8.

To principper er bestemmende for den tidsbestemte virkning af Domstolens afgørelse om, at en fællesskabsretsakt er ulovlig: dels har Domstolen enekompetence på området, dels anses den ulovlige retsakt for aldrig at have eksisteret. Domstolens enekompetence fremgår af den ved traktaten indførte søgsmålsordning; det fremgår klart af traktatens artikler 173-176 vedrørende annullationssøgsmål samt af artikel 177 vedrørende præjudicielle spørgsmål om retsakters gyldighed, at Domstolen har enekompetence til at afgøre, om en ifølge traktaten udstedt retsakt er lovlig. Domstolen har derfor antaget, at enhver forordning må formodes at være gyldig, indtil Domstolen selv har fastslået, at den er ugyldig ( 5 ). Under et præjudicielt søgsmål tilkommer det i første række de nationale myndigheder inden for deres retssystem at drage konsekvensen af en sådan ugyldighedserklæring ( 6 ); en streng overholdelse af den funktionelle kompetencefordeling, som fastlægges i traktatens artikel 177, indebærer imidlertid visse ulemper. Det er nemlig det enkelte retssystems egne regler, som er afgørende for, hvordan de retsundergivne kan udøve de rettigheder, som de direkte kan påberåbe sig i medfør af fællesskabsreglerne, navnlig de forordninger, som ifølge artikel 189 gælder umiddelbart i hver medlemsstat; Domstolen har nemlig fastslået, at i mangel af fællesskabsbestemmelser på et bestemt område, finder de nationale procesregler under visse omstændigheder anvendelse ( 7 ). Tvister om tilbagebetaling af beløb, som en national myndighed med urette har opkrævet for Fællesskabets regning, henhører for at være helt nøjagtig — når påstanden støttes på en forordning, som Domstolen har erklæret ugyldig — under de nationale domstoles kompetence med anvendelse af de dér gældende procesregler ( 8 ) under forudsætning af, at de ikke indebærer en forskelsbehandling ( 9 ). Dette generelle kompetencefordelingsprincip gælder såvel i det tilfælde, hvor tilbagesøgningskravet støttes på en national myndigheds overtrædelse eller fejlagtige fortolkning af fællesskabsretten, som i det tilfælde, hvor myndigheden blot har anvendt en fællesskabsretlig bestemmelse, som senere er blevet erklæret ugyldig ( 10 ). Det nævnte princip tager sit udgangspunkt i det forhold, at der inden for Fællesskabet består en veritabel processuel »lakune« på dette område (opkrævning af egne indtægter), som dog henhøre under Fællesskabets kompetence, idet de nationale myndigheder kun har en residualkompetence af processuel karakter ( 11 ). Hvor beklagelig denne processuelle begrænsning end måtte være ( 12 ), kan den imidlertid ikke ændre princippet om Domstolens enekompetence til at afgøre, om en fællesskabsretsakt er lovlig. Det kan navnlig ikke heraf udledes, at de forskellige medlemsstaters domstole har kompetence til på grundlag af nationale regler, som kan være forskellige fra stat til stat, at udtale sig ensidigt om »ratione temporis-virkningen« af den af Domstolen fastslåede ugyldighed, uden samtidig at anfægte grundlaget for den oprindelige kompetencefordeling samt formålet med en ensartet anvendelse af fællesskabsreglerne ( 13 ). Men det er ikke nok med det. Som fastslået af Domstolen i International Chemical Corporation-dommen »stilles der ud over kravet om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten yderligere særdeles strenge krav om retssikkerhed« inden for rammerne af en præjudiciel sag om gyldigheden af en retsakt; Domstolen udtalte i dommen, »at selv om en af Domstolen afsagt dom... kun retter sig direkte til den ret, der har forelagt sagen for Domstolen, udgør dommen et tilstrækkeligt grundlag for en hvilken som helst anden ret til at anse retsakten for ugyldig i forbindelse med den afgørelse, retten skal træffe«, idet der fortsat er mulighed for at forelægge Domstolen nye præjudicielle spørgsmål ( 14 ). Det bør endelig tilføjes, at den omstændighed, at en fællesskabsretsakt erklæres ugyldig, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at ophæve virkningen af ulovligheden af den anfægtede retsregel; det forhold, at der som følge af den således fastslåede ugyldighed eventuelt skal foretages indviklede ændringer, kan indebære, at de kompetente institutioner må træffe alle nødvendige foranstaltninger og således gøre det muligt for de nationale myndigheder at handle i overensstemmelse hermed ( 15 ). Dette kan efter min mening opfattes som endnu en bekræftelse af Domstolens og mere generelt Fællesskabets enekompetence på området.