering af maelk og mejeriprodukter og for omstilling af malkekvaegsbesaetninger (EFT L 131, s. 1). Omstillingsperioden, hvori han havde forpligtet sig til ikke at saelge maelk eller mejeriprodukter hidroerende fra bedriften, udloeb den 31. december 1984.

4 Pastaetter ansoegte derefter de kompetente tyske myndigheder om tildeling af en referencemaengde i henhold til ordningen om tillaegsafgift paa maelk. Ansoegningen blev afvist med den begrundelse, at Pastaetter ikke havde leveret maelk i 1983, som Forbundsrepublikken Tyskland havde valgt som referenceaar, og at der i hans tilfaelde ikke fandtes grundlag for at tildele ham en referencemaengde paa grund af en saerlig byrdefuld situation eller en supplerende referencemaengde. Efter at Pastaetter forgaeves havde paaklaget denne afvisning, anlagde han sag ved Finanzgericht Muenchen.

5 Da Finanzgericht Muenchen fandt, at sagens afgoerelse afhaenger af gyldigheden af den paagaeldende faellesskabslovgivning, besluttede den at udsaette sagen og i henhold til EOEF-Traktatens artikel 177 forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:

"Er Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984 som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989 gyldig, naar den saerlige referencemaengde ifoelge artikel 3a, stk. 2, kun udgoer 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som blev lagt til grund ved ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien?"

6 Vedroerende de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, de relevante faellesskabsbestemmelser, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.

7 Spoergsmaalet drejer sig i det vaesentlige om, hvorvidt artikel 3a, stk. 2, i Raadets aendrede forordning nr. 857/84 er gyldig, for saa vidt den begraenser den i bestemmelsen omhandlede saerlige referencemaengde til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.

8 Indledningsvis bemaerkes, at faellesskabslovgivningen om tillaegsafgift paa maelk oprindeligt ikke indeholdt en saerlig bestemmelse om tildeling af en referencemaengde til producenter, som paa grund af opfyldelsen af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke havde leveret maelk i det referenceaar, som den paagaeldende medlemsstat havde valgt. Domstolen har dog i dommene af 28. april 1988, Mulder, praemis 28 (120/86, Sml. s. 2321) og von Deetzen, praemis 17 (170/86, Sml. s. 2355) kendt denne lovgivning ugyldig paa grund af tilsidesaettelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i det omfang, den ikke indeholdt bestemmelser om en saadan tildeling.

9 I de naevnte domme har Domstolen paa den ene side fastslaaet, at en erhvervsdrivende, der frivilligt har indstillet sin produktion i en vis periode, ikke kan have en berettiget forventning om at kunne genoptage produktionen paa samme betingelser som foer, eller om ikke at blive omfattet af eventuelle regler, som i mellemtiden maatte vaere indfoert, vedroerende markeds- eller strukturpolitikken (Mulder-dommen, praemis 23; von Deetzen-dommen, praemis 12), men at en saadan erhvervsdrivende paa den anden side, naar han er blevet tilskyndet ved en faellesskabsretsakt til at indstille markedsfoeringen i en begraenset periode af hensyn til almenvellet og mod betaling af en praemie, kan have en berettiget forventning om ikke ved udloebet af sin forpligtelse at blive paalagt restriktioner, som specielt beroerer ham, netop fordi han har udnyttet de muligheder, som faellesskabsbestemmelserne har givet ham (Mulder-dommen, praemis 24; von Deetzen-dommen, praemis 13).

10 Som foelge af disse domme udstedte Raadet den 20. marts 1989 forordning nr. 764/89. Herved indfoejedes i forordning nr. 857/84 en ny artikel 3a, som hovedsagelig bestemmer, at de producenter, som paa grund af en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ikke har leveret maelk i referenceaaret, under visse betingelser tildeles en saerlig referencemaengde. Denne udgoer, jf. artikel 3a, stk. 2, "60% af den maelkemaengde eller den maengde maelkeaekvivalent, som producenten har leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden maaneden for indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemie, saaledes som denne maengde er fastlagt af den paagaeldende kompetente myndighed i henhold til artikel 5, stk. 1, litra e), i forordning (EOEF) nr. 1391/78, senest aendret ved forordning (EOEF) nr. 84/83, og for hvilken producenten ikke har fortabt retten til praemie".

11 Da forordning nr. 764/89 blev udstedt for at bringe den paagaeldende lovgivning i overensstemmelse med Mulder- og von Deetzen-dommene, maa gyldigheden af artikel 3a, stk. 1, foerste led, foerst og fremmest bedoemmes paa grundlag af de i dommene knaesatte principper, navnlig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.

12 Indledningsvis bemaerkes, at de i artikel 3a i den aendrede forordning nr. 857/84 omhandlede producenter, modsat de i artikel 2 i omhandlede producenter, ikke leverede maelk i det af medlemsstaten valgte referenceaar. Faellesskabslovgiveren har derfor ikke kunnet beregne deres saerlige referencemaengde paa grundlag af de maengder, som de havde leveret i loebet af det paagaeldende aar, men skulle, som det er sket, anvende et andet beregningsgrundlag, saasom de leverede maengder i en repraesentativ periode forud for ikke-markedsfoerings- eller omstillingsperioden. Derfor maatte lovgiver nedskaere maengden af disse leverancer med en procentsats for at sikre, at den paagaeldende gruppe producenter ikke begunstigedes urimeligt i forhold til producenter, som leverede maelk i hele referenceaaret.

13 Det skal dog bemaerkes, at saafremt en saadan nedskaeringsprocent anvendes, medfoerer princippet om den berettigede forventning, at denne procent i forhold til nedskaeringsprocenten for producenter, hvis referencemaengder er fastsat i henhold til artikel 2 i forordning nr. 857/84, ikke maa vaere saa betydelig, at den udgoer en begraensning, der rammer de paagaeldende producenter netop paa grund af deres forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77.

14 Nedskaeringen paa 40% i artikel 3a, stk. 2, i forordning nr. 857/84 opfylder ikke disse betingelser. Det fremgaar nemlig af oplysninger, som Kommissionen paa Domstolens anmodning har fremlagt, at de nedskaeringsprocenter, der finder anvendelse paa producenter, hvis referencemaengder fastsaettes i forhold til deres maelkeleverancer i referenceaaret, varierer i de forskellige medlemsstater, jf. artikel 2, stk. 2 og 3, i forordning nr. 857/84, alt efter producentgrupperne eller regioner. Det fremgaar ligeledes af disse oplysninger, at de samlede nedskaeringer for producenter som omhandlet i artikel 2, herunder nedskaeringer som foelge af en nedsaettelse af de samlede garantimaengder og suspension af en del af referencemaengderne i ordningens gennemfoerelsesfase, i intet tilfaelde overstiger 17,5%.

15 Under disse omstaendigheder udgoer en nedskaering paa 40%, som langtfra svarer til en repraesentativ vaerdi af de satser, som anvendes for producenter, der er omfattet af artikel 2, og som er over dobbelt saa hoej som den hoejest anvendte sats, en begraensning, der rammer producenter, der er omfattet af artikel 3a, netop paa grund af deres ikke-markedsfoerings- eller omstillingsforpligtelse.

16 Raadet og Kommissionen har anfoert, at man ikke kan sammenligne nedskaeringsprocenten, der finder anvendelse i henhold til artikel 3a, stk. 2, med den procent, der finder anvendelse paa producenter, der leverede maelk i referenceaaret. Referencemaengderne for den sidstnaevnte gruppe er nemlig beregnet paa grundlag af deres faktiske leverancer i et kalenderaar inden for perioden 1981-1983, dvs. relativt nye tal, mens de saerlige referencemaengder for den foerstnaevnte gruppe er baseret paa maengden af de faktiske leverancer forud for forpligtelsen i henhold til forordning nr. 1078/77, dvs. tal, der ligger flere aar tilbage.

17 Denne argumentation kan ikke begrunde den anfaegtede forskel mellem procentsatserne. Det foelger nemlig af en tabel, som Kommissionen har fremlagt under retsforhandlingen, at maelkeleverancerne baade i Faellesskabet som helhed og i de enkelte bedrifter er steget uafbrudt mellem 1977, da forordning nr. 1078/77 traadte i kraft, og 1983, som var det sidste kalenderaar, der kunne anvendes som referenceaar.

18 Raadet og Kommissionen har ligeledes anfoert, at den paagaeldende gruppe producenter ikke kan tildeles saerlige referencemaengder paa over 60% af de faktiske maelkeleverancer forud for ikke-markedsfoerings- eller omstillingsperioden, idet formaalet med ordningen om en tillaegsafgift paa maelk, som er at faa de strukturelle overskud paa markedet for maelk og mejeriprodukter under kontrol, ellers ikke kan tilgodeses. Kommissionen har i denne sammenhaeng erklaeret, at det ifoelge dens overslag maatte forventes, at ansoegningerne om en saerlig referencemaengde fra producenter med en forpligtelse i henhold til forordning nr. 1078/77 ville omfatte en maengde paa ca. 1 million t maelk. Da faellesskabslovgiver ansaa en supplerende maelkemaengde paa 600 000 t som den maengde, der maksimalt kunne produceres uden at bringe ordningens formaal i fare, blev faellesskabsreserven forhoejet med denne maengde, uden at man derved aendrede andre producenters referencemaengder.

19 Denne argumentation kan heller ikke begrunde den anfaegtede lovgivning. Selv om en stoerre forhoejelse af faellesskabsreserven ikke havde kunnet gennemfoeres uden konsekvenser for maelkemarkedets ligevaegt, havde det dog vaeret tilstraekkeligt at reducere de andre producenters referencemaengder med en tilsvarende maengde for at kunne tildele hoejere saerlige referencemaengder til de producenter, som havde forpligtet sig i henhold til forordning nr. 1078/77.

20 Det foelger heraf, at den anfaegtede regel om 60% ligeledes indebaerer en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af de paagaeldende producenters berettigede forventning om, at de havde paataget sig forpligtelser af begraenset raekkevidde. Da den anfaegtede bestemmelse herefter maa erklaeres ugyldig paa grund af tilsidesaettelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, findes der ikke grund til at behandle de oevrige argumenter vedroerende dens ugyldighed, som er blevet fremfoert under retsforhandlingen.

21 Det forelagte spoergsmaal skal foelgelig besvares med, at artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning nr. 857/84 af 31. marts 1984, som aendret ved Raadets forordning nr. 764/89 af 20. marts 1989, er ugyldig, for saa vidt den begraenser den i bestemmelsen omhandlede saerlige referencemaengde til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.

Afgørelse om sagsomkostninger

Sagens omkostninger

22 De udgifter, der er afholdt af Raadet for De Europaeiske Faellesskaber samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.

Afgørelse

Paa grundlag af disse praemisser

kender

DOMSTOLEN (Femte Afdeling)

vedroerende det spoergsmaal, som er forelagt den af Finanzgericht Muenchen ved kendelse af 14. juni 1989, for ret:

Artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 af 31. marts 1984, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 764/89 af 20. marts 1989, er ugyldig, for saa vidt den begraenser den i bestemmelsen omhandlede saerlige referencemaengde til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.