ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Med henblik på at fastsætte en persons sædvanlige interessecenter skal den forelæggende ret tage hensyn til alle relevante kriterier, bl.a. dem, der er nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 987/2009 om de nærmere regler til gennemførelse af forordning nr. 883/2004, samt i medfør af forordningens artikel 11, stk. 2, til den pågældende persons hensigt vedrørende sit faktiske bopælssted. Denne hensigt skal vurderes på baggrund af de faktiske forhold og objektive omstændigheder i hovedsagen, idet en simpel hensigtserklæring om at have bopæl et bestemt sted ikke i sig selv er tilstrækkelig med henblik på anvendelsen af nævnte stk. 2.

Artikel 1, litra j) og k), i forordning nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger skal fortolkes således, at såfremt en EU-statsborger, der var bosat i en første medlemsstat, rammes af alvorlig og pludselig sygdom under en ferie i en anden medlemsstat og er nødsaget til at forblive i denne stat i 11 år som følge af denne sygdom og tilgængeligheden af speciallægebehandling i nærheden af, hvor den pågældende bor, skal den pågældende med henblik på anvendelsen af denne forordnings artikel 19, stk. 1, eller artikel 20, stk. 1 og 2, anses for at »opholde« sig i denne anden medlemsstat, såfremt den pågældendes sædvanlige interessecenter befinder sig i den første medlemsstat. Det tilkommer den nationale ret at fastlægge denne statsborgers sædvanlige interessecenter ved at foretage en samlet vurdering af alle relevante faktiske omstændigheder og herved tage hensyn til den pågældendes hensigt, således som den fremgår af disse faktiske omstændigheder, idet den blotte omstændighed, at den pågældende statsborger er forblevet i den anden medlemsstat i en længere periode, ikke i sig selv er tilstrækkelig med henblik på at anse den pågældende for at have bopæl i denne stat.

(Jf. præmis 59 og domskonkl.)
Artikel 1, stk. 1 og 3, og artikel 2a, stk. 2, sidste afsnit, i direktiv 92/13 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende anvendelse af EF-reglerne for fremgangsmåden ved tilbudsgivning inden for vand- og energiforsyning samt transport og telekommunikation, som ændret ved direktiv 2007/66, skal fortolkes således, at fristen for indgivelse af klage med påstand om annullation af en beslutning om tildeling af en kontrakt skal begynde at løbe på ny, når ordregiveren har truffet en ny beslutning efter denne tildelingsbeslutning, men før undertegnelsen af kontrakten, som kan have betydning for lovligheden af beslutningen om tildeling. Denne frist begynder at løbe fra den dato, hvor tilbudsgiverne meddeles den senere beslutning, eller i mangel heraf fra den dato, hvor de sidstnævnte har fået kendskab hertil.

Hvis en tilbudsgiver efter udløbet af den frist for indgivelse af en klage, som er fastsat i de nationale bestemmelser, får kendskab til en uregelmæssighed, som angiveligt er blevet begået før beslutningen om tildeling af en kontrakt, er vedkommende derimod kun sikret en ret til at indgive en klage til anfægtelse af denne beslutning inden for denne frist, medmindre national ret indeholder en udtrykkelig bestemmelse, der sikrer en sådan ret i overensstemmelse med EU-retten.

(jf. præmis 47-48 og domskonkl.)
Sag C-135/13

Szatmári Malom Kft.

mod

Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Kúria)

»Landbrug — ELFUL — forordning (EF) nr. 1698/2005 — artikel 20, 26 og 28 — støtte til modernisering af landbrugsbedrifter og støtte til forøgelse af værdien af landbrugs- og skovbrugsprodukter — betingelser for støtteberettigelse — medlemsstaternes kompetence — støtte til modernisering af møllers eksisterende kapacitet — møller, der erstattes af en enkelt ny mølle uden forøgelse af kapaciteten — ikke omfattet — ligebehandlingsprincippet«

Sammendrag – Domstolens dom (Niende Afdeling) af 15. maj 2014

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 31 og 32)

Artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) skal fortolkes således, at begrebet generel forbedring af landbrugsbedriftens resultater som omhandlet i nævnte bestemmelse ikke kan omfatte en operation, hvormed en virksomhed, der driver møller, lukker gamle møller for at erstatte dem med en ny mølle uden at forøge den eksisterende kapacitet. Det følger således af sondringen mellem de foranstaltninger, der truffet for at modernisere landbrugsbedrifterne gennem en bedre udnyttelse af produktionsfaktorerne som omhandlet i 21. betragtning til og artikel 26 i denne forordning, på den ene side, og de foranstaltninger, der er truffet for at øge værdien af landbrugsprodukter som omhandlet i 23. betragtning til og artikel 28 i nævnte forordning, på den anden side, at der ved landbrugsbedrift skal forstås en bedrift, der producerer primære landbrugsprodukter. En virksomhed, der ikke producerer primære landbrugsprodukter, men som driver møller, hvori den forarbejder sådanne produkter, udgør dermed ikke en landbrugsbedrift som omhandlet i denne bestemmelse. (jf. præmis 33, 35-39 og 41 samt domskonkl. 1)

Artikel 20, litra b), nr. iii), og artikel 28, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1698/2005 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) skal fortolkes således, at en operation, der består i at lukke gamle møller og erstatte dem med en ny mølle uden at forøge den eksisterende kapacitet, generelt kan forbedre virksomhedens resultater som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse, eftersom den afspejler formålet med disse bestemmelser, som er at øge effektiviteten i forarbejdningssektoren med henblik på at forøge værdien af landbrugsprodukter og på denne måde bidrage til at nå målet med nævnte forordning, der består i at forbedre landbrugets konkurrenceevne. (jf. præmis 46 og 48 samt domskonkl. 2)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 54, 55 og 60)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 65)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 66 og 67)

Jf. afgørelsens tekst. (jf. præmis 70)
Denne kontrol må ikke forveksles med den kontrol, der kan udøves under et senere annullationssøgsmål for så vidt angår en retsakt, der er vedtaget i forbindelse med gennemførelsen af det bemyndigede forstærkede samarbejde.

Domstolens kontrol i forbindelse med et annullationssøgsmål til prøvelse af en afgørelse fra Rådet, der vedrører bemyndigelse til et forstærket samarbejde på grundlag af artikel 329 TEUF, vedrører spørgsmålet om, hvorvidt denne afgørelse som sådan er gyldig i henhold til bl.a. de i artikel 20 TEU samt artikel 326 TEUF – 334 TEUF indeholdte bestemmelser, som fastsætter de materielle og processuelle betingelser for tildeling af en sådan bemyndigelse.

Afgørelse 2013/52 om bemyndigelse til forstærket samarbejde på området for afgift på finansielle transaktioner (herefter AFT) har til formål at bemyndige 11 medlemsstater til at indføre et forstærket indbyrdes samarbejde på området for oprettelse af en fælles AFT-ordning under overholdelse af de relevante bestemmelser i traktaterne.

I denne forbindelse udgør beskatningsprincipperne (»medkontrahentsprincippet« og »udstedelsesprincippet«) for det første på ingen måde en bestanddel af denne afgørelse. For det andet indeholder den anfægtede afgørelse ikke nogen bestemmelse vedrørende spørgsmålet om de udgifter, der er knyttet til gennemførelsen af det ved afgørelsen bemyndigede forstærkede samarbejde.

Desuden – og uafhængigt af spørgsmålet, om begrebet »udgifter, […] som gennemførelsen af et forstærket samarbejde medfører« i den forstand, hvori begrebet er anvendt i artikel 332 TEUF, omfatter udgifterne til gensidig bistand eller administrativt samarbejde – kan spørgsmålet om den fremtidige AFT’s eventuelle betydning for de ikke-deltagende medlemsstaters administrationsomkostninger ikke prøves, så længe beskatningsprincipperne for denne afgift ikke er blevet endeligt fastsat i forbindelse med gennemførelsen af det ved afgørelsen bemyndigede forstærkede samarbejde.

(jf. præmis 36-38)
Begrebet sø som omhandlet i forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) er ikke begrænset til søterritoriet i den forstand, hvori dette er anvendt i De Forenede Nationers havretskonvention af 10. december 1982 (Montego Bay-konventionen), men omfatter også farvandene på den landvendte side af basislinjen for søterritoriet.

En tjenesteydelse inden for søtransport i form af et krydstogt, der begynder og afsluttes med de samme passagerer i den samme havn i den medlemsstat, hvor det gennemføres, er omfattet af begrebet cabotagesejlads som omhandlet i forordning nr. 3577/92 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads).

Eftersom forordning nr. 3577/92 kun vedrører cabotagesejlads, er det imidlertid kun krydstogter, som er omfattet af dette begreb, der er omfattet af denne forordnings anvendelsesområde.

Eftersom nævnte begreb i nævnte forordnings artikel 1, stk. 1, og artikel 2, nr. 1), er defineret med udtrykket »tjenesteydelser inden for søtransport i en medlemsstat«, er enhver tjenesteydelse i form af et krydstogt, der sædvanligvis udføres mod betaling i en medlemsstats farvande, omfattet af denne forordnings anvendelsesområde. Når et sådant krydstogt begynder og afsluttes med de samme passagerer i den samme havn, kan denne identitet mellem den havn, hvor krydstoget begynder, og hvor det afsluttes, og mellem passagererne under hele ruten ikke bevirke, at forordning nr. 3577/92 ikke finder anvendelse. De transportydelser, der er opregnet i artikel 2, nr. 1), litra a)-c), i forordning nr. 3577/92, beskrives ganske vist som ikke havende den samme afgangs- og ankomsthavn. Denne opregning, som indledes med udtrykket »herunder især«, er imidlertid ikke udtømmende og kan ikke indebære, at transportydelser, som har de samme vigtige karakteristika som den cabotagesejlads, der er indeholdt i ovennævnte udtryk »tjenesteydelser inden for søtransport i en medlemsstat«, udelukkes fra denne forordnings anvendelsesområde.

(jf. præmis 25-29 og domskonkl.)
Sag C-204/13

Finanzamt Saarlouis

mod

Heinz Malburg

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesfinanzhof)

»Afgifter — merværdiafgift — fradragsrettens indtræden og omfang — en selskabsdeltagers opløsning af et selskab — erhvervelse af en del af dette selskabs klientgrundlag — apportindskud i et andet selskab — betaling af indgående afgift — mulighed for fradrag«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 13. marts 2014

Harmonisering af afgiftslovgivningerne – det fælles merværdiafgiftssystem – fradrag for indgående afgift – fradragsrettens indtræden og omfang – en selskabsdeltagers erhvervelse af en del af et selskabs klientgrundlag med henblik på vederlagsfrit at stille det til rådighed for et nyt selskab – ret til fradrag – foreligger ikke – princip om afgiftens neutralitet – finder ikke anvendelse

[Rådets direktiv 77/388, art. 2, stk. 1, art. 4, stk. 1 og 2, og art. 17, stk. 2, litra a)]

Artikel 4, stk. 1 og 2, samt artikel 17, stk. 2, litra a), i sjette direktiv 77/388 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter, som ændret ved direktiv 95/7, skal, henset til princippet om merværdiafgiftens neutralitet, fortolkes således, at en selskabsdeltager i et privatretligt skatterådgivningsselskab, der af dette selskab erhverver en del af dets klientgrundlag med det ene formål direkte derefter at stille klientgrundlaget vederlagsfrit til rådighed for et nystiftet privatretligt skatterådgivningsselskab, som han ejer den afgørende andel i, med henblik på det nye selskabs erhvervsmæssige udnyttelse heraf, uden at dette klientgrundlag dog herved indgår i det nystiftede selskabs formue, ikke har ret til at fradrage den indgående merværdiafgift på erhvervelsen af det omhandlede klientgrundlag.

Denne tilrådighedsstillelse af klientgrundlaget for det nye selskab er nemlig vederlagsfri og dermed hverken omfattet af anvendelsesområdet for sjette direktivs artikel 2, stk. 1, der alene omhandler leveringer og ydelser, som foretages mod vederlag, eller sjette direktivs artikel 4, stk. 1 og 2, der omhandler udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter.

Princippet om afgiftsneutralitet afspejles endvidere i fradragsordningen, som tilsigter helt at aflaste den erhvervsdrivende for den merværdiafgift, denne skylder eller har erlagt i forbindelse med al økonomisk virksomhed. Det fælles merværdiafgiftssystem sikrer således, at afgiftsbyrden er fuldstændig neutral over for enhver økonomisk virksomhed, uanset denne virksomheds formål eller resultater, forudsat at sådan virksomhed i sig selv er merværdiafgiftspligtig. Princippet om afgiftsneutralitet finder derfor ikke anvendelse på en vederlagsfri tilrådighedsstillelse af klientgrundlaget for et selskab, som ikke er en transaktion, der henhører under merværdiafgiftens anvendelsesområde.

(jf. præmis 36, 41, 42 og 47 samt domskonkl.)
Heraf følger, at en arbejdstager såsom en ekstern lektor på et universitet, hvis ansættelseskontrakt ifølge bestemmelserne i national ret nødvendigvis skal være indgået for en tidsbegrænset periode, er omfattet af anvendelsesområdet for rammeaftalen.

Det fremgår af ordlyden af § 2, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, at dens anvendelsesområde er defineret bredt med en generel henvisning til »alle med tidsbegrænset ansættelse, som har en ansættelseskontrakt eller indgår i et ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat«. Desuden omfatter definitionen af begrebet person med tidsbegrænset ansættelse som omhandlet i rammeaftalens § 3, stk. 1, alle arbejdstagere, uden nogen sondring af, om den pågældende arbejdsgiver henhører under den offentlige eller private sektor.

§ 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, som er indeholdt i bilaget til Rådets direktiv 1999/70 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter universiteterne kan foretage en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, som er indgået med eksterne lektorer, uden nogen begrænsning af den maksimale samlede varighed eller antallet af de gange, sådanne kontrakter kan fornyes, forudsat at sådanne kontrakter er begrundet i objektive omstændigheder som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Det påhviler imidlertid også denne ret konkret at kontrollere, at fornyelsen af disse ansættelseskontrakter rent faktisk havde til formål at dække midlertidige behov, og at den nationale lovgivning ikke reelt blev anvendt til at dække faste og varige behov for rekruttering af undervisningspersonale.

Med forbehold af de efterprøvelser, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, eftersom denne er eneansvarlig for at fortolke den nationale ret, fremgår det, at denne lovgivning, i overensstemmelse med rammeaftalens § 5, stk. 1, litra a), angiver de præcise og konkrete omstændigheder, hvorunder tidsbegrænsede ansættelseskontrakter kan indgås og fornyes med henblik på ansættelse af eksterne lektorer, og at de tilgodeser et reelt behov. Sådanne kontrakter er desuden egnede til at sikre virkeliggørelsen af det lovlige socialpolitiske formål, de forfølger, som er at berige universitetsundervisningen på specifikke områder gennem anerkendte specialisters erfaringer, idet disse kontrakter gør det muligt at tage hensyn til såvel den berørte persons kompetencer på det pågældende område som universitets behov.

(jf. præmis 45, 49, 50 og 60 samt domskonkl.)
Sag C-52/13

Posteshop SpA – Divisione Franchising Kipoint

mod

Autorità Garante della Concorrenza edel Mercato ogPresidenza del Consiglio dei Ministri

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Consiglio di Stato)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 2006/114/EF — begreberne »vildledende reklame« og »sammenlignende reklame« — national lovgivning om fastsættelse af vildledende reklame og sammenlignende reklame som to forskellige ulovlige handlinger«

Sammendrag – Domstolens dom (Ottende Afdeling) af 13. marts 2014

Tilnærmelse af lovgivningerne – vildledende og sammenlignende reklame – direktiv 2006/114 – anvendelsesområde – beskyttelse af erhvervsdrivende – begreberne »vildledende reklame« og »sammenlignende reklame« – ensartet fortolkning af EU-retten – uoverensstemmelse mellem forskellige sprogversioner – ordningens almindelige opbygning og formål afgørende for vurderingen – selvstændige overtrædelser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/114)

Direktiv 2006/114 om vildledende og sammenlignende reklame skal for så vidt angår beskyttelse af erhvervsdrivende fortolkes således, at det omhandler vildledende reklame og ulovlig sammenlignende reklame som to selvstændige overtrædelser, og at det for at forbyde og sanktionere en vildledende reklame ikke er nødvendigt, at denne vildledende reklame ligeledes udgør en ulovlig sammenlignende reklame.

(jf. præmis 28 og domskonkl.)
Anvendelsesområdet for Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er for så vidt angår medlemsstaternes virke defineret i chartrets artikel 51, stk. 1, hvorefter chartrets bestemmelser kun er rettet til medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten. Chartrets artikel 51, stk. 1, bekræfter Domstolens faste praksis om, at de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer. Når en retlig situation imidlertid ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, har Domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence.

En national lovgivning vedrørende retsgebyrer ved iværksættelse af appel i sager på det socialretlige område, som generelt regulerer bestemte afgifter på området for retsplejeloven, har først og fremmest ikke til formål at gennemføre EU-retlige bestemmelser. EU-retten indeholder desuden ikke nogen specifikke retsforskrifter på området eller retsforskrifter, der kan påvirke en sådan national lovgivning.

(jf. præmis 28-30 og 32 samt domskonkl.)
Domstolens dom (Syvende Afdeling) af 27. marts 2014 – Consejería de Infraestructuras y Transporte de la Generalitat Valenciana og Iberdrola Distribución Eléctrica

(Sag C-300/13)

»Præjudiciel forelæggelse — direktiv 85/337/EØF — vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet — anlæg af visse stærkstrømsluftledninger — udbygning af en elunderstation — projektet ikke underkastet en miljøvurdering«

Miljø — vurdering af visse projekters indvirkning på miljøet — direktiv 85/337 — anvendelsesområde — udvidelse af en elunderstation — udelukket, medmindre udvidelsen indgår i anlæg af stærkstrømsluftledninger — efterprøvelse af den nationale ret [Rådets direktiv 85/337, som ændret ved direktiv 97/11, bilag I, præmis 20, og bilag II, præmis 3, litra b)] (jf. præmis 21 og 25-30 samt domskonkl.)

Angående

Anmodning om præjudiciel afgørelse – Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana – fortolkning af punkt 20 i bilag I og punkt 3, litra b), i bilag II til Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet (EFT L 175, s. 40), som ændret ved direktiv 97/11/EF (EFT L 73, s. 5) – anlæg af stærkstrømsluftledninger med en spænding på mindst 220 kV og en længde på over 15 km – begreb – projekt vedrørende udvidelse af en elunderstation uafhængigt af den eksisterende luftledning – national lovgivning, hvorefter nævnte projekt ikke skal underkastes en miljøvurdering.

Konklusion

Bestemmelserne i punkt 20 i bilag I og punkt 3, litra b), i bilag II til Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet, som ændret ved direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, skal fortolkes således, at et projekt som det i hovedsagen omhandlede, der kun vedrører en udvidelse af en transformatorstation, ikke som sådant indgår i de projekter, som disse bestemmelser vedrører, medmindre denne udvidelse udgør en del af anlægget af stærkstrømsluftledninger, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Sag C-132/13

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV Frankfurt am Main

mod

ILME GmbH

(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Köln)

»Præjudiciel forelæggelse — tilnærmelse af lovgivningerne — direktiv 2009/95/EF — begrebet »elektrisk materiel« — CE-overensstemmelsesmærkning — stikhuse til flerpolede stik«

Sammendrag – Domstolens dom (Sjette Afdeling) af 13. marts 2014

Tilnærmelse af lovgivningerne – elektrisk materiel bestemt til anvendelse inden for visse spændingsgrænser – direktiv 2006/95 – udtrykket elektrisk materiel – stikhuse til flerpolede stik til industriel anvendelse – omfattet – betingelser – grænser

(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/95, art. 1 og art. 2, stk. 1)

Artikel 1 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/95 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om elektrisk materiel bestemt til anvendelse inden for visse spændingsgrænser skal fortolkes således, at stikhuse til flerpolede stik til industriel anvendelse er omfattet af begrebet »elektrisk materiel« som omhandlet i denne bestemmelse og dermed skal være forsynet med CE-mærkning, for så vidt som deres korrekte indbygning i overensstemmelse med deres formål på ingen måde kan ændre deres overensstemmelse med de sikkerhedskrav, der lå til grund for kontrollen af dem

Da artikel 2, stk. 1, i direktiv 2006/95 nærmere bestemt minder om, at det kun er elektrisk materiel, der ikke bringer sikkerheden for personer og ejendom i fare, der kan bringes i handelen, kan CE-mærkningen ikke anbringes på en komponent, der er elektrisk materiel, hvis sikkerhed grundlæggende afhænger af den måde, hvorpå det bliver indbygget i det endelige elektriske udstyr. Under sådanne omstændigheder vil anbringelsen af CE-mærkningen på nævnte komponent nemlig dels kunne vildlede brugeren af dette udstyr, da kvaliteten af denne komponent ikke gør det muligt at forudsige sikkerheden af det elektriske udstyr, som den er indbygget i. Nævnte indbygning kunne dels føre til ændring af en tidligere konstaterede overensstemmelse med sikkerhedskravene for så vidt angår denne komponent samt det udstyr, hvori den omhandlede komponent er indbygget.

(jf. præmis 33, 34 og 40 samt domskonkl.)