Forslag til afgørelse fra generaladvokat Tesauro fremsat den 11. juli 1991. - COMPAGNIE COMMERCIALE DE L'OUEST M. FL. MOD RECEVEUR PRINCIPAL DES DOUANES DE LA PALLICE PORT. - ANMODNING OM PRAEJUDICIEL AFGOERELSE: COUR D'APPEL DE POITIERS - FRANKRIG. - SKATTELIGNENDE AFGIFTER AF MINERALOLIEPRODUKTER. - FORENEDE SAGER C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 OG C-83/90.



Samling af Afgørelser 1992 side I-01847



Generaladvokatens forslag til afgørelse

++++

Hr. praesident,

De herrer dommere,

Denne sag vedroerer et problem, som temmelig ofte dukker op i Domstolens praksis, nemlig skattelignende afgifter, der opkraeves specielt med henblik paa finansieringen af et offentligt organs institutionelle virksomhed.

Den omhandlede skat er en afgift, der opkraeves af mineralolieprodukter paa det tidspunkt, de bringes i omsaetning paa det franske marked. Afgiften blev indfoert af den franske regering ved to dekreter (dekret nr. 78-903 af 30.8.1978 og dekret nr. 78-1043 af 2.11.1978) for at udligne en lavere oliepris, der skyldtes et fald i dollarkursen (den paa oliemarkedet anvendte afregningsvaluta), saaledes at forbrugerpriserne for olieprodukter forblev uaendret.

Jeg skal bemaerke, at afgiften blev opkraevet uden forskel af indenlandske og importerede produkter. Yderligere blev der ifoelge ordningen ikke sondret mellem indenlandske og importerede produkter for saa vidt angaar beregningsgrundlaget, afgiftssatsen og opkraevningsvilkaarene i oevrigt.

Imidlertid skulle afgiften - netop i sin egenskab af skattelignende afgift - anvendes til et bestemt formaal. Afgiftsprovenuet blev nemlig ved lov tillagt Agence pour les économies d' énergie (Agenturet for Energibesparende Foranstaltninger - herefter benaevnt "Agenturet"), der er et offentligt organ med industriel og kommerciel status under energiministerens tilsyn. I henhold til de dengang gaeldende nationale regler skulle Agenturet anvende afgiftsprovenuet til at ivaerksaette energibesparende foranstaltninger samt til at sikre en mere rationel anvendelse af utilstraekkeligt udnyttede energikilder.

Da sagsoegerne i hovedsagen, et antal virksomheder som i Frankrig importerer og forhandler mineralolieprodukter, fandt, at den beskrevne afgiftsordning i flere henseender var ulovlig i henhold til saavel national ret som faellesskabsretten, anlagde de sag ved den kompetente retsinstans med paastand om tilbagebetaling af de indbetalte beloeb. Efter domsafsigelsen i foerste instans blev sagen indbragt for Cour d' appel de Poitiers, som fandt det noedvendigt at udsaette sagen og anmode Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af spoergsmaalet, om den omhandlede afgiftsordning var forenelig med en raekke traktatbestemmelser, herunder navnlig artikel 3, 5, 6, 12, 13 og 30, artikel 31, stk. 1, artikel 32, stk. 1, samt artikel 37, 92 og 95.

Ud over henvisningen til de relevante regler i den nationale rets praejudicielle spoergsmaal, fremgaar det tilstraekkelig klart, hvilke punkter retten oensker afklaret. I virkeligheden skal det afgoeres, om den skattelignende afgift er forenelig med fem forskellige regelsaet vedroerende henholdsvis Faellesskabets grundsaetninger, foranstaltninger med tilsvarende virkning, afgifter med tilsvarende virkning og diskriminerende interne afgifter, handelsmonopoler samt endelig bestemmelser vedroerende offentlig stoette.

a) Faellesskabets grundsaetninger

Jeg skal ikke opholde mig laenge ved dette punkt, der ikke frembyder de store vanskeligheder. For det foerste er det klart, at saavel artikel 3, som fastsaetter Faellesskabets grundlaeggende handlingsprogram, som artikel 6, hvorefter medlemsstaterne skal samordne deres oekonomiske politik, er programerklaeringer, hvorfor bestemmelserne ikke skaber praecise ubetingede forpligtelser for medlemsstaterne.

Der er saaledes tale om regler, der ikke kan anvendes umiddelbart med henblik paa reguleringen af et bestemt retsforhold.

Anvendelsen af artikel 5 frembyder naeppe stoerre vanskeligheder. Rent generelt kan bestemmelsen ikke anvendes umiddelbart (1) - efter min mening med urette, medmindre spoergsmaalet uddybes yderligere, hvad jeg ikke finder hensigtsmaessigt. Jeg finder det nemlig i det mindste sandsynligt, at bestemmelsen, navnlig stk. 2, kan have selvstaendig retsvirkning som grundlag for subjektive retsstillinger. I oevrigt er det under alle omstaendigheder klart, at artikel 5 kun kan tillaegges marginal betydning. I det fleste tilfaelde vil en foranstaltning, der er uforenelig med artikel 5, stk. 2, vaere omfattet af en anden, mere specifik traktatbestemmelse. I saa fald er det naturligvis saerbestemmelsen, og ikke forbuddet efter artikel 5, stk. 2, der skal anvendes. Det er netop tilfaeldet i den foreliggende sag, idet traktaten indeholder specifikke bestemmelser, hvorefter det er muligt noejagtigt at afgoere, om den omtvistede afgiftsordning er forenelig med traktaten.

Uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 5 er umiddelbart anvendelig, mener jeg derfor, at bestemmelsen er uden betydning i den foreliggende sag.

b) Foranstaltninger med tilsvarende virkning

Sagsoegerne i hovedsagen og Kommissionen mener at kunne fastslaa, at den omtvistede skattelignende afgift er i strid med traktatens artikel 30. Navnlig har Kommissionen, samtidig med at den udtrykkeligt erkender, at bestemmelsen ikke finder anvendelse paa afgiften som saadan, anfoert, at afgiften udgoer en integrerende del af en prisfastsaettelsesordning indfoert af administrationen, hvis bestanddele uden undtagelse er fastsat autoritativt af den franske regering. Set i denne sammenhaeng maa indfoerelsen af afgiften i det mindste antages at have hindret importen af de omhandlede produkter.

Det skal straks siges, at jeg af to grunde mener, at denne argumentation ikke kan tiltraedes. For det foerste paa grund af forholdet mellem artikel 30 og andre traktatbestemmelser, herunder navnlig de bestemmelser, der saerlig vedroerer nationale foranstaltninger af fiskal art. For det andet paa grund af indholdet af de argumenter, der er fremsat af Kommissionen og af sagsoegerne i hovedsagen.

Med hensyn til det foerste punkt skal jeg foerst minde om, at artikel 30, der er den grundlaeggende regel for de frie varebevaegelser, udgoer en "lex generalis" i forhold til andre saerlige bestemmelser, herunder navnlig bestemmelserne vedroerende skattelignende afgifter og afgifter med tilsvarende virkning. I en dom af 22. marts 1977 (2) har Domstolen udtalt:

"Hvor udstrakt anvendelsesomraadet for artikel 30 end maatte vaere, omfatter det imidlertid ikke hindringer, som er omhandlet i andre saerlige bestemmelser i traktaten; da retsvirkningerne af en anvendelse eller en kraenkelse af disse forskellige bestemmelser skal fastlaegges ud fra disse bestemmelsers eget formaal inden for traktatens samlede maalsaetninger, kan disse virkninger vaere af forskellig art, hvilket goer det noedvendigt at sondre mellem bestemmelsernes forskellige anvendelsesomraader, idet der dog tages forbehold for de tilfaelde, som samtidig kan vaere omfattet af to eller flere faellesskabsretlige bestemmelser; de i traktatens artikel 9-16 og artikel 95 omhandlede hindringer af fiskal karakter eller med tilsvarende virkning er ikke omfattet af forbuddet i artikel 30."

Dommens ordlyd, der til stadighed er blevet bekraeftet af senere domme, er helt entydig. Domstolen fastslaar, at artikel 30 skal anvendes alternativt paa reglerne om afgifter med tilsvarende virkning og paa diskriminerende interne afgifter. Naar de i traktaten fastsatte betingelser er opfyldt, er det derfor de regler, som jeg netop har henvist til, der finder anvendelse, og ikke bestemmelsen vedroerende foranstaltninger med tilsvarende virkning.

Det er rigtigt, at Domstolen i dom af 11. december 1990 (sag C-47/88, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 4509) overvejede, om en intern afgift, der ikke er i strid med artikel 95, under saerlige omstaendigheder ogsaa kan bedoemmes paa grundlag artikel 30. Det forhold, der er genstand for dommen, er imidlertid kendetegnet ved to praecise elementer. For det foerste var den paagaeldende afgift ikke omfattet af forbuddet efter artikel 95, idet der ikke fandtes nogen indenlandsk produktion, som svarede til det afgiftspligtige, importerede produkt eller paafoerte dette konkurrence. For det andet skulle det ud fra disse forudsaetninger afgoeres, om afgiften under alle omstaendigheder var saa hoej, at den hindrede de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet. Det er imidlertid min opfattelse, at denne retspraksis ikke kan udvides til andre tilfaelde end det i denne sag omhandlede.

Navnlig saafremt der - som i den foreliggende sag - findes et indenlandsk produkt, der svarer til eller konkurrerer med det afgiftspligtige, importerede produkt, skal det alene afgoeres, om afgiften indebaerer en forskelsbehandling. Spoergsmaalet om, hvorvidt afgiften i sig selv er lovlig, skal saaledes afgoeres udelukkende paa grundlag af artikel 95 (eller eventuelt artikel 9 og 12, som jeg senere skal goere rede for) og ikke paa grundlag af artikel 30. I modsat fald vil anvendelsesomraadet for sidstnaevnte bestemmelse blive udvidet i urimelig grad, idet bestemmelsen aendres til en passepartout-regel uden sammenhaeng med traktatens systematiske opbygning, da traktatens artikel 95 ff. under hensyntagen til medlemsstaternes suveraenitet paa skatte- og afgiftsomraadet indeholder saerlige bestemmelser for nationale foranstaltninger paa skatte- og afgiftsomraadet.

I denne forbindelse skal jeg end ikke forsoege at skjule min forbloeffelse over den tendens, Domstolen har givet udtryk for i dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, for saa vidt som den overvejede muligheden af at anvende artikel 30 uden saa meget som at tage stilling til, om artikel 9 og 12 eventuelt kunne have betydning, eftersom der i dette tilfaelde var tale om oekonomiske byrder, der belastede importen. Under alle omstaendigheder mener jeg imidlertid, at ud over den usaedvanlige situation, der dannede grundlag for ovennaevnte dom, kan artikel 30 ikke antages at vaere subsidiaer i forhold til traktatens fiskale bestemmelser.

For saa vidt angaar den foreliggende sag skal det understreges, at baade Kommissionen og sagsoegerne i hovedsagen har anfoert, at den anfaegtede, skattelignende afgift er omfattet af saavel artikel 9 og 12 som artikel 95.

Jeg mener, at dette synspunkt - som jeg principielt finder begrundet - er tilstraekkeligt til at udelukke, at der kan tages stilling til afgiften paa grundlag af den generelle bestemmelse i traktatens artikel 30.

Men selv om man ikke kan tilslutte sig disse principielle betragtninger, findes der som allerede naevnt en anden begrundelse for ikke at anvende artikel 30 i det foreliggende tilfaelde. For at belyse grundene bedst muligt, finder jeg det hensigtsmaessigt at se naermere paa navnlig Kommissionens argumenter. I sit indlaeg har Kommissionen fremlagt oplysninger vedroerende prisfastsaettelsesordningen for olieprodukter, som belyser situationen foer og efter indfoerelsen af den anfaegtede afgift. Det fremgaar af disse oplysninger, at "overtagelsesprisen ab raffinaderi", som udgoer grundelementet ved fastsaettelsen af den endelige pris, blev nedsat med et beloeb svarende til selve afgiftens stoerrelse.

Det bemaerkes yderligere, at saaledes som det fremgaar af selve de dekreter, hvorved afgiften indfoertes, udgjorde denne nedsaettelse af "overtagelsesprisen ab raffinaderi" blot en tilpasning som foelge af nedsaettelsen af bruttoprisen, som igen skyldtes faldet i dollarkursen. Paa trods heraf udviklede den af de franske myndigheder fastsatte pris sig "i modsat retning" af verdensmarkedsprisen for olieprodukter. Som oplyst under retsforhandlingerne skyldes dette modsaetningsforhold, at operatoererne paa de internationale markeder, der ikke er undergivet prisfastsaettelsesordninger, som foelge af gunstige konjunkturer, foretrak uaendrede salgspriser for olieprodukterne (ved at forhoeje fortjenstmargenen) frem for at overvaelte faldet i bruttoprisen, som foelge af den svingende dollarkurs, paa salgspriserne.

Dette sammenfald af omstaendigheder havde den uheldige bivirkning at skabe store vanskeligheder for importoererne paa det franske marked. De blev nemlig stillet over for uaendrede koebspriser paa de internationale markeder (mens overtagelsesprisen ab raffinaderi paa det franske hjemmemarked - som ovenfor anfoert - var blevet nedsat for at tage hensyn til faldet i dollarkursen), og samtidig blev deres fortjenstmargen formindsket af den omtvistede skattelignende afgift. I en saadan situation var det derfor umuligt for importoererne at saelge med fortjeneste til den af den franske regering fastsatte pris, hvorfor de maatte beskaere deres import drastisk.

Ud fra denne komplicerede baggrund for de faktiske omstaendigheder (som det paahviler den nationale ret at tage endelig stilling til), mener jeg ikke, at det kan udledes, at den omhandlede afgift er uforenelig med artikel 30. Hvad man har bebrejdet den franske regering, er nemlig, at den fastsatte prisen for olieprodukter paa saa lavt et niveau, at det ikke laengere var rentabelt at importere. Selv om den endelige pris i den relevante periode rent faktisk var saa lav, at den var utilstraekkelig til at sikre en rentabel import, skyldtes dette tilsyneladende udelukkende regeringens beslutning om at nedsaette overtagelsesprisen for at tage hensyn til faldet i dollarkursen. Det er nemlig den grund, der blev anfoert i de af de franske myndigheder udstedte dekreter, og der er under sagen intet anfoert til stoette for den antagelse, at den nedsatte overtagelsespris var begrundet i andre forhold, eller at nedsaettelsen under alle omstaendigheder stod i et urimeligt forhold til det skete udsving i valutakursen.

Med hensyn til regeringens samtidige beslutning om at indfoere den skattelignende afgift, er der tale om en foranstaltning, som er ret almindelig under konjunkturer af denne art. Snarere end at lade nedsaettelsen af koebsprisen medfoere en forhoejelse af forhandlernes fortjenstmargen eller lade nedsaettelsen komme forbrugerne til gode, foretrak regeringen at lade skattevaesenet inddrage den besparelse, der var opnaaet som foelge af nedsaettelsen af selve koebsprisen. Set ud fra dette synspunkt, som stoettes paa det under retsforhandlingerne oplyste, kan jeg daarligt se, hvorledes det af importoererne lidte tab kan tillaegges den franske regering. Afgiften belastede i virkeligheden importoererne i samme omfang som de virksomheder, som koebte olieprodukterne paa hjemmemarkedet. Det, der reelt stillede importoererne ringere, var ikke afgiften, men det forhold, at de var henvist til at koebe produkterne paa de internationale markeder, hvor olieselskaberne trods faldet i dollarkursen ikke havde nedsat den frie salgspris.

Efter min opfattelse kan der udledes to ting af disse betragtninger. For det foerste mener jeg ikke, at det paa grundlag af de foreliggende omstaendigheder maa antages, at den franske regerings prisindgreb udgjorde en indfoerselsrestriktion, idet indgrebet blot havde til formaal at udligne udsvingene i dollarkursen. Saafremt det alligevel maatte forholde sig saaledes, kan det for det andet under ingen omstaendigheder antages, at den skattelignende afgift, der er genstand for det praejudicielle spoergsmaal, er uforenelig med artikel 30. Det er nemlig ikke afgiften som saadan, der eventuelt kunne have paavirket importen, men derimod beslutningen om samtidig at nedsaette overtagelsesprisen for olieprodukterne. At det forholder sig saaledes, fremgaar af, at hvis regeringen samtidig med indfoerelsen af afgiften havde besluttet ikke at nedsaette den af myndighederne fastsatte pris eller endog havde forhoejet den, ville importoererne ikke have haft vanskeligheder paa det franske marked. Heraf foelger, at det var beslutningen om at nedsaette overtagelsesprisen, som eventuelt hindrede importen, og som i givet fald boer proeves i lyset af artikel 30. Men selv om man naar til det resultat, at nedsaettelsen af overtagelsesprisen er en foranstaltning med tilsvarende virkning, er det uden betydning for saa vidt angaar den anden beslutning vedroerende indfoerelsen af afgiften. Selv om den franske regering med andre ord ifoelge artikel 30 var forpligtet til ikke at nedsaette priserne i det foreliggende tilfaelde, men derimod til at opretholde dem paa et for importoererne rentabelt niveau, var importoererne, selv om de kunne handle paa betingelser, der i hoejere grad tilgodesaa deres interesser, under alle omstaendigheder forpligtet til at betale afgiften, og de kunne saaledes ikke fremsaette krav om tilbagebetaling.

For saa vidt angaar dette punkt mener jeg herefter at kunne drage foelgende konklusioner. Ét af to: Enten havde den omtvistede afgift af grunde, jeg senere skal vende tilbage til, ikke den paakraevede neutrale virkning i forhold til importen, og i saa fald skal dette forhold ikke behandles paa grundlag af artikel 30, men udelukkende paa grundlag af de andre saerlig relevante traktatbestemmelser (artikel 9 og 12 eller artikel 95), eller den skattelignende afgift var fuldstaendig neutral, og det af importoererne paastaaede lidte tab skal i saa fald ikke bedoemmes paa grundlag af afgiften som saadan, men i forhold til regeringens konkrete beslutning om at nedsaette overtagelsesprisen (snarere end at opretholde den eller forhoeje den). Som allerede anfoert falder sidstnaevnte hypotese dog uden for rammerne af den foreliggende sag, der udelukkende vedroerer tilbagebetaling af afgiften, der anses for retsstridig, og ikke prisordningen for olieprodukter.

c) Afgifter med tilsvarende virkning som told og diskriminerende interne afgifter

Spoergsmaalet om, hvorvidt den omhandlede afgift er forenelig med faellesskabsretten, skal saaledes afgoeres paa grundlag af artikel 9 og 12 eller artikel 95.

Jeg skal erindre om, at afgiften uden forskel belaster saavel det indenlandske som det indfoerte produkt. Umiddelbart opfylder afgiften derfor ikke betingelserne for at kunne betegnes enten som afgift med tilsvarende virkning som told eller som diskriminerende, intern afgift. For at sikre, at traktatbestemmelserne vedroerende de frie varebevaegelser fuldt ud virker efter hensigten, er det imidlertid som bekendt noedvendigt ikke blot at undersoege selve ordningen om indfoerelse af afgiften, men ogsaa at se paa, hvad afgiftsprovenuet skal anvendes til. De skattelignende afgifter anvendes nemlig til at finansiere virksomheden af visse offentlige eller halvoffentlige organer, som herefter ofte udoever aktiviteter, som paa én eller anden maade kommer det indenlandske produkt, som er belastet med afgiften, til gode.

Det kan i saa fald taenkes, at den byrde, der faktisk belaster det indenlandske produkt, helt udlignes, eller at byrden i det mindste er lavere end den, der belaster indfoerte produkter. Det er netop denne konkurrenceforvridning og omlaegning af samhandelen, som omhandles i artikel 9 og 12 eller artikel 95.

Domstolen har foerst og fremmest fastslaaet, at det for at bestemme en afgift i forhold til traktaten er noedvendigt at se paa, hvad afgiftsprovenuet skal anvendes til, for under begrebet afgift med tilsvarende virkning som told at kunne henfoere afgifter, som ifoelge medlemsstaterne udgoer en del af et internt afgiftssystem, der ud fra samme kriterier omfatter saavel indenlandske som indfoerte produkter, og som derfor kun kan bedoemmes i lyset af artikel 95. Allerede i Capolongo-dommen (3) maatte Domstolen saaledes fastslaa:

"Ved fortolkningen af begrebet 'afgift der har tilsvarende virkning som indfoerselstold' , kan der vaere tale om at tage hensyn til de opkraevede afgifters anvendelsesformaal; naar en saadan afgift eller et saadant bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere aktiviteter, som saerlig de indenlandske produkter har fordel af, kan dette bevirke, at det almindelige bidrag, der opkraeves efter samme kriterier af det importerede og det indenlandske produkt, alligevel for den ene part udgoer en egentlig tillaegsafgift, mens det for den anden part i virkeligheden udgoer modydelsen for fordele eller stoette, som denne har modtaget.

Et bidrag, der er led i et almindeligt, internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og importerede produkter efter samme kriterier, kan derfor alligevel udgoere en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, naar dette bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere saadanne aktiviteter, som saerlig er til fordel for det paagaeldende indenlandske produkt."

Baggrunden for denne praksis angives klart i det forslag til afgoerelse, som min fremragende forgaenger generaladvokat Trabucchi fremsatte i den senere IGAV-sag (4), hvor han vedroerende en skattelignende afgift, der skulle finansiere Ente nazionale per la cellulosa e per la carta' s aktiviteter, udtalte foelgende:

"Den omstaendighed, at det ud over det formelle grundlag er noedvendigt at have en realistisk opfattelse af erhvervslivet med henblik paa at sikre, at retten bedst muligt bringes i overensstemmelse med virkeligheden, og at traktatens maal derved forfoelges saa effektivt som muligt, berettiger i dette velafgraensede tilfaelde, at man unddrager en afgift fra artikel 95' s anvendelsesomraade, hvor den ud fra en rent formel betragtning hoerer hjemme, og anbringer den under artikel 13, som af hensyn til afgiftens faktiske natur er bedre egnet til at regulere den inden for den saerlige ordning, som den er et vaesentligt led i."

Denne tendens i retspraksis er senere blevet bekraeftet i en raekke afgoerelser, hvoraf jeg blot skal naevne dommene i foelgende sager: Steinike & Weinlig (5), Cucchi (6), Interzuccheri (7) og Kortmann (8).

Samme tendens blev herefter bekraeftet ogsaa for saa vidt angaar navnlig anvendelsen af artikel 95. I dommen i sagen Kommissionen mod Italien (9) fastslog Domstolen saaledes:

"Der kan dog ved fortolkningen af begrebet 'interne afgifter' i artikel 95' s forstand vaere grund til at tage hensyn til anvendelsen af afgiftens provenu. Naar provenuet af en saadan afgift er bestemt til at betale aktiviteter, som saerligt begunstiger de beskattede nationale produkter, kan foelgen heraf nemlig vaere, at den efter de samme kriterier opkraevede ydelse alligevel er en diskriminerende afgift i det omfang, den fiskale byrde, der paahviler de nationale produkter, neutraliseres ved de fordele, som afgiften tjener til at finansiere, mens den byrde, der paahviler de importerede produkter, udgoer en nettobyrde."

Jeg skal imidlertid erindre om, at i henhold til en lige saa fast praksis, kan bestemmelserne vedroerende diskriminerende interne afgifter og bestemmelserne vedroerende afgifter med tilsvarende virkning som told ikke anvendes kumulativt, jf. Domstolens dom i IGAV-sagen (10):

"Inden for traktatens system kan én og samme afgift ikke samtidig henhoere under de to naevnte grupper, idet de i artikel 13, stk. 2, omhandlede afgifter simpelt hen skal afskaffes, mens artikel 95 for anvendelsen af interne afgifter kun foreskriver ophaevelse af enhver form for forskelsbehandling, direkte eller indirekte, mellem en medlemsstats indenlandske varer og varer fra andre medlemsstater."

Der maa saaledes fastlaegges et kriterium til sondring mellem disse to tilfaelde. For saa vidt angaar skattelignende afgifter beror forskelsbehandlingen paa foelgende kriterium, som Domstolen har sammenfattet i en udtalelse, hvorefter "en afgift, som udelukkende er beregnet paa at finansiere aktiviteter, som saerligt er til gunst for den afgiftsbelagte, indenlandske vare, maa anses for en afgift med tilsvarende virkning som told". Disse kriterier er blevet uddybet i Cucchi- (11) og Interzuccheri-dommene (12), hvori Domstolen fastslog,

"at en afgift, der indgaar i et almindeligt, indenlandsk afgiftssystem, som rammer saavel indenlandske som indfoerte varer efter samme kriterier, kun kan udgoere en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold paa betingelse af, at den udelukkende er beregnet til at finansiere aktiviteter, som saerlig er til gunst for den beskattede, indenlandske vare, at der foreligger identitet mellem den beskattede vare og den begunstigede, indenlandske vare, og at de afgifter, som hviler paa den indenlandske vare, udlignes fuldstaendigt".

Trods visse forskelle mellem dommene fremgaar det klart, hvad der er den afgoerende forskel mellem afgifter med tilsvarende virkning som told og diskriminerende, interne afgifter, nemlig, om den afgift, der belaster det indenlandske produkt, helt eller delvis udlignes som foelge af det formaal, afgiftsprovenuet anvendes til, hvilket derimod ikke er tilfaeldet for det indfoerte produkts vedkommende.

Det er saaledes noedvendigt at tage stilling til dette faktiske spoergsmaal, hvilket paahviler den nationale ret. Denne skal i det foreliggende tilfaelde undersoege, om og i hvilket omfang de af Agenturet udoevede aktiviteter har foert til, at de franske olieselskaber har faaet tildelt midler af samme stoerrelsesorden som den af dem betalte afgift.

Under hensyntagen til det samlede afgiftsprovenu for den relevante periode skal man derfor sammenligne indtaegterne ved omsaetningen af de indenlandske olieprodukter med de fordele, de virksomheder, som har afsat de indenlandske produkter, har opnaaet som foelge af de foranstaltninger, som Agenturet har truffet til fordel for disse virksomheder.

Hvis disse fordele fuldt ud udligner den byrde, der belaster det indenlandske produkt, naar det bringes i omsaetning, maa det heraf udledes, at den afgift, som belaster det indfoerte produkt, er en afgift med tilsvarende virkning som told. Hvis fordelene derimod kun udligner en del af den byrde, der belaster det indenlandske produkt, maa det heraf udledes, at den paagaeldende ordning skaber en afgiftsmaessig forskelsbehandling, der er i strid med artikel 95. Sidstnaevnte situation opstaar efter al sandsynlighed, saafremt afgiftsprovenuet ikke udelukkende skal anvendes til fordel for det afgiftsbelastede, indenlandske produkt, og saafremt der derfor ikke bestaar identitet mellem det afgiftsbelastede, indenlandske produkt og det indenlandske produkt, som drager fordel af de foranstaltninger, der finansieres af afgiftsprovenuet. En saadan situation forelaa netop i IGAV-sagen (13), hvori den af Ente nazionale per la cellulosa e per la carta udbetalte stoette - som klart paavist af generaladvokat Trabucchi - skulle komme en raekke virksomheder af bestemte kategorier til gode, herunder ogsaa virksomheder, som den paagaeldende, skattelignende afgift ikke belastede.

Endelig er det klart, at i sidstnaevnte situation er den af importoererne erlagte afgift ikke retsstridig som saadan, men udelukkende i det omfang, den indebaerer en forskelsbehandling, dvs. at den er hoejere end den nettobyrde, der belaster det indenlandske produkt. I saa fald paahviler det den nationale ret at afgoere i hvilket omfang importoererne kan kraeve tilbagebetaling af de indbetalte beloeb.

d) Artikel 37

Med hensyn til anvendelsen af artikel 37 skal jeg foerst fremhaeve, at der paa det for sagen relevante tidspunkt eksisterede et monopol for import og afsaetning af olieprodukter. Kommissionen har imidlertid med rette anfoert, at den anfaegtede afgiftsordning paa ingen maade var knyttet til dette monopol. Dels udgjorde ordningen nemlig ikke et led i monopolsystemet, dels kunne ordningen - som det ofte er tilfaeldet - fungere ogsaa uden monopol.

Efter min mening kan den omhandlede afgift ikke anses for en betingelse, der saerlig er knyttet til udoevelsen af enerettigheder i henhold til et nationalt monopol (jf. dom af 13.3.1979, sag 91/78, Hansen, Sml. s. 935, praemis 8), og det er derfor ikke muligt at anvende artikel 37 i den foreliggende sag.

e) Statsstoette

Den nationale ret har endelig anmodet Domstolen om at afgoere, om den omtvistede afgift er forenelig med faellesskabsreglerne vedroerende statsstoette.

Jeg skal ganske kort bemaerke, at ifoelge Domstolens faste praksis, der gaar helt tilbage til en dom af 15. juli 1964 (sag 6/64, Costa, Sml. 1954-1964, s. 531, org. ref.: Rec. s. 1141) er artikel 93, stk. 3, sidste pkt., den eneste bestemmelse vedroerende stoetteordninger, som er umiddelbart anvendelig. Ifoelge bestemmelsen maa medlemsstaterne ikke gennemfoere stoetteforanstaltninger, foer faellesskabsinstitutionerne har konstateret, at de er forenelige med faellesmarkedet, og har afgivet en erklaering herom.

Det vil sige, at det ikke for den nationale ret kan paaberaabes, at stoetten er uforenelig med faellesskabsretten, fordi den er i strid med artikel 92 (vurdering der er forbeholdt faellesskabsinstitutionerne, foerst og fremmest Kommissionen), men udelukkende, at stoetten ikke er forskriftsmaessigt gennemfoert, idet den er i strid med artikel 93, stk. 3 (eller med en beslutning, som Kommissionen har truffet med hjemmel i artikel 93, stk. 2, og hvorved den erklaerer stoetten uforenelig med faellesskabsretten).

Naar dette er fastslaaet, skal det imidlertid understreges, at genstanden for den foreliggende sag er en skattelignende afgift og ikke den stoette, Agenturet yder i kraft af afgiftsprovenuet. Selv om stoetten var blevet udbetalt i strid med forskrifterne, ville det imidlertid vaere uden betydning for lovligheden af afgiften som saadan. Afgiften skulle saaledes under alle omstaendigheder erlaegges, og de skattepligtige virksomheder kan under ingen omstaendigheder ad rettens vej kraeve, at afgiften tilbagebetales.

Konklusion

Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare den nationale rets praejudicielle spoergsmaal saaledes:

"1) Traktatens artikel 3, 5, 6, 30, 37 og 92 er ikke til hinder for, at der opkraeves en skattelignende afgift som den, der er genstand for den foreliggende sag.

2) For at afgoere, om en skattelignende afgift, der paa samme vilkaar opkraeves af saavel indenlandsk fremstillede som indfoerte produkter, er forenelig med reglerne om afgifter med tilsvarende virkning og diskriminerende interne afgifter, skal den nationale ret tage hensyn til, hvad afgiftsprovenuet anvendes til. Hvis afgiftsprovenuet anvendes til at finansiere foranstaltninger, som konkret kommer de afgiftspligtige, indenlandsk fremstillede produkter til gode, saaledes at den byrde, der belaster disse produkter som foelge af opkraevningen af afgiften fuldt ud udlignes, maa afgiften betegnes som 'afgift med tilsvarende virkning som told' , jf. traktatens artikel 9 og 12. Hvis provenuet anvendes til at finansiere foranstaltninger, som ogsaa konkret kommer andre produkter end de afgiftspligtige, indenlandsk fremstillede til gode, saaledes at den byrde, der belaster de indenlandsk fremstillede produkter som foelge af opkraevningen af afgiften, kun delvis udlignes, maa afgiften betegnes som en diskriminerende, intern afgift, jf. traktatens artikel 95."

(*) Originalsprog: italiensk.

(1) - Jf. Kommissionens svar paa parlamentsspoergsmaal nr. 1144/82 (EFT C 312, s. 23). For saa vidt angaar retspraksis henvises navnlig til dom af 24.10.1973 (sag 9/73, Schlueter, Sml. s. 1135, paa s. 1162), som jeg imidlertid efter naerlaesning ikke finder afgoerende for dette spoergsmaal.

(2) - Sag 74/76, Ianelli mod Meroni, Sml. s. 557, praemis 9.

(3) - Dom af 19.6.1973, sag 77/72, Sml. s. 611, praemis 13 og 14.

(4) - Dom af 18.6.1975, sag 94/74, Sml. s. 699; forslag til afgoerelse s. 716 (s. 719).

(5) - Dom af 22.3.1977, sag 78/76, Sml. s. 595.

(6) - Dom af 25.5.1977, sag 77/76, Sml. s. 987.

(7) - Dom af 25.5.1977, sag 105/76, Sml. s. 1029.

(8) - Dom af 28.1.1981, sag 32/80, Sml. s. 251.

(9) - Dom af 21.5.1980, sag 73/79, Sml. s. 1533, praemis 15.

(10) - Ovennaevnte dom af 18.6.1975, praemis 13.

(11) - Ovennaevnte dom af 25.5.1977, praemis 19.

(12) - Ovennaevnte dom af 25.5.1977, praemis 12.

(13) - Ovennaevnte dom af 18.6.1975, navnlig s. 720.